ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Institucije Unije imajo na področju skupne trgovinske politike in predvsem ukrepov trgovinske zaščite široko diskrecijsko pravico zaradi zapletenosti gospodarskih, političnih in pravnih razmer, ki jih morajo preučiti. Sodni nadzor take presoje mora biti omejen na preverjanje, ali so bila postopkovna pravila spoštovana, ali je bilo dejansko stanje, ki se upošteva pri izpodbijani izbiri, pravilno ugotovljeno, ali ne gre za očitno napako pri presoji tega dejanskega stanja ali za zlorabo pooblastil.

V zvezi s tem nadzor Splošnega sodišča nad dokazi, s katerimi instituciji Unije utemeljujeta svoje ugotovitve, ne pomeni nove presoje dejanskega stanja, ki nadomešča presojo institucij. Ta nadzor tudi ne posega v široko diskrecijsko pravico teh institucij na področju trgovinske politike, temveč je omejen na ugotavljanje, ali je s temi dokazi mogoče utemeljiti ugotovitve, do katerih sta prišli instituciji.

(Glej točki 34 in 35.)
3.

Konkurenca — Upravni postopek — Zahtevek za informacije — Obveznost obrazložitve — Obseg (člen 296, drugi odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 18(3)) (Glej točke 18, od 20 do 22, 25 in od 38 do 40.)
Člen 17(1) in (2) Okvirnega sklepa 2008/909 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu pravilu, ki se razlaga tako, da državo izvršiteljico pooblašča, da obsojencu zaradi dela, ki ga je opravljal med prestajanjem zaporne kazni v državi izdajateljici, zniža kazen, čeprav pristojni organi zadnjenavedene države na podlagi njenega prava niso dodelili takega znižanja kazni.

Preden država izvršiteljica prizna obsodilno sodbo in preden se obsojenca premesti v to državo, mora namreč država izdajateljica določiti znižanje kazni, ki se nanaša na obdobje odvzema prostosti na njenem ozemlju. Samo zadnjenavedena država je pristojna za določitev znižanja kazni zaradi dela, ki je bilo opravljeno pred premestitvijo, in, v tem primeru, za sporočitev informacije o tem znižanju državi izvršiteljici z izpolnitvijo potrdila iz člena 4 Okvirnega sklepa 2008/909. Zato država izvršiteljica s svojim pravom o izvrševanju kazni in, konkretno, s svojimi predpisi o znižanju kazni, ne more za nazaj nadomestiti prava države izdajateljice, kar se tiče dela kazni, ki ga je zadevna oseba že prestala na ozemlju zadnjenavedene države. Z drugačno razlago bi se lahko ogrozili cilji Okvirnega sklepa 2008/909, med katerimi je zlasti spoštovanje načela vzajemnega priznavanja, ki je – kot je navedeno v uvodni izjavi 1 tega okvirnega sklepa v povezavi s členom 82(1) PDEU – „temelj“ pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah znotraj Evropske unije.

(Glej točke 44, 46 in 51 ter točko 1 izreka.)
Država članica ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 14(3) Direktive 2006/123 o storitvah na notranjem trgu, če uvede in ohranja zakonodajo, ki podružnicam družb s sedežem v drugih državah članicah, ki so ustanovljene na njenem ozemlju, ne dovoljuje izdajanja davčno ugodnih bonov za prostočasne dejavnosti, ki jih delodajalci dodelijo svojim zaposlenim. Taka omejitev namreč omejuje ponudnikovo pravico do izbire med glavnim ali sekundarnim sedežem in izbire sedeža kot agencije, podružnice ali hčerinske družbe, kar krši to določbo direktive.

Namen prepovedi take omejitve, ki je ni mogoče utemeljiti, je zagotoviti sistematično in hitro odpravo nekaterih omejitev svobode ustanavljanja, za katere pravo Unije šteje, da resno posegajo v pravilno delovanje notranjega trga in da se zato z njo uresničuje namen, ki je v skladu s Pogodbo DEU.

(Glej točke 42, 44, 46 in 48 ter točko 1 izreka.)
Kot pravo, ki se uporablja za nepogodbeno obveznost, nastalo iz škodnega dejanja, člen 4(1) Uredbe št. 864/2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti določa pravo države, v kateri škoda nastane, ne glede na državo, v kateri se je zgodil dogodek, ki je povzročil nastalo škodo, in ne glede na državo ali države, v kateri so nastale posredne posledice. Škoda, ki jo je treba upoštevati pri določitvi kraja, v katerem je ta škoda nastala, je, kot je to razvidno iz uvodne izjave 16 navedene uredbe, neposredna škoda. V zvezi s primeri telesnih poškodb ali škode na premoženju je zakonodajalec Unije v uvodni izjavi 17 Uredbe Rim II pojasnil, da je država, v kateri je nastala škoda, tista država, v kateri je prišlo do telesne poškodbe ali kjer je nastala škoda na premoženju. Iz tega je razvidno, da kadar je mogoče opredeliti nastanek neposredne škode, kar je pri prometnih nesrečah običajno mogoče, je kraj te neposredne škode upoštevna navezna okoliščina za določitev prava, ki se uporablja, ne glede na posredne posledice te nesreče.

Poleg tega uporaba prava kraja, v katerem je nastala neposredna škoda, prispeva k uresničevanju cilja, določenega v členu 16 Uredbe Rim II, in sicer k zagotovitvi predvidljivosti prava, ki se uporablja, ob izogibanju tveganja, da bi bilo lahko navedeno škodno dejanje razdeljeno na več delov, pri čemer bi za vsakega glede na kraj, kjer bi osebe, ki niso neposredne žrtve, utrpele škodo, veljalo drugo pravo.

(Glej točke od 23 do 25 in 29.)
Člen 4 Direktive 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1137/2008, državam članicam nalaga, da zagotovijo, da v rokih, navedenih v tem členu, zadevne aglomeracije zagotovijo ustrezno čiščenje komunalne odpadne vode, ki vstopa v kanalizacijske sisteme, s katerimi so opremljene aglomeracije v skladu s členom 3 te direktive, in da ti izpusti ustrezajo zahtevam iz njene Priloge I, točka B. Ta obveznost ne pomeni, da se morajo vzorci, določeni v Prilogi I, točka D, navedene direktive zbirati vse leto, da bi bilo mogoče upravičeno ugotoviti skladnost zadevnih naprav z zahtevami iz Priloge I, točka B, te direktive. Glede tega je treba navesti, da če država članica lahko predloži vzorec, ki ustreza zahtevam iz Priloge I, točka B, k Direktivi 91/271, je treba obveznosti, ki izhajajo iz njenega člena 4, šteti za izpolnjene.

Komisija mora v okviru postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti, začetega na podlagi člena 258 PDEU, dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti s tem, da Sodišču predloži vse potrebne dokaze, da lahko preveri obstoj te neizpolnitve obveznosti, ne da bi se lahko oprla na kakršno koli domnevo, vendar je treba upoštevati dejstvo, da je glede preverjanja pravilne uporabe nacionalnih določb za zagotovitev učinkovitega izvajanja direktive v praksi Komisija, ki nima preiskovalnih pooblastil na tem področju, zelo odvisna od dokazov, ki jih predložijo morebitni vlagatelji prijav in zadevna država članica. Iz tega zlasti sledi, da če je Komisija predložila dovolj dokazov, ki kažejo na to, da se nacionalne določbe, s katerimi je bila prenesena direktiva, v praksi na ozemlju tožene države članice niso pravilno uporabljale, mora ta vsebinsko in podrobno izpodbijati tako predložene dokaze in posledice, ki izhajajo iz njih.

(Glej točki 47 in 48.)
Zadeva C‑402/14

Viamar – Elliniki Aftokiniton kai Genikon Epicheiriseon AE

proti

Elliniko Dimosio

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Dioikitiko Efeteio Athinon (višje upravno sodišče v Atenah, Grčija))

„Predhodno odločanje — Prosti pretok blaga — Davčne določbe — Notranji davki — Carine fiskalne narave — Dajatve z enakim učinkom — Formalnosti pri prestopu mej — Člen 30 PDEU — Člen 110 PDEU — Direktiva 92/12/EGS — Člen 3(3) — Direktiva 2008/118/ES — Člen 1(3) — Neobstoj prenosa v nacionalno pravo — Neposredni učinek — Plačilo dajatve za nova motorna vozila ob uvozu teh vozil na ozemlje države članice — Dajatev, povezana z registracijo in morebitnim začetkom uporabe vozila — Zavrnitev vračila dajatve ob neobstoju registracije vozila“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. decembra 2015

(direktivi Sveta 92/12, člen 3(1) in (3), in 2008/118, člen 1(1) in (3))

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 25.)

Člen 1(3) Direktive 2008/118 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12 je treba razlagati tako, da izpolnjuje pogoje za neposredno učinkovanje, ki posameznikom omogoča, da se nanj sklicujejo pred nacionalnim sodiščem v sporu z državo članico. Ta člen je namreč brezpogojen in dovolj natančen, saj ne da bi določal pogoj niti zahteval sprejetje dodatnih ukrepov, državam članicam nedvoumno nalaga, naj pri pobiranju davkov na proizvode, ki niso trošarinsko blago, in na opravljanje storitev pazijo na to, da to pobiranje ne povzroča formalnosti, povezane s prestopom mej, v okviru trgovine med državami članicami. (Glej točki 27 in 28 ter točko 1 izreka.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 29 do 32.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 33 do 35.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 36 do 38.)

Motorna vozila ne spadajo v skupino proizvodov, za katere se na podlagi člena 3(1) Direktive 92/12 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov in člena 1(1) Direktive 2008/118 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12 plačuje trošarina v vseh državah članicah in zato niso vključena v sistem usklajene trošarine. Čeprav imajo države članice možnost uvesti ali ohraniti dajatve, ki se plačujejo za take proizvode, morajo svojo pristojnost na tem področju vseeno izvrševati ob spoštovanju prava Unije. Natančneje, države članice morajo v zvezi s tem spoštovati ne le določbe Pogodbe DEU, zlasti njena člena 30 in 110, ampak tudi določbe člena 3(3) Direktive 92/12 in člena 1(3) Direktive 2008/118, pri čemer zadnjenavedena člena prepovedujeta, da pobiranje dajatve povzroči formalnosti, povezane s prestopom mej, v okviru trgovanja med državami članicami. (Glej točki 39 in 40.)
2.

Ničnostna tožba — Fizične ali pravne osebe — Predpisi, ki potrebujejo izvedbene ukrepe — Pojem — Uredba št. 861/2010 o spremembi Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi — Vključitev — Razpoložljiva pravna sredstva zoper te akte pred sodiščem — Obstoj nacionalnih pravnih sredstev zoper izvedbene ukrepe (člen 19(1) PEU; člen 263, četrti odstavek, PDEU; Uredba Komisije št. 861/2010, priloga) (Glej točke od 48 do 56, od 62 do 65.)
Člen 1(1) in (3) Direktive 89/665 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66, državam članicam nalaga, da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev učinkovite in zlasti čim hitrejše revizije odločitev naročnikov, ki niso v skladu s pravom Unije, in da zagotovijo širok dostop do revizijskih postopkov vsem osebam, ki imajo ali so imele interes za pridobitev določenega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.

V teh okoliščinah morajo države članice določiti podrobna postopkovna pravila za odškodninske tožbe v zvezi z javnimi naročili. Ta postopkovna pravila pa ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna pravna sredstva, predvidena za varstvo pravic iz nacionalnega pravnega reda (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti oziroma čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).

(Glej točki 28 in 37.)
Zadeva C‑326/14

Verein für Konsumenteninformation

proti

A1 Telekom Austria AG

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)

„Predhodno odločanje — Direktiva 2002/22/ES — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Pravice uporabnikov — Pravica naročnikov, da odstopijo od pogodbe brez pogodbene kazni — Sprememba tarif, ki izhaja iz pogodbenih pogojev — Zvišanje tarif v primeru zvišanja cen življenjskih potrebščin“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. novembra 2015

Približevanje zakonodaj — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Univerzalna storitev in pravice uporabnikov — Direktiva 2002/22 — Pravica naročnikov, da v primeru sprememb pogodbe od te odstopijo brez pogodbene kazni — Pojem spremembe — Sprememba tarif — Izključitev — Pogoji

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136, člen 20(2))

Člen 20(2) Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136, je treba razlagati tako, da sprememba tarif zagotavljanja elektronskih komunikacijskih storitev in omrežij kot posledica uporabe določila o prilagoditvi cen iz splošnih pogojev, ki jih uporabi podjetje, ki zagotavlja te storitve, ker to določilo določa takšno prilagoditev glede na objektivni indeks cen življenjskih potrebščin, ki ga določi javna ustanova, ne pomeni spremembe pogodbenih pogojev v smislu te določbe, ki naročniku daje pravico, da odstopi od pogodbe brez pogodbene kazni.

Zakonodajalec Unije je namreč priznal, da imajo lahko podjetja, ki zagotavljajo elektronske komunikacijske storitve, pravni interes, da se spremenijo cene in tarife njihovih storitev. V zvezi s tem sprememba tarif, kot je dogovorjena v pogodbi, če temelji na jasni, razumljivi in javnosti lahko dostopni metodi indeksacije, ki izhaja iz odločitev in mehanizmov, sprejetih v okviru javne sfere, končnih uporabnikov ne more postaviti v drugačen pogodbeni položaj, kot pa izhaja iz pogodbe, katere vsebina je določena s splošnimi pogoji poslovanja, ki vsebujejo zadevno določilo. Zato, ko je sprememba tarif opravljena na tak način, je ni mogoče šteti za spremembo pogodbenih pogojev v smislu člena 20(2) Direktive 2002/22.

(Glej točke 25, od 27 do 29 in izrek.)
Niti Uredba št. 297/95 o pristojbinah, ki se plačujejo Evropski agenciji za vrednotenje zdravil, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 273/2012, niti Uredba št. 1234/2008 o pregledu sprememb pogojev dovoljenj za promet z zdravili za uporabo v humani medicini in zdravili za uporabo v veterinarski medicini, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 712/2012, pristojnemu nacionalnemu organu niti ne nalagata niti ne prepovedujeta, da za spremembo naslova imetnika dovoljenja za promet (DP) zahteva plačilo toliko pristojbin, kolikor DP je treba spremeniti.

Uredba št. 297/95 namreč nacionalnim organom, ki so pristojni na področju DP z zdravili, ne nalaga nobene obveznosti. Uredba št. 1234/2008 ne vsebuje nobene določbe, ki bi urejala znesek pristojbin, ki jih zaračunajo pristojni nacionalni organi za obravnavo zbirnih oziroma združenih manjših sprememb tipa IA, kot so čisto administrativne spremembe, ki se nanašajo na identiteto in kontaktne podatke imetnika DP. Vprašanje, ali lahko ti nacionalni organi ne glede na povezanost vlog za spremembe zahtevajo plačilo toliko pristojbin, kolikor DP je treba spremeniti, je, ker Unija ni sprejela regulativnih določb, v domeni nacionalnega prava.

(Glej točke 32, 37, 40 in 41 ter točko 1 izreka.)
Namen te možnosti vložitve ugovora zoper evropski plačilni narok, ki je bil izdan na podlagi Uredbe št. 1896/2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog, ki jo ima tožena stranka, je nadomestiti to, da sistem, uveden s to uredbo, ne predvideva udeležbe navedene tožene stranke v postopku za evropski plačilni nalog s tem, da ji omogoča izpodbijati zahtevek po izdaji evropskega plačilnega naloga. To možnost delovanja omogoča dejstvo, da tožena stranka ni dolžna pojasniti razlogov za ugovor in lahko v skladu s členom 16(3) te uredbe navede le, da ugovarja zahtevku.

Vendar ker je namen postopka, uvedenega z Uredbo št. 1896/2006, hiter in učinkovit sodni postopek ob spoštovanju pravice do obrambe, mora tožena stranka zato pravice uresničevati v predpisanih rokih in ima nato na voljo le še omejena sredstva za ugovor zoper izvršitev evropskega plačilnega naloga. Ponovna preučitev evropskega plačilnega naloga ni več mogoča, ko poteče rok za vložitev ugovora, razen, kot je navedeno v naslovu člena 20 navedene uredbe, v izrednih primerih.

(Glej točke 28, 29, 40 in 41.)
V zvezi s tem je treba skupine, na katere se sklicuje točka 7 Priloge I k Direktivi 94/19 za določitev vlog in vlagateljev, ki so izvzeti iz jamstva, opredeliti funkcionalno. Zato se izvzetje iz zajamčenih vlog uporabi za osebe, ki opravljajo funkcije, za katere je ob upoštevanju nacionalnega prava in poslovne prakse države članice mogoče šteti, da so del pojmov iz navedene točke te priloge, ne glede na poimenovanje funkcij, ki jih opravljajo, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. Poleg tega, ker so skupine, določene v Prilogi I k Direktivi 94/19, izjema od splošnega pravila, določenega v členu 3 navedene direktive, jih je treba razlagati ozko

Točko 7 Priloge I k Direktivi 94/19 o sistemih zajamčenih vlog, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/14, je treba razlagati tako, da države članice lahko iz jamstva, ki ga določa ta direktiva, kot člana vodstva izvzamejo osebe, ki imajo zaradi funkcije, ki jo zasedajo v finančni instituciji, ne glede na poimenovanje te funkcije, na voljo raven informacij in znanja, ki jim omogoča presojo dejanskega finančnega položaja kreditne institucije in tveganj, povezanih z njenimi dejavnostmi.

Fakultativno izvzetje varčevalcev, ki so našteti v navedeni točki Priloge I k Direktivi 94/19, temelji na zahtevi, da imajo te osebe načeloma raven znanja in informacij v zvezi s kreditno institucijo, ki ji zaupajo svoje vloge, ki je večina vlagateljev nima.. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali v konkretnem primeru zadevna oseba ima te informacije in znanja in ali je v položaju, ki ji omogoča poznavanje in presojo dejanskega finančnega položaja te institucije in tveganj v zvezi z njenimi dejavnostmi Pri tem mora nacionalno sodišče upoštevati vse upoštevne okoliščine zadeve in zlasti opis delovnega mesta zadevne osebe, dejavnosti, ki jih je dejansko opravljala, ter pravne in dejanske odnose med njT in upravnim odborom banke. V tem okviru je to, ali je bila zadevna oseba odgovorna za vse dejavnosti banke ali samo za posamezno vejo njene dejavnosti, le eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri navedenem preverjanju.

(Glej točke 33, 37, 38 in točko 2 izreka.)
2.

Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Možnost držav članic, da uporabijo nižjo stopnjo za določene dobave blaga in opravljanje storitev — Znižana stopnja za dobavo, gradnjo, obnovo in adaptacijo stanovanj, ki so del socialne politike — Uporaba znižane stopnje za storitve vgradnje in dobave energijsko varčnih materialov — Razširitev področja uporabe znižane stopnje na vse storitve in dobave energijsko varčnih materialov, ki v smislu prava Unije nimajo prvenstveno socialne funkcije — Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 2006/112, člena 98(2) in 110 ter Priloga III, točka 10) (Glej točke od 30 do 33 in 40.)
Direktivo 92/49 o spremembah Direktiv 73/239 in 88/357 in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44, je treba razlagati tako, da navedena direktiva ne nasprotuje temu, da država članica v skladu z nacionalno zakonodajo v položaju, v katerem bi lahko pristojni nacionalni organ predlagani pridobitvi veljavno nasprotoval na podlagi člena 15b(2) te direktive, temu organu dovoli, da bodisi na svojo pobudo bodisi s formalizacijo zavez, ki jih je ponudil predlagani pridobitelj, odobritvi predlaganih pridobitev doda omejitve ali zahteve, če to ne vpliva na pravice tega predlaganega pridobitelja po navedeni direktivi.

Direktivo 92/49 o spremembah Direktiv 73/239 in 88/357 in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44, je treba razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu ni treba predlaganemu pridobitelju naložiti omejitev ali zahtev, preden lahko nasprotuje predlagani pridobitvi. Kadar se ta organ odloči odobritvi predlagane pridobitve dodati omejitve ali zahteve, te ne smejo temeljiti na merilu, ki ni navedeno med tistimi, ki so našteta v členu 15b(1) navedene direktive, niti ne smejo prekoračiti tega, kar je potrebno za to, da bi predlagana pridobitev izpolnjevala ta merila.

Člen 15b(1) Direktive 92/49 o spremembah Direktiv 73/239 in 88/357 in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/44, je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje temu, da pristojni nacionalni organ naloži zahtevo glede upravljanja podjetja, ki se nanaša na sestavo nadzornih svetov zavarovalnic, na katere se predlagana pridobitev nanaša.

Iz člena 15b(1)(d) Direktive 92/49 namreč izhaja, da pristojni nacionalni organi lahko nasprotujejo predlagani pridobitvi iz razloga, povezanega z zmožnostjo zadevne zavarovalnice, da bo v primeru te pridobitve izpolnila in naprej izpolnjevala bonitetne obveznosti, ki izhajajo zlasti iz te direktive, pri čemer v skladu s to določbo zmožnost zavarovalnice, da bo izpolnila in naprej izpolnjevala bonitetne obveznosti, pomeni, da ima skupina, katere del naj bi postala, strukturo, ki pristojnim organom omogoča učinkovit nadzor.

Mogoče pa je upravičeno oceniti, da lahko zahteva po zagotovitvi neodvisnosti nadzornega organa družbe prispeva h kakovosti in zanesljivosti bonitetnih informacij, ki jih mora ta predložiti in ki so nujne za to, da lahko pristojni organ opravlja učinkovit nadzor nad to družbo.

Zato je načeloma mogoče šteti, da je taka zahteva povezana z enim od meril, ki so našteta v členu 15b(1) Direktive 92/49.

Kljub temu mora predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve presoditi, ali je ta zahteva potrebna za to, da bi lahko zadevna pridobitev izpolnjevali merila iz te določbe.

(Glej točke 48, 52, 53 in 56, in točko 3 izreka.)