SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

YVESA BOTA,

predstavljeni 26. oktobra 2010( )

Združeni zadevi C-201/09 P in C-216/09 P

ArcelorMittal Luxembourg SA, nekdanja Arcelor Luxembourg SA (C‑201/09 P),

proti

Evropski komisiji





in





Evropska komisija (C-216/09 P)

proti

ArcelorMittal Luxembourg SA, nekdanja Arcelor Luxembourg SA,

ArcelorMittal Belval & Differdange SA, nekdanja Arcelor Profil Luxembourg SA,

ArcelorMittal International SA, nekdanja Arcelor International SA

„Pritožbe – Konkurenca – Omejevalni sporazumi na trgu nosilcev – Razglasitev odločbe Komisije za nično – Sprejetje nove odločbe po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ – Pristojnost Komisije – Izbira pravne podlage – Uporaba člena 65 PJ po datumu prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ na podlagi Uredbe (ES) št. 1/2003 – Kontinuiteta pravnega reda Skupnosti in medsebojna povezanost pogodb – Načela v zvezi s časovno uporabo prava – Odgovornost za kršitve – Načelo osebne odgovornosti – Izjeme – Odgovornost matične družbe za kršitve pravil konkurence, ki jih je storila njena hčerinska družba – Odločilen vpliv matične družbe – Izpodbojna domneva v primeru stoodstotnega kapitalskega deleža – Odgovornost družbe, na katero so bile prenesene gospodarske dejavnosti na trgu, ki ga zadeva omejevalni sporazum – Merilo gospodarske kontinuitete – Pravila, ki se uporabljajo v zvezi z zastaranjem pregona – Pretrganje zastaranja v zvezi s podjetji, ,ki so bila udeležena pri kršitvi‘ – Predmet zadržanja zastaranja – Učinek inter partes ali erga omnes – Kršitev pravice do obrambe – Dokazno breme“

1. V tej zadevi se obravnavata pritožbi, ki sta ju vložili družba ArcelorMittal Luxembourg SA( ) (C-201/09 P) in Evropska komisija (C-216/09 P) ter v okviru katerih sta družbi ArcelorMittal Belval & Differdange SA( ) in ArcelorMittal International SA( ) vložili nasprotno pritožbo. S tema pritožbama se izpodbija sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 31. marca 2009 v zadevi ArcelorMittal Luxembourg in drugi proti Komisiji( ).

2. Postopek v tej zadevi je bil začet zaradi sprejetja Odločbe Komisije z dne 8. novembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 65 Pogodbe ESPJ glede sporazumov in usklajenih ravnanj, pri katerih so sodelovali evropski proizvajalci nosilcev (COMP/F/38.907 – Jekleni nosilci). Komisija je s to odločbo ugotovila, da so zadevna podjetja, ki pripadajo enemu in istemu podjetju, od 1. julija 1988 do 16. januarja 1991 kršila člen 65(1) PJ, tako da so določala cene, dodeljevala kvote in si izmenjevala informacije na trgu Skupnosti nosilcev.( ) Zato je Komisija družbam ARBED, TradeARBED in ProfilARBED solidarno naložila globo v višini 10 milijonov EUR.

3. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi sporno odločbo razglasilo za nično v delu, v katerem zadeva družbi TradeARBED in ProfilARBED.

4. Najprej je treba navesti, da se s tema pritožbama postavljajo nekatera vprašanja, ki so enaka ali so celo tesno povezana z vprašanji, ki se postavljajo v okviru pritožbe, vložene zoper sodbo z dne 1. julija 2009 v zadevi ThyssenKrupp Stainless proti Komisiji( ), ki jo trenutno obravnava Sodišče (ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji, C-352/09 P) in v kateri sem prav tako zadolžen za predstavitev sklepnih predlogov.

5. Prvo vprašanje se nanaša na razlago pravil o zastaranju pregona in zlasti o zadržanju zastaranja. Treba je opredeliti, ali ima, če je vložena tožba pri sodišču Unije, zadržanje zastaranja relativni učinek – da se torej uporablja le za tožeče podjetje (predpostavka Splošnega sodišča) – ali pa učinkuje erga omnes, kar bi pomenilo, da zadržanje zastaranja med postopkom velja za vsa podjetja, ki so udeležena pri kršitvi, ne glede na to, ali so vložila tožbo ali ne (predpostavka Komisije).

6. Drugo vprašanje zadeva veljavnost pravne podlage sporne odločbe. Komisija je namreč po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002 kršitev člena 65(1) PJ ugotovila in sankcionirala na podlagi določb Uredbe (ES) št. 1/2003( ).

7. Tretje vprašanje zadeva odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila družba TradeARBED. Komisija je namreč odgovornost za zadevno ravnanje najprej pripisala družbi ARBED, saj je dokazala, da je ta dejansko odločilno vplivala na ravnanje hčerinske družbe. Nato je odgovornost za kršitev, ki naj bi jo zakrivila družba ARBED, pripisala družbi ProfilARBED, ki jo je obravnavala kot gospodarsko naslednico prvonavedene družbe pri proizvodnji nosilcev. Komisija je torej zaporedoma uporabila obe izjemi od načela osebne odgovornosti, ki ju Sodišče dopušča v primeru skupin družb.

8. Kar zadeva obravnavo družbe ARBED, je Sodišču znova postavljeno vprašanje o naravi in obsegu domneve, v skladu s katero matična družba s stoodstotnim kapitalskim deležem v hčerinski družbi dejansko odločilno vpliva na ravnanje te družbe in mora zato odgovarjati za protikonkurenčno ravnanje svoje hčerinske družbe.

9. Kar zadeva obravnavo družbe ProfilARBED, se postavlja vprašanje, ali je bilo treba – in ali je bilo sploh mogoče – znova odstopiti od načela osebne odgovornosti, tako da je bila tej družbi pripisana odgovornost za protikonkurenčno ravnanje družbe ARBED in posredno tudi družbe TradeARBED.

I – Pravni okvir

A – Določbe Pogodbe ESPJ

10. Člen 65 PJ določa:

„1. Prepovedani so vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi na skupnem trgu neposredno ali posredno preprečevali, omejevali ali izkrivljali normalno konkurenco, zlasti tisti, ki

(a) določajo ali oblikujejo cene;

(b) omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, tehnični razvoj ali naložbe;

(c) določajo razdelitev trgov, proizvodov, strank ali virov nabave.

[…]

4. Sporazumi ali sklepi, ki so v skladu s prvim odstavkom tega člena prepovedani, so nični in ne morejo biti osnova za spor pred sodiščem države članice.

[Komisija] je, razen v primeru pritožbe na Sodišče, izključno pristojna za ugotavljanje skladnosti teh sporazumov ali sklepov z določbami tega člena.

5. [Komisija] lahko podjetjem, ki so sklenila ničen sporazum, ki z arbitražo, penali (pogodbenimi sankcijami), bojkotom ali drugimi sredstvi uporabljajo ali skušajo uporabljati ničen sporazum ali sklep, ali sporazum ali sklep, ki mu je bila odobritev zavrnjena ali preklicana, ali ki bi pridobila dovoljenje na podlagi zavestno lažnih ali izkrivljenih informacij, ali ki bi delovala v nasprotju z določbami odstavka 1, naloži globe in periodične denarne kazni v znesku, ki ne presega dvojne vrednosti prometa, realiziranega s proizvodi, ki so predmet sporazuma, sklepa ali prakse, ki je v nasprotju s tem členom; če pa je njihov namen omejevanje proizvodnje, tehnološkega razvoja ali naložb, se najvišji znesek poveča na 10 % letnega prometa podjetja za globe in 20 % dnevnega prometa za periodične denarne kazni.“

11. Pogodba ESPJ je v skladu s členom 97 PJ prenehala veljati 23. julija 2002.

B – Določbe Pogodbe ES

12. Člen 305(1) ES, ki je bil razveljavljen, ko je začela veljati Lizbonska pogodba, je določal:

„Določbe te pogodbe ne vplivajo na določbe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo, zlasti glede pravic in obveznosti držav članic, pristojnosti institucij te skupnosti in predpisov, ki jih omenjena pogodba določa za delovanje skupnega trga premoga in jekla.“

C – Uredba št. 1/2003

13. Naj še enkrat opozorim, da se Uredba št. 1/2003 nanaša na izvajanje pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES.

14. Člen 7(1) te uredbe določa:

„Kadar Komisija na podlagi pritožbe ali po uradni dolžnosti ugotovi, da gre za kršitev člena 81 [ES] ali člena 82 [ES], lahko z odločbo zahteva od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj, da tako kršitev odpravijo […] Če ima Komisija pravni interes, lahko ugotovi kršitev po tem, ko je bila storjena.“

15. Na podlagi člena 23(2)(a) te uredbe lahko Komisija podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti kršijo člen 81 [ES] ali člen 82[ES].

16. Člen 25 Uredbe št. 1/2003 vsebuje določbe o zastaranju pregona.

17. Ta pravila so v bistvu enaka pravilom iz Odločbe Komisije št. 715/78/ESPJ z dne 6. aprila 1978 o zastaralnih rokih v postopkih in o izvajanju sankcij na področju uporabe Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za premog in jeklo( ).

18. Na podlagi člena 1(1) in (2) Odločbe št. 715/78 ter člena 25(1) in (2) Uredbe št. 1/2003 pregon zastara, če Komisija ni naložila globe ali sankcije v petih letih od dneva, ko se je kršitev prenehala.

19. Vendar na podlagi člena 2(1) in (2) Odločbe št. 715/78 ter člena 25(3) in (4) Uredbe št. 1/2003 vse dejavnosti, ki jih zaradi preiskave ali postopka v zvezi s kršitvijo izvaja Komisija, pretrgajo zastaranje. Take dejavnosti so lahko zahteve za informacije, preiskovalni nalogi, začetek postopka ali vročitev obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Pretrganje velja za vsa podjetja, ki so udeležena pri kršitvi.

20. Člen 2(3) Odločbe št. 715/78 in člen 25(5) Uredbe št. 1/2003 določata skrajni rok. Glede tega določata, da začne po vsakem pretrganju zastaranje znova teči. Vendar pa zastaranje preteče najpozneje na dan, ko je obdobje, enako dvakratnemu času zastaralnega roka, minilo in Komisija ni naložila globe ali periodične denarne kazni. Ta rok se podaljša za čas, med katerim zastaranje ni teklo.

21. Nazadnje člen 3 Odločbe št. 715/78 in člen 25(6) Uredbe št. 1/2003 še določata, da zastaranje pregona ne teče, dokler je odločba Komisije predmet postopkov, ki tečejo na Sodišču.

II – Dejansko stanje

22. Dejstva, kot izhajajo iz točk od 16 do 37 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot je navedeno v nadaljevanju.

23. Družba ARBED je proizvajala železarske proizvode. Družba TradeARBED, ki je bila ustanovljena kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED, je opravljala dejavnost distribucije železarskih proizvodov družbe ARBED. Družba ProfilARBED je bila ustanovljena 27. novembra 1992 kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED, da bi od tega datuma naprej opravljala ekonomske in industrijske dejavnosti družbe ARBED v sektorju nosilcev.

24. Komisija je leta 1991 na podlagi odločb, sprejetih v skladu s členom 47 PJ, opravila preiskave poslovnih prostorov različnih podjetij, med katerimi je bila tudi družba TradeARBED. Zadevnim podjetjem, med katerimi je bila družba TradeARBED, ne pa tudi družba ARBED, je 6. maja 1992 poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Tudi družba TradeARBED je sodelovala na zaslišanju, ki je potekalo od 11. do 14. januarja 1993.

25. Komisija je z Odločbo 94/215/ESPJ( ) ugotovila, da je 17 evropskih železarskih podjetij, med njimi družba TradeARBED, med 1. julijem 1988 in 31. decembrom 1990 sodelovalo pri več sporazumih, sklepih in usklajenih ravnanjih v zvezi z določanjem cen, razdelitvijo trgov in izmenjavo zaupnih informacij na trgu Skupnosti za nosilce v nasprotju s členom 65(1) PJ. Zato je Komisija vsakemu od podjetij, ki so bila udeležena pri kršitvi, med njimi tudi družbi ARBED, naložila plačilo globe v višini 11.200.000 ekujev.

26. Družba ARBED je 8. aprila 1994 vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se ta odločba razglasi za nično.

27. Splošno sodišče je s sodbo z dne 11. marca 1999 v zadevi ARBED proti Komisiji( ) v velikem delu zavrnilo to tožbo, vendar je zmanjšalo globo na 10 milijonov EUR.

28. Sodišče je s sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji( ) zaradi kršitve pravic do obrambe razveljavilo navedeno sodbo Splošnega sodišča in razglasilo prvotno odločbo za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo ARBED.

29. Komisija se je zaradi te razglasitve ničnosti odločila začeti nov postopek v zvezi s protikonkurenčnimi ravnanji, ki so bila predmet prvotne odločbe. Na družbe ARBED, TradeARBED in ProfilARBED je 8. marca 2006 naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, s katerim jih je obvestila o svoji nameri sprejeti odločbo, s katero bo ugotovljena njihova solidarna odgovornost za zadevne kršitve; zadevne družbe pa so nanj odgovorile 20. aprila 2006.

30. Komisija je 8. novembra 2006 sprejela sporno odločbo, v kateri je v členih 1 in 2 določeno:

„Člen 1

Podjetje, sestavljeno iz družb [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED], je v nasprotju s členom 65(1) [PJ] sodelovalo pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih, katerih predmet ali posledica so bili določanje cen, dodelitev kvot in obsežna izmenjava informacij na trgu Skupnosti nosilcev. Sodelovanje tako sestavljenega podjetja pri teh kršitvah je ugotovljeno za obdobje od 1. julija 1988 do 16. januarja 1991.

Člen 2

Družbam [ARBED, TradeARBED in ProfilARBED] se solidarno naloži globa v višini 10 milijonov EUR za kršitve, navedene v členu 1.“

III – Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

31. Družbe ARBED, TradeARBED in ProfilARBED so 27. decembra 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo zoper sporno odločbo na podlagi členov 33 PJ in 36 PJ ter členov 229 ES in 230 ES.

32. Ta podjetja so se sklicevala na štiri tožbene razloge.

33. Splošno sodišče je zavrnilo prvi tožbeni razlog, s katerim so zadevna podjetja trdila, da sporna odločba nima pravne podlage in da je Komisija zlorabila pooblastila. Odločilo je, da je treba člena 7(1) in 23(2) Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da lahko Komisija po 23. juliju 2002 ugotavlja obstoj omejevalnih sporazumov med podjetji, ki so bili izvršeni v sektorjih, za katere se ratione materiae in ratione temporis uporablja Pogodba ESPJ, in jih sankcionira. Splošno sodišče je glede tega opozorilo, da so pogodbe Skupnosti uvedle enotni pravni red ter da imata pogodbi ESPJ in ES skupen cilj, to je ohranjanje sistema svobodne konkurence. Poleg tega je opozorilo, da je treba v skladu z načelom, ki je skupno pravnim sistemom držav članic, ob spremembi zakonodaje zagotoviti neprekinjenost pravnih struktur, razen ob izrecni nasprotni volji zakonodajalca Unije.

34. Splošno sodišče je zavrnilo tudi drugi tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravil v zvezi z odgovornostjo za kršitve. Glede tega je zlasti menilo, da pri analizi Komisije, na podlagi katere je ta želela družbi ARBED in njeni gospodarski naslednici, družbi ProfilARBED, pripisati odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila družba TradeARBED, ni bilo napačno uporabljeno pravo ter da sta z dokazi potrjena odločilni vpliv družbe ARBED na ravnanje družbe TradeARBED in dejanska uporaba tega vpliva.

35. Kar zadeva tretji tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravil glede zastaranja pregona, je Splošno sodišče v zvezi z družbo ARBED zavrnilo to domnevno kršitev, saj je menilo, da je bila sporna odločba zaradi zadržanja zastaralnih rokov v prvem postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem sprejeta v pet- in desetletnem roku. Nasprotno pa je menilo, da to zadržanje učinkuje le inter partes in ne tudi erga omnes, zato je odločilo, da je bil v zvezi z družbama ProfilARBED in TradeARBED desetletni zastaralni rok presežen ter je na podlagi tega sporno odločbo v zvezi z njima razglasilo za nično.

36. Nazadnje je Splošno sodišče zavrnilo še četrti tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravic do obrambe družbe ARBED. Glede tega je menilo, da družbi ARBED ni uspelo dokazati, kako je lahko trajanje upravnega postopka škodovalo izvajanju njenih pravic do obrambe.

37. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi torej razglasilo sporno odločbo za nično v delu, v katerem se je nanašala na družbi TradeARBED in ProfilARBED, v preostalem pa je tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

IV – Postopek pred Sodiščem

38. Družba ARBED in Komisija sta 8. oziroma 15. junija 2009 v sodnem tajništvu Sodišča vložili pritožbi zoper izpodbijano sodbo. Družbi ProfilARBED in TradeARBED sta v okviru odgovora na pritožbo, ki jo je vložila Komisija, vložili nasprotno pritožbo.

39. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 10. septembra 2009 odločil, da se obravnavani zadevi za namene ustnega postopka in izreka sodbe združita.

V – Uvodne ugotovitve

40. Da bi lahko preučili ti pritožbi, je treba najprej opozoriti na naravo postopka izvajanja pravil konkurence.

41. Čeprav ta postopek stricto sensu ne spada med kazenske zadeve, je njegova narava kljub vsemu kvazikaznovalna. Globe iz člena 23 Uredbe št. 1/2003 je namreč mogoče po naravi in pomenu izenačiti s kazenskimi sankcijami, Komisija pa ob upoštevanju pristojnosti za preiskavo, pridobivanje dokazov in odločanje z vidika podjetij deluje kaznovalno. Menim torej, da spada zadevni postopek na področje „kazenskih obtožb“ v smislu člena 6, prvi odstavek, Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin( ) ter je zato treba upoštevati jamstva, določena v kazenskem sklopu te določbe.( )

42. Tako stališče je v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. To uporablja tri merila za ugotovitev, ali spada obtožba med kazenske zadeve, in sicer pravno opredelitev kršitve v notranjem pravu, kaznovalno in odvračilno naravo sankcije ter stopnjo strogosti sankcije, ki se lahko a priori naloži zadevni osebi.( ) Prvo merilo ima le formalno in relativno vrednost, drugi dve pa sta alternativni.( ) Evropsko sodišče za človekove pravice je tako sklepanje sprejelo za številne upravne sankcije( ), med katerimi so tudi sankcije, ki jih naložijo nacionalni organi, pristojni za konkurenco( ). To sodišče namreč meni, da je treba ob upoštevanju cilja konkurenčnega prava (ohranjanje gospodarskega javnega reda), narave sankcij (preprečevalni in kazenski učinek brez kakršnega koli povračila škode) in njihove teže (visoka denarna odškodnina) v teh postopkih upoštevati jamstva, določena s členom 6 EKČP.

43. V skladu s tem se ravna tudi sodna praksa Sodišča. To opozarja na posebnost sporov s področja konkurence, pri katerih uporablja osnovna načela kaznovalnega prava in temeljna jamstva, določena s členom 6 EKČP. Tako je Sodišče v sodbi v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni( ) dopustilo, da se v zvezi s pravili konkurence uporablja načelo osebne odgovornosti( ). Nato se je Sodišče v sodbi v zadevi Hüls proti Komisiji( ) sklicevalo na domnevo nedolžnosti, zagotovljeno s členom 6, drugi odstavek, EKČP. Sodišče Unije je v tej zadevi menilo, da je treba ob upoštevanju narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti z njimi povezanih sankcij za postopke v zvezi s kršitvami pravil konkurence, ki se uporabljajo za podjetja ter ob koncu katerih so lahko izrečene globe in periodične denarne kazni, uporabiti domnevo nedolžnosti.( )

44. Nazadnje je treba še opozoriti, da je Sodišče v točki 81 sodbe v združenih zadevah Van Landewyck in drugi proti Komisiji( ) navedlo, da mora Komisija, čeprav je ni mogoče opredeliti kot „sodišče“ v smislu člena 6 EKČP, upoštevati procesna jamstva, določena s pravom Unije. Mislim, da ni mogoče izpodbijati trditve, da Listina Evropske unije o temeljnih pravicah( ) med drugim vključuje tudi obravnavana procesna jamstva in da je očitno, da jih mora upoštevati tudi Komisija.

45. Na podlagi navedenega je dovolj jasno, da je treba ob preučitvi teh pritožb posebno pozornost nameniti upoštevanju temeljnih jamstev, priznanih s členi od 47 do 49 Listine in členom 6 EKČP.

VI – Pritožba, ki jo je vložila Komisija (C-216/09 P)

46. Analizo te zadeve bom začel s preučitvijo pritožbe, ki jo je vložila Komisija. Ker ta vsebuje en sam pritožbeni razlog v zvezi z razlago pravil o zastaranju, je z njo pogojena preučitev nasprotne pritožbe, ki sta jo vložili družbi ProfilARBED in TradeARBED.

47. Komisija v svoji pritožbi trdi, da je Splošno sodišče pri razlagi pravil v zvezi z zadržanjem zastaranja iz člena 3 Odločbe št. 715/78 in člena 25(6) Uredbe št. 1/2003 napačno uporabilo pravo.

48. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi namreč menilo, da velja zadržanje zastaranja iz navedenih določb le za tožeče podjetje, torej ARBED. Zato je odločilo, da je v zvezi z družbama ProfilARBED in TradeARBED prišlo do zastaranja.

A – Predlogi strank

49. Komisija Sodišču predlaga, naj razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem so z njo odpravljene globe, ki jih je Komisija naložila družbama ProfilARBED in TradeARBED, zavrne pritožbo, ki sta jo vložili ti podjetji, ter jima naloži plačilo stroškov.

50. Družbi ProfilARBED in TradeARBED v odgovoru na pritožbo Sodišču predlagata, naj potrdi izpodbijano sodbo v delu, v katerem so z njo odpravljene globe, ki jima jih je naložila Komisija. Poleg tega sta vložili še nasprotno pritožbo, če bi Sodišče odločilo v skladu s predlogi Komisije.

B – Edini pritožbeni razlog: napačna razlaga pravila v zvezi z zadržanjem zastaranja

51. Treba je opredeliti, ali ima, če je vložena tožba pri sodišču Unije, zadržanje zastaranja relativni učinek – da se torej uporablja le za tožeče podjetje (predpostavka Splošnega sodišča, ki jo zagovarjata družbi ProfilARBED in TradeARBED) – ali pa učinkuje erga omnes, kar bi pomenilo, da zadržanje zastaranja med postopkom velja za vsa podjetja, ki so bila udeležena pri kršitvi, ne glede na to, ali so vložila tožbo ali ne (predpostavka Komisije). Člen 25(6) Uredbe št. 1/2003 – v nasprotju z izrecnimi določbami glede pretrganja zastaranja iz člena 2 Odločbe št. 715/78 – v zvezi s tem ne določa ničesar.

52. Enako vprašanje se postavlja v zadevi iz zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji, v kateri, naj še enkrat opozorim, sem prav tako zadolžen za predstavitev sklepnih predlogov. Sodišče mora o tem odločiti prvič.

1. Izpodbijana sodba

53. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi menilo, da je treba zadržanje zastaranja kot izjemo od načela petletnega zastaralnega roka razlagati ozko. Poleg tega je poudarilo, da temu zadržanju ni treba več pripisati učinka erga omnes, saj je z zadržanjem že po definiciji predpostavljeno, da je Komisija že sprejela odločbo. Nazadnje je Splošno sodišče še poudarilo, da iz sodbe v zadevi Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugi( ) izhaja, da imajo sodni postopki relativni učinek, kar naj bi načeloma nasprotovalo možnosti, da bi tožba, ki jo vloži podjetje zoper posamezno odločbo, vplivala na položaj drugih prejemnikov te odločbe.

2. Glavne trditve strank

54. Komisija meni, da se Splošno sodišče opira na napačno dobesedno in preveč omejevalno razlago členov 2(3) in 3 Odločbe št. 715/78. Taka razlaga naj bi bila v nasprotju s teleološkim pristopom, ki ga je Sodišče podprlo v sodbi v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji( ), pa tudi s pristopom in rem, za katerega se zdi, da ga je Svet Evropske unije privzel v okviru pripravljalnih del za Uredbo št. 2988/74( ).

55. Komisija poleg tega izpodbija sklicevanje na zgoraj navedeno sodbo Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugi, v kateri je Sodišče potrdilo relativni učinek ničnostne sodbe. Logika iz te sodbe naj se ne bi uporabljala za vrste odločitev, kakršne so preiskovalni ukrepi, pri katerih se zaradi izpodbijanja zastaranje pretrga ali zadrži.

56. V nasprotju s končnimi odločbami bi lahko razglasitev takih ukrepov za nične vplivala na zmožnost Komisije, da nadaljuje postopek v zvezi z vsemi podjetji, vpletenimi v kršitev, tudi če so formalno naslovljeni le na eno samo podjetje. Zato naj bi uporaba navedene sodbe za zadržanje zastaranja škodovala ustreznemu izvajanju konkurenčnega prava, medtem ko naj bi bil z razlago na podlagi učinka erga omnes ohranjen njegov polni učinek.

57. Komisija pojasnjuje, da bi morala na podlagi izpodbijane sodbe, ko bi družba izpodbijala preiskovalni ukrep, ki bi se nanašal nanjo, nadaljevati preiskavo v zvezi z vsemi drugimi vpletenimi podjetji in v končni odločbi uporabiti dokumente, katerih zakonitost bi bila negotova, zato bi bila lahko končna odločba razglašena za nično. Ker naj bi zastaralni rok v zvezi z drugimi podjetji tekel, naj namreč ne bi mogla čakati izida sodnega postopka v zvezi s preiskovalnim ukrepom.

58. Komisija poleg tega meni, da je z izpodbijano sodbo olajšano izogibanje plačilu globe. Podjetje, v zvezi s katerim se zastaranje zadrži, bi se namreč lahko prestrukturiralo ali svoje premoženje preneslo na drugo družbo in tako skupini omogočilo, da bi se izognila plačilu globe.

59. Družbi ProfilARBED in TradeARBED menita, da je mogoče različno besedilo členov, ki si sledita v isti odločbi, razlagati le kot izraz namerne in zavestne odločitve zakonodajalca, da bo razlikoval med učinki pretrganja in zadržanja zastaranja.

60. Namen pravil o zastaranju naj ne bi bil Komisiji zagotoviti pravico do sankcioniranja, ampak pravico do zavarovanja – na podlagi splošnega načela pravne varnosti – strank pred takimi sankcijami, ko se določen rok izteče. Ker torej pretrganje in zadržanje zastaranja odstopata od splošnega pravnega načela, bi ju bilo treba – kot je poudarilo Splošno sodišče – razlagati ozko in torej v smislu, ugodnem za podjetje.

61. Glede tega družbi ProfilARBED in TradeARBED opozarjata, da se je prvotna odločba nanašala le na družbo ARBED, in na podlagi tega sklepata, da tega akta sami nista mogli izpodbijati. Iz tega naj bi izhajalo, da pogoji za uporabo zadržanja zastaranja v zvezi z njima niso izpolnjeni, ne da bi se bilo treba pri tem izreči o naravi erga omnes člena 3 Odločbe št. 715/78 in člena 25(6) Uredbe št. 1/2003.

62. Tudi če bi bila prvotna odločba akt, ki bi ga družbi ProfilARBED in TradeARBED lahko izpodbijali, ti menita, da učinek inter partes sodnih postopkov nasprotuje možnosti, da bi tožba, ki jo je vložila družba ARBED, vplivala na njun položaj. Družbi ProfilARBED in TradeARBED poleg tega menita, da so preiskovalni ukrepi pripravljalni akti, ki jih ni mogoče izpodbijati in glede katerih se torej ne postavlja vprašanje zadržanja zastaranja. Tudi če bi predpostavili, da obstajajo preiskovalni ukrepi, ki jih je mogoče izpodbijati, taka tožba ne bi mogla povzročiti prekinitve preiskovalnega postopka. Komisija naj bi imela kadar koli možnost popraviti formalne napake. Zato naj ne bi bilo mogoče niti ob taki predpostavki z ničimer utemeljiti učinka erga omnes pravil o zadržanju.

63. Kar zadeva domnevne možnosti za izogibanje plačilu globe, družbi ProfilARBED in TradeARBED opozarjata na sodno prakso v zvezi z odgovornostjo za protikonkurenčno ravnanje, ki omogoča prenos odgovornosti za kršitev – vključno s pravicami v zvezi z zastaranjem – na drugo podjetje.

64. Nazadnje družbi ProfilARBED in TradeARBED še navajata, da se Uredba št. 2988/74 za to zadevo ne uporablja, ter menita, da se zaradi upoštevanja načela pravne varnosti ni mogoče sklicevati na pripravljalna dela v zvezi z njo, saj niso bila objavljena in niso omenjena v besedilu Uredbe št. 2988/74.

3. Moja presoja

65. Preden začnem preučevati edini pritožbeni razlog, je potrebnih nekaj uvodnih pripomb o naravi in obsegu pravil o zastaranju, ki se uporabljajo v sporih v zvezi s konkurenco.

a) Uvodne ugotovitve

66. Zastaranje pregona je univerzalno in temeljno načelo našega prava. Opredelimo ga lahko kot razlog za odstop od kazenskega pregona zaradi preteka določenega časovnega obdobja od dne, ko je bila storjena kršitev. Načeloma se uporablja za vse kršitve, tudi najhujše, razen za zločine proti človeštvu, ki v skladu z mednarodnimi zahtevami nikoli ne zastarajo. Po izteku zastaralnega roka se od kazenskega pregona odstopi, zato udeležencev pri kršitvi ni mogoče več preganjati.

67. Namen zastaranja je vzpostaviti socialni mir in odgovoriti na skupno prizadevanje za pravno varnost. Sodišče je v sodbi z dne 24. septembra 2002 v združenih zadevah Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji( ) v zvezi z zastaranjem potrdilo, da „temeljna zahteva pravne varnosti nasprotuje temu, da bi lahko Komisija za nedoločen čas zamujala z izvrševanjem svojih pooblastil“, ter da mora biti zastaralni rok, če naj izpolnjuje svojo funkcijo, določen vnaprej( ). Klasično se zastaranje utemeljuje na več načinov. Prvič, pregon sčasoma izgubi smisel, saj postopoma izgine motnja, ki jo je kršitev povzročila v javnem redu. Dalje, bolj z vidika varstva interesov zadevnih oseb in podjetij, po preteku določenega roka je težje hraniti ali predložiti dokaze o kršitvi. Nazadnje in zlasti, zastaranje omogoča sankcioniranje nedejavnosti, pomanjkljivega delovanja ali malomarnosti organov, pristojnih za pregon, ter spodbuja sojenje storilcem kršitev v razumnem roku.

68. Kar zadeva kršitve konkurenčnega prava, zadeve zastarajo v petih letih od dneva, ko se je kršitev prenehala, in sicer na podlagi člena 1 Odločbe št. 715/78 ter člena 25(1) in (2) Uredbe št. 1/2003. Vendar lahko na podlagi člena 2(1) navedene odločbe ter člena 25(3) navedene uredbe vse dejavnosti, ki jih zaradi preiskave ali postopka v zvezi s kršitvijo izvaja Komisija, pretrgajo zastaranje. Zaradi takega pretrganja se retroaktivno izniči rok, ki je že tekel, kar pomeni, da začne rok teči znova. Poleg tega na podlagi člena 2(2) navedene odločbe in člena 25(4) navedene uredbe zadevno pretrganje velja za vsa podjetja, „ki so udeležena pri kršitvi“.

69. Poleg tega člen 3 Odločbe št. 715/78 in člen 25(6) Uredbe št. 1/2003 določata, da se lahko zastaranje zadrži, če poteka sodni postopek. V tem primeru zastaranje začasno neha teči.

70. Nazadnje je zakonodajalec Unije v členu 2(3) zadevne odločbe in členu 25(5) zadevne uredbe določil, da zadeva zastara najpozneje po desetih letih, če Komisija v tem času ni naložila globe. Vendar je kljub temu dodal, da se ta rok podaljša za čas, med katerim zastaranje ni teklo.

b) Relativni ali absolutni učinek zadržanja zastaranja

71. Kot trdi Komisija in iz enakih razlogov, kot so bili predstavljeni v zgoraj navedeni sodbi ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji, menim, da mora zadržanje zastaranja med sodnim postopkom veljati za vsa podjetja, ki so bila udeležena pri kršitvi, ne glede na to, ali so vložila tožbo ali ne.

72. Torej se ne strinjam s stališčem, ki ga je zavzelo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, in sicer iz treh razlogov.

73. Prvič, to stališče ne upošteva objektivne narave zastaranja. Zastaranje se namreč navezuje le na dejstva. Je resnično in neodvisno od zadevnih oseb. Ko torej zastaranje povzroči odstop od kazenskega pregona, ki ga lahko začne Komisija, se ta odstop nanaša na vsa zadevna dejstva in velja za vse udeležence.

74. Kar zadeva pretrganje zastaranja, to zelo jasno izhaja iz člena 2(2) Odločbe št. 715/78 in člena 25(4) Uredbe št. 1/2003, ki določata, da velja pretrganje zastaranja za vsa podjetja ali podjetniška združenja, ki so udeležena pri kršitvi. Besedilo člena 3 navedene odločbe in člena 25(6) navedene uredbe, ki se nanašata na zadržanje zastaranja, je splošnejše in v njem to ni natančno opredeljeno. Vendar menim, da morajo biti – ker besedila tega ne omenjajo – učinki, ki jih povzročita pretrganje in zadržanje zastaranja, enaki. Obe sta izjemi od zastaranja. Ker je to objektivno, se morata torej pretrganje in zadržanje uporabljati za sama dejstva. To je še toliko pomembneje, ker se obravnava kompleksna, trajajoča in zlasti kolektivna kršitev.

75. Drugič, rešitev, za katero se je odločilo Splošno sodišče, ima škodljiv učinek. Učinek, povezan z zadržanjem zastaranja, lahko Komisiji namreč onemogoči, da bi začela pregon zoper podjetje, ki ga ni vključila v obravnavo, čeprav bi bilo to potrebno, saj bi lahko zadevni pregon medtem že zastaral.

76. Tretjič, taka rešitev je v tej zadevi sporna, ker v tem primeru izhajamo iz premise, da tvori družba ARBED – ker izvaja pristojnost vodenja v zvezi z družbo TradeARBED – z zadnjenavedeno družbo eno in isto gospodarsko enoto ter mora zato odgovarjati za kršitev družbe TradeARBED. Po mnenju Splošnega sodišča naj bi bila dejstva zastarana v zvezi z družbo TradeARBED, ki je dejansko zakrivila kršitev, vendar naj ne bi bila zastarana v zvezi z družbo, ki naj bi za to kršitev odgovarjala, to je družbo ARBED.

77. Torej ne vidim nobenega razloga za razlikovanje med učinki ene in druge možnosti v zvezi s podjetji, ki so bila udeležena pri kršitvi, saj se mi zdi tako razlikovanje umetno.

78. Zato menim, da je treba člen 3 Odločbe št. 715/78 in člen 25(6) Uredbe št. 1/2003 razlagati tako, da mora zadržanje zastaranja med sodnim postopkom veljati za vsa podjetja, ki so bila udeležena pri kršitvi, ne glede na to, ali so vložila tožbo ali ne.

79. V tej zadevi to pomeni, da zastaranje v zvezi z družbo TradeARBED ni nastopilo, kar se mi zdi skladneje s pravili odgovornosti, ki sem jih uporabil za to zadevo. To tudi pomeni, da zastaranje ni nastopilo niti v zvezi z družbo ProfilARBED, vendar le, če je za to podjetje mogoče dejansko trditi, da je bilo „udeleženo pri kršitvi“.( )

80. Zato menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je odločilo, da velja zadržanje zastaranja le za podjetje, ki je vložilo ničnostno tožbo, to je za ARBED.

81. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj edini pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno razlago pravila v zvezi z zadržanjem zastaranja, obravnava kot utemeljen.

c) Predlog

82. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj ugodi pritožbi, ki jo je vložila Komisija v zadevi C-216/09 P, in naj razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Splošno sodišče odločilo, da zadržanje zastaranja velja le za družbo ARBED.

83. V skladu s pisanji, ki so jih predložile stranke, Sodišču predlagam, naj nasprotno pritožbo, ki sta jo vložili družbi ProfilARBED in TradeARBED v zadevi C-216/09 P, združi s pritožbo, ki jo je vložila družba ARBED v zadevi C-201/09 P.

VII – Glavna pritožba, ki jo je vložila družba ARBED (C-201/09 P), in nasprotna pritožba, ki sta jo vložili družbi ProfilARBED in TradeARBED (C-216/09 P)

84. Družbe ARBED, ProfilARBED in TradeARBED (v nadaljevanju: skupina ARBED) s svojima pritožbama Sodišču predlagajo, naj razveljavi izpodbijano sodbo ter Komisiji naloži plačilo stroškov obeh postopkov.

85. Komisija v odgovoru na pritožbo, ki jo je vložila družba ARBED, in repliki na nasprotno pritožbo, ki sta jo vložili družbi ProfilARBED in TradeARBED, Sodišču predlaga, naj navedeni pritožbi zavrne in skupini ARBED naloži plačilo stroškov.

86. Skupina ARBED se sklicuje na štiri v bistvu enake pritožbene razloge.( ) Nanašajo se na neobstoj pravne podlage za sporno odločbo, kršitev pravil v zvezi z odgovornostjo za protikonkurenčno ravnanje, ki se uporablja v okviru skupine družb, napačno razlago pravil o zastaranju in nazadnje še na napačno uporabo prava pri oceni kršitve njihovih pravic do obrambe.

A – Prvi pritožbeni razlog: neobstoj pravne podlage za sporno odločbo

87. Skupina ARBED v bistvu trdi, da je Komisija zaradi izteka veljavnosti Pogodbe ESPJ 23. julija 2002 izgubila pristojnost za izrek sankcij zaradi kršitve člena 65 PJ in da ne obstaja nobeno besedilo, na podlagi katerega bi bila ta institucija pristojna za uporabo zadevne določbe.

1. Glavne trditve strank

88. Prvi pritožbeni razlog se deli na tri dele, ki zadevajo kršitev, prvič, člena 97 PJ, drugič, Uredbe št. 1/2003 in, tretjič, obveznosti obrazložitve.

a) Prvi del: kršitev člena 97 PJ

89. Skupina ARBED opozarja, da člen 97 PJ določa, da Pogodba ESPJ preneha veljati 23. julija 2002, sporna odločba na podlagi člena 65 PJ pa je bila sprejeta 8. novembra 2006. Splošno sodišče naj bi z odločitvijo, da se je zadevno ravnanje upravičeno preganjalo na podlagi člena 65 PJ, kršilo člen 97 PJ in naj ne bi odgovorilo na trditve tožeče stranke o neobstoju pravne podlage.

90. Skupina ARBED meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da so pogodbe Skupnosti uvedle enotni pravni red. Člen 305(1) ES določa, da je Pogodba ESPJ poseben sistem, ki odstopa od splošnih pravil, ki jih je uvedla Pogodba ES, zato je nadomestitev pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim okvirom Pogodbe ES od 24. julija 2002 povzročila spremembo veljavnih pravnih podlag, postopkov in materialnopravnih pravil. Obveznost, da morajo institucije različne pogodbe razlagati v skladu z načelom medsebojne povezanosti, naj bi bilo mogoče izvajati le ob upoštevanju omejitev, ki jih postavljajo same pogodbe, zato naj institucije ne bi mogle ohraniti določbe pogodbe, v kateri je določeno, da preneha veljati 23. julija 2002, še po navedenem datumu.

91. Takega sklepa naj ne bi mogli omajati sodbi v zadevah Klomp( ) in Lucchini( ), na kateri se opira Splošno sodišče v podporo svojemu sklepanju. Prva naj bi se namreč nanašala na spremembo primarne zakonodaje Skupnosti, ki je bila izvedena zaradi Pogodbe o združitvi, in ne na prenehanje veljavnosti katere od pogodb, druga pa na odločbo, sprejeto na podlagi Pogodbe ESPJ pred iztekom njene veljavnosti in ne po tem.

92. Komisija te trditve izpodbija. Vztraja zlasti pri enotnosti pravnega reda, vzpostavljenega s pogodbami ES, ESPJ in Euratom. Za ta pravni red naj bi bili značilni skupni cilji, skupne stranke v postopkih, skupne norme in postopki ter skupne institucije. Zlasti naj bi člena 65 PJ in 81 ES določala pristojnost Komisije pod nadzorom Sodišča. Glede tega poudarja, da so v skladu s sodno prakso določbe pogodb ESPJ in ES sestavni del prava Skupnosti, pri uporabi katerega se je treba izogniti medsebojni nepovezanosti, pogodbi ESPJ in Euratom pa je treba razlagati na podlagi skupnih načel ob upoštevanju Pogodbe ES. Sodišče naj bi namreč v sodni praksi materialnopravna pravila, s katerimi so v pogodbah ESPJ in ES prepovedani omejevalni sporazumi, večinoma štelo za enakovredna in naj bi sodno prakso v zvezi s členom 81 ES uporabilo za člen 65(1) PJ.

93. Sodišča Unije naj bi vedno menila, da je po eni strani na podlagi člena 305(1) ES Pogodba ESPJ za svoje posebno področje lex specialis v enotnem pravnem redu, po drugi strani pa, da se lahko Pogodba ES kot lex generalis uporablja za proizvode, ki spadajo na področje uporabe Pogodbe ESPJ, če s tem povezana vprašanja niso predmet določb Pogodbe ESPJ. Tako naj bi Pogodba ES, ki je bila kot podredni sistem na voljo ves čas veljavnosti Pogodbe ESPJ, s prenehanjem veljavnosti zadnjenavedene „stopila v ospredje“ tudi za to posebno področje. Zlasti naj bi bile v protimonopolnem pravu prepovedi in sankcije, določene s členom 65 PJ, brez prekinitve povzete s tistimi iz člena 81 ES.

94. Komisija meni, da čeprav je Pogodba ESPJ prenehala veljati, ne da bi bil za zadeve v zvezi z omejevalnimi sporazumi določen prehodni sistem, to še ne pomeni, da so želele države članice s področja uporabe člena 65 PJ izključiti omejevalne sporazume, sklenjene med veljavnostjo Pogodbe ESPJ, samo zato, ker so bili ti odkriti ali preganjani šele po izteku te pogodbe. Če prehod temelji na primarnem pravu, naj prehodni zakonodajni sistem ne bi bil potreben, saj naj bi iz sodne prakse Sodišča izhajalo, da se je za opredelitev, ali se določbe uporabljajo ratione temporis – ob upoštevanju njihovega namena in okvira – dovolj sklicevati na splošno priznana načela razlage.

95. Komisija meni, da se v skladu s temi pravili za dejstva, za katera velja prepoved, uporablja materialno pravo, ki je veljalo ob kršitvi. Dejstvo, da je imel člen 65(1) PJ prednost pred členom 81 ES, čeprav je bilo kršitveno ravnanje kršitev tudi po členu 81 ES, naj bi potrjevalo neprekinjenost kaznovalne pristojnosti Komisije. Komisija meni, da spadajo sankcije, ki jih je mogoče izreči danes, na področje uporabe člena 81 ES in člena 23 Uredbe št. 1/2003, pri čemer pa je treba v zvezi s členom 65(5) PJ kljub vsemu upoštevati načelo lex mitior.

96. Komisija poudarja, da bi – če ne bi bil nihče pristojen za izvajanje pregona in nalaganje sankcij – odvzeli polni učinek členu 65(1) PJ, ki je ena od temeljnih določb prava Skupnosti in ki je nujno potreben za izpolnjevanje nalog Skupnosti, saj bi tako neutemeljeno podelili amnestijo za storjena kazniva dejanja, ki so bila med veljavnostjo Pogodbe ESPJ prepovedana. Takih kaznivih dejanj ne bi mogle preganjati niti države članice. Poleg tega naj bi bilo s tako oviro kršeno temeljno načelo, v skladu s katerim mora biti mogoče ob koncu sodnega postopka postopek nadaljevati od tam, kjer je bila narejena procesna napaka. Komisija meni, da nič ne napeljuje na misel, da bi države članice želele tako amnestijo in prekinitev na področju, na katerem je bila vedno določena skupna politika.

b) Drugi del: kršitev Uredbe št. 1/2003

97. Skupina ARBED meni, da je Splošno sodišče, ker je pristojnost Komisije utemeljilo z Uredbo št. 1/2003, zlorabilo pooblastila in ni odgovorilo na njene trditve. Glede tega trdi, da je bila ta uredba sprejeta po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ, zato meni, da je z njo na podlagi člena 4 te uredbe – in ker ni nikjer omenjena Pogodba ESPJ – Komisiji podeljena zgolj pristojnost za pregon kršitev členov 81 ES in 82 ES.

98. Tudi če bi predpostavili, da ima na podlagi Uredbe št. 1/2003 Komisija pristojnost sankcioniranja kršitev člena 65(1) PJ, bi bila s tem kršena Pogodba ESPJ, saj bi lahko v tem primeru zadevna uredba, ki je bila sprejeta zgolj na podlagi Pogodbe ES, spremenila Pogodbo ESPJ. Iz sodne prakse naj bi namreč izhajalo, da medsebojno usklajena razlaga materialnopravnih določb različnih pogodb ne vpliva na pristojnosti, ki jih imajo različne institucije na podlagi različnih pogodb, saj naj bi bile zadevne institucije v okviru posamezne pogodbe pristojne za izvajanje zgolj tistih pristojnosti, ki so jim podeljene z zadevno pogodbo.

99. Po mnenju skupine ARBED je bila zaradi pristopa Splošnega sodišča po eni strani Svetu podeljena pristojnost odločanja o tem, kateri organi so pristojni za izvajanje člena 65 PJ, medtem ko so to pristojnost izvajali avtorji Pogodbe ESPJ, po drugi strani pa je bila spremenjena narava pristojnosti, ki je bila Komisiji priznana s Pogodbo ESPJ, saj je bila na podlagi člena 65 PJ izključna, medtem ko jo na podlagi Uredbe št. 1/2003 ta institucija deli z nacionalnimi sodišči.

100. Razlaga Splošnega sodišča v zvezi s časovno uporabo prava torej škoduje pravni identiteti posameznih pogodb in pravilom glede hierarhije norm. Splošno sodišče naj poleg tega ne bi jasno razločevalo med procesnim pravilom, materialnopravnim pravilom in dodelitvijo pristojnosti. Iz sodne prakse naj bi izhajalo, prvič, da se vprašanje pristojnosti institucije obravnava pred vprašanjem, katera materialnopravna in procesna pravila se uporabljajo, ter, drugič, da mora biti pravna podlaga, s katero se instituciji Skupnosti podeli pristojnost za sprejetje akta, ob sprejetju tega akta veljavna.

101. Komisija meni, da je sporno odločbo upravičeno sprejela na podlagi člena 65(1) PJ, saj je bila kršitev storjena med veljavnostjo te pogodbe, ki je imela prednost pred Pogodbo ES. Poleg tega je bila s to določbo ob kršitvi opredeljena prepoved, na katero se nanaša tudi člen 81 ES, zato naj ne bi bilo kršeno niti načelo nulla poena sine lege.

102. Glede tega pojasnjuje, da spadata pristojnost sankcioniranja kršitev in postopek, ki se pri tem uporablja, v okviru enotnega pravnega reda in na podlagi prenosa pooblastil brez prekinitve po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ na področje uporabe člena 81 ES in člena 23 Uredbe št. 1/2003. Zadnjenavedeni člen naj bi se uporabljal za kršitve, storjene med veljavnostjo Pogodbe ESPJ, člena 81 ES kot podredno upoštevnega lex generalis in tudi člena 65 PJ kot lex specialis z enakovredno vsebino. Dejstvo, da člen 23 Uredbe št. 1/2003 napotuje na člen 81 ES, naj bi zaradi povezave po načelu lex specialis vključevalo tudi člen 65 Pogodbe ESPJ.

103. Komisija poleg tega meni, da je tak pristop v skladu z načelom, po katerem se za tekoče zadeve uporabljajo trenutno veljavna procesna pravila. V skladu s tem načelom naj bi bil postopek ugotovitve in sankcioniranja kršitve na področju jeklarstva po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ urejen s pravom, sprejetim na podlagi Pogodbe ES, kar pa ne vpliva na to, da se za tekoče zadeve uporablja materialnopravna prepoved iz člena 65(1) PJ.

104. Komisija se v podporo trditvi, da je trenutno upoštevna procesna pravila mogoče kombinirati z materialnim pravom, ki se je uporabljalo ob kršitvi – in da to tudi mora storiti – sklicuje zlasti na sodbo Sodišča z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan( ) in sodbo Splošnega sodišča z dne 19. septembra 2006 v zadevi Lucchini proti Komisiji( ).

105. Nazadnje, Komisija na podlagi vsega navedenega tudi meni, da ni treba, da bi države članice nanjo izrecno prenesle pristojnost za pregon kršitev, storjenih po 23. juliju 2002 na področjih, za katera se je uporabljala Pogodba ESPJ, in da nič ne daje misliti, da bi temu nasprotovale. Glede tega poudarja, da se je v Svetu, Evropskem parlamentu in Komisiji več kot deset let intenzivno razpravljalo o posledicah prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ ter da so bile sprejete prehodne določbe, če se je izkazalo, da je to potrebno.

c) Tretji del: kršitev obveznosti obrazložitve

106. Skupina ARBED trdi, da presoja Splošnega sodišča v zvezi z veljavnostjo pravne podlage ni obrazložena. Glede tega meni, da Splošno sodišče ni z ničimer odgovorilo na trditve iz ničnostne tožbe.

2. Moja presoja

a) Prvi in drugi del pritožbenega razloga: kršitev člena 97 PJ oziroma Uredbe št. 1/2003

107. Prva dva dela prvega pritožbenega razloga je treba preučiti skupaj. Skupina ARBED z navedenima deloma pritožbenega razloga Sodišču v bistvu predlaga, naj se izreče o vprašanju, ali je lahko Komisija po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ ugotovila in sankcionirala kršitev člena 65(1) PJ ter se pri tem za utemeljitev svoje pristojnosti sklicevala na Uredbo št. 1/2003, ki je – naj še enkrat poudarim – uredba, s katero je urejeno izvajanje člena 81 ES.

108. V bistvu se enako vprašanje postavlja v okviru pritožbe, vložene zoper zgoraj navedeno sodbo ThyssenKrupp Stainless proti Komisiji, ki jo trenutno obravnava Sodišče (C-352/09 P) in v kateri sem prav tako zadolžen za predstavitev sklepnih predlogov.

109. Komisija je v tej zadevi – podobno kot v zgoraj navedeni zadevi ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji – uporabila kombinacijo materialnega in procesnega prava, ki izhajata iz pogodb ESPJ in ES( ), da bi lahko izrekla kazen za kršitev člena 65(1) PJ po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Za ugotovitev kršitve se je namreč oprla na člen 7(1) Uredbe št. 1/2003. Poleg tega je globo zadevnim podjetjem naložila na podlagi člena 23(2) te uredbe. Vendar Komisija višine globe v nobeni od navedenih zadev ni izračunala na podlagi metode za izračun iz zadnjenavedene določbe, ampak je na podlagi načela lex mitior uporabila metodo iz člena 65(5) PJ.( )

110. Ker je Komisija tako kombinacijo enako uporabila v obeh zadevah in je Splošno sodišče v bistvu enako preučilo zakonitost, bo tudi moje sklepanje enako kot v sklepnih predlogih, predstavljenih v zgoraj navedeni zadevi ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji.

111. Komisija se je odločila za tako kombinacijo, ker ni nobene predhodne določbe, na podlagi katere bi lahko ugotovila kršitev člena 65(1) PJ in izrekla kazni zanjo po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ. Če ji torej ni uspelo sprejeti odločbe pred prenehanjem veljavnosti zadevne pogodbe, ker je protikonkurenčno ravnanje odkrila prepozno ali – kot v obravnavani zadevi – je bila prva odločba razglašena za nično, ji nobeno besedilo ne zagotavlja možnosti izvajanja pravic in obveznosti, ki izhajajo iz zadevne določbe.

112. Dalje, nobena od uredb za izvajanje pravil Skupnosti o konkurenci, torej niti Uredba Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962( ) niti Uredba št. 1/2003, ne obravnava primerov, nastalih med veljavnostjo Pogodbe ESPJ. Ta vidik je omenjen le v Sporočilu Komisije o nekaterih vidikih obravnavanja zadev konkurence, ki izhajajo iz prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ( ). Točka 31 tega sporočila namreč določa:

„Če Komisija pri uporabi pravil Skupnosti o konkurenci za sporazume ugotovi kršitev na področju, za katero velja Pogodba ESPJ, se ne glede na datum uporabe uporabi tisto materialno pravo, ki velja v trenutku nastanka dejstev, ki predstavljajo znake kršitve. Za postopek se po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ v vsakem primeru uporabljajo določbe ES […]“

113. Komisija je zaradi te pomanjkljivosti sprejela prvo rešitev, ki jo je Splošno sodišče zavrnilo v sodbah z dne 25. oktobra 2007 v združenih zadevah SP proti Komisiji( ), Riva Acciaio proti Komisiji (T-45/03), Feralpi Siderurgica proti Komisiji (T-77/03) in Ferriere Nord proti Komisiji (T-94/03). Komisija je v vseh teh zadevah svojo pristojnost oprla izključno na določbe Pogodbe ESPJ, pa čeprav je ta že prenehala veljati. Tako se je v odločbi z dne 17. decembra 2002 v zvezi s podjetjem Ferriere Nord SpA za ugotovitev kršitve člena 65(1) PJ oprla na člen 65(4) PJ, nato pa je zadevnemu podjetju naložila globo na podlagi člena 65(5) PJ.

114. Splošno sodišče je vse te odločbe razglasilo za nične zaradi nepristojnosti. Glede tega je zlasti opozorilo, da mora v skladu s sodno prakso Sodišča( ) določba, ki predstavlja pravno podlago akta in ki pooblašča institucijo Skupnosti za sprejetje zadevnega akta, veljati v trenutku njegovega sprejetja.

115. Komisija ni v nobeni od navedenih zadev vložila pritožbe.

116. Komisija je torej v tej zadevi – in hkrati v zgoraj navedeni zadevi ThyssenKrupp Nirosta proti Komisiji – predstavila novo rešitev, pri čemer je svojo odločbo utemeljila s kombinacijo materialnega prava, ki izhaja iz Pogodbe ESPJ, in procesnega prava na podlagi Pogodbe ES, ki je veljala ob sprejetju sporne odločbe.

117. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi potrdilo zakonitost take kombinacije, pri čemer se je oprlo na teleološko razlago pravil, ki jih je oblikoval zakonodajalec Unije. Splošno sodišče je, da bi Komisiji priznalo pristojnost za sprejetje take odločbe, oblikovalo tristopenjsko sklepanje, ki se ujema s tistim iz zgoraj navedene sodbe ThyssenKrupp Stainless proti Komisiji. Najprej je v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe opozorilo na naravo in obseg Pogodbe ESPJ v pravnem redu Unije. Nato se je Splošno sodišče v točkah od 59 do 64 te sodbe sklicevalo na medsebojno povezanost in enakost ciljev, zastavljenih z obema pogodbama, pri čemer je uporabilo pravila razlage, ki jih je oblikovalo Sodišče. Nazadnje je Splošno sodišče v točkah od 65 do 68 zadevne sodbe še preverilo, ali se je Komisija ravnala v skladu z načelom zakonitosti in zlasti z načeli v zvezi s časovno uporabo prava.

118. V teh sklepnih predlogih bom podobno kot Splošno sodišče podprl veljavnost te pravne podlage in bom v ta namen povzel smernice sklepanja tega sodišča.

119. Pogodba ESPJ je bila v pravnem redu Unije poseben sistem, ki se je uporabljal za železarski in premogovniški sektor ter je odstopal od splošnih pravil, postavljenih v okviru Pogodbe ES. Razmerje med navedenima pogodbama je bilo urejeno s členom 305 ES. Na podlagi te določbe je bila izključena uporaba Pogodbe ES in prava, sprejetega na podlagi te pogodbe, za blago iz železarskega in premogovniškega sektorja, če so bila obravnavana vprašanja vključena v posebne predpise, določene v okviru Pogodbe ESPJ.( )

120. Ker niso obstajale posebne določbe, so za proizvode iz te sektorske skupnosti kljub temu veljale Pogodba ES in določbe, sprejete za njeno uporabo( ), ko pa je Pogodba ESPJ 23. julija 2002 prenehala veljati, se je splošno področje uporabe Pogodbe ES razširilo še na sektorje, ki so bili najprej urejeni s Pogodbo ESPJ.

121. Taka nadomestitev pravnega okvira Pogodbe ESPJ s pravnim okvirom Pogodbe ES je del „funkcionalne“ enotnosti obeh skupnosti.( ) Sodišče je že zelo zgodaj priznalo obstoj enotnega pravnega reda.( ) Priznalo je tudi obstoj neprekinjenega pravnega reda, v katerem je treba ob spremembi zakonodaje zagotoviti neprekinjenost pravnih struktur, razen če zakonodajalec Unije izrecno zahteva drugače.( )

122. Kako si Sodišče zamišlja funkcionalno enotnost obeh pogodb, je razvidno iz zgoraj navedenih sodb Busseni( ) in Lucchini. V navedenih zadevah je bila obravnavana pristojnost Sodišča za odločanje v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z razlago pravil Pogodbe ESPJ.

123. Prva zadeva se je nanašala na položaj, v katerem ta pristojnost v nasprotju z besedilom člena 234 ES v členu 41 PJ ni bila izrecno določena. Sodišče se je za zapolnitev te vrzeli kljub besedilnim razlikam med določbama oprlo na njune skupne cilje ter na namen in medsebojno povezanost pogodb. Navedlo je tudi, da „bi bilo […] v nasprotju s [tem] namenom in [to] medsebojno povezanostjo […], če v zadevah v zvezi s pravili, ki izhajajo iz pogodb [ES] in ESPJ, njihov pomen in obseg na zadnji stopnji določi Sodišče […], medtem ko bi bilo v zadevah v zvezi s predpisi, ki se nanašajo na Pogodbo ESPJ, še naprej pristojnih več nacionalnih sodišč, katerih razlage bi se lahko razlikovale, Sodišče […] pa ne bi moglo zagotoviti enotne razlage teh predpisov[( )]“.( )

124. Sodišče je nato tako sklepanje uporabilo v zgoraj navedeni sodbi Lucchini. Ta zadeva se je nanašala na primer, v katerem je Sodišče zaradi prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ izgubilo pristojnost za odločanje o vprašanjih za predhodno odločanje, povezanih z razlago in uporabo navedene pogodbe. Sodišče se je strinjalo, da se člena 41 PJ dejansko ne uporablja več, in na podlagi tega menilo, da ne bi bilo samo v nasprotju z namenom in medsebojno povezanostjo pogodb, ampak tudi ne bi bilo združljivo s kontinuiteto pravnega reda Skupnosti, če Sodišče ne bi moglo zagotoviti enotne razlage predpisov, ki so povezani s Pogodbo ESPJ in imajo učinke še po prenehanju veljavnosti te pogodbe.( )

125. Menim, da je Splošno sodišče Komisiji priznalo sporno pristojnost na podlagi te sodne prakse. Splošno sodišče je kljub besedilnim razlikam med členom 65(1) PJ in členom 81 ES poudarilo, da sodišče Unije ti določbi razlaga enako in da imata enake cilje.( )

126. Že samo na podlagi besedila člena 65(1) PJ in člena 81(1) ES je namreč mogoče trditi, da so želele države članice postaviti enaka pravila in Skupnostim podeliti enako obsežno pristojnost ukrepanja. Obe zadevni določbi – čeprav se njuni besedili med seboj razlikujeta – izražata enaki potrebi, to je potrebo po vzpostavitvi skupnega trga z zdravo in učinkovito konkurenco ter potrebo, da se za to prepovejo sporazumi, katerih namen ali učinek bi bilo izkrivljanje normalne konkurence. Kot je poudarilo Splošno sodišče, prizadevanje za zagotovitev neizkrivljene konkurence v železarskem in premogovniškem sektorju torej ni bilo prekinjeno, ker je Pogodba ESPJ prenehala veljati, ampak se je nadaljevalo na podlagi Pogodbe ES. Poleg tega so s členom 65(1) PJ in členom 81(1) ES zavarovani isti pravni interesi. Kar zadeva možnosti za ukrepanje, ti določbi temeljita na podobnih premisah( ), za njuno izvajanje pa je pristojen isti organ, to je Komisija.

127. V takih okoliščinah in ob upoštevanju načel v zvezi s časovno uporabo prava menim, da je lahko Splošno sodišče upravičeno menilo, da neprekinjenost pravnega reda Skupnosti in ciljev, ki vodijo njegovo delovanje, zahteva, da Evropska skupnost v primerih, v katerih je nasledila Evropsko skupnost za premog in jeklo, v zvezi s položaji, ki so nastali med veljavnostjo Pogodbe ESPJ, zagotavlja spoštovanje pravic in obveznosti, ki so jih države članice in posamezniki imeli takrat na podlagi Pogodbe ESPJ.( ) Menim torej, da bi bilo v nasprotju z namenom in medsebojno povezanostjo pogodb, ki ju je želel zagotoviti zakonodajalec Unije, ter nezdružljivo z neprekinjenostjo pravnega reda Skupnosti, ki ga je priznalo Sodišče, če bi dopustili možnost, da Skupnost po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ nima več take pristojnosti.

128. Seveda je taka razlaga mogoča le, če Skupnost, ki jo v tem primeru zastopa Komisija, deluje ob upoštevanju splošnih načel v zvezi s časovno uporabo prava.( ) Ta načela, na katera je Splošno sodišče opozorilo v točki 65 izpodbijane sodbe, so navedena v nadaljevanju.

129. Kar zadeva procesna pravila, naj bi se ta uporabljala za vse postopke, ki potekajo, ko ta pravila začnejo veljati. Povedano drugače, Komisija mora kršitve, storjene med veljavnostjo Pogodbe ESPJ, preganjati v obliki in po postopku, ki sta predpisana z določbami, ki so veljale ob sprejetju njene odločbe, torej tistimi iz Uredbe št. 1/2003.

130. To pa ne velja za materialnopravna pravila. Ta se ne uporabljajo retroaktivno, razen če je tako izrecno odločil zakonodajalec Unije.( ) S tem pravilom se zagotavlja pravna varnost posameznikov, ki morajo biti seznanjeni z mejami svoje osebne svobode, ne da bi bila nato njihova predvidevanja omajana zaradi retroaktivne uporabe določenega zakona.

131. Tako pravilo izhaja iz načela zakonitosti v kazenskem pravu, določenega v členu 49(1) Listine in členu 7, prvi odstavek, EKČP.

132. Člen 49(1) Listine določa:

„Nihče ne sme biti obsojen za dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki v času, ko je bilo storjeno, po nacionalnem ali mednarodnem pravu ni bilo določeno kot kaznivo dejanje. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno. Če je bila v času po storitvi dejanja z zakonom predpisana milejša kazen, se uporabi ta.“

133. Analiza, ki jo je opravilo Splošno sodišče v točki 68 izpodbijane sodbe, se mi zdi popolnoma skladna s tem načelom. Člen 65(1) PJ, s katerim je opredeljena kršitev, je bil namreč materialnopravno pravilo, ki ga je bilo mogoče uporabiti in ga je Komisija tudi dejansko uporabila. Sporna odločba se je nanašala na pravni položaj, ki je dokončno nastal pred prenehanjem veljavnosti Pogodbe ESPJ, saj je zadevni položaj obstajal med 1. julijem 1988 in 16. januarjem 1991. Ker je poleg tega Pogodba ESPJ lex specialis, je bila ta pogodba skupaj s pravili, sprejetimi za njeno uporabo, edina podlaga, ki jo je bilo mogoče uporabiti za take položaje, nastale pred prenehanjem njene veljavnosti. In nazadnje, kot je navedlo Splošno sodišče, zakonodajalec Unije ni nikjer določil retroaktivne uporabe člena 81 ES po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ.

134. Komisija je s sprejetjem sporne odločbe torej izrekla kazen za ravnanje, ki je bilo v času, ko je bilo storjeno, obravnavano kot kršitev. Ker je ta kršitev obstajala med 1. julijem 1988 in 16. januarjem 1991, je bila jasno in natančno opredeljena v členu 65(1) PJ. Poleg tega je bilo mogoče to kršitev kaznovati s sankcijo, jasno opredeljeno v členu 65(5) PJ. Podjetja so bila torej v celoti obveščena o posledicah svojih dejanj tako v okviru prvega postopka, v katerem je bila sprejeta prvotna odločba, kot v okviru tega postopka.

135. Kar zadeva procesna pravila, je zdaj znano, da sta določbi, s katerima je Komisiji v okviru izvajanja člena 81 ES podeljena pristojnost za sprejetje odločbe o izreku kazni in kaznovanje podjetij, ki so kršila člen 81 ES, odkar je začela 1. maja 2004 veljati Uredba št. 1/2003, člen 7(1) oziroma člen 23(2) te uredbe. Splošno sodišče je ti določbi obravnavalo kot procesni pravili in je zato podprlo njuno takojšnjo uporabo.

136. In prav v zvezi s tem se moram nekoliko odmakniti od analize Splošnega sodišča. S členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 Komisiji namreč ni podeljena le pristojnost, da naloži globo. Določa tudi višino te globe. Zato menim, da je to materialnopravna določba.

137. Kot jasno izhaja iz točke 475 obrazložitve sporne odločbe, se je Komisija oprla na to določbo, da je lahko utemeljila svojo pristojnost, da skupini ARBED naloži sankcijo. Ob upoštevanju načela lex mitior iz člena 49(1) Listine je višino globe izračunala na podlagi člena 65(5) PJ, da bi bila skupini ARBED naložena milejša sankcija.

138. Ob upoštevanju navedenega menim, da Splošno sodišče torej ni napačno uporabilo prava, ko je menilo, da lahko Komisija v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ugotovi in kaznuje omejevalne sporazume, uresničene v sektorju, ki spada na področje uporabe Pogodbe ESPJ, na podlagi členov 7(1) in 23(2) Uredbe št. 1/2003.

139. Kljub temu moram opozoriti, da Komisija v nasprotju z navedbami iz točke 64 izpodbijane sodbe takega pristopa ni mogla uporabiti po 23. juliju 2002, ko je prenehala veljati Pogodba ESPJ, ampak šele po 1. maju 2004, ko je začela veljati Uredba št. 1/2003.

140. Vendar ta napaka, ki je bila storjena tudi v zgoraj navedeni sodbi ThyssenKrupp Stainless proti Komisiji, nima nobene posledice za rešitev spora.

141. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj oba prva dela prvega pritožbenega razloga zavrne kot neutemeljena.

b) Tretji del prvega pritožbenega razloga: neobrazložitev izpodbijane sodbe

142. Obveznost obrazložitve sodb je določena v členu 36 Statuta Sodišča, ki se na podlagi člena 53, prvi odstavek, tega statuta in člena 81 Poslovnika Splošnega sodišča uporablja tudi za Splošno sodišče.

143. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora obrazložitev sodbe jasno in nedvoumno izražati sklepanje Splošnega sodišča, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejete odločbe in da Sodišče opravi sodni nadzor.( ) Ker tožba temelji na členu 230 ES, obveznost obrazložitve pomeni, da Splošno sodišče preuči tožbene razloge za razglasitev ničnosti, ki jih je navedla tožeča stranka, in predstavi razloge, zaradi katerih se tožbeni razlog ali razglasitev izpodbijanega akta za ničnega zavrneta.

144. Vendar je Sodišče v sodbi Connolly proti Komisiji( ) postavilo nekaj omejitev obveznosti, s katero je določeno, da je treba na tožbene razloge odgovoriti. Glede tega je menilo, da je treba obrazložitev sodbe obravnavati ob upoštevanju okoliščin posameznega primera( ), od Splošnega sodišča pa ni mogoče zahtevati da mora „podrobno odgovoriti na vsako predloženo trditev stranke, predvsem če ta ni dovolj jasna in natančna ter ni ustrezno podprta z dokazi“( ).

145. Na podlagi navedenega menim, da je Splošno sodišče pravno zadostno odgovorilo na trditve skupine ARBED. Pravilno je pojasnilo, zakaj meni, da je treba pristop Komisije potrditi. Kot izhaja iz zgoraj navedenega, je s tem skupini ARBED omogočilo, da izpodbija posebne točke njegove analize, Sodišču pa, da izvaja sodni nadzor.

146. V takih okoliščinah menim, da obrazložitve Splošnega sodišča, predstavljene v točkah od 56 do 69 izpodbijane sodbe, ni mogoče izpodbijati, zato Sodišču predlagam, naj tretji del prvega pritožbenega razloga zavrne kot neutemeljen.

c) Predlog

147. Ob upoštevanju vsega navedenega menim, da prvi pritožbeni razlog v zvezi z neobstojem pravne podlage sporne odločbe, ki je bil naveden v okviru pritožbe, ki jo je vložila družba ARBED (C-201/09 P), ter v okviru nasprotne pritožbe, ki sta jo vložili družbi TradeARBED in ProfilARBED (C-216/09 P), ni utemeljen in ga je treba zato zavrniti.

B – Drugi pritožbeni razlog: trditev, da Splošno sodišče ni upoštevalo pravil v zvezi z odgovornostjo za protikonkurenčno ravnanje v skupini družb

148. Družbi ARBED in ProfilARBED z drugim pritožbenim razlogom nasprotujeta trditvi, da sta odgovorni za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba TradeARBED.

149. Ta pritožbeni razlog je sestavljen iz treh delov, ki zadevajo, prvič, kršitev načel pravne avtonomije pravne osebe, svobode gospodarske pobude in osebne odgovornosti, drugič, napačno uporabo sodne prakse v zvezi z okoliščinami, v katerih je mogoče odgovornost za kršitev, ki jo je storila hčerinska družba, pripisati matični družbi, ter, tretjič, napačno uporabo prava pri ugotovitvi dejanskega izvajanja odločilnega vpliva družbe ARBED na družbo TradeARBED.

150. Trditve, navedene v okviru tega pritožbenega razloga, so sicer skoraj enake v obeh pritožbah, vendar sta se družbi ARBED in ProfilARBED nanje sklicevale v različne namene. Zato je treba ob preizkusu teh trditev razlikovati med položajem navedenih podjetij.

1. Glavne trditve strank

a) Ugovor nedopustnosti, na katerega se sklicuje Komisija v zadevi C-201/09 P

151. Komisija v svojih pisanjih trdi, da je drugi pritožbeni razlog, kot se nanj sklicuje družba ARBED, nedopusten. Ta družba naj bi namreč izpodbijala, da se odgovornost za kršitev pripiše družbi ProfilARBED, čeprav ta ni stranka v postopku v zadevi C-201/09 P.

152. Po mnenju Komisije naj ta pritožbeni razlog vsekakor ne bi bil upošteven. Družba ARBED naj bi v tej zadevi izpodbijala le uporabo domneve o dejanskem nadzoru, ki izhaja iz sodne prakse. Pri tem ni grajala točk od 96 do 98 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče ugotovilo, da je Komisija z drugimi elementi dokazala, da je matična družba dejansko vplivala na hčerinsko družbo.

b) Prvi del pritožbenega razloga: kršitev načel pravne avtonomije pravne osebe, svobode gospodarske pobude in osebne odgovornosti

153. Skupina ARBED se v podporo prvemu delu pritožbenega razloga sklicuje na tri očitke.

154. S prvim očitkom trdi, da je Splošno sodišče v tej zadevi napačno uporabilo pojem podjetja, kot se uporablja v konkurenčnem pravu. Če bi lahko na podlagi tega pojma pravno ločena podjetja tvorila eno in isto gospodarsko enoto, bi Komisija zadevni pojem uporabila le za izključitev uporabe člena 81 ES za sporazume znotraj skupin in uporabo pravil o koncentracijah za nakupe znotraj skupin.

155. Skupina ARBED z drugim očitkom trdi, da je Splošno sodišče, ker je družbama ARBED in ProfilARBED pripisalo odgovornost za kršitev, ki jo je storila družba TradeARBED, kršilo načelo pravne avtonomije pravne osebe in zlasti hčerinske družbe v skupini družb. Hčerinska družba kot ločena pravna oseba je po tem načelu polno pravno sposobna in bi morala zato odgovarjati za kazniva dejanja, ki jih je storila, pa čeprav jo stoodstotno nadzira matična družba. To načelo je eden od temeljev prava družb.

156. Enako je skupina ARBED na obravnavi trdila, da je Splošno sodišče, ker je za kazniva dejanja, ki jih je storila ena sama družba iz te skupine, obsodilo celo skupino, kršilo načelo svobode gospodarske pobude iz člena 16 Listine.( ) Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo pravice vsake osebe, da opravlja gospodarsko dejavnost v okviru pravnega subjekta z lastno pravno osebnostjo, katere odgovornost je omejena le na dejanja te družbe.

157. Zato naj bi Splošno sodišče kršilo tudi načelo individualizacije kazni.

158. S tretjim očitkom sta družbi ARBED in ProfilARBED izpodbijali analizo Splošnega sodišča, s katero jima je to želelo hkrati pripisati odgovornost za kršitev, ki jo je storilo tretje podjetje iz skupine, to je TradeARBED. S takim sklepanjem naj bi neutemeljeno različno obravnavalo posamezne družbe, in sicer v škodo družbe ProfilARBED, saj naj ta v nasprotju z matično družbo ne bi imela možnosti izpodbijati domnevo, po kateri naj bi izvajala odločilni vpliv. Po mnenju družb ARBED in ProfilARBED je mogoče to neskladje izenačiti z neobrazložitvijo.

159. Komisija te trditve izpodbija. Najprej opozarja, kaj vključuje pojem podjetja v konkurenčnem pravu, nato pa na dolgo obravnava sodno prakso v zvezi z odgovornostjo za protikonkurenčno ravnanje v okviru skupine družb.( )

160. Poleg tega še poudarja, da so v zvezi z načelom pravne avtonomije pravne osebe, za katero ne navaja, da bi obstajalo v sodni praksi Skupnosti, znane številne izjeme (na primer ob gospodarskem nasledstvu podjetij). Vendar kljub temu opozarja, da je lahko to načelo nujno za opredelitev naslovnika odločbe o izreku kazni ali pravne osebe, ki mora odgovarjati za kršitev.

c) Drugi del pritožbenega razloga: napačna uporaba sodne prakse v zvezi z okoliščinami, v katerih je mogoče odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila hčerinska družba, pripisati matični družbi

161. Skupina ARBED v podporo drugemu delu drugega pritožbenega razloga izpodbija sklepanje Splošnega sodišča iz točk 89 in 90 izpodbijane sodbe, po katerem naj bi matična družba s stoodstotnim kapitalskim deležem v hčerinski družbi odločilno vplivala na ravnanje te družbe ter bi morala zato odgovarjati za morebitno protikonkurenčno ravnanje hčerinske družbe. Skupina ARBED se glede tega sklicuje na dva očitka.

162. S prvim navaja, da je Splošno sodišče kršilo „splošna pravna načela“. Skupina ARBED najprej napotuje na načelo avtonomije pravne osebe, na katero se sklicuje v okviru prvega dela pritožbenega razloga. Nato se sklicuje na načelo individualizacije kazni, pri čemer navaja sodbo z dne 4. julija 2006 v zadevi Hoek Loos proti Komisiji( ). Splošno sodišče naj bi v tej sodbi odločilo, da mora Komisija zaradi upoštevanja tega načela dokazati, da obstajajo za vsako od podjetij, ki so naslovniki obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, specifični očitki.( )

163. Z drugim očitkom skupina ARBED trdi, da Splošno sodišče s sodbami, na katere se sklicuje, ne more podpreti svojega sklepa.

164. Prvič, sodbe z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG-Telefunken proti Komisiji( ) naj ne bi bilo mogoče upoštevati, saj naj bi se moralo Sodišče v tej zadevi izreči o dokazu, da je bila matična družba udeležena pri kršitvi, in ne o možnosti, da se matični družbi pripiše odgovornost za kršitev hčerinske družbe. Poleg tega sta imeli v nasprotju s položajem iz obravnavane zadeve hčerinska in matična družba v navedeni zadevi iste statutarne organe.

165. Drugič, Sodišče naj v sodbi z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji( ) ne bi nikoli potrdilo, da je stoodstotni nadzor družbe dovolj za to, da se matična družba obravnava kot odgovorna za ravnanje svoje hčerinske družbe. V nasprotju z obravnavano zadevo je matična družba med upravnim postopkom sprejela odgovornost za ravnanje hčerinske družbe. Poleg tega je Komisija v odločbi, zaradi katere je bila izrečena ta sodba, sprejela pristop, po katerem je odločbo naslovila na matično družbo, če so obstajali izrecni dokazi o udeležbi zadevne matične družbe pri kršitvi.

166. Komisija izpodbija zlasti razlago skupine ARBED za obe zgoraj navedeni sodbi.

d) Tretji del pritožbenega razloga: napačna uporaba prava pri ugotovitvi, da je družba ARBED dejansko odločilno vplivala na družbo TradeARBED

167. Skupina ARBED izpodbija točko 96 izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče navedlo, da dokazi, ki jih je predložila Komisija, „ne potrjujejo dejanske […] materialne [udeležbe] družbe ARBED pri zadevnih kršitvah, ampak njen odločilni vpliv na ravnanje družbe TradeARBED in dejansko uporabo tega vpliva“.

168. Prvič, po njenem mnenju se je Splošno sodišče neupravičeno oprlo na obstoj domneve o udeležbi, ki jo je Komisija izrecno zavrnila. Tako naj bi zunaj svoje pristojnosti presojo Komisije nadomestilo z lastno presojo ter tako kršilo načelo pravnomočnosti, ki velja za prvotno in sporno odločbo. V navedenih odločbah naj bi Komisija priznala, da tega vpliva ni mogoče uporabiti tako, da bi bilo mogoče družbo ARBED obravnavati, kot da je bila udeležena pri kršitvi. Ne glede na to, kakšen bi lahko bil odločilni vpliv, ki ga je izvajala družba ARBED na svojo hčerinsko družbo, to izvajanje ni vključevalo nobenega navodila v zvezi s kršitvijo pravil konkurence.

169. Drugič, družba ARBED opozarja, da odgovornost matičnih družb v skladu z zgoraj navedenima sodbama AEG-Telefunken proti Komisiji in Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji temelji na njihovi dejanski udeležbi pri kršitvi.

170. Komisija te trditve izpodbija.

2. Moja presoja drugega pritožbenega razloga, kot se nanj sklicuje družba ARBED (C-201/09 P)

171. Kar zadeva družbo ARBED, je treba ugotoviti, ali jo je mogoče kot matično družbo družbe TradeARBED legitimno obravnavati kot odgovorno za ravnanja zadnjenavedene. Splošno sodišče je namreč, potem ko je ugotovilo, da ima družba ARBED v lasti stoodstotni kapitalski delež družbe TradeARBED, predpostavilo, da je matična družba odločilno vplivala na ravnanje hčerinske družbe ter je zato treba obravnavati, kot da družbi tvorita eno podjetje v smislu člena 65(1) PJ, kar pomeni, da ju je mogoče šteti za solidarno odgovorni za ravnanje, ki jima je bilo očitano, ter se torej lahko odgovornost za dejanja, ki jih je storila družba TradeARBED, pripiše družbi ARBED.( )

a) Dopustnost drugega pritožbenega razloga

172. Kot opozarja Komisija, je treba ta pritožbeni razlog v delu, ki zadeva družbo ProfilARBED, zavreči kot nedopusten, saj ta družba ni stranka v postopku v zadevi C-201/09 P. Vendar menim, da je nedopustnost omejena le na tretji očitek prvega dela drugega pritožbenega razloga, v katerem se družba ARBED sklicuje na neutemeljeno različno obravnavanje družbe ProfilARBED.

173. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj odloči, da je tretji očitek iz prvega dela drugega pritožbenega razloga nedopusten.

b) Prvi del pritožbenega razloga: kršitev načel pravne avtonomije pravne osebe, svobode gospodarske pobude in osebne odgovornosti

i) Prvi očitek: napačna uporaba pojma podjetja

174. Ta očitek se nanaša na sklepanje Splošnega sodišča iz točk 87 in 88 izpodbijane sodbe:

„87 V zvezi s tem je najprej treba spomniti, da pojem podjetja v smislu člena 81 ES vključuje vse gospodarske subjekte, ki so vsak zase enotna organizacija osebnih, opredmetenih in neopredmetenih elementov, ki trajno sledi določenemu gospodarskemu cilju in je lahko soudeležena pri kršitvi iz te določbe […]

88 Torej ne odnos napeljevanja h kršitvi med matično in hčerinsko družbo ali celo vpletenost prve v navedeno kršitev, ampak dejstvo, da obe tvorita eno podjetje v zgoraj navedenem smislu, omogoča Komisiji, da naslovi odločbo o naložitvi glob na matično družbo iz skupine družb. Konkurenčno pravo Skupnosti namreč priznava, da različne družbe, ki pripadajo isti skupini, sestavljajo gospodarski subjekt ter torej podjetje v smislu členov 81 ES in 82 ES, če zadevne družbe ne določajo samostojno svojega ravnanja na trgu […]“

175. Pojem podjetja v konkurenčnem pravu je samostojen pojem prava Unije. Ta pojem je treba razumeti, kot da z vidika predmeta spornega sporazuma označuje gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb. Ta opredelitev je torej neodvisna od načina organizacije, načina financiranja ali celo pravne oblike zadevne enote, saj je mogoče na obstoj gospodarske enote sklepati iz skupka ujemajočih se dejstev.( )

176. Priznava se torej, da v okviru skupine družb formalna ločitev, ki izhaja iz ločene pravne osebnosti matične družbe in njenih hčerinskih družb, ni odločilna. Odločilno merilo je obstoj enotnosti ravnanja teh družb na trgu.( )

177. Splošno sodišče je v točkah 87 in 88 izpodbijane sodbe torej sprejelo opredelitev pojma podjetja, ki izhaja iz ustaljene in obsežne sodne prakse, za katero se zdi, da jo želi družba ARBED v okviru prvega očitka (namerno) spregledati.

178. Na podlagi take razlage pojma podjetja se za sporazume, sklenjene med hčerinsko in matično družbo, ne uporablja člen 101(1) PDEU, saj taki sporazumi niso sporazumi „med podjetji“.( ) Vendar v nasprotju s trditvijo družbe ARBED v podporo prvemu očitku to ni edina posledica. Mehanizem deluje tudi v obratni smeri. Kot velja že dolgo – od sodbe z dne 21. februarja 1973 v zadevi Europemballage in Continental Can proti Komisiji( ) – se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, če ta o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili matične družbe, zlasti ob upoštevanju gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav, ki povezujejo pravna subjekta.( ) Sodišče je menilo, da sta v takem primeru matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato tvorita eno samo podjetje.( )

179. Zato menim, da prvi očitek, ki se nanaša na napačno uporabo pojma podjetja v konkurenčnem pravu, ni utemeljen.

ii) Drugi očitek: vsebinska kršitev načela osebne odgovornosti

180. Družba ARBED s sklicevanjem na načeli pravne avtonomije pravnih oseb in svobode gospodarske pobude zagovarja trditev, da bi morala družba TradeARBED kot ločena pravna oseba sama odgovarjati za svoja ravnanja. Glede tega trdi, da sama dejansko ni bila udeležena pri storitvi kršitve, zato naj od nje ne bi bilo mogoče zahtevati, da za to kršitev odgovarja. Družba ARBED iz tega razloga meni, da je bilo kršeno načelo individualizacije kazni in sankcij. Zato bom ta očitek preučil z vidika načela osebne odgovornosti, pri čemer bom najprej opozoril na naravo in obseg tega načela.

181. Načelo osebne odgovornosti je temeljno jamstvo, ki izhaja iz kazenskega prava, s katerim se omeji izvajanje jus puniendi javnih organov. Na podlagi tega načela je mogoče odgovornost za kaznivo dejanje pripisati le samemu storilcu, na podlagi načela individualizacije kazni pa te ni mogoče naložiti nikomur drugemu razen krivcu.

182. Sodišče je zaradi narave kršitve pravil konkurence ter narave in stopnje strogosti sankcij, ki jih je mogoče naložiti za to kršitev, za to področje priznalo uporabo načela osebne odgovornosti.( ) Če torej gospodarski subjekt krši pravila konkurence, mora načeloma za to kršitev odgovarjati fizična ali pravna oseba, ki ga upravlja.( )

183. Vendar se organi pregona na področju, kakršno je konkurenca, srečujejo z zapletenimi ravnanji, ki se kažejo v goljufivih dejanjih ter so del kompleksnih struktur in organizacij. Hčerinska družba brez kakršne koli samostojnosti na trgu je lahko v skupini družb le „prazna lupina“, ki prikriva identiteto resnično odgovornega za sklenitev protikonkurenčnih sporazumov. Poleg tega je mogoče z ukrepi prestrukturiranja, prenosa ali drugih pravnih ali organizacijskih sprememb skupine prikriti gibanje kapitala, kar lahko ogrozi ustrezno izvrševanje odločb Komisije.( )

184. Da bi bilo zagotovljeno učinkovito izvajanje pravil konkurence, Sodišče torej upošteva gospodarsko stvarnost skupin družb, in sicer na dva načina.

185. Tako zelo dosledno priznava, da je mogoče odgovornost za protikonkurenčno ravnanje določene družbe pripisati drugi družbi. To se zgodi v dveh primerih:

– prvi je primer matične in hčerinske družbe, kar se v tej zadevi ujema z obstoječimi odnosi med družbama ARBED in TradeARBED;

– drugi pa je primer gospodarskega nasledstva med subjektoma, ki spadata v isto gospodarsko enoto, kar se v tej zadevi ujema z obstoječo povezavo med družbama ARBED in ProfilARBED.( )

186. Drugi očitek se nanaša na prvi primer. Da bi lahko preučili, ali je utemeljen, je treba torej najprej preveriti, ali je Splošno sodišče upoštevalo pogoje, ki izhajajo iz sodne prakse za to, da se družbi ARBED pripiše odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila njena hčerinska družba TradeARBED.

187. Ta vidik bom preučil v okviru presoje drugega dela drugega pritožbenega razloga, ki izrecno zadeva to vprašanje. Glede tega bom pokazal, da je Splošno sodišče pravilno uporabilo sodno prakso Sodišča.

188. Zato bom Sodišču predlagal, naj ugotovi, da Splošno sodišče s tem, da je družbi ARBED pripisalo odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila njena hčerinska družba TradeARBED, ni kršilo načela osebne odgovornosti. Drugi del prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev tega načela, bo treba torej zavrniti kot neutemeljen.

iii) Predlog

189. Ob upoštevanju vsega navedenega bom Sodišču predlagal, naj odloči, da je prvi del pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev načel pravne avtonomije pravne osebe, svobode gospodarske pobude in osebne odgovornosti, deloma nedopusten, deloma pa neutemeljen.

c) Drugi del pritožbenega razloga: napačna uporaba sodne prakse v zvezi z okoliščinami, v katerih je mogoče odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila hčerinska družba, pripisati matični družbi

190. Družba ARBED v podporo drugemu delu tega pritožbenega razloga v bistvu izpodbija naravo in obseg domneve, po kateri matična družba s stoodstotnim kapitalskim deležem v hčerinski družbi dejansko odločilno vpliva na ravnanje te družbe ter mora zato odgovarjati za protikonkurenčno ravnanje svoje hčerinske družbe.

191. Glede tega družba ARBED izpodbija sklepanje Splošnega sodišča iz točk od 89 do 91 izpodbijane sodbe:

„89 V posebnem primeru, kadar matična družba stoodstotno nadzoruje hčerinsko družbo kršiteljico, je podana izpodbojna domneva, da navedena matična družba dejansko odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe ([zgoraj navedena sodba] Telefunken proti Komisiji, točka 50, […]) in da torej sestavljata eno podjetje v smislu člena [101 PDEU] […] Zato mora matična družba, ki pred sodiščem Skupnosti izpodbija odločbo Komisije, s katero ji je bila naložena globa za ravnanje hčerinske družbe, ovreči to domnevo, tako da predloži dokaze o samostojnosti te hčerinske družbe ([…] zgoraj naveden[a] sodb[a] Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, točka 29).

90. V zvezi s tem je sicer res, kot trdijo tožeče stranke, da se Sodišče v točkah 28 in 29 zgoraj navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji ob stoodstotnem lastništvu kapitala hčerinske družbe sklicuje tudi na druge okoliščine, in sicer da matična družba ni prerekala vpliva, ki ga izvaja na poslovno politiko hčerinske družbe, in skupno zastopanje obeh družb v upravnem postopku. Vendar pa je Sodišče navedene okoliščine poudarilo le, da bi predstavilo vse elemente, s katerimi je [Splošno sodišče] utemeljilo svoje razlogovanje, in ugotovilo, da to ni bilo utemeljeno le na podlagi dejstva, da ima matična družba v lasti ves kapital hčerinske družbe. Zato dejstvo, da je Sodišče potrdilo presojo [Splošnega sodišča] v tej zadevi, ne more spremeniti načela, določenega v točki 50 zgoraj navedene sodbe AEG-Telefunken proti Komisiji […]

91 V teh okoliščinah za uporabo domneve, da matična družba odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe na trgu, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko nato matično družbo upoštevala kot solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, tudi če je ugotovljeno, da navedena matična družba ni neposredno sodelovala pri sporazumih, razen če ta družba dokaže, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno […]“

192. Čeprav menim, da je mogoče o obsegu in uporabi te domneve načeloma razpravljati, vseeno menim, da Splošno sodišče pri analizi tega vidika ni napačno uporabilo prava.

193. Prvič, Sodišču predlagam, naj v celoti zavrne trditev, ki se nanaša na napačno razlago zgoraj navedene sodbe AEG-Telefunken proti Komisiji. Kot trdi Komisija, je namreč razlaga, ki jo za to sodno odločbo ponuja družba ARBED, očitno napačna. Podobno kot v obravnavanem primeru tudi v navedeni zadevi matična družba ni storila ničesar, zato je bilo treba ugotoviti, ali ji je mogoče pripisati odgovornost za ravnanja njenih hčerinskih družb.

194. Drugič, treba je poudariti, da je v zgoraj navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji potrjeno načelo, v skladu s katerim lahko Komisija matični družbi pripiše odgovornost za kršitev hčerinske družbe, če je dokazano, da ima prva v lasti ves kapital druge.

195. To načelo temelji na domnevi, po kateri matična družba s stoodstotnim kapitalskim deležem v hčerinski družbi dejansko odločilno vpliva na ravnanje te družbe. Tako se domneva, da hčerinska družba o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak ravna v skladu z navodili matične družbe. Matična in hčerinska družba se tako obravnavata kot ena in ista gospodarska enota, zato se šteje, da tvorita eno samo „podjetje“ v smislu konkurenčnega prava, kar pomeni, da lahko Komisija odločbo o naložitvi glob naslovi na matično družbo, ne da bi morala za to dokazati, da je bila ta osebno vpletena v zadevno kršitev.

196. Sodišče opozarja, da je to preprosta domneva, v zvezi s katero mora matična družba predložiti zadostne dokaze o samostojnosti delovanja njene hčerinske družbe na trgu. Če zadevna domneva ni ovržena, lahko Komisija nato matično družbo upošteva kot solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi.

197. Nazadnje Sodišče potrjuje, da mora Komisija za uporabo domneve, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, dokazati le, da je ves kapital zadevne hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisiji ni treba izpolniti nobene druge zahteve.

198. Sodišče je tako končalo različne razlage, ki so se oblikovale zaradi zgoraj navedene sodbe Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, na katero se sklicuje tudi družba ARBED v podporo svojemu očitku. Generalni pravobranilec J. Mischo je v sklepnih predlogih v zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, menil, da odgovornosti matične družbe ni mogoče dokazati le s stoodstotnim kapitalskim deležem( ), nato pa je Sodišče v zadevni sodbi dejansko navedlo še druge okoliščine, s katerimi je mogoče poleg stoodstotnega kapitalskega deleža v hčerinski družbi še dokazati dejansko izvajanje odločilnega vpliva.( )

199. Po izreku zgoraj navedene sodbe Stora Koppargers Bergslags proti Komisiji se je torej postavilo vprašanje, ali stoodstotni kapitalski delež v hčerinski družbi zadostuje za utemeljitev domneve o pripadnosti istemu „podjetju“ ali pa je treba – kar očitno meni družba ARBED v tej zadevi – predložiti dodatne dokaze, kot so tisti, navedeni v okviru zadeve, v kateri je bila izrečena navedena sodba.

200. Sodišče je to negotovost prekinilo v zgoraj navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, v kateri je navedlo, da je Sodišče druge okoliščine, s katerimi je mogoče dokazati dejansko izvajanje odločilnega vpliva, „poudarilo zgolj zato, da bi predstavilo vse elemente, s katerimi je [Splošno sodišče] utemeljilo svoje razlogovanje, in ne zato, da bi uporabo domneve […] podredilo predložitvi dodatnih indicev v zvezi z dejanskim vplivanjem matične družbe“( ).

201. Sodišče tako pritrjuje razlagi, ki jo je v zvezi z zgoraj navedeno sodbo Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji sprejelo Splošno sodišče v točki 90 izpodbijane sodbe.

202. Ob upoštevanju navedenega je torej analizo Splošnega sodišča iz točk od 89 do 91 izpodbijane sodbe le težko izpodbijati.

203. To drži še toliko bolj, ker Splošno sodišče, da bi utemeljilo odgovornost družbe ARBED, ni uporabilo le domneve, da ima matična družba v lasti ves kapital svoje hčerinske družbe. V točkah od 96 do 98 izpodbijane sodbe je opozorilo še na obstoj dodatnih kazalnikov, ki dokazujejo, da družba TradeARBED na trgu Skupnosti nosilcev ni odločala samostojno.( )

204. S tem pristopom se popolnoma strinjam. Čeprav je namreč Sodišče na to vprašanje res odgovorilo v točki 61 zgoraj navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, sem še vedno prepričan, da odgovornosti matične družbe ni mogoče dokazati le na podlagi domneve, ki temelji na lastništvu kapitala. Čeprav stoodstotni kapitalski delež res zadostuje za to, da se dokaže obstoj skupinske povezanosti, menim, da samo na podlagi tega dejavnika še ni mogoče predpostaviti dejanskega izvajanja pristojnosti vodenja, kar se šteje za prikrito udeležbo pri storitvi kršitve. Menim, da mora Komisija predložiti še druge dokaze za to, da hčerinska družba ni samostojna, da se tako zagotovijo temeljne pravice, priznane podjetjem.

205. S tem mislim zlasti na upoštevanje pravic do obrambe in domneve nedolžnosti iz členov 47 in 48 Listine. Sodišče je večkrat potrdilo, da je treba te temeljne pravice, ki so zagotovljene tudi s členom 6 EKČP, upoštevati v vseh postopkih v zvezi s kršitvami pravil konkurence, v katerih bi bile lahko izrečene sankcije, na primer globe ali periodične kazni, tudi če je postopek upravne narave. Glede tega se je Sodišče izrecno oprlo na naravo zadevnih kršitev ter naravo in stopnjo strogosti sankcij, ki jih je mogoče naložiti zanje.( ) Znano je tudi, da je upoštevanje teh jamstev še toliko bolj bistveno, ker je ta postopek kvazikazenski, saj Komisija v njem izvaja pristojnosti preiskave, pridobivanja dokazov in odločanja ter ima glede tega široko diskrecijsko pravico.( )

206. Domneva odgovornosti je že po naravi izjema od domneve nedolžnosti. Na podlagi zadnjenavedene domneve morajo namreč dokaze predložiti organi pregona, dvom pa mora biti v korist obtoženca. Z obravnavano domnevo odgovornosti pa se precej zmanjša dokazno breme, naloženo Komisiji, saj morajo matične družbe predložiti zadostne dokaze, da se z njimi omaje ta domneva. Taka obrnitev dokaznega bremena nedvomno vpliva na pravice podjetij do obrambe.

207. Evropsko sodišče za človekove pravice dopušča tako obračanje dokaznega bremena, ki vodi do domnev odgovornosti. V zgoraj navedeni sodbi Salabiaku proti Franciji( ) je menilo, da domneva nedolžnosti, zagotovljena s členom 6, drugi odstavek, EKČP, ne nasprotuje domnevi dejanske ali pravne odgovornosti, če ostane „v okviru razumih mej, ki upoštevajo težo zadevnega primera in ohranjajo pravico do obrambe“.

208. Evropsko sodišče za človekove pravice je tako v zgoraj navedeni sodbi Janosevic proti Švedski izvedlo preizkus sorazmernosti v zvezi z domnevo odgovornosti, vključeno v švedske davčne predpise. S temi predpisi je bilo določeno, da so nepravilnosti, odkrite v obdavčitvenem procesu, posledica neopravičljivega dejanja, za katero je odgovoren davčni zavezanec, in da ni očitno nerazumno, da se kot sankcija za tako dejanje naloži povečanje davka. Švedski davčni sistem je torej deloval na podlagi domneve odgovornosti, ki jo je moral ovreči davčni zavezanec.( )

209. Evropsko sodišče za človekove pravice je menilo, da je ta domneva v razumnih mejah, če je izpodbojna (če pravila, ki se uporabljajo za to področje, določajo nekatera obrambna sredstva, ki temeljijo na subjektivnih elementih) in je učinkovit sistem obdavčenja pomemben za obrambo finančnih interesov države. Dodalo je, da to na splošno pomeni, „da sodišča […] v vsakem posameznem primeru izvedejo posebej prilagojeno in ne preveč omejevalno presojo, na podlagi katere opredelijo, ali obstajajo razlogi za preklic ali ponovno vzpostavitev povišanja davka“( ).

210. V skladu s to sodno prakso moramo biti torej pozorni na to, kako zadevno domnevo uresničujemo. Vendar ugotavljam, da uporaba te domneve, če je ta utemeljena z zagotavljanjem učinkovitega izvajanja pravil konkurence, danes presega le „poseb[en] primer […], ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala svoje hčerinske družbe“ iz zgoraj navedene sodbe Akzo Nobel in drugi proti Komisiji.( ) V sodbi General Química in drugi proti Komisiji( ) je bila namreč ta domneva uporabljena v okviru družbe s piramidno udeležbo, v kateri je bila pri kršitvi udeležena odvisna družba nižjega ranga, ki je bila pod nadzorom hčerinske družbe, ta pa je bila v stoodstotni lasti matične družbe. Nato je bila zadevna domneva v sodbah Arkema proti Komisiji( ) in Elf Aquitaine proti Komisiji( ) uporabljena v primeru, ko je bila hčerinska družba v 98-odstotni lasti matične družbe.

211. Kako zagotoviti, da bo zadevna domneva „v okviru razumnih meja“?

212. Biti mora ovrgljiva. Kot smo si že ogledali, je Sodišče to načelo potrdilo v zgoraj navedeni sodbi Akzo Nobel in drugi proti Komisiji, pri čemer je poudarilo, da je mogoče to domnevo ovreči tako, da se ob upoštevanju gospodarskih, pravnih in organizacijskih povezav dokaže, da hčerinska družba na trgu deluje samostojno in ne tvori gospodarske enote z matično družbo.( ) Vendar se zdi, da je razen take načelne trditve zadevno domnevo zelo težko ovreči.( ) Kako namreč v skupini družb dokazati, da matična družba ni vplivala na poslovno ravnanje hčerinske družbe, razen tako, kot je to na tem mestu storila Komisija – da se v okviru izvajanja očitane kršitve poiščejo objektivni elementi, na podlagi katerih se zdi zadevna domneva verjetna.

213. Menim, da je treba zadevno domnevo vsekakor podpreti še z drugimi dejanskimi elementi, s katerimi je mogoče dokazati, da matična družba odločilno vpliva na svojo hčerinsko družbo.( ) Tako bi se izognili pristopu, po katerem bi odgovornost matičnih družb samodejno ugotavljali le na podlagi lastništva kapitala. Tako bi organe pregona spodbudili k temu, da bi v vsakem posameznem primeru opravili posebej prilagojeno oceno gospodarskih, pravnih in organizacijskih povezav, ki združujejo matično družbo z njeno hčerinsko družbo. Dokazno breme Komisije v primeru hčerinske družbe v stoodstotni lasti bi moralo biti namreč lažje od tistega v primeru hčerinske družbe v 70-odstotni lasti, vendar bi moralo kljub temu obstajati.

214. Kot sem že navedel, sta Komisija in Splošno sodišče v obravnavani zadevi domnevo, ki se nanaša na nadzor nad družbo TradeARBED, podprla še z drugimi elementi.( )

215. V takih okoliščinah torej menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ker je družbi ARBED pripisalo odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila družba TradeARBED. Zato Sodišču predlagam, naj drugi del pritožbenega razloga, ki zadeva napačno uporabo sodne prakse v zvezi z okoliščinami, v katerih je mogoče odgovornost za kršitev, ki jo je zakrivila hčerinska družba, pripisati matični družbi, zavrne kot neutemeljen.

d) Tretji del pritožbenega razloga: napačna uporaba prava pri ugotovitvi, da je družba ARBED dejansko odločilno vplivala na družbo TradeARBED

216. Naj opozorim, da skupina ARBED v podporo tretjemu delu pritožbenega razloga izpodbija točko 96 izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče navedlo, da dokazi, ki jih je predložila Komisija, „ne potrjujejo dejanske […] materialne [udeležbe] družbe ARBED pri zadevnih kršitvah, ampak njen odločilni vpliv na ravnanje družbe TradeARBED in dejansko uporabo tega vpliva“. Po njenem mnenju se je Splošno sodišče neupravičeno oprlo na obstoj domneve o udeležbi, ki jo je Komisija izrecno zavrnila, zato naj bi presojo Komisije zunaj svoje pristojnosti nadomestilo z lastno presojo. Glede tega še trdi, da je to sodišče kršilo načelo pravnomočnosti, ki velja za prvotno in sporno odločbo. Nazadnje, družba ARBED opozarja, da v skladu z zgoraj navedenima sodbama AEG-Telefunken proti Komisiji in Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji odgovornost matičnih družb temelji na dejanski udeležbi pri kršitvi.

217. Najprej je treba poudariti, da trditve, na katere se sklicuje družba ARBED, temeljijo na nepravilni razlagi posledic, povezanih z odgovornostjo za protikonkurenčno ravnanje. Iz sodne prakse Sodišča, na katero opozarja Splošno sodišče v točkah 104 in 116 izpodbijane sodbe, izhaja, da se šteje, da je družba sama zakrivila kršitev, če se ji lahko pripiše protikonkurenčno ravnanje drugega pravnega subjekta.( )

218. Zato Splošno sodišče ni niti napačno uporabilo prava niti ni prekoračilo svoje pristojnosti, ko je ob upoštevanju odločilnega vpliva, ki ga je izvajala družba ARBED na družbo TradeARBED, menilo, da je bila prvonavedena družba udeležena pri kršitvi.

219. Dalje, kar zadeva očitek v zvezi s kršitvijo načela pravnomočnosti, je ta po mojem mnenju nedopusten, in sicer iz istih razlogov, kot so bili že predstavljeni v okviru preizkusa prvega pritožbenega razloga. Kot je namreč navedla Komisija, je Splošno sodišče ta očitek zavrnilo kot neupošteven v točki 102 izpodbijane sodbe.

220. Nazadnje lahko zavrnem tudi očitek družbe ARBED, ki temelji na zgoraj navedenih sodbah AEG-Telefunken proti Komisiji in Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji. Kot sem že navedel in kot je trdila tudi Komisija, se družba ARBED opira na napačno razlago zadevnih sodb.

221. Zato menim, da je mogoče tretji del pritožbenega razloga deloma zavreči kot nedopusten, deloma pa zavrniti kot neutemeljen.

e) Predlog

222. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj drugi pritožbeni razlog, s katerim pritožnica trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo pravil v zvezi z odgovornostjo za protikonkurenčno ravnanje v skupini družb, deloma zavrže kot nedopusten, deloma pa zavrne kot neutemeljen.

3. Moja presoja drugega pritožbenega razloga, kot se nanj sklicuje družba ProfilARBED (C-216/09 P)

223. Z drugim pritožbenim razlogom se postavlja vprašanje, ali je mogoče družbi ProfilARBED kot naslednici gospodarskih in industrijskih dejavnosti družbe ARBED v sektorju nosilcev pripisati odgovornost za protikonkurenčno ravnanje družb ARBED in TradeARBED.

a) Prvi del pritožbenega razloga: kršitev načel pravne avtonomije pravne osebe, svobode gospodarske pobude in osebne odgovornosti

224. Iz preučitve prvega dela pritožbenega razloga po mojem mnenju izhajajo posebne težave v zvezi z družbo ProfilARBED. Čeprav je mogoče prvi očitek, s katerim se izpodbija način, kako je Splošno sodišče uporabilo pojem „podjetje“, zavrniti iz enakih razlogov, kot so bili predstavljeni že v okviru pritožbe, ki jo je vložila družba ARBED, je treba po mojem mnenju glede drugega in tretjega očitka v zvezi z družbo ProfilARBED odločiti drugače.

225. Kot nam je namreč znano, je bila družba ProfilARBED ustanovljena kot hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED 27. novembra 1992, to je eno leto po prenehanju kršitve. Zato jo je ob upoštevanju datuma njene ustanovitve stvarno nemogoče obravnavati, kot da je bila udeležena pri kršitvah v smislu člena 1 sporne odločbe.

226. To je ugotovilo tudi Splošno sodišče, pri čemer se je v točki 113 izpodbijane sodbe oprlo na „temeljn[i] koncept[…] gospodarske celote [enote]“( ), v točkah 109 in 110 zadevne sodbe pa na sodno prakso v zvezi z merilom gospodarske kontinuitete.

227. Čeprav je koncept gospodarske enote sicer res pomemben, da se zagotovi učinkovito izvajanje pravil konkurence, pa je treba ob njegovi uporabi kljub vsemu zagotoviti tudi upoštevanje pravic in načel, s katerimi je urejena odgovornost za protikonkurenčno ravnanje, pri čemer ne sme svojega pomena izgubiti niti načelo osebne odgovornosti.

228. Ne smemo namreč pozabiti, da gre za kaznovanje in da je načelo osebne odgovornosti temeljno načelo našega prava, po katerem se predpostavi individualno kaznivo ravnanje. Zato s konceptom gospodarske enote ni mogoče utemeljiti odstopanj od tega načela, razen če so ta izjemna in potrebna, da se zagotovi učinkovitost pravil konkurence.

229. Med odstopanji, ki jih je dopustilo Sodišče, je obstoj gospodarskega nasledstva med dvema subjektoma, ki pripadata isti skupini družb. Komisija lahko tako odgovornost za kršitev namesto njenemu storilcu pripiše podjetju, na katero so bile prenesene gospodarske dejavnosti iz omejevalnega sporazuma, če zadevna subjekta pripadata isti gospodarski enoti. Kot je navedlo Splošno sodišče v točki 110 izpodbijane sodbe, je namen tega pravila izogibanje goljufivim ravnanjem v skupini družb, katerih namen bi bil izogniti se plačilu globe.

230. Vendar v tej zadevi nič ne kaže na to, da bi bila ustanovitev družbe ProfilARBED in prenos gospodarske dejavnosti v sektorju nosilcev nanjo izvedena zaradi takega ravnanja. Družba ARBED namreč kljub prenosu dejavnosti še naprej pravno in gospodarsko obstaja. Čeprav na trgu nosilcev ne izvaja več veliko gospodarskih dejavnosti, posluje pozitivno ter je v okviru lastnih sredstev lastnica družb TradeARBED in ProfilARBED. Poleg tega je družba ARBED – ker ni bilo dokazano drugače – ohranila pristojnost vodenja skupine ARBED ter je odločilno vplivala na družbi ProfilARBED in TradeARBED. Torej bo imela sankcija odvračilni in preprečevalni učinek predvsem prek matične družbe. Družba ARBED naj bi zaradi plačila globe popravila svoje ravnanje na trgu in začela nadzirati ravnanja svojih hčerinskih družb.

231. Ob upoštevanju navedenega in zlasti datuma ustanovitve družbe ProfilARBED menim, da Splošno sodišče tej družbi na nobeni pravni podlagi ni moglo pripisati odgovornosti za protikonkurenčno ravnanje družb ARBED in TradeARBED ter jo zato ne bi smelo obravnavati, kot da je pripomogla k uresničitvi zadevnega ravnanja v smislu člena 1 sporne odločbe.

232. Nasprotno pa lahko Komisija družbo ProfilARBED kljub temu vključi v obravnavo v zvezi s plačilom globe.

233. Kot je bilo že navedeno, je namreč družba ProfilARBED še vedno hčerinska družba v stoodstotni lasti družbe ARBED. Poleg tega so bile nanjo prenesene industrijske dejavnosti, katerih vrednost na trgu vsaj deloma izhaja iz protikonkurenčnih sporazumov, pri katerih sta bili udeleženi družbi ARBED in TradeARBED. Zato menim, da je bila družba ProfilARBED gotovo seznanjena z deloma goljufivim izvorom sredstev, ki jih je nasledila, saj jo je ustanovila družba ARBED kmalu zatem, ko je bila storjena kršitev, in sicer kot hčerinsko družbo, v kateri ima stoodstotni kapitalski delež. V takih okoliščinah menim, da je mogoče zadevni položaj izenačiti s položajem osebe, ki v nacionalnem kazenskem pravu prikriva kazniva dejanja. Po mojem mnenju je mogoče le s tako analizo utemeljiti to, da je Komisija na podlagi pravil, ki se ponavadi in klasično uporabljajo v zvezi s kazenskimi sankcijami, v členu 2 sporne odločbe upravičena to družbo vključi v plačilo globe in jo – če je to primerno – v primeru storitve drugih kršitev obravnavati kot „povratnico“.

234. Na podlagi navedenega menim, da je Splošno sodišče kršilo načelo osebne odgovornosti, ker je menilo, da je lahko Komisija družbi ProfilARBED upravičeno pripisala odgovornost za kršitev družb ARBED in TradeARBED, ter jo je obravnavalo, kot da je bila udeležena pri kr