ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah–Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo–Uredba št. 2201/2003–Pojem „običajno prebivališče“ otroka–Merila presoje

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah–Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo–Uredba št. 2201/2003–Zahteva za vrnitev otroka–Postopek vrnitve–Hitrost–Zahteva, ki mora biti utemeljena na elementih, ki jih je mogoče hitro in lahko preveriti in ki so, kolikor je mogoče, nedvoumni

(Uredba Sveta št. 2201/2003, uvodna izjava 17 in člen 11)
Zadeva C‑45/17

Frédéric Jahin

proti

Ministre de l’Économie et des Finances

in

Ministre des Affaires sociales et de la Santé

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (France))

„Predhodno odločanje – Prosti pretok kapitala – Člena 63 in 65 PDEU – Uredba (ES) št. 883/2004 – Člen 11 – Odtegljaji v zvezi z dohodki od kapitala, namenjenega financiranju socialne varnosti v državi članici – Oprostitev za državljane Evropske unije, ki so vključeni v sistem socialne varnosti druge države članice – Fizične osebe, ki so vključene v sistem socialne varnosti tretje države – Različno obravnavanje – Omejitev – Upravičenost“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 18. januarja 2018

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil–Določbe Pogodbe–Področje uporabe–Pretok kapitala v smislu člena 63 PDEU–Pojem–Odtegljaji v zvezi z dohodki od nepremičnin in na kapitalski dobiček od odsvojitve nepremičnine, ki jih v državi članici prejmejo njihovi državljani, ki prebivajo v tretjih državah–Vključitev (člen 63 PDEU) Prosti pretok kapitala in svoboda plačil–Omejitve–Davčna zakonodaja–Odtegljaji v zvezi z dohodki od kapitala iz naslova iz naslova prispevkov v sistem socialne varnosti države članice–Oprostitev za državljane Unije, ki so vključeni v sistem socialne varnosti druge države članice zaradi načela uporabe ene zakonodaje na področju socialne varnosti–Neenako obravnavanje med temi državljani in fizičnimi osebami, ki so vključene v sistem socialne varnosti tretje države–Neprimerljivi položaji–Dopustnost (člena 63 PDEU in 65 PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 883/2004, člen 11)
89

Vsekakor je Sodišče že razsodilo, da se v sistemu pravnih sredstev, uvedenem s Pogodbo DEU, razlikuje med tožbami na podlagi členov 258 in 259 PDEU, ki se nanašajo na ugotovitev, da država članica ni izpolnila obveznosti, in tožbami na podlagi členov 263 in 265 PDEU, ki se nanašajo na nadzor zakonitosti aktov in nedelovanje institucij Unije. Namen teh pravnih sredstev je različen, zanje pa veljajo tudi različna pravila. Kadar v navedeni pogodbi ni določb, ki bi to izrecno dovoljevale, država članica ne more uspešno uveljavljati nezakonitosti sklepa ali direktive, ki sta nanjo naslovljena, kot sredstvo obrambe zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz neizvršitve tega sklepa ali te direktive. Drugače je lahko le, če bi zadevni akt vseboval posebej težke in očitne napake, tako da bi ga bilo mogoče šteti za neobstoječega (sodbi z dne 18. oktobra 2012, Komisija/Češka republika, C‑37/11, EU:C:2012:640, točka 46, in z dne 11. oktobra 2016, Komisija/Italija, C‑601/14, EU:C:2016:759, točka 33).
80

Družba NITC s tretjim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah od 123 do 138 izpodbijane sodbe presodilo, da je bila škoda, ki jo je imela njena ponovna uvrstitev na sporna seznama na njeno lastninsko pravico, pravico do ugleda in svobodo gospodarske pobude, sorazmerna. Prvič, Splošno sodišče bi moralo ugotoviti, da je bila ta ponovna uvrstitev očitno nesorazmerna glede na kršitve načel in temeljnih pravic, ki se jih je navajalo pred Splošnim sodiščem v okviru prvega tožbenega razloga. Drugič, Splošno sodišče naj bi kršilo temeljne pravice družbe NITC s tem, da ni namenilo zadostne pozornosti skupnemu akcijskemu načrtu. V zvezi s tem družba NITC trdi, da naj bi bilo dejstvo, da je Svet „ciljal“ nanjo, hkrati nesorazmerno in diskriminatorno. Razlogovanje Splošnega sodišča v točki 135 izpodbijane sodbe, da so bili omejevalni ukrepi, sprejeti proti družbi NITC, upravičeni zaradi pomena njenih dejavnosti prevoza nafte, ob hkratnem priznavanju, da so bile te dejavnosti odobrene, naj bi bilo protislovno. Ker namreč v skladu s točkama 86 in 87 izpodbijane sodbe za povezavo s širjenjem jedrskega orožja štejejo prihodki, ki jih iranska vlada v končni fazi prejme od prodaje iranske nafte, naj dejstvo, da to nafto prevaža ta družba ali ena oziroma več drugih družb, ne bi spremenilo ničesar.
69

Sodišče je namreč v točki 67 sodbe z dne 21. decembra 2016, Komisija/World Duty Free Group in drugi (C‑20/15 P in C‑21/15 P, EU:C:2016:981), opozorilo, da je v zvezi z nacionalnim ukrepom, s katerim se podeljuje splošna davčna ugodnost, pogoj v zvezi s selektivnostjo izpolnjen, če Komisija dokaže, da ta ukrep odstopa od splošne ali „običajne“ davčne ureditve, ki se uporablja v zadevni državi članici, s čimer s konkretnimi učinki uvaja različno obravnavanje subjektov, čeprav so subjekti, ki so upravičeni do davčne ugodnosti, in subjekti, ki so iz nje izključeni, z vidika cilja, ki se uresničuje z navedeno davčno ureditvijo te države članice, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju. Sodišče je v točkah 70 in 71 navedene sodbe pojasnilo, da dodatne zahteve po opredelitvi posebne kategorije podjetij, ki bi bila edina v prednosti zaradi zadevnega ukrepa in ki bi jih bilo mogoče razlikovati zaradi posebnih lastnosti, ki so tem podjetjem skupne in ki so zanje značilne, ni mogoče izpeljati iz sodne prakse Sodišča.
60

Glede vpliva, ki ga lahko imajo omejevalni ukrepi, določeni s sporno ureditvijo, na nekatere pravice in svoboščine, na katere se eventualno lahko sklicujejo zadevne banke in finančne institucije, saj so lahko navedeni ukrepi ovirali zlasti sklepanje finančnih transakcij, je treba opozoriti, kot je Sodišče to že večkrat presodilo, da omejevalni ukrepi po definiciji povzročajo učinke, ki posegajo zlasti v lastninsko pravico in svobodno opravljanje poklicnih dejavnosti, in tako škodijo osebam, ki ne nosijo nobene odgovornosti za položaj, zaradi katerega so bile sankcije sprejete (glej v tem smislu sodbo z dne 30. julija 1996, Bosphorus, C‑84/95, EU:C:1996:312, točka 22, in z dne 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 149).
6

Člen 54 Direktive 2004/39, naslovljen „Poklicna skrivnost“, določa: „1. Države članice zagotovijo, da pristojne organe, vse osebe, ki delajo ali so delale za pristojne organe, ali subjekte, na katere so prenesene naloge v skladu s členom 48(2), ter revizorje in izvedence, ki jih zadolžijo pristojni organi, zavezuje obveznost poklicne skrivnosti. Nobena zaupna informacija, ki jo lahko prejmejo pri opravljanju svojih dolžnosti, ne sme biti izdana kateri koli osebi ali organu, razen v obliki povzetka ali združeni obliki, tako da posameznih investicijskih podjetij, upravljavcev trga, reguliranih trgov ali katerih koli drugih oseb ni mogoče prepoznati, brez poseganja v primere, za katere velja kazensko pravo[,] ali druge določbe te direktive. 2. Če je bil zoper investicijsko podjetje, upravljavca trga ali regulirani trg uveden stečajni postopek ali postopek prisilne likvidacije, se lahko zaupne informacije, ki ne zadevajo tretjih oseb, razširijo v civilnem ali gospodarskem postopku, če je to potrebno za izvajanje postopka. 3. Brez poseganja v primere, za katere velja kazensko pravo, lahko pristojni organi, telesa ali fizične ali pravne osebe, razen pristojnih organov, ki prejmejo zaupne informacije v skladu s to direktivo, te informacije uporabijo samo pri opravljanju svojih dolžnosti in za izvajanje svojih funkcij, v primeru pristojnih organov v okviru področja uporabe te direktive ali v primeru drugih organov, teles ali fizičnih ali pravnih oseb za namen, za katerega so jim bile take informacije posredovane in/ali v okviru upravnih ali sodnih postopkov, ki se specifično nanašajo na izvajanje teh funkcij. Vseeno lahko organ, ki prejme informacije, te informacije uporabi za druge namene, če pristojni organ ali drugi organ, telo ali oseba, ki posreduje informacije, privoli v to. 4. Za vse zaupne informacije, ki so sprejete, izmenjane ali posredovane v skladu s to direktivo, veljajo pogoji poklicne molčečnosti iz tega člena. Ne glede na to ta člen pristojnim organom ne preprečuje, da bi izmenjevali ali posredovali zaupne informacije v skladu s to direktivo in drugimi direktivami, ki se uporabljajo za investicijska podjetja, kreditne institucije, pokojninske sklade, [kolektivne naložbene podjeme za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP)], zavarovalne in pozavarovalne posrednike, zavarovalnice, regulirane trge ali upravljavce trga ali drugače s privolitvijo pristojnega organa ali drugega organa ali telesa ali fizične ali pravne osebe, ki je informacije sporočila. 5. Ta člen pristojnim organom ne preprečuje, da bi v skladu z nacionalnim pravnim redom izmenjali ali posredovali zaupne informacije, ki niso bile prejete s strani pristojnega organa druge države članice.“
14

Ugovor je temeljil zlasti na prejšnjih znamkah, ki sta navedeni spodaj (v nadaljevanju: prejšnji znamki): – figurativna mednarodna znamka, ki je ponazorjena spodaj, registrirana 30. septembra 1983 pod številko 480105 in podaljšana do leta 2023, ki ima učinke v Avstriji, Beneluksu, na Hrvaškem, v Franciji, na Madžarskem, v Italiji, na Portugalskem, v Češki republiki, Romuniji, na Slovaškem in v Sloveniji ter ki označuje proizvode iz razredov 18, 25 in 28, ki ustrezajo tem opisom: – razred 18: „Torbe, ki se nosijo čez ramo, ter potovalke, kovčki in potovalne torbe, zlasti za športno opremo in športna oblačila“; – razred 25: „Oblačila, škornji, čevlji in copati“; – razred 28: „Igre, igrače; izdelki za telesno dejavnost, izdelki za gimnastiko in šport (ki niso vključeni v druge razrede) vključno s športnimi žogami“; – mednarodna figurativna znamka, ki je predstavljena spodaj, registrirana 17. junija 1992 pod številko 593987 in podaljšana do leta 2022, ki ima učinke v Avstriji, Beneluksu, Bolgariji, na Cipru, na Hrvaškem, v Španiji, Estoniji, na Finskem, v Franciji, Grčiji, na Madžarskem, v Italiji, Latviji, Litvi, na Poljskem, na Portugalskem, v Združenem kraljestvu, Republiki Češki, Romuniji, Sloveniji in na Slovaškem ter ki označuje zlasti proizvode iz razredov 18, 25 in 28, ki ustrezajo naslednjim opisom: – razred 18: „Izdelki iz usnja in/ali imitacije usnja (vključeni v ta razred); ročne torbice in drugi toki, ki niso prilagojeni za izdelke, za katerih hrambo so namenjeni, ter majhni usnjeni izdelki, med drugim denarnice, žepne denarnice, etuiji za ključe; ročne torbice, […]“; – razred 25: „Oblačila, obutev, pokrivala; deli in sestavni deli za obutev, podplati za obutev, vložki in vložki za boljšo držo, pete, zgornji del škornjev; […]“ – razred 28: „Igre, igrače, vključno z malo obutvijo in majhnimi žogami (igrače); oprema in naprave za telesno vadbo, gimnastiko in šport (vključena v ta razred); […]“:
57

Navedeni pojem v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso zahteva, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih dejstev, značilnih za zadevni pogoj zaposlitve v posebnih okoliščinah, v katerih se uporabi, ter na podlagi objektivnih in transparentnih meril, da se ugotovi, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže želeni cilj in ali je nujno za dosego tega cilja. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene pogodbe za določen čas, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti ali pa so, odvisno od primera, posledica uresničevanja legitimnega cilja socialne politike države članice (glej zlasti sodbi z dne 13. septembra 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, točka 53, in z dne 14. septembra 2016, de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, točka 45, ter sklep z dne 22. marca 2018, Centeno Meléndez, C‑315/17, neobjavljen, EU:C:2018:207, točka 65).
9

Člen 3 navedene direktive določa: „1. Države članice v skladu z Direktivo [91/414] do 31. decembra 2010 po potrebi spremenijo ali prekličejo obstoječe registracije fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo metalaksil kot aktivno snov. Do navedenega datuma zlasti preverijo, ali so pogoji iz Priloge I k navedeni direktivi v zvezi z metalaksilom, z izjemo tistih iz dela B besedila o navedeni aktivni snovi, izpolnjeni in ali ima imetnik registracije dokumentacijo ali dostop do dokumentacije, ki izpolnjuje zahteve iz Priloge II k navedeni direktivi v skladu s pogoji iz člena 13. 2. Z odstopanjem od odstavka 1 države članice znova ocenijo vsako registrirano fitofarmacevtsko sredstvo, ki vsebuje metalaksil kot edino aktivno snov ali kot eno od več aktivnih snovi, vključenih v Prilogo I k Direktivi [91/414] najpozneje do 30. junija 2010, v skladu z enotnimi načeli iz Priloge VI k Direktivi [91/414] na podlagi dokumentacije, ki izpolnjuje zahteve iz Priloge III k navedeni direktivi, in ob upoštevanju dela B besedila o metalaksilu iz Priloge I k navedeni direktivi. Na podlagi navedene ocene države članice presodijo, ali sredstvo izpolnjuje pogoje iz člena 4(1)(b), (c), (d) in (e) Direktive [91/414]. Države članice nato: (a) če sredstvo vsebuje metalaksil kot edino aktivno snov, najpozneje do 30. junija 2014 po potrebi spremenijo ali prekličejo registracijo, ali (b) če sredstvo vsebuje metalaksil kot eno izmed več aktivnih snovi, registracijo po potrebi spremenijo ali prekličejo najpozneje do 30. junija 2014 ali do datuma, določenega za takšno spremembo ali preklic v ustreznih direktivah, s katerimi so bile zadevne snovi dodane v Prilogo I k Direktivi [91/414], pri čemer se upošteva poznejši datum.“
Člen 9 iste konvencije, naslovljen „Dostop do pravnega varstva“, določa:

„[…]

2. Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

[…]

dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi [, za katere veljajo določbe] člena 6, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.

[…]

Določbe tega drugega odstavka ne izključujejo možnosti predhodnega revizijskega postopka pred upravnim organom in ne vplivajo na zahtevo, da je treba izčrpati vse upravne revizijske postopke, preden se zateče k sodnim revizijskim postopkom, če je taka zahteva predvidena po notranjem pravu.

3. Poleg tega in brez vpliva na revizijske postopke iz prvega in drugega odstavka tega člena mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.

4. Poleg tega in brez vpliva na prvi odstavek tega člena morajo postopki iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena zagotavljati ustrezna in učinkovita pravna sredstva, vključno s sodno prepovedjo, če je ta primerna, in biti morajo pošteni, pravični, pravočasni in ne pretirano dragi. […]“
3

Člen 1, točke 2, 5, 11 in 12, Direktive 98/34 določa: „V tej direktivi: […] 2. ‚storitev‘, katera koli storitev informacijske družbe ali katera koli storitev, ki se običajno opravi odplačno, na daljavo, elektronsko in na zahtevo prejemnika storitev. Za namene te opredelitve pojmov: – ‚na daljavo‘ pomeni, da se storitev opravi, ne da bi bile stranke sočasno navzoče, – ‚elektronsko‘ pomeni, da se storitev pošlje na začetnem kraju in sprejme na cilju z elektronsko opremo za predelavo (skupaj z digitalnim zgoščevanjem) in shranjevanje podatkov ter se v celoti prenaša, pošilja in sprejema po žici, radijsko, z optičnimi ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi; – ‚na zahtevo prejemnika storitev‘ pomeni, da se storitev opravlja s prenosom podatkov na posamezno zahtevo. Okvirni seznam storitev, ki ne sodijo v to opredelitev, je prikazan v Prilogi V. […] 5. ‚predpis o storitvah‘ je splošna zahteva v zvezi z začetkom in nadaljevanjem storitvenih dejavnosti v skladu s točko 2, zlasti določbe, ki se nanašajo na dobavitelja storitev, storitve in prejemnika storitve, razen vseh predpisov, ki niso posebej namenjeni storitvam, opredeljenim v zgoraj navedeni točki. […] Za namene te opredelitve pojmov: – se predpis obravnava kot posebej namenjen storitvam informacijske družbe, kadar je, ob upoštevanju razlogov za njegovo sprejetje in besedila, poseben namen in cilj vseh ali nekaterih posameznih določb predpisa urediti take storitve jasno in z določenim ciljem, – se predpis ne obravnava kot da je posebej namenjen storitvam informacijske družbe, če vpliva na take storitve le posredno ali postransko. […] 11. ‚tehnični predpis‘, tehnične specifikacije in druge zahteve ali predpisi o storitvah, skupaj z ustreznimi upravnimi določbami, katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju, zagotavljanju storitve, ustanovitvi dobavitelja storitve ali uporabi v državi članici ali njenem večjem delu, pa tudi zakoni in drugi predpisi držav članic, razen tistih, ki so določeni v členu 10 in prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo izdelka ali ki prepovedujejo opravljanje ali uporabo storitve ali ustanovitev dobavitelja storitve. […] 12. ‚osnutek tehničnega predpisa‘ je besedilo tehnične specifikacije ali druge zahteve ali predpisa o storitvah, vključno z upravnimi določbami, ki je sestavljen, z namenom sprejetja v obliki tehničnega predpisa, pri čemer je besedilo v pripravljalni fazi, ko se še vedno lahko bistveno spremeni.“
76

Iz točk od 56 do 58 izpodbijane sodbe, na katere napotujeta točki 59 in 60 te sodbe, je namreč jasno razvidno, da je Splošno sodišče pri preučitvi, ali so razlike med zadevno prejšnjo nacionalno znamko in temi znaki oslabile razlikovalni učinek navedene znamke, na eni strani presojalo njihovo fonetično podobnost, pri čemer je zlasti poudarilo, da jim je skupna beseda „mobile“ in da dodajanje nekaterih končnic, kot so „.bg“, „bg“ in „n“, v navedenih znakih odraža neznatne razlike, na drugi strani pa njihovo konceptualno podobnost, pri čemer je izpostavilo sporočilo, ki ga posreduje vsak od teh znakov in kako jih zaznava javnost.
37

V praksi mora tako sodišče, ki odloča o taki zahtevi, preučiti veljavnost sklepa organa družbe v delu, v katerem se ta sklep nanaša na določitev zneska odpravnine, odločiti, ali je ta primerna, in po potrebi razveljaviti navedeni sklep v zvezi s to točko in določiti drugačen znesek te odpravnine.
42

Zato bo moralo predložitveno sodišče za odgovor na vprašanje, ali se spor, ki mu je bil predložen, nanaša na takšno transakcijo, ki ostane v celoti ali delno neplačana, z uporabo meril iz točk od 36 do 40 te sodbe zlasti presoditi, ali v skladu z nacionalnim pravom, ki se uporabi, po pravnomočni potrditvi prisilne poravnave kupec še naprej ostane dolžan plačati dogovorjeno ceno in ali je prodajalec oziroma dobavitelj še vedno imetnik terjatve, ki jo lahko uveljavlja pred sodiščem. Če pa bi navedeno sodišče ugotovilo, da so se obveznosti dolžnika znižale do te mere, da je ustrezen del terjatev njegovih dobaviteljev postal dokončno neizterljiv, se odstopanja, ki so določena v členu 185(2) Direktive o DDV za transakcije, ki ostanejo v celoti ali delno neplačane, ne uporabijo.
1.

Helenska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za izvršitev Sklepa Komisije 2012/541/EU z dne 22. februarja 2012 o državni pomoči SA.26534 (C 27/10, ex NN 6/09), ki jo je Grčija odobrila podjetju Enómeni Klostoÿfantourgía (United Textiles) AE in da Komisije ni zadostno obvestila o ukrepih, sprejetih na podlagi tega sklepa, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi členov od 2 do 4 navedenega sklepa ter na podlagi Pogodbe DEU.
44

Nato, Sodišče je že poudarilo, da ker posebna ureditev iz členov 15 in naslednjih Uredbe št. 44/2001 izhaja iz skrbi za varstvo potrošnika kot stranke, ki se pri pogodbi šteje za ekonomsko šibkejšo in pravno manj izkušeno stranko kot njen sopogodbenik, se potrošnika varuje zgolj, če je ta osebno tožeča ali tožena stranka v postopku. Vlagateljica pravnega sredstva, ki sama ni stranka zadevne potrošniške pogodbe, torej ne more koristiti pristojnosti za potrošnike (glej v tem smislu sodbo z dne 19. januarja 1993, Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, točke 18, 23 in 24). Ti preudarki morajo veljati tudi glede potrošnika, ki so mu bili odstopljeni zahtevki drugih potrošnikov.
7

V uvodnih izjavah 1, od 3 do 5 in od 7 do 9 Uredbe št. 469/2009 je navedeno: „ (1) Uredba […] (EGS) št. 1768/92 […] je bila večkrat […] bistveno spremenjena. Zaradi jasnosti in racionalnosti bi bilo treba navedeno uredbo kodificirati. […] (3) Razvijanje zdravil, še posebej tistih, ki so plod dolgotrajnih in dragih raziskav, se v Skupnosti in Evropi ne bo nadaljevalo, če ni ustreznih predpisov, ki določajo zadostno varstvo, ki bi spodbudilo tako raziskovanje. (4) Doba med vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in dovoljenjem za dajanje tega zdravila v promet je trenutno tako dolga, da je doba dejanskega patentnega varstva prekratka, da bi omogočila povrnitev naložb v raziskave. (5) Tak položaj vodi k pomanjkanju ustreznega varstva, kar škoduje farmacevtskim raziskavam. […] (7) Zagotoviti bi bilo treba enotno rešitev na ravni Skupnosti in s tem preprečiti heterogeni razvoj nacionalnih zakonodaj ustvarjajoč dodatna neskladja, ki bi verjetno ovirala prosti pretok zdravil v Skupnosti ter neposredno vplivala na delovanje notranjega trga. (8) Zato je treba zagotoviti [DVC], ki ga pod enakimi pogoji podeli vsaka država članica na zahtevo imetnika nacionalnega ali evropskega patenta za zdravilo, za katero je bilo podeljeno dovoljenje za dajanje v promet. Posledično je uredba najustreznejši pravni instrument. (9) Trajanje varstva, ki ga zagotavlja certifikat, bi moralo biti tako, da bi omogočalo ustrezno dejansko varstvo. V ta namen bi moralo biti imetniku patenta in certifikata omogočeno skupaj največ 15 let trajanja varstva od trenutka, ko je bilo za zadevno zdravilo prvič izdano dovoljenje za dajanje v promet v Skupnosti.
59

V zvezi z ukrepi za preprečevanje goljufij in zlorab v smislu člena 1(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah je treba ugotoviti, da ta določba opredeljuje izjemo od splošnega pravila, določenega v tej direktivi, to je od uporabe skupne davčne ureditve, ki velja za matične in odvisne družbe, ki spadajo na področje uporabe te direktive, zato je treba ta člen razlagati ozko (glej v tem smislu sodbi z dne 24. junija 2010, P. Ferrero e C. in General Beverage Europe, C‑338/08 in C‑339/08, EU:C:2010:364, točka 45, in z dne 8. marca 2017, Euro Park Service, C‑14/16, EU:C:2017:177, točka 49 in navedena sodna praksa).
68

V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da imajo v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča institucije Unije na področju skupne trgovinske politike in predvsem ukrepov trgovinske zaščite široko diskrecijsko pravico zaradi zapletenosti gospodarskih, političnih in pravnih razmer, ki jih morajo preučiti. Sodni nadzor take presoje mora biti zato omejen na preverjanje, ali so bila postopkovna pravila spoštovana, ali je bilo dejansko stanje, ki se upošteva pri izpodbijani izbiri, pravilno ugotovljeno in ali ne gre za očitno napako pri presoji tega dejanskega stanja ali za zlorabo pooblastil (sodba z dne 16. februarja 2012, Svet in Komisija/Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP, C‑191/09 P in C‑200/09 P, EU:C:2012:78, točka 63 in navedena sodna praksa).