ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Poleg tega je treba pojasniti, da bi imela družba Lukoil pravico do vračila, četudi delnega, dajatve, ki jo je plačala na podlagi člena 1 OUG št. 249/2000, če bi predložitveno sodišče ob upoštevanju sodne prakse Sodišča in ugotovitev iz točk od 21 do 25 te sodbe ugotovilo, da je dajatev iz tega člena diskriminatoren notranji davek, ki je v nasprotju s členom 110 PDEU. V tem primeru bi se ta pravica do vračila nanašala na razliko med davčnim bremenom, ki ga nosijo proizvodi, ki se tržijo na trgu Unije, in davčnim bremenom, ki ga nosijo proizvodi, ki se tržijo na domačem trgu, pri čemer bi se pri zadnjenavedenem bremenu ustrezno upoštevale ugodnosti, do katerih bi bili upravičeni izključno zadnjenavedeni proizvodi.
10

Člen 2 navedene uredbe vsebuje te opredelitve: „[…] 7. ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; 8. ‚nosilec starševske odgovornosti‘ pomeni osebo, ki ima starševsko odgovornost do otroka; 9. ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča; […] 11. ‚neupravičena premestitev ali zadržanje [otroka]‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar: (a) je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem; in (b) pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“
Vendar zgolj okoliščina, da storitev, ki jo država članica opredeli kot storitev splošnega gospodarskega pomena, že opravljajo gospodarski subjekti, prisotni na zadevnem trgu, ne zadostuje za dokaz, da je bila pri tej opredelitvi storjena očitna napaka pri presoji. Dejstvo, da se storitev že zagotavlja na trgu, vendar pod pogoji, ki so nezadovoljivi in nezdružljivi z javnim interesom, kot ga je opredelila zadevna država članica, lahko upravičuje opredelitev te storitve kot storitev splošnega gospodarskega pomena.

Država članica, ki uvede in ohrani v veljavi nacionalni sistem obveznega mobilnega plačevanja, ki ga upravlja javno podjetje, ki ga nadzira država, katerega uporaba je obvezna za mobilno plačevanje na različnih področjih uporabe, in sicer za javna parkirišča, zagotavljanje cestnega omrežja za promet, prevoz oseb, ki ga opravlja državno podjetje, in druge storitve državnih subjektov, ni izpolnila svojih obveznosti na podlagi člena 15(2)(d) Direktive 2006/123 o storitvah na notranjem trgu.

Sistem, na podlagi katerega je dostop do dejavnosti zagotavljanja storitev mobilnega plačevanja rezerviran za javno podjetje s strani nosilca monopola, pomeni zahtevo v smislu člena 15(2)(d) Direktive 2006/123, za katero morajo države članice preveriti, ali je združljiva s pogoji nediskriminacije, nujnosti in sorazmernosti iz člena 15(3) navedene direktive. Takšna zahteva ne izpolnjuje pogoja v zvezi z neobstojem manj omejevalnih ukrepov, s katerimi se lahko doseže želeni cilj, ker obstajajo ukrepi, ki so manj omejevalni in manj posegajo v svobodo ustanavljanja, kot je na primer sistem koncesij, ki temelji na postopku, odprtem za konkurenco. Ker so pogoji iz člena 15(3) Direktive 2006/123 kumulativni, ta ugotovitev zadošča za ugotovitev nespoštovanja te določbe.

(Glej točke 76, 79, od 81 do 83, 87 in točko 1 izreka.)
Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Davčna zakonodaja – Dohodnina – Možnost odbitka prispevkov, plačanih instituciji za poklicno pokojninsko zavarovanje in v okviru zasebnega pokojninskega zavarovanja – Izključitev davčnih zavezancev nerezidentov – Primerjava položaja davčnega zavezanca rezidenta in davčnega zavezanca nerezidenta – Merila – Upoštevanje ali neupoštevanje osebnega in družinskega položaja – Stroški, ki so v neposredni zvezi z dejavnostjo, s katero so bili ustvarjeni obdavčljivi dohodki – Pojem – Stroški, ki so nastali zaradi zadevne dejavnosti in ki so nujni za izvajanje le-te – Vključitev – Stroški, ki izhajajo iz dejavnosti, s katero so bili ustvarjeni dobički, ampak niso nujni za izvajanje le-te – Izključitev

(Člen 49 PDEU)
Člen 29 Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da se beguncem, ki so imetniki pravice do začasnega prebivanja v eni državi članici, odobrijo dajatve socialne pomoči v znesku, ki je nižji od zneska dajatev, dodeljenih državljanom te države članice in beguncem, ki so imetniki pravice do stalnega prebivanja v navedeni državi članici.

Glede tega je treba poudariti, da okoliščina, da člen 29(1) te direktive določa, da se upravičencem do mednarodne zaščite odobri „potrebna“ socialna pomoč, ne pomeni, da je zakonodajalec Unije nameraval državam članicam dovoliti, da beguncem priznajo socialne dajatve v znesku, za katerega bi menile, da zadošča za izpolnjevanje njihovih potreb, ampak v znesku, ki bi bil nižji od zneska socialnih dajatev, dodeljenih njihovim državljanom. Iz tega sledi, da mora biti višina socialnih dajatev, ki jih je beguncem dodelila država članica, ki je ta status priznala – ne glede na to, ali za določen ali nedoločen čas – enaka kot višina, zagotovljena državljanom te države članice (glej po analogiji sodbo z dne 1. marca 2016, Alo in Osso, C-443/14 in C-444/14, EU:C:2016:127, točki 48 in 50). Načela nacionalne obravnave, do katerega so tako upravičeni begunci, ni mogoče omajati s členom 24 Direktive 2011/95, ki državam članicam dopušča, da beguncem izdajo dovoljenje za prebivanje, ki je po potrebi omejeno na tri leta.

Te ugotovitve ni mogoče omajati s trditvijo, da je ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s členom 29(1) Direktive 2011/95, saj so begunci, ki več let prebivajo v državi članici, postavljeni v objektivno drugačen položaj od položaja beguncev, ki so v to državo članico vstopili nedavno, pri čemer imajo zadnjenavedeni večjo potrebo po konkretni podpori.

(Glej točke 21, 25, 26, 30, 35 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑260/17

Anodiki Services EPE

proti

GNA, O Evangelismos – Ofthalmiatreio Athinon – Polykliniki

in

Geniko Ogkologiko Nosokomeio Kifisias – (GONK) „Oi Agioi Anargyroi“

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Symvulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija))

„Predhodno odločanje – Javna naročila – Direktiva 2014/24/EU – Člen 10(g) – Izključitve iz področja uporabe – Pogodbe o zaposlitvi – Pojem – Odločitve bolnišnic javnega prava, da sklenejo pogodbe o zaposlitvi za določen čas za potrebe gostinskih storitev, razdeljevanja obrokov in čiščenja – Direktiva 89/665/EGS – Člen 1 – Pravica do pritožbe“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 25. oktobra 2018

Približevanje zakonodaj – Revizijski postopki oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje – Direktiva 89/665 – Odločbe, zoper katere je mogoče vložiti pravno sredstvo – Odločitev javnega naročnika, da ne bo izvedel postopka javnega naročanja, po tem ko je ugotovil, da se pravo Unije za zadevno javno naročilo ne uporablja – Obveznost držav članic, da zagotovijo pravico do pravnega sredstva – Obseg

(člena 49 PDEU in 56 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 16 in 52; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/24, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/2170, člen 10(g))

Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev – Direktiva 2014/24 – Področje uporabe – Naročila, ki se nanašajo na pogodbe o zaposlitvi – Izključitev – Odločitve bolnišnic javnega prava, da sklenejo pogodbe o zaposlitvi za določen čas za potrebe gostinskih storitev, razdeljevanja obrokov in čiščenja – Izključitev – Neuporaba členov 49 in 56 PDEU in členov 16 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah

Člen 10(g) Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES, kakor je bila spremenjena z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2015/2170 z dne 24. novembra 2015, je treba razlagati tako, da pod pojem „pogodbe o zaposlitvi“ iz te določbe spadajo pogodbe o zaposlitvi, kot so te v postopku v glavni stvari, in sicer individualne pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki se sklenejo z osebami, izbranimi na podlagi objektivnih meril, kot so trajanje brezposelnosti, prejšnje izkušnje in število otrok, ki jih te osebe vzdržujejo. (Glej točko 33 in točko 1 izreka.)

Določbe Direktive 2014/24, kakor je bila spremenjena z Delegirano uredbo 2015/2170, člena 49 in 56 PDEU, načela enakega obravnavanja, preglednosti in sorazmernosti ter člena 16 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah se ne uporabljajo za odločitve javnega organa, da sklene pogodbe o zaposlitvi, kakršne so te v postopku v glavni stvari, za opravljanje nekaterih obveznosti javnega interesa. (Glej točko 40 in točko 2 izreka.)
Člen 2(b) in (d) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) in člen 2, točka 2, Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da fizične osebe, ki na spletnem mestu sočasno objavi nekaj oglasov za prodajo novega in rabljenega blaga, kot je tožena stranka v postopku v glavni stvari, ni mogoče opredeliti kot „trgovec“, taka dejavnost pa je lahko „poslovna dejavnost“ le, če taka oseba deluje z nameni, ki so del njene trgovske, poslovne ali obrtne dejavnosti oziroma njene svobodne poklicne dejavnosti, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin, upoštevnih za obravnavani primer.

(Glej točko 45 in izrek.)
Zadeva C‑215/17

Nova Kreditna Banka Maribor, d.d.,

proti

Republiki Sloveniji

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče (Slovenija))

„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Ponovna uporaba informacij javnega sektorja – Direktiva 2003/98/ES – Člen 1(2)(c), tretja alinea – Bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja – Uredba (EU) št. 575/2013 – Informacije, ki jih morajo razkriti kreditne institucije in investicijska podjetja – Člen 432(2) – Izjeme od obveznosti javnega razkritja – Poslovne informacije, ki se štejejo za občutljive ali zaupne – Uporaba – Kreditne institucije, ki so v večinski državni lasti – Nacionalna ureditev, ki določa javni značaj nekaterih poslovnih informacij, ki jih hranijo navedene institucije“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. novembra 2018

Približevanje zakonodaj – Ponovna uporaba informacij javnega sektorja – Direktiva 2003/98 – Področje uporabe – Organizacije javnega prava – Pojem (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/98, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/37, uvodna izjava 10 in člen 2(2), od (a) do (c))

Približevanje zakonodaj – Ponovna uporaba informacij javnega sektorja – Direktiva 2003/98 – Področje uporabe – Uporaba za prošnjo za dostop do informacij, ki jih hrani zasebna komercialna banka, ki opravlja bančne storitve na nacionalnem bančnem trgu – Izključitev (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/98, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/37, člen 1)

Ekonomska in monetarna politika – Gospodarska politika – Nadzor nad finančnim sektorjem Unije – Bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja – Informacije, ki jih morajo razkriti kreditne institucije – Individualna pravica do dostopa do informacij – Neobstoj (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 575/2013, členi 431(1) in (3), 432(2) in 433, prvi odstavek)

Temeljne pravice – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Področje uporabe – Izvajanje prava Unije – Spor, ki je omejen na eno samo državo članico – Neobstoj indicev za to, da imajo subjekti iz drugih držav članic interes za izvrševanje zadevnih temeljnih svoboščin – Izključitev (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 51(1))
Člen 316(1)(b) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da lahko obdavčljivi preprodajalec uporabi maržno ureditev za dobavo umetniških predmetov, ki so mu bili predhodno dobavljeni v okviru oproščene dobave znotraj Skupnosti, ki so jo opravili avtor ali njegovi pravni nasledniki, kljub temu, da ti ne spadajo v kategorije oseb, ki so naštete v členu 314 te direktive.

Obdavčljivi preprodajalec se ne more hkrati odločiti za uporabo maržne ureditve iz člena 316(1)(b) Direktive 2006/112 za dobavo umetniških predmetov, ki so mu bili predhodno dobavljeni v okviru oproščene dobave znotraj Skupnosti, in uveljavljati pravice do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost v primerih, ko je takšna pravica izključena na podlagi člena 322(b) te direktive, če ta zadnjenavedena določba ni bila prenesena v nacionalno pravo.

(Glej točko 50 in točko 2 izreka.)
(Glej točke od 35 do 37, 46 in točko 1 izreka.)

V zvezi z dokazom o plačilu davka na razdeljene dividende s strani hčerinske družbe nerezidentke, dejstvo, da matična družba, ki zahteva vračilo davčnega odtegljaja, ni odvezana obveznosti predložitve dokazil, glede katerih je zakonsko obdobje shranjevanja, ki izhaja iz nacionalnega prava, poteklo, ne more pomeniti kršitve načela učinkovitosti, če ta obveznost ne zajema obdobja, ki presega zakonsko obdobje shranjevanja upravnih in računovodskih dokumentov.

Spoštovanje načela učinkovitosti namreč zahteva, da morajo zahtevana dokazila davčnim organom države članice obdavčitve omogočiti, da jasno in natančno preverijo, ali so pogoji za pridobitev davčne ugodnosti izpolnjeni.

Poleg tega je predložitev dokazov v zvezi z dejansko uporabljeno davčno stopnjo in zneskom dejansko plačanega davka zaradi dobička, ki so ga ustvarile hčerinske družbe s sedežem v drugih državah članicah, za vsako dividendo posebej mogoče zahtevati le, če se v praksi ne izkaže, da je nemogoče ali pretirano težko predložiti dokaze o davkih, ki so jih plačale hčerinske družbe s sedežem v drugih državah članicah, zlasti glede na določbe zakonodaje navedenih držav članic, ki se nanašajo na preprečevanje dvojnega obdavčevanja in evidentiranje davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je treba plačati, ter shranjevanje upravnih dokumentov.

V zvezi s tem mora biti zahteva za predložitev navedenih dokazov vložena v zakonskem obdobju shranjevanja upravnih in računovodskih dokumentov, kakor je to določeno v pravu države članice, v kateri ima sedež hčerinska družba, vendar pa zaradi izteka zakonskega obdobja shranjevanja dokumentov družba, ki je vložila zahtevek, ni oproščena obveznosti razpolaganja z vsemi elementi, s katerimi lahko dokaže utemeljenost svojega zahtevka.

(Glej točke od 73 do 76, 78 in 80.)
Člen 107(1) PDEU je treba razlagati tako, da davčna ugodnost, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, na podlagi katere je davka na promet nepremičnin oproščen prenos lastništva na nepremičnini, do katerega pride zaradi postopka preoblikovanja, ki vključuje le družbe iz iste skupine, povezane z udeležbo v kapitalu v višini najmanj 95 % neprekinjeno vsaj pet let pred tem postopkom in pet let po njem, ne izpolnjuje pogoja v zvezi s selektivnostjo zadevne prednosti iz te določbe.

V okviru davčnih ukrepov se za namene določitve, da je nacionalni davčni ukrep „selektiven“, predpostavlja, na prvem mestu, da se opredeli skupno ali „običajno“ davčno ureditev, ki se uporablja v zadevni državi članici, in na drugem mestu, da se dokaže, da zadevni davčni ukrep odstopa od navedene skupne ureditve, ker uvaja razlikovanje med subjekti, ki so glede na cilj, ki se uresničuje s to skupno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/World Duty Free Group in drugi, C‑20/15 P in C‑21/15 P, EU:C:2016:981, točka 57).

Vendar je v zvezi s tem treba opozoriti, drugič, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem „državna pomoč“ ne vključuje ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji, ki so glede na cilj, ki se uresničuje z zadevno pravno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju in je zato a priori selektiven, če zadevni državi članici uspe dokazati, da je to razlikovanje upravičeno, ker izhaja iz narave ali sistematike sistema, v katerega se umešča (sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/World Duty Free Group SA in drugi, C‑20/15 P in C‑21/15 P, EU:C:2016:981, točka 58 in navedena sodna praksa).

Sodišče je v svoji sodni praksi priznalo, da bi lahko cilji, ki jih vsebuje zadevni splošni davčni sistem, lahko upravičili davčni sistem, ki je a priori selektiven (glej v tem smislu sodbi z dne 29. aprila 2004, GIL Insurance in drugi, C‑308/01, EU:C:2004:252, točke od 74 do 76, in z dne 8. septembra 2011, Paint Graphos in drugi, od C‑78/08 do C‑80/08, EU:C:2011:550, točke od 64 do 76).

V obravnavani zadevi cilj, ki se nanaša na pravilno delovanje splošnega davčnega sistema iz postopka v glavni stvari in katerega namen je izogibanje dvojnemu obdavčevanju in, posledično, čezmerni obdavčitvi, lahko upraviči okoliščino, da je davčna oprostitev iz člena 6a GrEStG omejena na postopke preoblikovanja, ki se izvedejo med družbami, ki so med seboj povezane z udeležbo v kapitalu v višini najmanj 95 % neprekinjeno vsaj pet let pred tem postopkom in pet let po njem.

(Glej točke 36, 44, 49, 50, 53 in izrek.)
Člen 1(2)(a) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da pojem „proti plačilu sklenjene pogodbe“ zajema odločitev, s katero javni naročnik nekemu gospodarskemu subjektu neposredno in torej brez postopka za oddajo javnega naročila dodeli sredstva, ki so v celoti namenjena za proizvodnjo izdelkov, ki se brezplačno dobavijo javnim naročnikom, ki jim ni treba plačati nobenega nadomestila navedenemu dobavitelju, razen plačila pavšalnega zneska v višini 180 EUR na pošiljko za stroške dostave.

Iz tega izhaja, da pogodba, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se gospodarski subjekt zaveže, da bo proizvajal in dobavljal izdelek različnim javnim naročnikom v zameno za financiranje, ki se v celoti uporabi za uresničevanje tega cilja, spada pod pojem pogodbe, sklenjene „proti plačilu“, v smislu člena 1(2)(a) Direktive 2004/18, tudi če stroški proizvodnje in distribucije tega izdelka niso v celoti kriti s to subvencijo ali s stroški dostave, ki se lahko zaračunajo tem javnim naročnikom.

(Glej točki 31, 32 in točko 1 izreka.)
V položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, za paulijansko tožbo – s katero imetnik pogodbene terjatve zahteva, da se ugotovi, da dejanje njegovega dolžnika, ki je zanj domnevno škodljivo in s katerim je dolžnik premoženje odsvojil tretji osebi, zanj ne učinkuje – velja pravilo o mednarodni pristojnosti iz člena 7, točka 1(a), Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah.

sodbe z dne 20. januarja 2005, Engler, C-27/02, EU:C:2005:33, točka 51; z dne 18. julija 2013, ÖFAB, C-147/12, EU:C:2013:490, točka 33, in z dne 21. januarja 2016, ERGO Insurance in Gjensidige Baltic, C-359/14 in C-475/14, EU:C:2016:40, točka 44).

Temelj za paulijansko tožbo je terjatev, to je osebna pravica upnika do njegovega dolžnika, njen namen pa je zaščititi zastavno pravico, ki jo lahko ima prvi na premoženju drugega (sodbi z dne 10. januarja 1990, Reichert in Kockler, C-115/88, EU:C:1990:3, točka 12, in z dne 26. marca 1992, Reichert in Kockler, C-261/90, EU:C:1992:149, točka 17). Tako se z njo varujejo interesi upnika, med drugim za namene morebitne izvršbe za izpolnitev obveznosti dolžnika (sodba z dne 26. marca 1992, Reichert in Kockler, C-261/90, EU:C:1992:149, točka 28).

Upnik želi namreč s to tožbo doseči, da se ugotovi, da je bila odsvojitev sredstev, ki jo je izvedel dolžnik, opravljena na škodo pravic upnika, ki so zavezujoče na podlagi pogodbe in ki ustrezajo obveznostim, ki jih je njegov dolžnik svobodno sprejel. Predmet tožbe je tako v bistvu kršitev obveznosti, ki jih je dolžnik sprejel v razmerju do upnika.

Pristojnost sodišča prebivališča toženca je torej mogoče dopolniti s sodiščem, ki je dovoljeno s členom 7, točka 1(a), Uredbe št. 1215/2012, saj to sodišče glede na pogodbeni izvor razmerja med upnikom in dolžnikom izpolnjuje tako zahtevo po pravni varnosti in predvidljivosti kot cilj pravilnega delovanja pravosodja.

(Glej točke od 39 do 41, 43, 44 in 49 ter izrek.)
Zadeva C‑346/17 P

Christoph Klein

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Člen 340, drugi odstavek, PDEU – Nepogodbena odgovornost Evropske unije – Direktiva 93/42/EGS – Medicinski pripomočki – Člen 8(1) in (2) – Postopek na podlagi zaščitne klavzule – Obvestilo države članice o sprejetju odločbe o prepovedi dajanja medicinskega pripomočka na trg – Nesprejetje sklepa Evropske komisije – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice – Vzročna zveza med ravnanjem institucije in zatrjevano škodo – Dokaz obstoja in višine škode“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. septembra 2018

Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Dovolj resna kršitev prava Unije (člen 340, drugi odstavek, PDEU) Približevanje zakonodaj – Medicinski pripomočki – Direktiva 93/42 – Dajanje na trg – Uporaba zaščitne klavzule s strani države članice v primeru tveganja za zdravje ali varnost – Ugotovitev Komisije, da so sprejeti ukrepi neupravičeni – Pravica do odškodnine proizvajalca ali njegovega pooblaščenega zastopnika – Možnost izumitelja pripomočka, da uveljavlja te pravice – Neobstoj (Direktiva Sveta 93/42, člen 8) Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dejanska in gotova škoda – Dokazno breme – Premoženjska škoda, ki jo predstavljajo stroški postopka in odvetniški stroški, nakazani v okviru postopka z ugovorom, ki poteka zoper odločbo nacionalnih organov, da se prepove medicinski pripomoček in neobstoj odločbe Komisije – Zavrnitev (člen 340, drugi odstavek, PDEU; Direktiva Sveta 93/42, člen 8(2))