ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se ta uredba ne nanaša na izvršitev, ki se opravi v eni državi članici, denarne kazni, naložene z odločbo, ki je bila sprejeta v drugi državi članici, v zvezi s pravico do varstva in vzgoje ter pravico do stikov, da bi se zagotovilo, da bo upravičenec do varstva in vzgoje spoštoval to pravico do stikov.

Ta denarna kazen namreč pomeni le stransko obveznost v odnosu do obveznosti upravičenca do varstva in vzgoje, da sodeluje pri izvajanju pravice do stikov, ki je bila priznana z isto odločbo.

Člen 1(2)(a) Uredbe št. 44/2001 pa s področja uporabe te uredbe izrecno izvzema osebna stanja fizičnih oseb, to je pojem, ki vključuje izvrševanje starševske odgovornosti glede otroka.

Zato je navedena denarna kazen, katere izvršitev se zahteva, stranski ukrep, namenjen zagotovitvi varovanja pravice, ki ne spada na področje uporabe Uredbe št. 44/2001, ampak na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000.

(Glej točke od 35 do 37, 39 in 40 ter točko 1 izreka.)
Pojem „delavec, zaposlen za določen čas“ v smislu določbe 3, točka 1, okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas, ki je v prilogi k Direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o zaposlitvi za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da velja za delavca, ki spada v kategorijo pomožnega osebja na podlagi nacionalnega prava.

Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum se namreč uporabljata za vse delavce, ki nudijo odplačne storitve v okviru delovnega razmerja za določen čas, sklenjenega z njihovim delodajalcem. Sama okoliščina, da je delavec po nacionalnem pravu opredeljen kot pomožno osebje in da izkazuje nekatere posebne vidike, kot so začasnost, prosto imenovanje ali odstavitev s položaja in dejstvo, da naj bi opravljali naloge, vezane na zaupanje in posebno svetovanje, glede tega ni pomembna, ker sicer – če bi države članice lahko nekatere kategorije oseb samovoljno izločile iz varstva, ki naj bi se uveljavilo s tema instrumentoma Unije – polni učinek Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma ter njuna enotna uporaba v državah članicah ne bi bila izvedena…

(Glej točke 33, 34, 37, in točko 1 izreka.)
(Glej točki 28 in 29.)

Države članice imajo namreč na podlagi člena 9(1) navedene uredbe polje proste presoje glede izbire kazni, ki jih bodo sprejele za zagotavljanje spoštovanja obveznosti prijave iz člena 3 iste uredbe, pri čemer mora obstajati možnost, da je kršitev te obveznosti sankcionirana preprosto in učinkovito, ne da bi bilo treba pristojnim organom upoštevati druge okoliščine, kot so namernost neprijave ali ponovitev kršitve.

Pogoj sorazmernosti, ki ga morajo izpolnjevati sankcije, ki jih uvedejo države članice na podlagi člena 9 Uredbe št. 1889/2005 o kontroli gotovine ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje, ne nalaga, da morajo pristojni organi upoštevati konkretne in posamezne okoliščine vsakega primera.

Člen 9(1) Uredbe št. 1889/2005 o kontroli gotovine ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki za sankcioniranje neizpolnitve obveznosti prijave iz člena 3 te uredbe določa plačilo upravne globe, katere višina ustreza 60 % zneska neprijavljene gotovine, kadar je ta znesek višji od 50.000 EUR.

Ta globa namreč presega to, kar je potrebno za zagotavljanje spoštovanja te obveznosti in zagotavljanje uresničitve ciljev te uredbe.

V zvezi s tem se sankcija iz člena 9 Uredbe št. 1889/2005 ne nanaša na sankcioniranje morebitnih goljufij ali nezakonitih dejavnosti, ampak le na sankcioniranje kršitve navedene obveznosti.

V tem okviru je, kot izhaja iz uvodnih izjav 3 in 15 navedene uredbe, njen namen zagotavljati učinkovitejši nadzor nad prenosi gotovine ob vstopu v Unijo ali izstopu iz nje, da bi se preprečil vnos premoženjskih koristi, ki izvirajo iz kaznivih dejanj, v finančni sistem, pri čemer je treba upoštevati načela, ki jih priznava Listina Evropske unije o temeljnih pravicah.

Poleg tega člen 4(2) Uredbe št. 1889/2005 določa možnost, da se v primeru neizpolnitve obveznosti prijave iz člena 3 te uredbe lahko v skladu s pogoji, določenimi v nacionalni zakonodaji, gotovina z upravno odločbo zaseže, predvsem zato, da se pristojnim organom omogoči potreben nadzor in preverjanje glede izvora te gotovine, namena njene uporabe in njene namembnosti. Tako bi sankcija v obliki globe v nižjem znesku v povezavi z zasegom neprijavljene gotovine v skladu s tem členom 3 omogočala doseči cilje navedene uredbe, ne da bi prekoračila to, kar je potrebno v zvezi s tem.

(Glej točke od 30 do 33, 35 in izrek.)
Svet mora pri sprejetju sklepa, da se ime osebe ali subjekta ohrani na seznamu oseb ali subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, sprejeti proti Republiki Belorusiji, spoštovati pravico te osebe ali tega subjekta do predhodnega zaslišanja, če v sklep o ohranitvi vpisa njenega ali njegovega imena na seznamu vključi nove elemente, to je elemente, ki jih prvotni sklep o vpisu imena na ta seznam ne vsebuje.

Če pa se razlogi za ohranitev vpisa osebe na seznamu oseb, za katere veljajo navedeni omejevalni ukrepi, niso bistveno spremenili, in če se izkaže, da je navedena oseba že podala stališča Svetu in je zato vedela, da ima vedno pravico to storiti, a fortiori ob rednih pregledih omejevalnih ukrepov, sprejetih proti Republiki Belorusiji, zaradi njihovega morebitnega podaljšanja, ni mogoče sklepati na kršitev pravice do obrambe navedene osebe.

(Glej točke od 26 do 28.)
(Glej točke 45, od 58 do 60, 64 in izrek.)

Država članica ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 288, četrti odstavek, PDEU in členov od 3 do 5 Sklepa 2013/435, s katerimi so bile državne pomoči nekaterim podjetjem, ki se ukvarjajo z dejavnostjo pomorskega prometa, razglašene za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom, s tem, da v predpisanih rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za to, da bi od prejemnikov pomoči izterjala te pomoči, s tem, da v predpisanih rokih ni preklicala vseh izplačil pomoči iz tega sklepa, in s tem, da Komisije v predpisanem roku ni obvestila o ukrepih, sprejetih za uskladitev s tem sklepom.

(Glej točke od 61 do 64 in izrek.)
2.

Približevanje zakonodaj — Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev — Direktiva 2004/18 — Področje uporabe — Koncesije za storitve javnih služb — Pojem — Pogodba, ki določa, da sopogodbenik izterja plačilo pri tretji osebi — Vključitev — Pogoji — Prenos na sopogodbenika celotnega ali vsaj velikega dela tveganja, povezanega z izvajanjem zadevne storitve — Presoja nacionalnega sodišča (Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 2004/18, člen 1(4)) (Glej točke 28, od 31 do 35 in 41 ter izrek.)
Pojem „naravna mineralna voda, ki izvira iz istega izvira“ iz člena 8(2) Direktive 2009/54 o izkoriščanju in trženju naravnih mineralnih vod je treba razlagati tako, da označuje naravno mineralno vodo, ki izteka ali se črpa iz enega ali več naravnih iztokov ali vrtin in ima izvor v istem podzemnem vodnem viru, če ima ta voda v vseh teh naravnih iztokih ali vrtinah enake lastnosti glede na merila iz Priloge I k tej direktivi, ki so stalne v okviru naravnih nihanj.

Pojma „izvir“ iz člena 8(2) Direktive 2009/54 namreč ni mogoče enačiti ne s pojmom „podzemni vodni vir“ ne s pojmom „vrtina“. Ker so naravne mineralne vode opredeljene tudi glede na svojo sestavo, imajo značilnosti naravne mineralne vode pri prepoznavanju te vode odločilno vlogo.

Poleg tega, ker se na označbah naravnih mineralnih vod obvezno navedeta kraj izkoriščanja izvira in ime izvira, ker ima to ime odločilno vlogo, da potrošniki lahko prepoznajo to vodo, in ker se posamezna naravna mineralna voda prepoznava predvsem glede na njene značilnosti, so nujno predvsem te značilnosti tiste, ki določajo identiteto izvira, iz katerega mineralna voda izvira.

To razlago po eni strani podpira splošna sistematika Direktive 2009/54, zlasti njeni členi 4(1), od (a) do (c), 6, 7(2)(a) in 12(a) in (b), po drugi strani pa je edina, ki zagotavlja doseganje ciljev, ki jim sledi Direktiva 2009/54, to so varovanje zdravja potrošnikov, preprečevanje njihovega zavajanja in zagotovitev poštenega trgovanja.

(Glej točke od 29 do 31, od 34 do 39, 45 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Regulativni okvir – Direktiva 2002/21 – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Reševanje sporov med podjetji, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja ali storitve samo v eni državi članici – Ukrep, s katerim se zagotavlja dostop do negeografskih številk in ki bi lahko vplival na trgovino med državami članicami – Obveznost nacionalnega regulativnega organa, da izvede postopek, določen v členu 7(3) Direktive 2002/21

(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21, člena 7(3) in 20, in 2002/22, člen 28)

2. Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Regulativni okvir – Direktiva 2002/21 – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Ukrep, s katerim se zagotavlja dostop do negeografskih številk in ki bi lahko vplival na trgovino med državami članicami – Zahteva – Presoja s strani nacionalnega sodišča

(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21, člen 7(3), in 2002/22, člen 28)

Summary

1. Člena 7(3) in 20 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve je treba razlagati tako, da mora nacionalni regulativni organ, kadar namerava zaradi rešitve spora med podjetji, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve le v eni državi članici, naložiti obveznosti, da se v skladu s členom 28 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami zagotovi dostop do negeografskih številk, izvesti postopek, določen v prvonavedeni določbi, ki je v predložitvi predložiti osnutka ukrepa, ki ga namerava sprejeti, Komisiji in nacionalnim regulativnim organom v drugih državah članicah, in da bi te obveznosti lahko vplivale na trgovino med državami članicami.

(Glej točki 35 in 46 ter točko 1 izreka.)

2. Opredelitev pojma „vpliv na trgovino med državami članicami“ v smislu člena 7(3)(b) Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve je enaka opredelitvi dejanja, ki „prizadene trgovino med državami članicami“ v smislu členov 101 PDEU in 102 PDEU in mora imeti zato pri uporabi člena 7(3) te direktive enak obseg.

Zato je treba člen 7(3) razlagati tako, da ukrep, ki ga nacionalni regulativni organ sprejme, da bi končnim uporabnikom v skladu s členom 28 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami zagotovil dostop do negeografskih številk, vpliva na trgovino med državami članicami v smislu te določbe, če lahko nanjo – in to znatno – vpliva neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno, kar pa mora preizkusiti predložitveno sodišče.

(Glej točki 50 in 59 ter točko 2 izreka.)
Direktivo 96/9 o pravnem varstvu baz podatkov je treba razlagati tako, da se ne uporablja za baze podatkov, ki v skladu s to direktivo niso zavarovane niti z avtorsko pravico niti s pravico sui generis, zato členi 6(1), 8 in 15 navedene direktive ne pomenijo ovire, da subjekt, ki je ustvaril tako bazo podatkov – brez poseganja v veljavno nacionalno pravo – tretjim osebam njeno uporabo pogodbeno omeji.

Na podlagi okoliščine, da baza podatkov ustreza elementom iz opredelitve iz člena 1(2) Direktive 96/9, ni mogoče sklepati, da spada na področje uporabe določb te direktive o avtorski pravici in/ali pravici sui generis, če ne izpolnjuje niti pogoja za uporabo varstva z avtorsko pravico iz člena 3(1) navedene direktive niti pogoja za uporabo varstva s pravico sui generis iz člena 7(1) iste direktive. V zvezi s tem iz predmeta in zgradbe Direktive 96/9 izhaja, da se členi 6(1), 8 in 15 te direktive, ki uvajajo obvezne pravice v korist zakonitih uporabnikov baz podatkov, ne uporabljajo za baze podatkov, ki v skladu s to direktivo niso varovane niti z avtorsko pravico niti s pravico sui generis, zato ti členi niso ovira za sprejetje pogodbenih določil, katerih predmet so pogoji uporabe take baze podatkov.

(Glej točke 35, 39, 45 in izrek.)
Člen 1(4) Direktive 2001/84/ES o sledni pravici v korist avtorja izvirnega umetniškega dela je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da lahko zavezanec za plačilo nadomestila iz naslova sledne pravice, ki je kot tak določen z nacionalno zakonodajo, pa naj je to prodajalec ali strokovnjak s trga umetnin, ki sodeluje pri transakciji, s katero koli osebo, vključno s kupcem, sklene dogovor, da na koncu ta oseba v celoti ali delno nosi stroške nadomestila iz naslova sledne pravice, če tak pogodbeni dogovor nikakor ne vpliva na obveznosti in odgovornost, ki jih ima zavezanec do avtorja.

Namreč, za izpolnitev cilja, ki mu sledi Direktiva 2001/84 in ki se nanaša med drugim na odpravo izkrivljanje konkurence na trgu umetnin, kakor je opredeljen v uvodnih izjavah 13 in 15 te direktive, se zahteva, da se določijo oseba, ki bo odgovorna za plačilo nadomestila iz naslova sledne pravice avtorju, in pravila, katerih namen je določitev njegove vrednosti, pa ne velja enako za vprašanje, kdo bo na koncu nosil strošek. Sicer res ni mogoče takoj izključiti, da lahko zadnjenavedeni element povzroči neko izkrivljanje delovanja notranjega trga, vendar je tako izkrivljanje na notranjem trgu vsekakor le posredno, saj je posledica pogodbenih dogovorov, ki so sklenjeni neodvisno od plačila zneska nadomestila iz naslova sledne pravice, za kar ostane odgovoren zavezanec za plačilo.

(Glej točke od 28 do 31 in 33 ter izrek.)
101

V obravnavani zadevi je tako. Trajanja postopka pred Splošnim sodiščem, in sicer skoraj pet let in devet mesecev, ki zajema, natančneje, obdobje štirih let in enega meseca, ki je preteklo med koncem pisnega postopka in glavno obravnavo, ne da bi bil sprejet kakršen koli procesni akt, ni mogoče pojasniti ne z naravo ne z zapletenostjo zadeve, in ne z njenim kontekstom. Spor, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, namreč ni bil posebej zapleten. Na drugi strani ni niti iz izpodbijane sodbe niti iz elementov, ki so jih predložile stranke, razvidno, da bi se to obdobje nedejavnosti izkazalo za objektivno upravičeno ali da bi pritožnice prispevale k njegovemu trajanju. V zvezi s tem dejstvo, da je Splošno sodišče 11. julija 2012 pritožnice pozvalo, naj predložijo stališča v zvezi s primernostjo združitve te zadeve z zadevami T‑462/07, T482/07, T495/07 in T497/07, ni pomembno.
42

Splošno sodišče naj ne bi preučilo, prvič, ali so pritožnice imele namen s svojim ravnanjem prispevati k doseganju skupnega cilja, drugič, ali so lahko razumno predvidele vsa protizakonita ravnanja, ki so jih v okviru prodaje izdelkov sanitarne keramike predvidela ali izvajala druga podjetja za doseganje skupnega cilja, za katerega so si prizadevali vsi udeleženci, in tretjič, ali so bile pritožnice pripravljene sprejeti tveganje v zvezi s takimi ravnanji.
54

Te družbe zbirajo kapital iz različnih pokojninskih skladov in njihov cilj je nakup, posest, upravljanje in prodaja nepremičnin, z namenom doseganja kar najvišjega mogočega dobička. Te družbe so izdale potrdila o lastništvu deležev, na podlagi katerih so njihovi imetniki upravičeni do sorazmernega deleža dobička teh družb v obliki dividend. Imetniki potrdil o lastništvu deležev so upravičeni tudi do dobička zadevne družbe zaradi zvišanja vrednosti njihovega deleža. Imetniki deležev nosijo tveganje naložb. Vlagatelji, ki so sredstva naložili v kapital ene od teh družb, nosijo tveganje, ki je povezano z upravljanjem sredstev, zbranih v tej družbi. Dobiček teh vlagateljev je – v obliki dividend – odvisen od donosa sredstev zadevne družbe. Kapital družb v postopku v glavni stvari je na voljo različnim vlagateljem, ki imajo možnost, da svoja potrdila o lastništvu deležev prenesejo na tretje osebe, če to želijo. Poleg tega se lahko vpišejo tudi novi vlagatelji in v zadevno družbo vložijo nov kapital.
72

V teh okoliščinah je treba iz istih razlogov, kot so tisti, navedeni v točkah od 111 do 114 sodbe Specht in drugi (od C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 in C‑541/12, EU:C:2014:2005), na peto vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, kot je to v postopku v glavni stvari, ki določa, da mora nacionalni sodnik pravico do denarnega prejemka, ki ne izhaja neposredno iz zakona, uveljaviti v sorazmerno kratkem roku, to je pred koncem tekočega proračunskega leta, če to pravilo ne krši niti načela enakovrednosti niti načela učinkovitosti. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so v postopku v glavni stvari ti pogoji izpolnjeni.
59

Glede na vse te preudarke je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 27 Uredbe št. 1408/71 v povezavi s prilogo VI, oddelek R, točka 1(a) in (b), k tej uredbi razlagati tako, da je treba šteti, da je imetnik pokojnine v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, do nje upravičen od začetka obdobja, za katero je bila ta pokojnina tej osebi dejansko plačana, ne glede na to, kdaj je bila pravica do te pokojnine formalno ugotovljena, in to tudi takrat, ko je, glede na okoliščine primera, to obdobje začelo teči pred izdajo odločbe o dodelitvi te pokojnine. Člena 27 in 84a Uredbe št.°1408/71 v povezavi s prilogo VI, oddelek R, točka 1(a) in (b), k tej uredbi je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, nasprotujeta ureditvi države članice, ki imetniku pokojnine, ki mu jo je ta država članica dodelila retroaktivno za eno leto nazaj, ne dovoljuje, da sklene obvezno zdravstveno zavarovanje z enakim retroaktivnim učinkom, kar povzroči, da je temu imetniku v določenem obdobju odvzeto vsakršno varstvo na področju socialne varnosti, ne da bi se upoštevale vse relevantne okoliščine, zlasti tiste, ki zadevajo njegov osebni položaj..
22

Člen 56 Aufenthaltsgesetz, naslovljen „Posebna zaščita pred izgonom“, v odstavku 1 določa: „Tuj državljan, ki (1) ima dovoljenje za prebivanje in je zakonito prebival na zveznem ozemlju vsaj pet let, […] (3) ima dovoljenje za prebivanje, je zakonito prebival na zveznem ozemlju vsaj pet let in živi v paru, poročen ali ne, s tujim državljanom, kot je ta iz točk 1 in 2, (4) živi z nemškim družinskim članom ali nemškim partnerjem v družinski skupnosti ali paru, (5) mu je bila priznana pravica do azila, je na zveznem ozemlju upravičen do statusa begunca ali potno listino, ki jo je organ Zvezne republike Nemčije izdal na podlagi konvencije z dne 28. julija 1951 o statusu beguncev (BGBl. 1953 II, str. 559), ima pravico do posebne zaščite pred izgonom. Izžene se ga lahko le iz resnih razlogov nacionalne varnosti in javnega reda. Resni razlogi nacionalne varnosti in javnega reda so načeloma podani v primerih iz členov 53 in 54, točke od 5 do 5b in 7. Če so izpolnjeni pogoji iz člena 53, se tujec načeloma izžene. Če so izpolnjeni pogoji iz člena 54, se o njegovem izgonu odloča v okviru prostega preudarka organa.“
62

Prvič, v zvezi z zvezi z družinskimi dodatki in položajem C. E. Franzen je treba po eni strani ugotoviti, da tako kot nemška zakonodaja v okoliščinah, ki so se nanašale na B. Bosmann, tudi nizozemska zakonodaja iz postopka v glavni stvari upravičenja do družinskih dodatkov ne pogojuje z izpolnjevanjem pogoja zaposlitve ali zavarovanja. Zato zgolj stalno prebivališče na Nizozemskem zadostuje za upravičenje do družinskih dodatkov, neupoštevajoč izključitveno določbo iz člena 6a(b) AKW in AOW, katere namen je prenos načela uporabe ene zakonodaje v nacionalno zakonodajo. Po drugi strani C. E. Franzen kljub formalni uporabi zakonodaje države članice zaposlitve ni bila upravičena do zadevnih socialnih dajatev zaradi omejenega števila opravljenih ur dela in nizkega dohodka iz poklicne dejavnosti, opravljene na njenem ozemlju. Zato tako kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Bosmann (C‑352/06, EU:C:2008:290), v okoliščinah primera C. E. Franzen ni kumulacije istovrstnih družinskih dodatkov, ki se nanašajo na isto zavarovalno obdobje.
Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sodišče države članice prizna in izvrši oziroma zavrne priznanje in izvršitev arbitražne odločbe, ki stranki prepoveduje vložitev nekaterih predlogov pri sodišču te države članice, saj ta uredba ne ureja priznavanja in izvrševanja arbitražne odločbe v eni državi članici, ki jo izreče arbitražno sodišče v drugi državi članici.
3

V uvodnih izjavah 1, 7, 20, 23, in 25 Direktive 2001/29 je navedeno: „(1) Pogodba [ES] predvideva ustanovitev notranjega trga in vzpostavitev sistema, ki bo zagotavljal, da se konkurenca na notranjem trgu ne izkrivlja. Uskladitev zakonov držav članic o avtorski in sorodnih pravicah prispeva k uresničitvi teh ciljev. […] (7) Pravni okvir Skupnosti za varstvo avtorske in sorodnih pravic mora biti torej prilagojen in dopolnjen, kolikor je potrebno za tekoče delovanje notranjega trga. Zato je treba prilagoditi nacionalne predpise o avtorski in sorodnih pravicah, ki se znatno razlikujejo od ene do druge države članice oziroma povzročajo pravne nejasnosti, ki ovirajo tekoče delovanje notranjega trga ter pravilen razvoj informacijske družbe v Evropi, nedoslednim nacionalnim odzivom na tehnični razvoj pa se je treba izogniti, medtem ko razlik, ki ne prizadenejo delovanja notranjega trga, ni treba odstraniti ali preprečiti. […] (20) Ta Direktiva temelji na načelih in pravilih, ki so že opredeljena v trenutno veljavnih direktivah na tem področju, še posebej [Direktivi Sveta 92/100/EGS o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 120), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 93/98/EGS z dne 29. oktobra 1993 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 141; v nadaljevanju: Direktiva 92/100)], in razvija ta načela in pravila ter jih umešča v kontekst informacijske družbe. Določbe te direktive ne smejo vplivati na določbe navedenih direktiv, razen če v tej direktivi ni drugače določeno. […] (23) S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj zajema vsako tovrstno oddajanje ali retransmisijo dela v javnost po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem. Ta pravica naj ne zajema nobenih drugih dejanj. […] (25) Pravno negotovost v zvezi z naravo in stopnjo varstva dejanj prenosa na zahtevo preko mreže avtorsko-pravno varovanih del in predmetov, ki jih varujejo sorodne pravice, je treba preseči tako, da se poskrbi za usklajeno varstvo na ravni Skupnosti. Treba je pojasniti, da morajo imeti imetniki pravic, kot jih določa ta direktiva, izključno pravico dajanja na voljo javnosti avtorsko-pravno varovanih del ali katerega koli predmeta sorodnih pravic preko interaktivnih prenosov na zahtevo. Takšen interaktivni prenos na zahtevo opredeljuje dejstvo, da imajo lahko pripadniki javnosti do njega dostop na kraju in v času, ki ju sami izberejo.“