ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Člen 31 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 955/1999, v povezavi s členom 6(3) te uredbe, kakor je bila spremenjena, je treba razlagati tako, da morajo carinski organi, preden se lahko odločijo za uporabo metode, določene v členu 31 tega zakonika, v svoji odločbi, v kateri določijo znesek dolgovanih uvoznih dajatev, navesti razloge, iz katerih so izločili metode določitve carinske vrednosti, določene v členih 29 in 30 navedene uredbe, kakor je bila spremenjena, in podatke, na podlagi katerih je bila izračunana carinska vrednost blaga, da se zadevni osebi omogoči presoja utemeljenosti te odločbe in odločitev ob popolnem poznavanju upoštevnih okoliščin, ali je zoper to odločbo smiselno vložiti pravno sredstvo. Države članice morajo v okviru izvajanja svoje postopkovne avtonomije urediti posledice kršitve carinskih organov glede njihove obveznosti obrazložitve in določiti, ali in v kolikšnem obsegu je mogoče tako kršitev odpraviti med sodnim postopkom, ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.
30

Na drugi strani iz sodne prakse Sodišča izhaja, da uporaba načela prepovedi zlorab za pravice in ugodnosti, ki so predpisane s pravom Unije, ni odvisna od tega, ali imajo te pravice in ugodnosti podlago v Pogodbah (glej glede temeljnih svoboščin med drugim sodbi z dne 3. decembra 1974, van Binsbergen, 33/74, EU:C:1974:131, točka 13, in z dne 9. marca 1999, Centros, C‑212/97, EU:C:1999:126, točka 24), v uredbi (sodbi z dne 6. aprila 2006, Agip Petroli, C‑456/04, EU:C:2006:241, točki 19 in 20, in z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točki 29 in 30) ali v direktivi (glej na področju DDV med drugim sodbi z dne 3. marca 2005, Fini H, C‑32/03, EU:C:2005:128, točka 32; Halifax, točki 68 in 69, in z dne 13. marca 2014, FIRIN, C‑107/13, EU:C:2014:151, točka 40). To načelo ima očitno drugačno naravo kot pravice in ugodnosti, za katere se uporablja.
4

Člen 1(2) te uredbe določa: „Blagovna znamka [Evropske unije] je enotnega značaja. Na celotnem območju [Unije] ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje [Unije]. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno.“
43

V zvezi z načelom enakega obravnavanja je treba poudariti, da se s tem načelom zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno. Značilnosti različnih položajev in tako njihovo primerljivost je treba zlasti utemeljiti in presojati ob upoštevanju predmeta in namena zadevnih določb, pri čemer je treba upoštevati načela in cilje področja, s katerega izhaja zadevni akt (sodbi z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točki 23 in 26, ter z dne 7. marca 2017, RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, točki 41 in 42).
5

Člen 1 navedene izvedbene uredbe določa: „1. Uvede se dokončna protidampinška dajatev na uvoz keramične namizne in kuhinjske posode razen keramičnih nožev, keramičnih mlinčkov za začimbe in njihovih keramičnih drobilnih delov, keramičnih lupilcev, keramičnih brusilcev nožev ter kamnov za peko pice, ki so izdelani iz kordieritne keramike in se uporabljajo za peko pice ali kruha, trenutno uvrščene pod oznake KN ex 6911 10 00, ex 6912 00 10, ex 6912 00 30, ex 6912 00 50 in ex 6912 00 90 (oznake TARIC 6911 10 00 90, 6912 00 10 11, 6912 00 10 91, 6912 00 30 10, 6912 00 50 10 in 6912 00 90 10) in s poreklom iz LRK. 2. Stopnje dokončne protidampinške dajatve, ki se uporabljajo za neto ceno franko meja Unije pred plačilom dajatve za izdelek iz odstavka 1, ki ga proizvajajo spodaj navedene družbe, so: 3. Individualne stopnje protidampinške dajatve, ki so določene za družbe iz odstavka 2, se lahko uporabljajo, če se carinskim organom držav članic predloži veljaven trgovinski račun, skladen z zahtevami iz Priloge II. Če družbe takega računa ne predložijo, se uporablja dajatev, ki velja za ‚vse druge družbe‘. 4. Če ni drugače določeno, se uporabljajo veljavni carinski predpisi.“
15

Družba Securitas je A. G. Resendesa in šestnajst drugih zadevnih oseb prav tako obvestila, da niso del njenega osebja in da je njihov delodajalec še vedno družba ICTS. Zato so ti pri Tribunal do Trabalho de Ponta Delgada (delovno sodišče v Ponti Delgadi, Portugalska) vložili tožbe proti družbama Securitas in ICTS, s katerimi so zahtevali, naj se družbi Securitas oziroma, podredno, družbi ICTS naloži, da mora priznati, da spadajo k njenemu osebju, in da jim mora izplačati plače skupaj z zamudnimi obrestmi od 15. julija 2013 ali, za tri od njih, odškodnino za nezakonito odpoved pogodbe o zaposlitvi.
28

V skladu z ustaljeno sodno prakso mora neposredna in takojšnja povezava med določeno vstopno transakcijo in eno ali več izstopnimi transakcijami, ki dajejo pravico do odbitka, načeloma obstajati zato, da se davčnemu zavezancu prizna pravica do odbitka vstopnega davka in da se določi obseg take pravice. Pravica do odbitka DDV, obračunanega na pridobitev blaga ali storitev višje v verigi, je pogojena s tem, da so stroški za njihovo pridobitev sestavni del cene obdavčenih izstopnih transakcij, pri katerih je DDV odbiten (sodbi z dne 29. oktobra 2009, SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, točka 57, in z dne 18. julija 2013, AES-3C Maritza East 1, C‑124/12, EU:C:2013:488, točka 27).
3

V uvodnih izjavah 2, od 5 do 7 in 13 tega Okvirnega sklepa 2008/675 je navedeno: „(2) Svet je 29. novembra 2000 v skladu s sklepi Evropskega sveta iz Tampereja sprejel program ukrepov za izvajanje načela o vzajemnem priznavanju odločb v kazenskih zadevah […], ki predvideva ‚sprejetje enega ali več instrumentov o uvedbi načela, da mora biti sodišču v eni državi članici pri oceni kazenske evidence storilca, ugotavljanju povratništva ter določitvi vrste kazni in načina njene izvršitve omogočeno upoštevati pravnomočne kazenske sodbe, ki so jih izrekla sodišča v drugih državah članicah‘. […] (5) Treba bi bilo uveljaviti načelo, po katerem bi države članice obsodbam, izrečenim v drugih državah članicah, morale priznati učinke, enakovredne tistim, ki jih priznavajo obsodbam, izrečenim v skladu z nacionalno zakonodajo na njihovih sodiščih, in sicer ne glede na to, ali te učinke nacionalna zakonodaja obravnava kot dejansko stanje ali kot učinke postopkovnega ali materialnega prava. Vendar cilj tega okvirnega sklepa ni uskladiti posledice, ki jih različne nacionalne zakonodaje predvidevajo v zvezi z obstojem prejšnjih obsodb, obveznost upoštevanja prejšnjih obsodb, izrečenih v drugih državah članicah, pa velja le do tiste mere, do katere se prejšnje nacionalne obsodbe upoštevajo po nacionalni zakonodaji. (6) V nasprotju z drugimi instrumenti namen tega okvirnega sklepa ni izvrševanje sodnih odločb, izdanih v eni državi članici, v drugi državi članici, marveč naj bi z njim omogočili, da bi prejšnje obsodbe, izrečene v določeni državi članic[i] lahko učinkovale v drugi državi članici, in sicer do tiste mere, do katere takšen učinek prejšnjih nacionalnih obsodb predvideva nacionalna zakonodaja. […] (7) Učinki obsodbe, izrečene v drugi državi članici, bi morali biti enakovredni učinkom nacionalnih odločb, ne glede na to ali gre za predhodni postopek kazenskega postopka, sojenje ali izvršitev kazni. […] (13) Ta okvirni sklep spoštuje različne notranje rešitve in postopke, potrebne za upoštevanje prejšnjih obsodb v drugi državi članici. Izključitev možnosti revizije prejšnje obsodbe državi članici ne preprečuje, da bi izdala odločbo, s katero po potrebi tem prejšnjim obsodbam prizna enakovredne pravne učinke. Ne glede na to postopki, ki se uporabijo za izdajo takšne odločbe, ob upoštevanju potrebnega časa in postopkov ali formalnosti, ne bi smeli onemogočati, da se prejšnji obsodbi iz druge države članice prizna enakovreden učinek.“
100

Ne da bi bilo treba v tem postopku pojasniti obseg te razlike, je treba namreč najprej ugotoviti, da preučitev pojmov, ki so v zvezi s tem uporabljeni v raznih aktih iz skupnega evropskega azilnega sistema, ne vodi do prepričljivega rezultata. Tako se člen 18(1) Uredbe Dublin III v več jezikovnih različicah brez razlikovanja sklicuje na vložitev in podajo prošnje za mednarodno zaščito, medtem ko v drugih jezikovnih različicah napotuje izključno bodisi na vložitev bodisi na podajo take prošnje. Tudi v Direktivi 2013/33 sta ta pojma v raznih jezikovnih različicah njenih členov 6(1), 14(2) in 17(1) uporabljena različno.
3

V uvodnih izjavah 5, 6, 8 in 20 Uredbe št. 139/2004 je navedeno: „(5) Vendar pa je treba zagotoviti, da proces reorganizacije ne povzroča trajne škode konkurenci; pravo Skupnosti mora tako vsebovati predpise, ki urejajo tiste koncentracije, ki lahko bistveno ovirajo učinkovito konkurenco na skupnem trgu ali na njegovem znatnem delu. (6) Zato je potreben poseben pravni instrument, ki omogoča učinkovit nadzor vseh koncentracij glede na njihov učinek na strukturo konkurence v Skupnosti in ki je edini instrument, ki se uporablja za tovrstne koncentracije. Uredba (EGS) št. 4064/89 je omogočila razvoj politike Skupnosti na tem področju. Ob upoštevanju izkušenj pa je treba to uredbo preoblikovati v zakonodajo, zasnovano za zadostitev izzivov bolj integriranega trga in prihodnje širitve Evropske unije. Skladno z načeloma subsidiarnosti in sorazmernosti iz člena 5 Pogodbe je v tej uredbi določeno le tisto, kar je nujno potrebno za izpolnitev cilja zagotavljanja neizkrivljene konkurence na skupnem trgu skladno z načelom odprtega tržnega gospodarstva s svobodno konkurenco. […] (8) Predpisi, ki jih je treba sprejeti s to uredbo, naj veljajo za bistvene strukturne spremembe, ki vplivajo na trg prek državnih meja katere koli države članice. Takšne koncentracije naj se, kot splošno pravilo, rešujejo izključno na ravni Skupnosti, ob uporabi sistema ‚vse na enem mestu‘ in skladno z načelom subsidiarnosti. Koncentracije, ki niso zajete v tej uredbi, načelno spadajo v pravno pristojnost držav članic. […] (20) Koncept koncentracije je primerno opredeliti tako, da zajema transakcije, ki povzročijo trajno spremembo nadzora udeleženih podjetij in tako strukture trga. Zato je v področje uporabe te uredbe primerno vključiti vsa skupna podjetja, ki trajno opravljajo vse funkcije samostojnega gospodarskega subjekta. Poleg tega je primerno obravnavati kot eno samo koncentracijo tiste transakcije, ki so tesno povezane zaradi okoliščin ali imajo obliko več transakcij vrednostnih papirjev, ki se opravijo v razumno kratkem časovnem obdobju.“
7

Člen 15 kraljeve uredbe št. 240/2007 določa: „1. Ko se to zahteva iz razlogov javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, se lahko za državljane države članice Evropske unije ali druge države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru oziroma za člane njihovih družin sprejme kateri od teh ukrepov: […] (c) odreditev odstranitve ali vrnitve s španskega ozemlja. Odločitev o odstranitvi državljanov članice Evropske unije ali druge države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru oziroma njihovih družinskih članov, ne glede na državljanstvo, ki so pridobili pravico do stalnega prebivanja v Španiji, se lahko sprejme le iz resnih razlogov v zvezi z javnim redom ali javno varnostjo. Pred sprejetjem take odločitve je treba prav tako upoštevati trajanje prebivanja ter socialno in kulturno vključenost zadevnega posameznika v Španiji, njegovo starost, zdravstveno stanje, družinske in ekonomske razmere ter obseg njegovih vezi z izvorno državo. […] 4. Če se odločba o odstranitvi izvrši v več kot dveh letih po njeni izdaji, morajo pristojni organi preveriti in oceniti, ali je prišlo do kakšnih pomembnih sprememb okoliščin po izdaji odločbe o odstranitvi in ali zadevni posameznik resnično predstavlja grožnjo za javni red ali javno varnost. 5. Sprejetje ukrepa, določenega v prejšnjih odstavkih od 1 do 4, mora izpolnjevati ta merila: (a) sprejet mora biti v skladu z zakonodajo, ki ureja javni red in javno varnost, ter z vsemi veljavnimi predpisi s tega področja; (b) lahko se prekliče po uradni dolžnosti ali na zahtevo stranke, ko prenehajo razlogi, iz katerih je bil sprejet; (c) ne sme biti sprejet iz ekonomskih razlogov; (d) ko so ti ukrepi sprejeti iz razlogov javnega reda ali javne varnosti, morajo temeljiti izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika, ki mora vedno predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo za osnovne interese družbe, ki jo mora oceniti pristojni organ na podlagi poročil policijskih organov, organov pregona in sodnih organov, ki so v spisu. Predhodne kazenske obsodbe kot take še niso razlog za sprejetje takšnih ukrepov. […]“
Člen 9(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 11(2) te uredbe je treba razlagati tako, da delodajalec s sedežem v prvi državi članici, ki je izplačeval plačo svojemu delavcu v obdobju, ko je bil ta odsoten po prometni nesreči, in na katerega so prešle terjatve tega delavca do zavarovalnice s sedežem v drugi državi članici, pri kateri je bilo sklenjeno zavarovanje civilne odgovornosti za vozilo, ki je bilo udeleženo v tej nesreči, lahko kot „oškodovanec“ v smislu zadnjenavedene določbe toži to zavarovalnico pred sodišči prve države članice, če so take neposredne tožbe dopustne.
1.

Člen 67(2) PDEU ter člena 20 in 21 Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 610/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013, je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki policijskim organom zadevne države članice daje pooblastilo, da lahko zaradi preprečitve ali zaustavitve nedovoljenega vstopa na ozemlje navedene države članice ali zaradi preprečitve nekaterih kaznivih dejanj, ki so usmerjena proti varnosti meje, na območju do 30 kilometrov od državne meje te države članice z drugimi državami pogodbenicami Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane v Schengnu (Luksemburg) 19. junija 1990, ugotavljajo identiteto vsake osebe ne glede na njeno vedenje in obstoj posebnih okoliščin, razen če ta ureditev določa potreben okvir za ta pooblastila, ki bi zagotavljal, da izvajanje teh pooblastil v praksi ne more imeti enakovrednega učinka kot mejna kontrola, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
24

Poleg tega je Sodišče prav tako presodilo, da ker se registracija znamke vedno zahteva za proizvode in storitve, ki so navedeni v zahtevi za registracijo, je treba vprašanje, ali za znamko velja eden izmed absolutnih razlogov za zavrnitev iz člena 3 Direktive 2008/95, presojati, prvič, glede na te proizvode ali storitve in, drugič, glede na to, kako jo zaznava upoštevna javnost. Ta presoja mora biti konkretna in opravljena ob upoštevanju vseh upoštevnih dejstev in okoliščin (glej v tem smislu sodbi z dne 8. aprila 2003, Linde in drugi, od C‑53/01 do C‑55/01, EU:C:2003:206, točka 75, in z dne 12. februarja 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, točki 33 in 34).
19

V delu, v katerem Komisija izpodbija dopustnost te pritožbe iz razloga, da Portugalska republika predlaga zgolj ponovni preizkus trditev, ki so bile že navedene pred Splošnim sodiščem, je treba opozoriti, da zlasti iz člena 168(1)(d) in člena 169(2) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente odločbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo. Pritožba, v kateri so samo ponovljeni ali dobesedno povzeti razlogi in trditve, ki so bili navedeni pred Splošnim sodiščem, vključno s tistimi, ki so temeljili na dejstvih, ki jih je navedeno sodišče izrecno zavrnilo, ne ustreza zahtevam po obrazložitvi, ki izhajajo iz teh določb (sodba z dne 19. januarja 2017, Komisija/Total in Elf Aquitaine, C‑351/15 P, EU:C:2017:27, točka 30 in navedena sodna praksa).
21

Glede na okoliščino, prvič, da so v skladu s členom 7 Uredbe št. 1698/2005 za izvajanje programov razvoja podeželja odgovorne države članice, in drugič, da na podlagi člena 50(1) in (7) te uredbe države članice v skladu z direktivama 79/409 in 92/43 določijo gozdna območja Natura 2000, ki so upravičena do podpore iz člena 36(b)(iv) navedene uredbe, je treba ugotoviti, ali nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari določa zgolj podrobna pravila za določanje zneskov pomoči iz te določbe, kot to trdi madžarska vlada.
3

V uvodnih izjavah 2 in od 4 do 6 Uredbe št. 1889/2005 je navedeno: „(2) Vnos premoženjskih koristi, ki izvirajo iz kaznivih dejanj, v finančni sistem in investiranje takih premoženjskih koristi, potem ko so bile te koristi podvržene pranju denarja, škodujejo zdravemu in trajnostnemu gospodarskemu razvoju. Zato je bil z Direktivo Sveta 91/308/EGS z dne 10. junija 1991 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 153)] uveden mehanizem Skupnosti za preprečevanje pranja denarja, s pomočjo katerega se spremljajo transakcije v kreditnih in finančnih ustanovah ter v določenih poklicih. Ker obstaja nevarnost, da bi uporaba tega mehanizma povzročila povečanje prenosov gotovine za nezakonite namene, je treba Direktivo 91/308/EGS dopolniti s sistemom za kontrolo prenosov gotovine ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje. […] (4) Upoštevati bi bilo treba tudi dopolnilne dejavnosti, ki se izvajajo v okviru drugih mednarodnih forumov, predvsem v finančni delovni skupini za pranje denarja (FATF), ki je bila ustanovljena na vrhu G‑7 v Parizu leta 1989. Skupina FATF v posebnem Priporočilu IX z dne 22. oktobra 2004 poziva vlade, da sprejmejo ukrepe za odkrivanje fizičnih prenosov gotovine, vključno s sistemom prijave ali z drugačno obveznostjo razkritja. (5) V skladu s tem bi moralo za gotovino, ki jo ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje nosi s seboj fizična oseba, veljati načelo obvezne prijave. To načelo bi carinskim organom omogočilo zbiranje podatkov o takih prenosih gotovine in, kadar je to primerno, posredovanje teh podatkov drugim organom. […] (6) Obveznost prijave bi bilo glede na njen preventivni namen in odvračilni značaj treba izpolniti ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje. Da bi se delovanje organov osredotočilo na pomembne prenose gotovine, naj bi obveznost prijave veljala samo za prenose gotovine v višini 10.000 EUR ali več. Poleg tega bi bilo treba tudi določiti, da se obveznost prijave uporablja za fizično osebo, ki nosi gotovino, ne glede na to, ali je ta oseba njen lastnik.“
Člen 8(1) Direktive Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov, kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija, in člen 8(1) Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998, je treba razlagati tako, da sankcija neuporabe nesporočenega tehničnega predpisa, kot je člen 16(1) in (2) Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (uredba o varnostnih zahtevah, ki jih je treba spoštovati pri lokalizaciji, izgradnji, projektiranju in funkcionalni organizaciji igralnih in rekreacijskih površin, ustrezne opreme in zadevnih območij), priložene k Decreto-Lei no 379/97 (uredba-zakon št. 379/97) z dne 27. decembra 1997, kakor je bila spremenjena z Decreto-Lei no 119/2009 (uredba-zakon št. 119/2009) z dne 19. maja 2009, velja samo za navedeni tehnični predpis in ne za celotno zakonodajo, v katero je ta vključen.
44

Poleg tega in kot je bilo opozorjeno v točki 42 te sodbe, si je Komisija prizadevala ugotoviti resnično vrednost zadevnih zemljišč. Zato in ker je Komisija pri oceni vrednosti vseh prenesenih sredstev upoštevala vse stroške, potrebne za izkoriščanje rudnikov v Kassandri, in specifičnost teh zemljišč, to, da se zadevni rudniki ob njihovem prenosu niso uporabljali, samo po sebi ne more vplivati na resnično vrednost zadevnih zemljišč.
Člen 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa in člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kakršna je ta iz postopkov v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta, ki je bil pridobljen na podlagi navedenih določb in ki ga ta delavec pred svojo smrtjo ni izrabil, ugasne, če delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca, ne da bi iz nje nastala pravica do denarnega nadomestila za navedeni dopust, ki bi se z dedovanjem lahko prenesla na pravne naslednike navedenega delavca.

Ugasnitev pridobljene pravice delavca do plačanega letnega dopusta ali njegove povezane pravice do denarnega nadomestila za neizrabljen dopust v primeru prenehanja delovnega razmerja, ne da bi imel delavec to pravico do plačanega letnega dopusta dejansko možnost uveljaviti, bi namreč škodovala vsebini te pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2013, preveritev Komisija/Strack, C‑579/12 RX-II, EU:C:2013:570, točka 32).

Prejetje denarnega nadomestila, če je delovno razmerje prenehalo s smrtjo delavca, je torej nujno za zagotovitev polnega učinka pravice do plačanega letnega dopusta, ki je zagotovljena delavcu (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, točka 24).

V tem okviru je treba nazadnje spomniti, da je Sodišče že pojasnilo, da izraz „plačani letni dopust“ iz člena 7(1) Direktive 2003/88 – ki ga je treba razumeti enako kot „plačani letni dopust“ iz člena 31(2) Listine – pomeni, da se mora med letnim dopustom v smislu teh določb plačevanje ohraniti in da, povedano drugače, mora delavec za to obdobje počitka prejeti običajno plačo (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2011, Williams in drugi, C‑155/10, EU:C:2011:588, točki 18 in 19).

Kot je bilo opozorjeno v točki 39 te sodbe, je pravica do letnega dopusta le eden od dveh delov pravice do plačanega letnega dopusta, ki je načelo socialnega prava Unije in ki izhaja iz člena 7 Direktive 93/104 in člena 7 Direktive 2003/88 ter je bila medtem kot temeljna pravica tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine. Navedena temeljna pravica tako vključuje tudi pravico do plačila in – kot pravico, ki je neposredno povezana s to pravico do „plačanega“ letnega dopusta – tudi pravico do denarnega nadomestila za letni dopust, ki ob prenehanju delovnega razmerja ni bil izrabljen.

S tega vidika je mogoče to pravico omejiti le ob spoštovanju strogih pogojev iz člena 52(1) Listine, pri čemer je treba zlasti upoštevati bistveno vsebino navedene pravice. Države članice tako ne morejo odstopiti od načela, ki izhaja iz člena 7 Direktive 2003/88 v povezavi s členom 31(2) Listine, v skladu s katerim pridobljena pravica do plačanega letnega dopusta ne more ugasniti z iztekom referenčnega obdobja in/ali obdobja za prenos, določenega z nacionalnim pravom, če delavec tega dopusta ni mogel izrabiti (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2017, King, C‑214/16, EU:C:2017:914, točka 56).

(Glej točke 49, 50, od 57 do 59, 61, 63 in točko 1 izreka.)