Zadeva C-546/07

Evropska komisija

proti

Zvezni republiki Nemčiji

„Neizpolnitev obveznosti države — Svoboda opravljanja storitev — Člen 49 ES — Priloga XII k Aktu o pristopu — Seznam iz člena 24 Akta o pristopu: Poljska — Poglavje 2, točka 13 — Možnost, da Zvezna republika Nemčija odstopi od člena 49(1) ES — Klavzula ‚standstill‘ — Sporazum med vlado Zvezne republike Nemčije in poljsko vlado z dne 31. januarja 1990 o napotitvi delavcev poljskih podjetij zaradi izpolnjevanja podjemnih pogodb — Onemogočanje podjetjem s sedežem v drugih državah članicah, da sklepajo podjemne pogodbe s poljskimi podjetji za delo, ki ga je treba opraviti v Nemčiji — Razširitev omejitev, ki so obstajale ob podpisu pristopne pogodbe v zvezi z dostopom poljskih delavcev do nemškega trga dela“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 30. septembra 2009 I ‐ 444

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. januarja 2010 I ‐ 461

Povzetek sodbe

V okviru tožbe na podlagi člena 226 ES mora Komisija izbrati trenutek, v katerem bo vložila tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti; ugotovitve, od katerih je odvisna ta izbira, pa ne morejo vplivati na dopustnost te tožbe. Določbe navedenega člena je treba uporabiti, ne da bi bila Komisija dolžna spoštovati neki rok, razen če lahko predolgo trajanje predhodnega postopka, določenega v tej določbi, zadevni državi članici oteži zavrnitev trditev Komisije in tako povzroči kršitev pravice do obrambe. Zadevna država članica mora predložiti dokaz o takem vplivu. (Glej točki 21 in 22.)

Postopek zaradi neizpolnitve obveznosti temelji na objektivni ugotovitvi nespoštovanja obveznosti države članice, ki jih nalaga pravo Skupnosti, država članica pa se ne more sklicevati na načelo varstva zaupanja v pravo, da bi preprečila tako ugotovitev, saj bi bilo sprejetje take utemeljitve v nasprotju s ciljem, ki ga uresničuje postopek, določen v členu 226 ES. Dejstvo, da Komisija po obrazloženemu mnenju postopka ne nadaljuje takoj ali kmalu, namreč pri državi članici ne more ustvariti legitimnega pričakovanja, da je bil postopek ustavljen. To še toliko bolj velja, če se je v obdobju zatrjevane nedejavnosti Komisije iskala rešitev, s katero bi se odpravila zatrjevana neizpolnitev obveznosti. Poleg tega, če Komisija ni podala nobenega stališča, ki bi kazalo na to, da bo ustavila začeti postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, zadevna država članica ne more veljavno trditi, da je omenjena institucija kršila načelo zaupanja v pravo, ker navedenega postopka ni ustavila. (Glej točke od 25 do 27.)

Država članica, ki v svoji administrativni praksi razlaga pojem „podjetje druge strani“, ki je v zadevni določbi dvostranskega sporazuma o napotitvi delavcev podjetij s sedežem v drugi državi članici, ki je podpisnica sporazuma, zaradi izpolnjevanja podjemnih pogodb, kot „podjetje s sedežem v prvi državi članici“, ne izpolni obveznosti iz člena 49 ES. Taka razlaga navedene določbe namreč povzroča neposredno diskriminacijo – ki je v nasprotju s členom 49 ES – ponudnikov storitev s sedežem v drugih državah članicah, ki bi zaradi opravljanja storitev v prvi državi članici želeli skleniti podjemno pogodbo s podjetjem s sedežem v drugi državi članici, ki je podpisnica sporazuma. Sporna upravna praksa ne more biti upravičena s tem, da gre za določbo iz mednarodnega dvostranskega sporazuma, ker morajo države članice pri izvajanju zavez, sprejetih na podlagi mednarodnih konvencij, bodisi da gre za konvencijo med državami članicami ali konvencijo med državo članico in eno ali več tretjimi državami, ob omejitvah določb člena 307 ES spoštovati obveznosti iz prava Skupnosti. Seveda lahko ogrozitev ravnotežja in vzajemnosti mednarodne dvostranske konvencije, sklenjene med državo članico in tretjo državo, pomeni objektivno utemeljitev, na podlagi katere lahko država članica pogodbenica v tej konvenciji zavrne razširitev ugodnosti, ki jih imajo na podlagi te konvencije njeni državljani, na državljane drugih držav članic. Vendar pa se uporaba zadevnega dvostranskega sporazuma od pristopa druge države članice, ki je podpisnica tega sporazuma, k Uniji, nanaša na državi članici, tako da se določbe tega sporazuma v odnosih med obema državama članicama lahko uporabljajo le ob spoštovanju prava Skupnosti, zlasti pravil Pogodbe o svobodi opravljanja storitev. Poleg tega iz ničesar ne izhaja, da bi bilo podjetje s sedežem v drugi državi članici glede možnosti sklepanja podjemnih pogodb s podjetji v drugi državi članici, podpisnici sporazuma, za opravljanje storitev v prvi državi članici v drugačnem položaju od podjetij s sedežem v njej. Poleg tega ekonomski razlogi in preproste praktične težave pri izvajanju navedenega dvostranskega sporazuma nikakor ne morejo upravičiti omejitve temeljne svoboščine, še manj pa odstopanja od člena 46 ES, ki se uporablja ob obstoju dejanske in dovolj resne nevarnosti, ki ogroža temeljne družbene interese. Glede zatrjevane nevarnosti obida prehodnih določb, ki so ugodne za zadevno državo članico in so bile v akt o pristopu vnesene, da bi preprečile nastanek resnih motenj na trgu dela navedene države članice, razširitev pravice do sklepanja podjemnih pogodb s podjetji s sedežem v drugi državi članici, podpisnici sporazuma, na podjetja s sedežem v drugih državah članicah, da bi slednjim omogočili izkoristiti kvoto delavcev, ki prebivajo v tej drugi državi članici, podpisnici sporazuma, iz zadevnega dvostranskega sporazuma, ne more imeti tega učinka, saj taka razširitev v korist podjetij s sedežem v drugih državah članicah nikakor ne vpliva na število dovoljenj za delo, ki jih odobrijo tem delavcem. (Glej točke 40, od 42 do 44, 46, 51, 52, 68 in izrek.)