Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (veliki senat) 
z dne 24. aprila 2018 * 
„Predhodno odločanje – Azilna politika – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 4 – 
Direktiva 2004 /83/ES – Člen 2(e) – Pogoji za upravičenost do subsidiar ne zaščite – Člen 15(b) – 
Tveganje resne škode za duševno zdravje prosilca v primeru vrnitve v izvorno državo – Oseba, ki je 
bila žrtev mučenja v svoji izvorni državi“ 
V zadevi C-353/16, 
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo 
Supreme Court of the United Kingdom (vrhovno sodišče Združenega kraljestva) z odločbo z dne 
22. junija 2016 , ki je prispela na Sodišče 27. junija 2016 , v postopku 
MP 
proti 
Sec retary of State for the Home Department, 
SODIŠČE (veliki senat), 
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, 
T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, E. Levits in C. Vajda, predsedniki senatov, E. Juhász, A. Borg  
Barthet, sodnika, M. Berger, K. Jürimäe, sodnici, C. Lycourgos (poročevalec) in M. Vilaras, sodnika,  
generalni pravobranilec: Y. Bot,  
sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,  
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. septembra 2017 ,  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:  
– za MP A. Mackenzie in T. Tridimas, barristers, A. Gananathan, solicitor, in R. Husain, QC,  
– za vlado Združenega kraljestva S. Brandon, agent, skupaj z B. Laskom, barrister,  
– za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in M. Wilderspin, agenta,  
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. oktobra 2017  
izreka naslednjo  
* Jezik postopka: angleščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2018 :276 1 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
Sodbo 
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(e) in člena 15(b) Direktive Sveta 
2004 /83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardi h glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati 
državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca, ali osebe, ki iz 
drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja 
v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96). 
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med MP in Secretary of State for the Home Department 
(minister za notranje zadeve, Združeno kraljestvo) zaradi zavrnitve prošnje prvonavedenega za azil. 
Pravni okvir 
Mednarodno pravo 
EKČP 
3 Člen 3 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 
1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), določa: 
„Nikogar se ne sme mučiti ali nečloveško in ponižujoče z njim ravnati ali ga kaznovati.“ 
Konvencija proti mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju 
4 Konvencija proti mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju, 
sprejeta 10. decembra 1984 v New Yorku (v nadaljevanju: Konvencija proti mučenju), je v skladu 
s svojo šesto uvodno izjavo namenjena „poveča[nju] učinkovitost[i] boja proti mučenju in drugim 
krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali ravnanju v vsem svetu“. 
5 Člen 2(1) in (2) te konvencije določa: 
„1. Vsaka država članica izvaja zakonske, upravne, sodne ali druge učinkovite ukrepe, da bi na ozemlju 
pod svojo jurisdikcijo preprečila mučenje. 
2. Kot opravičilo za mučenje se ne more navesti nikakršna izredna okoliščina – bodisi da gre za vojno 
stanje ali vojno nevarnost, notranjo politično nestabilnost ali kako drugo izredno stanje.“ 
6 Člen 3 navedene konvencije določa: 
„1. Nobena država članica ne bo pregnala, izgnala in ne izročila osebe drugi državi, če so resni razlogi 
za sum, da utegne biti mučena. 
2. Da bi ugotovili, ali so taki razlogi, bodo pristojni organi upoštevali vse relevantne okoliščine, med 
drugim tudi to, ali obstaja v zadevni državi vrsta sistematičnih resnih, očitnih ali množičnih kršitev 
človekovih pravic.“ 
ECLI:EU:C:2018 :276 2 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
7 Člen 14(1) iste konvencije določa: 
„Vsaka država članica v svojem pravnem sistemu jamči žrtvi dejanja mučenja odstranitev krivice ter 
pravico do pravične in ustrezne odškodnine, vštevši sredstva, potrebna za njeno čim popolnejšo 
rehabilitacijo. V primeru smrti žrtve dejanja mučenja imajo imetniki pravic te žrtve pravico do 
odškodnine.“ 
Pravo Unije 
Direktiva 2004 /83 
8 V uvodnih izjavah 6 in 25 Direktive 2004 /83 je navedeno: 
„(6) Glavni cilj te direktive je po eni strani zagotoviti, da države članice uporabljajo skupna merila za 
ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, po drugi strani pa 
zagotoviti, da je v vseh državah članicah tem osebam na voljo določena minimalna raven 
ugodnosti. 
[…] 
(25) Treba je uvesti merila, na podlagi katerih se prosilcem za mednarodno zaščito priznava pravica 
do subsidiar ne zaščite. Ta merila naj izhajajo iz mednarodnih obveznosti v okviru instrumentov 
o človekovih pravicah in prakse na tem področju, ki obstajajo v državah članicah.“ 
9 Člen 2 te direktive določa: 
„V tej direktivi: 
[…] 
(e) ‚oseba, upravičena do subsidiar ne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez 
državljanstva, ki ni opredeljena kot begunec, a je bilo v zvezi z njim dokazano, da obstajajo 
utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če bi se vrnila v izvorno državo, ali 
v primeru osebe brez državljanstva, v prejšnjo državo stalnega prebivališča, soočila z utemeljenim 
tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15, in za katero se člen 17(1) in (2) ne 
uporablja, in ki zaradi takega tveganja noče izkoristiti zaščite te države; 
[…]“ 
10 Člen 4(4) navedene direktive določa: 
„Dejstvo, da je prosilec že bil izpostavljen preganjanju ali mu je že bila povzročena resna škoda ali se 
mu je s takšnim preganjanjem ali škodo neposredno grozilo, je resen znak prosilčevega utemeljenega 
strahu pred preganjanjem ali utemeljenim tveganjem resne škode, razen če obstajajo utemeljeni razlogi 
za prepričanje, da se takšno preganjanje ali resna škoda ne bo ponovila.“ 
11 Člen 6 iste direktive določa: 
„Subjekti preganjanja ali resne škode so lahko: 
(a) država; 
ECLI:EU:C:2018 :276 3 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
(b) stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del ozemlja države; 
(c) nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da subjekti iz točk (a) in (b), vključno z mednarodnimi 
organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo, kot sta 
opredeljena v členu 7.“ 
12 Člen 15 Direktive 2004 /83 določa: 
„Resna škoda zajema: 
(a) smrtno kazen ali usmrtitev; ali 
(b) mučenje ali nehumano ali poniževalno ravnanje ali kazen prosilca v izvorni državi; ali 
(c) resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja 
v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada.“ 
13 Člen 16 te direktive določa: 
„1. Državljan tretje države ali oseba brez državljanstva ni več upravičena do subsidiar ne zaščite, kadar 
okoliščine, zaradi katerih ji je bil priznan status subsidiar ne zaščite, prenehajo ali se spremenijo tako, 
da zaščita več ni potrebna. 
2. Pri uporabi odstavka 1 države članice upoštevajo, ali je spremem ba okoliščin dovolj pomem bna in 
trajna, da osebi, upravičeni do subsidiar ne zaščite, ne grozi več resno tveganje ali resna škoda.“ 
14 Člen 18 navedene direktive določa: 
„Države članice priznajo status subsidiar ne zaščite državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, 
ki izpolnjuje pogoje za subsidiar no zaščito v skladu s poglavjema II in V.“ 
Direktiva 2008 /115/ES 
15 Člen 5 Direktive 2008 /115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih 
standardi h in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih 
držav (UL 2008 , L 348, str. 98) določa: 
„Države članice pri izvajanju te direktive ustrezno upoštevajo: 
(a) največje koristi otroka, 
(b) družinsko življenje, 
(c) zdravstveno stanje zadevnega državljana tretje države,  
in spoštujejo načelo nevračanja.“  
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje 
16 MP je šrilanški državljan, ki je v Združeno kraljestvo prispel januarja 2005 in je dobil dovoljenje za 
prebivanje v tej državi kot študent do 30. septembra 2008 . 
ECLI:EU:C:2018 :276 4 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
17 MP je 5. januarja 2009 vložil prošnjo za azil, ki jo je v bistvu obrazložil s tem, da so ga šrilanške 
varnostne sile pridržale in mučile, ker je bil član organizacije „Osvobodilni tigri tamilskega Eelama“,in 
da bi bil zato, če bi se vrnil na Šrilanko, izpostavljen tveganju ponovnega grdega ravnanja. 
18 Pristojni nacionalni organ je z odločbo z dne 23. februarja 2009 to prošnjo zavrnil, ker ni sprejel 
trditve, da je MP še naprej zanimiv za šrilanške organe ali da mu v primeru vrnitve v njegovo državo 
grozi ponovno grdo ravnanje. 
19 MP je zoper to odločbo vložil tožbo pri Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (višje 
sodišče (oddelek za priseljevanje in azil), Združeno kraljestvo). To je imelo na voljo zdravniška 
dokazila, da so na tožeči stranki vidne posledice mučenja, da trpi za hudo posttravmatsko stresno 
motnjo in hudo depresijo, da kaže močna samomorilska nagnjenja in da se zdi posebej odločen, da bo, 
če se bo moral vrniti na Šrilanko, storil samomor. 
20 Čeprav je Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (višje sodišče (oddelek za priseljevanje 
in azil)) sprejelo, da je tožečo stranko dejansko strah, če pomisli na vrnitev na Šrilanko, in da zaradi 
prestanega mučenja tudi v Združenem kraljestvu težko zaupa uradnim osebam ali se sporazumeva 
z njimi, je tožbo MP zavrnilo v delu, v katerem je temeljila na Konvenciji o statusu beguncev, podpisani 
v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954 )), in 
na Direktivi 2004 /83. To sodišče namreč ni sprejelo, da je lahko MP še vedno zanimiv za šrilanške 
organe. 
21 Navedeno sodišče pa je ugodilo tožbi MP v delu, v katerem je temeljila na členu 3 EKČP. V bistvu je 
ugotovilo, da bi bil MP, če bi se moral vrniti na Šrilanko, zaupan zdravstvenim službam te države, da 
na celotni Šrilanki opravlja dejavnost zgolj 25 psihiatrov in da sicer obstajajo specializirane ustanove 
za duševno zdravje, vendar je iz sporočila United Kingdom Border Agency (agencija Združenega 
kraljestva za meje) razvidno, da se sredstva, namenjena za duševno zdravje, dejansko porabijo le za 
velike ustanove v največjih mestih, ki niso dostopne in ne zagotavljajo ustrezne oskrbe za osebe 
zduševnimi boleznimi. V teh okoliščinah je navedeno sodišče ugotovilo, da bi MP, čeprav bi se 
načeloma lahko vrnil na Šrilanko, ne da bi mu ta vrnitev kot taka škodovala, po njegovi vrnitvi 
obravnavale šrilanške službe za duševno zdravje, tako da taka vrnitev ob upoštevanju resnosti njegove 
duševne bolezni in glede na to, da ne bi imel dostopa do ustreznega zdravljenja za to bolezen, ne bi bila 
v skladu s členom 3 EKČP. 
22 Odločba Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (višje sodišče (oddelek za priseljevanje in 
azil)) je bila potrjena s sodbo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče 
(Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo). Zadnjenavedeno sodišče je ugotovilo, da 
namen Direktive 2004 /83 ni, da se uporablja za primere iz člena 3 EKČP, pri katerih se tveganje 
nanaša na zdravje ali je povezano s samomorom, ne pa s preganjanjem. 
23 MP je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču. To poudarja, da gre pri navedeni 
pritožbi za vprašanje, ali je lahko MP upravičen do statusa subsidiar ne zaščite iz členov 2 in 15 
Direktive 2004 /83. 
24 MP trdi, da sta Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) (višje sodišče (oddelek za 
priseljevanje in azil)) in Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče 
(Anglija in Wales) (civilni oddelek)) področje uporabe Direktive 2004 /83 razlagala preozko. Ker ni 
mogoče šteti, da se je njegova duševna bolezen razvila po naravni poti, saj je posledica mučenja, ki so 
ga izvajali šrilanški organi, meni, da bi moral biti ob upoštevanju grdega ravnanja šrilanških organov 
z njim v preteklosti in nezadostne zdravstvene infrastrukture za zdravljenje posledic tega grdega 
ravnanja upravičen do statusa subsidiar ne zaščite. Pomem bno pa naj ne bi bilo, da ni več podano 
tveganje za ponovitev grdega ravnanja, ki je razlog za njegovo trenutno zdravstveno stanje. 
ECLI:EU:C:2018 :276 5 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
25 Predložitveno sodišče meni, da tega vprašanja še nista obravnavala niti Sodišče, zlasti ne v sodbi z dne 
18. decembra 2014 , M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014 :2452 ), niti Evropsko sodiščeza človekove pravice. 
26 V teh okoliščinah je Supreme Court of the United Kingdom (vrhovno sodišče Združenega kraljestva) 
prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: 
„Ali člen 2(e) v povezavi s členom 15(b) Direktive 2004 /83 vključuje utemeljeno tveganje, da prosilec, 
če bi se vrnil v izvorno državo, utrpi resno škodo v zvezi s svojim telesnim ali duševnim zdravjem 
zaradi prejšnjega mučenja ali nehumanega ali poniževalnega ravnanja, za katero je odgovorna izvorna 
država?“ 
Vprašanje za predhodno odločanje 
27 V skladu s členom 18 Direktive 2004 /83 države članice priznajo status subsidiar ne zaščite državljanu 
tretje države, ki izpolnjuje pogoje za upravičenost do take zaščite. 
28 V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu s členom 2(e) te direktive državljan tretje države lahko 
upravičen do subsidiar ne zaščite samo, če obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se 
v primeru vrnitve v izvorno državo soočil z utemeljenim tveganjem, da utrpi eno od treh vrst resne 
škode, opredeljene v členu 15 navedene direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2014 , 
M’Bodj, C-542/13, EU:C:2014 :2452 , točka 30 in navedena sodna praksa). 
29 Med vrstami resne škode, opredeljenimi v členu 15 Direktive 2004 /83, so v točki (b) tega člena 
navedeni mučenje ali nehumano ali poniževalno ravnanje ali kaznovanje prosilca v njegovi izvorni 
državi. 
30 V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da zgolj na podlagi okoliščine, da je bila zadevna oseba 
v preteklosti žrtev mučenja, ki so ga izvajali organi njene izvorne države, tej ni mogoče priznati 
subsidiar ne zaščite v trenutku, v katerem ne obstaja več utemeljeno tveganje, da bi se v primeru vrnitve 
vto državo taka dejanja mučenja ponovila. 
31 V skladu s členom 2(e) Direktive 2004 /83 je sistem subsidiar ne zaščite namenjen varstvu posameznika 
pred utemeljenim tveganjem resne škode v primeru vrnitve v njegovo državo izvora, kar pomeni, da 
obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bila zadevna oseba, če bi se vrnila v to državo, soočena 
s takim tveganjem. 
32 Ta razlaga je potrjena s splošno sistematiko Direktive 2004 /83. 
33 Čeprav je namreč v skladu s členom 4(4) Direktive 2004 /83 obstoj prejšnje resne škode resen indic za 
utemeljeno tveganje, da bo prosilcu ponovno nastala resna škoda, pa je v tej določbi pojasnjeno, da ni 
tako, če obstajajo tehtni razlogi za prepričanje, da se v preteklosti nastala resna škoda ne bo ponovila 
ali nadaljevala. 
34 Poleg tega v skladu s členom 16 te direktive subsidiar na zaščita preneha veljati, kadar okoliščine, zaradi 
katerih je bila ta zaščita priznana, niso več podane ali se spremenijo tako, da ta zaščita ni več potrebna. 
35 Vendar je treba na drugem mestu poudariti, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe v skladu 
z navedbami v spisu, predloženem Sodišču, nanašana dr žavljana tretje države, ki ni bil samo žrtev 
mučenja organov države izvora v preteklosti, temve č ima poleg tega – tudi čeniveč podano tveganje, 
da bo v primeru vrnitve v to državo ponovno deležen takih dejanj – še danes hude psihološke posledice 
zaradi preteklega mučenja, ki bi se v skladu z ustrezno utemeljenimi zdravniškimi ugotovitvami 
bistveno poslabšale, z resnim tveganjem, da bi ta državljan tretje države storil samomor, če bi se vrnil. 
ECLI:EU:C:2018 :276 6 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
36 Glede tega je treba poudariti, da je treba člen 15(b) Direktive 2004 /83 razlagati in uporabljati ob 
spoštovanju pravic, zagotovljenih s členom 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljnjem 
besedilu: Listina), ki izraža eno od temeljnih vrednot Unije in njenih držav članic ter je absoluten, saj je 
ta vrednota tesno povezana s spoštovanjem človekovega dostojanstva iz člena 1 Listine (glej v tem 
smislu sodbi z dne 5. aprila 2016 , Aranyosi in Căldăraru, C-404/15 in C-659/15 PPU , EU:C:2016 :198, 
točke od 85 do 87, ter z dne 16. februarja 2017 , C. K. in drugi, C-578/16 PPU , EU:C:2017 :127, 
točka 59). 
37 Poleg tega je treba opozoriti, da člen 52(3) Listine določa, da kadar pravice, zagotovljene s členom 4 
Listine, ustrezajo tistim, zagotovljenim s členom 3 EKČP, sta vsebina in obseg navedenih pravic enaka 
kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedeni člen 3 EKČP. 
38 Iz sodne prakse Evropskega sodiščaza človekove pravice v zvezi s členom 3 EKČP pa je razvidno, da je 
lahko trpljenje zaradi telesne ali duševne bolezni, ki je nastopila naravno, zajeto s tem členom, čese 
zaradi ravnanja, ki je posledica pripornih razmer, izgona ali drugih ukrepov, za katere je mogoče 
odgovornost pripisati oblastem, stopnjuje ali obstaja tveganje, da se bo stopnjevalo, in to pod pogojem, 
da trpljenje, ki iz tega izvira, dosega minimalno resnost, ki se zahteva s tem členom (glej v tem smislu 
sodbo ESČP z dne 13. decembra 2016 , Paposhvili proti Belgiji, CE:ECHR:2016 :1213 JUD004173810 , 
točki 174 in 175; sodba z dne 16. februarja 2017 , C. K. in drugi, C-578/16 PPU , EU:C:2017 :127, 
točka 68). 
39 V skladu s sodno prakso Evropskega sodiščaza človekove pravice mora biti dosežena enaka stopnja 
resnosti, da lahko člen 3 EKČP preprečuje izgon osebe, katere bolezen se ni pojavila naravno, če 
pomanjkanje oskrbe, ki bi mu bila ta oseba izpostavljena po izgonu, ni posledica namernega dejanja ali 
opustitve države, v katero se vrne (glej v tem smislu ESČP, sodba z dne 29. januarja 2013 , S. H. H. proti 
Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2013 :0129 JUD006036710 , točka 89). 
40 Kar zadeva, natančneje, prag resnosti, ki se zahteva za povzročitev kršitve člena 3 EKČP, iz najnovejše 
sodne prakse Evropskega sodiščaza človekove pravice izhaja, da ta določba nasprotuje odstranitvi hudo 
bolne osebe, za katero obstaja tveganje skorajšnje smrti ali za katero obstajajo utemeljeni razlogi za 
prepričanje, da sicer ni neposrednega tveganja, da bo umrla, vendar bi bila zaradi neobstoja ali 
nedostopnosti ustreznega zdravljenja v namem bni državi izpostavljena dejanskem u tveganju resnega, 
hitrega in nepopravljivega poslabšanja svojega zdravstvenega stanja, ki bi povzročilo hudo trpljenje ali 
bistveno skrajšanje njene pričakovane življenjske dobe (glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 
13. decembra 2016 , Paposhvili proti Belgiji, CE:ECHR:2016 :1213 JUD004173810 , točki 178 in 183). 
41 V tem smislu je treba člen 4 Listine razlagati tako, da odstranitev državljana tretje države, ki ima 
posebej hudo duševno ali telesno bolezen, pomeni nečloveško in ponižujoče ravnanje v smislu tega 
člena, če ta odstranitev povzroči dejansko in izkazano nevarnost za znatno in nepopravljivo 
poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja (glej po analogiji sodbo z dne 16. februarja 2017 , C. K. in 
drugi, C-578/16 PPU , EU:C:2017 :127, točka 74). Enako je mogoče ugotoviti za uporabo člena 19(2) 
Listine, v skladu s katerim se nihče ne sme odstraniti v državo, v kateri zanj obstaja resna nevarnost, 
da bo nečloveško ali ponižujoče obravnavan. 
42 Sodišče je glede tega razsodilo, da je zlasti v primeru hude duševne bolezni primerno, da se ne 
upoštevajo samo posledice fizičnega prevoza zadevne osebe iz države članice v tretjo državo, ampak se 
upošteva celota znatnih in nepopravljivih posledic, ki bi izhajale iz odstranitve (glej po analogiji sodbo 
z dne 16. februarja 2017 , C. K. in drugi, C-578/16 PPU , EU:C:2017 :127, točka 76). Temu je treba 
dodati, da je treba glede na temeljni pomen prepovedi mučenja in nečloveškega ali ponižujočega 
ravnanja iz člena 4 Listine posebno pozornost nameniti posebni ranljivosti oseb, katerih duševno 
trpljenje, ki bi se v primeru odstranitve lahko povečalo, je posledica mučenja ali nečloveškega ali 
ponižujočega ravnanja v izvorni državi. 
ECLI:EU:C:2018 :276 7 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
43 Iz tega sledi, da člen 4 in člen 19(2) Listine, kakor se razlagata ob upoštevanju člena 3 EKČP, 
nasprotujeta temu, da država članica izžene državljana tretje države, če bi ta izgon v bistvu povzročil 
znatno in nepopravljivo poslabšanje njegovih duševnih motenj, zlasti kadar bi to poslabšanje, kot 
v obravnavanem primeru, ogrozilo njegovo preživetje. 
44 Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da bi lahko v takih izjemnih primerih odstranitev hudo bolnega 
državljana tretje države v državo, v kateri ni na voljo ustreznega zdravljenja, pomenila kršitev načela 
nevračanja in s tem kršitev člena 5 Direktive 2008 /115 v povezavi s členom 19 Listine (glej v tem 
smislu sodbo z dne 18. decembra 2014 , Abdida , C-562/13, EU:C:2014 :2453 , točka 48). 
45 Vendar je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da so nacionalna sodišča razsodila, da 
člen 3 EKČP nasprotuje temu, da je MP iz Združenega kraljestva vrnjen na Šrilanko. Ta zadeva se 
torej ne nanaša na varstvo pred odstranitvijo, ki v skladu s členom 3 EKČP izhaja iz prepovedi 
izpostavitve osebe nečloveškem u ali ponižujočemu ravnanju, temve č na ločeno vprašanje, ali mora 
država članica gostiteljica priznati status subsidiar ne zaščite iz naslova Direktive 2004 /83 državljanu 
tretje države, ki je bil žrtev mučenja, ki so ga izvajali organi njegove izvorne države, in čigar hude 
psihološke posledice bi se lahko bistveno poslabšale z resnim tveganjem, da bi storil samomor, čebi 
se vrnil v navedeno državo. 
46 Sodišče pa je tudi že razsodilo, da okoliščina, da člen 3 EKČP, kot je bilo navedeno v točkah od 39 
do 41 te sodbe, v zelo izjemnih primerih nasprotuje odstranitvi hudo bolnega državljana tretje države 
vdržavo, v kateri ni na voljo ustreznega zdravljenja, ne pomeni, da mu mora biti v državi članici 
dovoljeno prebivati na podlagi subsidiar ne zaščite v skladu z Direktivo 2004 /83 (glej v tem smislu 
sodbo z dne 18. decembra 2014 , M’Bodj, C-542/13, EU:C:2014 :2452 , točka 40). 
47 Vendar je treba poudariti, da se obravnavana zadeva – drugače kot zadeva, v kateri je bila izdana sodba 
z dne 18. decembra 2014 , M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014 :2452 ), ki se je nanašala na državljana tretje 
države, ki je bil žrtev napada v državi članici prebivanja – nanašana državljana tretje države, ki je bil 
žrtev mučenja organov svoje izvorne države in ki v skladu z ustrezno dokazanimi zdravniškimi 
ugotovitvami zaradi teh dejanj še trpi posttravmatske posledice, ki se lahko tako znatno in 
nepopravljivo poslabšajo, da bi bilo lahko v primeru vrnitve v to državo ogroženo njegovo življenje. 
48 V teh okoliščinah sta razlog za sedanje zdravstveno stanje državljana tretje države v položaju, kakršen 
je ta v postopku v glavni stvari, in sicer dejanja mučenja, ki so jih izvajali organi izvorne države 
v preteklosti, in znatno poslabšanje njegovih duševnih motenj v primeru vrnitve v to izvorno državo, 
ki naj bi ga povzročile psihološke travme, ki jih še vedno ima zaradi teh dejanj mučenja, elementa, ki 
ju je treba upoštevati pri razlagi člena 15(b) Direktive 2004 /83. 
49 Ni pa mogoče šteti, da že tako poslabšanje pomeni nečloveško ali ponižujoče ravnanje z navedenim 
državljanom v njegovi izvorni državi v smislu člena 15(b) navedene direktive. 
50 Glede tega je treba preučiti, kot se poziva v predložitveni odločbi, mogoč vpliv tega, da v izvorni državi 
zadevne osebe ni zdravstvene infrastrukture, prilagojene za oskrbo telesnih ali duševnih posledic dejanj 
mučenja, ki so jih storili organi te države. 
51 V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da resna škoda iz člena 15(b) Direktive 
2004 /83 ne sme izhajati zgolj iz splošnih pomanjkljivosti zdravstvenega sistema izvorne države. 
Tveganje poslabšanja zdravstvenega stanja hudo bolnega državljana tretje države zaradi 
nerazpoložljivosti ustreznega zdravljenja v njegovi izvorni državi – če ne gre za namerno zavrnitev 
zdravstvene oskrbe temu državljanu – ne zadostuje za priznanje subsidiar ne zaščite tej osebi (glej 
v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2014 , M’Bodj, C-542/13, EU:C:2014 :2452 , točki 35 in 36). 
ECLI:EU:C:2018 :276 8 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
52 Za presojo, ali državljan tretje države, ki so ga v preteklosti mučili organi njegove izvorne države, 
v primeru vrnitve v to državo dejansko tvega, da mu namerno ne bo nudena oskrba, prilagojena za 
zdravljenje telesnih in duševnih posledic dejanj mučenja, ki so jih ti organi storili, je treba glede na 
pojasnila iz točke 50 te sodbe in uvodne izjave 25 Direktive 2004 /83, v skladu s katerimi se merila za 
priznanje subsidiar ne zaščite določijo na podlagi mednarodnih instrumentov s področja človekovih 
pravic, upoštevati člen 14 Konvencije proti mučenju. 
53 V skladu s to določbo morajo države pogodbenice te konvencije v svojem pravnem sistemu žrtvi 
dejanja mučenja zagotoviti pravico do pridobitve odškodnine, vključno s sredstvi, potrebnimi za njeno 
čim popolnejšo rehabilitacijo. 
54 V zvezi s tem pa je treba navesti, da imajo mehanizmi, uvedeni z Direktivo 2004 /83, drugačne cilje in 
uvajajo varstvene mehanizme, ki se jasno razlikujejo od tistih iz Konvencije proti mučenju (glej po 
analogiji sodbo z dne 30. januarja 2014 , Diakité, C-285/12, EU:C:2014 :39, točka 24). 
55 Kot je tako razvidno iz šeste uvodne izjave in člena 2 Konvencije proti mučenju, je njen glavni cilj 
povečati učinkovitost boja proti mučenju in drugim krutim, nečloveškim ali poniževalnim kaznim ali 
ravnanju po vsem svetu z njihovim preprečevanjem. Glavni cilj Direktive 2004 /83 pa je, kot je 
navedeno v njeni uvodni izjavi 6, po eni strani zagotoviti, da države članice uporabljajo skupna merila 
za ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, po drugi strani pa zagotoviti, 
da je v vseh državah članicah tem osebam na voljo neka minimalna raven ugodnosti. Kar zadeva, 
natančneje, upravičence do subsidiar ne zaščite, je cilj te direktive na ozemlju držav članic zagotoviti 
zaščito – podobno tisti, ki je priznana beguncem s Konvencijo o statusu beguncev, podpisano 
v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954 )) – 
osebam, ki jih ni mogoče šteti za begunce, vendar zanje obstaja tveganje, da bodo mučene ali se bo 
z njimi nečloveško in poniževalno ravnalo, če se bodo vrnile v svojo izvorno državo. 
56 Zato možnost, da je državljan tretje države, ki je v enakem položaju kot MP, upravičen do sistema 
subsidiar ne zaščite, ne more biti posledica kršitve člena 14 Konvencije proti mučenju s strani izvorne 
države navedenega državljana, sicer se ne bi upoštevali različni področji uporabe teh dveh ureditev. 
57 Zato mora predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh aktualnih in upoštevnih informacij, vključno 
s poročili mednarodnih organizacij in nevladnih organizacij za varstvo človekovih pravic, preveriti, ali 
je lahko MP v obravnavanem primeru, če se vrne v svojo izvorno državo, izpostavljen tveganju, da mu 
namerno ne bo zagotovljena oskrba, prilagojena za zdravljenje telesnih in duševnih posledic dejanj 
mučenja, ki so jih storili organi navedene države. Tako bi bilo zlasti, če bi bilo v okoliščinah, v katerih 
obstaja, kot v obravnavani zadevi, tveganje, da bo državljan tretje države storil samomor zaradi travm, 
ki so posledica mučenja, ki so ga na njem izvajali organi njegove izvorne države, očitno, da ti organi 
ne glede na obveznost iz člena 14 Konvencije proti mučenju niso pripravljeni zagotoviti njegove 
rehabilitacije. Tako tveganje bi se lahko pojavilo tudi, če bi se izkazalo, da navedeni organi te države 
ravnajo diskriminatorno z vidika dostopa do zdravstvene oskrbe, zaradi česar bi bil nekaterim 
etničnim skupinam ali kategorijam oseb, med katerimi bi bil MP, otežen dostop do oskrbe, prilagojene 
za zdravljenje telesnih in duševnih posledic dejanj mučenja, ki so jih storili ti organi. 
58 Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba člen 2(e) in člen 15(b) Direktive 2004 /83 v povezavi s členom 4 
Listine razlagati tako, da je državljanu tretje države, ki so ga organi njegove države izvora v preteklosti 
mučili in ki v primeru vrnitve v to državo ni več izpostavljen tveganju mučenja, vendar bi se lahko 
njegovo telesno in duševno zdravje v takem primeru hudo poslabšalo, z resnim tveganjem, da bo ta 
državljan storil samomor zaradi travm, ki izvirajo iz dejanj mučenja, katerih žrtev je bil, mogoče 
priznati status subsidiar ne zaščite, če obstaja dejansko tveganje, da navedenemu državljanu v navedeni 
državi namerno ne bo zagotovljena oskrba, prilagojena za zdravljenje telesnih in duševnih posledic teh 
dejanj mučenja, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče. 
ECLI:EU:C:2018 :276 9 
SODBA Z DNE 24. 4. 2018 – ZADEVA C-353/16  
MP (SUBSIDIARNA ZAŠČITA ZA ŽRTEV PRETEKLEGA MUČENJA)  
Stroški 
59 Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim 
sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, 
se ne povrnejo. 
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo: 
Člen 2(e) in člen 1 5(b) Direktive Sveta 2 0 0 4 / 8 3 / E S z dne 2 9. aprila 2 0 0 4 o minimalnih standardih 
glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se 
jim prizna status begunca, ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in 
o vsebini te zaščite v povezavi s členom 4 Listine E v ropske unije o temeljnih pravicah je treba 
razlagati tako, da je državljanu tretje države, ki so ga organi njegove države iz vora v pretek losti 
mučili in ki v primeru v rnitve v to državo ni več izpostavljen tveganju mučenja, vendar bi se 
lahko njegovo telesno in duševno zdravje v takem primeru hudo poslabšalo, s tveganjem, da bo 
ta državljan storil samomor zaradi travm, ki iz virajo iz dejanj mučenja, katerih žrtev je bil, 
mogoče priznati status subsidiarne zaščite, če obstaja dejansko tveganje, da navedenemu 
državljanu v navedeni državi namerno ne bo zagotovljena oskrba, prilagojena za zdravljenje 
telesnih in duševnih posledic teh dejanj mučenja, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2018 :276 10