ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiva Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite in načelo učinkovitosti ter pravica do dobrega upravljanja ne nasprotujejo nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za priznanje statusa begunca, če se lahko, prvič, prošnja za priznanje statusa begunca in prošnja za subsidiarno zaščito vložita hkrati in če, drugič, to nacionalno postopkovno pravilo ne privede do tega, da se prošnja za subsidiarno zaščito obravnava v nerazumnem roku, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
43

Načelo enakega obravnavanja je splošno načelo prava Unije, urejeno v členu 20 Listine, katerega poseben izraz je načelo prepovedi diskriminacije, določeno v členu 21(1) Listine. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča navedeno splošno načelo od zakonodajalca Unije v skladu z določbami člena 52(1) Listine zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (glej v tem smislu sodbo Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, točki 54 in 55 in navedena sodna praksa). Različno obravnavanje je utemeljeno, če temelji na objektivnem in razumnem merilu, torej če je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki ga zadevna zakonodaja želi doseči, in je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se z zadevnim obravnavanjem želi doseči (sodbi Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 47, in Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, točka 77).
Člen 7 DPR št. 357/97, ki se nanaša na postopek spremljanja, določa:

„1. Ministrstvo za okolje in varstvo ozemlja po posvetovanju z ministrstvom za kmetijsko in gozdno politiko ter nacionalnim institutom za prostoživeče živali v okviru njunih pristojnosti ter s stalnim odborom za odnose med državo, deželami in avtonomnima pokrajinama Trento in Bolzano z uredbo opredeli smernice za spremljanje, vzorčenje in odstopanja v zvezi z živalskimi in rastlinskimi vrstami, ki so zaščitene na podlagi te uredbe.

2. Dežele in avtonomni pokrajini Trento in Bolzano na podlagi smernic iz prejšnjega odstavka sprejmejo ukrepe za zagotovitev varstva in spremljanja stanja ohranjenosti vrst in habitatov, pomembnih za skupnost, zlasti tistih, ki se štejejo za prednostne, o čemer obvestijo ministrstvi iz odstavka 1.“
Člen 10 Uredbe št. 1924/2006, ki se nanaša na zdravstvene trditve in je naslovljen „Posebni pogoji“, v odstavkih od 1 do 3 določa:

„1. Prepovedane so zdravstvene trditve, ki niso v skladu s splošnimi zahtevami iz poglavja II[, ki vsebuje člene od 3 do 7 navedene uredbe,] in s posebnimi zahtevami iz tega poglavja[, ki vsebuje člene od 10 do 19 te uredbe,] ter niso odobrene v skladu s to uredbo in vključene v sezname dovoljenih trditev iz členov 13 in 14.

2. Zdravstvene trditve se dovolijo, le če so pri označevanju ali, če to ne obstaja, pri predstavljanju in oglaševanju navedeni naslednji podatki:

(a) izjava, ki navaja pomembnost raznolike in uravnotežene prehrane ter zdravega načina življenja;

(b) količina živil in zahtevan vzorec uživanja, ki je potreben za zatrjevani ugodni učinek;

(c) kjer je to potrebno, izjava, naslovljena na osebe, ki se morajo izogibati uporabi živila; in

(d) ustrezno opozorilo na izdelkih, ki lahko ob pretiranem uživanju predstavljajo nevarnost za zdravje.

3. Na splošne, ne posebej opredeljene prednosti, ki jih ima hranilo ali živilo za splošno dobro zdravje ali z zdravjem povezano dobro počutje, se lahko sklicuje, le če se doda posebna zdravstvena trditev, vključena v seznam iz členov 13 ali 14.“
9

M. Brogsitter meni, da sta toženi stranki z zadnjenavedenimi dejavnostmi kršili svoje pogodbene obveznosti. Trdi, da sta se K. Fräβdorf in družba Fabrication de Montres Normandes zavezala, da bosta delala izključno zanj, in da zato nista smela v svojem imenu in na svoj račun niti izdelovati niti uporabljati urnih mehanizmov, ne glede na to, ali so enaki tistim, ki so bili predmet te pogodbe.
Člen 6 Konvencije OZN, naslovljen „Invalidne ženske“, določa:

„1. Države pogodbenice priznavajo, da so invalidne ženske in deklice žrtve različnih vrst diskriminacije, in glede na to sprejmejo ukrepe, s katerimi jim zagotovijo polno in enako uživanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

2. Države pogodbenice sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zagotovitev celovitega razvoja, napredka in krepitve vloge in položaja žensk, da jim zagotovijo uresničevanje in uživanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin po tej konvenciji.“
44

V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v mnenju, ki so ga podale službe Komisije in na katero se sklicujeta Generalitat de Catalunya in španska vlada, jasno navedeno, da je uvedba davka na mineralna olja, katerega znesek se razlikuje od ene avtonomne skupnosti do druge in kakršnega so predlagali španski organi, v nasprotju s pravom Unije. Natančneje, navedene službe so poudarile, da je za tak davek mogoče šteti, da je v skladu s členom 3(2) Direktive 92/12, le, če obstaja koherentna povezava med zneskom tega davka in težavami v zdravstvu ali z varstvom okolja, ki jih želi ta davek odpraviti, in pod pogojem, da se ga ne obračuna pri sprostitvi mineralnih olj v porabo. Poleg tega je treba ugotoviti, da je Komisija leta 2003, torej naslednje leto po začetku veljavnosti IVMDH, zoper Kraljevino Španijo glede tega davka sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti.
60

Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje v zadevi C‑454/12, in edino vprašanje v zadevi C‑455/12 odgovoriti, da je treba člen 12(3)(a), tretji pododstavek, Šeste direktive v povezavi s kategorijo 5 Priloge H k tej direktivi in člen 98(1) in (2) Direktive o DDV v povezavi s točko 5 Priloge III k tej direktivi glede na načelo davčne nevtralnosti razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da za dve vrsti storitev prevoza potnikov z njihovo spremljajočo prtljago v lokalnem prometu, in sicer, prvič, s taksijem in, drugič, z izposojenim vozilom s šoferjem, velja različna stopnja DDV, prvič znižana in drugič splošna, če, po eni strani, je zaradi različnih pravnih zahtev, katerih predmet sta ti dve vrsti prevoza, dejavnost lokalnega prevoza potnikov s taksijem konkreten in poseben vidik kategorije storitev prevoza potnikov in njihove spremljajoče prtljage iz omenjene kategorije in točke 5 teh direktiv, in če, po drugi strani, imajo te razlike odločilen vpliv na to, da povprečni uporabnik izbere prvo ali drugo od teh storitev. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali to velja v zadevah v glavni stvari.
37

Družba Hervis, avstrijska vlada in Evropska komisija trdijo, da člena 49 PDEU in 54 PDEU nasprotujeta takšnemu različnemu obravnavanju, ki de jure temelji na očitno objektivnem razlikovalnem merilu, to je višini prometa, de facto pa v slabši položaj postavlja hčerinske družbe matičnih družb s sedežem v drugih državah članicah, ob upoštevanju strukture trgovine na drobno na madžarskem trgu in zlasti tega, da so velike maloprodajne trgovine teh družb običajno organizirane kot hčerinske družbe, tako kot družba Hervis.
19

V teh okoliščinah je Kúria prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je mogoče člen 15 [Šeste direktive] in člen 146 [Direktive 2006/112] razlagati tako, da mora biti prevoz blaga, namenjenega za izvoz, z ozemlja Skupnosti opravljen v določenem roku, zato da se lahko opredeli za oproščeno dobavo pri izvozu? 2. Ali so pri odgovoru na prvo vprašanje upoštevne mednarodne trgovinske klavzule; to, da so prodajalec, kupec ali prevoznik ravnali v dobri ali slabi veri ter z ustrezno skrbnostjo ali morebiti krivdno; rok za obračun; ali dejstvo, da se prevoz blaga dejansko opravi zunaj roka, vendar znotraj prekluzivnega roka za obračun davka? 3. Ali je to, da ureditev države članice določa dodatne zahteve glede na določene [v navedenih direktivah] in kot pogoj za obravnavo izvoza kot oproščenega določa objektivne in kumulativne zahteve, ki niso navedene v teh dveh direktivah, združljivo z načeli davčne nevtralnosti, pravne varnosti in sorazmernosti? 4. Ali je mogoče člen 15 [Šeste direktive] ter člena 131 in 273 [Direktive 2006/112] razlagati tako, da lahko država članica zaradi preprečevanja davčnih utaj, izogibanja in zlorab ter pravilnega obračunavanja in pobiranja DDV oproščeni izvoz pogoji z zahtevami, kot so določene v členu 11(1) [prej veljavnega zakona o DDV] in členu 98(1) [novega zakona o DDV]? 5. Ali je to, da davčni organ zaradi neizpolnjevanja zahtev, ki jih ni [v členih 15 Šeste Direktive in 146 Direktive 2006/112], spremeni opredelitev oproščenega izvoza in od davčnega zavezanca zahteva plačilo davka, v skladu s temeljnimi načeli prava Unije in določbami [teh direktiv]? Če je odgovor pritrdilen, v kakšnih okoliščinah je to mogoče?
5

V uvodnih izjavah 3, 18 in 28 Vizumskega zakonika je navedeno: „(3) Glede vizumske politike je vzpostavitev ‚skupnega korpusa‘ zakonodaje, zlasti s konsolidacijo in razvojem acquis‑a (ustrezne določbe Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 […] in Skupna konzularna navodila […]), ena od temeljnih sestavin ‚nadaljnjega razvoja skupne vizumske politike v okviru večplastnega sistema, ki je namenjen olajšanju zakonitega potovanja in boju proti nezakonitem priseljevanju, s pomočjo nadaljnjega usklajevanja nacionalne zakonodaje in postopkov obravnave na lokalnih konzularnih predstavništvih‘ […] […] (18) Konzularno [Schengensko] sodelovanje na lokalni ravni je bistvenega pomena za usklajeno uporabo skupne vizumske politike in pravilno oceno tveganj priseljevanja in/ali varnosti. Zaradi različnih lokalnih razmer bi bilo treba oceniti praktično uporabo posebnih zakonodajnih določb med diplomatsko‑konzularnimi predstavništvi držav članic na posameznih lokacijah, da se zagotovi usklajena uporaba pravnih določb ter prepreči ‚trgovanje z vizumi‘ in različna obravnava prosilcev za vizum. […] (28) Ker cilja te uredbe, in sicer določitve postopkov in pogojev za izdajo vizumov za tranzit čez ozemlje držav članic ali načrtovano bivanje na njihovem ozemlju, ki ne presega treh mesecev v katerem koli šestmesečnem obdobju, države članice ne morejo zadovoljivo doseči in ker ta cilj lažje doseže Skupnost, lahko Skupnost sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena [5 PEU]. […]“
8

Poglavje VI Direktive 2004/38, naslovljeno „Omejitve pravice do vstopa in pravice do prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja“, vsebuje člen 27 z naslovom „Splošna načela“, ki določa: „1. Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev. 2. Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih ukrepov. Osebno obnašanje zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno preventivo, niso dovoljene. 3. Da bi ugotovili, ali zadevna oseba predstavlja nevarnost za javni red ali javno varnost, država članica, ob izdaji potrdila o prijavi ali, če sistem prijavljanja ne obstaja, najpozneje v treh mesecih od datuma prihoda zadevne osebe na njeno ozemlje ali od datuma javljanja njegove/njene prisotnosti na ozemlju, kot predvideno v členu 5(5), ali ob izdaji dovoljenja za prebivanje in, če se ji to zdi pomembno, lahko zahteva od izvorne države članice in, če je potrebno, od drugih držav članic, da ji priskrbijo podatke o morebitni predhodni kazenski evidenci za zadevno osebo. Takšne poizvedbe ne smejo postati rutinske. Naprošena država članica pošlje odgovor v dveh mesecih. 4. Država članica, ki je izdala potni list ali osebno izkaznico, dovoli imetniku listine, ki je bil izgnan iz druge države članice zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, da ponovno vstopi na njeno ozemlje brez kakršnih koli formalnosti, tudi če listina ni več veljavna ali je njegovo državljanstvo sporno.“
60

V obravnavani zadevi se izpodbija odločba države članice, v kateri je bila vložena prošnja tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, da te prošnje ne bo obravnavala in da bo zadevno osebo predala v drugo državo članico. Ta druga država članica je privolila v sprejem tožeče stranke iz postopka v glavni stvari na podlagi merila iz člena 10(1) Uredbe št. 343/2003, in sicer kot država članica prvega vstopa tožeče stranke iz postopka v glavni stvari na ozemlje Unije. V takem položaju, v katerem država članica privoli v sprejem, in ob upoštevanju elementov, ki so navedeni v točkah 52 in 53 te sodbe, lahko prosilec za azil izpodbija izbiro tega merila zgolj s sklicevanjem na obstoj sistemskih pomanjkljivosti azilnega postopka in pogojev za sprejem prosilcev za azil v tej državi članici, ki pomenijo utemeljene razloge za prepričanje, da bi bil prosilec izpostavljen resnični nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo N. S. in drugi, točki 94 in 106, in sodbo z dne 14. novembra 2013 v zadevi Puid, C‑4/11, točka 30).
43

Nazadnje, potem ko je Splošno sodišče v točkah od 100 do 103 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija nikoli ni uporabila pooblastil, ki jih je imela na podlagi člena 8(5) Direktive 92/81 ali členov 230 ES in 241 ES, da bi predlagala odpravo ali spremembo odločb o odobritvi ali ugotovitev ničnosti teh odločb ali razglasitev neveljavnosti te direktive, je v točkah 104 in 105 te sodbe navedlo, da je ob sprejetju sporne odločbe Odločba 2001/224 še veljala in da je za to odločbo, za prejšnje odločbe in za to direktivo, ki so v celoti pravno učinkovale, veljala domneva zakonitosti, ki velja za vse akte Unije. Zato je menilo, da so se Irska, Francoska republika in Italijanska republika upravičeno sklicevale na te odločbe za nadaljnjo uporabo spornih oprostitev. Ugotovilo je, da je v posebnih okoliščinah te zadeve sporna odločba neposredno izpodbijala veljavnost spornih oprostitev in posredno, ampak nujno izpodbijala tudi veljavnost odločb o odobritvi in njihove učinke, tako da sta bili kršeni načeli pravne varnosti in domneve zakonitosti aktov Unije.
35

Glede tega to, da kupec dogovorjene cene dobavitelju ni plačal neposredno, temveč mu jo je plačal prek izdajatelja kartice, in podrobni pogoji plačila, uporabljeni v razmerju med kupcem in dobaviteljem, ne morejo spremeniti davčne osnove. S Šesto direktivo in Direktivo 2006/112 pri dobavi blaga oziroma opravljanju storitev „za plačilo“ ni zahtevano, da se plačilo za to dobavo oziroma storitev prejme neposredno od njenega prejemnika. Člen 11(A)(1)(a) Šeste direktive in člen 73 Direktive 2006/112 namreč določata, da plačila za dobavo blaga ne more opraviti samo kupec, temveč ga lahko opravi tudi tretja oseba, v obravnavanem primeru izdajatelj kartice (glej zgoraj navedeni sodbi Bally, točki 16 in 17, ter Loyalty Management UK in Baxi Group, točka 56).
12

Uredba vlade št. 587/2006 o podrobnejših pravilih za recipročni prenos pokojninskih pravic v zvezi s pokojninskim sistemom Skupnosti (v nadaljevanju: vladna uredba št. 587/2006) vsebuje podrobne določbe o prenosu pokojninskih pravic češkega uradnika, ki je začel delati za Skupnost. V členu 2 tako določa pravila za izračun zneska, ki se prenese kot pokojninska pravica, pridobljena v Češki republiki: „1. Višina pokojninskih pravic, pridobljenih v Češki republiki in namenjenih prenosu, se izračuna kot zmnožek vrednosti na enoto odložene pokojnine ter vsote pričakovanega spremenljivega zneska starostne pokojnine in sorazmernega deleža osnovnega zneska starostne pokojnine. 2. Pričakovani spremenljivi znesek starostne pokojnine se izračuna po postopku v skladu s členom 34(1) zakona o pokojninskem zavarovanju tako, da se zavarovalna doba in osnova za izračun določita na referenčni datum; za referenčni datum se šteje dan vložitve zahtevka za prenos pokojninskih pravic pri pristojni instituciji Evropskih skupnosti […] Za določitev osebne osnove za odmero se obdobje vključitve v pokojninski sistem Skupnosti obravnava kot izključeno obdobje. […] 3. Sorazmerni del osnovnega zneska starostne pokojnine se izračuna kot zmnožek osnovnega zneska starostne pokojnine, veljavnega na referenčni datum, količnika, ki izraža razmerje med dolžino zavarovalne dobe, dopolnjene v češkem sistemu pokojninskega zavarovanja na referenčni datum, in seštevkom obdobij zavarovanja, dopolnjenih v češkem sistemu pokojninskega zavarovanja na referenčni datum in obdobij zavarovanja od tega datuma do datuma, ko je tisti, ki zahteva prenos pokojninskih pravic […], dosegel upokojitveno starost v skladu z določbami, veljavnimi na referenčni datum. […] 4. Vrednost na enoto odložene pokojnine se določi glede na starost prosilca na referenčni datum […], na podlagi tablice umrljivosti, veljavne na referenčni datum, in 70 % vrednosti na referenčni datum veljavne najvišje tehnične obrestne mere, določene s posebno zakonodajo za zavarovanje. […] 5. Za določitev vrednosti na enoto odložene pokojnine se uporabijo tablice umrljivosti ministrstva za delo in socialne zadeve, ki so enotne za moške in ženske ter se vsakokrat določijo za obdobje petih zaporednih koledarskih let. 6. Znesek denarja, izračunan v skladu z odstavki od 1 do 5, se poveča za znesek, ki ustreza obrestim na znesek, izračunan v skladu z odstavki od 1 do 5, za obdobje od referenčnega datuma do datuma pred dnevom prenosa zneska denarja […] na račun pokojninskega sistema Evropskih skupnosti. […]“
33

To razlago najprej potrjuje besedilo uvodne izjave 43 Direktive 95/46, v skladu s katerim „države članice lahko […] naložijo omejitve pravic do […] informacij […], če so potrebne na primer za zaščito“ navedenih namenov. Dalje je potrjena s primerjavo med besedilom člena 13(1) Direktive 95/46 na eni strani in členom 9 ter uvodno izjavo 37 te direktive na drugi strani, ki jasno določata obveznost za države članice, da za obdelavo osebnih podatkov, ki se izvaja v novinarske namene ali zaradi umetniškega ali literarnega izražanja, določijo izjeme in odstopanja, če so potrebna za uskladitev pravice do zasebnosti s predpisi, ki urejajo svobodo izražanja.
40

Tudi če je zato take objave mogoče opredeliti kot poslovne prakse, bi, prvič, ob predpostavki, da bi bilo mogoče vzpostaviti neposredno povezavo glede take poslovne komunikacije, taka povezava v obravnavanem primeru obstajala s proizvodi in storitvami teh podjetij v postopku v glavni stvari, družb Scharr in Germanwings. Drugič, ni sporno, da družba RLvS ni ravnala v imenu in za račun navedenih podjetij v smislu člena 2(b) Direktive 2005/29. V takem primeru in ob upoštevanju osebnega področja uporabe te direktive, bi bil njen namen sicer varstvo potrošnikov proizvodov in storitev teh podjetij in njihovih legitimnih konkurentov.
Primerno je, da v primeru vertikalno integriranih podjetij prenosne in distribucijske sisteme upravljajo pravno ločene pravne osebe, da se zagotovi učinkovit in nediskriminatoren dostop do omrežja. [Evropska] komisija bi morala oceniti ukrepe z enakovrednim učinkom, ki jih pripravijo države članice za uresničitev cilja te zahteve, in pripraviti predloge za spremembo te direktive. Primerno je tudi, da imajo upravljavci prenosnega in distribucijskega sistema dejansko pravico soodločanja o sredstvih, ki so potrebna za vzdrževanje, obratovanje in razvoj omrežja, če so lastniki in upravljavci omenjenih sredstev vertikalno integrirana podjetja.

Treba je zagotoviti neodvisnost upravljavcev distribucijskega omrežja in upravljavcev prenosnega omrežja zlasti glede interesov v zvezi s proizvodnjo in dobavo. Zato je treba vzpostaviti ločene upravne strukture, da ne bo odvisnosti med upravljavci distribucijskega in upravljavci prenosnega omrežja ter med podjetji za proizvodnjo/dobavo.

Kljub temu je treba razlikovati med takim pravnim ločevanjem in ločevanjem lastništva. Pravno ločevanje ne pomeni spremembe lastništva nad sredstvi in nikakor ne preprečuje uporabe podobnih ali enakih pogojev zaposlovanja v celotnem vertikalno integriranem podjetju. Vendar je treba z organizacijskimi ukrepi glede neodvisnosti tistih, ki so odgovorni za sprejemanje odločitev, zagotoviti nediskriminatoren postopek sprejemanja odločitev.
14

Člen 218(1) zakonika o civilnem postopku določa: „Sodba mora biti jasna in natančna ter ustrezati tožbi in drugim zahtevkom strank, ki so bili pravočasno uveljavljani v postopku. Vsebovati mora vse potrebne ugotovitve in odločitev o ugoditvi zahtevkom ali o njihovi zavrnitvi ter razrešitev vseh spornih vprašanj, o katerih se je razpravljalo. Sodišče odloči v skladu s predpisi, ki se uporabljajo za obravnavano zadevo, čeprav stranki teh nista pravilno navajali ali se nanje sklicevali, pri čemer se ne sme oddaljiti od predmeta tožbe z upoštevanjem pravnih in dejanskih okoliščin, ki se razlikujejo od tistih, ki so jih želele uveljavljati stranke.“
Direktivo Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) in Direktivo Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalnemu ukrepu, kot je ta, ki je sporen v zadevi v glavni stvari, ki določa, da lahko oče otroka s statusom zaposlenega delavca s privolitvijo matere, ki ima prav tako status zaposlene delavke, koristi porodniški dopust v obdobju po šestih tednih obveznega dopusta matere po porodu, razen v primeru tveganja za njeno zdravje, medtem ko oče otroka s statusom zaposlenega delavca takega dopusta ne more koristiti, če mati njegovega otroka nima statusa zaposlene delavke in ni prijavljena v javni sistem socialne varnosti.
19

Landesgericht Innsbruck je s sklepom ugodilo zahtevi M. Sperindea, se izreklo za nepristojno in zavrglo tožbo, ki je bila pri njem vložena. Družba Goldbet je zoper ta sklep pri Oberlandesgericht Innsbruck vložila pritožbo. To sodišče je to pritožbo zavrglo z obrazložitvijo, da so avstrijska sodišča nepristojna, saj, prvič, zahtevki družbe Goldbet temeljijo na pogodbi o opravljanju storitev, katerih kraj izpolnitve v smislu člena 5, točka 1(b), Uredbe št. 44/2001 je bil v Italiji, in, drugič, pristojnost teh sodišč ne more temeljiti na členu 24 Uredbe št. 44/2001, ker ugovora, ki ga je vložil M. Sperindeo, ni mogoče šteti za spustitev v postopek v smislu tega člena.
10

Člen 19, (1), (4) in (13), točka 2, zakona o davku na blago in storitve (ustawa z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług) z dne 11. marca 2004 (Dz. U. št. 54, poz. 535, v nadaljevanju: zakon o DDV) določa: „1. Davčna obveznost nastane ob dobavi blaga ali ko je storitev opravljena, razen v primerih iz odstavkov od 2 do 21 tega člena in členov 14(6), 20 in 21(1). […] 4. Če je treba dobavo blaga ali opravljanje storitve potrditi z računom, davčna obveznost nastane ob izdaji računa, vendar najpozneje 7. dan od dneva dobave blaga ali ko je bila storitev opravljena. […] 13. Davčna obveznost nastane: […] (2) Ob prejemu celotnega plačila ali njegovega dela, vendar najpozneje 30. dan od dneva, ko so bile opravljene te storitve: a) prevoz oseb in tovora z vlaki, motornimi vozili, ladjami za plovbo na odprtem morju, prevoznimi sredstvi za plovbo po celinskih poteh in obalno plovbo, trajekti, letali ali helikopterji, b) špedicija in pretovarjanje, c) storitve v morskih in trgovskih pristaniščih, d) gradbene in gradbeno-montažne storitve.“