ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V skladu s členom 48(2) Poslovnika Splošnega sodišča navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

V zvezi s tožbami, ki so jih vložili so lastniki in imetniki deležev plovil z zaporno plavarico, ki plujejo pod zastavo Francije, zoper Uredbo št. 530/2008 o sprejemu nujnih ukrepov glede ribolova na navadnega tuna z zapornimi plavaricami v Atlantskem oceanu vzhodno od zemljepisne dolžine 45° Z in v Sredozemskem morju, sodba Sodišča, ki je bila izdana med postopkom in s katero je bila navedena uredba razveljavljena le v delu, v katerem so imela plovila z zaporno plavarico, ki plujejo pod zastavo Španije, na voljo dodaten teden ribolova, medtem ko je ostal v veljavi datum prepovedi, določen za druga taka plovila, ne pomeni nove pravne okoliščine, ki bi omogočala navedbo novega razloga. Ker je namreč prepoved ribolova, določena za plovila z zaporno plavarico, ki plujejo pod zastavami Grčije, Francije, Italije, Cipra in Malte, ostala veljavna, je bil z navedeno sodbo zgolj potrjen pravni položaj, ki so ga tožeče stranke poznale ob vložitvi tožbe.

(Glej točke 55 in od 58 do 60.)
(Glej točki 28 in 29.)

(Glej točke 28, 29, 43, 44, 58 in izrek.)

V teh okoliščinah na eni strani določanje najnižjih stroškov poslovanja s strani navedenega organa, katerih obvezna uporaba je določena z nacionalnimi predpisi, kot so ti v postopku v glavni stvari in ki preprečujejo podjetjem, da določijo tarife, nižje od teh stroškov, pomeni horizontalno določanje obveznih najnižjih tarif. Na drugi strani omejevalni sporazum, ki se nanaša na celotno ozemlje države članice, že po svoji naravi utrjuje delitev trga na nacionalni ravni tako, da ovira gospodarsko prepletenost, ki jo uresničuje PDEU.

Gre namreč za kršitev člena 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU, če država članica bodisi predpiše ali spodbuja sklepanje sporazumov, ki so v nasprotju s členom 101 PDEU, ali krepi učinke takih sporazumov bodisi svojim predpisom odvzame naravo državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejetje odločitev, ki posegajo v gospodarsko sfero, na zasebne subjekte.

Člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, na podlagi katerih cena storitev cestnega prevoza blaga za najem ali plačilo ne more biti nižja od najnižjih stroškov poslovanja, ki jih določi organ, v katerem so pretežno predstavniki zadevnih gospodarskih subjektov.

Odbor, ki ga sestavljajo predvsem predstavniki poklicnih združenj prevoznikov in naročnikov, je treba šteti za združenje podjetij v smislu člena 101 PDEU, ko z večino glasov svojih članov sprejema odločitve o določanju najnižjih tarif cestnega prevoza blaga, ker nacionalni predpisi, ki urejajo ta odbor in določajo, da so te odločitve obvezne, ne določajo niti meril javnega interesa, ki bi bila dovolj natančna, da bi zagotavljala, da bi navedeni predstavniki dejansko upoštevali splošni javni interes, ki je cilj navedenih predpisov, niti učinkovitega nadzora s strani države.

To velja še toliko bolj, ker zadevni nacionalni predpisi članom odbora dopuščajo zelo široko polje proste presoje in avtonomije pri določitvi najnižjih stroškov poslovanja v interesu poklicnih organizacij, ki so jih imenovale, pri čemer ne vsebujejo niti postopkovnih niti materialnih pravil, ki bi lahko zagotovila, da bi odbor pri določanju najnižjih stroškov poslovanja ravnal kot državni organ, ki deluje v splošno korist.

(Glej točke 32, 33, 37, 38 in 41.)
(Glej točke 21 in od 31 do 34.)

Člena 56 PDEU in 57 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, ki v primeru, kadar podjetje s sedežem v drugi državi članici podjetju uporabniku s sedežem v prvi državi članici posreduje delavce, ki so državljani tretjih držav, da bi zanj opravljali delo za račun drugega podjetja s sedežem v tej isti državi članici, tako posredovanje pogojuje s tem, da imajo ti delavci delovno dovoljenje.

Čeprav je namreč državi članici treba priznati tako pristojnost, da preveri, ali se podjetje s sedežem v drugi državi članici, ki podjetju uporabniku s sedežem v prvi državi članici zagotavlja storitev posredovanja delavcev, ki so državljani tretjih držav, sklicuje na svobodo opravljanja storitev za druge namene kot za zagotavljanje zadevnih storitev, kot tudi možnost, da v zvezi s tem sprejme potrebne nadzorne ukrepe, ta država članica vseeno na podlagi izvrševanja te pristojnosti ne sme naložiti nesorazmernih zahtev. Vendar to, da država članica trajno ohrani zahtevo po delovnem dovoljenju za državljane tretjih držav, ki jih podjetju s sedežem v tej državi članici posreduje podjetje s sedežem v drugi državi članici, presega tisto, kar je potrebno za dosego cilja, ki je zastavljen z navedeno ureditvijo.

V zvezi s tem bi obveznost, ki se naloži podjetju, ki opravlja storitve, da priskrbi organom države članice gostiteljice podatke, ki potrjujejo, da je položaj, v katerem so zadevni delavci, zakonit, med drugim glede prebivališča, dovoljenja za delo in socialnega zavarovanja v državi članici, kjer jih to podjetje zaposluje, tem organom na manj omejevalen in enako učinkovit način – kot je zahteva po delovnem dovoljenju – zagotovila, da je položaj teh delavcev zakonit in da opravljajo glavno dejavnost v državi članici, kjer ima sedež podjetje, ki opravlja storitve

Prav tako bi bila obveznost, ki bi se naložila podjetju, ki opravlja storitve, da organe države članice gostiteljice predhodno obvesti o prisotnosti enega ali več napotenih zaposlenih delavcev, o predvidenem trajanju te prisotnosti in o storitvi ali storitvah, zaradi katerih so napoteni, ravno tako učinkovit, vendar manj omejujoč ukrep kot zahteva po delovnem dovoljenju. Tem organom bi omogočala nadzor nad spoštovanjem nacionalne socialne ureditve v obdobju napotitve, ob upoštevanju obveznosti, ki so temu podjetju že naložene na podlagi pravil socialnega prava, ki se uporabljajo v matični državi članici.

(Glej točke od 55 do 57, 59 in 60 ter izrek.)
Kadar urad za družinske dajatve države članice prizna in plača s poračunom otroške dodatke za vzdrževanega otroka po odbitku švicarskih družinskih dodatkov, je treba pretvorbo valute švicarskih družinskih dajatev, ki so za obdobje od vključno 1. junija 2002 do 31. marca 2012 dolgovani obmejnemu delavcu, družinski člani katerega prebivajo v državi članici, ki ni država članica zaposlitve, pri izračunu izravnalnega dodatka k tem dodatkom na podlagi člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71 opraviti v skladu s členom 107(6) te uredbe, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, ki pa je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001.

Iz člena 1(1) Priloge II k Sporazumu med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani ter Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem gibanju oseb, v povezavi s Sklepom št. 1/2012 Skupnega odbora, ustanovljenega s Sporazumom med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem gibanju oseb z dne 31. marca 2012 o nadomestitvi njegove Priloge II k navedenemu sporazumu o koordinaciji sistemov socialne varnosti, je razvidno, da se v zvezi z uskladitvijo dajatev, na katere se nanaša navedeni sporazum, uredbi št. 1408/71 in št. 574/72 uporabljata za obdobje od 1. junija 2002 do 31. marca 2012. Nasprotno pa se uredbi št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti in št. 987/2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 883/2004, ki je nadomestila Uredbo št. 574/72, uporabljata za obdobje od 1. aprila 2012.

Zato je treba pretvorbo valute družinskih dajatev, ki jih je izplačala švicarska država za obdobje od oktobra 2006 do novembra 2011, opraviti na podlagi člena 107 Uredbe št. 574/72, ki zadeva pretvorbo dajatev, na katere se nanašajo določbe uredb št. 1408/71 in št. 574/72, in ne na podlagi člena 90 Uredbe št. 987/2009, ker je v skladu z zadnjenavedeno določbo ta namenjena le uporabi določb uredb št. 883/2004 in št. 987/2009.

Ker je poleg tega treba člen 107(6) Uredbe št. 574/72 v skladu z njegovim besedilom uporabiti za primere, na katere se člen 107(1) te uredbe ne nanaša, pretvorbo valute zgoraj navedenih dajatev ureja torej prvonavedena določba.

(Glej točke od 31 do 33, 36, 40 in točko 1 izreka.)
Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Prošnja za razlago Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Nacionalna zakonodaja, ki na splošno ureja nekatere takse na področju izvajanja sodne oblasti in nalaga sodne takse za vložitev pritožbe v zadevah s področja socialnega prava – Nacionalna zakonodaja, katere cilj ni izvajanje določb prava Unije in na katero ne more vplivati nobena specifična ureditev tega prava – Pravni položaj, ki ne spada na področje uporabe prava Unije – Nepristojnost Sodišča

(člen 267 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 47 in 51(1); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/94)
Zadeva C‑98/13

Martin Blomqvist

proti

Rolex SA

in

Manufacture des Montres Rolex SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Højesteret)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Uredba (ES) št. 1383/2003 — Ukrepi za preprečitev sprostitve ponarejenega in piratskega blaga v promet — Člen 2 — Področje uporabe Uredbe — Prodaja ponarejene ročne ure prek spleta iz tretje države posamezniku s prebivališčem v državi članici za lastno uporabo — Zaseg ročne ure s strani carinskih organov ob njenem vnosu na ozemlje države članice — Zakonitost zasega — Pogoji — Pogoji glede kršitve pravic intelektualne lastnine — Direktiva 2001/29/ES — Člen 4 — Javno distribuiranje — Direktiva 2008/95/ES — Člen 5 — Uredba (ES) št. 207/2009 — Člen 9 — Uporaba v gospodarskem prometu“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. februarja 2014

Skupna trgovinska politika – Ukrepi za preprečevanje dajanja ponarejenega in piratskega blaga v promet – Uredba št. 1383/2003 – Ponarejeno blago in piratsko blago – Pojem – Blago, ki je vneseno na carinsko ozemlje Evropske unije in je ponaredek proizvoda, ki je v Uniji zaščiten – Vključitev – Pogoji – Blago, namenjeno prodaji v Uniji – Dokazi, ki se lahko uporabijo

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 4(1))

Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Javno distribuiranje – Pojem

(Uredba Sveta št. 207/2009, člen 9(1); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člen 5)

Približevanje zakonodaj – Znamke – Razlaga Uredbe št. 207/2009 in Direktive 2008/95 – Pravica imetnika znamke, da nasprotuje temu, da bi tretja oseba uporabljala enak znak za enake proizvode – Uporaba znamke v smislu člena 9 Uredbe in člena 5 Direktive – Pojem

Imetnik znamke ima na podlagi Direktive 2008/95 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami in Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti pravico, da tretjim osebam, ki nimajo njegovega soglasja, prepove uporabo znaka, ki je enak navedeni znamki, kadar gre za tako uporabo v gospodarskem prometu, za blago ali storitve, ki so enake ali podobne tistim, za katere je navedena znamka registrirana, in taka uporaba vpliva ali bi lahko vplivala na funkcije znamke. (Glej točko 27.)

V skladu z Direktivo 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je avtorjem v zvezi z izvirnikom ali primerki del podeljena izključna pravica, da dovolijo ali prepovedo kakršno koli javno distribuiranje s prodajo ali drugače. Za javno distribuiranje je značilnih več operacij, ki potekajo vsaj od sklenitve prodajne pogodbe do njene izvršitve z dobavo posamezniku. Trgovec je zato odgovoren za vse transakcije, ki jih izvede sam ali se izvedejo za njegov račun in ki vključujejo javno distribuiranje v državi članici, v kateri je distribuirano blago avtorskopravno varovano. Ob sklenitvi pogodbe za prodajo in pošiljanje je treba šteti, da je tako javno distribuiranje dokazano. (Glej točki 28 in 29.)
Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Predlog za razlago Listine Unije o temeljnih pravicah – Nacionalna ureditev, ki ne pomeni ukrepa za izvedbo prava Unije in s tem pravom ni drugače povezana – Nepristojnost Sodišča

(člen 267 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 17 in 51; Poslovnik Sodišča, člen 94(a) in (c))
49

Spomniti je treba, kot je Sodišče razsodilo, da prosto opravljanje poklicne dejavnosti nima absolutne veljave, temveč ga je treba upoštevati glede na njegovo funkcijo v družbi (glej v tem smislu sodbo FIAMM in drugi/Svet in Komisija, EU:C:2008:476, točka 183 in navedena sodna praksa). Izvrševanje te pravice je torej mogoče omejiti, če je to v skladu s členom 52(1) Listine predpisano z zakonom in če so omejitve potrebne in dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (glej v tem smislu sodbo Digital Rights Ireland in drugi, C‑293/12 in C‑594/12, EU:C:2014:238, točka 38).
1.

Sklep Sveta in predstavnikov vlad držav članic Evropske unije, ki so se sestali v okviru Sveta, z dne 16. junija 2011 o podpisu, v imenu Evropske unije, in začasni uporabi Sporazuma o zračnem prometu med Združenimi državami Amerike na eni strani, Evropsko unijo in njenimi državami članicami na drugi strani, Islandijo na tretji strani in Kraljevino Norveško na četrti strani, ter o podpisu, v imenu Evropske unije, in začasni uporabi Pomožnega sporazuma med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani, Islandijo na drugi strani ter Kraljevino Norveško na tretji strani o uporabi Sporazuma o zračnem prometu med Združenimi državami Amerike na eni strani, Evropsko unijo in njenimi državami članicami na drugi strani, Islandijo na tretji strani in Kraljevino Norveško na četrti strani (2011/708/EU) se razglasi za ničen.
7

Dejansko stanje v sporu o glavni stvari se je odvijalo v obdobju med letoma 2001 in 2005, v katerem je Granton Advertising, družba nizozemskega prava, ki se je do 7. junija 2004 imenovala Granton Marketing BV, izdajala in prodajala kartice, poimenovane „Granton“ (v nadaljevanju: kartice Granton). Te kartice, ki so se potrošnikom prodajale po ceni med 15 in 25 EUR, so jim v zameno pri trgovcih in podjetjih, kot so restavracije, kinematografi, hoteli ali savne, ki so za to z družbo Granton Advertising (v nadaljevanju: včlanjena podjetja) sklenili pogodbo, dajale pravico do pridobitve določenega števila proizvodov in storitev pod ugodnejšimi pogoji. Kartice Granton so bile na voljo na prodajnih mestih, ki jih je družba Granton Advertising plačevala za vsako prodano kartico Granton.
20

V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali načelo sorazmernosti, ki izhaja iz svobode ustanavljanja ter načel prepovedi diskriminacije in varstva konkurence na podlagi členov 49 [PDEU], 56 [PDEU] in 101 [PDEU], in načelo razumnosti, ki je zajeto v njem, nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki pri javnih naročilih nad pragom in tistih pod pragom [Evropske unije] kot dokončno ugotovljeno hudo kršitev plačila prispevkov opredeljuje tisto, pri kateri je znesek višji od 100 EUR in hkrati presega 5‑odstotno odstopanje med dolgovanimi in plačanimi zneski v vsakem plačnem ali prispevnem obdobju, kar naročniku [posledično] nalaga obveznost, da iz razpisnega postopka izloči ponudnika, ki je odgovoren za tovrstno kršitev, brez ocenjevanja drugih vidikov, ki objektivno izražajo zanesljivost ponudnika kot pogodbene stranke?“
13

Grondwettelijk Hof, ki mu je bilo predloženo predhodno vprašanje glede ustavnosti, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba načelo enakosti, zagotovljeno s členom 6(3) [PEU] ter členoma 20 in 21 Listine […], v povezavi s členoma 15 in 16 [L]istine ter členi [od 34 PDEU do 36 PDEU, 56 PDEU in 57 PDEU] razlagati tako, da nasprotuje ureditvi, kot je ta iz členov 8, 9, 16 in 17 [ZOČ], v delu, v katerem v njih določena obveznost določitve dneva tedenskega počitka: — ne velja za trgovce, ki poslujejo na železniških postajah ali v poslovnih enotah javnih prevoznih podjetij, za prodajo na letališčih in v pristaniščih za mednarodni potniški promet ter za prodajo na bencinskih črpalkah ali poslovnih enotah na območju avtocest, velja pa za trgovce, ki poslujejo na drugih krajih, — ne velja za trgovce, ki prodajajo proizvode, kot so časopisi, revije, tobačni izdelki in kadilski pripomočki, telefonske kartice in izdelki nacionalne loterije, nosilci avdiovizualnih del in videoigrice ter sladoled, velja pa za trgovce, ki ponujajo druge proizvode, — velja le za prodajo na drobno, to je za podjetja, ki so usmerjena v prodajo potrošniku, ne velja pa za druge trgovce, — vsaj za trgovce, ki opravljajo dejavnost na fizičnem prodajnem mestu z neposrednim stikom s potrošnikom, pomeni bistveno večjo omejitev kot za trgovce, ki dejavnost opravljajo prek spletne trgovine ali morebiti v drugih oblikah prodaje na daljavo?“
5

Komisija je 30. novembra 2005 sprejela sporno odločbo, katere člen 1(1)(j) določa, da sta pritožnica in družba Armando Álvarez kršili člen 81 ES s tem, da sta od 8. marca 1991 do 26. junija 2002 sodelovali pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih v sektorju plastičnih industrijskih vreč v Belgiji, Nemčiji, Španiji, Franciji, Luksemburgu in na Nizozemskem, ki so se nanašali na določitev cen in vzpostavitev skupnih modelov za izračun cen, razdelitev trga in dodelitev prodajnih kvot, razdelitev strank, poslov in naročil, na usklajene ponudbe na nekatere javne razpise in izmenjavo individualiziranih informacij.
3

Člen 402 zakona iz leta 1988 o dohodnini in davkih od dohodkov pravnih oseb (Income and Corporation Taxes Act 1988) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ICTA), določa: „1. Ob upoštevanju določb tega poglavja in člena 492(8) lahko družba (imenovana ‚družba prenosnica‘) v primerih, določenih v odstavkih 2 in 3 spodaj, prenese olajšave za gospodarske izgube in druge zneske, ki se odbijejo v okviru davka od dohodkov pravnih oseb in se na zahtevo druge družbe (imenovane ‚družba prosilka‘) pripišejo družbi prosilki kot olajšava, odobrena v okviru davka od dohodkov pravnih oseb, imenovana ‚olajšava za skupine‘. 2. Davčna olajšava za skupine se lahko pridobi, če sta družba prenosnica in družba prosilka del iste skupine družb. Zahtevek, vložen na podlagi tega odstavka, je ‚zahtevek skupine‘. 3. Davčna olajšava se lahko prav tako pridobi v primeru družbe prenosnice in družbe prosilke, če je ena od njiju članica konzorcija, druga pa je: (a) gospodarska družba v lasti konzorcija in ni 75‑odstotna hčerinska družba nobene družbe; ali (b) gospodarska družba (i) ki je 90‑odstotna hčerinska družba holdinške družbe, ki je v lasti konzorcija; in (ii) ki ni 75‑odstotna hčerinska družba družbe, ki ni holdinška družba; ali (c) gospodarska družba v lasti konzorcija in ni 75‑odstotna hčerinska družba nobene družbe; ali holdinška družba, ki je v lasti konzorcija in ki ni 75‑odstotna hčerinska družba nobene družbe; ali, v skladu s členom 406, če je ena od njiju članica skupine družb, druga je v lasti konzorcija, še ena družba pa je članica skupine družb in konzorcija. Zahtevek, vložen na podlagi tega odstavka, je ‚konzorcijski zahtevek‘. 3A. Davčna olajšava za skupine se ne odobri, če niso izpolnjeni naslednji pogoji v primeru družbe prenosnice in družbe prosilke. 3B. Pogoj je, da je družba rezidentka Združenega kraljestva ali pa je družba nerezidentka, ki v Združenem kraljestvu opravlja gospodarsko dejavnost prek stalne poslovne enote. 4. Konzorcijskega zahtevka ni mogoče podati, če bi se dobiček od prodaje osnovnega kapitala druge družbe ali njene holdinške družbe, ki jo ima v lasti članica, obravnaval kot dohodek iz poslovanja te članice. 5. Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko dve ali več družb prosilk vloži zahtevke, ki se nanašajo na isto družbo prenosnico in na isto obračunsko obdobje te družbe prenosnice. 6. Plačilo za olajšavo za skupine: (a) se ne upošteva pri izračunu dobička ali izgube nobene od družb za namene davka od dohodkov pravnih oseb in (b) se v skladu z nobenim od ciljev zakonov o davku od dohodkov pravnih oseb ne obravnava kot razdelitev […]; in v tem odstavku ‚plačilo za olajšavo za skupino‘ pomeni plačilo družbe prosilke družbi prenosnici v skladu z dogovorom med njima o znesku, ki se prenese kot olajšava za skupino, in je plačilo, ki ne presega tega zneska.“
Člen 21(1) PDEU je treba razlagati tako, da se v položaju, v katerem je državljan Unije z državljanom tretje države med učinkovitim prebivanjem v skladu in ob upoštevanju pogojev iz členov 7(1) in (2) ali 16(1) in (2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC, v drugi državi članici od tiste, katere državljan je, razvil ali utrdil družinsko življenje, po analogiji uporabijo določbe te direktive, če se navedeni državljan Unije z zadevnim družinskim članom vrne v državo članico izvora. Zato pogoji za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član tega državljana Unije, v državi članici izvora navedenega državljana Unije podeli izvedena pravica do prebivanja, v bistvu ne smejo biti strožji od tistih, ki jih določa navedena direktiva za to, da se državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja tako, da se je naselil v drugi državi članici kot tisti, katere državljanstvo ima, podeli izvedena pravica do prebivanja.
45

Med temi pravicami in ugodnostmi so vse tiste, ki so povezane s pogoji zaposlitve, kot je pravica delavca, zaposlenega na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas in za polni delovni čas, ki izrablja starševski dopust, do pavšalne varstvene odškodnine, če delodajalec enostransko in brez utemeljenega in zadostnega razloga odpove to pogodbo o zaposlitvi. Ta odškodnina, katere znesek je vezan na plačo na podlagi navedene pogodbe o zaposlitvi in katere namen je varstvo takega delavca pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi zaradi prošnje za starševski dopust ali odhoda na starševski dopust, se namreč temu izplača zaradi dela, ki ga je opravljal in ki bi ga še naprej opravljal, če ne bi bilo nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi (glej po analogiji sodbi z dne 27. junija 1990 v zadevi Kowalska, C-33/89, Recueil, str. I-2591, točki 10 in 11, in z dne 9. februarja 1999 v zadevi Seymour‑Smith in Perez, C-167/97, Recueil, str. I-623, točke od 23 do 28, ter zgoraj navedeno sodbo Meerts, točka 44).
9

Člen 37(1) in (3) zakona o izvršbi v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o izvršbi), določa: „1. Stranki postopka sta upnik in dolžnik; druge osebe so lahko stranke v postopku le v delu, v zvezi s katerim jim je ta status priznan s tem zakonom. Kadar sodišče odloča o stroških izvršbe, je stranka postopka tudi pooblaščeni sodni izvršitelj. […] 3. Izvršba ne more biti opravljena zoper drugo osebo, kot je tista, ki je v sklepu navedena kot dolžnik, ali v korist druge osebe, kot je tista, ki je v sklepu navedena kot upnik, razen če se dokaže, da so bile na to osebo prenesene obveznosti ali pravice na podlagi izvršilnega naslova v skladu s členom 41. Če pride do prenosa ali subrogacije pravic in obveznosti iz izvršljivega naslova, morajo stranke v postopku o tem pisno in brez nepotrebnega odlašanja obvestiti izvršilni organ. Obvestilu mora biti priložen dokument, ki dokazuje prenos ali subrogacijo pravic in obveznosti. Izvršilni organ mora sodišče obvestiti o prošnji za dovoljenje za spremembo strank v postopku v 14 dneh od dneva, ko je izvedel za te okoliščine. Sodišče o prošnji odloči s sklepom v roku 60 dni od datuma obvestila o prošnji. Sklep je posredovan izvršilnemu organu, upniku in dolžniku, ki so navedeni na sklepu o izvršbi, ter stranki, na katero je bila prenesena pravica ali obveznost.“