Keywords

Summary



Keywords

1. Ničnostna tožba – Tožba držav članic – Tožba zoper odločbo Komisije, s katero je ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom – Dopustnost, ki ni pogojena z izkazanjem pravnega interesa

2. Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Pravni interes – Odločba Komisije, s katero je ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom

3. Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Javne izjave člana vlade države članice, s katerimi je izražena njena volja, da sprejme ustrezne ukrepe za rešitev finančnih težav – Prednost, podeljena brez prenosa javnih sredstev – Izključitev – Načrt odobritve kreditne linije podjetju

(člen 87(1) ES)

4. Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Podelitev prednosti z državnimi sredstvi, ki jo je mogoče pripisati državi – Javne izjave člana vlade države članice, s katerimi je izražena njena volja, da sprejme ustrezne ukrepe za rešitev finančnih težav – Prednost, podeljena brez prenosa javnih sredstev – Izključitev

(člen 87(1) ES)

5. Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije – Sodni nadzor

6. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg

(člen 253 ES)

Summary

1. Pogodba ES jasno razlikuje med pravico do ničnostne tožbe institucij in držav članic na eni strani ter pravico do ničnostne tožbe fizičnih in pravnih oseb na drugi strani, ker imajo vse države članice pravico, da z ničnostno tožbo oporekajo zakonitosti odločb Komisije, ne da bi bilo izvajanje te pravice odvisno od izkazanja pravnega interesa. Državi članici torej za utemeljitev, da je tožba dopustna, ni treba dokazati, da ji akt Komisije, ki ga izpodbija, povzroča pravne učinke. Pravni interes se nanaša le na tožbe fizičnih in pravnih oseb, in ne na tožbe institucij ali držav članic.

Poleg tega se pojma pravnega interesa ne sme zamenjevati s konceptom izpodbojnega akta, na podlagi katerega mora biti namen akta – da je lahko predmet ničnostne tožbe – ta, da povzroča pravne učinke, ki lahko vplivajo na položaj, kar je treba ugotoviti tako, da se preveri njegova vsebina.

Odločba Komisije, s katero je ugotovljeno, da državna pomoč ni združljiva s skupnim trgom, povzroča take zavezujoče pravne učinke in torej za državo članico pomeni izpodbojni akt.

(Glej točki 118, 119.)

2. Ničnostna tožba je dopustna, če ima fizična ali pravna oseba, ki je vložila tožbo, obstoječ in dejanski interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Tak interes obstaja, kadar ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot taka pravne posledice oziroma, v skladu z drugo opredelitvijo, kadar lahko rezultat pravnega sredstva osebi, ki ga je vložila, prinese korist. Zato akt, s katerim se tej osebi v celoti ugodi, njej po definiciji ne more škodovati in ta oseba nima interesa, da bi predlagala razglasitev ničnosti.

Vendar glede odločbe Komisije, s katero je bilo ugotovljeno, da državna pomoč ni združljiva s skupnim trgom, podjetje, ki je konkurent prejemnika pomoči, utemelji obstoječi in dejanski interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, če se sklicuje na to, da je država sprejela dodatne ukrepe pomoči, ki vključujejo druge ugodnosti za prejemnika pomoči in dodatno škodijo njegovemu položaju na trgu.

To, da obstaja pomoč in da je nezdružljiva s skupnim trgom, namreč a priori ne izključuje obstoja drugih nezdružljivih ukrepov pomoči, ki so bili, čeprav se odločba Komisije nanje ne nanaša, tudi predmet upravnega postopka, ki se je končal s sprejetjem te odločbe, in ki poleg tega lahko zelo vplivajo na položaj na trgu nekaterih konkurentov prejemnika pomoči.

Poleg tega, kadar tožeča stranka trdi, da izpodbijani akt, tudi če je zanjo morda deloma ugoden, ne ščiti ustrezno njenega pravnega položaja, ji je treba priznati pravni interes za to, da sodišče preveri zakonitost te odločbe.

(Glej točke 116, 127, 128, 130, 131.)

3. Ukrep mora za to, da se opredeli kot državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, po eni strani vključevati prednost, ki je lahko v različnih oblikah („kakršna koli vrsta pomoči“), po drugi strani pa mora ta prednost neposredno ali posredno izvirati iz javnih sredstev („ki jo dodeli država“ ali „iz državnih sredstev“). Pojem prednosti pomeni, da je posledica posredovanja države izboljšanje gospodarskega in/ali finančnega položaja ali celo obogatitev prejemnika, na primer z zmanjšanjem stroškov, ki ga običajno bremenijo.

Glede vpliva javnih izjav člana vlade države članice, s katerimi je bila izražena njena volja, da sprejme ustrezne ukrepe za rešitev finančnih težav podjetja, je treba ugotoviti, da te izjave lahko povzročijo znatno prednost v korist tega podjetja, ker omogočajo ponovno pridobitev zaupanja finančnih trgov, omogočajo, olajšajo in znižujejo stroške dostopa podjetja do novih kreditov, potrebnih za refinanciranje njegovih kratkoročnih dolgov, in dokončno prispevajo k ustalitvi njegovega krhkega finančnega položaja. Te izjave lahko namreč odločilno vplivajo na odzive bonitetnih agencij in tako prispevajo k ponovni pridobitvi ugleda podjetja v očeh vlagateljev in upnikov in se izkažejo za odločilne za ravnanje gospodarskih subjektov na finančnih trgih, ki so bili pozneje udeleženi pri refinanciranju zadevnega podjetja.

Poleg tega je na podlagi načel, ki veljajo za podelitev kreditov in refinanciranje na kapitalskih trgih, raven ocene podjetja in torej tveganje neizpolnitve, povezano z njemu dodeljenimi krediti, odločujoče za izračun stroškov refinanciranja, ki jih mora nositi to podjetje, zlasti glede obresti, ki se plačajo za izdajo novih obveznic. Manjše kot je tveganje neizpolnitve, lažje in cenejše je refinanciranje zadevnih kreditov na kapitalskih trgih. Z drugimi besedami, vsak pozitiven vpliv na oceno podjetja, čeprav le zaradi javnih izjav, ki lahko ustvarijo ali okrepijo zaupanje vlagateljev, takoj vpliva na raven stroškov, ki jih mora to nositi za refinanciranje na kapitalskih trgih.

Dalje, da bi ukrep opredelila kot državno pomoč, je Komisija na podlagi objektivnih dejstev dolžna dokazati, da so izpolnjeni vsi kumulativni pogoji pojma pomoči v smislu člena 87(1) ES, vključno z obstojem prednosti, pri tem pa upoštevati gospodarske učinke zadevnega ukrepa.

Kar zadeva enostransko ponudbo države o podelitvi kreditne linije v določenem znesku, Komisija ne more samo na podlagi te ponudbe predpostavljati, da ta pomeni ugodne gospodarske učinke za upravičenca, ne da bi upoštevala pogoje izvršitve pogodbe o zadevnem kreditu in zlasti pogoje, vezane na podelitev in vračilo tega kredita, in to toliko manj, če upravičenec te ponudbe ni sprejel, ampak se je refinanciral pod tržnimi pogoji. Če bi bilo drugače, bi morala biti celo pogodba o kreditu z objektivno neugodnimi pogoji, na primer višjimi obrestnimi merami in strožjimi pogoji vračila, kot veljajo na trgu, opredeljena kot prednost v smislu člena 87(1) ES samo zato, ker je javni posojilodajalec izjavil, da je upravičencu pripravljen dati na voljo določen znesek.

(Glej točke 215, 231, 234, 237, 238, 253, 255.)

4. Samo prednosti, dodeljene neposredno ali posredno iz državnih sredstev, se štejejo za pomoč v smislu člena 87(1) ES. Razlikovanje v tej določbi med „pomočjo, ki jo dodeli država“, in pomočjo „iz državnih sredstev“ namreč ne pomeni, da so vse prednosti, ki jih odobri država, pomoč, naj se financirajo iz državnih sredstev ali ne, ampak je namen tega razlikovanja zgolj v ta pojem vključiti prednosti, ki jih država dodeli neposredno, in prednosti, ki se zagotovijo prek javnega ali zasebnega organa, ki ga imenuje ali ustanovi država.

V teh okoliščinah je uporaba merila zasebnega vlagatelja nujno pogojena s tem, da ukrepi, ki jih država sprejme v korist podjetja, dajejo prednost, ki izvira iz državnih sredstev.

Dalje, v zvezi z obsegom sodnega nadzora, ki ga je treba opraviti, je treba spomniti, da je pojem pomoči objektivni pojem in da zato opredelitev ukrepa kot državne pomoči, kar je v skladu s Pogodbo naloga Komisije in sodišča, načelno ne more utemeljiti tega, da bi se Komisiji priznala široka diskrecijska pravica, razen če obstajajo posebne okoliščine, ki se lahko pripišejo predvsem zapletenosti zadevnega državnega ukrepa. Šele pri uporabi člena 87(3) ES, ki v okviru preučitve Komisije glede morebitne združljivosti nekaterih državnih ukrepov s skupnim trgom vključuje upoštevanje zapletenih gospodarskih, socialnih, regionalnih in sektorskih presoj, ima Komisija dejansko široko diskrecijsko pravico. Pojem državne pomoči, kot je opredeljen v Pogodbi, ima namreč pravni značaj in ga je treba razlagati na podlagi objektivnih dejavnikov. Zato mora Sodišče načeloma in ob upoštevanju konkretnih dejavnikov spora, o katerem odloča, ter tehničnosti ali zapletenosti presoje, ki jo je opravila Komisija, izvajati celoten nadzor glede vprašanja, ali ukrep spada na področje uporabe člena 87(1) ES.

Prednost mora izhajati iz prenosa državnih sredstev. Ta zahteva po zvezi med opredeljeno prednostjo in zavezo glede državnih sredstev načeloma pomeni, da je ta prednost tesno povezana z ustrezajočim stroškom, ki bremeni državni proračun, ali z nastankom – na podlagi pravno zavezujočih obveznosti, ki jih je sprejela država – dovolj konkretnega gospodarskega tveganja za ta proračun.

Kar zadeva javne izjave člana vlade države članice, s katerimi je bila izražena njena volja, da sprejme ustrezne ukrepe za rešitev finančnih težav podjetja, bi morale, da bi se štele za konkretno, nepogojno in nepreklicno zavezo države članice glede javnih sredstev v smislu člena 87(1) ES, te izjave izrecno in natančno opredeljevati bodisi natančne zneske, ki se vložijo, bodisi konkretne dolgove, za katere se jamči, bodisi vsaj vnaprej določen finančni okvir, kot je kreditna linija v višini določenega zneska, ter pogoje podelitve predvidene pomoči.

Samo dejstvo, da si država članica pomaga s svojim posebnim ugledom na finančnih trgih, pa ne zadostuje za dokaz, da so bila državna sredstva podvržena tveganju, ki bi se lahko štelo za prenos državnih sredstev v smislu člena 87(1) ES, ki je dovolj povezan s prednostjo, ki jo je podjetje dobilo z javnimi izjavami člana državne vlade. Ne zadostuje namreč, da država članica, namesto da bi se neposredno ali posredno zavezala glede državnih sredstev, uporabi posebna pravila delovanja finančnih trgov, da bi kratkoročno stabilizirala gospodarski položaj podjetja, in to ravno s ciljem izpolnitve podjetniških in finančnih pogojev, ki so nujni za sprejetje konkretnejših ukrepov pomoči, do katerih naj bi prišlo pozneje.

(Glej točke 214, od 217 do 219, 262, 280, 282, 297.)

5. V okviru postopkov Skupnosti o državnih pomočeh je presoja dejstev in dokazov v celoti odvisna od proste presoje Splošnega sodišča. Poleg tega spada v teh okoliščinah vprašanje, ali in v kakšni meri se pravilo nacionalnega prava uporablja za obravnavani primer, v presojo sodišča in je podvrženo pravilom o izvajanju dokazov in razdelitvi dokaznega bremena.

(Glej točko 269.)

6. Obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, mora biti prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Poleg tega je obveznost obrazložitve odločb procesna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, pri kateri gre za vsebinsko zakonitost spornega akta. Obrazložitev odločbe namreč pomeni, da je treba izrecno navesti razloge, na katerih temelji ta odločba. Če so ti razlogi napačni, to vpliva na vsebinsko zakonitost odločbe, in ne na njeno obrazložitev, ki je lahko zadostna, čeprav navaja napačne razloge.

(Glej točko 315.)