Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (tretji senat) 
z dne 3. oktobra 2019 * 
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom –  
Določba 4 – Načelo prepovedi diskriminacije – Obravnava delavcev, zaposlenih za krajši delovni čas, ki  
je glede njihovih pogojev dela manj ugodna od obravnave delavcev, zaposlenih za polni delovni čas –  
Prepoved – Nacionalna zakono daja, ki določa, da je najdaljše trajanje delovnih razmerij za delavce,  
zaposlene za krajši delovni čas, daljše od najdaljšega trajanja za delavce, zaposlene za polni delovni  
čas – Načelo prorata temporis – Direktiva 2006 /54/ES – Enako obravnavanje moških in žensk pri  
zaposlovanju in delu – Člen 2(1)(b) – Pojem ‚posredna diskriminacija‘ na podlagi spola –  
Člen 14(1)(c) – Zaposlitveni in delovni pogoji – Člen 19 – Dokazno breme“  
V zadevi C-274/18, 
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo 
Arbeits-und Sozialgericht Wien (delovno in socialno sodišče na Dunaju, Avstrija) z odločbo z dne 
19. aprila 2018 , ki je na Sodišče prispela 23. aprila 2018 , v postopku 
Minoo Sc huc h-Ghannadan 
proti 
Medizinisc he Universität Wien, 
SODIŠČE (tretji senat), 
v sestavi A. Prechal (poročevalka), predsednica senata, F. Biltgen, J. Malenovský, C. G. Fernlund,  
sodniki, in L. S. Rossi, sodnica,  
generalni pravobranilec: G. Pitruzzella,  
sodni tajnik: D. Dittert, vodja oddelka,  
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. marca 2019 ,  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:  
– za Schuch-Ghannadan A. Obereder, Rechtsanwalt, 
– za Medizinische Universität Wien A. Potz, Rechtsanwältin, 
– za avstrijsko vlado J. Schmoll in G. Hesse, agenta, 
– za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, A. Pimenta in S. Duarte Afonso, agenti, 
* Jezik postopka: nemščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2019 :828 1 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
– za Evropsko komisijo M. van Beek, T. S. Bohr in A. Szmytkowska, agenti, 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. junija 2019 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določbe 4 Okvirnega sporazuma o delu 
s krajšim delovnim časom, sklenjenega 6. junija 1997 (v nadaljevanju: Okvirni sporazum o delu 
s krajšim delovnim časom), iz Priloge k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem 
sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna 
izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267) ter člena 2(1)(b) in člena 19(1) Direktive 
2006 /54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih 
možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL 2006 , 
L 204, str. 23). 
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Minoo Schuch-Ghannadan in Medizinische Universität 
Wien (medicinska univerza na Dunaju, Avstrija, v nadaljevanju: MUW) zaradi zahteve prvonavedene, 
naj se ugotovi, da se njeno delovno razmerje nadaljuje v obliki delovnega razmerja za nedoločen čas. 
Pravni okvir 
Pravo Unije 
Direktiva 97/80/ES 
3 Člen 4(1) Direktive Sveta 97/80/ES z dne 15. decembra 1997 o dokaznem bremenu v primerih 
diskriminacije zaradi spola (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 264), ki je bila 
razveljavljena z Direktivo 2006 /54, je določal: 
„Države članice v skladu z nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe za 
zagotovitev, da se dokazovanje o tem, da kršitve načela enakega obravnavanja ni bilo, naložitoženi 
stranki, kadar osebe, ki se čutijo prizadete zaradi kršitve načela enakega obravnavanja, pred sodiščem 
ali drugim pristojnim organom izkažejo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do 
neposredne ali posredne diskriminacije.“ 
Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom 
4 Določba 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, naslovljena „Načelo 
nediskriminacije“, določa: 
„1. Pogoji zaposlitve delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ne smejo biti manj ugodni od 
pogojev primerljivih delavcev, zaposlenih s polnim delovnim časom, zgolj zato, ker delajo krajši delovni 
čas. Te delavce se sme različno obravnavati le iz stvarnih [objektivnih] razlogov. 
2. Kadar je to primerno, se uporabi načelo pro rata temporis. 
[…]“ 
ECLI:EU:C:2019 :828 2 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
Okvirni sporazum o delu za določen čas 
5 Določba 5 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999 (v nadaljevanju: 
Okvirni sporazum o delu za določen čas), iz Priloge k Direktivi Sveta 1999 /70/ES z dne 28. junija 1999 
o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna 
izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368), naslovljena „Ukrepi za preprečevanje zlorab“, 
vtočki 1 določa: 
„Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerjih za določen 
čas, države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakono dajo, 
kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi 
preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako, da upoštevajo potrebe 
posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev: 
(a) objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij; 
(b) najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas; 
(c) število obnovitev takšnih pogodb ali razmerij.“ 
Direktiva 2006 /54 
6 V uvodni izjavi 30 Direktive 2006 /54 je navedeno: 
„Pomem bno vlogo pri zagotavljanju učinkovitega uresničevanja načela enakega obravnavanja ima 
sprejetje pravil o dokaznem bremenu. Kakor je to izreklo Sodišče, je treba torej sprejeti določbo, ki bo 
omogočala, da se dokazno breme prenese na toženo stranko, kadar gre za očiten primer domnevne 
diskriminacije, razen v zvezi s postopki, v katerih mora sodišče ali drugi pristojni nacionalni organ 
raziskati dejstva. Vendar pa je treba pojasniti, da presoja dejstev, na podlagi katerih se lahko domneva 
o neposredni ali posredni diskriminaciji, ostaja v pristojnosti nacionalnega organa v skladu 
z nacionalno zakono dajo ali prakso. Poleg tega naj bi države članice v kateri koli ustrezni fazi 
postopka uvedle dokazna pravila, ki so ugodnejšaza tožeče stranke.“ 
7 Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitve pojmov“, v odstavku 1 določa: 
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve: 
[…] 
(b) ‚posredna diskriminacija‘: kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse 
osebe enega spola v posebej neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če 
ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem cilju in so sredstva za doseganje tega 
cilja ustrezna in potrebna; 
[…]“ 
8 Člen 14 navedene direktive, naslovljen „Prepoved diskriminacije“, v odstavku 1 določa: 
„V javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali 
posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi: 
[…] 
ECLI:EU:C:2019 :828 3 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
(c) z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, vključno z odpuščanjem, ter plačilom, kakor je določeno 
v členu 141 Pogodbe; 
[…]“ 
9 Člen 19 navedene direktive, naslovljen „Dokazno breme“, določa: 
„1. Države članice v skladu z nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe za 
zagotovitev, da se dokazovanje o tem, da kršitve načela enakega obravnavanja ni bilo, naložitoženi 
stranki, kadar osebe, ki se čutijo prizadete zaradi kršitve načela enakega obravnavanja, pred sodiščem 
ali drugim pristojnim organom izkažejo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je prišlo do 
neposredne ali posredne diskriminacije. 
2. Države članice lahko ne glede na odstavek 1 sprejmejo pravila o dokazovanju, ki so ugodnejšaza 
tožnika. 
3. V postopkih, kjer je preiskava dejstev v zvezi s primerom naloga sodišč ali drugih pristojnih organov, 
državam članicam ni treba uporabljati odstavka 1. 
[…]“ 
Avstrijsko pravo 
10 Člen 6(1) Universitätsgesetz 2002 (zakon o univerzah, v nadaljevanju: UG) določa: 
„Ta zvezni zakon se uporablja za te univerze: 
[…] 
4. [MUW]; 
[…]“ 
11 Člen 109 UG določa: 
„1. Pogodbe o zaposlitvi se lahko sklenejo za določen ali nedoločen čas. Razen če ta zvezni zakon 
določa drugače, je najdaljše trajanje pogodb o zaposlitvi za določen čas 6 let, sicer so te pogodbe 
nične. 
2. Sklenitev zaporednih [pogodb za] določen čas je zakonita samo za delavke in delavce, zaposlene 
v okviru projektov, ki jih financirajo tretje osebe, ali raziskovalnih projektov, ter za zaposlene, ki se 
ukvarjajo izključno z izobraževanjem, in za delavce, zaposlene za nadomeščanje. Skupno trajanje 
zaporednih pogodb o zaposlitvi delavke ali delavca ne sme preseči šest let, v primeru zaposlitve 
s krajšim delovnim časom pa osem let. Če obstajajo objektivno utemeljeni razlogi, zlasti nadaljevanje 
in dokončanje raziskovalnih projektov in objav, je dovoljeno enkratno podaljšanje najdaljšega trajanja 
do skupaj največ 10 let oziroma 12 let v primeru zaposlitve s krajšim delovnim časom.“ 
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje 
12 Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila M. Schuch-Ghannadan zaposlena kot znanstvena 
raziskovalka pri MUW v obdobju od 9. septembra 2002 do 30. aprila 2014 na podlagi več zaporednih 
pogodb za določen čas, delno s krajšim delovnim časom in delno s polnim delovnim časom. 
ECLI:EU:C:2019 :828 4 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
13 Predložitveno sodišče navaja, da je v skladu z avstrijskim pravom, natančneje členom 109(2) UG, 
veriženje zaporednih pogodb za določen čas mogoče za delavce in delavke, zaposlene pri MUW med 
drugim v okviru projektov, ki jih financirajo tretje osebe, ali raziskovalnih projektov, ter za zaposlene, 
ki se ukvarjajo izključno z izobraževanjem. Skupno trajanje teh zaporednih pogodb o zaposlitvi za 
določen čas ne sme preseči 6 let, v primeru zaposlitve s krajšim delovnim časom pa 8 let. Če obstajajo 
objektivno utemeljeni razlogi, zlasti za nadaljevanje in dokončanje raziskovalnih projektov in objav, je 
dovoljeno enkratno podaljšanje do skupaj največ 10 let za zaposlene za polni delovni čas oziroma 
12 let v primeru zaposlitve za krajši delovni čas. 
14 M. Schuch-Ghannadan je pri Arbeits-und Sozialgericht Wien (delovno in socialno sodišče na Dunaju, 
Avstrija) vložila tožbo, s katero je zahtevala, naj se ugotovi, da se njeno delovno razmerje z MUW po 
30. aprilu 2014 nadaljuje, saj meni, da se je najdaljše dovoljeno obdobje za delovna razmerja za določen 
čas, ki je bilo v njenem primeru 8 let, na ta datum izteklo. Med drugim je navedla, da člen 109(2) UG 
diskriminira delavce, zaposlene za krajši delovni čas. Nazadnje je dodala, da ta določba diskriminira 
zlasti ženske, ker so te namreč redkeje zaposlene za polni delovni čas. To različno obravnavanje naj ne 
bi bilo objektivno utemeljeno, zaradi česar naj bi pomenilo posredno diskriminacijo na podlagi spola, ki 
je v nasprotju s pravom Unije. 
15 MUW se je zagovarjala, da je bilo podaljšanje najdaljšega trajanja zaporednih pogodb za določen čas na 
največ 12 let v obravnavanem primeru upravičeno, ker je bila zadnja pogodba za določen čas sklenjena, 
da bi se tožeči stranki v postopku v glavni stvari omogočilo nadaljevanje projekta in končanje nalog 
v okviru tega projekta. 
16 Arbeits-und Sozialgericht Wien (delovno in socialno sodišče na Dunaju) je s sodbo z dne 2. junija 
2016 tožbo zavrnilo in ugotovilo, da je MUW delovno razmerje s tožečo stranko lahko podaljšala na 
največ 12 let. 
17 M. Schuch-Ghannadan je vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodiščena 
Dunaju, Avstrija). To sodišče je sodbo Arbeits-und Sozialgericht Wien (delovno in socialno sodiščena 
Dunaju) razveljavilo, ker zadnjenavedeno ni zadostno preučilo skladnosti člena 109(2) UG s pravom 
Unije, čeprav je tožeča stranka izpostavila vprašanje v zvezi s tem. Pritožbeno sodišče je zadevo vrnilo 
v odločanje predložitvenemu sodišču in mu naložilo, naj MUW omogoči predložitev stališč in po 
potrebi dokazov v zvezi s tem, ali je ta določba lahko neugodna zlasti za ženske v primerjavi 
zmoškimi, ter če je tako, ugotovi, ali je tako neenako obravnavanje utemeljeno. 
18 MUW je pred predložitvenim sodiščem navedla, da je Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodišče 
na Dunaju) napačno razlagalo, kdo mora predložiti navedbe in dokaze o diskriminaciji, s tem, da je 
ugotovilo, da mora neobstoj diskriminacije dokazati ona. Tožeča stranka naj bi se namreč omejila na 
neutemeljeno zatrjevanje obstoja posredne diskriminacije na podlagi spola, ne da bi argumentirano in 
konkretno navedla, zakaj naj bi uporaba člena 109(2) UG pomenila diskriminacijo delavk v primerjavi 
z delavci. MUW poleg tega trdi, da so pogodbe za nedoločen čas na univerzah izredno redke in da 
člen 109(2) UG njenim zaposlenim omogoča, da so pri njej zaposleni dlje. MUW nazadnje trdi, da je 
treba za presojo, ali ta določba negativno vpliva zlasti na ženske, upoštevati celoten položaj na vseh 
avstrijskih univerzah. Vendar MUW, čeprav nima dostopa do vseh podatkov, poudarja, da je stopnja 
zaposlenih za določen čas, ki so zajeti s členom 109(2) UG, pri ženskah 79 %, pri moških pa 75%. 
19 M. Schuch-Ghannadan pa trdi, da se predpostavlja, da ukrep, zaradi katerega je odstotek žensk večji od 
odstotka moških, pomeni posredno diskriminacijo, tako da mora nasprotna stranka dokazati nasprotno. 
Ker MUW ni niti predložila statistike drugih univerz, za katere velja ista ureditev, niti pojasnila 
utemeljitve, naj bi bilo treba ugotoviti obstoj posredne diskriminacije. 
20 Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da je člen 109(2) UG odstopanje od običajnih pravil 
delovnega prava, saj avstrijska sodišča namreč načeloma štejejo, da je veriženje dveh ali več pogodb za 
določen čas nezakonito, razen če je podana objektivna utemeljitev. 
ECLI:EU:C:2019 :828 5 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
21 Vendar predložitveno sodišče meni, da ta določba ni v nasprotju z določbo 5 Okvirnega sporazuma 
o delu za določen čas, ker je nacionalni zakono dajalec z določitvijo najdaljšega skupnega trajanja 
zaporednih pogodb ali delovnih razmerij za določen čas sprejel ukrep, ki ustreza ukrepom iz 
točke 1(b) te določbe. 
22 Predložitveno sodišče poleg tega sprašuje o združljivosti člena 109(2) UG z določbo 4 Okvirnega 
sporazuma o delu s krajšim delovnim časom v delu, v katerem prvonavedeni določa najdaljše trajanje 
delovnega razmerja za določen čas, ki je za delavce, zaposlene za krajši delovni čas, daljše kot za 
delavce, zaposlene za polni delovni čas. Meni, da je mogoče šteti, da to pravilo temelji na uporabi 
načela prorata temporis iz točke 2 te določbe, ker delavci, zaposleni za krajši delovni čas, med 
delovnim razmerjem pridobijo manj znanja in izkušenj kot delavci, zaposleni za polni delovni čas. Čeje 
tako, naj bi bilo treba preučiti zgolj, ali je uporaba tega načela v obravnavanem primeru ustrezna, ne da 
bi bilo treba preveriti, ali obstajajo objektivni razlogi, ki utemeljujejo zadevni ukrep. 
23 V zvezi z Direktivo 2006 /54 predložitveno sodišče meni, da je treba za presojo, ali nacionalni ukrep 
v postopku v glavni stvari pomeni posredno diskriminacijo na podlagi spola, za referenčno skupino 
vzeti zaposlene na vseh avstrijskih univerzah, na katere se nanaša UG, ter primerjati odstotek moških in 
žensk, zaposlenih za krajši delovni čas, na katere se nanaša ta ukrep. V zvezi s tem mora na podlagi 
člena 19(1) te direktive oseba, ki meni, da je prizadeta s posredno diskriminacijo, to posredno 
diskriminacijo dokazati. 
24 Vendar se v skladu z več sodbami Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) na podlagi tega, da 
je stopnja zaposlitve za krajši delovni čas na splošno bistveno višja pri ženskah, domneva neenaka 
obravnava, ki jo mora delodajalec ovreči s tem, da dokaže, da odstotek žensk, za katere velja neki 
ukrep, ni bistveno večji od odstotka moških, ki so v enakem položaju. 
25 Predložitveno sodišče zato Sodišče prosi za razlago člena 19 Direktive 2006 /54. 
26 V teh okoliščinah je Arbeits-und Sozialgericht Wien (delovno in socialno sodišče na Dunaju) prekinilo 
odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 
„1. Ali načelo prorata temporis na podlagi določbe 4, točka 2, [Okvirnega sporazuma o delu s krajšim 
delovnim časom] v povezavi z načelom prepovedi diskriminacije iz določbe 4, točka 1, velja za 
zakonsko ureditev, ki določa, da najdaljše skupno trajanje zaporedno sklenjenih pogodb 
o zaposlitvi delavke ali delavca na avstrijski univerzi, zaposlenega v okviru projektov, ki se 
financirajo s sredstvi tretjih strank, ali raziskovalnih projektov, v primeru delavcev/delavk, 
zaposlenih s polnim delovnim časom, znaša šest let, v primeru dela s krajšim delovnim časom pa 
osem let; če pa so podani objektivno utemeljeni razlogi, zlasti zaradi nadaljevanja ali dokončanja 
raziskovalnih projektov ali objav, poleg tega dopušča eno podaljšanje navedenega obdobja do 
skupaj deset let za delavce, zaposlene s polnim delovnim časom, pri delavcih, zaposlenih s krajšim 
delovnim časom, pa do skupaj 12 let? 
2. Ali zakonska ureditev, kot je opisana v prvem vprašanju za predhodno odločanje, pomeni posredno 
diskriminacijo na podlagi spola v smislu člena 2(1)(b) Direktive 2006 /54, če je od vseh zaposlenih, 
za katere se uporablja ta ureditev, prizadet precej višji odstotek delavk kot delavcev? 
3. Ali je treba člen 19(1) Direktive 2006 /54 razlagati tako, da mora ženska, ki se v okviru področja 
uporabe zakonske ureditve, kot je opisana v prvem vprašanju za predhodno odločanje, sklicuje na 
to, da je bila posredno diskriminirana na podlagi spola, ker s krajšim delovnim časom dela precej 
večžensk kot moških, to okoliščino, zlasti statistično precej večjo prizadetost žensk, zatrjevati 
s predložitvijo konkretnih statističnih podatkov ali konkretnih dejstev in prepričljivo izkazati 
z ustreznimi dokazi?“ 
ECLI:EU:C:2019 :828 6 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
Vprašanja za predhodno odločanje 
Uvodna ugotovitev 
27 Najprej je treba glede obsega vprašanj za predhodno odločanje ugotoviti, da se je predložitveno sodišče 
omejilo na razlago določbe 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom ter 
člena 2(1)(b) in člena 19(1) Direktive 2006 /54. 
28 V zvezi s tem je treba poudariti, da je Evropska komisija tako v pisnem stališču kot na obravnavi pred 
Sodiščem navedla, da člen 109(2) UG ne pomeni zadostnega prenosa določbe 5, točka 1, Okvirnega 
sporazuma o delu za določen čas. 
29 Vendar kot je razvidno iz točke 21 te sodbe, je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe jasno 
razvidno, da predložitveno sodišče meni, da člen 109(2) UG pomeni zadosten in zakonit prenos te 
določbe. Predložitveno sodišče zato meni, da ne potrebuje pojasnil glede morebitnega vpliva 
določbe 5, točka 1, Okvirnega sporazum o delu za določen čas na odgovor, ki ga je treba dati na 
postavljena vprašanja. 
30 V skladu z ustaljeno sodno prakso lahko le predložitveno sodišče sámo določi in oblikuje vprašanja za 
predhodno odločanje glede razlage prava Unije, ki so potrebna za rešitev spora o glavni stvari (sodba 
z dne 13. decembra 2018 , Touring Tours und Travel et Sociedad de transportes, C-412/17 in 
C-474/17, EU:C:2018 :1005 , točka 39 in navedena sodna praksa). 
31 Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da če je predložitveno sodišče v predložitveni odločbi navedlo, 
da se mu ne zdi potrebno zastaviti nekega vprašanja, Sodišče na to vprašanje ne sme odgovoriti niti ga 
ne sme upoštevati v okviru predhodnega odločanja (glej v tem smislu sodbo z dne 13. decembra 2018 , 
Touring Tours und Travel et Sociedad de transportes, C-412/17 in C-474/17, EU:C:2018 :1005 , 
točka 41 in navedena sodna praksa). 
32 V teh okoliščinah Sodišče v obravnavanem primeru postavljenih vprašanj ne sme razširiti tako, da bi jih 
obravnavalo ob upoštevanju ne samo določbe 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom 
ter člena 2(1)(b) in člena 19(1) Direktive 2006 /54, ampak tudi določbe 5, točka 1, Okvirnega sporazuma 
o delu za določen čas. 
Prvo vprašanje 
33 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 4 Okvirnega 
sporazuma o delu s krajšim delovnim časom razlagati tako, da na eni strani nasprotuje nacionalni 
ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delavce, zaposlene za določen čas, na katere se 
nanaša, določa najdaljše trajanje delovnega razmerja, ki je za delavce, zaposlene za krajši delovni čas, 
daljše kot za primerljive delavce, zaposlene za polni delovni čas, in da se na drugi strani za tako 
ureditev uporabi načelo prorata temporis iz navedene določbe. 
34 Spomniti je treba, da se glede pogojev zaposlitve v skladu s točko 1 te določbe delavci, zaposleni za 
krajši delovni čas, ne smejo obravnavati manj ugodno od primerljivih delavcev, zaposlenih za polni 
delovni čas, zgolj zato, ker delajo krajši delovni čas, razen če je drugačno obravnavanje utemeljeno 
z objektivnimi razlogi. Poleg tega se na podlagi točke 2 navedene določbe, kadar je to primerno, 
uporabi načelo prorata temporis. 
35 V obravnavanem primeru se najprej postavlja vprašanje, ali ureditev iz postopka v glavni stvari v zvezi 
s trajanjem delovnega razmerja za določen čas vsebuje manj ugodno obravnavanje delavcev, zaposlenih 
za krajši delovni čas, v primerjavi z delavci, zaposlenimi za polni delovni čas, kar MUW in avstrijska 
ECLI:EU:C:2019 :828 7 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
vlada izpodbijata. Zadnjenavedeni namreč menita, da okoliščina, da lahko delavci, zaposleni za določen 
čas s krajšim delovnim časom, delajo za univerzo dalj kot delavci, zaposleni za določen čas s polnim 
delovnim časom, pomeni ugodnost za prvonavedene delavce, zlasti glede na to, da delavci, na katere 
se nanaša navedena ureditev, na univerzah težko dostopijo do pogodb za nedoločen čas. 
36 Vendar kot trdita Komisija in tožeča stranka, to povzroči, da se delavcem, zaposlenim za krajši delovni 
čas, bolj kot delavcem, zaposlenim za polni delovni čas, zmanjša ali odložimožnost dostopa do 
pogodbe za nedoločen čas, kar – odvisno od primera – pomeni manj ugodno obravnavo te 
prvonavedene kategorije delavcev in kar mora preveriti predložitveno sodišče. 
37 Dalje se postavi vprašanje, ali je različno obravnavanje, ki ga določa člen 109(2) UG, lahko utemeljeno 
z objektivnimi razlogi. 
38 MUW in avstrijska vlada trdita, da je to tako, ker je stopnja znanja in izkušenj, ki jih delavci, zaposleni 
za krajši delovni čas, lahko pridobijo v okviru delovnega razmerja, nujno nižja od stopnje znanja in 
izkušenj, ki jih pridobijo primerljivi delavci, zaposleni za polni delovni čas. Če bi za ti kategoriji 
delavcev veljalo enako najdaljše trajanje delovnega razmerja za določen čas, bi bili torej delavci, 
zaposleni za krajši delovni čas, obravnavani posebej neugodno, ker bi imeli manj časa za raziskovanje 
in objavo znanstvenih člankov, ki so nujni za vključitev v univerzitetno sfero. 
39 V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da trditev, da obstaja posebna povezava med 
trajanjem poklicne dejavnosti in pridobitvijo določene stopnje znanja ali izkušenj, ker pomeni le 
posplošitev v zvezi z nekaterimi kategorijami delavcev, ne omogoča opredelitve objektivnih meril, pri 
katerih ne bi bilo nikakršne diskriminacije. Čeprav je delovna doba povezana z izkušnjami, je namreč 
objektivnost takega merila odvisna od vseh okoliščin posameznega primera ter zlasti od povezave med 
naravo naloge in izkušnjami, ki jih opravljanje te naloge prinaša po določenem številu ur opravljenega 
dela (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2005 , Nikoloudi, C-196/02, EU:C:2005 :141, točka 55 in 
navedena sodna praksa). 
40 Predložitveno sodišče mora v posebnem okviru zaposlitev, na katere se nanaša člen 109(2) UG, in zlasti 
nalog, ki jih v tem okviru opravlja tožeča stranka, preveriti, ali ta posebna povezava med naravo dela, ki 
se opravlja, in izkušnjami, ki jih to delo prinaša na podlagi števila ur dejansko opravljenega dela, 
dejansko obstaja ter – glede na okoliščine primera – ali čas, potreben za raziskovanje in objavo 
rezultatov tega raziskovanja, lahko upraviči nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari. Če je tako, 
mora navedeno sodišče preveriti, ali je ta ureditev sorazmerna glede na zastavljeni cilj. 
41 Nazadnje, glede vprašanja, ali se načelo prorata temporis uporabi za ureditev, kot je ta iz postopka 
v glavni stvari, je treba ugotoviti, da ni mogoče šteti, da taka ureditev zajema uporabo tega načela, saj 
se najdaljše trajanje zaporednih delovnih razmerij podaljša za dve leti za vse delavce, zaposlene za 
krajši delovni čas, in torej ni sorazmerno z urami dejansko opravljenega dela. 
42 Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba določbo 4, točka 1, Okvirnega 
sporazuma o delu s krajšim delovnim časom razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta 
iz postopka v glavni stvari, ki za delavce, zaposlene za določen čas, na katere se nanaša, določa najdaljše 
trajanje delovnega razmerja, ki je za delavce, zaposlene za krajši delovni čas, daljše kot za primerljive 
delavce, zaposlene za polni delovni čas, razen če je tako različno obravnavanje utemeljeno 
z objektivnimi razlogi in z njimi sorazmerno, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Določbo 4, 
točka 2, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom je treba razlagati tako, da se načelo 
prorata temporis, ki ga ta določba zajema, za tako ureditev ne uporabi. 
ECLI:EU:C:2019 :828 8 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
Drugo in tretje vprašanje 
43 Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu 
sprašuje, na eni strani, ali je treba člen 2(1)(b) Direktive 2006 /54 razlagati tako, da nacionalna 
ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delavce, zaposlene za določen čas, na katere se 
nanaša, določa najdaljše trajanje delovnega razmerja, ki je za delavce, zaposlene za krajši delovni čas, 
daljše kot za primerljive delavce, zaposlene za polni delovni čas, pomeni posredno diskriminacijo na 
podlagi spola, na katero se nanaša ta določba, in na drugi strani, ali je treba člen 19(1) te direktive 
razlagati tako, da zahteva, da mora stranka, ki meni, da je prizadeta s tako diskriminacijo, da bi 
vzpostavila domnevo diskriminacije, predložiti natančne statistične podatke ali natančna dejstva 
v zvezi z domnevno diskriminacijo. 
44 V zvezi s prvim sklopom vprašanj je treba spomniti, da je v členu 2(1)(b) Direktive 2006 /54 pojem 
„posredna diskriminacija“ v smislu te direktive opredeljen kot položaj, v katerem bi bile zaradi 
navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej neugodnem položaju 
v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na 
zakonitem cilju ter so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna. 
45 Obstoj manj ugodnega položaja je mogoče ugotoviti med drugim, če je dokazano, da ureditev, kakršna 
je ta v postopku v glavni stvari, negativno vpliva na bistveno večji delež pripadnikov enega spola 
v primerjavi s pripadniki drugega spola (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2019 , Villar Láiz, 
C-161/18, EU:C:2019 :382, točka 38 in navedena sodna praksa). 
46 Sodiščeje že razsodilo, da je, kot je razvidno tudi iz uvodne izjave 30 Direktive 2006 /54, presoja 
dejstev, na podlagi katerih se lahko sklepa o obstoju neposredne ali posredne diskriminacije, stvar 
nacionalnih sodnih organov v skladu z nacionalno zakono dajo ali prakso, s katero je mogoče določiti 
zlasti, da je posredno diskriminacijo mogoče ugotavljati s kakršnimi koli sredstvi, vključno na podlagi 
statističnih podatkov (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2019 , Villar Láiz, C-161/18, 
EU:C:2019 :382, točka 46 in navedena sodna praksa). 
47 Kar zadeva statistične podatke, je Sodišče že razsodilo, na eni strani, da mora predložitveno sodišče 
upoštevati vse delavce, na katere se nanaša nacionalna ureditev, iz katere izhaja različno obravnavanje, 
in na drugi strani, da najboljša metoda primerjave zajema primerjavo med zadevnimi deleži delavcev 
moškega spola, na katere zadevno pravilo vpliva, in tistih, na katere ne vpliva, ter istimi deleži pri 
delavkah (glej v tem smislu sodbi z dne 9. februarja 1999 , Seymour-Smith in Perez, C-167/97, 
EU:C:1999 :60, točka 59, in z dne 6. decembra 2007 , Voß, C-300/06, EU:C:2007 :757, točka 40). 
48 V zvezi s tem mora nacionalno sodišče presoditi, v kolikšnem obsegu so statistični podatki, ki so mu 
bili predloženi in ki opisujejo položaj zaposlenih, veljavni in ali jih je mogoče upoštevati, torej ali zlasti 
ne odražajo zgolj naključnih in kratkoročnih pojavov ter ali so na splošno pomem bni (glej v tem smislu 
sodbo z dne 9. februarja 1999 , Seymour-Smith in Perez, C-167/97, EU:C:1999 :60, točka 62 in navedena 
sodna praksa). 
49 Če bi predložitveno sodišče na podlagi predloženih statističnih podatkov in, odvisno od okoliščin 
primera, drugih upoštevnih dejavnikov ugotovilo, da so z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni 
stvari v posebej neugoden položaj postavljene zlasti ženske v primerjavi z moškimi, bi bila taka ureditev 
v nasprotju s členom 2(1)(b) Direktive 2006 /54, razen če bi bila objektivno utemeljena z zakonitim 
ciljem in bi bila sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna. 
50 Vendar v obravnavanem primeru MUW in avstrijska vlada, kot je bilo navedeno že vtočki 38 te sodbe, 
trdita, da je neenako obravnavanje, ki velja za delavce, zaposlene za krajši delovni čas, v primerjavi 
z delavci, zaposlenimi za polni delovni čas, ki ga vsebuje člen 109(2) UG, utemeljeno s tem, da prvi 
pridobijo raven izkušenj in znanja, ki je nižja od ravni izkušenj in znanja, ki jih pridobijo drugi, pri 
čemer prvi potrebujejo daljše obdobje za dokončanje nekaterih svojih raziskav in objavo rezultatov. 
ECLI:EU:C:2019 :828 9 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
Tako naj bi določitev enakega najdaljšega trajanja delovnega razmerja za določen čas za obe kategoriji 
delavcev zmanjšala možnosti, da se delavci, zaposleni za krajši delovni čas, po koncu navedenega 
obdobja vključijo v univerzitetno sfero. Kot je bilo navedeno v točki 40 te sodbe, mora predložitveno 
sodišče presoditi, ali je ureditev iz postopka v glavni stvari objektivno utemeljena glede na vsa dejstva 
in okoliščine zadeve v glavni stvari. 
51 V zvezi z drugim sklopom vprašanj je treba opozoriti, da na podlagi člena 19(1) Direktive 2006 /54 
države članice v skladu z nacionalnimi pravosodnimi sistemi sprejmejo potrebne ukrepe za 
zagotovitev, da se dokazovanje tega, da kršitve načela enakega obravnavanja ni bilo, naložitoženi 
stranki, kadar osebe, ki menijo da so prizadete zaradi kršitve načela enakega obravnavanja, pred 
sodiščem ali drugim pristojnim organom izkažejo dejstva, na podlagi katerih se lahko domneva, da je 
prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije. Tako in kot je navedeno v uvodni izjavi 30 te 
direktive, je dokazno breme na toženi stranki takoj, ko obstaja domneva diskriminacije. 
52 Kot je bilo navedeno v točki 47 te sodbe, je treba za ugotovitev obstoja diskriminacije na podlagi spola 
upoštevati celoto delavcev in delavk, na katere se nanaša nacionalna ureditev, iz katere izhaja različno 
obravnavanje, in v okviru te celote primerjati zadevne deleže delavcev, na katere zadevno pravilo 
vpliva, in delavcev, na katere to pravilo ne vpliva, ter iste deleže pri delavkah. 
53 V obravnavanem primeru tožeča stranka trdi, da na splošno ukrepi, ki negativno vplivajo na delavce, 
zaposlene za krajši delovni čas, v primerjavi z delavci, zaposlenimi za polni delovni čas, lahko 
postavljajo v manj ugoden položaj zlasti ženske. V podporo tej trditvi je pred predložitvenim sodiščem 
predložila statistične podatke o avstrijskem trgu dela na splošno, iz katerih je razvidno, da je za krajši 
delovni čas zaposlenih veliko večžensk kot moških. Vendar je poudarila, da nima podatkov o delavcih, 
ki so zaposleni na avstrijskih univerzah in za katere se uporablja UG. 
54 V teh okoliščinah je treba pojasniti, kako in s katerimi sredstvi lahko oseba, ki meni, da je prizadeta 
zaradi posredne diskriminacije na podlagi spola, vzpostavi domnevo diskriminacije, če statistični 
podatki ali druga dokazna sredstva v zvezi s celoto delavcev, na katere se nanaša nacionalna ureditev, 
iz katere izhaja različno obravnavanje, niso na voljo ali so tej osebi težko dostopni. 
55 V zvezi s tem je Sodišče glede člena 4(1) Direktive 97/80, katerega besedilo je enako besedilu 
člena 19(1) Direktive 2006 /54, presodilo, da kljub temu, da prvonavedena določba osebi, ki meni, da 
se ji je zgodila krivica, ker načelo enakega obravnavanja zanjo ni bilo uporabljeno, ne daje posebne 
pravice do dostopa do informacij, zato da bi lahko v skladu s to določbo dokazala „dejstva, iz katerih 
je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije“, nedostopnost upoštevnih 
statističnih podatkov v okviru dokazovanja takih dejstev lahko ogrozi doseganje cilja te direktive in 
lahko med drugim tej določbi odvzame polni učinek (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2011 , 
Kelly, C-104/10, EU:C:2011 :506, točki 34 in 35). 
56 Zlasti glede na to, da je treba zagotoviti polni učinek člena 19(1) Direktive 2006 /54, je treba to določbo, 
kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 63 sklepnih predlogov, razlagati tako, da omogoča 
delavcu, ki meni, da je bil prizadet zaradi posredne diskriminacije na podlagi spola, da vzpostavi 
domnevo diskriminacije s tem, da se opre na splošne statistične podatke o trgu dela v zadevni državi 
članici, če od zadevne osebe ni mogoče pričakovati, da bo predložila natančnejše podatke v zvezi 
z upoštevno skupino delavcev, ker so ti težko ali celo nerazpoložljivi. 
57 Iz tega sledi, da je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(1)(b) Direktive 
2006 /54 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za 
delavce, zaposlene za določen čas, na katere se nanaša, določa najdaljše trajanje delovnega razmerja, ki 
je za delavce, zaposlene za krajši delovni čas, daljše kot za primerljive delavce, zaposlene za polni 
delovni čas, če je dokazano, da ta ureditev negativno vpliva na bistveno večji odstotek delavk kot 
delavcev, in če navedena ureditev ni objektivno utemeljena z zakonitim ciljem ali če sredstva za 
doseganje tega cilja niso ustrezna in potrebna. Člen 19(1) te direktive je treba razlagati tako, da ta 
ECLI:EU:C:2019 :828 10 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
določba ne zahteva, da stranka, ki meni, da je prizadeta s tako diskriminacijo, predloži statistične 
podatke ali natančna dejstva v zvezi z delavci, na katere se nanaša zadevna nacionalna ureditev, da bi 
dokazala domnevo diskriminacije, če ta stranka do teh statističnih podatkov ali dejstev nima dostopa 
ali je dostop do njih otežen. 
Časovna omejitev učinkov te sodbe 
58 MUW, ki jo podpira avstrijska vlada, je v pisnih in ustnih stališčih Sodišču predlagala, naj časovno 
omeji učinke te sodbe, če bi moralo razsoditi, da nacionalna ureditev, kot je člen 109(2) UG, pomeni 
diskriminacijo glede delavcev, zaposlenih za krajši delovni čas, ki je z določbo 4, točka 1, Okvirnega 
sporazuma o delu s krajšim delovnim časom prepovedana. 
59 MUW v bistvu navaja, da je časovna omejitev učinkov te sodbe nujna zaradi pravne varnosti. Številne 
pogodbe o zaposlitvi za določen čas naj bi bile namreč sklenjene v dobri veri z delavci, ki so zaposleni 
za krajši delovni čas na podlagi člena 109(2) UG. Poleg tega naj bi obstajala nevarnost resnih 
gospodarskih posledic, če Sodišče odloči, da določba 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim 
delovnim časom nasprotuje ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, saj bi bilo treba v takem 
primeru številne pogodbe za določen čas spremeniti v pogodbe za nedoločen čas. 
60 V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila 
prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvajanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje ter 
natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot se mora ali bi se moralo razumeti in uporabljati 
od začetka svoje veljavnosti. Iz tega sledi, da sodišča tako razlagano pravilo smejo in morajo uporabiti 
tudi za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana pred izrekom sodbe, s katero je bilo 
odločeno o zahtevi za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora glede uporabe 
navedenega pravila pristojnemu sodišču (sodba z dne 10. novembra 2016 , Kovalkovas, C-477/16 PPU , 
EU:C:2016 :861, točka 51 in navedena sodna praksa). 
61 Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je del pravnega reda Unije, 
omejiti možnost katerega koli zainteresiranega, da se za izpodbijanje pravnih razmerij, ki so nastala 
v dobri veri, sklicuje na določbo, ki jo je razložilo. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena 
dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zadevnih oseb in nevarnost resnih težav (sodba z dne 
10. novembra 2016 , Kovalkovas, C-477/16 PPU , EU:C:2016 :861, točka 52 in navedena sodna praksa). 
62 Natančneje, Sodiščejetorešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, predvsem ko je 
obstajala nevarnost resnih gospodarskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, ki so 
bila vzpostavljena v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da zakonito velja, in ko se je 
izkazalo, da so bili posamezniki in nacionalni organi zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede 
obsega določb prava Unije spodbujeni k ravnanju, ki ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je 
k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Komisije (sodba z dne 
10. julija 2019 , WESTbahn Management, C-210/18, EU:C:2019 :586, točka 46 in navedena sodna 
praksa). 
63 Glede nevarnosti resnih težav je treba ugotoviti, da se v obravnavanem primeru razlaga prava Unije, ki 
jo je Sodišče podalo v tej sodbi, nanaša na diskriminacijo delavcev, zaposlenih za krajši delovni čas, na 
katere se nanaša določba 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, in na 
merila, ki jih nacionalno sodišče lahko uporabi ali mora uporabiti, ko ureditev iz postopka v glavni 
stvari preuči med drugim glede na navedeno določbo. Predložitveno sodišče mora namreč odločiti, 
prvič, o tem, ali ureditev iz postopka v glavni stvari pomeni manj ugodno obravnavanje delavcev, 
zaposlenih za krajši delovni čas, v primerjavi z delavci, zaposlenimi za polni delovni čas, zgolj zato, ker 
prvi delajo krajši delovni čas. Drugič, navedeno sodišče mora po potrebi presoditi, ali je morebitno 
diskriminacijo mogoče upravičiti z objektivnimi razlogi (glej po analogiji sodbo z dne 21. marca 2013 , 
RWE Vertrieb, C-92/11, EU:C:2013 :180, točka 60 in navedena sodna praksa). 
ECLI:EU:C:2019 :828 11 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
64 V teh okoliščinah finančnih posledic zlasti za univerze ni mogoče ugotoviti le na podlagi razlage prava 
Unije, ki jo je Sodišče podalo v tej zadevi (glej po analogiji sodbo z dne 21. marca 2013 , RWE Vertrieb, 
C-92/11, EU:C:2013 :180, točka 61 in navedena sodna praksa). 
65 Zato ni mogoče šteti, da je obstoj nevarnosti resnih težav v smislu sodne prakse iz točke 61 te sodbe, ki 
lahko utemeljuje časovno omejitev učinkov te sodbe, dokazan (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 
2013 , RWE Vertrieb, C-92/11, EU:C:2013 :180, točka 62). 
66 Poleg tega MUW Sodišču ni predložila nobenega natančnega dokaza glede števila zadevnih pravnih 
razmerij ali narave in obsega gospodarskih posledic te sodbe, tako da nikakor ni mogoče šteti, da je 
dokazan obstoj nevarnosti resnih težav, ki bi utemeljil časovno omejitev učinkov te sodbe. 
67 MUW tudi v zvezi z drugim merilom, ki izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 61 te sodbe, to je 
dobro vero zadevnih oseb, ne navaja zadostnih dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti 
obstoj objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije. Zgolj navedba, da so bile 
številne pogodbe o zaposlitvi za določen čas sklenjene v dobri veri na podlagi člena 109(2) UG, v zvezi 
s tem ne zadostuje. 
68 V teh okoliščinah učinkov te sodbe ni treba časovno omejiti. 
Stroški 
69 Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred 
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški 
omenjenih strank, se ne povrnejo. 
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo: 
1. Določbo 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenega 
6. junija 1 9 9 7 , iz Priloge k Direktivi Sveta 9 7 / 8 1 / E S z dne 1 5. decembra 1 9 9 7 o okvirnem 
sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CE EP in E TUC, je 
treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki 
za delav ce, zaposlene za določen čas, na katere se nanaša, določa najdaljše trajanje delovnega 
razmerja, ki je za delav ce, zaposlene za krajši delovni čas, daljše kot za delav ce, zaposlene za 
polni delovni čas, razen če je tako različno obravnavanje utemeljeno z objektivnimi razlogi in 
z njimi sorazmerno, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Določbo4, točka 2, Okvirnega 
sporazuma o delu s krajšim delovnim časom je treba razlagati tako, da se načelo prorata 
temporis, ki ga ta določba zajema, za tako ureditev ne uporabi. 
2. Člen 2(1)(b) Direktive 2 0 0 6 / 5 4 / E S E v ropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2 0 0 6 
o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri 
zaposlovanju in poklicnem delu je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot 
je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delav ce, zaposlene za določen čas, na katere se nanaša, 
določa najdaljše trajanje delovnega razmerja, ki je za delav ce, zaposlene za krajši delovni čas, 
daljše kot za primerljive delav ce, zaposlene za polni delovni čas, če je dokazano, da ta ureditev 
negativno vpliva na bistveno večji odstotek delavk kot delav cev, in če navedena ureditev ni 
objektivno utemeljena z zakonitim ciljem ali če sredstva za doseganje tega cilja niso ustrezna 
in potrebna. Člen 1 9(1) te direktive je treba razlagati tako, da ta določba ne zahteva, da 
stranka, ki meni, da je prizadeta s tako diskriminacijo, predloži statistične podatke ali 
natančna dejstva v z vezi z delav ci, na katere se nanaša zadevna nacionalna ureditev, da bi 
dokazala domnevo diskriminacije, če ta stranka do teh statističnih podatkov ali dejstev nima 
dostopa ali je dostop do njih otežen. 
ECLI:EU:C:2019 :828 12 
SODBA Z DNE 3. 10. 2019 – ZADEVA C-274/18  
SCHUCH-GHANNADAN  
Podpisi 
ECLI:EU:C:2019 :828 13