Pravilo v zvezi s preučitvijo dejstev po uradni dolžnosti s strani Urada za usklajevanju na notranjem trgu (znamke in modeli), ki ga določa člen 76(1) Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti, se ne uporablja za vprašanje dokaza o resni in dejanski uporabi znamke v okviru postopka za razveljavitev pred Uradom.

Na prvem mestu, kot je razvidno iz člena 15 Uredbe št. 207/2009, imetniku znamke Skupnosti, če ta v obdobju petih let po registraciji te ni resno in dejansko uporabljal v Evropski uniji, grozijo – razen če obstajajo upravičeni razlogi za neuporabo – sankcije, določene s to uredbo, in sicer zlasti razveljavitev pravic iz znamke.

Na drugem mestu, člena 42(2) in 57(2) Uredbe št. 207/2009 izrecno določata, da mora resno in dejansko uporabo ter upravičene razloge za neuporabo dokazati imetnik zadevne znamke, sicer se ugovor ali zahteva za ugotovitev ničnosti zavrne.

V zvezi s tem okoliščine, da člen 51(1) Uredbe št. 207/2009, drugače kot člena 42(2) in 57(2) te uredbe, ne določa, da mora resno in dejansko uporabo ali obstoj upravičenih razlogov za neuporabo dokazati navedeni imetnik, ni mogoče razlagati tako, da je bil namen zakonodajalca Unije izključiti to načelo v zvezi z dokaznim bremenom v okviru postopka za razveljavitev.

Neobstoj pojasnil v zvezi z dokaznim bremenom v členu 51(1) Uredbe št. 207/2009 je poleg tega brez težav pojasnjen z okoliščino, da je namen odstavka 1 člena 51, naslovljenega „Razlogi za razveljavitev“, določitev razlogov za razveljavitev znamke, za kar niso potrebna pojasnila v zvezi z vprašanjem dokaznega bremena.

Člena 42 in 57 te uredbe pa sta določbi, ki sta v glavnem procesni. Vendar je treba navesti, da je posebni namen odstavka 2 obeh členov postavitev okvira, povezanega s procesnim vprašanjem, ki ga postavi tožena stranka, ki namerava izpodbijati upravičenje vlagatelja za nadaljevanje postopka, ki ga je začel.

Zakonodajalec Unije je zaradi takega procesnega okvira, ki je značilen za postopek z ugovorom in ugotovitev ničnosti, da bi se rešila procesna vprašanja, katerih rešitev je predhodna faza glavnega postopka in ki so vključena v ta postopek, določil, da mora dokaz o tem, da se je prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala, priskrbeti njen imetnik, če pa takega dokaza ni, se ugovor in zahteva za ugotovitev ničnosti zavrneta.

Nasprotno pa dejstvo, da je vsako tako procesno vprašanje hipotetično izključeno v okviru postopka za razveljavitev, zlahka utemeljuje, da je, čeprav se člen 57 Uredbe št. 207/2009 nanaša na postopke za razveljavitev in postopke za ugotovitev ničnosti, določba, kot je odstavek 2 tega člena, omejena na zadnjenavedene postopke.

Na tretjem mestu, načelo, ki je mimogrede navedeno v členih 42(2) in 57(2) Uredbe št. 207/2009, po katerem mora imetnik prejšnje znamke dokazati resno in dejansko uporabo te znamke, pomeni le to, kar zahtevata zdrava pamet in osnovna zahteva po učinkovitosti postopka.

Ni namreč sporno, da navedeni imetnik najlažje, v nekaterih primerih celo edini lahko dokaže konkretna dejanja, ki omogočajo potrditev trditve, da je resno in dejansko uporabljal svojo znamko, in navede upravičene razloge za njeno neuporabo. To velja zlasti za dokazila, s katerimi se dokaže taka uporaba in ki so v pravilu 22(4) Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti primeroma našteta, kot so embalaža, nalepke, ceniki, katalogi, računi, fotografije ali časopisni oglasi.

Tako se lahko iz povezane razlage členov 15, 42(2), 51(1) in 57(2) Uredbe št. 207/2009 ugotovi, da mora načeloma v okviru postopka za razveljavitev znamke njen imetnik – in ne Urad po uradni dolžnosti – dokazati resno in dejansko uporabo te znamke.

Prav tako je treba v zvezi s tem ugotoviti, da pravilo 40(5) Uredbe št. 2868/95, ker določa, da mora resno in dejansko uporabo dokazati imetnik znamke, le pojasnjuje načelo v zvezi z dokaznim bremenom, ki, ne da bi bila kršena Uredba št. 207/2009, izhaja iz določb in sistematike te uredbe.

(Glej točke 53 in od 55 do 65.)