SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NIILA JÄÄSKINENA,

predstavljeni 30. januarja 2014 ( 1 )

Zadeva C‑438/12

Irmengard Weber

proti

Mechthilde Weber

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht München (Nemčija))

„Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Člen 22, točka 1 — Izključna pristojnost — Spori v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah — Vključenost predkupne pravice na nepremičnini — Člen 27(1) — Litispendenca — Pojem postopkov ‚med istima strankama‘ — Pojem postopkov ‚z istim zahtevkom‘ — Sankcioniranje zlorabe pravice do sprožitve sodnega postopka — Člen 22, točka 1, v povezavi s členom 27(1) — Člen 28(1) — Sorodne pravde — Merila za presojo o prekinitvi postopka — Člen 27 v povezavi s členom 28 — Pravica do učinkovitega sodnega varstva“

I – Uvod

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht München (Nemčija), se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ( 2 ) zlasti njenih členov 22, točka 1, ( 3 ) 27(1) ( 4 ) in 28(1). ( 5 ) Sodišče je tako pozvano, naj presodi o razlagi pravila o izključni pristojnosti, ki se uporablja v postopkih, katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah, in o pravilih iz navedene uredbe, ki se uporabljajo v primeru litispendence ali sorodnih pravd.

2. Naj najprej pojasnim, da je po mojem mnenju primerno, da se nekatera vprašanja, postavljena Sodišču, prerazporedijo in preučijo v vrstnem redu, ki bolj sledi logiki in sistematiki Uredbe št. 44/2001, ne pa v vrstnem redu, ki ga je uporabilo predložitveno sodišče.

3. Sodišče mora najprej ugotoviti, ali se člen 22, točka 1, navedene uredbe, v okviru katerega je izključna pristojnost pridržana sodiščem države članice, na katere ozemlju je nepremičnina, ki je predmet spornih stvarnih pravic, uporablja za tožbo, s katero se želi ugotoviti, da predkupna pravica na nepremičnini ni bila veljavno uveljavljena. ( 6 )

4. V povezavi s prejšnjo točko se z enim od vprašanj ( 7 ) želi ugotoviti, ali v primeru litispendence v smislu člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 sodišče, ki je pozneje začelo postopek, sme – da bi se izognilo prekinitvi postopka – upoštevati to, da po njegovem mnenju sodišče, ki je prvo začelo postopek, ni sodišče, ki je izključno pristojno na podlagi člena 22, točka 1, iste uredbe, in da zato odločba, ki bi jo lahko izdalo, v skladu s členom 35(1) te uredbe v drugih državah članicah ne bo priznana. ( 8 )

5. Predložitveno sodišče želi izvedeti tudi, ali je mogoče šteti, da se pravilo o litispendenci iz člena 27 Uredbe št. 44/2001 uporablja, če gre za dva postopka, v katerih odločata sodišči dveh različnih držav članic, če sta po eni strani v enem od teh postopkov dve osebi sotoženi stranki v razmerju do tretje osebe, v drugem pa sta si nasprotni stranki, in če se po drugi navedena postopka nanašata na tožbi, ki temeljita na različnih zahtevkih, v obeh primerih pa je treba najprej odločiti o istem pravnem vprašanju. ( 9 )

6. Sodišče je poleg tega pozvano, naj pojasni, ali mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, v odločbi o prekinitvi postopka, ki jo mora izdati na podlagi člena 27(1) navedene uredbe, preučiti tako očitek ene stranke, da naj bi druga zlorabila pravico s tem, da je tožbo vložila pri sodišču, ki je prvo začelo postopek, kot tudi varovati pravico druge tožeče stranke do sodnega varstva, in če je odgovor pritrdilen, kakšne posledice bi to lahko imelo. ( 10 )

7. Poleg tega je pozvano, naj ugotovi, ali mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preden sme uporabiti člen 28(1) Uredbe št. 44/2001, ki se nanaša na sorodne pravde, ki tečejo pred sodišči različnih držav članic, z odločbo ugotoviti, da se člen 27(1) iste uredbe, ki se nanaša na litispendenco, v obravnavanem primeru ne uporablja. ( 11 )

8. Predložitveno sodišče nazadnje sprašuje, katera merila lahko upošteva v okviru diskrecijske pravice, ki mu je priznana s členom 28(1) Uredbe št. 44/2001, glede na to, da je v skladu s tem členom prekinitev postopka v primeru sorodnih pravd fakultativna. ( 12 )

II – Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

9. V sporu o glavni stvari kot nasprotni stranki nastopata I. Weber in M. Weber, sestri v zrelih letih, ki sta solastnici zemljišča v Münchnu (Nemčija), in sicer prva do 6/10 in druga do 4/10. Na podlagi notarskega zapisa z dne 20. decembra 1971 in v skladu s členom 1094(1) nemškega civilnega zakonika ( 13 ) (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB) je bila v zemljiško knjigo v korist I. Weber vpisana predkupna pravica na tej nepremičnini.

10. M. Weber je na podlagi pogodbe z dne 28. oktobra 2009, sklenjene v obliki notarskega zapisa, svoj solastniški delež do 4/10 prodala družbi Z. GbR, ki je družba nemškega prava in katere eden od vodilnih delavcev je njen sin, P. F. Calmetta, odvetnik s sedežem v Milanu (Italija). M. Weber si je s pogodbenim določilom v tej pogodbi pridržala pravico do odstopa od pogodbe, in sicer do 28. marca 2010 in pod določenimi pogoji.

11. I. Weber je na podlagi obvestila notarja, ki je v Münchnu sestavil navedeno pogodbo, z dopisom z dne 18. decembra 2009 in v skladu s členoma 463 in 464 BGB ( 14 ) na navedenem solastniškem deležu uveljavljala predkupno pravico.

12. I. in M. Weber sta 25. februarja 2010 s pogodbo, sklenjeno pri istem notarju, izrecno pripoznali učinkovito uveljavitev te predkupne pravice in se glede prenosa premoženja na I. Weber sporazumeli, da se to prenese po isti ceni, kot je bila dogovorjena v prodajni pogodbi, ki sta jo podpisala M. Weber in družba Z. GbR. Dogovorili naj bi se, da bo notar predlog za vpis prenosa premoženja v zemljiško knjigo podal šele takrat, ko se bo M. Weber v skladu s členom 873(1) BGB ( 15 ) in členom 19 zakona o zemljiški knjigi (Grundbuchordnung) ( 16 ) odpovedala pravici do uveljavljanja svoje pravice do odstopa od pogodbe z dne 28. oktobra 2009. I. Weber je 2. marca 2010 plačala dogovorjeno ceno, in sicer 4 milijone EUR. M. Weber je z dopisom z dne 15. marca 2010 obvestila, da je uveljavila navedeno pravico do odstopa od pogodbe.

13. Družba Z. GbR je s tožbo z dne 29. marca 2010, ki je bila I. Weber vročena 11. maja 2010, pri Tribunale ordinario di Milano (civilno sodišče v Milanu) začela postopek proti I. in M. Weber, v okviru katerega je predlagala, naj se ugotovi, da I. Weber ni veljavno uveljavila predkupne pravice in da je pogodba, sklenjena med M. Weber in navedeno družbo, veljavna.

14. I. Weber je 15. julija 2010 pri Landgericht München I vložila predlog za ugotovitev, da je M. Weber zavezana dovoliti, da se v zemljiško knjigo vpiše prenos premoženja, in sicer do 4/10 nepremičnine, katere imetnica je. ( 17 ) M. Weber predlogu nasprotuje ter se in limine litis sklicuje na obstoj litispendence zaradi spora pred navedenim italijanskim sodiščem.

15. Landgericht München I je s sklepoma z dne 1. aprila 2011 in z dne 23. avgusta 2011 na podlagi člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 in podredno člena 28(1) in (3) iste uredbe ter ob upoštevanju postopka, ki teče pred Tribunale ordinario di Milano, to je sodiščem, ki je prvo začelo postopek, prekinilo postopek.

16. I. Weber je pri Oberlandesgericht München vložila pritožbo. To je z odločbo z dne 16. februarja 2012, predloženo 2. oktobra 2012, prekinilo postopek in Sodišču skupaj z navedbo, da meni, da je stališče Landgericht München I utemeljeno, predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje: „1. Ali se področje uporabe člena 27 [Uredbe št. 44/2001] nanaša tudi na primere, v katerih sta stranki v enem sporu toženi, ker obe toži tretja oseba z eno tožbo, v drugem sporu pa sta tožeča in tožena stranka? Ali gre v takšnem primeru za spor ‚med istima strankama‘, ali pa je treba različne zahtevke, ki jih tožeča stranka uveljavlja zoper obe toženi stranki v enem sporu, preučiti posebej, zaradi česar se šteje, da ne gre za spor ‚med istima strankama‘? 2. Ali gre za tožbo ‚z istim zahtevkom‘ v smislu člena 27 Uredbe št. 44/2001, če so tožbeni zahtevki in obrazložitvi tožb v obeh postopkih sicer različni, vendar a) je treba za odločitev v obeh postopkih odgovoriti na isto predhodno vprašanje ali b) se v postopku s podrednim zahtevkom predlaga ugotovitev pravnega razmerja, ki je v drugem postopku predhodno vprašanje? 3. Ali gre za tožbo, katere predmet je v smislu člena 22, [točka 1], Uredbe št. 44/2001 stvarna pravica na nepremičnini, če se zahteva ugotovitev, da tožena stranka ni učinkovito izkoristila svoje stvarne predkupne pravice na nepremičnimi, ki nesporno obstaja na podlagi nemškega prava, na zemljišču, ki je v Nemčiji? 4. Ali mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, v okviru svoje odločitve na podlagi člena 27(1) Uredbe št. 44/2001, in tako še preden sodišče, ki je prvo začelo postopek, odloči glede vprašanja o pristojnosti, preučiti, ali je sodišče, ki je prvo začelo postopek, nepristojno na podlagi člena 22, [točka 1], Uredbe št. 44/2001, ker bi taka nepristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, v skladu s členom 35(1) Uredbe št. 44/2001 povzročila, da vsakršna odločba sodišča, ki je prvo začelo postopek, ne bi bila priznana? Ali se člen 27(1) Uredbe št. 44/2001 ne uporablja za sodišče, ki je pozneje začelo postopek, če to meni, da sodišče, ki je prvo začelo postopek, ni pristojno zaradi člena 22, [točka1], Uredbe št. 44/2001? 5. Ali mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, v okviru svoje odločitve na podlagi člena 27(1) Uredbe št. 44/2001, in tako še preden sodišče, ki je prvo začelo postopek, odloči glede vprašanja o pristojnosti, preučiti očitek stranke, da je druga stranka s sprožitvijo postopka pri prvem sodišču ravnala nezakonito? Ali se člen 27(1) Uredbe št. 44/2001 ne uporabi v primeru sodišča, ki je pozneje začelo postopek, če to meni, da se je postopek pred prvim sodiščem začel nezakonito? 6. Ali uporaba člena 28(1) Uredbe št. 44/2001 predpostavlja, da je sodišče, ki je pozneje začelo postopek, pred tem odločilo, da se v konkretnem primeru ne uporabi člen 27(1) Uredbe št. 44/2001? 7. Ali se pri prosti presoji na podlagi člena 28(1) Uredbe št. 44/2001 sme upoštevati: a) da je sodišče, ki je prvo začelo postopek, v državi članici, v kateri postopki statistično gledano trajajo bistveno dlje kot v državi članici, v kateri je sodišče, ki je pozneje začelo postopek, b) da je po oceni sodišča, ki je pozneje začelo postopek, treba uporabiti pravo države članice, v kateri je sodišče, ki je pozneje začelo postopek, c) starost ene od strank, d) možnost uspeha tožbe pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek? 8. Ali je pri razlagi in uporabi členov 27 in 28 Uredbe št. 44/2001 poleg namena, da se izogne nezdružljivim oziroma protislovnim odločitvam, treba upoštevati tudi pravico dostopa do sodišča, ki jo ima druga tožeča stranka?“

17. Iz dokazov, ki so bili v spis vloženi pozneje, je razvidno, da se je Tribunale ordinario di Milano s sodbo z dne 23. maja 2013 izreklo za nepristojno v korist nemških sodišč v zvezi s tožbama, ki ju je družba Z. GbR vložila proti I. in M. Weber.

18. Pisna stališča so Sodišču predložili I. Weber, M. Weber, nemška in švicarska vlada, vlada Združenega kraljestva in Evropska komisija. Na obravnavi z dne 9. oktobra 2013 so bili prisotni le zastopniki I. Weber, M. Weber in Komisije.

III – Analiza

19. Najprej poudarjam, da v delu, v katerem Uredba št. 44/2001 nadomešča Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ( 18 ) razlaga Sodišča v zvezi z določbami te konvencije velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je določbe obeh instrumentov mogoče šteti za enake. ( 19 ) Menim, da je v obravnavani zadevi takšna enakost podana za vse določbe, ki so predmet vprašanj za predhodno odločanje, saj imajo členi 22, točka 1, 27(1) in 28(1) navedene uredbe enako sistematiko kot ustrezne določbe Bruseljske konvencije ( 20 ) in so poleg tega skoraj enako napisane. ( 21 )

20. Poleg tega poudarjam, da se mi zdi, da je vprašanja za predhodno odločanje treba prerazporediti in obravnavati v drugačnem vrstnem redu, kot ga je izbralo predložitveno sodišče. Predvsem bom najprej analiziral tretje vprašanje, ki se nanaša na izključno pristojnost iz člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001, in nadaljeval s četrtim vprašanjem, s katerim se želijo pojasniti učinki te določbe ob upoštevanju pravila o litispendenci iz člena 27 iste uredbe. Ta vrstni red se mi zdi logičen, saj menim, da kadar je nacionalno sodišče izključno pristojno v skladu z navedeno uredbo, ni zavezano k preučitvi, ali so vsebinska merila za litispendenco, na katera se nanašata prvi dve vprašanji za predhodno odločanje, ( 22 ) izpolnjena v sporu, o katerem se je postopek začel pozneje. Menim namreč, da v teh okoliščinah nobeno sodišče druge države članice ne more biti veljavno sočasno pristojno.

A – Razlaga člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 in razlaga navedenega člena v povezavi s členom 27 iste uredbe

1. Vključenost predkupne pravice na nepremičnini v področje uporabe pravila o izključni pristojnosti iz člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 (tretje vprašanje)

21. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali – kot samo meni – tožba, s katero se želi doseči ugotovitev, da tožena stranka ni veljavno uveljavljala svoje predkupne pravice na nepremičnini, ki v skladu z materialnim pravom države članice obstaja na zemljišču, ki je v tej državi, pomeni tožbo, ki se nanaša na „stvarne pravice na nepremičninah“ iz člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001. Če je odgovor pritrdilen, naj bi se ta tožba nanašala na izključno pristojnost, ki je s tem členom določena za „sodišča države članice, v kateri se nahaja nepremičnina“.

22. Konkretno se to sodišče sprašuje, ali tožba na ugotovitev neveljavnega uveljavljanja predkupne pravice na zemljišču, ki je v Nemčiji, s katero je družba Z. GbR začela postopek pri italijanskem sodišču, spada na področje uporabe tega člena, iz katerega izhaja, da bi bili v tem primeru izključno pristojni le nemški sodišči.

23. Naj navedem, da M. Weber zatrjuje, da to vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno, saj po eni strani stvarne pravice na nepremičninah v smislu člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 niso predmet tožbe na vpis v zemljiško knjigo, vložene pri nemških sodiščih, po drugi pa naj bi bilo to vprašanje brezpredmetno za odločbo o prekinitvi postopka, ki jo predložitveno sodišče lahko sprejme na podlagi členov 27 in 28 navedene uredbe. ( 23 )

24. Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko Sodišče predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo nacionalno sodišče, zavrne le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi na postavljena vprašanja lahko koristno odgovorilo. ( 24 )

25. V obravnavani zadevi pa ni tako, kar izhaja iz elementov, ki jih je predložilo Oberlandesgericht München in iz katerih je razvidno, da se tožba, ki je bila sočasno vložena pri italijanskem sodišču, nanaša na veljavnost uveljavljanja predkupne pravice na nepremičnini s strani I. Weber, ( 25 ) medtem ko se v postopku, ki teče v Nemčiji, ta točka obravnava kot predhodno vprašanje. Ker je to sodišče ustrezno navedlo razloge, iz katerih je postavilo vprašanje za predhodno odločanje, in ker odgovor potrebuje za odločitev o sporu, o katerem odloča, je predlog za sprejetje predhodne odločbe treba šteti za dopusten.

26. Navesti je treba, da je v skladu s sodno prakso, ki se nanaša na člen 16, točka 1(a), Bruseljske konvencije, ( 26 ) merilo izključne pristojnosti, ki je določeno s členom 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001, in sicer postopek „v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah“, treba šteti za samostojni pojem prava Unije. To besedno zvezo je torej treba razlagati s sklicevanjem na cilje in sistematiko te uredbe na eni strani in na splošna načela, ki izhajajo iz vseh nacionalnih pravnih sistemov, na drugi. ( 27 ) V zvezi s tem poudarjam, da je načelo forum rei sitae pravilo o pristojnosti, ki je za čezmejne spore o stvarnih pravicah na nepremičninah široko sprejeto tako v nacionalnih kot mednarodnih določbah.

27. Poudarjam, da je s teleološkega vidika glavni razlog za podelitev izključne pristojnosti sodiščem države članice, v kateri je zadevna nepremičnina, ( 28 ) interes zagotoviti učinkovito sodstvo, saj so ta sodišča zaradi svoje geografske bližine najbolje usposobljena za odločanje o sporih o pravicah v zvezi s to nepremičnino, ( 29 ) kot je Sodišče že večkrat presodilo v zvezi z Bruseljsko konvencijo. ( 30 )

28. Tudi z vidika sistematike ni sporno, da se obsega pravila o izključni pristojnosti iz člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 ne sme razlagati široko, to je širše, kot je treba glede na cilje uredbe. ( 31 ) To je posledica tega, da se s to določbo uvaja izjema tako od splošnega pravila o pristojnosti iz člena 2(1) navedene uredbe – ki toženi stranki prepoveduje sodelovati pred sodišči kraja njenega stalnega prebivališča, če zadevna nepremičnina ni v isti državi članici – pa tudi od posebnih pravil o pristojnosti, ki so v isti uredbi, zaradi česar je strankam odvzeta možnost izbire sodišča, ki je tam določena. ( 32 )

29. Sodišče je v okviru tega s prenosom sodne prakse v zvezi s členom 16, točka 1(a), Bruseljske konvencije stvarno področje uporabe člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 že razlagalo omejeno. Pravilo o izključni pristojnosti „v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah“ iz zadnjenavedenega člena je bilo opredeljeno tako, da „ne zajema vseh tožb glede stvarnih pravic na nepremičninah, ampak samo tožbe, za katere se uporablja navedena konvencija [oziroma navedena uredba] in s katerimi se skuša določiti obseg, vsebina, lastništvo, posest nepremičnine ali obstoj drugih stvarnih pravic na teh nepremičninah, in zagotoviti imetnikom teh pravic varstvo iz njih izhajajočih prerogativ“. ( 33 )

30. Poleg tega iz sodne prakse ( 34 ) izhaja, da za uporabo člena 16, točka 1, Bruseljske konvencije ne zadostuje, da se tožba nanaša na stvarno pravico na nepremičnini ali da ima kakršnokoli zvezo z nepremičnino, ampak mora biti temelj tožbe stvarna in ne osebna pravica. ( 35 ) Razlika med stvarno in osebno pravico je ta, da prva, ki se nanaša na stvar, učinkuje proti vsem, medtem ko se je na drugo mogoče sklicevati le proti dolžniku. To velja tudi za člen 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001.

31. V obravnavanem primeru menim, da tožba, s katero se želi ugotoviti, da predkupna pravica na zemljišču, vpisana v zemljiško knjigo, ni bila veljavno uveljavljana, kot je tožba, s katero je družba Z. GbR najprej začela postopek pri italijanskem sodišču, spada na področje uporabe zadnjenavedene določbe. Takšna tožba namreč temelji na obstoju neke vrste prednostne pravice na nepremičnini, ( 36 ) z njo pa se želi ugotoviti, katere erga omnes učinke lahko ima uveljavljanje navedene pravice za njenega imetnika v zvezi s prenosom premoženja, zlasti v razmerju do tretje osebe, pridobitelja. Vsekakor gre torej za spor, ki se nanaša na stvarno pravico – in ne osebno – in pravico na nepremičnini. Menim, da zgoraj navedene ugotovitve o učinkovitem sodstvu, ki temeljijo na navedenem členu 22, točka 1, podpirajo to razlago.

32. Zato predlagam, naj se na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da tožba, ki se nanaša na veljavnost uveljavljanja predkupne pravice na nepremičnini, kakršna je bila vložena pri italijanskem sodišču in o kateri v obravnavani zadevi odloča sodnik a quo, pomeni tožbo „v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah“ v smislu člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001.

2. Posledice izključne pristojnosti sodišča, ki je pozneje začelo postopek na podlagi člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 (četrto vprašanje), za morebitno prekinitev postopka zaradi litispendence

33. Četrto vprašanje za predhodno odločanje se v bistvu nanaša na zvezo med členoma 22, točka 1, in 27(1) Uredbe št. 44/2001, zlasti na vprašanje, ali prvonavedeni člen omogoča odstopanje od drugonavedenega. Sodišče je namreč pozvano, naj pojasni, ali mora v primeru postopkov, ki sočasno tečejo v dveh različnih državah članicah, sodišče, ki je pozneje začelo postopek, upoštevati to, da po njegovem mnenju morebitna odločba sodišča, ki je prvo začelo postopek, v skladu s členom 35(1) te uredbe ne bo priznana v drugih državah članicah zaradi neupoštevanja izključne pristojnosti, ki je v navedenem členu 22, točka 1, določena v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah.

34. Menim, da je na navedeno vprašanje treba odgovoriti pritrdilno. Tako menim, najprej, ob upoštevanju besedila člena 27 Uredbe št. 44/2001, v katerem je povzeto besedilo člena 21 Bruseljske konvencije. Besedilo zadnjenavedene določbe se je opazno spreminjalo, kar je treba upoštevati. Pred spremembo, ki je bila uvedena leta 1989, ( 37 ) je navedeni člen 21 določal, da ima sodišče, ki je pozneje začelo postopek, možnost prekinitve postopka in ne obveznosti, da se za nepristojno izreče le zato, ker je bila izpodbijana pristojnost drugega sodišča.

35. Sedanji sistem je obraten, saj sodišče, ki je pozneje začelo postopek – nasprotno – mora prekiniti postopek „vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek“. Vendar te pristojnosti po naravi stvari nikoli ne bo mogoče ugotoviti, če ima sodišče, ki je pozneje začelo postopek, sámo izključno pristojnost zaradi predmeta spora, kot je na primer ta na podlagi člena 22, točka 1, navedene uredbe, ki mora nujno imeti prednost. ( 38 )

36. Menim, da sodna praksa Sodišča v zvezi s členom 21 Bruseljske konvencije ni v nasprotju s to analizo. V sodbi Overseas Union Insurance in drugi ( 39 ) je namreč obiter dictum, ki ga je a contrario mogoče razumeti tako, da če ima sodišče, ki je pozneje začelo postopek, izključno pristojnost, določeno s to konvencijo, zlasti njenim členom 16 (ki ustreza členu 22 Uredbe št. 44/2001), bi navedeno sodišče imelo možnost upoštevati to, da sodišče, ki je prvo začelo postopek, ni pristojno. Natančneje, v tem primeru sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preizkusi le svojo pristojnost, ki je v konkretnem primeru izključna, kot je generalni pravobranilec W. Van Gerven navedel v isti zadevi. ( 40 )

37. Ta pristop, ki je bil sprejet ob upoštevanju prvotne različice navedenega člena 21, bi po mojem mnenju moral a fortiori prevladati glede člena 27 Uredbe št. 44/2001, katerega besedilo je še bolj jasno glede nujnosti, da se pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, uradno ugotovi, preden se je mogoče sklicevati na posledice položaja litispendence.

38. Dodajam, da se mi poznejša sodna praksa zdi v skladu s takšno analizo. Sodišče je v sodbi Gasser, ( 41 ) ki se nanaša na spremenjeno različico člena 21 Bruseljske konvencije, pravilno presodilo, da procesno pravilo iz te določbe „jasno in izključno temelji na kronološkem vrstnem redu, po katerem so zadevna sodišča odločala“. Iz tega je sklepalo, da mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek in katerega pristojnost se je zahtevala na podlagi dogovora o pristojnosti sodišča, vendarle prekiniti postopek, dokler se sodišče, ki je prvo začelo postopek, ne izreče za nepristojno, in to predvsem zaradi pravne varnosti. ( 42 )

39. Vendar je šlo v navedeni zadevi za poseben primer izključne pristojnosti, ki je temeljila na sporazumu o izbiri sodišča, na katerega se stranke lahko sklicujejo in katerega veljavnost bo morda izpodbijana, ( 43 ) in ne za pristojnost, povezano neposredno s predmetom spora, kot v postopkih v zvezi s stvarnimi pravicami na nepremičninah na podlagi člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001.

40. Če pa je sodišče, ki je pozneje začelo postopek, edino izključno pristojno ( 44 ) na podlagi zadnjenavedenega besedila, po mojem mnenju ni primerno, da na podlagi člena 27(1) iste uredbe prekine postopek, ki teče pred njim, medtem ko čaka na odločbo sodišča, ki je prvo začelo postopek, saj se to sodišče ne more veljavno izreči za pristojno in torej odločiti o vsebini postopka, ki teče sočasno. Drugačen pristop bi omogočal tako imenovane „torpedne“ tožbe, ki jih je mogoče najprej vložiti nelojalno v eni državi članici z edinim namenom izogniti se sicer izključni pristojnosti sodišč druge države članice, v kateri je nepremičnina, na katero se nanaša spor.

41. Sistem, v katerega spada člen 27(1) Uredbe št. 44/2001, potrjuje razlago, ki jo zagovarjam. V skladu s členom 25 iste uredbe se morajo namreč za nepristojna izreči vsa sodišča držav članic, ki niso sodišča kraja, v katerem je nepremičnina, na katero se nanaša spor v zvezi s stvarnimi pravicami. ( 45 ) Poleg tega v skladu s členoma 35(1) in 45(1) navedene uredbe ni sporno, da odločba, ki bi jo sodišče, ki je prvo začelo postopek, izdalo brez upoštevanja pravila o pristojnosti iz navedenega člena 22, točka 1, v drugih državah članicah ne bi bila ne priznana ne izvršena. To, da bi sodišče, ki je pozneje začelo postopek in je izključno pristojno, v teh okoliščinah prekinilo postopek, bi bila popolna izguba časa in torej v nasprotju z zahtevo po učinkovitem sodstvu.

42. Da pa sistemu iz navedenega člena 27(1) ne bi odvzeli polnega učinka, menim, da je takšno potrditev sodišča, ki je pozneje začelo postopek, v zvezi z lastno izključno pristojnostjo, na račun prednosti, ki jo ima načeloma sodišče, ki je prvo začelo postopek, treba omejiti na primere, v katerih je mogoča zanesljiva napoved priznavanja in izvršitve brez tveganja izdaje nasprotujočih si odločb. V skladu z navedbami vlade Združenega kraljestva in švicarske vlade menim, da je navedena napoved mogoča, kadar spori spadajo na področje uporabe člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001. V tem konkretnem kontekstu se ne posega v cilj Uredbe št. 44/2001, zlasti njenega člena 27, in sicer izogniti se sočasnim postopkom pred sodišči različnih držav članic in nezdružljivim odločbam, ki bi na podlagi teh postopkov lahko bile izdane, ( 46 ) saj je verjetnost za takšne odločbe v tem primeru posebej zmanjšana.

43. Zato predlagam, naj se na četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovori pritrdilno, saj v primeru, kakršen je v tej zadevi, ni dveh sodišč z enako pristojnostjo in torej ni pozitivnega kompetenčnega spora, ki bi ga bilo treba razrešiti z uporabo določb Uredbe št. 44/2001 o litispendenci.

B – Razlaga člena 27(1) Uredbe št. 44/2001

44. Ostala štiri vprašanja za predhodno odločanje v zvezi s členom 27(1) Uredbe št. 44/2001 ( 47 ) bom razporedil tako, da bom najprej obravnaval pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za obstoj litispendence v smislu navedene določbe (1), nato pa posledice tega morebitnega obstoja (2).

45. Menim, da na ta vprašanja ne bo treba odgovoriti, če bo Sodišče presodilo – kot predlagam – da je litispendenca v smislu navedenega člena v obravnavani zadevi izključena zaradi prevlade izključne pristojnosti forum rei sitae iz člena 22, točka 1, navedene uredbe. Zato bom v zvezi s temi vprašanji nadaljnja stališča podal le subsidiarno.

1. Pogoji za obstoj litispendence v smislu člena 27(1) Uredbe št. 44/2001

46. Prvi dve vprašanji za predhodno odločanje se nanašata na pogoje, v katerih je litispendenca v skladu s členom 27(1) Uredbe št. 44/2001 izkazana. Sodišče mora predvsem pojasniti, kako je treba razumeti besedni zvezi „postopki med istima strankama“ (a) in „postopki z istim zahtevkom“, ki v tej določbi nista opredeljeni.

47. Najprej opozarjam, da je treba ti besedni zvezi opredeliti samostojno, torej neodvisno od konceptov, ki prevladujejo v kateri od držav članic. ( 48 )

48. Menim, da je treba v okviru razlage določb Uredbe št. 44/2001 v zvezi z litispendenco smiselno upoštevati pristop Sodišča v sodbi Tatry v zvezi z razlago vzporednega pojma sorodnih pravd, ki vključuje „vse primere, v katerih obstaja nevarnost nezdružljivosti sodnih odločb, tudi če se odločbe lahko izvršijo ločeno in se njihove pravne posledice medsebojno ne izključujejo“. ( 49 ) Zato menim, da se litispendenca nanaša na okoliščine, v katerih odločbe, ki bodo izdane, ne morejo biti ločeno izvršene in se njihove pravne posledice medsebojno izključujejo. Menim, da je to smisel obveznosti, ki sodišču, ki je pozneje začelo postopek, nalaga, da prekine postopek, medtem ko čaka, da se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek. ( 50 )

49. Dodajam, da je pri tej razlagi treba upoštevati tudi posledice tega, da ne objektivne ne subjektivne meje pravnomočnosti (ali res judicata) odločbe, izdane na civilnopravnem področju, niso usklajene s pravom Unije. Uporaba določb o litispendenci zato ni enostavna, saj je litispendenca po mojem mnenju v resnici predčasna pravnomočnost odločbe, ki jo bo izdalo sodišče, ki je prvo začelo postopek. Poleg tega se za izvršitev obveznosti prekinitve postopka iz člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 ne zahteva, da sodišče, ki je pozneje začelo postopek, pozna posebnosti civilnopravnih določb ali določb pravdnega postopka, ki se uporabljajo v državi članici sodišča, ki je prvo začelo postopek. Menim, da mora to sodišče imeti možnost, da svojo odločitev sprejme na podlagi predvsem tehničnega preizkusa pisanj, s katerimi se je začel postopek, ki teče sočasno.

a) Razlaga besedne zveze „med istima strankama“ v smislu člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 (prvo vprašanje)

50. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišču postavlja vprašanje, ali je za postopka „med istima strankama“, ki je eno od meril za uporabo člena 27(1) Uredbe št. 44/2001, mogoče šteti dva sočasna postopka, v katerih sta osebi, na kateri se oba postopka nanašata, v okviru prvega postopka obe toženi stranki, v okviru drugega postopka pa nastopata kot tožeča in tožena stranka.

51. Sodišče, ki je bilo že v okviru razlage Bruseljske konvencije pozvano k opredelitvi te besedne zveze, je pravilno navedlo, da je treba „identičnost strank presojati neodvisno od položaja ene ali druge stranke v dveh postopkih, pri čemer je tožeča stranka v prvem postopku lahko tožena stranka v drugem“ ( 51 ) in obratno. Obrnjeni procesni vlogi strank sta torej v sočasnih postopkih mogoči.

52. Sprejeto je bilo tudi, da v primeru identičnosti zadevnih oseb, ki ni popolna, ampak delna, litispendenca obstaja, če „vsaj ena tožeča in vsaj ena tožena stranka iz prvega postopka nastopata tudi kot tožeča oziroma tožena stranka v drugem postopku, in obratno“. ( 52 )

53. Poleg tega je Sodišče ob izredno širokem pojmovanju tega merila v sodbi Drouot assurances navedlo, da je uporaba določb o litispendenci včasih potrebna tudi ob neobstoju formalne identičnosti strank v dveh postopkih, če so zahtevki zadevnih oseb tako podobni in nerazdružljivi, da je treba obe stranki šteti za eno, saj bi „sodba v zvezi z eno stranko imela učinek pravnomočnosti v zvezi z drugo“. ( 53 )

54. Vendar menim, da bi morali biti učinki te sodbe omejeni na primer litis consortium necessarium ali podobne okoliščine, v katerih s pravnega vidika ni nobenega dvoma o identičnosti in nerazdružljivosti zahtevkov strank. Sodišče, ki je pozneje začelo postopek, praviloma ni zavezano k preizkusu, ali so ta merila izpolnjena, saj bi bilo za to treba zaslišati vse stranke postopka, ki teče pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek, ali pridobiti ustrezne dokaze v zvezi s tem.

55. Brez te omejitve bi ta sodna praksa po mojem mnenju lahko pomenila odklonitev pravnega varstva, saj bi postopek, ki zoper neko stranko teče v prvi državi članici, lahko preprečil začetek in zaključek postopka zoper drugo osebo v drugi državi članici, čeprav sodba, izdana v prvi zadevi, ne bi smela biti izvršljiva v razmerju do tožene stranke iz druge zadeve v tej državi članici. ( 54 ) V zvezi s tem je treba opozoriti, da so pravice iz členov 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, ( 55 ) ter člena 47, prvi in drugi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ( 56 ) individualne pravice, ki obstajajo neodvisno od tega, ali ima zadevna fizična ali pravna oseba zahtevek, ki je nerazdružljiv oziroma identičen z zahtevkom druge osebe. Glede na to, da gre za dve ločeni pravni osebi, čeprav imata skupne zahtevke, se zainteresirani osebi ne more legitimno odvzeti možnosti, da se njena tožba nemudoma preuči, ker je druga zainteresirana oseba tožena stranka v postopku pred sodiščem druge države članice.

56. V zvezi s primerom, na katerega se nanaša ta zadeva, je po mojem mnenju iz besedila člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 jasno razvidno, da se za identičnost strank v smislu te določbe zahteva, da sta si nasprotni v obeh sočasnih postopkih. ( 57 ) Takšna zahteva je tudi odraz klasičnega pristopa civilnega procesnega prava, ki temelji na dvostranskih procesnih razmerjih, v katerih si nasproti stojita tožeča in tožena stranka, ki ena proti drugi vlagata zahtevke.

57. Čeprav je v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso v primeru potencialne litispendence položaj strank v sočasnih postopkih lahko nasproten, ničesar iz besedila te določbe ne kaže na to, da jo je treba uporabiti v primerih, v katerih sta – kot v tej zadevi – v prvem postopku obe stranki bodisi toženi bodisi tožeči stranki, v drugem postopku pa ena nastopa kot tožeča, druga pa kot tožena stranka.

58. Menim, da bi izvedba pravila o prekinitvi postopka iz navedenega člena 27(1) v takšnem primeru lahko ogrozila učinkovito sodno varstvo strank in zlasti pravico do obrambe tiste stranke, ki je v prvem postopku tožena. Ta stranka namreč pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek, ne bo mogla učinkovito braniti svojih interesov nasproti stranki, ki v navedenem sporu prav tako nastopa kot tožena, in ne kot nasprotna stranka.

59. Poleg tega bi to po mojem mnenju kritično vplivalo na pravnomočnost in izvršitev odločbe, ki jo je prvo sodišče izdalo v korist tožene in v breme sotožene stranke. V primeru tristranskega razmerja (A proti B in C) in dvostranskega razmerja (B proti C) ne vidim razloga, iz katerega vzporedno izdane odločbe ne bi mogle biti ločeno izvršene in kako bi se njihovi pravni učinki lahko medsebojno izključevali, ob upoštevanju tega, da odločbe v civilnih in gospodarskih zadevah ne morejo učinkovati erga omnes, to je preseči pravnega razmerja, ki obstaja med tožečo in toženo stranko.

60. Razlaga, ki jo predlagam, je v skladu z glavnim ciljem člena 27 Uredbe št. 44/2001, to je preprečiti tveganje izdaje nasprotujočih si odločb, ki jih ne bo mogoče izvršiti v drugi državi članici, ( 58 ) saj v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, takšnega tveganja ni. Odločba, ki jo je nemško sodišče izdalo zoper M. Weber, namreč nima učinka pravnomočnosti, torej ni zavezujoča v razmerju do družbe Z. GbR v Italiji, medtem ko je v Nemčiji obratno glede odločbe, ki jo je izdalo italijansko sodišče, ki je prvo začelo postopek. Prav tako zahtevki M. Weber, ki je predkupna zavezanka, niso identični z zahtevki navedene družbe, ki je kupec nepremičnine, na katero se ta pravica nanaša.

61. Iz vseh teh razlogov in v nasprotju s tem, kar predlaga predložitveno sodišče, imam enako mnenje kot vse zainteresirane osebe, razen M. Weber, ( 59 ) da zahtevkov, kot so ti, o katerih v obravnavani zadevi odločajo italijansko in nemški sodišči, ni mogoče šteti za zahtevke „med istima strankama“ v smislu člena 27(1) Uredbe št. 44/2001. Zato Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje, če bo o njem odločalo, odgovori negativno.

b) Razlaga besedne zveze „isti zahtevek“ v smislu člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 (drugo vprašanje)

62. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali imata oba postopka „isti predmet“ v smislu člena 27(1) Uredbe št. 44/2001, če se nanašata na zahtevka z različnimi predlogi in razlogi, vendar je treba za odločanje v obeh sočasnih postopkih razrešiti isto predhodno vprašanje, ali če se v enem od njih subsidiarno predlaga ugotovitev pravnega razmerja, ki v drugem postopku pomeni predhodno vprašanje.

63. Pojasnjujem, da se v obravnavani zadevi problem postavlja le glede kombinacije prvega dela zahtevkov, predloženih italijanskemu sodišču, ki je prvo začelo postopek, in zahtevka, predloženega nemškemu sodišču, ki je pozneje začelo postopek.

64. Dodajam, da na to vprašanje ni treba odgovoriti, zlasti če se, kot predlagam, na prvo vprašanje odgovori negativno, saj so merila iz navedenega člena 27 izrecno kumulativna in neizpolnitev enega zadostuje za to, da se šteje, da se pravilo o litispendenci, ki ga določa, v zadevnih okoliščinah ne uporablja. Menim, da obstoja identičnosti kavze in predmeta ni mogoče presojati neodvisno od vprašanja, ali obstaja identičnost strank. Kavza in predmet se nanašata na objektivne meje tako zahtevkov kot pravnomočnosti odločbe, ki bo izdana. Te objektivne meje v sporih, ki spadajo na področje uporabe Uredbe št. 44/2001, ( 60 ) ne smejo preseči subjektivnih meja postopka.

65. Zgolj z namenom popolne obravnave torej najprej poudarjam, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Gubisch Maschinenfabrik ( 61 ) pravilno presodilo, da „čeprav nemška različica člena 21“ Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 27 Uredbe št. 44/2001, „ne razlikuje izrecno med pojmoma ‚predmet‘ in ‚kavza‘, jo je treba razumeti enako kot druge jezikovne različice, ki to razlikovanje poznajo“. ( 62 ) Zato kljub besedilu drugega vprašanja, ki se tukaj postavlja, menim, da je nujno, da se odgovor ne omeji na pojem predmeta, ampak da zajame tudi pojem kavze.

66. Opozarjam, da v skladu s sodno prakso pojem „kavza“„zajema dejstva in pravna pravila, ki so navedena kot podlaga zahtevka“, medtem ko pojem „predmet“„zajema cilj zahtevka“, ( 63 ) to je izid postopka, ki se zahteva. Poleg tega je Sodišče ob upoštevanju tega finalističnega pristopa že presodilo, da identičnost predmeta ni omejena na primere, v katerih imata zahtevka, vložena v obeh sočasnih postopkih, enaki besedili. ( 64 ) Poudarilo je tudi, da je pri presoji, ali imata dva zahtevka enak predmet, treba upoštevati edino zahtevke tožečih strank v teh postopkih, in ne ugovorov, ki jih navede tožena stranka. ( 65 )

67. V zvezi s posebno problematiko, ki se postavlja v obravnavani zadevi, najprej navajam, da okoliščina, da se isto predhodno vprašanje postavlja v dveh sočasnih postopkih, po mojem mnenju ni odločilna za vprašanje, ali imata ta spora isto kavzo in isti predmet. ( 66 ) Menim, da je identičnost kavze in predmeta treba preučiti predvsem ob upoštevanju mogočih učinkov odločbe, ki jo bo izdalo sodišče, ki je prvo začelo postopek. Tako se je treba vprašati, ali lahko tožena stranka iz prvega postopka v drugem postopku še kaj pridobi, potem ko je bila v prvem postopku uspešna oziroma neuspešna. Drugače povedano, upoštevati je treba, katero pravno posledico se želi doseči in na kateri podlagi bi bila odločba, izdana v okviru prvega spora, objektivno pravnomočna pred sodiščem, ki je pozneje začelo postopek.

68. Zadostuje ugotoviti, da bi opredelitev vprašanja za „predhodno“ načeloma morala zadevno pravno razmerje izključiti iz področja uporabe pojma predmet tožbe v smislu člena 27 Uredbe št. 44/2001, saj cilj postopka ne more biti le pridobitev odgovora na takšno vprašanje, o katerem mora sodišče predhodno odločiti, da bi lahko bodisi zavrnilo bodisi potrdilo izid, ki ga tožeča stranka želi doseči. To velja ne glede na to, ali ima predhodno vprašanje v drugem postopku prav tako vlogo predhodnega vprašanja, ali pa gre za zahtevek v okviru subsidiarnega predloga.

69. V zvezi s tem poudarjam, da se v obravnavani zadevi tožba, vložena pri italijanskem sodišču, nanaša predvsem na neveljavnost in neučinkovito uveljavljanje predkupne pravice s strani I. Weber, ker ni sprejela vseh pogojev pogodbe, podpisane med družbo Z. GbR in M. Weber, zlasti pravice do odstopa, ki je na podlagi te pogodbe obstajala. Poleg tega je družba Z. GbR podredno predlagala, naj se ugotovi, da so I. Weber zavezovali pogodbeni pogoji, o katerih sta se sporazumeli navedena družba in M. Weber, vključno z navedeno pravico do odstopa. Po drugi strani se s tožbo, o kateri odloča nemško sodišče, želi s silo pridobiti soglasje M. Weber za vpis I. Weber v zemljiško knjigo kot solastnico solastniškega deleža do 4/10, katerega imetnica je M. Weber.

70. Le formalno gledano torej med tema postopkoma ni identičnosti predmeta in tudi ne tveganja izdaje nezdružljivih odločb. Vendar se podredni zahtevek tožbe, vložene v Italiji, in obrazložitev tožbe, vložene v Nemčiji, prekrivata glede vprašanja, ali pogodbeno določilo v zvezi s pravico M. Weber do odstopa učinkuje v razmerju do I. Weber. Glede tega menim, kot je navedla Komisija, da obstaja identičnost predmetov teh dveh tožb, ki izpolnjuje merila, nastala na podlagi zgoraj navedene sodne prakse, ki omogoča sklicevanje na problematiko, ki pomeni „središče“ dveh sočasnih postopkov, ( 67 ) to je učinkovitost uveljavljanja zadevne predkupne pravice.

71. Drugače pa glede kavze menim, da sicer res oba spora temeljita na istih dejstvih, da pa zahtevka, kot trdi nemška vlada, izhajata iz dveh različnih pravnih aktov. Tožba družbe Z. GbR pred italijanskim sodiščem namreč temelji na pogodbi, ki jo je ta družba 28. oktobra 2009 sklenila z M. Weber, medtem ko tožba I. Weber pred nemškima sodiščema temelji na sporazumu, ki sta ga sklenili z M. Weber, potem ko je uveljavljala svojo predkupno pravico. Čeprav v predložitveni odločbi niso navedene pravne določbe, na katerih temeljita zahtevka družbe Z. GbR pred italijanskim sodiščem, ( 68 ) sta zahtevka vendarle oblikovana tako, da se nanašata na pogodbena razmerja. Nasprotno pa ugovor, podan v postopku, ki teče v Nemčiji, temelji na členu 464 BGB ( 69 ) in izhaja iz predkupne pravice na stvari. Ob upoštevanju opredelitve pojma „kavza“, ki jo je podalo Sodišče ( 70 ) in ki vključuje tako dejstva kot pravna pravila, navedena kot temelj zahtevka, menim, da v teh dveh postopkih ne gre za identični kavzi, saj je pravni akt, ki se obravnava v drugem postopku, neodvisen od pogodbe, navedene v prvem postopku, in menim, da pravna pravila, navedena v obeh postopkih, niso ista.

72. Nazadnje vztrajam pri tem, da če bi bilo stvarno področje uporabe člena 27 Uredbe št. 44/2001 preširoko zasnovano, bi to lahko otežilo razmejitev med njim in členom 28 navedene uredbe oziroma bi se lahko izgubil polni učinek zadnjenavedene določbe, ki bi morala prvonavedeno dopolniti v postopkih, ki so manj neposredno sočasni. ( 71 ) K povezavi, ki jo je treba vzpostaviti med tema določbama, se bom vrnil v okviru odgovora na šesto vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.

73. Zato podredno predlagam, naj se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori nikalno.

2. Podatki, ki jih mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preučiti v okviru uporabe člena 27(1) Uredbe št. 44/2001

74. Petemu vprašanju in prvemu delu osmega vprašanja je skupno, da se nanašata na posledice izkazane litispendence in zlasti na elemente, ki jih mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, upoštevati v odločbi o prekinitvi postopka na podlagi člena 27(1) Uredbe št. 44/2001. Z njima se želi ugotoviti, ali mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preden na podlagi člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 prekine postopek, po eni strani preučiti očitek ene stranke, da naj bi druga stranka zlorabila pravico s tem, da je postopek najprej sprožila pri sodišču druge države članice, in v primeru pritrdilnega odgovora, kakšne so posledice tega (a), ter po drugi strani upoštevati pravico do sodnega varstva tožeče stranke, ki je pozneje sprožila postopek (b).

75. Naj pojasnim, da na ti vprašanji ni treba odgovoriti, če Sodišče na podlagi odgovorov na vprašanja, ki jih je predložitveno sodišče postavilo pred tema vprašanjema, presodi – kot predlagam – da se navedeni člen 27 ne uporablja v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi.

a) Zloraba pravice do sprožitve postopka s strani tožeče stranke, ki je postopek najprej sprožila pri drugem sodišču (peto vprašanje)

76. Najprej poudarjam, da je peto vprašanje po mojem mnenju hipotetično. Nanaša se namreč na primer, ko tožeča stranka, ki je postopek sprožila pri sodišču, ki je pozneje začelo postopek, pred njim zatrjuje, da postopek, ki ga je nasprotna stranka (v zvezi s tem vprašanjem „druga stranka“) pred tem sprožila pri drugem sodišču, pomeni zlorabo, in to preden se tisto sodišče izreče o svoji pristojnosti.

77. Vendar – kot ugovarja M. Weber – vzporednega postopka, ki teče v Italiji, ni sprožila ona, ampak družba Z. GbR, ki ni stranka postopka, ki teče pred predložitvenim sodiščem, pri čemer je treba spomniti, da v tem postopku I. Weber nastopa proti M. Weber. V skladu z ustaljeno sodno prakso, ( 72 ) iz katere izhaja, da če je odgovor, ki ga Sodišče lahko poda na to vprašanje, očitno brezpredmeten za odločanje o sporu o glavni stvari ( 73 ) in predložitvenemu sodišču ne omogoča odločiti o prekinitvi postopka na podlagi člena 27 Uredbe št. 44/2001, torej menim, da to vprašanje ni dopustno.

78. Vendar za primer, da bi Sodišče menilo, da je nujno odločiti o tem vprašanju, podredno podajam stališča.

79. V podporo pritrdilnemu odgovoru ( 74 ) je mogoče navesti, da prednostna pristojnost, ki temelji le na kronološkem merilu, kot je merilo iz člena 27 Uredbe št. 44/2001, v ugodnejši položaj postavlja stranko, ki se je izkazala za hitrejšo pri sprožitvi postopka pri sodišču države članice. Vendar je znano, da obstaja tveganje torpednih tožb, s katerimi stranke v slabi veri čim hitreje uveljavijo svojo pravico do sprožitve postopka z edinim namenom izogniti se splošnim pravilom o pristojnosti, zlasti pravilu o pristojnosti sodišča stalnega prebivališča tožene stranke, ali zgolj z namenom zavlačevanja. ( 75 ) I. Weber meni, da gre v tej zadevi za tak primer. ( 76 )

80. Vendar menim – tako kot Komisija – da morebitna zloraba pravice do sprožitve postopka s strani tožeče stranke, ki je postopek najprej sprožila pri sodišču druge države članice, ni element, ki bi ga sodišče, ki je pozneje začelo postopek, smelo oziroma celo moralo upoštevati, če obstaja litispendenca v smislu člena 27 Uredbe št. 44/2001.

81. Sodišče je namreč že presodilo, zlasti glede trditev o zavlačevalnih manevrih, ki naj bi jih izvajala prva tožeča stranka, da bi bilo v očitnem nasprotju tako z besedilom kot sistematiko in ciljem Bruseljske konvencije, če bi se njen člen 21 (ki ustreza členu 27 Uredbe št. 44/2001) razlagal tako, da je njegovo uporabo treba zavrniti, če je sodišče, ki je najprej začelo postopek, sodišče države podpisnice (ali države članice), katere postopki pred sodišči v splošnem trajajo pretirano dolgo. ( 77 )

82. To ozko razlago je po mojem mnenju mogoče posplošiti tako, da se vanjo vključi očitek, kot je ta, ki se nanaša najprej na zlorabo pravice do sprožitve postopka, ob upoštevanju besedila navedenega člena 27, ( 78 ) ki ne vključuje drugih zahtev kot nadzora identitete zahtevka in strank, in ob upoštevanju načela vzajemnega zaupanja v enakovrednost pravnih sistemov držav članic, ki je temelj zlasti te določbe. ( 79 ) Prednost navedenega nadzora je, da je objektiven in ni predmet presoje posameznega primera.

83. Podredno torej menim, da je na peto vprašanje eventualno treba odgovoriti, da sodišču, ki je pozneje začelo postopek, v okviru uporabe člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 ni treba upoštevati očitka tožeče stranke, da je nasprotna stranka s tem, da je postopek najprej sprožila pri sodišču druge države članice, zlorabila svojo pravico.

b) Pravica do sodnega varstva, ki jo ima tožeča stranka, ki je druga sprožila postopek

84. Prvi del osmega vprašanja se v bistvu nanaša na vprašanje, ali je člen 27 Uredbe št. 44/2001 treba razlagati tako, da mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, pri uporabi tega člena upoštevati tako cilj preprečitve izdaje nezdružljivih in protislovnih odločb ( 80 ) kot tudi „pravico do sodnega varstva“ in „pravico do dostopa do sodišča“, ( 81 ) ki ju ima tožeča stranka, ki je druga sprožila postopek.

85. Menim, da je odgovor treba omejiti na razlago odstavka 1 navedenega člena 27, čeprav to v vprašanju ni opredeljeno. Ta zadeva se namreč nanaša na primer, ko sodišče, ki je pozneje začelo postopek, prekine postopek do ugotovitve pristojnosti sodišča, ki je prvo začelo postopek, ( 82 ) medtem ko se odstavek 2 istega člena nanaša na primer, ko se sodišče izreče za nepristojno, potem ko je navedena pristojnost že ugotovljena.

86. Predložitveno sodišče napeljuje na to, da varstvo pravice do dostopa do sodišča ne omogoča odstopiti od pravila, ki se uporablja v primeru litispendence. Trdi, da bi bilo to v nasprotju z načelom, na katerem temelji Uredba št. 44/2001, ( 83 ) v skladu s katerim je v vseh državah članicah zagotovljeno enako varstvo upravičencev, ( 84 ) razen v izjemnih okoliščinah, ( 85 ) ki jih v obravnavani zadevi ni.

87. Osebno menim, da je to, da se sodišču neke države članice omogoči, da in concreto upošteva pravico tožeče stranke do dostopa do sodišča, samo po sebi v skladu s pravico do učinkovitega sodnega varstva, ( 86 ) zagotovljeno s členoma 6 in 13 EKČP in členom 47, prvi in drugi odstavek, Listine. ( 87 ) Sodišče je že presodilo, da je temeljni pravici „do učinkovitega pravnega sredstva“ in „do neodvisnega sodišča“ v smislu tega člena Listine treba varovati, in to tudi v okviru uporabe Uredbe št. 44/2001. ( 88 )

88. Vendar menim, da razlaga člena 27(1) Uredbe št. 44/2001, četudi je podana ob upoštevanju Listine, ne spremeni obsega tega člena. Gre namreč le za tehnično določbo, ( 89 ) katere uporaba po mojem mnenju ne bi smela povzročati težav v zvezi s členom 47 Listine, saj imajo stranke v sporu pred sodiščem, ki je pozneje začelo postopek, kar zadeva sodne sisteme držav članic, teoretično pravico do dostopa do sodišča in jamstvo, da bodo pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek, deležne poštenega postopka.

89. Kot poudarja Komisija, mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, če so izpolnjeni omejevalni pogoji iz navedenega člena 27, po uradni dolžnosti prekiniti postopek, in to ne da bi lahko upoštevalo druge elemente, kot je učinkovitost dostopa tožeče stranke do sodnega varstva. V zvezi s tem nima polja proste presoje, drugače kot v zvezi s pooblastili, ki so mu priznana s členom 28(1) te uredbe.

90. Zato podredno predlagam, naj se na prvi del osmega vprašanja odgovori nikalno.

C – Razlaga člena 28(1) Uredbe št. 44/2001

91. Tri vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na člen 28(1) Uredbe št. 44/2001, ( 90 ) bom prerazporedil tako, da bom najprej obravnaval vprašanje, ali se ta določba uporabi le, če pogoji za uporabo člena 27(1) te uredbe niso izpolnjeni (1), nato pa vprašanje, katere elemente lahko sodišče, ki je pozneje začelo postopek, upošteva v okviru polja proste presoje glede možnosti prekinitve postopka, ki ga ima na podlagi navedenega člena 28 v primeru sorodnih pravd (2).

1. Povezava med členoma 27(1) in 28(1) Uredbe št. 44/2001 (šesto vprašanje)

92. S šestim vprašanjem se želi v bistvu ugotoviti, ali se mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preden lahko uporabi člen 28(1) Uredbe št. 44/2001, ki se nanaša na prekinitev postopka v primeru sorodnih pravd, prepričati, da se člen 27(1) iste uredbe, ki se nanaša na prekinitev postopka v primeru litispendence, ne uporablja v sporu, o katerem odloča, ali pa lahko navedeni člen 28 uporabi neposredno, ne da bi preverilo možnost uporabe navedenega člena 27. ( 91 )

93. Menim, da je treba na šesto vprašanje treba odgovoriti, le če bi Sodišče v nasprotju z mojim predlogom na prva štiri vprašanja za predhodno odločanje odgovorilo, da se določbe člena 27 Uredbe št. 44/2001 v tej zadevi lahko uporabijo zaradi identičnosti tako zahtevka kot strank in ne glede na morebitno izključno pristojnost sodišča, ki je pozneje začelo postopek, in da te določbe torej lahko konkurirajo določbam člena 28 istega člena.

94. Menim, da je med tema določbama treba vzpostaviti logično oziroma hierarhično povezavo, tako da se glede na obstoječe razlike med njima ( 92 ) navedenemu členu 27 prizna prednostna uporaba pred navedenim členom 28.

95. Prvič, navedena člena se nanašata na dokaj različna cilja. Res je, da oba vsebujeta pravila, s katerimi se na vsak način želi izogniti temu, da bi se na podlagi istega spora v dveh različnih državah izdali nezdružljivi sodni odločbi. ( 93 ) Vendar iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je nezdružljivost prožnejša v zvezi s členom 28 Uredbe št. 44/2001 ( 94 ) kot v zvezi s členom 27 iste uredbe, saj se v okviru prvega želi zgolj spodbuditi bolj koordinirano delovanje sodišč različnih držav članic. ( 95 )

96. Drugič, pravila za uporabo teh določb se razlikujejo. Medtem ko se za uporabo navedenega člena 27 zahteva, da je izpolnjen pogoj identičnosti obeh v njem navedenih dejavnikov, so pravila za uporabo člena 28 manj zahtevna. Tako se lahko ob nepreveritvi pogojev, ki se zahtevajo za priznavanje litispendence v smislu člena 27, za dva postopka, ki pa sta med seboj dovolj povezana, uporabijo določbe v zvezi s sorodnimi pravdami, če so poleg tega izpolnjena merila iz člena 28(3). ( 96 )

97. Tretjič, učinki odstavka 1 členov 27 in 28 Uredbe št. 44/2001 so zelo različni, čeprav se oboji nanašajo na prekinitev postopka. ( 97 ) Sodišče, ki je pozneje začelo postopek, ima namreč v primeru sorodnih pravd polje proste presoje, ( 98 ) to je možnost, da se nanje ne sklicuje po uradni dolžnosti in da ne prekine postopka, česar pa v primeru litispendence nima, saj je v tem primeru nujno treba prekiniti postopek, tudi če se na to ni sklicevala nobena stranka.

98. Poleg tega poudarjam, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Tatry potrdilo, da se vprašanje, ki mu je bilo postavljeno v zvezi s področjem uporabe člena 22 Bruseljske konvencije (ki ustreza členu 28 Uredbe št. 44/2001), „očitno postavlja le v primeru, da pogoji za uporabo člena 21 konvencije [ki ustreza členu 27 te uredbe] niso izpolnjeni“. ( 99 ) Zato menim, da med tema določbama obstaja razmerje podrejenosti, saj se navedeni člen 28 uporabi le, če se navedeni člen 27 ne uporablja. ( 100 )

99. Zato predlagam, naj se na šesto vprašanje odgovori, da se za uporabo člena 28(1) Uredbe št. 44/2001 dejansko zahteva, da sodišče, ki je pozneje začelo postopek, prej preveri in ugotovi, da merila za uporabo člena 27(1) te uredbe v okviru postopka, ki teče pred njim, niso izpolnjena.

100. Vendar glede na besedilo tega vprašanja ( 101 ) pojasnjujem, da po mojem mnenju ni nujno, da sodišče, ki je pozneje začelo postopek, uradno z izrecno odločbo ugotovi, da se člen 27 Uredbe št. 44/2001 v zadevi, ki jo obravnava, ne uporabi. Zadostuje, da to sodišče, če namerava prekiniti postopek na podlagi člena 28, sistematično opravi predhodni preizkus morebitne uporabe navedenega člena 27.

2. Podatki, ki jih mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preučiti v okviru uporabe člena 28(1) Uredbe št. 44/2001

101. S sedmim vprašanjem in drugim delom osmega vprašanja se Sodišče v bistvu sprašuje, katera merila lahko sodišče, ki je pozneje začelo postopek, upošteva v okviru možnosti prekinitve postopka, ki jo ima na podlagi člena 28(1) Uredbe št. 44/2001, če drugo sodišče že obravnava sorodno pravdo. Medtem ko se eno od navedenih vprašanj nanaša na več zadevnih elementov (a), se drugo nanaša na pravico do sodnega varstva, ki jo ima tožeča stranka, ki je druga sprožila postopek (b).

a) Preizkus, ki se v primeru prekinitve postopka zaradi sorodnih pravd opravi v zvezi z okoliščinami vseh postopkov, ki tečejo pred sodiščem (sedmo vprašanje)

102. Predložitveno sodišče v okviru sedmega vprašanja našteva štiri dejavnike, glede katerih se sprašuje, ali se lahko upoštevajo – in ne, ali se morajo upoštevati – ko sodišče, ki je pozneje začelo postopek, zaradi obstoja sorodnih pravd v skladu s členom 28(1) Uredbe št. 44/2001 presoja, ali bo prekinilo postopek ali odločilo. ( 102 )

103. Iz besedila navedenega odstavka 1 odgovor ni razviden. Komisija je potrdila, da je bila volja zakonodajalca, da se tak seznam ne ustvari. Menim, da je diskrecijska pravica glede tega prepuščena samemu sodišču, vendar pod pogojem, da vsekakor upošteva cilj člena 28 te uredbe, ki je – da bi se zagotovilo učinkovito izvajanje sodne oblasti v Uniji – izogniti se sočasnim postopkom pred sodišči različnih držav članic in izdaji nasprotujočih si sodnih odločb, do katerih bi zaradi njih lahko prišlo. ( 103 )

104. Menim, da bi sodišče, ki je pozneje začelo postopek, moralo imeti možnost upoštevati vse dejanske okoliščine, na podlagi katerih bi lahko ugotovilo, ali je v zadevi, o kateri odloča, primerno ustaviti postopek. ( 104 ) Na tem mestu ni mogoče govoriti o tem, da bi bilo to ali drugo merilo za presojo absolutno veljavno, ne da bi se upoštevale dejanske okoliščine, saj nek dejavnik, ki je lahko upošteven v eni zadevi, ne bo nujno upošteven tudi v drugi.

105. Dodal bi, da predložitveno sodišče ne pojasnjuje, ali želi, da se vsak od dejavnikov, glede katerih sprašuje Sodišče, lahko upošteva posamično, tako da zadostuje sam po sebi. Vendar menim, da nobeden od njih sam po sebi ne more biti odločilen. Ustrezneje je, če sodišče, ki je pozneje začelo postopek, dejavnike pretehta tako, da na eno stran postavi vse, ki so v prid, na drugo pa vse, ki so proti prekinitvi postopka v obravnavani zadevi.

106. Ne glede na stališče, ki ga bo Sodišče zavzelo glede štirih meril, navedenih v sedmem vprašanju, se tam navedeni seznam predložitvenega sodišča ne more šteti za izčrpen. Številni drugi dejavniki za presojo se lahko upoštevajo v okviru člena 28(1) Uredbe št. 44/2001. Na primer, upoštevajo se lahko podatki, ki jih sugerira nemška doktrina, ki jo je v zvezi s tem navedla I. Weber, ( 105 ) ali znaki, ki jih je neizčrpno opredelil generalni pravobranilec C. O. Lenz. ( 106 )

107. Prvo od meril, naštetih v predložitveni odločbi, se nanaša na to, da je sodišče, ki je prvo začelo postopek, v državi članici, v kateri postopki statistično gledano trajajo bistveno dlje kot v državi članici, v kateri je sodišče, ki je pozneje začelo postopek. Menim, da takšna posplošena ocena sodnega sistema neke druge države članice ob upoštevanju načela enakovrednosti sistemov držav članic, na katerem člen 28(1) Uredbe št. 44/2001 temelji, ( 107 ) ne upravičuje odstopanja od uporabe te določbe.

108. Po drugi strani lahko sodišče v primeru, ko to sodišče, ki je pozneje začelo postopek, in concreto ugotovi, da postopek, ki se je kot prvi začel v drugi državi članici, očitno predolgo traja, upravičeno sklepa, da v tem konkretnem primeru ni primerno, da prekine postopek zaradi obstoja sorodnih pravd. V zvezi s tem je treba smiselno navesti, da je Sodišče že v zvezi z Uredbo št. 2201/2003 potrdilo, da sodišče, ki je pozneje začelo postopek, lahko preizkusi tožbo, ki je pri njem vložena, če je potekel razumen rok za prejem odgovorov na vprašanja, ki jih je postavilo. ( 108 )

109. Drugo navedeno merilo se nanaša na primer, ko sodišče, ki je pozneje začelo postopek, meni, da je v sporu treba uporabiti pravo države članice, v kateri ima sedež. Vendar menim, da sodišče, ki je pozneje začelo postopek, ne more odločati niti o določitvi prava, ki se uporablja za odločanje o vsebini spora, o katerem odloča sodišče, ki je prvo začelo postopek, niti o tem, ali zadnjenavedeno sodišče sme uporabiti zadevne materialnopravne določbe. ( 109 )

110. Tretje navedeno merilo, ki je očitno povezano s spoštljivo starostjo obeh strank spora o glavni stvari, se nanaša na starost ene stranke. Menim, da se tega posamičnega elementa ne sme upoštevati, glede na to, da so pravice in obveznosti, ki spadajo na področje uporabe Uredbe št. 44/2001, skoraj brez izjeme neosebne. ( 110 )

111. Četrto in zadnje merilo, navedeno v sedmem vprašanju, se nanaša na možnost uspeha tožbe pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek. Nasprotujem temu, da bi sodišče, ki je pozneje začelo postopek, smelo tako domnevati o izidu postopka, ki teče pred drugim sodiščem. Glede na to, da navedeno sodišče ni niti zaslišalo vseh strank o njihovih zahtevkih v okviru prvega postopka, niti mu niso bili poznani dokazi, na katerih so ti zahtevki temeljili, bi bilo takšno postopanje v nasprotju z načelom učinkovitega sodstva in temeljno pravico do poštenega sojenja.

b) Preizkus morebitne kršitve pravice ene stranke do sodnega varstva v primeru prekinitve postopka zaradi sorodnih pravd (drugi del osmega vprašanja)

112. V okviru drugega dela osmega vprašanja se Sodišče poziva, naj pojasni, ali sodišče, ki je pozneje začelo postopek, sme ali mora upoštevati varstvo pravice tožeče stranke, ki je pri njem sprožila postopek, do dostopa do sodišča, v okviru uporabe člena 28 Uredbe št. 44/2001, torej če sta postopek, ki teče pred tem sodiščem, in postopek, ki teče pred sodiščem druge države članice, sorodni pravdi.

113. Enako kot glede prvega dela tega vprašanja menim, da je treba odgovor, čeprav predložitveno sodišče ni opredelilo predmeta zahtevka, omejiti na razlago odstavka 1 navedenega člena 28, ob upoštevanju elementov te zadeve. Zato bom v tem primeru preučil le primer, ko sodišče, ki je pozneje začelo postopek, namerava prekiniti postopek, in ne se izreči za nepristojno. ( 111 )

114. Menim, da ima varstvo navedene temeljne pravice lahko pomembno vlogo glede uporabe člena 28(1) navedene uredbe. V nasprotju s tem, kar velja za člen 27(1) iste uredbe, ima namreč sodišče, ki je pozneje začelo postopek, glede tega diskrecijsko pravico, ki mu omogoča, da se prepriča, da se pretirano ne poseže v pravico tožeče stranke, ki je sprožila postopek, do dostopa do sodišča, v skladu s členom 47 Listine, ( 112 ) če bi se odločilo prekiniti postopek. Zato menim, da je na drugi del osmega vprašanja treba odgovoriti pritrdilno.

IV – Predlog

115. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Oberlandesgericht München, odgovori: 1. Primarno: — Odgovor na tretje vprašanje: člen 22, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da izključna pristojnost, ki jo ta člen določa za postopke, „katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah“, velja za tožbo, s katero se želi doseči ugotovitev, da tožena stranka ni veljavno uveljavljala svoje predkupne pravice na nepremičnini. — Odgovor na četrto vprašanje: člen 27(1) Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da mora sodišče, ki je pozneje začelo postopek, preveriti, ali je sámo izključno pristojno na podlagi člena 22, točka 1, iste uredbe, kar bi pomenilo, da je sodišče, ki je prvo začelo postopek, nepristojno in da njegova morebitna odločba v skladu s členom 35(1) navedene uredbe ne bo priznana. — Odgovor na sedmo vprašanje: člen 28(1) Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da sodišču, ki je pozneje začelo postopek, v okviru diskrecijske pravice, ki jo ima na podlagi te določbe, ni treba upoštevati ugotovitev, kot so: da je sodišče, ki je prvo začelo postopek, v državi članici, v kateri postopki statistično gledano – in ne in concreto – trajajo bistveno dlje kot v državi članici, v kateri ima sámo sedež; da je po presoji sodišča, ki je pozneje začelo postopek, treba uporabiti pravo države članice, v kateri ima to sodišče sedež; starost ene od strank; možnost uspeha tožbe pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek. — Odgovor na drugi del osmega vprašanja: člen 28(1) Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da sodišče, ki je pozneje začelo postopek, v okviru odločanja o prekinitvi postopka mora upoštevati pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki jo ima tožeča stranka, ki je pri njem pozneje sprožila postopek. — Na druga vprašanja ni treba odgovoriti. 2. Podredno: — Odgovor na prvo in drugo vprašanje: pojem „postopki med istima strankama“ v smislu člena 27 Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da ne vključuje primerov, v katerih dve stranki v okviru prvega spora nastopata kot toženi stranki, v okviru drugega spora pa nastopata kot tožeča in tožena stranka. Pojem „postopki z istim zahtevkom“ v smislu istega člena je treba razlagati tako, da ne vključuje primera, v katerem spora temeljita na različnih predlogih in razlogih, čeprav imata skupno isto predhodno vprašanje. — Odgovor na peto vprašanje: člen 27(1) Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da sodišču, ki je pozneje začelo postopek, v okviru odločanja na podlagi tega člena ni treba preučiti očitka ene od strank, da je druga stranka s tem, da je postopek sprožila pri sodišču, ki je prvo začelo postopek, zlorabila pravico. — Odgovor na šesto vprašanje: člena 27(1) in 28(1) Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da se za uporabo zadnjenavedene določbe zahteva, da je sodišče, ki je pozneje začelo postopek, prej ugotovilo, da se prvonavedena določba ne uporablja v postopku, ki teče pred njim. — Odgovor na prvi del osmega vprašanja: člen 27(1) Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da sodišču, ki je pozneje začelo postopek, v okviru odločanja o prekinitvi postopka ni treba upoštevati pravice do učinkovitega sodnega varstva tožeče stranke, ki je pri njem pozneje sprožila postopek.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42.

( 3 ) V skladu s to določbo so „[i]zključno pristojna […] naslednja sodišča, in to ne glede na stalno prebivališče: v postopkih, predmet katerih so stvarne pravice na nepremičninah […], sodišča držav članic, v katerih se nahaja nepremičnina.“

( 4 ) Navedeni člen 27(1) določa, da „[č]e pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.“ Besede, ki sem jih poudaril, ustrezajo dvema besednima zvezama, glede katerih se v okviru te zadeve posebej zahteva razlaga.

( 5 ) Navedeni člen 28(1) določa, da „[č]e tečejo sorodne pravde pred sodišči različnih držav članic, lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, prekinejo postopek.“ V odstavku 3 istega člena je določeno, da se „[z]a namene tega člena […] šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.“

( 6 ) Glej tretje vprašanje za predhodno odločanje.

( 7 ) Glej četrto vprašanje za predhodno odločanje.

( 8 ) Poglavje III, oddelek 1, Uredbe št. 44/2001 se nanaša na priznanje odločb, ki so izdane v eni državi članici, v drugi državi članici. Člen 34, točka 3, iz istega oddelka določa, da se odločba med drugim ne prizna, če je nezdružljiva z odločbo, izdano v sporu med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje. Člen 35(1) dodaja, da to velja tudi, „če se ni upoštevalo določb oddelkov 3, 4 ali 6 poglavja II […]“, kar vključuje izključno pristojnost v postopkih, katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah.

( 9 ) Glej prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje.

( 10 ) Glej peto vprašanje za predhodno odločanje in prvi del osmega vprašanja za predhodno odločanje.

( 11 ) Glej šesto vprašanje za predhodno odločanje.

( 12 ) Glej sedmo vprašanje za predhodno odločanje in drugi del osmega vprašanja za predhodno odločanje.

( 13 ) Ta člen določa, da se „nepremičnina lahko obremeni tako, da lahko vsak, v čigar korist se breme ustanovi, nasproti lastniku uveljavlja predkupno pravico“.

( 14 ) Člen 463 BGB določa, da „kdor ima predkupno pravico na stvari, jo lahko uveljavlja takoj, ko je zavezanec s tretjo osebo sklenil prodajno pogodbo o tej stvari“. Člen 464 BGB določa: „(1) Predkupna pravica se uveljavlja z izjavo, ki se poda zavezancu. Za izjavo se ne zahteva enaka oblika kot za prodajno pogodbo. (2) Z uveljavitvijo predkupne pravice se prodaja med upravičencem in zavezancem opravi pod pogoji, o katerih sta se sporazumela zavezanec in tretja oseba“.

( 15 ) V skladu s to določbo se „za prenos lastninske pravice na nepremičnini […] zahteva sporazum med upravičencem in drugo stranko o nastanku pravne spremembe ter vpis te spremembe v zemljiško knjigo, če zakon ne določa drugače“.

( 16 ) Določa, da se „vpis opravi, ko ga oseba, na katere pravico se nanaša, dovoli“.

( 17 ) I. Weber je v utemeljitev te tožbe navedla, da pravica do odstopa od pogodbe, dogovorjena med družbo Z. GbR in M. Weber, nasproti njej ne učinkuje in ni del pogodbenih določil, ki se v zvezi z njo uporabljajo, to pa zaradi uveljavljanja njene predkupne pravice.

( 18 ) UL 1972, L 299, str. 32. Konvencija, kakor je bila spremenjena s konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija).

( 19 ) Glej zlasti sodbo z dne 14. novembra 2013 v zadevi Maletic (C‑478/12, točka 27 in navedena sodna praksa).

( 20 ) In sicer členi 16(1)(a), 21(1) in 22(1) Bruseljske konvencije.

( 21 ) Glej sodbi z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Folien Fischer in Fofitec (C‑133/11, točki 31 in 32) in z dne 3. oktobra 2013 v zadevi Schneider (C‑386/12, točka 21) v zvezi s členoma 27 in 22 Uredbe št. 44/2001.

( 22 ) In sicer identičnost strank in zahtevkov.

( 23 ) V utemeljitev svojih trditev navaja, da postopek, ki se je začel v Italiji, ni temeljil na stvarni pravici, ampak obveznostih med družbo Z. GbR in njo na podlagi pogodbe, sklenjene 28. oktobra 2009. Dodaja, da predhodno vprašanje, ki je postavljeno v okviru istega postopka in s katerim se želi ugotoviti, ali je I. Weber predkupno pravico uveljavljala pod veljavnimi pogoji, ne spada na področje uporabe navedenega člena 22, točka 1, saj obstoj te pravice in iz nje izhajajoče ugodnosti niso sporne.

( 24 ) Glej zlasti sodbo z dne 21. februarja 2013 v zadevi ProRail (C‑332/11, točka 31).

( 25 ) V predložitveni odločbi je navedeno, da je družba Z. GbR „[s] svojim prvim zahtevkom […] pred civilnim sodiščem v Milanu zahtevala, naj se ‚ugotovi, da je uveljavljanje predkupne pravice s strani I. [Weber] neveljavno in brez učinka in naj se pojasni, da zlasti ta med družbo Z. GbR in M. [Weber] dogovorjeni pogodbeni pogoj prve pogodbe nikoli v celoti – in, v podrobnostih, pravica do odstopa od pogodbe prodajalca – ni bil uveljavljan.‘“

( 26 ) Glej sklep z dne 5. aprila 2001 v zadevi Gaillard (C-518/99, Recueil, str. I-2771, točka 13), v katerem je navedeno, da ta neodvisna opredelitev omogoča, da se kolikor mogoče zagotovita enakost in poenotenost pravic in obveznosti, ki jih imajo države podpisnice in zainteresirane osebe na podlagi te konvencije, in sodbo z dne 18. maja 2006 v zadevi ČEZ (C-343/04, ZOdl., str. I-4557, točka 25 in navedena sodna praksa).

( 27 ) V zvezi s pojmom „v civilnih in gospodarskih zadevah“ v smislu Uredbe št. 44/2001 glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Schneider (točka 18).

( 28 ) Poudarjam, da ni samo sodišče kraja, v katerem je nepremičnina, pristojno v skladu s členom 22 Uredbe št. 44/2001, ampak so pristojna vsa sodišča tako določene države članice.

( 29 ) P. Jenard je v poročilu v zvezi s Konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1979, C 59, str. 1; zlasti str. 35) zapisal, da „te ugotovitve namreč pogosto temeljijo na preverjanjih, poizvedbah in izvedenstvih, ki jih je treba opraviti na kraju samem. Poleg tega se za predmet spora pogosto deloma uporabijo običaji, ki jih v splošnem poznajo samo sodišča kraja ali vsaj države, v kateri je nepremičnina.“ Dodajam, da morajo biti v številnih državah članicah stvarne pravice na nepremičninah – da se lahko uveljavljajo v nasprotju do tretjih oseb – vpisane v zemljiško knjigo ali drug javni register, za katerega velja načelo zaupanja in ki ga včasih vodijo sodišča kraja, v katerem je nepremičnina, in da morajo biti v vsakem primeru odločbe, ki jih ta sodišča izdajo in se nanašajo na tako vpisane pravice, po uradni dolžnosti sporočene, da se opravi vpis.

( 30 ) Glej zlasti zgoraj navedeno sodbo ČEZ (točki 28 in 29 in navedena sodna praksa).

( 31 ) Glej zgoraj navedeni sklep Gaillard (točka 14), sodbo z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Klein (C-73/04, ZOdl., str. I-8667, točka 15) in zgoraj navedeno sodbo ČEZ (točka 26 in navedena sodna praksa).

( 32 ) Člen 23(5) navedene uredbe med drugim določa, da „[d]ogovori […], ki podeljujejo pristojnost, nimajo pravne veljave, […] če izključujejo pristojnost sodišč, ki imajo v skladu s členom 22 izključno pristojnost.“

( 33 ) Zgoraj navedena sodba Schneider (točka 21 in sodna praksa v zvezi z navedeno Bruseljsko konvencijo).

( 34 ) Glej zlasti sodbo z dne 17. maja 1994 v zadevi Webb (C-294/92, Recueil, str. I-1717, točka 14) in zgoraj navedeni sklep Gaillard (točki 16 in 17 in navedena sodna praksa).

( 35 ) Razen izjeme, ki je z navedeno točko 1 določena za tožbe v zvezi z najemom nepremičnin.

( 36 ) P. Schlosser je v poročilu o Konvenciji o pristopu Kraljevine Danske, Irske ter Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska h Konvenciji o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah in k protokolu o razlagi te konvencije s strani Sodišča (UL 1979, C 59, str. 71) poleg stvarnih pravic, ki obstajajo v državah članicah izvora, zlasti v Nemčiji, omenil „pravice, ki dajejo prednostno pravico“ (glej točko 166).

( 37 ) S Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike (UL L 285, str. 1).

( 38 ) Glej v tem smislu Gaudemet‑Tallon, H., Compétence et exécution des jugements en Europe, LGDJ, Pariz, četrta izdaja, 2010, točka 338‑1; Magnus, U. in Mankowski, P. (ured.), European Commentaries on Private International Law, Brussels I Regulation, Sellier, München, druga izdaja, 2012, str. 478 in naslednje, točki 5 in 10, ter str. 496, točka 55.

( 39 ) Sodba z dne 27. junija 1991 (C-351/89, Recueil, str. I-3317), v kateri je v točki 26 navedeno: „v primeru, da ima sodišče, ki je pozneje začelo postopek, izključno pristojnost, ki jo določa konvencija in zlasti njen člen 16 […], sodišče, ki je pozneje začelo postopek, ne sme prekiniti postopka“ (moj poudarek). Čeprav se v sporu o glavni stvari nihče ni skliceval na izključno pristojnost sodišča, ki je pozneje začelo postopek (glej točko 21 sodbe), je Sodišče, pa tudi generalni pravobranilec W. Van Gerven (glej točko 9 njegovih sklepnih predlogov v tej zadevi), omenilo ta vidik.

( 40 ) Prav tam, točke 21, 25 in 26 navedene sodbe in točka 13 navedenih sklepnih predlogov.

( 41 ) Sodba z dne 9. decembra 2003 (C-116/02, Recueil, str. I-14693, točka 47).

( 42 ) Glej točke od 41 do 54 navedene sodbe, v katerih je navedeno, da je generalni pravobranilec P. Léger menil nasprotno (glej točke 57 in naslednje njegovih sklepnih predlogov v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba).

( 43 ) Točke od 49 do 51 iste sodbe.

( 44 ) Nasprotno pa člen 29 Uredbe št. 44/2001, ki se uporablja tako v primeru litispendence kot sorodnih pravd, določa, da „[č]e je za odločanje izključno pristojnih več sodišč, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist prvega sodišča“ (moj poudarek).

( 45 ) Navedeni člen 25 določa, da „[č]e je sodišču države članice predložen zahtevek, katerega glavni predmet je zadeva, za katero so po členu 22 izključno pristojna sodišča druge države članice, se to sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno.“

( 46 ) Cilj, naveden v uvodni izjavi 15 navedene uredbe.

( 47 ) In sicer prvo, drugo, peto in osmo vprašanje za predhodno odločanje.

( 48 ) V skladu s sodno prakso v zvezi z razlago člena 21 Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 27 Uredbe št. 44/2001, glej zlasti sodbi z dne 8. decembra 1987 v zadevi Gubisch Maschinenfabrik (144/86, Recueil, str. 4861, točka 11) in z dne 19. maja 1998 v zadevi Drouot assurances (C-351/96, Recueil, str. I-3075, točka 16).

( 49 ) Sodba z dne 6. decembra 1994 (C-406/92, Recueil, str. I-5439, točka 53).

( 50 ) V skladu z navedbami švicarske vlade namreč menim, da se s pravili o litispendenci želi preprečiti tveganje „formalno protislovnih odločb“, ki se pri izvršitvi med sabo popolnoma izključujejo.

( 51 ) Zgoraj navedena sodba Tatry (točka 31) in sklepni predlogi generalnega pravobranilca G. Tesaura v tej zadevi (točki 14 in 20).

( 52 ) Zgoraj navedena sodba Tatry (točki 29 in 34). V tem primeru se mora sodišče, ki je drugo začelo postopek, za nepristojno izreči le, če so stranke v postopku pred njim tudi stranke v postopku, ki se je začel prej, in se postopek pred njim lahko nadaljuje med drugimi strankami.

( 53 ) Zgoraj navedena sodba Drouot assurances (točki 19 in 23).

( 54 ) Na primer, zahtevki družbe in njene podružnice, katere celotni družbeni kapital je v lasti te družbe, so v nekaterih primerih lahko nerazdružljivi in identični, vendar to ne pomeni nujno, da bo odločba, ki je zoper navedeno družbo izdana v eni državi članici, izvršljiva nasproti njeni podružnici v državi članici, v kateri ima ta sedež.

( 55 ) V nadaljevanju: EKČP. „Pravica do poštenega sojenja“ iz navedenega člena 6 vključuje dostop do sodišča, predvsem v razumnem roku, pravičen postopek, zlasti glede dokazov, in pravico do kontradiktornega postopka (odstavek 1), domnevo nedolžnosti (odstavek 2) in pravico do obrambe (odstavek 3). Člen 13 varuje „pravico do učinkovitega pravnega sredstva“.

( 56 ) V nadaljevanju: Listina. Navedena odstavka se nanašata na pravico do učinkovitega pravnega sredstva in pravico do nepristranskega sodišča, tretji odstavek tega člena 47 pa se nanaša na pravno pomoč. Glede izvora in besedila te določbe glej Pojasnila k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17) in zlasti sodbi z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet (C-432/05, ZOdl., str. I-2271, točka 37) in z dne 18. marca 2010 v združenih zadevah Alassini in drugi (od C-317/08 do C-320/08, ZOdl., str. I-2213, točka 61).

( 57 ) To velja za francosko različico te določbe, ki zahteva, da gre za zahtevke „entre les mêmes parties“ [med istima strankama], kot pa poudarja nemška vlada, velja tudi za druge jezikovne različice, med drugim nemško („zwischen denselben Parteien“), špansko („entre las mismas partes“), angleško („between the same parties“), italijansko („tra le stesse parti“), nizozemsko („tussen dezelfde partijen“), portugalsko („entre as mesmas partes“) in finsko („samojen asianosaisten välillä“) (moj poudarek).

( 58 ) Glej zlasti uvodni izjavi 10 in 15 te uredbe in zgoraj navedeno sodbo Drouot assurances (točka 17).

( 59 ) Pojasnjujem, da M. Weber navaja, da prvo vprašanje za predhodno odločanje v konkretnem primeru ni upoštevno za uporabo člena 27 Uredbe št. 44/2001.

( 60 ) Drugače povedano, nerazumno bi se bilo spraševati, ali ima za uporabo člena 27 navedene uredbe tožba tožeče stranke A proti toženi stranki B isti predmet in isto kavzo, kot jo ima tožba tožeče stranke C proti toženi stranki D.

( 61 ) Glej točko 14 navedene sodbe.

( 62 ) Drugače od – med drugim – francoske različice, ki izrecno razlikuje med kavzo in predmetom tožb, nemška različica določa: „Klagen wegen desselben Anspruchs“, kar je mogoče prevesti kot „tožbe z istim zahtevkom“. Pojasnjujem, da ne gre za edini primer, saj tudi v angleški različici ni razlikovanja („proceedings involving the same cause of action“). Glej v zvezi s tem Magnus, U. in Mankowski, P., navedeno zgoraj, str. 502 in naslednje.

( 63 ) Zgoraj navedena sodba Tatry (točki 39 in 41) in sodba z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Mærsk Olie & Gas (C-39/02, ZOdl., str. I-9657, točki 35 in 38).

( 64 ) Zgoraj navedena sodba Gubisch Maschinenfabrik (točka 15 in naslednje). Sodišče je presodilo, ker je bil cilj tožbe na izpolnitev pogodbe, vložene v eni državi članici, ugotovitev, da je pogodba veljavna, in ker je bil cilj tožbe na razveljavitev in odstop od iste pogodbe, vložene v drugi državi članici, da se pogodbi odvzame vsakršna veljava, je zavezujoč učinek te pogodbe tako „v središču“ obeh sočasnih postopkov, pri čemer je glede drugega mogoče celo šteti, da gre le za sredstvo za obrambo proti prvemu.

( 65 ) Sodba z dne 8. maja 2003 v zadevi Gantner Electronic (C-111/01, Recueil, str. I-4207, točka 32).

( 66 ) Na primer, enako predhodno vprašanje v zvezi s pooblastili pooblaščenca bi se lahko postavilo v sporih o različnih prodajnih pogodbah.

( 67 ) Glej opombo 64 teh sklepnih predlogov.

( 68 ) V sodbi z dne 23. maja 2013, ki jo je izdalo Tribunale ordinario di Milano in je vložena v spis, prav tako ni naveden pravni temelj tožb, o katerih se odloča.

( 69 ) Določba, navedena v opombi 14 teh sklepnih predlogov.

( 70 ) Zgoraj navedena sodba Tatry (točka 39). Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Gubisch Maschinenfabrik med drugim potrdilo, da sta dva sočasna spora temeljila na isti podlagi, ker sta temeljila na istem „pogodbenem razmerju“ (glej točko 15).

( 71 ) Glej v zvezi z razmerji med členoma 21 in 22 Bruseljske konvencije Boularbah, H., „La notion de ‚mêmes parties‘, condition de la litispendance communautaire“, Journal des tribunaux, 1998, št. 37, str. 774 in naslednje, zlasti stran 776.

( 72 ) Glej zlasti sodbo z dne 24. aprila 2012 v zadevi Kamberaj (C‑571/10, točka 41 in navedena sodna praksa).

( 73 ) Poudarjam, da je švicarska vlada navedla tudi, da predložitvena odločba ne omogoča opredeliti, ali in v čem obstaja zloraba pravice do sprožitve postopka v obravnavani zadevi.

( 74 ) Švicarska vlada v utemeljitev tega stališča, v skladu s katerim je mogoče odstopiti od pravila o prekinitvi postopka, določenega v navedenem členu 27, če dejstva kažejo na to, da se ena stranka nanj sklicuje z namenom zlorabe, trdi, da je bila v zvezi s tem že izdana sodba Bundesgericht suisse (sodba z dne 6. julija 2007, 4A_143/2007, E) v zvezi z ustrezno določbo Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 16. septembra 1988 v Luganu (UL L 319, str. 9).

( 75 ) O tveganjih takšnih postopkovnih taktik glej Magnus, U. in Mankowski, P., navedeno zgoraj, str. 483 in naslednje, točki 17 in 18.

( 76 ) Trdi, da je družba Z. GbR v Italiji sprožila postopek zaradi dolgotrajnosti postopkov v tej državi članici, da bi preprečila njeno zakonito pridobitev deleža M. Weber na nepremičnini v Nemčiji in jo odvrnila od tega, da se brani, zlasti glede na njeno visoko starost. Zatrjuje, da se je M. Weber, ki je tako kot ona v italijanskem postopku tožena stranka, le malo pred vložitvijo te tožbe v Italiji preselila v Milano, kjer je odvetniška pisarna njenega sina, ki je član uprave družbe Z. GbR.

( 77 ) Zgoraj navedena sodba Gasser (točki 70 in 73).

( 78 ) Prav tam (točka 71).

( 79 ) Prav tam (točka 72).

( 80 ) Kar je glavni cilj tega člena (glej točko 42 teh sklepnih predlogov).

( 81 ) Ta besedna zveza je navedena v obrazložitvi predložitvene odločbe, ki se nanaša na navedeno vprašanje.

( 82 ) Glej točko 15 teh sklepnih predlogov.

( 83 ) Glej zlasti uvodno izjavo 16 navedene uredbe.

( 84 ) Pojasnjuje, da je to načelo sprejeto, čeprav v resnici obstajajo razlike med državami članicami, kar je bilo znano ob sprejetju uredbe št. 44/2001 in še vedno velja.

( 85 ) Navaja izjemne primere, v katerih se dejavnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, prekine, na primer zaradi oboroženih spopadov ali naravnih nesreč, katerih učinki dalj časa trajajo in lahko pomenijo oviro za nadaljnje delo sodišča.

( 86 ) V zvezi s tem pojmom glej zlasti Prechal, S. in Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between ‚Rewe‑effectiveness‘ and Effective Judicial Protection“, Review of European Administrative Law, 2011, letnik 4, št. 2, str. 31.

( 87 ) Glej točko 55 teh sklepnih predlogov. Tu se mi zdita pomembna zlasti dva vidika navedene pravice: po eni strani bi nastop litispendence lahko pomenil omejitev za tožečo stranko, ki je sprožila drugi postopek, da dostopi do sodnega varstva, po drugi pa bi podaljšano trajanje prvega postopka lahko pomenilo kršitev pravice do poštenega sojenja.

( 88 ) Glej v zvezi s spoštovanjem pravice do obrambe sodbo z dne 15. marca 2012 v zadevi G (C‑292/10, točke 47 in naslednje). Glej po analogiji tudi sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi Aguirre Zarraga (C-491/10 PPU, ZOdl., str. I-14247, točka 59 in naslednje), ki se nanaša na Uredbo Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243), v kateri je Sodišče navedlo, da sistemi za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, ki jih določa navedena uredba, temeljijo na načelu medsebojnega zaupanja med državami članicami glede tega, da njihovi nacionalni pravni redi ponujajo enakovredno in učinkovito varstvo temeljnih pravic, priznanih na ravni Evropske unije zlasti v Listini.

( 89 ) Člen 27 Uredbe št. 44/2001 je namreč omejen na porazdelitev pristojnosti med sodišči držav članic, ki sočasno odločajo o identičnih sporih. Glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Gasser, v kateri se je Sodišče, ki je bilo pozvano, naj razloži člen 21 Bruseljske konvencije (ki ustreza navedenemu členu 27) zlasti ob upoštevanju člena 6 EKČP (točke 59 in naslednje), v svojem odgovoru osredotočilo na sistematiko in cilj te konvencije ter na zaupanje, ki si ga države članice medsebojno priznavajo v zvezi s svojimi pravnimi sistemi in sodnimi organi (točke 70 in naslednje). Glej tudi Magnus, U. in Mankowski, P., navedeno zgoraj, str. 487 in naslednje.

( 90 ) In sicer šesto, sedmo in osmo vprašanje za predhodno odločanje.

( 91 ) I. Weber navaja, da se to vprašanje postavlja zato, ker je Landgericht München I dvakrat odločilo, da prekine postopek, sprva na podlagi navedenega člena 27(1), nato pa na podlagi navedenega člena 28(1) in (3), pri tem pa navedlo, da je popravek narejen zaradi Oberlandesgericht München.

( 92 ) I. Weber in švicarska vlada v tem smislu navajata analizo navedenega člena 28, opravljeno v okviru nemške doktrine (Rauscher, T. in Leible, S., Europäisches Zivilprozeß- und Kollisionsrecht EuZPR/EuIPR, Kommentar, Brüssel I‑VO, LugÜbk 2007, Sellier, München, 2011; Hüßtege, R. v Thomas, H. in Putzo, H. (dir.), Zivilprozessordnung, Kommentar, Beck, München, 32. izdaja, 2011) in švicarske doktrine (Bucher, A., Loi sur le droit international privé/Convention de Lugano, Helbing Lichtenhahn, Basel, 2011; Mabillard, R. v Oetiker, C. in Weibel, T. (dir.), Lugano Übereinkommen, Helbing & Lichtenhahn, Basel, 2011).

( 93 ) Glej stran 13 poročila M. Jenarda, navedenega v opombi 29 teh sklepnih predlogov, ki se nanaša na ustrezne določbe Bruseljske konvencije, in uvodno izjavo 15 Uredbe št. 44/2001.

( 94 ) V zgoraj navedeni sodbi Tatry (točka 53) je Sodišče v zvezi s členom 22 Bruseljske konvencije presodilo, da je „[pojem sorodnih pravd] treba razlagati široko in ga razumeti tako, da vključuje vse primere, v katerih obstaja nevarnost nezdružljivosti sodnih odločb, tudi če se odločbe lahko izvršijo ločeno in se njihove pravne posledice medsebojno ne izključujejo“. Glej tudi sodbo z dne 13. julija 2006 v zadevi Roche Nederland in drugi (C-539/03, ZOdl., str. I-6535, točka 22).

( 95 ) Zgoraj navedena sodba Tatry (točka 55) in sklepni predlogi generalnega pravobranilca G. Tesaura v tej zadevi (točka 28).

( 96 ) Določba, navedena v opombi 5 teh sklepnih predlogov.

( 97 ) Poudarjam, da se zadevno vprašanje za predhodno odločanje ne nanaša na odstavka 2 navedenih členov, ki se nanašata na to, da se sodišče, ki je pozneje začelo postopek, izreče za nepristojno.

( 98 ) V zvezi s tem glej odgovor na sedmo vprašanje za predhodno odločanje, naveden spodaj.

( 99 ) Točki 49 in 50 (moj poudarek).

( 100 ) V skladu s Cadiet, L., Jeuland, E. in Amrani‑Mekki, S. (dir.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, Pariz, 2011, točka 129, sorodne pravde pomenijo „neko vrsto nepopolne litispendence“, saj so „pogoji za ugotovitev obstoja sorodnih pravd manj strogi od pogojev za ugotovitev litispendence. Iz tega izhaja, da enako velja za njihove učinke“.

( 101 ) Predložitveno sodišče opozarja na nujnost, da je sodišče, ki je pozneje začelo postopek, „odločilo“.

( 102 ) Razlikovati je treba med navedeno diskrecijsko pravico in ugotovitvijo, ali gre res za sorodne pravde ob upoštevanju meril v zvezi s povezanostjo sočasnih postopkov, ki so opredeljena v odstavku 3 tega člena.

( 103 ) Glej zgoraj navedeni sodbi Tatry (točka 55) in Overseas Union Insurance in drugi (točka 16) v zvezi s ciljem člena 22 Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 28 Uredbe št. 44/2001, in uvodno izjavo 15 k tej uredbi.

( 104 ) Glej točko 75 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 20. januarja 1994 v zadevi Owens Bank (C-129/92, Recueil, str. I-117) v zvezi s členom 22 navedene konvencije.

( 105 ) Ta navaja interese, ravnanja in namene strank, intenzivnost povezanosti, stanje in trajanje obravnavanega postopka, možnosti za uspeh zahtevka, načelo ekonomičnosti postopka v smislu truda, stroškov in povezanostjo dokazov, morebitno pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, in možnost pripoznave.

( 106 ) In sicer „stopnja povezanosti in tveganje izdaje nasprotujočih si sodnih odločb, stanje zadev v sočasnih postopkih in podobnost sodišč, ki odločajo“ (glej točko 76 zgoraj navedenih sklepnih predlogov generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi Owens Bank). Ta merila ustrezajo tistim, ki jih je zakonodajalec sprejel v okviru prenovitve uredbe št. 44/2001, vendar le glede postopkov, ki sočasno tečejo v državi članici in v tretji državi. Glej uvodni izjavi 23 in 24 ter člena 33 (o litispendenci) in 34 (o sorodnih pravdah) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL L 351, str. 1), ki se pretežno uporablja od 10. januarja 2015.

( 107 ) V zgoraj navedeni sodbi Gasser (točka 70 in naslednje) je Sodišče tako presodilo, vendar v zvezi z določbo Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 27 Uredbe št. 44, torej v zvezi z litispendenco in ne sorodnimi pravdami.

( 108 ) Sodba z dne 9. novembra 2010 v zadevi Purrucker (C-296/10, ZOdl., str. I-11163, točki 82 in 83).

( 109 ) V zvezi z zavrnitvijo uporabe teorije „forum non conveniens“ v primeru litispendence v zvezi z Bruseljsko konvencijo smiselno glej točki 78 in 181 poročila Schlosser, navedenega v opombi 36 k tem sklepnim predlogom.

( 110 ) Med drugim izključujem primer tožb v zvezi z moralnimi pravicami avtorja na njegovem delu.

( 111 ) Odstavek 2 tega člena se namreč nanaša na možnost izreči se za nepristojno, če to zahteva ena od strank, če je že ugotovljeno, da je sodišče, ki je prvo začelo postopek, pristojno za odločanje o sorodnih pravdah in če zakon dovoljuje njihovo združitev.

( 112 ) Glej tudi točko 87 teh sklepnih predlogov.