SODBA SODIŠČA (veliki senat)
z dne 14. julija 2022 *
„Ničnostna tožba  –  Pravo institucij  –  Organi, uradi in agencije Evropske unije  –  Evropski organ 
za delo (ELA)  –  Pristojnost za določitev sedeža  –  Člen 341 PDEU  –  Področje uporabe  –  Sklep, 
ki so ga sprejeli predstavniki vlad držav članic ob robu seje Sveta  –  Pristojnost Sodišča na podlagi  
člena 263 PDEU  –  Avtor in pravna narava akta  –  Neobstoj zavezujočih učinkov v pravnem  
redu Unije “
V zadevi C-743/19,
zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU, vložene 9. oktobra 2019 ,
Evropski parlament, ki ga zastopajo I. Anagnostopoulou, C. Biz in L. Visaggio, agenti,
tožeča stranka,
proti
Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo M. Bauer, J. Bauerschmidt in E. Rebasti, agenti,
tožena stranka,
ob intervenciji
Kraljevine Belgije, ki jo zastopajo J.-C. Halleux, M. Jacobs, C. Pochet in L. Van den Broeck, 
agenti,
Češke republike, ki jo zastopajo L. Březinová, D. Czechová, K. Najmanová, M. Smolek in J. Vláčil, 
agenti,
Kraljevine Danske, ki jo zastopajo M. Jespersen, V. Pasternak Jørgensen, J. Nymann-Lindegren in 
M. Søndahl Wolff, agenti,
Irske, ki jo zastopajo M. Browne, G. Hodge, A. Joyce in J. Quaney, agenti, skupaj z D. Fennellyjem, 
BL,
Helenske republike, ki jo zastopata K. Boskovits in E.-M. Mamouna, agenta,
Kraljevine Španije, ki jo zastopajo S. Centeno Huerta in A. Gavela Llopis, agentki,
SLZbirka odločb sodne prakse
* Jezik postopka: italijanščina.
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                          1
Francoske republike, ki jo zastopajo A. Daly, A.-L. Desjonquères, E. Leclerc in T. Stehelin, agenti,
Velikega vojvodstva Luksemburg, ki ga zastopajo A. Germeaux, C. Schiltz in T. Uri, agenti,
Madžarske, ki jo zastopata M. Z. Fehér in K. Szíjjártó, agenta,
Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopajo M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld in J. Langer, agenti,
Republike Poljske, ki jo zastopa B. Majczyna, agent,
Slovaške republike, ki jo zastopata E. V. Drugda in B. Ricziová, agentki,
Republike Finske, ki jo zastopa M. Pere, agentka,
intervenienti,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Arabadjiev, predsednik senata, K. Jürimäe, predsednica 
senata, C. Lycourgos, E. Regan, S. Rodin, I. Jarukaitis, N. Jääskinen in J. Passer, predsedniki 
senatov, J.-C. Bonichot, M. Safjan, F. Biltgen, P. G. Xuereb, A. Kumin in N. Wahl (poročevalec), 
sodniki,
generalni pravobranilec: M. Bobek,
sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. junija 2021 ,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. oktobra 2021
izreka naslednjo
Sodbo
1 Evropski parlament s tožbo predlaga razglasitev ničnosti Sklepa (EU) 2019/1199, sprejetega 
v medsebojnem dogovoru predstavnikov vlad držav članic, z dne 13. junija 2019 o določitvi 
sedeža Evropskega organa za delo (UL 2019, L 189, str. 68, v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
Pravni okvir
2 Predstavniki vlad držav članic so 12. decembra 1992 na podlagi člena 216 Pogodbe EGS, člena 77 
Pogodbe ESPJ in člena 189 Pogodbe ESAE v medsebojnem soglasju sprejeli sklep o določitvi 
sedežev institucij ter nekaterih organov in oddelkov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja 
v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 223, v nadaljevanju: sklep iz Edinburga).
3 V členu 1 sklepa iz Edinburga so bili določeni sedeži Evropskega parlamenta, Sveta Evropske unije, 
Evropske komisije, Sodišča Evropske unije, Evropskega ekonomsko-socialnega odbora, 
Evropskega računskega sodišča in Evropske investicijske banke.
2                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
4 Člen 2 tega sklepa določa:
„Sedež drugih organov in oddelkov, ki bodisi že obstajajo ali pa jih je še treba ustanoviti, 
v medsebojnem soglasju določijo predstavniki vlad držav članic na enem izmed naslednjih zasedanj 
Evropskega sveta, pri čemer upoštevajo koristi, ki jih imajo zgornje določbe za zadevne države članice, 
in namenijo ustrezno prednost državam članicam, v katerih institucije Skupnosti trenutno nimajo 
svojih sedežev.“
5 Člen 341 PDEU določa, da se „[s]edež institucij Unije […] določi v medsebojnem soglasju vlad 
držav članic“.
6 Protokol št. 6 o določitvi sedežev institucij ter nekaterih organov, uradov, agencij in služb 
Evropske unije (v nadaljevanju: Protokol št. 6), ki je priložen k pogodbam EU, DEU in ESAE, 
določa:
„Predstavniki vlad držav članic so se
ob upoštevanju člena 341 Pogodbe o delovanju Evropske unije in člena 189 Pogodbe o ustanovitvi 
Evropske skupnosti za atomsko energijo,
ob sklicevanju in potrditvi sklepa z dne 8. aprila 1965 , vendar brez poseganja v sklepe glede sedeža 
bodočih institucij, organov, uradov, agencij in služb,
dogovorili o naslednjih določbah […]:
Edini člen
(a)Evropski parlament ima sedež v Strasbourgu […].
(b)Svet ima sedež v Bruslju. […]
(c)Komisija ima sedež v Bruslju. […]
(d)Sodišče Evropske unije ima sedež v Luxembourgu.
(e)Računsko sodišče ima sedež v Luxembourgu.
(f)Ekonomsko-socialni odbor ima sedež v Bruslju.
(g)Odbor regij ima sedež v Bruslju.
(h)Evropska investicijska banka ima sedež v Luxembourgu.
(i)Evropska centralna banka ima sedež v Frankfurtu.
(j)Evropski policijski urad (Europol) ima sedež v Haagu.“
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                  3SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
Dejansko stanje
Uredba (EU) 2019/1149
7 Komisija je 13. marca 2018 sprejela predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o ustanovitvi 
Evropskega organa za delo (COM(2018) 131 final). Člen 4 tega predloga je določal: „Sedež organa 
za delo je v [x].“
8 Predstavniki Parlamenta in Sveta so po medinstitucionalnih pogajanjih, ki so potekala januarja in 
februarja 2019, ugotovili, da nimajo potrebnih elementov za določitev sedeža Evropskega organa 
za delo (ELA), in so se dogovorili, da to odločitev odložijo na poznejši datum. Tako je bilo 
odločeno, prvič, da se črta člen 4 predloga uredbe, navedenega v prejšnji točki, in drugič, da se 
razlogi za to stališče navedejo v skupni izjavi, ki se ji bo pridružila Komisija in ki bo po tem, ko bo 
sprejeta, priložena k uredbi.
9 Uredba (EU) 2019/1149 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2019 o ustanovitvi 
Evropskega organa za delo, spremembi uredb (ES) št. 883/2004, (EU) št. 492/2011 in 
(EU) 2016/589 ter razveljavitvi Odločbe (EU) 2016/344 (UL 2019, L 186, str. 21) je bila sprejeta 
20. junija 2019 . Navedena uredba, ki je bila 11. julija 2019 objavljena v Uradnem listu Evropske 
unije, ni vsebovala nobene določbe o določitvi sedeža organa ELA.
10 V Skupni izjavi Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL 2019, L 188, str. 131), ki je bila 
sprejeta sočasno z Uredbo 2019/1149 in je bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije 
12. julija 2019 , je določeno:
„Evropski parlament, Svet in Komisija ugotavljajo, da postopek izbire lokacije sedeža [organa ELA] 
v času sprejemanja uredbe o njegovi ustanovitvi […] še ni bil zaključen.
Tri institucije opozarjajo na zavezo iskrenega in preglednega sodelovanja ter na Pogodbi in 
priznavajo pomen izmenjave informacij od začetnih faz postopka za izbiro sedeža [organa ELA].
Ob takšni zgodnji izmenjavi informacij bi tri institucije lažje uveljavljale svoje pravice v skladu 
s Pogodbama v okviru povezanih postopkov.
Evropski parlament in Svet se seznanita z namero Komisije, da sprejme vse ustrezne ukrepe, da bo 
uredba o ustanovitvi vsebovala določbo o lokaciji sedeža [organa ELA] in zagotovi, da bo organ 
deloval avtonomno v skladu z navedeno uredbo.“
Izpodbijani sklep
11 Predstavniki vlad držav članic so 13. marca 2019 ob robu seje Odbora stalnih predstavnikov 
(Coreper) v medsebojnem soglasju odobrili postopek in merila za odločitev o sedežu organa ELA.
12 V sprejetih pravilih za izbor je bilo pojasnjeno, da bo sklep o določitvi sedeža organa ELA temeljil 
na merilih, podobnih tistim, ki so bila določena v skupnem pristopu, priloženem k Skupni izjavi 
Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije z dne 19. julija 2012 o decentraliziranih agencijah (v 
nadaljevanju: skupna izjava iz leta 2012). Ta merila so se nanašala, prvič, na enakomerno 
geografsko porazdelitev, drugič, na datum, ko se zadevna agencija lahko vzpostavi na izbranem 
4                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
kraju po začetku veljavnosti njenega ustanovnega akta, tretjič, na dostopnost lokacije, četrtič, na 
obstoj ustreznih šol za otroke uslužbencev agencije ter, petič, na ustrezen dostop do trga dela, 
socialne varnosti in zdravstvene oskrbe za otroke in zakonske partnerje.
13 V pravilih izbirnega postopka je bilo tudi določeno, da je treba ponudbe za gostitev takega subjekta 
predložiti generalnemu sekretarju Sveta in kopijo poslati generalnemu sekretarju Komisije ter da 
se ponudbe objavijo na spletnem mestu Sveta; da Komisija pripravi splošno oceno vseh ponudb in 
opiše, kako vsaka ponudba izpolnjuje izbrana merila; da generalni sekretariat Sveta to oceno nato 
pošlje državam članicam in jo objavi, in da sledi politična razprava med predstavniki držav članic 
ob robu seje Coreperja. V teh pravilih je bilo pojasnjeno, da postopek glasovanja poteka pozneje ob 
robu seje Sveta za zaposlovanje, socialno politiko, zdravje in varstvo potrošnikov (EPSCO) 
v Luxembourgu; da je postopek sestavljen iz zaporednih krogov glasovanja brez žreba, dokler ena 
ponudba ne prejeme večine glasov, ter da končna odločitev predstavlja izid glasovalnega postopka 
in se nato potrdi v medsebojnem soglasju predstavnikov držav članic na isti seji.
14 Predstavniki vlad držav članic so si 5. junija 2019 na podlagi ocene, ki jo je Komisija pripravila za 
štiri predložene ponudbe, in sicer Sofija (Bolgarija), Nikozija (Ciper), Riga (Latvija) in Bratislava 
(Slovaška), ob robu seje Coreperja izmenjali stališča o teh ponudbah.
15 Predstavniki vlad držav članic so 13. junija 2019 ob robu seje Sveta in po glasovanju, na katerem so 
se odločali med štirimi državami članicami, ki so predlagale gostitev organa ELA, sprejeli 
izpodbijani sklep, ki je bil 15. julija 2019 objavljen v Uradnem listu Evropske unije.
16 Člen 1 tega sklepa določa:
„Sedež [organa ELA] je v Bratislavi.“
Predlogi strank
17 Parlament Sodišču predlaga, naj:
– izpodbijani sklep razglasi za ničen in
– Svetu naloži plačilo stroškov.
18 Svet Sodišču predlaga, naj:
– tožbo kot nedopustno zavrže ali kot neutemeljeno zavrne;
– Parlamentu naloži plačilo stroškov in
– če bi bilo tožbi ugodeno, ohrani učinke izpodbijanega sklepa za obdobje, ki je potrebno za 
določitev novega sedeža organa ELA.
Postopek pred Sodiščem
19 S sklepom predsednika Sodišča z dne 7. januarja 2010 je bila Slovaški republiki dovoljena 
intervencija v podporo predlogom Sveta.
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                  5SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
20 S sklepom predsednika Sodišča z dne 3. februarja 2020 je bila Helenski republiki, Kraljevini Španiji 
in Kraljevini Nizozemski dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.
21 S sklepom predsednika Sodišča z dne 4. februarja 2020 je bila Kraljevini Belgiji, Češki republiki, 
Kraljevini Danski, Irski, Francoski republiki, Velikemu vojvodstvu Luksemburg, Madžarski, 
Republiki Poljski in Republiki Finski dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.
22 Evropski parlament je 20. novembra 2020 na podlagi člena 16, tretji odstavek, Statuta Sodišča 
Evropske unije zahteval, naj Sodišče v tej zadevi zaseda v velikem senatu.
Pristojnost Sodišča
Trditve strank
23 Svet, ki se mu pridružujejo vse vlade držav članic intervenientk, trdi, da je tožba Parlamenta očitno 
nedopustna.
24 Najprej, izpodbijanega sklepa naj ne bi bilo mogoče pripisati Svetu, ampak državam članicam. Kot 
je potrjeno s sodno prakso, pa naj te države članice ne bi imele pasivne legitimacije. Dalje, ta sklep 
naj bi bil sprejet na podlagi člena 341 PDEU, ki naj se ne bi uporabljal le za določitev sedeža 
institucij Unije, naštetih v členu 13 PEU, ampak tudi za določitev sedeža organov, uradov in 
agencij Unije, zaradi česar naj navedeni sklep ne bi bil predmet nadzora Sodišča na podlagi 
člena 263 PDEU. Nazadnje, Svet navaja, da to, da so ta sklep sprejele države članice, nikakor ne 
ovira učinkovitega sodnega nadzora. Nujnost, da se zagotovi tak nadzor, po mnenju Sveta 
nikakor ne more biti razlog za uvedbo pravnih sredstev, ki niso tista, določena s Pogodbama.
25 Parlament meni, da je izpodbijani sklep izpodbojen v smislu člena 263 PDEU in da je zato tožba 
dopustna.
26 Parlament meni, da je ta sklep očitno pravno zavezujoči akt Unije. Najprej, treba naj bi se bilo 
sklicevati na formalno poimenovanje „sklepa“, ki v skladu s členom 288, četrti odstavek, PDEU 
pomeni akt, ki je v celoti zavezujoč. Dalje, navedeni sklep naj bi bil akt, ki je bil sprejet na podlagi 
člena 341 PDEU, to je določbe Pogodb, ki določa sprejetje zavezujočih aktov in katere namen je 
določiti kraj sedeža agencij Unije. Nazadnje, ta sklep naj bi bil objavljen v seriji L Uradnega lista 
Evropske unije, ki je namenjena normativnim aktom.
27 Parlament glede dejanskega avtorja izpodbijanega sklepa meni, da je avtor – kljub sklicevanju 
v naslovu tega sklepa na „medsebojni dogovor predstavnikov vlad držav članic“ – Svet.
28 Parlament v utemeljitev tega stališča navaja, prvič, da imajo dokumenti v zvezi z izbirnim 
postopkom in predlogom, na katerem temelji izpodbijani sklep, glavo „Sveta Evropske unije“, na 
podlagi česar je mogoče sklepati, da je ta prevzel avtorstvo. Drugič, upravna struktura in 
pripravljalna telesa Sveta, zlasti Coreper iz člena 240(1) PDEU, naj bi bili vključeni v postopek 
pred sprejetjem tega sklepa. Tretjič, sodelovanje romunskega ministra pri tem postopku 
odločanja naj bi dokazovalo, da je predsedstvo Sveta iz člena 16(9) PEU v obravnavani zadevi 
delovalo v tej vlogi. Četrtič, ker člen 297(2), prvi pododstavek, PDEU določa, da mora nekatere 
nezakonodajne akte podpisati predsednik institucije, ki jih sprejme, naj bi dejstvo, da je romunski 
minister podpisal izpodbijani sklep, dokazovalo, da je ta minister deloval v okviru svojih funkcij 
takratnega predsednika Sveta.
6                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
29 Parlament v zvezi s tem opozarja, da v skladu s sodno prakso ni dovolj, da se akt označi kot 
odločitev držav članic, da se izogne nadzoru zakonitosti Sodišča. Prav tako naj bi bilo treba 
dokazati, da zadevni akt glede na svojo vsebino in vse okoliščine, v katerih je bil sprejet, dejansko 
ni odločitev Sveta (sodba z dne 30. junija 1993 , Parlament/Svet in Komisija , C-181/91 in C-248/91 , 
EU:C:1993:271 , točka 14). Te ugotovitve pa naj ne bi bilo mogoče sprejeti brez preučitve vsebine 
akta in njegovih pravnih učinkov. To naj bi veljalo še toliko bolj, ker v obravnavani zadevi 
izpodbijani sklep posega v pristojnost, ki je zakonodajalcu Unije podeljena s členoma 46 in 48 
PDEU.
30 Podredno, tudi če bi bilo treba šteti, da izpodbijani sklep izvira od držav članic, in ne od Sveta, naj 
bi bila ta tožba kljub temu dopustna. Še vedno naj bi namreč šlo za akt Unije, katerega namen je 
ustvariti pravne učinke v razmerju do tretjih oseb na dveh področjih, ki spadata v pristojnost 
Unije, in sicer na področju prostega gibanja delavcev in na področju koordinacije sistemov 
socialne varnosti držav članic. Zato naj bi bilo očitno, da določitev kraja sedeža organa ELA 
v izpodbijanem sklepu neposredno vpliva na področje, ki ga je zakonodajalec Unije že uredil 
z ustanovitvijo tega organa, in prispeva k ustvarjanju pravnega položaja, ki ga je mogoče 
uveljavljati proti tretjim osebam.
31 Parlament poudarja, da bi ovrženje izpodbojnosti izpodbijanega sklepa na podlagi člena 263 PDEU 
pomenilo, da se pravno zavezujoči akt Unije, sprejet na podlagi določbe Pogodb, izvzame iz 
kakršnega koli sodnega nadzora. Na voljo naj namreč ne bi bilo nobeno drugo pravno sredstvo, 
s katerim bi bilo mogoče preveriti, ali pristojnost, ki jo države članice zahtevajo na podlagi 
člena 341 PDEU, za določitev sedeža uradov in agencij Unije, kot je organ ELA, dejansko obstaja 
ali pa so, kot trdi Parlament, države članice z uporabo člena 341 PDEU posegle v pristojnost, ki je 
zakonodajalcu Unije podeljena s členoma 46 in 48 PDEU.
32 Parlament meni, da čeprav akti držav članic niso med tistimi, ki so našteti v členu 263, prvi 
odstavek, PDEU, se mora Sodišče izreči za pristojno za preverjanje spoštovanja pristojnosti, ki so 
institucijam dodeljene s Pogodbama, v smislu člena 13(2) PEU. Če bi bil izpodbijani sklep izvzet iz 
nadzora Sodišča, ker bi šlo za akt držav članic, naj bi bila Sodišču odvzeta možnost, da preveri, ali 
so bile pristojnosti zakonodajalca Unije spoštovane, in po potrebi kršitev navedenih pooblastil 
odpravi z razglasitvijo ničnosti tega sklepa.
33 Taka rešitev naj bi bila poleg tega v nasprotju z načeli pravne države, v skladu s katerimi se niti 
države članice niti institucije Unije ne morejo izogniti nadzoru skladnosti svojih aktov 
s Pogodbama (sodba z dne 23. aprila 1986 , Les Verts/Parlament , 294/83 , EU:C:1986:166 , 
točka 23). Parlament v zvezi s tem meni, da so ta načela podlaga za splošno pristojnost, ki je 
s členom 19 PEU podeljena Sodišču za zagotovitev upoštevanja prava pri razlagi in uporabi 
Pogodb (sodba z dne 24. junija 2014 , Parlament/Svet , C-658/11 , EU:C:2014:2025 , točka 70).
34 Parlament v repliki navaja, da se sodna praksa, na katero se sklicuje Svet, nanaša na akte, ki so jih 
sprejele države članice zunaj okvira, določenega s Pogodbama. Parlament pa meni, da je 
izpodbijani sklep pravni akt Unije, sprejet na podlagi pristojnosti, podeljene s Pogodbama, to je 
pristojnosti, ki izhaja iz člena 341 PDEU. Glavno pravno vprašanje, ki se postavlja s to tožbo, naj 
bi se namreč nanašalo prav na vprašanje, ali je to pristojnost mogoče uporabiti za določitev 
sedeža organa ELA.
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                  7SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
Presoja Sodišča
35 Evropska unija je zveza, ki temelji na vladavini prava in ima na podlagi Pogodbe DEU zaključen 
sistem pravnih sredstev in postopkov, ki Sodišču omogoča nadzor nad zakonitostjo aktov institucij 
(glej v tem smislu sodbe z dne 23. aprila 1986 , Les Verts/Parlament , 294/83 , EU:C:1986:166 , 
točka 23; z dne 3. septembra 2008 , Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in 
Komisija , C-402/05 P in C-415/05 P, EU:C:2008:461 , točka 281, in z dne 3. junija 2021 , 
Madžarska/Parlament , C-650/18 , EU:C:2021:426 , točka 34in navedena sodna praksa).
36 V zvezi z ničnostno tožbo iz člena 263 PDEU je treba navesti, da jo je mogoče vložiti zoper vse 
določbe, ki jih sprejmejo institucije, organi, uradi in agencije Unije, ne glede na njihovo naravo ali 
obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke (glej v tem smislu sodbi z dne 31. marca 1971 , 
Komisija/Svet , 22/70 , EU:C:1971:32 , točka 42, in z dne 3. junija 2021 , Madžarska/Parlament , 
C-650/18 , EU:C:2021:426 , točka 37in navedena sodna praksa).
37 Glede na to je sodišče Unije v okviru ničnostne tožbe iz člena 263 PDEU pristojno le za nadzor nad 
zakonitostjo aktov, ki jih je mogoče pripisati institucijam, organom, uradom in agencijam Unije. Iz 
tega med drugim izhaja, da akti, ki jih sprejmejo predstavniki vlad držav članic, ki ne delujejo kot 
člani Sveta ali Evropskega sveta, temveč kot predstavniki svojih vlad, in torej skupaj izvajajo 
pristojnosti držav članic, niso predmet nadzora zakonitosti, ki ga izvaja sodišče Unije (glej v tem 
smislu sodbo z dne 30. junija 1993 , Parlament/Svet in Komisija , C-181/91 in C-248/91 , 
EU:C:1993:271 , točka 12, in sklep z dne 16. junija 2021 , Sharpston/Svet in predstavniki vlad držav 
članic , C-685/20 P, EU:C:2021:485 , točka 46).
38 Vendar za to, da se akt izogne nadzoru zakonitosti, uvedenemu s členom 263 PDEU, ne zadostuje, 
da je odločitev, zoper katero je vloženo pravno sredstvo, formalno predstavljena kot odločitev 
držav članic. Treba je tudi, da navedeni akt glede na njegovo vsebino in vse okoliščine, v katerih 
je bil sprejet, dejansko ne pomeni odločitve Sveta (glej v tem smislu sodbo z dne 30. junija 1993 , 
Parlament/Svet in Komisija , C-181/91 in C-248/91 , EU:C:1993:271 , točka 14).
39 V obravnavni zadevi je treba izpodbijani sklep razumeti glede na pravni okvir, ki se uporablja za 
določitev sedeža organov, uradov in agencij Unije. V zvezi s tem pa se stranke ne strinjajo glede 
tega, ali se je na člen 341 PDEU, v skladu s katerim se sedež „institucij“ določi „v medsebojnem 
soglasju vlad držav članic“, mogoče veljavno sklicevati kot na podlago za odločitve o določitvi 
sedeža teh organov, uradov in agencij.
40 Svet in države članice, ki intervenirajo v podporo predlogom Sveta, namreč na eni strani trdijo, da 
je treba ta člen razlagati široko, tako da se nanaša tudi na navedene organe, urade in agencije, 
zaradi česar so za določitev sedeža takega organa, urada ali agencije pristojni le predstavniki vlad 
držav članic, ki odločajo v medsebojnem soglasju. Iz tega naj bi izhajalo, da izpodbijani sklep, kot 
akt držav članic, in ne Sveta, ne spada pod nadzor zakonitosti Sodišča na podlagi člena 263 PDEU.
41 Na drugi strani Parlament meni, da odločitev o določitvi sedeža agencije Unije ne spada na 
področje uporabe člena 341 PDEU, ampak spada v pristojnosti zakonodajalca Unije. Parlament iz 
tega sklepa, da je izpodbijani sklep nujno pripisljiv Svetu in se zato ne more izogniti nadzoru 
zakonitosti, ki ga izvaja Sodišče. Vsekakor, tudi če bi bilo treba šteti, da je ta sklep mogoče 
pripisati državam članicam, naj bi bilo treba to tožbo razglasiti za dopustno, ker je usmerjena 
zoper „dejanskega avtorja“ tega sklepa.
8                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
42 Zato je treba na prvem mestu ugotoviti, ali morajo odločitev o določitvi sedeža organa, urada ali 
agencije Unije sprejeti države članice na podlagi pravila iz člena 341 PDEU ali pa jo mora sprejeti 
zakonodajalec Unije na podlagi materialnopravne podlage, ki se uporablja na področju, na 
katerem mora ukrepati zadevni organ, urad ali agencija.
Pristojnost na področju določitve kraja sedeža organov, uradov in agencij Unije
43 V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le 
njeno besedilo in cilje, ki se z njo uresničujejo, ampak tudi njeno sobesedilo. Tudi zgodovina 
nastanka določbe prava Unije lahko vsebuje elemente, ki so upoštevni za njeno razlago (glej v tem 
smislu sodbo z dne 10. decembra 2018 , Wightman in drugi , C-621/18 , EU:C:2018:999 , točka 47in 
navedena sodna praksa).
44 Tako je treba na podlagi teh metod razlage preučiti, ali se člen 341 PDEU uporablja za sklepe 
o določitvi sedeža organov, uradov in agencij Unije.
45 Na prvem mestu, v zvezi z besedilom člena 341 PDEU je treba navesti, da se ta člen nanaša samo 
na „institucije Unije“. V skladu s členom 13(1) PEU pa pojem „institucije“ napotuje na natančen 
seznam subjektov, ki med drugim ne vključuje organov, uradov in agencij Unije.
46 Na drugem mestu, glede sobesedila, v katerega spada člen 341 PDEU, je treba najprej poudariti, 
kot je generalni pravobranilec navedel v točki 94 sklepnih predlogov, da so bile z Lizbonsko 
pogodbo spremenjene številne določbe Pogodb, da bi se vanje vključilo izrecno sklicevanje na 
„organe, urade in agencije Unije“, kar je povzročilo izrecno razlikovanje na eni strani med 
institucijami Unije, ki so izrecno navedene v členu 13(1) PEU, in na drugi strani organi, uradi in 
agencijami Unije. Medtem ko se nekatere določbe Pogodbe DEU nanašajo le na institucije Unije, 
se druge njene določbe, kot so členi 15, 16, 123, 124, 127, 130, 228, 263, 265, 267, 282, 298 in 325, 
nanašajo širše na institucije, organe, urade in agencije Unije. V zvezi s pristojnostjo Sodišča to 
zlasti velja za člene 263, 265 in 267 PDEU.
47 Ugotoviti pa je treba, da besedilo člena 341 PDEU, ki se nanaša le na „institucije“, ustreza besedilu 
določb, ki so veljale pred tem členom, in sicer člen 216 Pogodbe EGS (postal člen 216 Pogodbe ES, 
ki pa je postal člen 289 ES).
48 Okoliščine, ki jo navaja Svet, da so v določbah sedmega dela Pogodbe DEU, naslovljenega „Splošne 
in končne določbe“, v katerega spada člen 341 PDEU, navedene „institucije“, torej ni mogoče 
razlagati – ob tem, da Pogodba EU, kot izhaja iz točke 46 te sodbe, jasno razlikuje med 
institucijami Unije na eni strani ter organi, uradi in agencijami Unije na drugi strani – kot izraz 
namena avtorjev Pogodb, da se pojem „institucije“ razume široko, tako da ta pojem ne zajema le 
subjektov iz člena 13(1) PEU, temveč tudi organe, urade in agencije Unije, ustanovljene 
s Pogodbama ali na njuni podlagi, katerih namen je prispevati k uresničevanju ciljev Unije. To 
velja še toliko bolj, ker sta Pogodba EU in Pogodba DEU na podlagi člena 1, tretji odstavek, PEU in 
člena 1(2) PDEU enotna ustavna podlaga Unije, tako da se morata opredelitev pojma „institucije“ 
iz člena 13(1) PEU in razlikovanje med temi institucijami na eni strani ter organi, uradi in agencije 
Unije na drugi strani, v obeh pogodbah uporabljati horizontalno in enotno.
49 Prav tako ne more biti odločilna široka razlaga Sodišča glede pojma „institucije“ v smislu 
člena 340, drugi odstavek, PDEU, ki določa, da „[v] primeru nepogodbene odgovornosti pa Unija 
v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, nadomesti kakršno koli 
škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti“.
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                  9SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
50 Čeprav je namreč Sodišče razsodilo, da pojem „institucije“ v smislu zadnjenavedene določbe ne 
zajema le institucij Unije, naštetih v členu 13(1) PEU, ampak tudi vse organe, urade in agencije 
Unije, ki so ustanovljeni s Pogodbama ali na njuni podlagi, in naj bi prispevali k uresničevanju 
ciljev Unije (sodba z dne 16. decembra 2020 , Svet in drugi/K. Chrysostomides & Co. in drugi , 
C-597/18 P, C-598/18 P, C-603/18 P in C-604/18 P, EU:C:2020:1028 , točka 80in navedena sodna 
praksa), se je Sodišče pri oblikovanju te sodne prakse izrecno oprlo na dejstvo, da na eni strani 
organi, uradi in agencije Unije, ustanovljeni s Pogodbama ali na njuni podlagi, prispevajo 
k uresničevanju ciljev Unije in na drugi strani, da bi bilo v nasprotju z namenom avtorjev Pogodb, 
če bi se lahko Unija, kadar deluje prek organa, urada ali agencije, izognila posledicam določb 
Pogodb, ki urejajo nepogodbeno odgovornost Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 
2. decembra 1992 , SGEEM in Etroy/EIB , C-370/89 , EU:C:1992:482 , točke od 13 do 16).
51 Tako široka razlaga pojma „institucije“, ki jo je Sodišče podalo za namene uporabe člena 340, drugi 
odstavek, PDEU, ustreza potrebi, utemeljeni s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam 
držav članic, ki so izrecno navedena v tej določbi, da se prepreči, da bi se Unija izognila uporabi 
ureditve nepogodbene odgovornosti iz člena 268 PDEU v povezavi s členom 340, drugi odstavek, 
PDEU in sodnemu nadzoru Sodišča, ki iz tega izhaja, kadar deluje prek organa, urada ali agencije 
Unije, ki niso institucije iz člena 13(1) PEU (glej po analogiji sodbo z dne 2. decembra 1992 , 
SGEEM in Etroy/EIB , C-370/89 , EU:C:1992:482 , točki 14in 16). To mora veljati še toliko bolj, 
ker – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 100 sklepnih predlogov – pojem „uslužbenci“ 
iz člena 340, drugi odstavek, PDEU s funkcionalnega vidika zajema vse osebje, ki dela za Unijo, 
bodisi v institucijah bodisi v organih, uradih in agencijah Unije.
52 Zato se ni mogoče uspešno sklicevati na razlago pojma „institucije“ v smislu člena 340, drugi 
odstavek, PDEU, ki ureja obseg nepogodbene odgovornosti Unije, da bi se po analogiji opredelilo 
področje uporabe člena 341 PDEU, ki se nanaša na obseg pristojnosti, ki so državam članicam 
pridržane na podlagi Pogodb.
53 Svet se prav tako ne more uspešno sklicevati na pojem „institucije“ iz člena 342 PDEU, v skladu 
s katerim „[u]reditev glede jezikov v institucijah Unije določi Svet z uredbami, sprejetimi 
soglasno, ne da bi posegal v določbe, ki jih vsebuje statut Sodišča Evropske unije“. Kot je namreč 
generalni pravobranilec navedel v točki 98 sklepnih predlogov, se pojma „institucije“ v smislu 
zadnjenavedenega člena namreč ne sme nujno razlagati tako, da vključuje organe, urade in 
agencije Unije, saj se lahko ureditev glede jezikov organa, urada ali agencije Unije razlikuje od 
tiste, ki velja v institucijah Unije.
54 V zvezi s Protokolom št. 6 je treba navesti, da ta protokol, kot trdi Svet, sicer ne določa le sedeža 
institucij Unije, ampak tudi sedež nekaterih organov, uradov in agencij Unije, med katerimi je 
Europol, in se sklicuje na člen 341 PDEU, vendar ne določa, da morajo sedeže organov, uradov in 
agencij Unije skupno določiti države članice v skladu z načelom iz tega člena. V zvezi s tem je treba 
ugotoviti, da je skupna značilnost teh organov, uradov in agencij Unije, da so jih ustanovile države 
članice, medtem ko to ne velja za agencijo Unije, kot je organ ELA, ki ga je na podlagi ustanovnih 
pogodb ustanovil zakonodajalec Unije. Tako iz tega protokola ni mogoče sklepati na voljo držav 
članic, da načelo iz tega člena neposredno ali po analogiji uporabijo za določitev sedeža vseh 
organov, uradov in agencij Unije.
55 Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 112 sklepnih predlogov, sprejetje posebnega 
protokola kaže nasprotno o dejstvu, da so države članice menile, da mora biti njihova skupna 
odločitev glede določitve sedeža nekaterih izčrpno naštetih organov, uradov in agencij Unije 
posebej zapisana v primarno pravo, da bi imela pravne učinke v pravu Unije.
10                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
56 V zvezi z izrecnim sklicevanjem na člen 341 PDEU v Protokolu št. 6 je treba navesti, da je to 
sklicevanje mogoče pojasniti s tem, da se ta protokol nanaša predvsem na institucije, navedene 
v členu 13(1) PEU.
57 Poleg tega je res, kot je razvidno iz člena 2 sklepa iz Edinburga, da so predstavniki vlad držav članic 
izrazili željo, da si pridržijo odločitve v zvezi s sedeži organov, uradov in agencij Unije enako, kot 
so izrecno in jasno pooblaščeni s členom 341 PDEU za ustanovitev sedežev institucij Unije. Ravno 
tako je bilo na medvladni konferenci, na kateri je bila sprejeta Amsterdamska pogodba, besedilo 
sklepa iz Edinburga povzeto kot protokol, ki je priložen k pogodbam EU, ES, ESPJ in ESAE in je 
zdaj postal Protokol št. 6, priložen k pogodbam EU, DEU in ESAE.
58 Vendar po eni strani edini člen zadnjenavedenega protokola, ki ima podobno besedilo kot člen 1 
sklepa iz Edinburga, določa sedež le institucij, organov, uradov ali agencij Unije, ki so jih 
ustanovile države članice. Po drugi strani je Sodišče sicer temu sklepu priznalo pravno 
zavezujočo naravo v sodbi z dne 1. oktobra 1997 , Francija/Parlament (C-345/95 , EU:C:1997:450 ), 
na katero se je sklicevalo v drugih poznejših sodbah (glej v tem smislu sodbi z dne 
13. decembra 2012 , Francija/Parlament , C-237/11 in C-238/11 , EU:C:2012:796 , točke od 36 do 
42, in z dne 2. oktobra 2018 , Francija/Parlament (Izvajanje proračunske pristojnosti) , C-73/17 , 
EU:C:2018:787 , točka 33), vendar na podlagi člena 2 navedenega sklepa ni mogoče sprejeti razlage 
člena 341 PDEU, ki bi bila v nasprotju z njegovim jasnim besedilom.
59 Svet se kot element okvira sklicuje tudi na predhodno institucionalno prakso v zvezi z določitvijo 
sedeža organov, uradov in agencij Unije in trdi, da za to prakso velja „institucionalno priznanje“ na 
podlagi Skupne izjave iz leta 2012 in skupnega pristopa, ki ji je priložen.
60 Vendar je iz informacij, s katerimi je Sodišče seznanjeno v okviru te zadeve, razvidno, da 
zatrjevana praksa še zdaleč ni posplošena. Postopke, ki se uporabljajo za določitev sedeža 
organov, uradov in agencij Unije, so namreč bodisi izvedle same države članice bodisi so bile 
v različnih obsegih in na različnih podlagah vključene institucije Unije kot subjekti 
zakonodajnega postopka ali brez takšnega statusa.
61 Tudi če se predpostavi, da bi bilo mogoče, kot trdi Svet, ugotoviti obstoj predhodne ustaljene in 
skladne prakse, v skladu s katero naj bi bili sedeži organov, uradov in agencij Unije sistematično 
določeni na podlagi politične odločitve samo predstavnikov vlad držav članic, razlaga člena 341 
PDEU, ki jo Svet zagovarja na podlagi te prakse, ne more imeti koristi od kakršnega koli 
„institucionalnega priznanja“ na podlagi Skupne izjave iz leta 2012 in skupnega pristopa, ki ji je 
priložen. Ta izjava namreč, kot je poudarjeno v njenem petem odstavku, nikakor ni pravno 
zavezujoča in poleg tega ne vsebuje nobenega priznanja kakršnega koli pridržka pristojnosti 
držav članic v zvezi z določitvijo sedeža organov, uradov in agencij Unije.
62 Vsekakor takšna praksa, ki bi bila v nasprotju s pravili Pogodbe DEU in zlasti s členom 341 PDEU, 
ker bi bilo področje uporabe tega člena kljub njegovemu jasnemu besedilu razširjeno na določitev 
sedeža organov, uradov in agencij Unije, ne more ustvariti precedenčnega primera, ki bi zavezoval 
institucije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. maja 2008 , Parlament/Svet , C-133/06 , EU:C:2008:257 , 
točka 60in navedena sodna praksa).
63 Na tretjem in zadnjem mestu je treba v zvezi s ciljem člena 341 PDEU navesti, da je cilj tega člena 
ohraniti pristojnosti držav članic za odločanje samo pri določanju sedeža institucij Unije. 
V nasprotju s stališčem Sveta na obravnavi razlaga tega člena, in sicer da se ne uporablja za 
organe, urade in agencije Unije, temu členu ne more odvzeti polnega učinka, kot je navedel 
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                11SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
generalni pravobranilec v točki 138 sklepnih predlogov. Čeprav je res, da je sedež institucij Unije 
že določen s primarnim pravom, v obravnavani zadevi s Protokolom št. 6, pa člen 341 PDEU ostaja 
upošteven za vsako morebitno prihodnjo odločitev o spremembi sedeža obstoječe institucije ali 
o določitvi sedeža nove institucije.
64 V tem okviru je treba opozoriti, da drugače kot pri institucijah Unije, katerih ustanovitev in naloge 
so zaradi svojega ustavnega pomena določene v samih Pogodbah, organi, uradi in agencije Unije, 
kot je organ ELA, katerih namen je uresničevanje ciljev določene politike Unije, praviloma niso 
ustanovljeni na podlagi Pogodb. V teh okoliščinah mora njihova ustanovitev, če ne izhaja iz 
primarnega prava, izhajati iz akta sekundarne zakonodaje, sprejetega na podlagi materialnih 
določb za izvajanje politike Unije, v kateri zadevni organ, urad ali agencija deluje, in v skladu 
s postopki, določenimi v teh določbah.
65 Ker v Pogodbah ni drugih pojasnil v zvezi s tem, mora prav tako zakonodajalec Unije v skladu 
s postopki, določenimi v upoštevnih materialnih določbah Pogodb, določiti sedež organa, urada 
ali agencije Unije, ki ga je ustanovil sam z aktom sekundarne zakonodaje, sprejetim na podlagi teh 
določb, kot to velja za pristojnost, ki jo ima zakonodajalec Unije na podlagi navedenih določb za 
določitev pristojnosti, organizacije in načina delovanja tega organa, urada ali agencije.
66 Odločitev o določitvi sedeža organa, urada ali agencije Unije je tako – v nasprotju s trditvami 
Sveta – neločljivo povezana z odločitvijo o njeni ustanovitvi.
67 Pri določitvi kraja sedeža organa, urada ali agencije Unije se lahko sicer upoštevajo politični vidiki, 
kot je pri lokaciji organov, uradov ali agencij Unije potreba po zagotovitvi določene enakomerne 
geografske porazdelitve ali dajanju prednosti državam članicam, ki še nimajo sedeža organa, 
urada ali agencije Unije.
68 Vendar politična narava odločitve o določitvi kraja sedeža takega organa, urada ali agencije Unije 
sama po sebi ne more upravičiti, da ta odločitev ne spada v pristojnost zakonodajalca Unije, ki 
mora pri izvajanju pristojnosti Unije dejansko redno sprejemati politične odločitve (glej v tem 
smislu sodbo z dne 7. septembra 2016 , Nemčija/Parlament in Svet , C-113/14 , EU:C:2016:635 , 
točka 55).
69 Poleg tega mora taka odločitev predvsem omogočati zagotavljanje izvajanja nalog, ki so zaupane 
zadevnemu organu, uradu ali agenciji Unije za uresničevanje ciljev določene politike.
70 Prav tako ni mogoče sprejeti trditve, da lahko vezanost določitve sedeža organa, urada ali agencije 
Unije na materialno podlago, na kateri temelji njegova oziroma njena ustanovitev, glede na 
upoštevno pravno podlago pripelje do tega, da se za to določitev zahteva kvalificirana večina 
v Svetu – in ne odločitev, sprejeta v medsebojnem soglasju predstavnikov vlad držav članic – pri 
čemer je navedena določitev v okviru zakonodajne razprave kompromisna rešitev.
71 Kot je bilo namreč opozorjeno v točki 68 te sodbe, to, da ima lahko odločitev o določitvi kraja 
sedeža organa, urada ali agencije Unije pomembno politično razsežnost, ker mora ta odločitev 
izpolnjevati zlasti vidike v zvezi z enakomerno geografsko porazdelitvijo, ne preprečuje tega, da 
bi zakonodajalec Unije lahko sprejel to odločitev v skladu s postopki, določenimi v upoštevnih 
materialnih določbah Pogodb, saj je ta politična razsežnost v zvezi s tem lahko element, ki ga 
zakonodajalec Unije lahko upošteva pri izvrševanju svoje diskrecijske pravice. Poleg tega je treba 
poudariti, da se zakonodajni postopek Unije na podlagi določb člena 1, drugi odstavek, PEU 
12                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
v povezavi s členom 10(3) PEU vodi v skladu z načelom preglednosti v razmerju do državljanov, 
zato lahko uporaba tega postopka okrepi demokratično podlago odločitve o določitvi kraja sedeža 
organa, urada ali agencije Unije, kot je organ ELA.
72 Ravno tako, in bolj bistveno, okoliščina, da je odločitev, kakršna je ta, ki se nanaša na določitev 
kraja sedeža organa, urada ali agencije Unije, politično občutljiva, ne more povzročiti spremembe 
pristojnosti, ki so s Pogodbama podeljene institucijam Unije, niti tega, da se izvajanje teh 
pristojnosti izvzame iz zakonodajnih postopkov, določenih s Pogodbama. Določitev obsega 
določbe Pogodb, ki ureja materialno pristojnost Unije, tako ne more biti odvisna od vidikov, 
povezanih s politično občutljivostjo zadevnega področja ali s skrbjo za zagotovitev učinkovitosti 
ukrepa.
73 Iz vseh teh preudarkov in zlasti iz besedila člena 341 PDEU izhaja, da te določbe ni mogoče 
razlagati tako, da ureja določitev kraja sedeža organa, urada ali agencije Unije, kot je organ ELA.
74 V teh okoliščinah države članice niso pristojne za odločanje o določitvi kraja sedeža tega organa, 
ampak zakonodajalec Unije, ki mora za to delovati v skladu s postopki, določenimi v upoštevnih 
materialnih določbah Pogodb, v obravnavani zadevi člena 46 in 48 PDEU, ki določata uporabo 
rednega zakonodajnega postopka.
75 Ob upoštevanju te ugotovitve se je treba na drugem mestu izreči o pristojnosti Sodišča za 
odločanje o obravnavani tožbi.
Avtor izpodbijanega sklepa in pristojnost Sodišča na podlagi člena 263 PDEU
–Avtor izpodbijanega sklepa
76 Na prvem mestu je treba preveriti, ali je izpodbijani sklep, ki je bil sprejet ob robu seje Sveta na 
konferenci predstavnikov vlad držav članic, mogoče pripisati tem predstavnikom.
77 Kar zadeva vsebino izpodbijanega sklepa, je iz njegovega besedila razvidno, da je ta sklep akt 
voditeljev držav ali vlad 27 držav članic, ki je bil sprejet ob robu seje Sveta po medvladnem 
postopku. To je potrjeno z izrecnim sklicevanjem v naslovu in na začetku preambule tega sklepa 
na „predstavnike vlad držav članic“.
78 V zvezi s tem je treba navesti, da je bil izpodbijani sklep sprejet izrecno na podlagi člena 341 
PDEU, saj so avtorji tega sklepa menili, da je treba navedbo „institucij“ iz tega člena razlagati 
široko, torej da se ne nanaša le na institucije, ki so posebej naštete v členu 13(1) PEU, ampak tudi 
na organe, urade in agencije Unije.
79 Poleg tega je treba ugotoviti, da so bila pripravljalna dela za izpodbijani sklep opravljena na sejah 
predstavnikov vlad držav članic, ki so potekala ob robu sej Coreperja z dne 13. marca 2019 in 
5. junija 2019 .
80 Glede okoliščin sprejetja izpodbijanega sklepa je treba navesti, da niti dejstvo, da je izbirni 
postopek, izveden na medvladni ravni za določitev kraja sedeža organa ELA, potekal v prostorih 
Sveta in ob pomoči služb generalnega sekretariata Sveta, niti dejstvo, da je Komisija ocenila 
ponudbe, predložene v okviru tega izbirnega postopka, niti okoliščina, da je izpodbijani sklep 
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                13SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
podpisal predstavnik države članice, ki je ob sprejetju tega sklepa predsedovala Svetu v skladu 
s členom 16(9) PEU, v tem primeru romunski minister za pravosodje, niso takšni, da bi se lahko 
z njimi ovrgel sklep, da je navedeni sklep mogoče pripisati državam članicam, in ne Svetu.
81 Po eni strani namreč sprejetje akta v prostorih ali ob pomoči institucije Unije namreč samo po sebi 
Sodišču ne podeljuje pristojnosti za presojo zakonitosti tega akta (glej po analogiji sodbo z dne 
22. marca 1990 , Le Pen, C-201/89 , EU:C:1990:133 , točki 11in 16). Po drugi strani se na podlagi 
sodelovanja institucij Unije pri pripravi sklepa predstavnikov vlad držav članic, sprejetega ob 
robu seje Sveta, ne bi mogla določiti pravna narava in avtor akta, ki iz tega sodelovanja izhaja.
82 Tako izpodbijanega sklepa niti glede na njegovo vsebino niti glede na okoliščine, v katerih je bil 
sprejet, ni mogoče opredeliti kot akt Sveta. Nasprotno, ta sklep je akt, ki so ga skupaj in 
v medsebojnem soglasju sprejeli predstavniki vlad držav članic.
–Pristojnost Sodišča na podlagi člena 263 PDEU
83 Na drugem mestu je treba opozoriti, da je upoštevno merilo, ki ga je Sodišče uporabilo za 
izključitev pristojnosti sodišč Unije za odločanje o pravnem sredstvu zoper akte, ki so jih sprejeli 
predstavniki vlad držav članic, zgolj merilo njihovega avtorja, ne glede na njihove zavezujoče 
pravne učinke (sklep z dne 16. junija 2021 , Sharpston/Svet in predstavniki vlad držav članic , 
C-685/20 P, EU:C:2021:485 , točka 47).
84 Utemeljitve Parlamenta, da bi bilo treba v obravnavani zadevi sprejeti široko pojmovanje avtorjev 
aktov, na katere se sklicuje člen 263 PDEU, in sicer institucij, organov, uradov in agencij Unije, da 
bi se štelo, da je izpodbijani sklep sprejela institucija, organ, urad ali agencija Unije v smislu tega 
člena, ali vsaj obravnavati to tožbo kot tožbo, vloženo zoper sklep Sveta, zato ni mogoče sprejeti, 
ne da bi bila ta utemeljitev v nasprotju z jasnim besedilom tega člena (glej v tem smislu sklep z dne 
16. junija 2021 , Sharpston/Svet in predstavniki vlad držav članic , C-685/20 P, EU:C:2021:485 , 
točka 48).
85 Takšna razlaga bi bila tudi v nasprotju z voljo avtorjev Pogodb – izraženo v členu 263 PDEU, 
katerega področje uporabe je omejeno le na akte prava Unije, ki jih sprejmejo institucije, organi, 
uradi in agencije Unije – da se iz nadzora sodišč Unije izvzamejo akti držav članic.
86 Razširitev pojma izpodbojnih aktov na podlagi člena 263 PDEU na akte, ki jih države članice 
sprejmejo, čeprav v medsebojnem soglasju, bi nazadnje pomenila, da se sodišču Unije odobri 
neposredni nadzor nad akti držav članic in tako obidejo pravna sredstva, ki so posebej predvidena 
v primeru neizpolnitve obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi Pogodb.
87 Ta pravna sredstva namreč temeljijo na upoštevanju vlog institucij, organov, uradov in agencij 
Unije na eni strani ter držav članic na drugi strani v pravnem redu Unije. V zvezi s tem je treba 
opozoriti, da v skladu z načelom iz člena 13(2) PEU vsaka institucija, tako kot Sodišče, deluje 
v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, in v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih 
določata Pogodbi.
88 Čeprav se v obravnavani zadevi izpodbijani sklep obravnava kot akt, ki so ga sprejele le države 
članice, in tako ne spada pod nadzor zakonitosti iz člena 263 PDEU, ga vseeno ni mogoče enačiti 
z odločitvijo, sprejeto na podlagi člena 341 PDEU, saj je treba ta člen, kot je razvidno iz preudarkov 
v točkah od 43 do 73 te sodbe, razlagati tako, da se nanaša izključno na določitev sedeža institucij, 
navedenih v členu 13(1) PEU, ne pa na določitev sedeža organov, uradov in agencij Unije.
14                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
89 Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 166 sklepnih predlogov, odločitev, kakršen je 
izpodbijani sklep, ki so jo sprejele države članice na področju, na katerem Pogodbi ne določata 
njihovega delovanja, v pravu Unije nima nobenih zavezujočih pravnih učinkov. Okoliščina, da je 
ena ali več institucij Unije imela neko vlogo v okviru postopka, v katerem je bil sprejet ta sklep, ne 
spremeni narave tega sklepa, ki ni del pravnega reda Unije (glej po analogiji sodbo z dne 
20. septembra 2016 , Ledra Advertising in drugi/Komisija inECB, od C-8/15 P do C-10/15 P, 
EU:C:2016:701 , točka 54).
90 V tem okviru mora zakonodajalec Unije iz razlogov pravne varnosti in učinkovitega sodnega 
varstva v skladu s postopki, določenimi v upoštevnih materialnih določbah Pogodb, sprejeti akt 
Unije, s katerim se potrdi ali, nasprotno, odstopi od politične odločitve, ki so jo sprejele države 
članice, pri čemer je treba pojasniti, da ima le ta akt zakonodajalca Unije zavezujoče pravne učinke 
v okviru prava Unije in da mora biti navedeni akt v okoliščinah, kakršne so te iz obravnavane 
zadeve, nujno sprejet pred vsakim ukrepom za dejansko izvajanje lokacije sedeža zadevnega 
organa.
91 Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da izpodbijani sklep ni akt Sveta, temveč politični akt, 
ki nima zavezujočih pravnih učinkov in so ga skupaj sprejele države članice, zaradi česar ta sklep 
ne more biti predmet ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU.
92 Zato je treba to tožbo zavreči, ker je vložena zoper akt, za katerega Sodišče ni pristojno za nadzor 
zakonitosti na podlagi člena 263 PDEU.
Stroški
93 V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
94 V skladu s členom 138(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma. 
Vendar lahko Sodišče, če je to glede na okoliščine v zadevi očitno upravičeno, odloči, da ena 
stranka poleg svojih stroškov nosi tudi del stroškov druge stranke.
95 V obravnavani zadevi, za katero je značilno, da je bil izpodbijani sklep sprejet v okoliščinah, ki so 
posebne v tem, da obstajajo različne prakse in različne razlage glede vprašanja pristojnosti 
odločanja na področju določitve sedeža organov, uradov in agencij Unije, je upravičeno odločiti, 
da vsaka od glavnih strank, in sicer Parlament in Svet, nosi svoje stroške.
96 V skladu s členom 140(1) navedenega poslovnika Kraljevina Belgija, Češka republika, Kraljevina 
Danska, Irska, Helenska republika, Kraljevina Španija, Francoska republika, Veliko vojvodstvo 
Luksemburg, Madžarska, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Slovaška republika in 
Republika Finska nosijo svoje stroške.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.Tožba se zavrže.
2.Evropski parlament in Svet Evropske unije nosita svoje stroške.
ECLI:EU:C:2022:569                                                                                                                15SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )
3.Kraljevina Belgija, Češka republika, Kraljevina Danska, Irska, Helenska republika, 
Kraljevina Španija, Francoska republika, Veliko vojvodstvo Luksemburg, Madžarska, 
Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Slovaška republika in Republika Finska 
nosijo svoje stroške.
Podpisi
16                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:569SODBA Z DNE 14. 7. 2022 – ZADEVA C-743/19 
PARLAMENT /SVET (SEDEŽ EVROPSKEGA ORGANA ZA DELO )