V utemeljitev takšnega izpodbijanja se lahko zadevna oseba po potrebi sklicuje na to, da je njeno soglasje za navedeni prenos neveljavno, ker ji navedeni organ domnevno ni zagotovil dovolj informacij zvezi s posledicami, ki jih je v njenem posebnem primeru imela uporaba člena 77, četrti odstavek, Kadrovskih predpisov, po katerem znesek starostne pokojnine ne sme biti nižji od 4 % zneska življenjskega minimuma za vsako leto dela. Čeprav lahko v tem okviru nekateri izključno pripravljalni ukrepi, kot so predlogi za priznanje pokojninske dobe, ki jih spremljajo domnevno pomanjkljive informacije organa za sklepanje pogodb o zaposlitvi posegajo v položaj zadevne osebe, ker lahko vplivajo na vsebino poznejšega izpodbojnega akta, kakršen je končna odločba organa o priznanju pokojninske dobe, zoper te ukrepe vseeno ni mogoče vložiti neodvisne tožbe, ampak jih je treba izpodbijati v tožbi, vloženi zoper ta akt, in se po potrebi sklicevati na nezakonitost pripravljalnega akta.

Sodišče za uslužbence, sodba z dne 12. marca 2014, CR/Parlament, F‑128/12 , EU:F:2014:38 , točka 45 in navedena sodna praksa; sklep z dne 20. marca 2014, Michel/Komisija, F‑44/13 , EU:F:2014:40 , točka 53 , in sodba z dne 19. novembra 2014, EH/Komisija, F‑42/14 , EU:F:2014:250 , točka 106 in navedena sodna praksa.

Poleg tega mora vsak običajno skrbni uradnik ali uslužbenec poznati Kadrovske predpise in, natančneje, pravila, ki urejajo njegove osebne prejemke ali starostno pokojnino. V zvezi s tem se običajna skrbnost, ki se lahko pričakuje od uradnika, presoja glede na njegovo izobrazbo, naziv in poklicne izkušnje. Vendar pa je besedilo člena 77 Kadrovskih predpisov, tako v prvem kot četrtem odstavku, precej jasno, zato bi moralo zadevne osebe vsaj spodbuditi, da se o tem vprašanju pozanimajo pri svoji upravi.

Kadar torej zadevne osebe predlagajo prenos svojih nacionalnih pokojninskih pravic v pokojninski sistem Unije in nato te navedene predloge potrdijo, ne da bi se jim zdelo potrebno, da se prej obrnejo na upravo in razjasnijo vprašanja glede svojih odločb, organu za sklepanje pogodb o zaposlitvi, ne morejo očitati, da jim ni predložil dovolj informacij v zvezi s tem, niti trditi, da je njihovo soglasje k predlogu za priznanje pokojninske dobe, ki jih zadeva, neveljavno.

Na področju uveljavljanja nepogodbene odgovornosti Unije in v primeru pogoja, ki se nanaša na škodo, je, kadar je zatrjevana škoda premoženjska, za to, da tožeča stranka lahko zahteva povračilo, potrebno tudi, da tožeča stranka dokaže, da je ta škoda dejanska in gotova, saj za prihodnjo hipotetično škodo načeloma ni mogoče izplačati odškodnine.

To pa ne velja v primeru škode, nastale zaradi domnevno neizpolnjene dolžnosti uprave, da pogodbenega uslužbenca obvesti, da pokojninska doba, priznana v okviru prenosa njegovih nacionalnih pokojninskih pravic v pokojninski sistem Unije, v skladu s členom 77, četrti odstavek, Kadrovskih predpisov ne bo vplivala na znesek njegove prihodnje pokojnine.

Zadevna oseba je namreč, prvič, še vedno upravičena do nadaljevanja kariere v institucijah Unije, zato ni mogoče izključiti, da se bo pozneje zaposlila kot začasni uslužbenec ali uradnik, zaradi kategorije delovnega mesta pa bi mu tedaj na podlagi člena 110(1), drugi pododstavek, Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev lahko pripadla starostna pokojnina v najvišjem znesku 70 % njegove zadnje osnovne plače, ki bi presegla znesek, določen z uporabo člena 77, četrti odstavek, Kadrovskih predpisov. V takšnem primeru mu zaradi njegove odločitve, da prenese pokojninske pravice, ki si jih je pridobil v okviru nacionalnega pokojninskega sistema, ne bi mogla biti domnevno povzročena nobena škoda.

Drugič, ni gotovo, da bodo, ko bo zadevna oseba dosegla zakonsko določeno upokojitveno starost, obseg in pogoji uporabe pravila iz člena 77, četrti odstavek, Kadrovskih predpisov nujno enaki kot zdaj, pri čemer je treba opozoriti, da lahko zakonodajalec Unije kadar koli spremeni pravice in dolžnosti uradnikov in uslužbencev Unije s pomočjo uredb, sprejetih na podlagi člena 336 PDEU, o spremembah Kadrovskih predpisov in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, ki se, če ni drugače določeno, uporabljajo za prihodnje učinke položajev, ki so nastali, ko je veljal stari zakon.

(Glej točke od 80 do 83.)

Napotitev na:

Sodišče: sodbi z dne 21. februarja 2008, Komisija/Girardot, C‑348/06 P, EU:C:2008:107, točka 54, in z dne 22. decembra 2008, Centeno Mediavilla in drugi/Komisija, C‑443/07 P, EU:C:2008:767, točki 60 in 61;

Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 22. maja 2012, Evropaïki Dynamiki/Komisija, T‑17/09, EU:T:2012:243, točka 123 in navedena sodna praksa;

Sodišče prve stopnje: sodba z dne 26. maja 1998, Bieber/Parlament, T‑205/96, EU:T:1998:110, in sklep z dne 24. aprila 2001, Pierard/Komisija, T‑172/00, EU:T:2001:123, točka 38;

Sodišče za uslužbence: sklep z dne 23. aprila 2015, Bensai/Komisija, F‑131/14, EU:F:2015:34, točka 40, in sodba z dne 19. maja 2015, Brune/Komisija, F‑59/14, EU:F:2015:50, točka 76.