ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
50.

Nazadnje, to, da se mehanizem povračila škode, določen v členu 17 Direktive 86/653, uporablja že od začetka poskusnega obdobja, še ne pomeni, da pogodbenega razmerja o trgovskem zastopanju ni mogoče nikoli razdreti brez plačila nadomestila in da zato interesi naročitelja niso dovolj upoštevani. Člen 17(2)(a) Direktive 86/653 namreč določa, da ima trgovski zastopnik obvezno in brez predhodno določenih izjem pravico do finančnega nadomestila, vendar le „če in kolikor“ so se zaradi njegove dejavnosti bistveno razvili naročiteljevi poslovni odnosi, kar je povzročilo učinke, ki presegajo trajanje pogodbe o trgovskem zastopanju. Poleg tega mora biti plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin pravično. ( 28 ) V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je bilo ugotovljeno v točki 26 teh sklepnih predlogov, da je ureditev nadomestil nagrajevalna in temelji na storilnosti trgovskega zastopnika. Če je torej treba po teh merilih dodeliti nadomestilo, zgolj dejstvo, da je bila pogodba odpovedana v poskusnem obdobju, ne zadostuje za to, da bi se plačilu nadomestila izognili. Nazadnje, prenehanje veljavnosti pogodbe v poskusnem obdobju lahko učinkuje enako kot prenehanje veljavnosti pogodbe, sklenjene za nedoločen čas, torej povzroči gospodarsko škodo. Nasprotno, če pogoji iz člena 17(2) in (3) Direktive 86/653 niso izpolnjeni, ni treba trgovskemu zastopniku dodeliti nobenega nadomestila ne glede na to, ali je bila pogodba razdrta v poskusnem obdobju ali ne. To izhaja tudi iz dejstva, da namen ureditve nadomestil ni sankcionirati razdrtje pogodbe, temveč trgovskemu zastopniku zagotoviti odškodnino za pretekle storitve, ki bodo učinkovale še na prihodnje posle naročitelja.
63.

Naj poudarim, da je položaj družbe VCAST drugačen od položaja operaterjev, ki dajejo uporabnikom na razpolago opremo ali nosilce za snemanje ali ki zagotavljajo storitve reproduciranja. Navedena oprema, nosilci in storitve se namreč lahko uporabljajo za reproduciranje varovanih del, lahko pa služijo tudi drugim namenom. Poleg tega identiteta morebiti reproduciranih del in s tem imetnikov avtorskih pravic ni vnaprej znana. Zato od navedenih operaterjev torej ne bi bilo smiselno zahtevati, da zahtevajo dovoljenje za prodajo ali najem takšne opreme ali za zagotavljanje takšnih storitev od imetnikov avtorskih pravic. Edini namen storitve, kot je ta, ki jo zagotavlja družba VCAST, pa je dajanje na razpolago in reproduciranje varovanih del, ki so dejansko vnaprej določena (saj so predvidena v sporedih televizijskih kanalov) in katerih imetniki avtorskih pravic so znani.
20.

Potem ko je bila izdana Odločba 2006/446, so skušali družba Gasorba ter J. Rico Gil in A. Ferrándiz González prekiniti pogodbeno razmerje z družbo Repsol ter so skupaj 17. aprila 2008 zoper njo vložili tožbo za ugotovitev ničnosti pogodb, sklenjenih leta 1993, v skladu s členom 81(2) ES (zdaj člen 101(2) PDEU) in odškodninski zahtevek. ( 11 ) V bistvu so svoj tožbeni zahtevek utemeljili s tem, prvič, da je družba Repsol določala končne maloprodajne cene in, drugič, da je bila pogodba o izključni nabavi sklenjena za daljše obdobje, ki presega obdobje, dovoljeno v uredbah o skupinskih izjemah (EGS) št. 1984/83 ( 12 ) in (ES) št. 2790/1999 ( 13 ). Vendar niso bili uspešni niti na prvi stopnji pred Juzgado Mercantil no 4 de Madrid ( 14 ) niti na drugi stopnji pred Audiencia Provincial de Madrid ( 15 ).
12.

Reglamento del seguro obligatorio de responsabilidad civil en la circulación de vehículos de motor (uredba o obveznem zavarovanju civilnopravne odgovornosti pri uporabi motornih vozil), potrjena s kraljevo uredbo št. 1507/2008 z dne 12. septembra 2008 ( 13 ), v členu 2 določa: „1. Za namene civilnopravne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in kritja iz naslova obveznega zavarovanja, urejenega v tej uredbi, se za dogodke ob uporabi vozila štejejo tisti dogodki, ki izhajajo iz nevarnosti, ki izhaja iz vožnje motornega vozila v smislu prejšnjega člena v garažah in na parkiriščih, na javnih in zasebnih poteh in površinah, ki so primerne za krajevni promet ali medkrajevni promet, ter na poteh in površinah, ki sicer niso primerne za to, vendar so v splošni rabi. 2. Za dogodke ob uporabi vozil se ne štejejo: (a) Dogodki, ki izhajajo iz športnih dogodkov z motornimi vozili na dirkališčih, ki so temu posebej namenjena ali pa so pripravljena za tovrstne športne dogodke […]. (b) Dogodki, ki izhajajo iz industrijske ali kmetijske rabe motornih vozil, ki so temu posebej namenjena, brez poseganja v uporabo odstavka 1 v primeru premikanja teh vozil po poteh in površinah, omenjenih v navedenem odstavku, če pri tem ni šlo za industrijsko ali kmetijsko rabo, ki so ji ta namenjena. Na področju logističnih postopkov pri distribuciji vozil se za industrijsko rabo šteje natovarjanje, raztovarjanje, skladiščenje vozil kot blaga in ostale potrebne dejavnosti glede vozil kot blaga, razen prevoza, ki se izvaja na površinah, na katere se nanaša odstavek 1. (c) Premikanje motornih vozil na poteh in površinah, na katerih ne velja zakonodaja, navedena v členu 1, kot so pristaniška in letališka območja. 3. Prav tako se ne šteje za dogodek ob uporabi vozila uporaba motornega vozila kot instrumenta za storitev naklepnih kaznivih dejanj zoper osebe in premoženje. Vendar če se motorno vozilo uporabi za kakršno koli vrsto ravnanja, ki je v kazenskem zakoniku opisano kot kaznivo dejanje zoper varnost prometa, se to šteje za dogodek ob uporabi vozila […].“
9.

V uvodnih izjavah 7 in 17 Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), ( 3 ) je navedeno: „(7) Vsebinsko področje uporabe in določbe te uredbe morajo biti skladne z Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ( 4 ) (Bruselj I) in Uredbo (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) ( 5 ). […] (17) Če pogodbeni stranki nista izbrali prava, bi se v zvezi s pravom, ki naj se uporabi, koncepta ‚opravljanja storitev‘ in ‚prodaje blaga‘ morala razlagati na enak način kot pri uporabi člena 5 Uredbe […] št. 44/2001, če prodaja blaga in opravljanje storitev sodita na področje uporabe navedene uredbe. Čeprav so franšizne pogodbe in pogodbe o distribuciji pogodbe o storitvah, veljajo zanje posebna pravila.“
3.

V uvodni izjavi 1 je navedeno: „Nadzor porabe energije v Evropi ter večja uporaba energije iz obnovljivih virov skupaj s prihranki energije in večjo energetsko učinkovitostjo so pomembni deli svežnja ukrepov, potrebnih za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov […]. Prav tako imajo ta dejstva pomembno vlogo pri spodbujanju zanesljivosti oskrbe z energijo in tehnološkega razvoja in inovacij ter zagotavljanju možnosti za zaposlovanje in regionalni razvoj, zlasti na podeželskih in odročnih območjih.“
78.

V točkah 125 in 126 izpodbijane sodbe je namreč ugotovilo: „125 […] treba [je] opozoriti, da nastop zastaranja iz člena 25 Uredbe št. 1/2003 ne povzroči, da se kršitev izbriše, niti ne prepreči Komisiji, da v odločbi ugotovi odgovornost za to kršitev (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2005, Sumitomo Chemical in Sumika Fine Chemicals/Komisija, T‑22/02 in T‑23/02, ZOdl., EU:T:2005:349, točke od 60 do 63[ ( 28 )]), ampak pomeni zgolj, da se tisti, za katere zastaranje velja, izognejo postopku za naložitev sankcij (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2012, Bolloré/Komisija, T‑372/10, ZOdl., EU:T:2012:325, točka 194[ ( 29 )]). 126 Poleg tega iz jezikovne, teleološke in sistematične razlage člena 25 Uredbe št. 1/2003 izhaja, da ima, enako kot v primeru individualnih procesnih jamstev, kot je pravica do obrambe, in obveznosti Komisije, da na zadevno pravno osebo naslovi obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in odločbo, s katero naloži te sankcije […], od nastopa zastaranja iz naslova odstavka 1 korist in se nanj lahko sklicuje vsaka od pravnih oseb ločeno, če Komisija proti njim vodi postopek. Tako je bilo v sodni praksi že priznano, da zgolj to, da se je za eno od hčerinskih družb iz skupine družb v smislu gospodarske enote iztekel zastaralni rok, ne povzroči, da se postavi pod vprašaj odgovornost matične družbe, in ne preprečuje, da se vodi postopek proti zadnji (glej v tem smislu zgoraj v točki 125 navedeno sodbo Bolloré/Komisija, EU:T:2012:325, točke od 193 do 196 […]).“
52.

Zato menim, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti pritrdilno. Proste cone, na katere se sklicuje UStG, so lahko samo te, ki so upoštevane v členu 156 Direktive o DDV in na katere napotujeta člena 61, prvi odstavek, in 71(1), prvi pododstavek, Direktive. Za namene DDV so proste cone v skladu z nemškim pravom in pravom Unije „zunanja cona“, pri čemer se ta izraz razlaga tako, da se v nekaterih okoliščinah blago, ki se vanje vnese, šteje za uvoženo na ozemlje Unije šele po tem, ko te cone zapusti in je vneseno na ozemlje države članice.
69.

Zgoraj sem že ugotovil, da je treba izpodbijane sklepe razglasiti za nične. V tej zadevi bi razglasitev ničnosti izpodbijanih sklepov, ne da bi se določila ohranitev njihovih učinkov, nedvomno pomembno vplivala na čezmejno sodelovanje v boju proti terorizmu, hujšim kaznivim dejanjem in nedovoljeni migraciji. To bi zelo otežilo dostop organov pregona (v državah članicah, ki jih zadevajo izpodbijani sklepi, in drugih sodelujočih državah članicah) do profilov DNK, prstnih odtisov in nacionalnih registrov vozil. S tega vidika bi odločitev, da se učinki izpodbijanih sklepov ne ohranijo, škodila ohranjanju javnega reda in ogrozila učinkovitost čezmejnega sodelovanja na tem področju. ( *29 ) Razlog za to je, da vključene države članice z razglasitvijo ničnosti izpodbijanih sklepov ne bi več imele podlage za navedeno sodelovanje. Menim, da je to zadosten razlog za ohranitev učinka izpodbijanih sklepov, dokler ne bodo nadomeščeni z novimi akti. Poleg tega moram opozoriti, da želi Parlament sicer doseči razglasitev ničnosti izpodbijanih sklepov, vendar ne izpodbija namena ali vsebine sklepa.
Člen 71f določa:

„1. Avtorji in proizvajalci fonogramov ter izvorni proizvajalci avdiovizualnih del, izvajalci in proizvajalci videogramov ter njihovi pravni nasledniki imajo pravico do nadomestila za zasebno reproduciranje fonogramov in videogramov iz člena 71e. Navedeno nadomestilo pri napravah, ki so namenjene samo analognim ali digitalnim fonografskim ali videogramskim posnetkom, zajema delež cene, ki jo končni kupec plača prodajalcu in se pri večnamenskih napravah in nosilcih izračuna glede na ceno naprav in nosilcev, ki imajo enake značilnosti kot notranji sestavni del, namenjen snemanju, ali pa je, če to ni izvedljivo, kot nadomestilo določen stalni znesek za vsako napravo in nosilec. Pri nosilcih za snemanje zvoka in slike, kot so digitalni nosilci, analogni nosilci, trajni ali prenosni spomini, namenjeni snemanju fonogramov ali videogramov, je znesek nadomestila določen glede na snemalno zmogljivost navedenih nosilcev. Pri sistemih videoposnetkov na daljavo mora nadomestilo iz tega odstavka plačati subjekt, ki zagotavlja storitev, in je določeno glede na plačilo, prejeto za zagotavljanje same storitve.

2. Nadomestilo iz odstavka 1 se določi glede na zakonodajo Skupnosti, vendar ob upoštevanju pravic reproduciranja, z uredbo ministra za kulturne dobrine in dejavnosti [MiBAC], ki jo je treba sprejeti do 31. decembra 2009, potem ko […] predložijo stališča najbolj reprezentativna združenja proizvajalcev naprav in nosilcev iz odstavka 1. Pri določitvi nadomestila je treba upoštevati dodatno sprejetje ali nesprejetje tehničnih ukrepov iz člena 102c in drugačen učinek digitalne kopije glede na analogno. Navedena uredba se posodablja na tri leta.

3. Nadomestilo mora plačati tisti, ki za pridobitne namene proizvaja naprave in nosilce, navedene v odstavku 1, ali jih uvaža na ozemlje države. […] Če se nadomestilo ne plača, je za plačilo solidarno odgovoren distributer naprav ali nosilcev za snemanje.“
27.

Dejanski položaj pa je drugačen, če tožena stranka šele po izteku roka za vložitev pritožbe spozna, da je bila zoper njo brez njene vednosti izdana sodba. Ker v tem primeru ne more več kar tako vložiti pritožbe, mora, da bi lahko v državi izreka sodbe izpodbijal sodbo, najprej preučiti možnosti za vrnitev v prejšnje stanje in nato začeti ustrezen postopek. Šele potem bi lahko – če je s postopkom za vrnitev v prejšnje stanje uspel – v drugem koraku vložil pritožbo zoper sodbo. V nasprotju s položajem, opisanim v točki 26, bi toženo stranko torej bremenila dva postopka (in z njima povezani stroški), katerih predmet bi poleg tega precej presegel okvire predmeta spora sodbe, saj bi bilo treba dodatno presoditi problematiko obnove postopka. Če se upošteva tudi, da se lahko poleg zapletov v zvezi s postopkom in stroški pojavijo tudi praktični problemi, kot so na primer iskanje ustreznih odvetnikov in stroški prevodov, postane jasno, da bi bila tožena stranka, če bi morala za to, da bi preprečila razglasitev izvršljivosti, izvesti postopek za obnovo postopka, v precej slabšem položaju kot tožeča stranka. To zlasti velja za pravno neizkušene in nepremožne tožene stranke. Posebno pri sorazmerno nizkih tožbenih zahtevkih bi bilo treba računati s tem, da bi se lahko take tožene stranke glede na nevarnost zapletov v zvezi s stroški in postopkom prej sprijaznile z izvršitvijo, brez kakršnekoli obrambe, da bi si tako vsaj prihranile nadaljnje stroške odvetnika in postopka, katerih donosnost je pri dejanskih stanjih s tujim elementom – in še posebej za laike – pogosto težko oceniti.
61.

Pri tej odločitvi ne sprejemam stališča Švedske in Finske, da se lahko splošna domneva, s katero se nasprotuje razkritju, uporabi, le če se prošnja za dostop nanaša na veliko število dokumentov. D. N. in M. Spirlea sta tu prosila za dostop do samo dveh dokumentov. Menim, da število dokumentov, ki so predmet prošnje za dostop, ni pomembno. Kadar se uveljavlja izjema iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, je bistveno vprašanje pri ugotavljanju, ali se uporablja splošna domneva, s katero se nasprotuje razkritju, to, ali bi bil namen spornega postopka oslabljen, če bi se prošnji za dostop na splošno ugodilo. To je kvalitativno in ne kvantitativno merilo. Glede na splošno pravico dostopa, ki jo je podelil zakonodajalec Unije, dodajam, da upravne težave zaradi preučitve velikega števila dokumentov v splošnem niso veljaven razlog, da institucija ne bi izpolnila svojih pravnih obveznosti v zvezi s preglednostjo. ( 59 )
88.

Komisija poleg tega navaja veliko število postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti proti Portugalski, ki so vodili tudi do sodb Sodišča na področju čiščenja komunalnih odpadnih voda. To naj bi kazalo na ponavljajoče protipravno ravnanje, in sicer v sektorju, v katerem so vplivi na zdravje in okolje posebej pomembni. ( 71 )
90.

Zato se vključitev grafičnega prikaza v evidence, predložene UUNT, sama po sebi ne more šteti za upošteven dokaz, saj so dokazila, ki so za to potrebna, izrecno navedena v pravilu 19(2) Uredbe št. 2868/95.
80.

Čeprav je vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice odvisna od vzajemnega priznavanja sodnih odločb in torej nujnega medsebojnega zaupanja med državami članicami, to ne more biti v škodo jamstvu spoštovanja temeljnih pravic in zlasti pravic žrtve. Uporaba načela ne bis in idem v nobenem primeru ne sme privesti do priznavanja odločb, ki so v očitnem nasprotju s temeljnimi pravicami.
28.

G. Szemerey je pri Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in socialno sodišče v Gyuli) vložil pritožbo zoper navedeno odločbo. Ker je imelo navedeno sodišče pomisleke glede skladnosti upoštevne nacionalne zakonodaje s pravom Unije, se je odločilo, da prekine postopek in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja: „1. Ali je treba načeli prožnosti in možnosti spremembe iz [uvodnih izjav] 20 in 27 v preambuli Uredbe [št. 796/2004] ter [uvodne izjave] 18, 23 in 26 v preambuli Uredbe [št. 1122/2009] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero je v primeru gojenja redke rastlinske vrste zahtevku za plačilo treba priložiti potrdilo o redki rastlini, če se upošteva upravna praksa, v skladu s katero je bila vložitev prošnje za izdajo potrdila mogoča le pred vložitvijo zahtevka za plačilo, in sicer v obdobju od 2. do 15. aprila 2010, in se je prošnja za izdajo potrdila lahko priložila le ob vložitvi enotnega zahtevka in na podlagi zakonodaje ni bila dopustna poprava napake v zahtevku, ki temelji na nepredložitvi potrdila? 2. Ali je ta sistem združljiv z obveznostjo države členice, da ne ogroža ciljev skupne kmetijske politike, ali pa je mogoče ugotoviti, da je za kmete, ki gojijo redke vrste rastlin, učinkovito izvajanje pravice do pomoči, ki izhaja iz prava Unije, leta 2010 ob spremembi zakonodaje (sprememba člena 43(6) uredbe [št. 61/2009], ki je bila v zakonodajo uvedena z uredbo [št. 31/2010]) postalo nemogoče ali pretirano težavno in nepredvidljivo? 3. Ali [uvodna izjava] 57 v preambuli Uredbe [št. 796/2004] ali [uvodna izjava] 75 v preambuli Uredbe [št. 1122/2009] ter zlasti načelo sorazmernosti nasprotujejo upravni praksi, v skladu s katero se v primeru nepredložitve potrdila o redki rastlini, brez upoštevanja namena, malomarnosti ali okoliščin naloži kazen zaradi čezmerne prijave za celoten zahtevek za plačilo, čeprav ta v preostalem delu za vso poljino izpolnjuje zahteve za dodelitev pomoči in kmet prijavljeno rastlino goji na prijavljeni površini? 4. Ali se uporabijo razlogi za oprostitev iz [uvodnih izjav] 67 ali 71 v preambuli Uredbe [št. 796/2004] ali [uvodne izjave] 75 v preambuli Uredbe [št. 1122/2009], če kmet trdi, da pomeni oviralna ali neprimerna upravna praksa izjemne okoliščine, in skuša dokazati, da je bila praksa upravnega organa deloma ali v celoti vzrok za njegovo napako? 5. Ali se sprejeta izjava o primeru višje sile, ki jo kmet predloži v zvezi z izgubo celotnega posevka (setve), lahko šteje za točen podatek za namene iz [uvodne izjave] 67 v preambuli Uredbe [št. 796/2004] in [uvodne izjave] 93 v preambuli Uredbe [št. 1122/2009], na podlagi katerega je kmetovalec oproščen nepredložitve potrdila o redki rastlini in je zato oproščen kazni v zvezi s celotnim zahtevkom?“
107.

Na podlagi teh meril lahko Svet vpiše samo tiste, ki „so opredeljeni kot: (a) osebe, subjekti ali organi, ki sodelujejo v dejavnostih Irana, ki so nevarne z vidika širjenja jedrskega orožja, ali pri razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja Irana, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo, vključno s sodelovanjem pri nabavi prepovedanega blaga in tehnologije, ali osebe, subjekti ali organi, ki so v lasti takšnih oseb, subjektov ali organov ali pod njihovim nadzorom (tudi na nezakonit način) ali delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih; (b) fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki pomagajo osebi, subjektu ali organu s seznama z namenom izogibanja ali kršitve določb te uredbe, Sklepa Sveta 2010/413/SZVP ali RVSZN 1737 (2006), RVSZN 1747 (2007), RVSZN 1803 (2008) in RVSZN 1929 (2010); (c) vodilni člani islamske revolucionarne garde ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki so v lasti ali pod nadzorom islamske revolucionarne garde oziroma enega ali več njenih vodilnih članov, ali fizične ali pravne osebe, ki delujejo v njihovem imenu; (d) druge osebe, subjekti ali organi, ki zagotavljajo podporo, kot je materialna, logistična ali finančna podpora, iranski vladi, ter osebe in subjekti, povezani z njimi; (e) pravne osebe, subjekti ali organi, ki so v lasti ali pod nadzorom podjetja Islamic Republic of Iran Shipping Lines (IRISL) ali ki delujejo v njegovem imenu“. ( 34 )
56.

Po ukinitvi stalnih poslovalnic delavci podjetij iz postopka v glavni stvari ne morejo več prosto izbirati razdalje med svojim domom in krajem opravljanja dela. Ti delavci morajo vsak dan delati na več krajih, ki jih ne poznajo do dne pred delovnim dnem, in po vrstnem redu, ki ga določi delodajalec. Tako kot Komisija menim, da bi delavce, če bi šteli vsakodnevne vožnje, ki jih morajo opraviti, da bi obiskali stranke, in na katere ne morejo vplivati in jih ne poznajo do dne pred delovnim dnem, za „čas počitka“, nesorazmerno obremenili in da bi bilo to v nasprotju s ciljem zaščite varnosti in zdravja delavcev iz Direktive 2003/88. Nasprotno se ne zdi nesorazmerno, da bi to breme prevzeli podjetji iz postopka v glavni stvari, ki sta se zahvaljujoč uporabi novih tehnologij odločili vzpostaviti to novo organizacijo dela, ki imata od tega korist zaradi znižanja stroškov v zvezi s stalno infrastrukturo in ki imata pristojnost, da določita trajanje poti, ki jih opravijo delavci.
66.

Na tej podlagi ugotavljam, da so trditve družbe Bricmate, prikazane v točki 55 zgoraj, delno pravilne: (i) obseg uvoza iz Kitajske v Unijo (točka d) se je med letom 2007 in obdobjem preiskave zmanjšal za 14 % in ne za 3 %, kot je navedeno v začasni uredbi (pa tudi ne za 15 %, kot navaja družba Bricmate); (ii) potrošnja Unije (točka c) se je v celotnem obdobju zmanjšala za 30 %, kot je navedla družba Bricmate, ne pa za 29 %, kot je navedeno v začasni uredbi; (iii) družba Bricmate pravilno navaja, da se je tržni delež kitajskega uvoza povečal za 1 % in ne za 1,7 % ter ni nikoli dosegel 6 % potrošnje Unije, in da je med letoma 2008 in 2009 je prišlo do padca tržnega deleža, ne pa do stalne rasti v celotnem obdobju; (iv) tržni delež industrije Unije (točki b in del c) se med letom 2007 in obdobjem preiskave ni zmanjšal za 1 % (z 89 % na 88 %), kot je navedeno v začasni uredbi; vendar prav tako ni ostal popolnoma stabilen pri 89 %, kot navaja družba Bricmate, ampak se je za zelo malo – za 0,15 % – zmanjšal, z 89,03 % na 88,88 %; (v) cene kitajskega uvoza (točka f) se med letom 2007 in obdobjem preiskave niso zmanjšala za 3 %, ampak so se povečale za skupaj 9 % (in ne za 10 %, kot trdi družba Bricmate); (vi) razlika v cenah med kitajskim uvozom in industrijo Unije (točka f v primerjavi s točko g) je ostala stabilna pri 42 %, kot navaja družba Bricmate, in se ni povečala s 40 % na 50 %, kot je navedeno v začasni uredbi; (vii) med letoma 2008 in 2009 (ko se je stopnja dobička industrije Unije znižala s +0.6 % na -1.2 %) se tržni delež kitajskega uvoza (točka e) ni povečal s 5,3 % na 5,6 %, ampak zmanjšal na 4,9 %; (viii) med letom 2009 in koncem obdobja preiskave (ko se je stopnja dobička industrije Unije povečala z -1,2 % na +0,4 %) se je tržni delež kitajskega uvoza (točka e) povečal s 4,9 % na 5,8 %, ne pa na 6,5 %; (ix) med letoma 2007 in 2009 (ko se je potrošnja Unije zmanjšala za 23 %) se obseg kitajskega uvoza (točka d) ni zmanjšal za 9 %, kot je navedeno v začasni uredbi, ampak za 20 %, kot navaja družba Bricmate.
42.

V skladu s stališči Komisije na obravnavi menim, da je prvi primer, naveden v točki 1.8 vodnika, zelo skrajen in se nanaša na izredno redek primer, ko je informacija jasna, popolna in ne dopušča nikakršnega dvoma. Kot je poudarila Komisija, taka gotovost seveda ni nujna, da je mogoče informacijo šteti za notranjo. Poleg tega je Komisija upravičeno opozorila, da so v točki 1.15 vodnika povzeti še drugi primeri dogodkov, ki potrjujejo mojo trditev, da informacija o smeri spremembe cene ni nujna za pojem „notranja informacija“. Zdi se, da osma alinea točke 1.15, ki se med drugim nanaša na „nakup ali prodajo kapitala ali večjih sredstev“, zelo natančno zadeva informacije v zadevi Lafonta, in sicer TRS. V skladu z vodnikom je to značilen primer „notranje informacije“. Poleg tega so tudi v tretji, sedmi in predzadnji alinei točke 1.15 vodnika navedeni primeri „notranjih informacij“, čeprav na podlagi teh informacij nikakor ni mogoče predvideti smeri spremembe cen. Skratka, tudi če bi bil vodnik upošteven, menim, da se J.‑B. Lafonta nanj ne more sklicevati v podporo svoji trditvi.