ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 16(3) Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive 96/61, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/101, je treba razlagati tako, da se ne uporablja za upravljavca, ki preda število pravic do emisije toplogrednih plinov, ki ustreza emisijam iz preteklega leta, kot je o njih poročal in so bile preverjene v skladu s členom 15 te direktive, če se po dodatnem preverjanju, ki ga pristojni nacionalni organ opravi po poteku roka za predajo, izkaže, da je bilo poročano o prenizkih emisijah, tako da je bilo predano nezadostno število pravic. Države članice so pristojne, da v skladu s členom 16(1) Direktive 2003/87, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/101, določijo sankcije, ki jih je mogoče v takem položaju naložiti.

Na prvem mestu, splošna sistematika Direktive 2003/87 temelji na strogem vodenju izdaje, posesti, prenosa in ukinitve pravic do emisije toplogrednih plinov. Obveznost upravljavcev, da pred 30. aprilom tekočega leta zaradi ukinitve predajo število pravic do emisije toplogrednih plinov, ki je enako njihovim skupnim emisijam v predhodnem koledarskem letu, ki je na podlagi člena 6(2)(e) Direktive 2003/87 nujno navedena v dovoljenju za emisije toplogrednih plinov in je nedvoumno formulirana v členu 12(3) te direktive, je edina, za katero navedena direktiva na podlagi člena 16(3) določa natančno določeno kazen, medtem ko je kazen za vsako drugo ravnanje, ki ni v skladu z njenimi določbami, na podlagi člena 16(1) te direktive prepuščena odločitvi držav članic.

Na drugem mestu, preverjanje poročil o emisijah je obvezen pogoj za predajo pravic. Ker Direktiva 2003/87 ne določa nobenih drugih mehanizmov nadzora in za predajo pravic poleg ugotovitve, da je poročilo o emisijah zadovoljivo, ne določa nobenega drugega pogoja, je treba pavšalno kazen iz člena 16(3) te direktive naložiti upravljavcem, ki te obveznosti ne izpolnijo bodisi tako, da ne predajo nikakršnih pravic, bodisi tako, da je število predanih pravic nižje od emisij, navedenih v poročilu o emisijah. Tako čeprav navedena direktiva ne ovira tega, da pristojni nacionalni organi držav članic opravijo dodaten nadzor ali preverjanja, pa je ni mogoče razlagati tako, da zahteva samodejno naložitev kazni za neizpolnitev obveznosti, ki je jasno ne navede.

Končno, ta razlaga velja tudi z vidika načela sorazmernosti. Samodejna uporaba pavšalne kazni iz člena 16(3) Direktive 2003/87 bi bila nesorazmerna, ker upravljavec, če je v dobri veri, ne more z zadostno gotovostjo predvideti rezultata takega dodatnega nadzora.

(Glej točke od 28 do 30, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 43 in 45 ter izrek.)
2.

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Nespoštovanje obveznosti povračila nezakonitih pomoči — Sredstva obrambe — Absolutna nemožnost izpolnitve — Merila presoje — Težave izvršitve — Obveznost države članice, da sprejme dejanske ukrepe pri zadevnih podjetjih in Komisiji predlaga alternativne rešitve, ki omogočajo premostitev takih težav — Obveznost Komisije in države članice, da v primeru težav pri izvedbi, sodeluje pri iskanju rešitve, ki je v skladu s pogodbo — Nesprejetje, v predpisanem roku, potrebnih ukrepov za izterjavo pomoči, razglašeno za nezakonito, pri prejemnikih — Neizpolnitev obveznosti (člen 4(3) PEU; člena 108(2) PDEU in 288, četrti odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(3); Odločba Komisije 2009/402)(Glej točke od 65 do 67, od 69 do 71, 87, 88, 90 in izrek.)
15

Komisija je 23. junija 2010 na podlagi zaslišanja, ki je potekalo od 12. do 14. novembra 2007 in na katerem so bile navzoče tožeče stranke na prvi stopnji, na podlagi poslanega dopisa z dne 9. julija 2009 o ugotovljenih dejstvih, v katerem je Komisija tožeče stranke opozorila na nekatere dokaze, na katere se je nameravala opreti v okviru sprejetja končnega sklepa, in na podlagi zahtev po dodatnih informacijah, ki so bile nato naslovljene zlasti na navedene tožeče stranke, sprejela sporni sklep. S tem sklepom je menila, da so ravnanja, opisana v točki 8 te sodbe, del celovitega načrta s ciljem omejiti konkurenco med naslovniki navedenega sklepa in imajo značilnosti enotne in trajajoče kršitve, katerih področje uporabe je zajemalo tri podskupine proizvodov in se je raztezalo na belgijskem, nemškem, francoskem, italijanskem, nizozemskem in avstrijskem ozemlju. V zvezi s tem je zlasti poudarila, da so ta ravnanja potekala po ponavljajočem se vzorcu, ki je bil v šestih državah članicah, v katerih je potekala preiskava, enak. Poudarila je tudi obstoj nacionalnih poklicnih združenj, ki so se nanašala na vse tri podskupine proizvodov in ki jih je poimenovala „usklajevalna telesa“, obstoj nacionalnih poklicnih združenj, v katerih se je dejavnost članov nanašala na vsaj dve od treh podskupin proizvodov in ki jih je poimenovala „združenja za več proizvodov“, ter obstoj specializiranih združenj, v katerih se je dejavnost nekaterih članov nanašala na eno od teh treh podskupin proizvodov. Nazadnje, ugotovila je, da je obstajala osrednja skupina podjetij, ki je sodelovala pri kartelu v različnih državah članicah ter v okviru usklajevalnih teles in združenj za več proizvodov.
22

Čeprav se dajatev iz postopka v glavni stvari naloži lastnikom oddajniških stolpov in drogov, namenjenih namestitvi različnih vrst anten, ki so potrebne za dobro delovanje mobilnega telekomunikacijskega omrežja in ki so fizična infrastruktura, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, se ne zdi, da ima navedena dajatev značilnosti pristojbine, ki bi se podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, naložila za pravice do vgradnje naprav.
35

Čeprav se dajatev iz postopka v glavni stvari naloži fizični ali pravni osebi, ki uporablja stolpe in/ali oddajnike in sprejemnike mobilnega omrežja, ki so del fizične infrastrukture, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, pa ta dajatev očitno nima značilnosti pristojbine, ki se podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, naloži kot protidajatev za pravico do vgradnje naprav.
38

V tem smislu predložitveno sodišče meni, da položaj imetnika BEN in položaj kršitelja patenta ne smeta biti takšna, da bi jima omogočila pretirano visoke licenčnine (položaj „hold‑up“) oziroma pretirano nizke licenčnine (položaj „reverse hold‑up“). Iz tega razloga in zaradi zahteve po enakem obravnavanju imetnikov licenc in kršiteljev patenta glede istega proizvoda mora imetnik BEN imeti na voljo opustitveni zahtevek. Izvrševanje z zakonom določene pravice namreč ne more pomeniti zlorabe prevladujočega položaja, za opredelitev katerega morajo biti podani še drugi elementi. Zato to, da bi se kot merilo za tako zlorabo uporabilo pojem „biti pripravljen pogajati se“, ni zadovoljivo, saj je navedeni pojem mogoče različno razlagati in kršitelju patenta zagotavlja preveč svobode. Če bi bilo treba navedeni pojem obravnavati kot upošteven, bi bilo vsekakor treba določiti nekatere pogoje glede kakovosti in roka, ki bi zagotavljali poštenost ravnanja prosilca za licenco. Tako bi se morala zahtevati predložitev „brezpogojne“ prošnje za pridobitev licence pred izkoriščanjem zadevnega patenta, ki bi bila natančna in sprejemljiva in ki bi vsebovala vse elemente, ki so običajno vključeni v licenčne pogodbe. Natančneje glede prošenj za pridobitev licence, ki jo predložijo gospodarski subjekti, ki so že dali na trg proizvode, pri katerih je uporabljen BEN, morajo ti subjekti takoj izpolniti obveznosti predložitve obračuna izkoriščanj tega BEN in plačati licenčnino, ki je s tem povezana. Poleg tega predložitveno sodišče meni, da mora imeti kršitelj patenta možnost, da najprej položi varščino namesto neposrednega plačila licenčnine imetniku zadevnega BEN. Poleg tega mora biti določena možnost prosilca za pridobitev licence, da temu imetniku prepusti, da sam določi pravično višino licenčnine.
4

Člen 3 te uredbe, naslovljen „Določanje škode“, v odstavkih od 1 do 3, 5 in 6 določa: „1. V zvezi s to uredbo pomeni izraz ‚škoda‘, če ni drugače določeno, znatno škodo, povzročeno industriji [Unije], grožnjo znatne škode industriji [Unije] ali znatno zaviranje izgradnje te industrije in se razlaga v skladu z določbami tega člena. 2. Določanje škode temelji na trdnih dokazih in vključuje objektivno preverjanje tako: (a) obsega dampinškega uvoza in učinka dampinškega uvoza na cene na trgu [Unije] za podobne izdelke kot tudi (b) posledičnega vpliva teh uvozov na industrijo [Unije]. 3. V zvezi z obsegom dampinškega uvoza se ugotavlja, ali je prišlo do pomembnega povečanja dampinškega uvoza, bodisi v absolutnem smislu ali pa relativno glede na proizvodnjo in potrošnjo v [Uniji]. V zvezi z učinkom dampinškega uvoza na cene se ugotavlja, ali je prišlo do znatnega nelojalnega nižanja cen zaradi dampinškega uvoza, če to ceno primerjamo s ceno podobnega izdelka industrije [Unije], oziroma, ali tak uvoz kako drugače v pomembni meri pritiska na cene ali v pomembni meri preprečuje zvišanja cen, do katerih bi sicer prišlo. Ne eden ali več teh dejavnikov skupaj, ni oz. niso odločujoči. […] 5. Preiskava učinka dampinškega uvoza na zadevno industrijo [Unije] vsebuje oceno vseh gospodarskih dejavnikov in pokazateljev, ki vplivajo na stanje industrije, vključno z dejstvom, da je kaka industrija morda še vedno v procesu okrevanja zaradi učinkov dampinga ali subvencioniranja v preteklosti, nadalje velikost dejanske stopnje dampinga, dejanski in potencialni padec prodaje, dobičke, obseg proizvodnje, tržni delež, produktivnost, donosnost investicij, stopnjo izkoriščenosti zmogljivosti, dejavnike, ki vplivajo na cene v [Uniji], dejanske in potencialne negativne učinke na denarni tok, zalogo, zaposlovanje, plače, rast, sposobnost zbiranja kapitala ali investicij. Ta seznam ni izčrpen, niti ni eden ali več teh dejavnikov skupaj odločujočih. 6. Na osnovi vseh zadevnih dokazov, predstavljenih v zvezi z odstavkom 2, je treba dokazati, da dampinški uvoz povzroča škodo v smislu te uredbe. Konkretno to pomeni, da je treba dokazati, da so obseg in/ali ravni cen, ugotovljeni v skladu s odstavkom 3, odgovorni za učinek na industrijo [Unije], kot ga predvideva odstavek 5, in da je ta učinek tako velik, da ga je mogoče označiti kot znatnega.“
Člen 1(1) Uredbe (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da tožbe za plačilo odškodnine zaradi motenja posesti in oviranja izvrševanja lastninske pravice, izpolnitev pogodbe in plačilo odškodnine, kakršne so te iz postopkov v glavni stvari, ki so jih zasebniki, ki so imetniki državnih obveznic, vložili proti državi izdajateljici, spadajo na področje uporabe navedene uredbe, ker ni očitno, da ne spadajo v civilne in gospodarske zadeve.
10

Ta člen določa: „[…] Običajno prebivališče osebe v smislu navedenega člena je v Latviji, če je izpolnjen eden od navedenih pogojev: (a) oseba ima zaradi osebnih (ki kažejo tesno povezavo med to osebo in Latvijo) in poklicnih vezi prebivališče in prijavljeno stalno prebivališče vsaj 185 dni v koledarskem letu v Latviji; (b) oseba nima poklicnih vezi, vendar ima zaradi osebnih vezi (ki kažejo tesno povezavo med to osebo in Latvijo) prebivališče in prijavljeno stalno prebivališče v Latviji; (c) oseba zaradi poklicnih vezi prebiva v tujini, vendar se zaradi osebnih vezi (ki kažejo tesno povezavo med to osebo in Latvijo) redno vrača v Latvijo in tam prebiva ter ima prijavljeno stalno prebivališče v Latviji; (d) prijavljeno stalno prebivališče osebe je v Latviji, vendar ta zaradi študija prebiva v tujini.“
52

V skladu s tem členom mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava Listina, predpisano z zakonom in mora spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Poleg tega so v skladu s to določbo ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
10

V podporo svoji tožbi, s katero družba CDC zahteva, da se toženim strankam v postopku v glavni stvari solidarno naloži plačilo odškodnine in posredovanje informacij, se ta družba sklicuje na Odločbo Komisije z dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti podjetjem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret S.A., Kemira OYJ, Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA in Arkema SA (zadeva COMP/F/C.38.620 – vodikov peroksid in perborat) (UL L 353, str. 54), v kateri je Evropska komisija ugotovila, da so bile tožene stranke iz postopka v glavni stvari in druga podjetja udeleženi v usklajeni in trajajoči kršitvi prepovedi kartelnih sporazumov na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP v zvezi z vodikovim peroksidom in natrijevim perboratom. V tej odločbi je navedeno, da se je kršitev začela najkasneje 31. januarja 1994 in je trajala vsaj do 31. decembra 2000. V tej odločbi je tudi navedeno, da je kršitev v glavnem vključevala izmenjavo pomembnih ter zaupnih informacij o trgu in/ali podjetjih, omejevanju in/ali nadzoru proizvodnje, razdeljevanju tržnih deležev in strank ter določanju in nadzoru cen v okviru multilateralnih in/ali bilateralnih rednih in nerednih srečanj in telefonskih stikov v glavnem v Belgiji, Franciji in Nemčiji.
Glede na tak okvir in take cilje je treba ugotoviti, da se določbe člena 2 Tretje direktive v zvezi z eno samo premijo in teritorialnim obsegom zavarovalnega kritja ne nanašajo le na razmerja med zavarovalnico in oškodovancem, ampak tudi na razmerja med zavarovalnico in zavarovancem. Natančneje, te določbe pomenijo, da zavarovalnica za plačilo ene same premije zavarovanca načeloma prevzame tveganje za povrnitev škode oškodovancem morebitne nesreče, v katero je vpleteno zavarovano vozilo, in to ne glede na državo članico Unije, na katere ozemlju se je to vozilo uporabljalo ali se je zgodila nesreča.
Člen 9(2) te konvencije določa:

„2. Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

(a) ki imajo zadosten interes; oziroma,

(b) ki trdijo, da je bila kršena njihova pravica, če se to zahteva kot pogoj po upravnem postopkovnem pravu pogodbenice;

dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi določb 6. člena, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.

Kaj sta zadosten interes in kršitev pravice, se določi v skladu z zahtevami notranjega prava in skladno s ciljem te konvencije, da se s to konvencijo daje vključeni javnosti širok dostop do pravnega varstva. V ta namen se za pododstavek (a) tega odstavka šteje za zadosten tudi interes vsake nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz petega odstavka 2. člena. Za take organizacije se tudi šteje, da imajo pravice, ki se lahko kršijo v smislu pododstavka (b) tega odstavka.

Določbe tega drugega odstavka ne izključujejo možnosti predhodnega revizijskega postopka pred upravnim organom in ne vplivajo na zahtevo, da je treba izčrpati vse upravne revizijske postopke, preden se zateče k sodnim revizijskim postopkom, če je taka zahteva predvidena po notranjem pravu.“
1.

Francoska republika z uporabo nižje stopnje davka na dodano vrednost za dobavo digitalnih ali elektronskih knjig ni izpolnila svojih obveznosti iz členov 96 in 98 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010, v povezavi s prilogama II in III k navedeni direktivi in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 282/2011 z dne 15. marca 2011 o določitvi izvedbenih ukrepov za Direktivo 2006/112.
3

V poglavju I Direktive 2008/104, naslovljenem „Splošne določbe“, člen 4 te direktive, naslovljen „Pregled omejitev ali prepovedi“, določa: „1. Prepovedi ali omejitve pri uporabi dela prek agencij za zagotavljanje začasnega dela so upravičene le zaradi razlogov splošnega interesa, ki se nanašajo predvsem na varstvo delavcev, zaposlenih pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela, zahteve glede zdravja in varnosti pri delu ali potrebo, da se zagotovi pravilno delovanje trga dela in preprečevanje zlorab. 2. Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji v skladu z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami in prakso do 5. decembra 2011 pregledajo omejitve ali prepovedi glede uporabe dela prek agencij za zagotavljanje začasnega dela, da bi preverile, ali so upravičene iz razlogov, navedenih v odstavku 1. 3. Če so takšne omejitve ali prepovedi določene v kolektivnih pogodbah, lahko socialni partnerji, ki so se pogajali o zadevni pogodbi, izvedejo pregled iz odstavka 2. 4. Odstavki 1, 2 in 3 ne posegajo v nacionalne zahteve glede registracije, izdaje dovoljenj, certificiranja, finančnih jamstev ali nadzora agencij za zagotavljanje začasnega dela. 5. Države članice do 5. decembra 2011 obvestijo Komisijo o rezultatih pregledov iz odstavkov 2 in 3.“
22

V teh okoliščinah je Rechtbank Oost-Brabant ’s-Hertogenbosch prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. (a) Ali je lahko kemijska snov [APAAN] izenačena s snovjo [BMK]? Rechtbank zlasti sprašuje, ali je treba nizozemsko besedo bevatten [vsebovati] oziroma izraza v angleščini containing in francoščini contenant razlagati tako, da mora biti snov BMK že vsebovana v snovi APAAN? (b) Če je odgovor na prvo vprašanje (a) nikalen: Ali je treba APAAN šteti za ‚stoffen […], die zodanig zijn vermengd dat genoemde stoffen niet gemakkelijk of met economisch rendabele middelen kunnen worden gebruikt of geëxtraheerd’ [‚snovi […], [ki so] sestavljene tako, da jih ni mogoče enostavno uporabiti ali ekstrahirati z razpoložljivimi ali ekonomsko smiselnimi načini‘] oziroma ‚substance that is compounded in such a way that it cannot be easily used or extracted by readily applicable or economically viable means‘ oziroma ‚une autre préparation contenant un au plus de substances classifiées qui sont composées de maniere telle que ces substances ne peuvent pas être facilement utilisées, ni extraites par des moyens aisés a mettre en oeuvre ou économiquement viables‘? Po mnenju policije iz priloge 3 izhaja, da gre za relativno pregleden, morda celo enostaven postopek pretvorbe. c) Ali je pri odgovoru na prvo vprašanje (b), zlasti v zvezi z besedno zvezo ‚economische rendabele middelen [ekonomsko smiselnimi načini]/economically viable means/économiquement viable‘, pomembno, da je s pretvorbo APAAN v BMK očitno – kadar do tega pride nezakonito – (mogoče) zaslužiti zelo veliko denarja, če se APAAN uspešno predela v BMK in/ali amfetamin in/ali (nezakonito) proda BMK, pridobljen iz APAAN? 2. Pojem ‚izvajalec‘ je opredeljen v členu 2(d) Uredbe št. 273/2004 in v členu 2(f) Uredbe št. 111/2005. Pri odgovoru na naslednje vprašanje Rechtbank naproša [Sodišče], naj se izhaja iz tega, da gre za snov s seznama v smislu člena 2(a), ali z njo izenačeno snov v smislu Priloge 1 ‚snovi v smislu člena 2(a)‘ uredb. Ali je treba pod pojmom ‚izvajalec‘ razumeti tudi fizično osebo, ki ima sama ali skupaj z drugo pravno osebo/drugimi pravnimi osebami in/ali drugo fizično osebo/drugimi fizičnimi osebami (naklepno) v posesti snov s seznama, ne da bi obstajali še drugi razlogi za sum?“
74

Predvsem iz členov 3 in 5 Direktive 93/13 ter iz odstavkov 1(j) in (l) ter 2(b) in (d) Priloge k tej direktivi je razvidno, da je za spoštovanje zahtev preglednosti bistveno, ali so v posojilni pogodbi pregledno navedeni namen in posebne značilnosti mehanizma spremembe obrestne mere ter razmerje med tem pogojem in drugimi pogoji v zvezi s plačilom dajalca kredita, tako da lahko obveščeni potrošnik na podlagi natančnih in razumljivih pogojev oceni ekonomske posledice, ki iz tega zanj izhajajo (glej v tem smislu sodbo Kásler in Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, točka 73).
23

Juzgado de Primera Instancia e Instrucción de Marchena je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Če nacionalno sodišče ugotovi obstoj nedovoljenega pogoja glede zamudnih obresti pri hipotekarnih posojilih, ali mora v skladu z Direktivo 93/13 […] in zlasti s členom 6(1) te direktive, da bi zagotovilo varstvo potrošnikov in porabnikov v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, razglasiti, da je tak pogoj ničen in nezavezujoč, ali pa mora, nasprotno, pogoj glede obresti omiliti in predlagatelju izvršbe oziroma posojilodajalcu naložiti, naj obresti prilagodi? 2. Ali druga prehodna določba zakona 1/2013 […] s tem, da sodišču implicitno nalaga obveznost omiliti pogoj glede zamudnih obresti, ki se izkaže za nedovoljenega, tako da se dogovorjene obresti prilagodijo in se določilo, ki je nedovoljeno, ohrani v veljavi, namesto da bi se razglasilo, da je ta pogoj ničen in da potrošnika ne zavezuje, pomeni zgolj jasno omejitev varstva interesov potrošnika? 3. Ali je druga prehodna določba zakona 1/2013 […], ker na področju varstva potrošnikov preprečuje uporabo načel enakovrednosti in učinkovitosti ter povzroča, da se za pogoje o zamudnih obrestih, ki se izkažejo za nedovoljene in ki so bili dogovorjeni v hipotekarnih posojilih, sklenjenih pred začetkom veljavnosti zakona 1/2013 […], ne uporabita sankciji ničnosti in nezavezujoče veljave, v nasprotju z Direktivo 93/13 […] in zlasti s členom 6(1) te direktive?“
3

Člen 96 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti, ki so bili določeni z Uredbo Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 z dne 29. februarja 1968 o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti ter posebnih ukrepov, ki se začasno uporabljajo za uradnike Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 2, str. 5), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 723/2004 z dne 22. marca 2004 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 2, str. 130, v nadaljevanju: PZDU), določa: „1. Nekdanji pogodbeni uslužbenec, ki je po prenehanju delavnega razmerja v instituciji [Evropskih] skupnosti brezposeln in: (a) od [Evropskih] Skupnosti ne prejema starostne pokojnine ali invalidnine, (b) mu delovno razmerje ni prenehalo zaradi odstopa ali razveljavitve pogodbe iz disciplinskih razlogov, (c) je dopolnil najmanj šest mesecev dela, (d) prebiva v državi članici, ima po spodaj določenih pogojih pravico do mesečnega nadomestila za primer brezposelnosti. Če je upravičen do nadomestila za primer brezposelnost[i] po nacionalnem sistemu, mora to prijaviti instituciji, kjer je bil zaposlen, ki o tem takoj obvesti Komisijo. V takih primerih se znesek teh nadomestil odšteje od nadomestila, izplačanega po odstavku 3. 2. Nekdanji pogodbeni uslužbenec pridobi pravico do tega nadomestila za primer brezposelnosti, če: (a) je na lastno zahtevo vpisan v evidenco iskalcev zaposlitve pri službi za zaposlovanje države članice, kjer stalno prebiva; (b) izpolnjuje zakonske obveznosti navedene države članice za osebe, ki po tej zakonodaji prejemajo nadomestilo za primer brezposelnosti; (c) vsak mesec pošlje instituciji, kjer je bil zaposlen, potrdilo pristojne nacionalne službe za zaposlovanje o tem, ali izpolnjuje obveznosti in pogoje iz (a) in (b), institucija pa potrdilo takoj pošlje Komisiji. V primeru bolezni, nesreče, materinstva, invalidnosti, ali v podobnih primerih, ali če pristojni nacionalni organ odobri oprostitev, Skupnost lahko dodeli ali še naprej izplačuje nadomestilo, tudi če obveznosti po nacionalni zakonodaji iz točke b niso izpolnjene. […] 7. Pogodbeni uslužbenec prispeva eno tretjino stroškov financiranja zavarovanja za primer brezposelnosti. […] […] 9. Nacionalne službe, odgovorne za zaposlovanje in brezposelnost, ki delujejo skladno z nacionalno zakonodajo, in Komisija učinkovito sodelujejo pri zagotavljanju pravilne uporabe tega člena. […]“.