SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,

predstavljeni 13. junija 2019 ( 1 )

Zadeva C‑377/18

Kazenski postopek

zoper

AH,

PB,

CX,

KM,

PH,

ob udeležbi

MH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva (EU) 2016/343 – Domneva nedolžnosti – Člen 4 – Javno označevanje osumljenih ali obdolženih oseb za krive – Pravica ne biti označen za krivega v javni izjavi ali sodni odločbi, preden je bila izrečena pravnomočna sodba – Sostorilstvo kaznivega dejanja – Sporazum o predhodnem priznanju krivde, sklenjen med organom pregona in enim od obdolžencev – Ločena navedba in identifikacija obdolžencev kot sostorilcev – Združljivost – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 48 – Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin – Člen 6(2)“

I. Uvod

1. Ali v okviru sporazuma o predhodnem priznanju krivde, sklenjenega med organom pregona in obdolžencem ( 2 ) v zvezi s sostorilstvom kaznivega dejanja, pravica do domneve nedolžnosti nasprotuje nacionalnemu procesnemu pravilu, v skladu s katerim je treba v tem sporazumu navesti druge osebe, ki so sodelovale pri dejanju in so ločeno preganjane, in jih identificirati?

2. To je v bistvu predmet vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija).

3. To vprašanje je predloženo v okviru kazenskega postopka zoper šest oseb, obdolženih, da so domnevno sodelovale v hudodelski združbi. V okviru tega postopka je eden od obdolžencev želel skleniti sporazum o priznanju krivde, katerega vsebino mora potrditi predložitveno sodišče v skladu z veljavno nacionalno zakonodajo. Predložitveno sodišče mora v tem okviru določiti, ali bi lahko bila s tem sporazumom zaradi navedbe drugih petih oseb, ki so ločeno preganjane kot sostorilci pri dejanju, in njihove identifikacije na podlagi imen in nacionalne identifikacijske številke kršena njihova pravica do domneve nedolžnosti, ki jo ima teh pet oseb na podlagi člena 48(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ( 3 ) in s tem določbe iz člena 4(1) Direktive (EU) 2016/343. ( 4 )

4. Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče poziva, naj pojasni obseg ene od glavnih zahtev za zagotovitev upoštevanja pravice do domneve nedolžnosti, in sicer, da se v javni izjavi ali sodni odločbi obdolžena oseba ne označuje za krivo, dokler ji krivda v skladu z zakonom ni dokazana. To vprašanje se postavlja v podobnem okviru kot zadeva, v kateri je bila izrečena sodba z dne 19. septembra 2018, Milev. ( 5 )

II. Pravni okvir

A. Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin

5. Člen 6(2) Evropske konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ( 6 ) naslovljen „Pravica do poštenega sojenja“, določa: „Kdor je obdolžen kaznivega dejanja, velja za nedolžnega, dokler ni v skladu z zakonom dokazana njegova krivda.“

B. Pravo Unije

1. Listina

6. Člen 48 Listine, naslovljen „Domneva nedolžnosti in pravica do obrambe“, določa: „1. Obdolženec velja za nedolžnega, dokler njegova krivda ni dokazana v skladu z zakonom. 2. Vsakemu obdolžencu je zagotovljena pravica do obrambe.“

2. Direktiva 2016/343

7. Direktiva 2016/343 – kot izhaja iz njenega člena 1 – določa minimalna pravila o nekaterih vidikih domneve nedolžnosti v kazenskem postopku in pravici biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku.

8. V uvodnih izjavah 9, 10, 16, 17, 47 in 48 je določeno: „(9) Namen te direktive je okrepiti pravico do poštenega sojenja v kazenskem postopku z določitvijo skupnih minimalnih pravil glede nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in pravice biti navzoč na sojenju. (10) Z določitvijo skupnih minimalnih pravil o varstvu procesnih pravic osumljenih in obdolženih oseb je namen te direktive okrepiti zaupanje držav članic v kazenskopravne sisteme drugih držav članic in tako olajšati vzajemno priznavanje odločb v kazenskih zadevah. […] […] (16) Domneva nedolžnosti bi bila kršena, če bi javne izjave javnih organov ali sodne odločbe, razen odločbe o ugotovitvi krivde, osumljeno ali obdolženo osebo označile za krivo, dokler taki osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom. Take izjave in sodne odločbe ne bi smele odražati mnenja, da je ta oseba kriva. […] (17) Izraz ‚javne izjave javnih organov‘ bi bilo treba razumeti kot katero koli izjavo, ki se nanaša na kaznivo dejanje in ki jo poda organ, vključen v kazenski postopek v zvezi s tem kaznivim dejanjem, kot so pravosodni organi, policija in drugi organi preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj, ali drug javni organ, kot so ministrstva in drugi javni uradniki, pri čemer se razume, da to ne posega v nacionalno pravo glede imunitete. […] (47) Ta direktiva podpira temeljne pravice in načela, kot so priznani z [Listino] ter EKČP, vključno s […] [pravico] do poštenega sojenja, domnevo nedolžnosti in pravicami obrambe […]. (48) Glede na to, da direktiva določa minimalna pravila, bi države članice morale imeti možnost razširiti pravice iz te direktive, da zagotovijo višjo raven varstva. Raven varstva, ki jo zagotavljajo države članice, nikoli ne bi smela biti nižja od standardov, ki so določeni v Listini oziroma EKČP, kakor ju razlagata Sodišče [Evropske unije] in Evropsko sodišče za človekove pravice.“

9. Člen 2 Direktive 2016/343, naslovljen „Področje uporabe“, določa: „Ta direktiva se uporablja za fizične osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku. Uporablja se v vseh fazah kazenskega postopka, od trenutka, ko je oseba osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja ali domnevnega kaznivega dejanja, dokler odločba o končni ugotovitvi, ali je ta oseba storila zadevno kaznivo dejanje, ne postane pravnomočna.“

10. Člen 3 te direktive določa pravico do domneve nedolžnosti. Navedena določba se glasi: „Države članice zagotovijo, da osumljene in obdolžene osebe veljajo za nedolžne, dokler jim ni dokazana krivda v skladu z zakonom.“

11. Členi od 4 do 7 navedene direktive urejajo nekatere vidike pravice do domneve nedolžnosti.

12. Natančneje, člen 4 Direktive 2016/343, naslovljen „Javno označevanje osumljenih ali obdolženih oseb za krive“, določa: „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da javne izjave javnih organov in sodne odločbe, razen odločb o ugotovitvi krivde, osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, dokler tej osebi ni dokazana krivda v skladu z zakonom. To ne posega v akte tožilstva, katerih namen je dokazati krivdo osumljene ali obdolžene osebe, in v predhodne procesne odločbe, ki jih sprejmejo sodni ali drugi pristojni organi in ki temeljijo na sumu ali na obremenilnih dokazih. 2. Države članice zagotovijo, da so na voljo ustrezni ukrepi v primeru kršitve obveznosti iz odstavka 1 tega člena, in sicer da se osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, v skladu s to direktivo, in zlasti s členom 10. 3. Obveznost iz odstavka 1, in sicer da se osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, javnim organom ne preprečuje javnega razširjanja informacij o kazenskem postopku, kadar je to nujno potrebno zaradi razlogov, povezanih s kazensko preiskavo ali javnim interesom.“

C. Bolgarsko pravo

13. Člen 31(3) Konstitutsiya (ustava) in člen 16 nakazatelno protsesualen kodeks (bolgarski zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: NPK) določata, da obdolženec velja za nedolžnega, dokler se s pravnomočno obsodbo ne ugotovi nasprotno.

14. Člen 381(1) in (6) NPK določa, da lahko obdolženec po koncu preiskave, če prizna krivdo, prek svojega odvetnika z državnim tožilcem sklene sporazum.

15. Člen 381, odstavek 5, točka 1, NPK določa: „Sporazum se sklene v pisni obliki in vsebuje priznanje glede teh vprašanj: 1. ali je bilo dejanje storjeno, ali ga je storil obdolženec, ali je ta odgovoren zanj, ali dejanje pomeni kaznivo dejanje in katera je pravna kvalifikacija tega dejanja?“

16. Člen 381(7) NPK določa, da „[k]adar postopek zadeva več oseb […], lahko sporazum sklenejo nekatere od njih […]“.

17. Člen 382(5) NPK določa: „Sodišče lahko predlaga spremembe sporazuma, ki se obravnavajo skupaj z državnim tožilcem in odvetniki obdolžencev. Obdolženec se izjavi zadnji.“

18. Sodišče sporazum v skladu s členom 382(7) NPK odobri, če ta ni v nasprotju z zakonom in moralnimi načeli.

19. V skladu s členom 383(1) NPK ima ta sporazum učinke pravnomočne sodbe.

20. Nazadnje, v skladu s členi od 12 do 14 zakon za grazhdanskata registratsia (zakon o registru prebivalstva) ( 7 ) imajo bolgarski državljani tridelno osebno ime, ki ga sestavljajo ime, patronimik in priimek. V skladu s členom 11(1) zakona o registru prebivalstva imajo tudi nacionalno identifikacijsko številko kot upravno identifikacijsko oznako, ki omogoča jasno opredelitev zadevne osebe.

III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

21. Ta zadeva je predložena v okviru kazenskega postopka zoper šest oseb, in sicer AH, PB, CX, KM, PH in MH. Zoper njih je uveden pregon na podlagi člena 321(2) in (3), točka 2, nakazatalen kodeks (bolgarski kazenski zakonik, v nadaljevanju: NK), ker naj bi domnevno sodelovale v hudodelski združbi. Ta naj bi delovala v Sofiji (Bolgarija) med novembrom 2014 in novembrom 2015. V obtožnem aktu se zatrjuje, da si je ta šesterica razdelila vloge z namenom pridobivanja premoženjske koristi z izdelavo ponarejenih uradnih listin ali ponarejanjem vsebine teh dokumentov, in sicer osebnih dokumentov in vozniških dovoljenj za vožnjo motornih vozil.

22. MH je edini od teh oseb izrazil željo po sklenitvi sporazuma, to je po priznanju krivde za kazniva dejanja, in sicer v zameno za milejšo kazen.

23. Preostalih pet obdolžencev je soglašalo, da MH sklene ta sporazum, pri čemer so izrecno navedli, da s tem soglašanjem ne priznavajo svoje krivde in se ne odpovedujejo pravici izjaviti se za nedolžne.

24. V sporazumu, sklenjenem med državnim tožilcem in MH, je navedeno, da ta priznava krivdo, da je „od novembra 2014 do 26. novembra 2015 v Sofiji in Pavlikeniju [(Bolgarija)] sodeloval v hudodelski združbi, ki je bila trajna ter strukturirana in v kateri so sodelovale več kot tri osebe, in sicer [imena in nacionalne identifikacijske številke preostalih petih obdolžencev] ter z namenom storitve kaznivega dejanja [v smislu člena 308(2) in (7) ter člena 321(2) in (3), točka 2, NK]“. ( 8 ) Iz besedila tega sporazuma izhaja, da so vsi obdolženci identificirani na enak način, to je na podlagi svojega tridelnega osebnega imena in svoje nacionalne identifikacijske številke. Edina razlika v načinu identifikacije teh oseb je ta, da je MH poleg tega identificiran tudi s svojim datumom in krajem rojstva, naslovom, državljanstvom, narodnostjo, družinskim statusom ter kazensko evidenco.

25. V skladu z nacionalnimi procesnimi pravili je bil sporazum, sklenjen med državnim tožilcem in MH, predložen v odobritev predložitvenemu sodišču, ki je pristojno za predlaganje sprememb.

26. Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sprašuje, ali je v skladu s členom 4(1) Direktive 2016/343, da je v tem sporazumu jasno in izrecno navedenih drugih pet oseb kot članov te hudodelske združbe, ki navedenega sporazuma niso sklenile in so preganjane v rednem kazenskem postopku, identificirane pa so s svojim tridelnim osebnim imenom in svojo nacionalno identifikacijsko številko.

27. Predložitveno sodišče navaja, da se mora v skladu z ustaljeno nacionalno sodno prakso besedilo sporazuma popolnoma ujemati z besedilom obtožnega akta, v katerem so vsi obdolženci navedeni kot sostorilci kaznivega dejanja. Zato naj bi bili kot taki navedeni v sporazumu, sklenjenem med državnim tožilcem in MH. Poleg tega bi lahko bila navedba sostorilcev kaznivega dejanja zelo pomembna, da bi bili podani znaki zadevnega kaznivega dejanja, saj je za to, da obstaja hudodelska združba, potrebno sodelovanje vsaj treh oseb.

28. Predložitveno sodišče pa vseeno poudarja, da člen 4(1) Direktive 2016/343 sodišču prepoveduje označevati obdolženo osebo za krivo v odločbi, ki ni odločba o ugotovitvi krivde. Meni torej, da obstaja nasprotje med nacionalno sodno prakso, v skladu s katero je treba v sporazumu navesti preostale obdolžence kot sostorilce zadevnega kazenskega dejanja, in obveznostjo zakonodajalca Unije, da se teh ne označuje za krive.

29. V teh okoliščinah je Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je nacionalna sodna praksa, v skladu s katero se v besedilu sporazuma (sklenjenega v okviru kazenskega postopka) kot storilci zadevnega kaznivega dejanja navedejo ne le obdolženec, ki je priznal krivdo za navedeno kaznivo dejanje in sklenil ta sporazum, temveč tudi drugi obdolženci, sostorilci kaznivega dejanja, ki niso sklenili tega sporazuma in niso priznali krivde ter v zvezi s katerimi se zadeva nadaljuje po rednem kazenskem postopku, vendar soglašajo s tem, da prvi obdolženec sklene sporazum, v skladu s členom 4(1), prvi stavek, Direktive 2016/343 v povezavi z uvodno izjavo 16, prvi stavek, in uvodno izjavo 17 Direktive 2016/343?“

30. Pisna stališča so predložile nemška in italijanska vlada ter Evropska komisija, ustna stališča pa nemška vlada in Evropska komisija.

IV. Analiza

A. Uvodna ugotovitev o uporabi Direktive 2016/343

31. Glede na razprave pred Sodiščem menim, da je potrebna uvodna ugotovitev o uporabi ratione personae in ratione materiae Direktive 2016/343 ter zlasti člena 4 te direktive. ( 9 )

32. Prvič, položaj oseb AH, PB, CX, KM in PH nedvomno spada na področje uporabe te direktive.

33. To je opredeljeno v členu 2 Direktive 2016/343. Na podlagi te določbe se ta direktiva uporablja za fizične osebe, ki so osumljene ali obdolžene v kazenskem postopku, v vseh fazah kazenskega postopka, od trenutka, ko je oseba osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja ali domnevnega kaznivega dejanja, dokler odločba o končni ugotovitvi, ali je ta oseba storila zadevno kaznivo dejanje, ne postane pravnomočna.

34. Ni sporno, da se v postopku v glavni stvari ta peterica preganja zaradi storitve kaznivega dejanja in da jim še ni bila dokazana krivda v skladu z zakonom.

35. Drugič, sporne navedbe o sodelovanju AH, PB, CX, KM in PH pri storitvi kaznivega dejanja je mogoče razumeti z vidika člena 4(1) Direktive 2016/343, ob upoštevanju narave in obsega sporazuma, sklenjenega med državnim tožilcem in MH.

36. Ta sporazum namreč glede na preostalo peterico pomeni sodno odločbo, ki v smislu te določbe ni odločba o ugotovitvi njihove krivde.

37. Na eni strani pomeni sporazum o priznanju krivde sodno odločbo, ki izhaja iz – kot se po navadi imenuje – „odložitve kazenskega pregona“. ( 10 )

38. Sporazum, s katerim obdolženec prizna svojo krivdo za kazniva dejanja v zvezi s storitvijo kaznivega dejanja, pogosto v zameno za milejšo kazen, se sklene z organom pregona, v obravnavani zadevi državnim tožilcem, nato pa ga na obravnavi odobri pristojni pravosodni organ.

39. Sporazum o priznanju krivde ima torej sodno naravo, ker je za njegovo sklenitev potrebno posredovanje sodišča, ki odloča o glavni stvari in ima sodno pristojnost v okviru hitrega postopka.

40. V obravnavani zadevi iz členov od 381 do 384 NPK izhaja, da mora predložitveno sodišče odločiti o sporazumu, sklenjenem med državnim tožilcem in MH, v okviru obravnave, na kateri se z nacionalnim zakonom izrecno zahteva navzočnost slednjega. To sodišče mora torej preveriti, ali je bil sporazum o priznanju krivde sklenjen ob upoštevanju veljavnih procesnih in vsebinskih pravil in ali ga je obdolženec sklenil prostovoljno ter ob polnem poznavanju dejstev. Predložitveno sodišče je izrecno pristojno, da predlaga spremembe besedila, uporabljenega v tem sporazumu, in v tem okviru postavlja vprašanje za predhodno odločanje.

41. Sporazum, sklenjen med državnim tožilcem in MH, torej privede do tega, da se po koncu poenostavljene sodne presoje odloči ne samo o pravni kvalifikaciji kaznivega dejanja, ampak tudi o kazenski odgovornosti storilca in naloženi kazni. Tak sporazum, kot ga potrdi predložitveno sodišče, je pravno zavezujoč in ima, kot to izhaja iz člena 383 NPK, učinke pravnomočne sodbe. Izvršljivost in pravnomočnost pa sta značilnost vsake sodne odločbe.

42. Ob upoštevanju teh ugotovitev menim, da ni nobenega dvoma, da je sporazum med državnim tožilcem in MH izraz ius punendi in da je z njim izdana sodna odločba o preganjanih dejanjih in krivdi slednjega.

43. Na drugi strani je navedeni sporazum sodna odločba, s katero se ne odloča o krivdi AH, PB, CX, KM in PH.

44. Pojem „razen odločb o ugotovitvi krivde“ iz člena 4(1) Direktive 2016/343 je treba razlagati tako, da zagotovi polni učinek te določbe, in zlasti, da zagotovi konkretno in učinkovito upoštevanje pravic, ki jih imajo obdolženci, da se jih ne označuje za krive, dokler jim krivda v skladu z zakonom ni dokazana.

45. Res je sicer, da je bil sporazum med državnim tožilcem in MH, kot to dovoljuje člen 381(7) NPK, sklenjen v okviru kazenskega postopka, ki vključuje več oseb. Vendar pa po vsebini ne odloča o krivdi osebe, ki prizna krivdo in je stranka tega sporazuma. Drugi obdolženci, ki niso stranke tega sporazuma, se niso odpovedali nobeni od svojih procesnih pravic, med katerimi je njihova pravica do domneve nedolžnosti. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je preostalih pet obdolžencev kljub „postopkovnemu soglasju“ k sklenitvi odložitve kazenskega pregona izrecno navedlo, da svoje krivde ne priznavajo in se ne odrekajo svoji pravici izjaviti se za nedolžne.

46. Zato se ne strinjam s pomisleki, ki jih je v zvezi s tem izrazila nemška vlada.

47. Ta meni, da se s sporazumom med državnim tožilcem in MH sicer ne odloča o krivdi drugih obdolžencev, ki se preganjajo ločeno, vendar še vedno velja, da pomeni sodno odločbo o ugotovitvi krivde MH in da ga je zato treba opredeliti kot tako glede na te druge osebe.

48. Ocenjujem, da je taka razlaga preveč formalistična in privede do tega, da se jamstvom iz člena 4(1) Direktive 2016/343 odvzame polni učinek.

49. Poleg tega je v nasprotju s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. Kot bom predstavil v svoji analizi, je slednje odločilo, da se pravica do domneve nedolžnosti uporablja, tudi če sodna odločba, izdana ob koncu postopka, ki ni uveden neposredno zoper tožečo stranko kot obdolženko, vendar vseeno zadeva kazenski postopek, ki poteka zoper tožečo stranko in je povezan s tem postopkom, vključuje prezgodnjo presojo njene krivde. ( 11 )

50. V teh okoliščinah je treba šteti, da je sporazum med državnim tožilcem in MH glede AH, PB, CX, KM in PH sodna odločba, s katero se ne ugotavlja njihova krivda v smislu člena 4(1) Direktive 2016/343. Slednji lahko torej uveljavljajo pravice, priznane z navedeno določbo.

B. Preučitev vprašanja za predhodno odločanje

51. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu želi izvedeti, ali člen 4(1) Direktive 2016/343 v okviru kazenskega postopka zoper več oseb zaradi sostorilstva kaznivega dejanja nasprotuje nacionalnemu procesnemu pravilu, v skladu s katerim so v sporazumu, v katerem eden od obdolžencev prizna krivdo, navedene druge osebe, ki so sodelovale pri dejanju in so ločeno preganjane ter so identificirane na podlagi imen in nacionalne identifikacijske številke.

52. Drugače povedano, predložitveno sodišče se sprašuje, kako oblikovati ta sporazum, da se ne bo kršila pravica do domneve nedolžnosti obdolžencev, preganjanih v ločenem postopku, in natančneje, njihova pravica, da se jih v sodni odločbi ne označi za krive, preden jim krivda v skladu z zakonom ni dokazana.

53. Predložitveno sodišče se srečuje s posebnimi težavami, ki izhajajo iz narave zadevnega kaznivega dejanja.

54. Naj spomnim, da je šest oseb preganjanih zaradi njihovega sodelovanja v „hudodelski združbi“ v smislu člena 321(2) in (3), točka 2, NK. Sodelovanje v hudodelski združbi je po naravi kolektivno kaznivo dejanje, enako kot hudodelska združba, ki kriminalizira sodelovanje na splošno. Kot pove izraz „združba“, gre za sodelovanje le takrat, kadar je pri dejanju sodelovalo več oseb. ( 12 ) Pravni strokovnjaki te običajno štejejo za sostorilce storjenega dejanja. Sodelovanje pri istem dejanju in njihovo ravnanje sta tesno povezana. Če pri izvedbi dejanja obstaja resnična solidarnost med sostorilci, bi logika narekovala, da je ta solidarnost vključena v postopek, ki se uporablja zanje. ( 13 ) Ta medsebojna odvisnost, ki je značilna za sostorilstvo, ima posledice, a fortiori, ker se sostorilcem ne sodi skupaj. Predložitveno sodišče s tem poudarja, da se lahko v okviru sporazuma o priznanju krivde, ki ga sklene eden od njih, zaradi te medsebojne odvisnosti zahteva, da so drugi sostorilci identificirani, da se določita pravna kvalifikacija očitanega dejanja in kazenska odgovornost zadevne osebe. Vendar pa lahko ta zahteva vpliva na procesna jamstva sostorilcev in zlasti na pravico do domneve nedolžnosti, ki jo imajo.

55. Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji tako izrazilo resne pridržke, kadar pravosodni organ odloči soditi soobtožencem kaznivega dejanja v okviru razdruženih postopkov, čeprav narava obtožnic zaradi določitve pravne odgovornosti enega od njih zahteva ugotovitev sodelovanja drugih pri dejanju. ( 14 )

56. Zato je zaradi spoštovanja pravice do domneve nedolžnosti iz člena 6(2) EKČP oblikovalo natančne zahteve, kadar se pravosodni organ odloči razdružiti postopek zaradi sklenitve sporazuma o priznanju krivde enega od obdolženih.

57. Na eni strani mora pravosodni organ pred sprejetjem take odločitve temeljito presoditi vse zadevne interese in sostorilcem omogočiti, da to odločitev izpodbijajo. ( 15 )

58. Na drugi strani mora pravosodni organ uskladiti postopek priznanja krivde z dvema jamstvoma, ki ju šteje za bistvena, da sostorilcem omogočita pravico do poštenega sojenja v okviru postopkov, ki potekajo zoper njih. ( 16 )

59. Prvič, pravosodni organ ima obveznost, da dejstev, priznanih v postopku, v katerem drugi sostorilci niso bili stranke v postopku, ne more šteti za pravnomočna, ker ima v zadevnem postopku ugotavljanje dejstev omejen obseg.

60. Drugič, pravosodni organ se mora vzdržati vseh navedb ali izjav, ki bi lahko ogrozile pravično obravnavo obtožb proti slednjim v okviru ločenega postopka in zlasti kršile njihovo pravico do domneve nedolžnosti.

61. To vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na zadnjo točko in še zlasti način identifikacije in navedbo AH, PB, CX, KM in PH v sporazumu med državnim tožilcem in MH glede njihovega sodelovanja pri kaznivem dejanju.

1. Določbe člena 4 Direktive 2016/343

62. Člen 4(1) Direktive 2016/343 določa, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da javne izjave javnih organov in sodne odločbe, razen odločb o ugotovitvi krivde, osumljene ali obdolžene osebe ne označujejo za krive, dokler tej osebi krivda v skladu z zakonom ni dokazana.

63. V členu 4(2) te direktive je dodano, da morajo države članice zagotoviti, da so na voljo ustrezni ukrepi v primeru kršitve te obveznosti.

64. V določbah iz člena 4(1) in (2) Direktive 2016/343 torej ni nobene navedbe glede ukrepov, ki jih morajo pristojni nacionalni organi konkretno sprejeti, da v primeru, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, zagotovijo spoštovanje pravice do domneve nedolžnosti oseb, preganjanih v ločenih postopkih. Prav tako ni upoštevna nobena druga določba te direktive. ( 17 ) Samo v uvodni izjavi 16 te direktive, ki jo predložitveno sodišče izrecno navaja, je navedeno, da sodne odločbe ne bi smele odražati mnenja, da je ta oseba kriva.

65. Iz člena 1 ter tudi uvodnih izjav 10 in 48 Direktive 2016/343 izhaja, da so pravila za preprečevanje in popravljanje vseh javnih označevanj krivde minimalna pravila, države članice pa morajo v skladu s členom 4 (1) in (2) te direktive sprejeti „potrebne“ ali „ustrezne“ ukrepe za ta namen.

66. Zakonodajalec Unije torej državam članicam prepušča, da glede na posebnosti svojega nacionalnega pravnega sistema določijo konkretno naravo in obseg teh ukrepov. Sodišče je tako izrecno priznalo, da navedena direktiva ni popoln in izčrpen instrument, katerega namen naj bi bil določiti vse pogoje za sprejetje sodne odločbe, kot je sklep o odreditvi pripora. ( 18 ) Ta ugotovitev se očitno uporablja v zvezi s pogoji sprejetja sodne odločbe, kot je zadevni sporazum o priznanju krivde.

67. Vendar pa je diskrecijska pravica držav članic v tem pogledu omejena. Spoštovati morajo temeljne pravice in načela, ki jih priznavata Listina in EKČP, kot to izhaja iz uvodne izjave 47 Direktive 2016/343, sprejeti ukrepi pa morajo med drugim omogočati preprečevanje ali popravljanje vseh kršitev pravice do domneve nedolžnosti.

68. Člen 4(1) Direktive 2016/343 bi bilo treba torej načeloma razlagati v skladu s standardom varstva iz člena 48 Listine. ( 19 ) Vendar pa je treba ugotoviti, da niti ta določba niti sodna praksa Sodišča ne omogočata določiti narave in obsega ukrepov, ki jih morajo uvesti pristojni nacionalni organi.

69. Evropskemu sodišču za človekove pravice pa so že bili predloženi številni spori, katerih načela je treba v teh okoliščinah povzeti.

70. Kot izhaja iz pojasnil k Listini, ( 20 ) pravica do domneve nedolžnosti, zagotovljena v členu 48(1) Listine, ustreza členu 6(2) EKČP. Da bi zakonodajalec Unije zagotovil potrebno usklajenost med Listino in EKČP, je določil pravilo, da sta pomen in obseg te pravice enaka kot tista, ki ju podeljuje EKČP. ( 21 )

71. Poleg tega iz predloga direktive Komisije ( 22 ) izhaja, da je zakonodajalec Unije želel okrepiti in zagotoviti učinkovito uporabo pravice do domneve nedolžnosti v okviru kazenskih postopkov s tem, da je v pravico Unije vključil sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice glede upoštevanja člena 6(2) EKČP. ( 23 ) Zakonodajalec Unije je jasno izrazil voljo, da spodbuja uporabo členov 6, 47 in 48 Listine, in se pri tem opiral na člen 6 EKČP, kot ga je razlagalo Evropsko sodišče za človekove pravice.

72. Člen 3 Direktive 2016/343 tako uzakonja pravico do domneve nedolžnosti z istim besedilom, kot je uporabljeno v členu 6(2) EKČP.

73. Členi od 4 do 7 te direktive urejajo nekatere vidike pravice do domneve nedolžnosti, kakršne je v sodni praksi razvilo Evropsko sodišče za človekove pravice.

74. Tako je zakonodajalec Unije v členu 4(1) navedene direktive že leta 1983 oblikoval eno od glavnih zahtev, ki jih je določilo to Sodišče, da bi zagotovil spoštovanje pravice do domneve nedolžnosti, in sicer pravico, da obdolženci v javni izjavi ali sodni odločbi niso označeni za krive, dokler jim krivda v skladu z zakonom ni dokazana. ( 24 )

75. Ta določba določa minimalno pravilo in glede na sedanje stanje prava Unije torej njen namen ni odobriti širše varstvo kot EKČP. ( 25 )

76. Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice je torej upoštevna za razlago pravice do domneve nedolžnosti iz člena 48 Listine in zlasti enega od njenih vidikov iz člena 4(1) Direktive 2016/343. Ta sodna praksa daje koristne smernice glede ukrepov, ki jih morajo sprejeti nacionalni organi za zagotovitev, da se z razlogi za odločitev ali njenim besedilom ne posega v pravico do domneve nedolžnosti oseb, ki so ločeno preganjane.

2. Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s spoštovanjem pravice do domneve nedolžnosti, če se sostorilcem sodi v okviru ločenih postopkov

77. Člen 6(2) EKČP določa, da „[k]dor je obdolžen kaznivega dejanja, velja za nedolžnega, dokler ni v skladu z zakonom dokazana njegova krivda“. ( 26 )

78. Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbi Karaman proti Nemčiji opozarja, da je domneva nedolžnosti sestavni del poštenega kazenskega postopka, kot nalaga člen 6(1) EKČP. Sodišče meni, da je ta domneva kršena, če sodišče, ki vsebinsko odloča o zadevi, predhodno izrazi mnenje, da je obdolženec kriv, čeprav mu krivda v skladu z zakonom predhodno še ni bila dokazana. Tudi brez formalne ugotovitve krivde zadostuje obrazložitev, ki daje slutiti, da je zadevna oseba po mnenju sodišča kriva. ( 27 )

79. Evropsko sodišče za človekove pravice pri presoji, ali ta obrazložitev pomeni kršitev pravice do domneve nedolžnosti, „odločilno“ pozornost posveča izbiri besedila, ki ga uporabi pravosodni organ. ( 28 ) Upošteva tudi posebne okoliščine, v katerih je bilo sestavljeno in zlasti naravo postopka in naravo obtožb zoper enega ali več obdolžencev. ( 29 ) Ti dejavniki namreč omogočajo presojo, v kolikšni meri je pravosodni organ zavezan navesti konkretno vlogo in namene vseh oseb, ki so lahko vpletene v storitev kaznivega dejanja. ( 30 )

80. V sodbi Karaman proti Nemčiji ( 31 ) je Evropsko sodišče za človekove pravice tako priznalo, da mora sodišče „v sestavljenih kazenskih postopkih, v katerih se obravnava več osumljencev, ki jim ni mogoče soditi skupaj […], da bi presodilo krivdo obdolžencev, nujno navesti sodelovanje tretjih oseb, ki [se] jim bo[…] nato ločeno sodil[o]“. ( 32 ) Poudarilo je, da morajo v teh okoliščinah „kazenska sodišča ugotoviti dejstva, ki jih je treba sprejeti, da bi bila analiza pravne odgovornosti obdolženca čim bolj pravilna in natančna ter da ugotovljenih dejstev ne bi mogla označiti, kot da gre zgolj za trditve ali sume“. ( 33 ) Odločilo je, da „[e]nako velja za dejstva o udeležbi tretjih oseb“. ( 34 )

81. Navedeno sodišče je v svoji izjavi vseeno podrobno navedlo, da „če je treba navesti podobna dejstva, bi se moralo sodišče izogibati sporočanju več informacij, kot je potrebno za analizo pravne odgovornosti oseb, ki jim sodi“. ( 35 )

82. V navedeni zadevi so bili v sodbi večkrat navedeni ne le celotno ime in priimek tožeče stranke, ampak tudi njena vloga pri goljufiji. Vendar je identifikaciji tožeče stranke sledil izraz „ki je ločeno preganjana“.

83. Evropsko sodišče za človekove pravice bi moralo presoditi, ali je bila obrazložitev te sodbe taka, da se z njo postavljajo vprašanja o obstoju prezgodnje sodbe glede krivde tožeče stranke in s tem ogrozi pravična obravnava obtožb zoper njo v okviru ločenega postopka v Nemčiji in/ali Turčiji.

84. Navedeno sodišče je odločilo, da ne gre za kršitev pravice do domneve nedolžnosti. Poudarilo je, da je moral pravosodni organ za presojo o stopnji odgovornosti obdolženca v okviru zadevne sodbe ugotoviti, „kdo je dal pobudo za nezakonito prisvajanje denarja […] in na tej podlagi, kdo je komu dajal navodila“. ( 36 ) Prav tako ni grajalo identifikacije tožeče stranke s celotnim imenom, ker je v vsej sodbi identifikaciji sledil izraz „ki je ločeno preganjana“. Po mnenju navedenega sodišča je pravosodni organ poudaril dejstvo, da ni bil pozvan odločati o krivdi tožeče stranke, ampak da je bil v skladu s pravili nacionalnega kazenskega prava njegov edini namen presoja kazenske odgovornosti osebe v skladu z razvojem zadevnega postopka. ( 37 )

85. Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji to sodno prakso potrdilo, pri čemer je uvodoma izrazilo številne zadržke, če se sporazum o priznanju krivde sklepa v postopku, pri katerem bi narava obtožb nasprotno upravičevala, da se sostorilcem sodi skupaj. ( 38 ) Tako je poudarilo, kako „pomembno“ je, da pravosodni organ postopek priznanja krivde dopolni s procesnimi jamstvi, ki lahko zagotavljajo pošteno sojenje v postopkih, ki potekajo zoper sostorilce, med katerimi je jamstvo vzdržati se vseh izjav, ki bi lahko škodovale domnevi nedolžnosti. ( 39 ) Navedeno sodišče se je za presojo besedila te obrazložitve nato sklicevalo na analizo, opravljeno pri sodbi Karaman proti Nemčiji.

86. V zadevi, v kateri je bila izdana sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji, je bilo v sodbi, izdani zoper X, v okviru postopka o priznanju krivde navedeno, da je ta storil očitano dejanje z dvema drugima osebama. Čeprav sta bili njuni imeni anonimizirani, pa sta bili v sodbi navedeni poklicni funkciji, ki sta ju ti osebi opravljali v vladi ali vodilnih podjetjih, ter njuna vloga pri storitvi tega dejanja. ( 40 ) Evropsko sodišče za človekove pravice je grajalo besedilo v tej sodbi, ker ni bilo nobenega dvoma o identiteti sostorilcev in njunem sodelovanju pri dejanju, za katero je bil obsojen X. ( 41 )

3. Prispevek sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice k razlagi člena 48 Listine in člena 4(1) Direktive 2016/343

87. Ta sodna praksa omogoča določeno število spoznanj o obsegu pravice do domneve nedolžnosti, določene v členu 48 Listine, in zlasti konkretnih načinih preprečevanja in popravljanja javnega označevanja obdolžencev za krive v smislu člena 4(1) Direktive 2016/343.

88. Javno označevanje je treba presojati v vsakem posameznem primeru glede na posebne okoliščine, v katerih je bilo to sestavljeno, ter zlasti glede na naravo in okvir zadevnega postopka.

89. Te okoliščine so lahko odločilne, če se sostorilcem sodi v okviru ločenih kazenskih postopkov, zlasti kadar je eden od postopkov hitri postopek priznanja krivde.

90. Pravosodni organ mora načeloma sprejeti ukrepe za zagotavljanje pravične obravnave obtožb proti drugim sostorilcem v okviru postopka, ki poteka proti njim, zato se mora v sporazumu o priznanju krivde vzdržati vsake navedbe ali označbe, s katerima bi lahko kršil njihovo pravico do domneve nedolžnosti.

91. Vseeno je lahko sprejemljivo, da je v tem sporazumu navedeno sodelovanje drugih sostorilcev pri kaznivem dejanju in da so ti identificirani, če so, prvič, te navedbe nujne za pravno kvalifikacijo očitanega dejanja in analizo kazenske odgovornosti osebe, ki je priznala svojo krivdo, in drugič, če je dodana jasna navedba, da so navedeni sostorilci ločeno preganjani in da jim krivda v skladu z zakonom ni dokazana.

92. To pomeni, da mora pravosodni organ za navedbo in identifikacijo drugih oseb, preganjanih ločeno, odločilno pozornost posvetiti ne samo besedilu, ampak tudi obrazložitvi sporazuma o priznanju krivde, gledano v celoti.

93. Na eni strani v zvezi z besedilom za navedbo vloge drugih obdolžencev in njihovo identifikacijo tako poudarjam, da sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice ne nasprotuje temu, da pravosodni organ slednje identificira na podlagi njihovega polnega imena. Vendar pa mora v skladu s to sodno prakso v tem primeru tem navedbam slediti izraz ali besedilo, ki omogoča razumeti, da so te navedbe nujne za presojo, ne krivde drugih oseb, preganjanih ločeno, ampak samo kazenske odgovornosti zadevne osebe. ( 42 )

94. Na drugi strani je treba nadzirati obrazložitev sporazuma o priznanju krivde, gledano v celoti. Kot je Komisija upravičeno navedla v pisnih stališčih, bi bila vsak izraz ali besedilo, povezana z navedbo in identifikacijo drugih obdolžencev, brez smisla, če bi bilo mogoče druge dele razlogovanja ali pravne analize odločbe razumeti kot presojo krivde slednjih.

95. Glede na vse te preudarke menim, da je treba člen 4(1) Direktive 2016/343 – kadar pravosodni organ sodi obdolžencu za sostorilstvo kaznivega dejanja v okviru hitrega postopka priznanja krivde – razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da ta pravosodni organ v sporazumu o priznanju krivde navede sodelovanje drugih obdolžencev pri kaznivem dejanju in slednje identificira, če se prepriča, prvič, da so te navedbe nujne za pravno kvalifikacijo očitanega dejanja in analizo kazenske odgovornosti osebe, ki je priznala krivdo, in drugič, da jim je dodano besedilo, ki jasno dokazuje, da so te osebe preganjane v ločenem kazenskem postopku in da jim krivda v skladu z zakonom še ni bila dokazana.

96. Menim, da je treba tudi opozoriti, da Direktiva 2016/343 določa minimalna pravila in da zakonodajalec Unije državam članicam izrecno dovoljuje, da razširijo pravice iz te direktive, da zagotovijo višjo raven varstva. ( 43 ) Zato ta direktiva ne nasprotuje temu, da država članica sprejme ukrepe, ki bolj varujejo in naj bi v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, preprečili vsako označevanje, s katerim bi se lahko kršila pravica do domneve nedolžnosti obdolžencev v okviru ločenega kazenskega postopka.

97. V obravnavani zadevi ni sporno, da je bi kazenski postopek zoper osebe AH, PB, CX, KM in PH zaradi domnevnega sodelovanja v hudodelski združbi razdružen po tem, ko je oseba MH izrazila željo po sklenitvi sporazuma o priznanju krivde. Prav tako se priznava, da je pet drugih obdolžencev soglašalo, da MH sklene ta sporazum, pri čemer so navedli, da to soglasje ne pomeni priznanja njihove krivde niti odpovedi njihovi pravici, da se izrečejo za nedolžne.

98. Iz predložitvene odločbe tudi izhaja, da navedba o sodelovanju oseb AH, PB, CX, KM in PH pri storitvi kaznivega dejanja in identifikacija z njihovim polnim imenom ter njihovo identifikacijsko številko v okviru sporazuma med državnim tožilcem in MH izhaja iz uporabe nacionalne sodne prakse, v skladu s katero mora besedilo sporazuma popolnoma ustrezati besedilu obtožnice.

99. Ta zahteva izhaja iz diskrecijske pravice, ki jo imajo države članice v zvezi s pogoji sprejetja sporazuma, kot se obravnava v tej zadevi, zaradi minimalne uskladitve, ki se izvaja z Direktivo 2016/343.

100. Vendar pa je treba za izvajanje te zahteve sprejeti posebne varnostne ukrepe, da sporazum med državnim tožilcem in MH ne ogrozi pravične obravnave obtožb zoper osebe AH, PB, CX, KM in PH v okviru postopka, ki poteka zoper njih, in zlasti ne krši njihove pravice do domneve nedolžnosti. V sedanji različici namreč ta sporazum vsebuje navedbe, ki jih je – ob odsotnosti vsakršnega pojasnila – mogoče razumeti kot prezgodnji izraz njihove krivde.

101. Naloga Sodišča ni, da poda predloge ali predlaga spremembe besedila v navedenem sporazumu. To je naloga predložitvenega sodišča, ki lahko, na eni strani, edino razloži veljavno nacionalno pravo in upošteva okoliščine postopka, in je, na drugi strani, edino pristojno za potrditev tega sporazuma.

102. Da bi predložitveno sodišče izpolnilo zahteve iz člena 4(1) Direktive 2016/343, mora presoditi, v kolikšni meri so sporne navedbe nujne za namene pravne kvalifikacije očitanega dejanja in analizo kazenske odgovornosti MH. Glede tega poudarjam, da je to v predložitveni odločbi poudarilo, da so te navedbe zelo pomembne za izpolnitev elementov, ki pomenijo zadevno kaznivo dejanje.

103. Predložitveno sodišče mora v obravnavanem primeru presoditi, v kolikšni meri lahko navedenim navedbam sledi izraz ali besedilo, ki jasno kaže na to, da so osebe AH, PB, CX, KM in PH preganjane v ločenem kazenskem postopku in da jim krivda v skladu z zakonom še ni bila dokazana.

104. Nazadnje, prepričati se mora, ali sporazum med državnim tožilcem in MH ne vsebuje nobene druge navedbe, ki bi jo bilo mogoče razumeti kot prezgodnji izraz krivde teh petih oseb.

V. Predlog

105. Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Spetsializiran nakazatelen sad (specializirano kazensko sodišče, Bolgarija), odgovori: Člen 4(1) Direktive (UE) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku je treba razlagati tako, da – v primeru, kakršen se obravnava v postopku v glavni stvari, ko nacionalni pravosodni organ sodi obdolžencu za sostorilstvo kaznivega dejanja v okviru sklenitve sporazuma o predhodnem priznanju krivde – ne nasprotuje temu, da ta organ v tem sporazumu navede, da so pri kaznivem dejanju sodelovale druge osebe, ki so ločeno preganjane, in slednje identificira, če se ta organ prepriča, prvič, da so te navedbe nujne za pravno kvalifikacijo očitanega dejanja in analizo kaznivega dejanja osebe, ki je priznala svojo krivdo, in drugič, da je navedbam dodano besedilo, ki jasno kaže, da so te osebe preganjane v ločenem kazenskem postopku in da jim krivda v skladu z zakonom še ni bila dokazana.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) V nadaljevanju: sporazum o priznanju krivde. Postopek v zvezi s tem bo v nadaljevanju imenovan „postopek priznanja krivde“.

( 3 ) V nadaljevanju: Listina.

( 4 ) Direktiva (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1).

( 5 ) C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732.

( 6 ) Podpisana v Rimu, 4. novembra 1950; v nadaljevanju: EKČP.

( 7 ) Zakon št. 67 z dne 27. julija 1999.

( 8 ) Besedilo sporazuma je posredovalo predložitveno sodišče na zahtevo Sodišča.

( 9 ) Menim, da uporaba ratione temporis Direktive 2016/343 ne povzroča posebne težave. V skladu s členom 14(1) te direktive so morale države članice to direktivo prenesti v notranje pravo najpozneje do 1. aprila 2018. Vendar pa ugotavljam, da je bil zadevni sporazum med državnim tožilcem in MH sklenjen 18. maja 2018 in ga mora zato odobriti še predložitveno sodišče.

( 10 ) V zvezi s tem glej razmisleke o odložitvi kazenskega pregona v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca D. Ruiz‑Jaraboja v zadevi Gözütok in Brügge (C‑187/01, EU:C:2002:516, točke od 61 do 106). V zvezi s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice glej tudi sodbo ESČP z dne 23. februarja 2016, Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (CE:ECHR:2016:0223JUD004663213, točka 100 in navedena sodba praksa; v nadaljevanju: sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji).

( 11 ) Glej sodbo ESČP z dne 27. februarja 2014, Karaman proti Nemčiji (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310, točka 41 in navedena sodna praksa; v nadaljevanju: Karaman proti Nemčiji).

( 12 ) Iz predložitvene odločbe in besedila zadevnega sporazuma izhaja, da je pogoj za obstoj te združbe, da v njej sodelujejo najmanj trije člani.

( 13 ) V zvezi s tem glej Baron, E., La coaction en droit pénal, doktorska disertacija, zagovarjana 7. decembra 2012, zlasti točka 371.

( 14 ) Sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (točka 100 in navedena sodna praksa ter točki 103 in 104 in navedena sodna praksa). Evropsko sodišče za človekove pravice je v točki 104 poudarilo: „If the nature of the charges makes it unavoidable for the involvement of third parties to be established in one set of proceedings and those findings would be consequential on the assessment of the legal responsibility of the third parties tried separately, this should be considered as a serious obstacle for disjoining the cases.“

( 15 ) Sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (točka 104).

( 16 ) Sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (točke od 103 do 105).

( 17 ) Določbe iz člena 4(3) Direktive 2016/343 v tej zadevi niso upoštevne.

( 18 ) Sodba z dne 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, točke od 45 do 47).

( 19 ) Glej po analogiji sodbi z dne 21. decembra 2016, Tele2 Sverige ter Watson in drugi (C‑203/15 in C‑698/15, EU:C:2016:970, točki 127 in 128 ter navedena sodna praksa), in z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti sodnega sistema) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, točka 62).

( 20 ) UL 2007, C 303, str. 17.

( 21 ) Glej pojasnila k členu 52 Listine.

( 22 ) Predlog Direktive Evropskega parlamenta in Sveta za krepitev nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (COM(2013) 821 final).

( 23 ) Glej točke od 13 do 17 tega predloga.

( 24 ) Komisija se je v okviru svojega predloga Direktive izrecno sklicevala na sodbo ESČP z dne 25. marca 1983, Minelli proti Švici (CE:ECHR:1983:0325JUD000866079, točka 37), v kateri je to odločilo, da „je domneva nedolžnosti kršena, če sodna odločba, ki zadeva obdolženca, odraža mnenje, da je kriv, ne da bi mu bila krivda dokazana v skladu z zakonom in ne da bi imel možnost uveljavljati pravice do obrambe. Tudi brez formalne ugotovitve krivde zadostuje obrazložitev, ki daje slutiti, da je po mnenju sodnika zadevna oseba kriva“.

( 25 ) Opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno prakso člen 52(3) Listine ne posega v avtonomijo prava Unije in Sodišča, ker lahko zakonodajalec Unije zagotovi širše varstvo kot EKČP (glej v zvezi s tem sodbo z dne 21. decembra 2016, Tele2 Sverige et Watson in drugi (C‑203/15 in C‑698/15, EU:C:2016:970, točka 129 in navedena sodna praksa)).

( 26 ) Glej v zvezi s pravico do domneve nedolžnosti, določene v členu 6(2) EKČP, Kjølbro, J. F., Den Europaeiske Menneskerettighedskonvention – for praktikere, Jurist – og Okonomforbundets Forlag, Köbenhaven, 2017, in zlasti stran 655 ter naslednje.

( 27 ) Glej v zvezi s tem sodbo Karaman proti Nemčiji (točka 41 in navedena sodna praksa).

( 28 ) Glej v zvezi s tem sodbo Karaman proti Nemčiji (točka 63 in navedena sodna praksa), in v istem smislu sodbo ESČP z dne 31. oktobra 2013, Mosinian proti Grčiji (CE:ECHR:2013:1031JUD000804510, točka 23 in navedena sodna praksa).

( 29 ) Glej v zvezi s tem sodbi Karaman proti Nemčiji (točka 64) in Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (točka 104), ter sodbo ESČP z dne 25. januarja 2018, Bikas proti Nemčiji (CE:ECHR:2018:0125JUD007660713, točka 46 in navedena sodna praksa).

( 30 ) Kot je poudarilo Evropsko sodišče za človekove pravice v točki 63 sodbe Karaman proti Nemčiji, „[n]iti uporaba ponesrečenega jezika morda ni odločilna, če se upoštevata narava in okoliščine določenega postopka“.

( 31 ) V tej zadevi se je tožeča stranka sklicevala na kršitev svoje pravice do domneve nedolžnosti zaradi navedb o njenem sodelovanju pri storitvi kaznivega dejanja v okviru sodbe, izdane proti drugim osumljencem, ki so ločeno preganjani v Nemčiji. Zadevna sodna odločba, izdana ob koncu postopka, ki ni bil uveden neposredno zoper tožečo stranko kot obdolženko, je pa vseeno zadeval kazenski postopek, ki poteka zoper tožečo stranko in je s tem postopkom povezan.

( 32 ) Sodba Karaman proti Nemčiji (točka 64), moj poudarek.

( 33 ) Sodba Karaman proti Nemčiji (točka 64).

( 34 ) Prav tam.

( 35 ) Prav tam.

( 36 ) Prav tam (točka 66).

( 37 ) Prav tam (točka 69).

( 38 ) Glej razmisleke o tej problematiki v točkah od 56 do 61 teh sklepnih predlogov.

( 39 ) Sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (točki 103 in 104).

( 40 ) V tej sodbi je bilo navedeno, da je X snoval zaroto z drugima dvema osebama, „N., nekdanjim prostovoljnim svetovalcem guvernerja,“ in „O., nekdanjim direktorjem družbe VLK“, pri čemer je bilo zlasti pojasnjeno, da je „N.“ imel „zločinski namen nezakonite prilastitve sredstev […]“ (glej sporočilo za javnost o sodbi Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji, ki je na voljo na spletnem naslovu: http://hudoc.echr.coe.int/fre-press?i=003-5307100-6607284).

( 41 ) Sodba Navalnyy in Ofitserov proti Rusiji (točka 106).

( 42 ) Glej točke od 82 do 84 teh sklepnih predlogov.

( 43 ) Glej uvodno izjavo 48 te direktive.