SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

F. G. JACOBSA,

predstavljeni 14. aprila 2005( )

Zadeva C-276/03 P

Scott SA

proti

Komisiji





1. Bistveno vprašanje v tej pritožbi zoper sodbo Sodišča prve stopnje( ) je, kaj pomeni pretrganje zastaralnega roka v postopku o državni pomoči na podlagi člena 15 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe (sedaj člena 88 ES).( )

2. Posebej, ali se lahko ta rok pretrga z zahtevo po podatkih, ki jo Komisija naslovi na nacionalne organe, ki so podjetju podelili pomoč, če to podjetje za zahtevo ni vedelo?

3. Pod površjem tega spora je nasprotje stališč o položaju upravičenca do nepriglašene državne pomoči v okviru preiskave Komisije te državne pomoči.

Upoštevna zakonodaja

4. Člen 88 ES določa, da je Komisija obveščena o vseh ukrepih državnih pomoči, podeljenih podjetjem, in da jih preverja. Na podlagi člena 88(2) lahko Komisija po tem, ko je zadevne stranke pozvala k predložitvi pripomb, glede na doseženo mnenje od države članice zahteva, naj posamezno pomoč odpravi ali spremeni.

5. Uredba št. 659/1999 je bila sprejeta zato, da se ob upoštevanju vedno večje transparentnosti in pravne varnosti uzakoni dosledna praksa, ki jo je za uporabo člena 88 ES razvila in vzpostavila Komisija.( ) Veljati je začela 16. aprila 1999.

6. Členi od 2 do 9 te uredbe zadevajo postopek v zvezi s priglašeno pomočjo. Na podlagi člena 4(4) mora Komisija, če po predhodni preučitvi podvomi o združljivosti ukrepa pomoči s skupnim trgom, začeti formalni postopek preiskave. Ta postopek, ki ga urejata člena 6 in 7, zagotavlja, da lahko država članica in preostale zainteresirane stranke predložijo pripombe. Na podlagi člena 7(5) mora Komisija sprejeti „negativno odločbo“, če ugotovi, da pomoč ni združljiva s skupnim trgom.

7. Členi od 10 do 15 zadevajo postopek v zvezi z nezakonito – v tem smislu je to nepriglašeno – pomočjo. Na podlagi člena 10(1) in (2) mora Komisija, kadar iz katerega koli vira prejme podatek o domnevni nezakoniti pomoči, ta podatek preveriti brez odlašanja. Če je potrebno, zahteva podatke od zadevne države članice. Na podlagi člena 13(1) se na podlagi pregleda, če je primerno, začne formalni postopek preiskave, ki ga urejata člena 6 in 7.

8. Če Komisija v teh okoliščinah sprejme negativno odločbo, v skladu s členom 14 državo članico pozove, naj se pomoč vrne.

9. Člen 15 določa:

„1. Pooblastila Komisije zahtevati vračilo pomoči[( )] imajo desetletni zastaralni rok.

2. Zastaralni rok začne teči na dan, ko je upravičencu dodeljena nezakonita pomoč kot individualna pomoč ali kot pomoč v okviru sheme pomoči. Kakršen koli ukrep glede nezakonite pomoči, ki ga sprejme Komisija ali država članica na zahtevo Komisije, prekine zastaralni rok. Po vsaki prekinitvi začne rok teči znova. Zastaranje se zadrži tako dolgo, dokler je odločba Komisije v postopku pred Sodiščem Evropskih skupnosti.

3. Kakršna koli pomoč, pri kateri je zastaralni rok iztekel, se šteje kot veljavna pomoč.“

10. Zastaralni rok v členu 15 ni bil del prejšnje prakse, ki jo uzakonja Uredba.( ) V preambuli je naznanjeno tako:( ) „zaradi pravne varnosti [je] primerno, da se določi desetletni zastaralni rok za nezakonito pomoč, po izteku katerega ni več mogoče odrediti vračila“.

Dejansko stanje in postopkovno ozadje

11. Scott SA (do novembra 1987 Bouton Bouchard Scott SA, v nadaljevanju: Scott) je družba s sedežem v Franciji, ki izdeluje proizvode iz papirja za gospodinjstva in sanitarne potrebe.

12. Mesto Orléans in departma Le Loiret sta s sporazumom z dne 31. avgusta 1987 pod preferenčnimi pogoji družbi Scott prodala 48 hektarov veliko zemljišče v industrijskem območju La Saussaye (v nadaljevanju: zadevna pomoč).

13. Komisija je po prejemu pritožbe decembra 1996 z dopisom z dne 17. januarja 1997 od francoskih organov oblasti zahtevala, naj zagotovijo nadaljnje podatke. Sledila je izmenjava korespondence.

14. Komisija je z odločbo z dne 20. maja 1998 odločila, da začne postopek, ki ga določa člen 88(2) ES. Z dopisom z dne 10. julija 1998 je o tej odločbi obvestila francoske organe.

15. Preostale zainteresirane stranke so bile o odločbi obveščene 30. septembra 1998 z objavo zadnjenavedenega dopisa v Uradnem listu Evropskih skupnosti. ( ) Istega dne so francoski organi po telefonu obvestili družbo Scott.

16. Uredba št. 659/1999 je začela veljati 16. aprila 1999.

17. Komisija je 12. julija 2000 sprejela Odločbo 2002/14/ES( ) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), v kateri je ugotovila, da je zadevna pomoč nezdružljiva s skupnim trgom, in je zahtevala njeno vračilo.

18. Komisija je v izpodbijani odločbi( ) menila, da je katero koli njeno dejanje glede nezakonite pomoči pretrgalo zastaralni rok na podlagi člena 15 Uredbe št. 659/1999. Sporna pomoč je bila dodeljena 31. avgusta 1987. Prvi ukrep, ki ga je izvedla Komisija, je bila uradna zahteva po podatkih, naslovljena na francoske organe 16. januarja( ) 1997. Desetletno zastaralno obdobje je bilo torej pretrgano, preden je preteklo.

19. Komisija je zavrnila trditev družbe Scott, da je namen zastaralnega roka varstvo upravičenca do državne pomoči in se zato pretrga samo, ko je upravičenec obveščen o preiskavi.

20. Komisija je nato v svoji odločitvi navedla, da je vprašanje, kdo ima končno korist od zastaralnega roka, ločeno od vprašanja, kako se ta rok računa. Člen 15 Uredbe št. 659/1999 se ne nanaša na tretje stranke, pač pa je omejen na razmerja med Komisijo in državami članicami. Komisija ni zavezana, da zagotavlja podatke tretjim strankam, ki jim člen 15 ne daje nobene posebne pravice. Tretje stranke imajo v postopkih v zvezi z državnimi pomočmi le postopkovne pravice, ki izhajajo iz člena 88(2) ES. Člen 15 Uredbe št. 659/1999 navaja upravičenca do državne pomoči le zato, da določi datum, od katerega začne teči zastaralni rok – „na dan, ko je dodeljena nezakonita pomoč upravičencu“.

21. Poleg tega mora upravičenec preveriti, ali je bila dodeljena pomoč priglašena. Če ni bila priglašena in odobrena, ni pravne varnosti.

Izpodbijana sodba

22. Družba Scott je 30. novembra 2000 na Sodišču prve stopnje vložila tožbo za razveljavitev izpodbijane odločbe v delu, v katerem je zahtevala vračilo zadevne pomoči.

23. Med drugim je navedla, da je Komisija kršila člen 15 Uredbe št. 659/1999, ker je upoštevala, da je bil zastaralni rok iz tega člena pretrgan z zahtevo po podatkih z dne 17. januarja 1997, o kateri družba Scott ni bila obveščena.

24. Komisija je ponovno potrdila pristop, ki ga je uporabila v izpodbijani odločbi, toda tudi podredno ugovarjala, da zastaralni rok ne velja, ker je bila odločitev o začetku formalne preiskave sprejeta 20. maja 1998, preden je začela veljati Uredba št. 659/1999.

25. Sodišče prve stopnje je 10. aprila 2003 izreklo sodbo, omejeno na navedbe o kršitvah člena 15 Uredbe št. 659/1999.

26. V točkah od 51 do 54 je preverjalo veljavnost te določbe in v zvezi s tem ugotovilo, da v skladu z dosledno sodno prakso postopkovna pravila na splošno veljajo za vse postopke, ki so v obravnavi v času, ko ta začnejo veljati; da člen 15 ne vsebuje prehodnih določb glede svoje časovne veljave; in da iz izpodbijane odločbe jasno izhaja, da je Komisija menila, da Uredba št. 659/1999 velja.

27. V točkah 56 in 57 je sprejelo stališče, da čeprav ta uredba ni veljala, ko je bila 31. avgusta 1987 dodeljena sporna državna pomoč, tako da se v tem času zastaralni rok iz člena 15 še ni mogel začeti, je bil to kljub temu datum, ki ga je treba šteti kot prvi dan roka, ko se člen 15 uporabi za dejstva, obstoječa 12. julija 2000. Zato se morajo tudi dogodki, ki so se zgodili v tem obdobju, presojati na podlagi Uredbe.

28. V točkah od 58 do 62 je Sodišče prve stopnje obrazložilo:

„(58) Glede razloga tožene stranke, da ukrepi, ki jih je Komisija sprejela med januarjem in avgustom 1997, ob uporabi člena 15 Uredbe št. 659/1999 ne morejo pretrgati zastaralnega roka zato, ker tožena stranka takrat za ukrepe ni vedela, bi Sodišče prve stopnje izpostavilo, da je člen 15 uvedel enoten zastaralni rok za vračilo pomoči, ki enako velja za zadevno državo članico in tretje stranke.

(59) V zvezi s tem se postopek, ki ga vzpostavlja člen 88 ES, odvija primarno med Komisijo in zadevnimi državami članicami, medtem ko imajo zadevne osebe, skupaj z upravičenci do pomoči, pravico biti opozorjene in imeti možnost predložiti svoje trditve (v ta namen glej sodbo Sodišča z dne 14. novembra 1984 v zadevi Intermills proti Komisiji, 323/82, Recueil, str. 3809, točki 16 in 17). Zainteresirane stranke imajo v skladu z ustaljeno sodno prakso v bistvu vlogo vira podatkov za Komisijo v upravnem postopku, uvedenem na podlagi člena 88(2) ES (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 22. oktobra 1996 v zadevi Skibsværftsforeningen in drugi proti Komisiji, T-266/94, Recueil, str. II-1399, točka 256, in z dne 25. junija 1998 v združenih zadevah British Airways in drugi in British Midland Airways proti Komisiji, T-371/94 in T-394/94, Recueil, str. II-2405, točka 59). Komisija ni dolžna mogočih zainteresiranih strank, skupaj z upravičencem do pomoči, opozoriti na ukrepe, ki jih sprejema v zvezi z nezakonito pomočjo, preden začne upravni postopek.

(60) Iz tega izhaja, da golo dejstvo, da tožeča stranka ni vedela, da obstajajo zahteve Komisije po podatkih, naslovljene na francoske organe od 17. januarja 1997 […], tem ne jemlje pravnega učinka nasproti tožeči stranki. Zato je dopis z dne 17. januarja 1997, ki ga je Komisija poslala pred uvedbo upravnega postopka in od francoskih organov zahteva dodatne podatke, na podlagi člena 15 Uredbe št. 659/1999 ukrep, ki pretrga desetletni zastaralni rok, ki je v tej zadevi začel teči 31. avgusta 1987, pred iztekom roka, čeprav tožena stranka takrat ni vedela za obstoj korespondence.

(61) Nadalje bi morali upoštevati, da sporna pomoč ni bila priglašena Komisiji. V skladu z ustaljeno sodno prakso prejemnik – razen v izrednih okoliščinah – ne more zakonito pričakovati, da je bila pomoč pravilno dodeljena, če ni bila dodeljena v skladu z določbami člena 88 ES (sodba v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-5/89, Recueil, str. I-3437, točka 14, in sodba v zadevi Španija proti Komisiji, C-169/95, Recueil, str. I-135, točka 51). Preudaren gospodarski subjekt bi običajno moral biti sposoben zagotoviti, da se ta postopek upošteva.

(62) Nazadnje je treba navesti, da normodajalec Skupnosti pred 16. aprilom 1999 ni določil zastaralnega roka za ukrepe Komisije glede nepriglašene državne pomoči. Iz tega sledi, da pred tem datumom tožena stranka ne bi imela zakonitega pričakovanja ali pravne varnosti glede zastaralnega roka, ki bi veljal za nepriglašeno pomoč, dodeljeno v letu 1987. Skladno s tem razlaga člena 15 Uredbe št. 659/1999, določena v točkah od 50 do 57 zgoraj, in njegova uporaba za ukrep, ki ga je 17. januarja 1997 sprejela Komisija, tožeči stranki ne jemljeta pravne varnosti ali kakršnegakoli zakonitega pričakovanja, ki bi se lahko pojavila v desetih letih po dodelitvi zadevne pomoči.“

29. Sodišče prve stopnje je tako zahtevo v delu, v katerem je bila zatrjevana kršitev člena 15 Uredbe št. 659/1999, zavrnilo in nadaljevalo preostanek postopka – to je v delu, ki se je nanašal na druge pomoči, ki jih je izpodbijana odločba tudi obravnavala, in nadaljnje zatrjevane razloge za njeno razveljavitev. Ti postopki so bili 6. februarja 2004 prekinjeni do izdaje odločbe o tej pritožbi.

Stališča v pritožbi

30. Družba Scott v pritožbi Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo, zoper katero je vložila pritožbo, naj razveljavi izpodbijano odločitev v delu, v katerem zahteva vračilo zadevne pomoči, in naj naloži Komisiji plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji. Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne, in opozarja, da Sodišče prve stopnje vsekakor še ni obravnavalo številnih odprtih vprašanj.

31. Osnovni nesporazum leži med zatrjevanjem družbe Scott, da je namen zastaralnega roka varstvo pravnega položaja upravičencev do pomoči, in ugovora Komisije, da tako besedilo kot kontekst Uredbe št. 659/1999 kažeta, da je cilj postopka, ki ga ureja, urejanje razmerij med Komisijo in državami članicami in ne zagotavljanje varstva upravičencev.

32. Bolj natančno, družba Scott – medtem ko priznava, da pritožba zadeva enotno vprašanje („ali ukrep lahko pretrga zastaralni rok, čeprav uporabnik za ta ukrep ne ve“) – navaja številne razloge, razvrščene v šest poglavij. Stališča lahko kratko povzamemo, kot sledi.

33. Najprej družba Scott zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje nepravilno obravnavalo novouvedene določbe člena 15 Uredbe št. 659/1999, kot da so urejene s predhodno sodno prakso glede vodenja upravnih postopkov, in še posebej napačno obravnavalo upravičence do pomoči kot gole vire podatkov in zanemarilo dejstvo, da je bil poseben namen člena 15 uvedba zastaralnega roka za zagotovitev pravne varnosti upravičenca.

34. To, odgovarja Komisija, ne opredeljuje nobene natančne domnevne kršitve prava. Sodišče je v vsakem primeru pravilno razlagalo Uredbo v okviru svojih pristojnosti in pravilno upoštevalo obstoječo sodno prakso. Niti člen 15 niti nič drugega v Uredbi št. 659/1999 ali na splošno v pravilih o državnih pomočeh ne zadeva uvedbe sankcij zoper podjetja ali varstvo njihovih pravic. Poleg tega v izpodbijani sodbi upravičenci do pomoči niso bili obravnavani kot „goli“ viri podatkov, pač pa je bila ponovljena obstoječa in še vedno upoštevna sodna praksa, iz katere izhaja, da imajo „v bistvu“ to vlogo.

35. Drugič, družba Scott navaja, da je Sodišče prve stopnje napačno menilo, da lahko ukrep, za katerega upravičenec ne ve, pretrga zastaralni rok nasproti upravičencu, ker Komisija pred objavo obvestila iz člena 88(2) upravičenca ni dolžna opozoriti na svoj ukrep glede pomoči.

36. Komisija trdi, da Sodišče ugotovitve v točki 60 izpodbijane sodbe, da dogodek, za katerega upravičenec ne ve, lahko pretrga zastaralni rok, ni izpeljalo le na podlagi zadnjega stavka točke 59, ki se nanaša na pomanjkanje dolžnosti Komisije, da upravičenca opozori na svojo zahtevo, ampak iz celotne obravnave sistema državnih pomoči vsaj v celi tej točki.

37. Tretjič je po mnenju družbe Scott Sodišče prve stopnje napačno upoštevalo, da je člen 15 ustvaril enotni zastaralni rok, ki se enako uporablja za zadevno državo članico in tretje stranke, oziroma da to načelo pomeni, da je glede tega bolj odločilno védenje države članice kot pa upravičenca.

38. Komisija trdi, da obstaja enoten zastaralni rok, ki se za vse zainteresirane stranke pretrga hkrati. Vsi ukrepi Komisije, na katere se sklicuje Uredba št. 659/1999, so naslovljeni na državo članico, zato ti ukrepi pretrgajo zastaralni rok za vse.

39. Četrtič, družba Scott zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje napačno štelo kot pomembno, da družba Scott ne more zakonito pričakovati, da je bila pomoč prvotno dodeljena zakonito; namen člena 15 je, nasprotno, da se po desetih letih zagotovi pravna varnost v zadevah, kjer je bila pomoč dodeljena nezakonito.

40. Po mnenju Komisije sklicevanje na zakonito pričakovanje, celo če ne bi bilo pomembno, ne bi bilo razlog za razveljavitev izpodbijane sodbe. V vsakem primeru ni mogoče pridobiti pravne varnosti, dokler pravilo, ki jo zagotavlja, ni bilo uzakonjeno in začelo veljati.

41. Petič, družba Scott se pritožuje, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo njegove trditve o besedilu člena 15. Člen 15 navaja „ukrep glede nezakonite pomoči, ki ga sprejme […] država članica na zahtevo Komisije“ kot ukrep, ki pretrga zastaralni rok. Ta navedba se lahko razume le, če zahteva Komisije sama ne pretrga tega roka.

42. Komisija utemeljuje to navedbo z možnostjo, na primer, da ena sama zahteva z njene strani pripelje do številnih ukrepov države članice v zvezi z različnimi posameznimi pomočmi, podeljenimi na podlagi sheme pomoči, ki se postopoma izvaja.

43. Šestič, družba Scott ugovarja, da je Sodišče prve stopnje napačno obravnavalo kot pomembno, da družba Scott pred uvedbo zastaralnega pravila 16. aprila 1999 ne bi mogla imeti nobene pravne varnosti; tak pristop je v nasprotju s priznanjem, da se Uredba št. 659/1999 uporablja za dejansko stanje, ki ga obravnava izpodbijana odločba.

44. Komisija ponovno poudarja, da ni pravne varnosti, dokler pravilo, ki jo zagotavlja, ne velja.

Presoja

Uvodne pripombe

45. Komisija je v izpodbijani odločbi uporabila pristop, da se zastaralni rok iz člena 15 Uredbe št. 659/1999 uporabi za okoliščine v tej zadevi.

46. Tega družba Scott iz očitnih razlogov ne izpodbija. Komisija je v obrambi na prvi stopnji svoje stališče rahlo spremenila, vendar uporabe člena 15 za položaj, v katerem je rok desetih let od dodelitve pomoči potekel, preden je uredba postala veljavna, ni postavila pod vprašaj.

47. Sodišče prve stopnje je to vprašanje vseeno obravnavalo, preden je preverilo razloge glede pretrganja zastaralnega roka. Če rok ni veljal, bi bilo očitno nepomembno obravnavati, ali je bil pretrgan ali ne. Sodišče prve stopnje je odločilo, da rok velja, in nato nadaljevalo z ugotovitvami, ki se izpodbijajo s to pritožbo.

48. Lahko se vprašamo, ali je bil to dejansko pravi pristop. Čeprav je nedvomno pravilno, kot splošni predlog, da postopkovna pravila veljajo za vse postopke, ki so v času začetka njihove veljavnosti v obravnavi, obstajajo resne vsebinske in praktične težave pri presoji preteklih dogodkov na podlagi pravil, ki še niso obstajala, ko so se zgodili, kot jasno izhaja iz velikega dela trditev v tej zadevi – in to še posebej drži, ko se pojavijo vprašanja o pravni varnosti, ki so osrednja za sporni zastaralni rok.

49. Vendar predmet te pritožbe ni uporaba člena 15 za okoliščine v obravnavani zadevi. Svojo presojo bom zato omejil na tiste dele izpodbijane sodbe, ki se izpodbijajo.

Predmet spora v pritožbi

50. Obe stranki priznavata, da je v tej zadevi predmet spora enoten, a navajata različne trditve, naslovljene na različne vidike predmeta spora. V zvezi s pritožbo je morda bolje, da se predmet spora opredeli z malce strožjimi izrazi, kot jih uporablja družba Scott, torej:

Ali je Sodišče prve stopnje pravilno sklepalo, da se zastaralni rok lahko pretrga z zahtevo Komisije državi članici po podatkih glede sporne pomoči, čeprav upravičenec do te pomoči za zahtevo ni vedel; in ali je bila obrazložitev, na kateri je temeljila ta ugotovitev, pravilna?

51. Družba Scott v zvezi s tem vprašanjem obravnava predmet spora s številnih vidikov točk od 58 do 62 izpodbijane sodbe. Njegovi razlogi so uvrščeni v šest naslovov, ki ne sledijo zaporedju teh točk, ampak vsebujejo številna notranja navzkrižna sklicevanja. Menim, da je najlažje, da se preverijo v vrstnem redu, ki odseva vrstni red izpodbijane sodbe.

Enoten zastaralni rok

52. Prva točka, ki ji ugovarja družba Scott, je izjava v točki 58, da je „člen 15 uvedel enoten zastaralni rok za vračilo pomoči, ki enako velja za zadevno državo članico in tretje stranke“.

53. Družba Scott se v podporo svoji trditvi, da „pravo Skupnosti priznava, da lahko na različno zainteresirane stranke vplivajo različni zastaralni roki“, sklicuje na sklepne predloge generalnega pravobranilca Ganda v zadevi ACF Chemiefarma proti Komisiji,( ) v katerih – v zvezi z njegovim predlogom, da bi moralo biti pooblastilo Komisije, da za pretekle kršitve pravil o konkurenci naloži denarne kazni, predmet zastaralnega roka, ki izhaja iz splošnega načela, priznanega v pravnih sistemih držav članic – navaja, da „se zastaralni rok lahko pretrga na različne dni, na katere je bilo vsakemu podjetju v času preiskave izdano dovoljenje“.

54. Vendar mislim, da tega stališča ni mogoče vzeti za zavezujočo trditev prava Skupnosti v smislu, v katerem jo uporablja družba Scott. Ne bi želel oporekati obrazložitvi generalnega pravobranilca Ganda, vendar bi poudaril, da Sodišče v tisti zadevi nikakor ni prevzelo njegovega predloga za zastaralni rok in da je tudi sam ugotovil, da bi njegovo stališče glede različnih pretrganj za različna podjetja vodilo do „obžalovanja vredne“ in „nenavadne“ posledice, da bi bila naložitev denarne kazni v zvezi z eno od spornih kršitev zaradi poteka časa izključena za dve od treh vpletenih podjetij, za tretje pa ne, potem pa je sklenil: „Ker ima Sodišče neomejeno pristojnost, ima nedvomno pooblastilo, da določi denarno kazen, naloženo vsakemu podjetju glede na njegovo odgovornost, ne da bi upoštevalo zgolj naključno nepravilnost.“ Tej nepravilnosti tudi ni pripisal nobene pomembnosti, saj je priporočil pavšalno znižanje denarne kazni za vsa tri podjetja. Nazadnje je treba upoštevati, da lahko za kršitve konkurence in denarne kazni na eni strani in vračilo državne pomoči na drugi veljajo različni preudarki.

55. Za kršitve pravil o konkurenci je bil zastaralni rok pozneje dejansko uveden z Uredbo št. 2988/74 ( ) in družba Scott se nadalje sklicuje na člena 2 in 3 te uredbe, ki določata naslednje:

„Člen 2

Roki zastaranja v postopkih

1. Vsak ukrep Komisije ali katere koli države članice, ki deluje na zahtevo Komisije, zaradi predhodne preiskave ali postopkov glede kršitve prekine zastaralni rok v postopkih. Prekinitev zastaralnega roka začne veljati na dan, ko je o ukrepu obveščeno najmanj eno podjetje ali podjetniško združenje ali podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi.

Ukrepi, ki prekinejo trajanje roka zastaranja, vključujejo zlasti:

(a) pisne zahteve po informacijah Komisije ali pristojnega organa države članice, ki deluje na zahtevo Komisije; ali odločbe Komisije za zahtevane informacije;

(b) pisna pooblastila za izvedbo preiskav, ki jih svojim uradnikom izda Komisija ali pristojni organ katere koli države članice na zahtevo Komisije; ali odločba Komisije o uvedbi preiskave;

(c) začetek postopkov Komisije;

(d) uradno obvestilo o izjavi Komisije o ugovorih.

2. Prekinitev roka zastaranja velja za vsa podjetja ali podjetniška združenja, ki so pri kršitvi sodelovala.

3. Z vsako prekinitvijo začne rok teči znova. Vendar rok zastaranja poteče najkasneje na dan, ko obdobje, enako dvakratnemu roku zastaranja, poteče, ne da bi Komisija odredila globo ali kazen; to obdobje se podaljša za čas, v katerem se v skladu s členom 3 zastaranje začasno ustavi.

Člen 3

Začasna ustavitev roka zastaranja v postopkih

Rok zastaranja v postopkih se začasno ustavi, dokler je odločba Komisije predmet tekočih postopkov pred Sodiščem Evropskih skupnosti.“

56. Družba Scott glede izrecnega sklicevanja na enotni zastaralni rok v drugem stavku člena 2(1) in v členu 2(2), katerega pretrganja veljajo enako za vsa vpletena podjetja, ugovarja, da mora neobstoj takega sklicevanja v sicer zelo podobnem besedilu člena 15 Uredbe št. 659/1999 pomeniti, da pretrganja v tej določbi lahko veljajo različno za različne stranke.

57. Vendar menim, da družba Scott iz navedenih razlik v besedilu ne more izpeljati želene ugotovitve. Kadar se zastaralni rok uvede zaradi pravne varnosti – ki se v mnogih pogledih lahko šteje za objektivno nasprotje bolj subjektivnega pojma zakonitega pričakovanja –, mora zagotovo vedno obstajati domneva, da bo rok učinkoval enako za vse. Čeprav je ta domneva v enem primeru izrecno omenjena, ji v preostalih primerih, kjer ostaja neizrečena, ni mogoče zanikati učinka. Če bi tako nasprotno razlogovanje lahko veljavno izpeljali iz primerjave z Uredbo št. 2988/74, tudi zastaralni rok iz Uredbe št. 659/1999 ne bi veljal za sporno pomoč, ker ta uredba ne vsebuje izrecne določbe, primerljive s členom 7 Uredbe št. 2988/74, ki določa: „Ta uredba se uporablja tudi za kršitve, storjene pred začetkom njene veljavnosti.“

58. Obstajajo prepričljivi razlogi postopkovne logike, ki izključujejo možnost, da se zastaralni rok nasproti državi članici pretrga, nasproti upravičencu pa polno teče naprej. Absurdno si je predstavljati, da bi Komisija v okviru prava Skupnosti lahko zahtevala vračilo pomoči, hkrati pa država članica tej zahtevi ne bi mogla ugoditi, vendar, kot kaže, ob navedeni predpostavki drugačen izid ne bi bil mogoč.

59. Zato ne vidim razloga, da bi se izognilo besedilu ali dopolnilo besedilo člena 15, ki se sklicuje izključno na „en“ ali „ta zastaralni rok“ v ednini, ali zmanjšalo stopnjo pravne varnosti, predvidene s to določbo, do česar bi nujno moralo priti, če bi se lahko rok za različne stranke iztekel v različnih časih. Po navedbah družbe Scott v besedilu člena 15 ali ciljih Uredbe št. 659/1999 glede tega ni ničesar, kar bi izražalo dvom o pravilnosti ugotovitve v točki 58 izpodbijane sodbe, da obstaja enoten zastaralni rok, ki enako velja za vse zadevne stranke.

60. Glavni sunek trditev družbe Scott – ki ga ohranja kot takega, ne glede na to, ali obstaja enoten zastaralni rok ali ločeni roki – je, da zastaralnega roka nasproti upravičencu do pomoči – in v primeru enotnega roka tudi nasproti državi članici – ne more pretrgati dogodek, o katerem upravičenec ni bil obveščen. Družba Scott zato ugovarja nasprotnim ugotovitvam, izpeljanim v točkah 59 in 60 izpodbijane sodbe, in s tem v zvezi podaja vrsto posebnih razlogov.

Uporaba stare sodne prakse za novo zakonodajo

61. Sodišče prve stopnje se v točki 59 sodbe sklicuje na sodno prakso pred letom 1999. Družba Scott navaja, da je sistem, ki ga je postavila Uredba št. 659/1999, v mnogo pogledih – še posebej glede uvedbe zastaralnega roka – nov in ga ni mogoče razlagati v luči sodne prakse, ki se nanaša na prejšnjo prakso.

62. Družba Scott se v zvezi s tem sklicuje na moje sklepne predloge v zadevi Avstrija proti Komisiji( ) – v tej zadevi je bil sporni postopek končan pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 659/1999 in se zato nanaša le na prej obstoječi pravni položaj –, v katerih sem navedel, da novi sistem „vzpostavlja do neke mere novo in različno ravnovesje med interesi Skupnosti, držav članic in preostalih zainteresiranih strank“.

63. To je seveda res, vendar iz tega nisem izpeljal ugotovitve, da prejšnja sodna praksa ni več pomembna, pač pa da se nanjo v delu, kjer je Uredba št. 659/1999 uvedla novo pravilo, ni mogoče opirati, da bi se razjasnila prejšnja praksa, ter da bi bilo tvegano ločeno obravnavati katero od njenih posameznih določb in zatrjevati, da uzakonja prej obstoječi pravni položaj.

64. Dejansko je jasno, da Uredba št. 659/1999 ne postavlja popolnoma novega okvira za nadzorovanje državnih pomoči, ampak pretežno v zavezujoči zakonodajni obliki uzakonja in pojasnjuje prej obstoječi okvir. V tem obsegu očitno ostaja pomembna prejšnja sodna praksa. In tudi če se v prej obstoječi okvir vnesejo novosti, se lahko zakonito sklicuje na to sodno prakso prav zato, ker se mora novost razlagati v okoliščinah, v katere je bila vstavljena.

65. Pravna praksa, na katero se v točki 59 sodbe sklicuje Sodišče prve stopnje, zadeva razlago člena 88(2) ES. Čeprav lahko poznejša zakonodaja glede uporabe določbe Pogodbe v nekaterih okoliščinah izpodrine prejšnjo sodno prakso o tej določbi ali jo razvrednoti, je treba domnevati, da ni tako, razen če se lahko izrecno dokaže, da gre za tak primer.

66. Po mojem mnenju družba Scott ni dokazala, da Uredba št. 659/1999 uvaja novosti do te mere, da izpodriva sodno prakso, na katero se sklicuje Sodišče prve stopnje, ali ugotovitve, ki jih je izpeljalo iz te sodne prakse. Ugovore družbe Scott bom po vrsti preveril spodaj.

Varstvo upravičenca do pomoči

67. Osrednji ugovor družbe Scott je, da je Uredba št. 659/1999 ali vsaj veliko njenih določb in še posebej zastaralni rok v členu 15, ustvarjena za varstvo upravičenca do pomoči, kar je znaten zasuk poudarka, ki zahteva spremembo pristopa za razlago.

68. Po mojem mnenju se ta ugovor ne opira na besedilo Uredbe. Res je osupljivo, da besedilo v popolnem skladju z uveljavljeno sodno prakso, na katero se sklicuje Sodišče prve stopnje, pretežno obravnava postopek kot zadevo med Komisijo in državami članicami.

69. Člen 1(h) opredeljuje „zainteresirano stranko“ kot „katero koli državo članico ali osebo, podjetje ali združenje podjetij, na katerih interese bi lahko dodelitev pomoči vplivala, predvsem upravičenca do pomoči, konkurenčna podjetja in poklicna združenja“. Upravičenec je ena od številnih zainteresiranih strank in ni izločen za posebno obravnavo.

70. Na pravice zainteresiranih strank se sklicujejo uvodne izjave 8, 9 in 21 preambule, a le v smislu predložitve pripomb v teku formalnega postopka in obveščenosti o odločitvah, sprejetih na podlagi tega postopka (uvodna izjava 21 vendarle natančneje govori o tem, da „se ohranja načelo, da se odločbe v primerih državne pomoči naslovijo na zadevno državo članico“). Uvodna izjava 14, ki se nanaša na zastaralni rok, se preprosto sklicuje na pravno varnost. Uvodna izjava 16 navaja, da „je primerno, da se določijo vse možnosti, ki jih imajo tretje stranke, da ščitijo svoje interese v postopkih državne pomoči“, kar namiguje, da bodo uzakonitveni pogoji vsebovali izčrpno ureditev okoliščin, v katerih se bodo ti interesi morali upoštevati.( )

71. Zainteresirane stranke so v uzakonitvenih pogojih najprej omenjene v členu 6 („Formalni postopek preiskave“) kot upravičene, da predložijo pripombe – ko je formalni postopek že odprt – in da zahtevajo, naj se njihova identiteta zadevni državi članici prikrije – možnost, ki očitno ne zadeva upravičenca do pomoči.

72. Niti v preambuli niti v uzakonitvenih pogojih ni sklicevanja na položaj drugih strank, ki niso zadevne države članice v predhodni fazi pred odprtjem formalnega postopka – ta faza je predmet te zadeve.

73. Sicer pa le člen 20 ureja pravice zainteresiranih strank. V njem je določeno:

„1. Vsaka zainteresirana stranka lahko po odločbi Komisije o začetku formalnega postopka preiskave predloži pripombe na podlagi člena 6. Vsaka zainteresirana stranka, ki je takšne pripombe predložila, in vsak upravičenec individualne pomoči prejme izvod odločbe, ki jo sprejme Komisija na podlagi člena 7.

2. Vsaka zainteresirana stranka lahko obvesti Komisijo o domnevni nezakoniti pomoči in o domnevni zlorabi pomoči. Če Komisija meni, da na podlagi podatkov, ki jih ima, ni zadostnih razlogov, da bi zavzela stališče o zadevi, o tem obvesti zainteresirano stranko. Če Komisija sprejme odločbo o zadevi v zvezi z vsebino predloženih podatkov, pošlje izvod odločbe zainteresirani stranki.

3. Na zahtevo vsaka zainteresirana stranka dobi izvod katere koli odločbe na podlagi členov 4 in 7, člena 10(3) ter člena 11.“

74. V tem ne vidim ničesar, kar bi kazalo na sistematično skrb za varstvo interesov upravičencev. Pomembno je ravno dejstvo, da so pravice zainteresiranih strank – med katerimi upravičencem ni dodeljena nobena posebna obravnava – tako omejeno obravnavane v okviru enega člena, ko so soočene s sklicevanjem na pooblastila in dolžnosti Komisije in držav članic ter na razmerja in izmenjave med njima, ki so široko prisotni v preostanku Uredbe. Enak vzorec prav tako enako jasno izhaja iz osnutka člena 88 ES.

75. Vsi preostali sklici na upravičenca v Uredbi so izključno dejanske narave brez namigovanja na kakršno koli varstvo njegovih pravic.

76. To še posebno velja za člen 15, kjer je upravičenec omenjen le zato, da se določi začetna točka zastaralnega roka. Sicer je njegovo besedilo nevtralno, kot se lahko pričakuje od določbe, katere namen je zagotoviti pravno varnost za vse.

77. Družba Scott vseeno ugovarja, da mora biti namen zastaralnega roka varstvo upravičenčevega interesa, saj je to v bistvu edini interes, ki mora biti varovan, ko poteče deset let od dodelitve pomoči, in edini interes, ki ima dejansko korist od izteka roka. Deset let po tem, ko je bila pomoč dodeljena, njeno vračilo ponavadi ni v škodo državi članici, ki jo je dodelila, pač pa vedno v škodo upravičenca.

78. Vendar ne glede na to, da je tudi po desetih letih vračilo lahko zoper interes države članice – ki vračila ne bo pričakovala in si verjetno tudi ne bo želela, da je ogroženo podjetje, ekonomski sektor ali geografsko območje, ki ga je podprla –, in ne glede na to, da bi lahko bil tudi interes konkurenta ali druge zainteresirane stranke, da se pomoč vrne, enako velik kot interes upravičenca, da jo obdrži, menim, da ta trditev temelji na napačni premisi, da mora biti cilj zastaralnega roka varstvo interesa ene od strank.

79. Kot očitno izhaja iz Uredbe in kot sama družba Scott poudarja drugje v svojih navedbah, je cilj, ravno nasprotno, ustvariti pravno varnost. Ta cilj je nevtralen in objektiven, ne pa pristranski in subjektiven.

80. Iztek enotnega zastaralnega roka spremeni pravni položaj ne le za upravičenca in državo članico, pač pa tudi za Komisijo in preostale, ki sodijo v okvir kategorije „zainteresiranih strank“, ki je široko, a ne izčrpno opredeljena v členu 1(h) Uredbe št. 659/1999.( ) Ne le zadevna država članica in upravičenec, ampak tudi Komisija, preostale države članice, trgovinski konkurenti in lokalne ali regionalne oblasti, ki so pridobile ali so bile prizadete z dodelitvijo pomoči, so lahko prepričani, da se mora odslej ta obravnavati kot obstoječa pomoč.

81. V tej luči je treba preveriti trditev družbe Scott, da mora biti o dogodku, ki pretrga rok, obveščen upravičenec, da ima lahko ta dogodek kakršen koli učinek.

82. V naravi časovnih omejitev in zastaralnih rokov je, da neposredno ali posredno vplivajo na pravni položaj številnih strank. Natančnega trenutka dogodkov, ki začnejo ali pretrgajo tek časa, ne bodo nujno samodejno in takoj zaznale. Vendar je nujno, da bi moral biti tak dogodek hitro ugotovljiv in objektivno dokazljiv.

83. Dogodek, kot je zahteva po podatkih, ki jo Komisija naslovi na državo članico, čeprav morda na začetku znan le njima, lahko ugotovi katera koli stranka s poizvedbo bodisi na Komisijo bodisi na državo članico, odvisno od strankine želje po diskretnosti. Njegov obstoj se lahko ugotovi tudi objektivno, še posebno če je v pisni obliki (seveda, če ga ni mogoče objektivno ugotoviti, potem se nanj ni mogoče opreti).

84. Res je, da v obravnavani zadevi ni bilo mogoče pričakovati, da bo v zadevnem časovnem obdobju katera od strank poizvedovala o možnih pretrganjih zastaralnega roka, ker je bila uredba, ki uvaja rok in določa dogodke, ki ga pretrgajo, sprejeta šele kakšni dve leti pozneje. Vendar ta posebnost, ki je neizogiben rezultat uporabe zastaralnega roka v zvezi z dogodki, ki so se zgodili, preden je začel veljati, ne more vplivati na način, na katerega se razlaga Uredba.( )

„[…] ali država članica na zahtevo Komisije“

85. Nadaljnji razlog, ki ga predlaga družba Scott, in to tehten, temelji na izrecnem besedilu člena 15. Naj spomnim, da ta člen določa, da zastaralni rok pretrga „[k]akršen koli ukrep glede nezakonite pomoči, ki ga sprejme Komisija ali država članica na zahtevo Komisije“. Če bo ukrep, ki ga na zahtevo Komisije sprejme država članica, pretrgal rok, se mora domnevati, navaja družba Scott, da sama zahteva tega ni sposobna.

86. Obravnavano besedilo bi ugovor družbe Scott gotovo podprlo, če bi obstajale druge navedbe, ki bi kazale v isto smer, ki pa, kot sem povedal, po mojem mnenju ne obstajajo. Vendar je tudi brez takih navedb njegova vključitev nerazumljiva iz razlogov, ki jih poudarja družba Scott.

87. Ena razlaga, čeprav ne najbolj zadovoljiva, bi lahko bila, da gre za pomoto pri pripravi osnutka. Komisija poudarja, da njen izvirni predlog za uredbo Sveta( ) ni vseboval določb o zastaralnem roku in da je člen 15 dodal Svet. Poudarja tudi, da je člen 15 Uredbe št. 659/1999 presenetljivo podoben členoma 2 in 3 Uredbe št. 2988/74.( ) Lahko bi domnevali, da je obravnavano besedilo prepisano iz ene uredbe v drugo, ne da bi se popolnoma upoštevale postopkovne razlike med pravili o konkurenci, ki veljajo za podjetja, in pravili o državnih pomočeh. Komisija lahko v konkurenčnih zadevah sodeluje s podjetji bodisi neposredno ali prek posrednika – države članice –, zato bi bilo sporno besedilo primerno; glede državnih pomoči je edini sogovornik Komisije država članica.

88. Vendar se lahko zaznajo tudi druge razlage, ki stavku dajo nekaj praktične – čeprav morda omejene – pomembnosti.

89. Komisija na primer poudarja, da lahko na državo članico naslovi splošno zahtevo, naj ustavi shemo, ki vključuje pomoč, morda pod nacionalno ravnijo, dodeljeno v presledkih v določenem obdobju. Ta zahteva bi pretrgala zastaralni rok za preteklo pomoč, ne pa glede katere koli pomoči, dodeljene pozneje, preden bi se shema dejansko lahko ustavila. Z upoštevanjem tega bi bil dogodek, ki pretrga rok, ukrep države članice, sprejet na zahtevo Komisije.

90. Lahko pa pride do primera, ko je zahteva Komisije v obliki – morda telefonskega klica –, ki je ni mogoče dovolj dobro ugotoviti, da bi se nanjo lahko pravno oprli, vendar pa država članica vseeno ravna v skladu z njo. Zastaralni rok bi tako prekinil ukrep države članice.

91. Nazadnje lahko spomnimo, da člen 15 določa, da začne rok z vsakim pretrganjem teči znova. To jasno nakazuje, da se lahko zastaralni rok večkrat pretrga in da se zdi v tem smislu možnost, da bi lahko država članica sprejela enega ali več ukrepov pretrganja, ki bi sledili začetnim ukrepom pretrganja, popolnoma sprejemljiva.

92. Posledično menim, da trditev družbe Scott glede besedila člena 15 ne more ovreči ugotovitve v točki 60 izpodbijane sodbe, čeprav bi bilo bolje, da bi Sodišče prve stopnje na trditev, ki jo je štelo za dovolj pomembno, da jo povzame v točki 42 izpodbijane sodbe, odgovorilo.

Vloga upravičenca kot vira podatkov in dolžnost Komisije, da upravičenca opozori

93. Zadnji točki v točki 59 izpodbijane sodbe, zoper kateri ugovarja družba Scott, lahko obravnavamo zelo kratko.

94. Sodišče prve stopnje je navedlo, da „imajo zainteresirane stranke v bistvu vlogo vira podatkov za Komisijo v upravnem postopku“ in da „Komisija ni dolžna možnih zainteresiranih strank, skupaj z upravičencem do pomoči, opozoriti na ukrepe, ki jih sprejema v zvezi z nezakonito pomočjo, preden začne upravni postopek.“

95. Videti je, da družba Scott ne izpodbija vsebine teh navedb, ampak zatrjuje, da ne podpirajo ugotovitve v točki 60, da dejstvo, da družba Scott ni vedela za zahteve Komisije po podatkih, tem ne jemlje pravnega učinka nasproti družbi Scott.

96. Iz besedila upoštevnih točk izpodbijane sodbe jasno razberem, da je bila ugotovitev v točki 60 izpeljana na podlagi vseh premis v točkah 58 in 59. Najpomembnejši od teh premis sta, da obstaja enotni zastaralni rok, ki velja za vse stranke enako, in da postopek preiskovanja in nadzora državnih pomoči primarno poteka med Komisijo in zadevnimi državami članicami. Nakazal sem, zakaj menim, da ni mogoče podvomiti o teh premisah. Nadaljnji navedbi, ki jima oporeka družba Scott, sicer sami zase nista zadostni za podporo ugotovitvi, sta pa z njo popolnoma v skladu in prispevata k njeni potrditvi.

Ugotovitev o točkah od 58 do 60 izpodbijane sodbe

97. Tako sem prišel do stališča, da je obrazložitev v točkah od 58 do 60 izpodbijane sodbe pravilna in zadostuje, da pripelje do enako pravilnega ugotovitve, da se zastaralni rok iz člena 15 Uredbe št. 659/1999 lahko pretrga z zahtevo po podatkih, ki jo Komisija naslovi na zadevno državo članico, in da pretrganje pravno učinkuje zoper vse stranke, čeprav upravičenec do zadevne pomoči ni vedel za zahtevo.

98. Menim, da to zadostuje za ugotovitev, da Sodišče prve stopnje ni kršilo prava in da bi bilo treba pritožbo zavrniti. Kljub temu je še nekaj odprtih trditev v zvezi s točkama 61 in 62 izpodbijane sodbe, ki se lahko obravnavajo na kratko.

Zakonito pričakovanje

99. Sodišče prve stopnje je v točki 61 izpostavilo, da družba Scott ni mogla zakonito pričakovati, da ji je bila pomoč dodeljena pravilno, ker sporna pomoč ni bila priglašena, in da bi moral preudaren gospodarski subjekt zagotoviti, da se upošteva pravilen postopek.

100. Družba Scott zatrjuje, da se na zastaralni rok praktično nikoli ne bi bilo mogoče zanesti, če bi neobstoj zakonitega pričakovanja, da je bila pomoč pravilno dodeljena, izključevala zanašanje na ta rok, saj po definiciji velja le v primerih nepriglašene pomoči, pri kateri prejemnik ne more imeti zakonitega pričakovanja zakonitosti. Sodišče prve stopnje je torej napačno štelo obstoj ali neobstoj takega pričakovanja za pomembnega pri uporabi člena 15.

101. Z družbo Scott se v veliki meri strinjam. Sklicevanje na zakonito pričakovanje je v ta okvir, v katerem v skladu z ustaljeno sodno prakso, na katero se sklicuje Sodišče prve stopnje, ne more biti dvoma o njegovem obstoju, napačno uvrščeno.

102. Vendar pa njegova vključitev ne pomeni, kot poudarja Komisija, da bi morala biti sodba razveljavljena, razen če je nujni del obrazložitve, s katero se doseže pravna ugotovitev; menim pa, kot sem pojasnil zgoraj, da so bile ugotovitve dosežene neodvisno in na ustreznih temeljih v točki 60.

103. Sklicevanje na zakonito pričakovanje je torej v smislu, ki ga navaja družba Scott, za izpodbijano sodbo nepomembno. Iz istega razloga ni pomembno za samo pritožbo.

104. Ne glede na to bi izpostavil, da opozorilo, da bi moral preudaren gospodarski subjekt zagotoviti, da se upošteva pravilen postopek, ni nepomembno kot splošna pripomba v smislu člena 15, še posebej z vidika ugovorov družbe Scott glede upravičenčevega védenja o dogodku, ki pretrga rok.

Pravna varnost pred uvedbo zastaralnega roka

105. Sodišče prve stopnje je v točki 62 izpodbijane sodbe navedlo, da družba Scott pred uveljavitvijo Uredbe št. 659/1999 glede zastaralnega roka, veljavnega za nepriglašeno pomoč, dodeljeno leta 1987, ni mogla imeti nobene pravne varnosti in tako z ugotovitvijo, da je bil rok z zahtevo Komisije pretrgan, ni mogla biti prikrajšana za tako gotovost.

106. Družba Scott meni, da je Sodišče prve stopnje to dejstvo napačno obravnavalo kot pomembno in da je ta trditev v nasprotju s prejšnjimi ugotovitvami, da Uredba velja za dejansko stanje, kakršno je bilo 12. julija 2000, na dan sprejetja izpodbijane odločitve, pri čemer se kot začetna točka zastaralnega roka šteje 31. avgust 1987.

107. Strinjam se, da navedba v točki 62, ki zadeva pravno varnost,( ) ni nujen korak pri obrazložitvi, da se doseže ugotovitev iz točke 60 – kot se res lahko razume na podlagi dejstva, da se pojavi po tej ugotovitvi. Vendar ni nepomembna kot splošna pripomba, saj bi bila v primeru, da bi pretrganje zastaralnega roka z zahtevo Komisije kršilo pravno varnost, potrebna drugačna analiza.

108. Poleg tega bi to navedbo uporabil glede pravne varnosti, da bi preprosto poudaril, da v nenavadnih okoliščinah obravnavane zadeve pravna varnost glede učinkovanja zastaralnega roka ni nastopila pred 16. aprilom 1999, ko je začela veljati Uredba št. 659/1999. To je popolnoma v skladu s prejšnjo ugotovitvijo glede veljavnosti zastaralnega roka. Tudi če bi imel glede potrebe po védenju na strani upravičenca družba Scott prav, to v teh okoliščinah ne bi pomagalo njeni trditvi, ker je bila o ukrepu, ki pretrga rok, obveščena pred nastankom pravne varnosti. Kratko in jedrnato bi lahko rekli, da je pravna varnost, ki je nastopila 16. aprila 1999, zajemala gotovost, da je bil zastaralni rok pretrgan 17. januarja 1997.

109. Potemtakem v točkah 61 in 62 izpodbijane sodbe ali v navedbah družbe Scott glede teh točk ni ničesar, kar bi bilo razlog za razveljavitev sodbe.

Vrnitev Sodišču prve stopnje – stroški

110. Če se izpodbijana sodba razveljavi, lahko Sodišče v skladu s členom 61 njegovega Statuta sâmo končno odloči o tožbi na prvi stopnji, če to dovoljuje stanje postopka.

111. Izpodbijana sodba v obravnavani zadevi ni bila končna odločitev, ampak je obravnavala le eno vprašanje. Postopki glede preostalih so se nadaljevali in so bili prekinjeni do odločitve o tej pritožbi. Glede na ta pristop – ki je morda videti presenetljiv, saj se zdi, razen če bi bila pritožba družbe Scott potrjena, da zajema novo in nekako zapoznelo preverjanje odprtih vprašanj – Sodišče ne more izdati končne sodbe.

112. Sodišče mora na podlagi člena 122 Poslovnika odločiti o stroških, kadar je pritožba neutemeljena. Neuspeli stranki se na podlagi člena 69(2) naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Na podlagi člena 69(5) nosi vsaka stranka svoje stroške, če stranke stroškov ne priglasijo.

113. Menim, da je v obravnavanem primeru pritožba neutemeljena. Vendar Komisija stroškov ni priglasila, zato mora vsaka stranka nositi svoje stroške.

Končne pripombe – praktični razlogi

114. Kar nekaj vidikov obravnavane zadeve dobi precej nadrealističen značaj, če upoštevamo, da je predmet spora vprašanje, ali je za namene pravne varnosti pomembno, ali je upravičenec vedel za ukrep Komisije, ki pretrga zastaralni rok, ali ne, ko pa je ta rok zakonodaja dejansko uvedla šele potem, ko so pomembni datumi že minili.

115. V teh okoliščinah je težko priznati, da bi kateri koli dogodek ali védenje o njem sploh lahko prinesel kaj pravne varnosti pred 16. aprilom 1999, ko je bil uveden zastaralni rok.

116. Predlagal sem,( ) da bi bil pravilni vidik morda ta, da zastaralni rok za okoliščine v obravnavani zadevi sploh ne bi veljal – pristop, ki pa bi dejansko lahko pripeljal do enakega rezultata, kot je ugotovitev, da se družba Scott na iztek roka ne bi mogla zanašati, ker je bil pretrgan.

117. Vendar pa je védenje o ukrepih Komisije sedaj, ko je znan obstoj upoštevnih postopkovnih pravil, očitno precej praktično pomembno za upravičenca do nepriglašene pomoči, čeprav, kot sem nakazal v analizi, ni pravno relevantno,.

118. S tega vidika se mi zdi, da je kot stvar dobre upravne prakse, povsem neodvisno od pravil, določenih v Uredbi št. 659/1999, dolžnost Komisije, da upravičence obvesti o vseh ukrepih, ki bi lahko pretrgali zastaralni rok, še posebej če se ta rok že končuje in obstaja možnost, da preden rok poteče, upravičenec za ukrep ne bo izvedel drugače.

119. Obvestilo je lahko v preprosti obliki kratke objave v Uradnem listu Evropske unije. Predstavnik Komisije je na obravnavi navedel številne razloge, zaradi katerih po njegovem mnenju tak potek ne bi bil tako praktičen, kot se zdi na prvi pogled. Nisem prepričan, da so težave tako velike, kot jih je predstavil. Kratko obvestilo v Uradnem listu bi bil enostaven in praktičen korak, ki bi preprečil probleme, na katere opozarja družba Scott.

Predlog

120. Z vidika vseh prejšnjih razmišljanj menim, da bi moralo Sodišče pritožbo zavrniti in zadevo vrniti Sodišču prve stopnje, da odloči o vprašanjih, ki jih v sodbi ni obravnavalo, stranki pa naj nosita svoje stroške pritožbe.