SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

JANA MAZÁKA,

predstavljeni 21. junija 2011( )

Zadeva C‑257/10

Försäkringskassan

proti

Elisabeth Bergström

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Regeringsrätten (Švedska))

„Prosto gibanje oseb – Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem pretoku oseb – Socialna varnost – Družinske dajatve – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Člena 3(1) in 72“

I – Uvod

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3(1) in 72 Uredbe Sveta (EGS) z dne 14. junija 1971 št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL L 149, str. 2)( ) in na razlago Sporazuma med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem pretoku oseb, podpisanega v Luxembourgu 21. junija 1999 (UL 2002, L 114, str. 6) (v nadaljevanju: Sporazum).

2. Predlog je bil vložen v okviru pritožbenega postopka, katerega stranki sta Försäkringskassan (nacionalni urad za socialno varnost; v nadaljevanju: urad) in Elisabeth Bergström, glede pravice enega od staršev, ki je delal v Švici in se nato preselil na Švedsko, do družinskih dajatev.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Člen 1 Sporazuma z naslovom „Cilj“ določa:

„Cilj tega sporazuma v korist državljanov držav članic Evropske skupnosti in Švice je:

(a) tem državljanom priznati pravico do vstopa, prebivanja, dostopa do zaposlitve, začetka opravljanja dejavnosti kot samozaposlena oseba in pravico, da po končani zaposlitvi ostanejo na ozemlju pogodbenic;

[…]

(d) zagotoviti enake življenjske, zaposlitvene in delovne pogoje, kot so zagotovljeni državljanom.“

4. Člen 2 Sporazuma z naslovom „Prepoved diskriminacije“ določa:

„Državljanov pogodbenice, ki zakonito prebivajo na ozemlju druge pogodbenice, se pri uporabi določb iz prilog I, II in III k temu sporazumu in v skladu z njimi nikakor ne sme diskriminirati na podlagi državljanstva.“

5. Člen 8 Sporazuma z naslovom „Koordinacija sistemov socialne varnosti“ določa:

„Pogodbenice uredijo koordinacijo sistemov socialne varnosti v skladu s Prilogo II, zlasti z namenom:

(a) zagotoviti enako obravnavanje;

[…]

(c) seštevanja vseh zavarovalnih dob, ki se v zadevnih državah upoštevajo na podlagi različnih nacionalnih zakonodaj, za pridobitev in ohranitev pravice do dajatev ter za izračun dajatev; [...]“

6. Člen 1 priloge II( ) k Sporazumu določa:

„1. Pogodbenici se dogovorita, da bosta na področju koordinacije sistemov socialne varnosti v medsebojnih odnosih uporabljali akte Skupnosti, navedene v različici, veljavni ob podpisu sporazuma, vključno s spremembami iz oddelka A te priloge, ali enakovredne določbe.

2. Pojem ,država članica‘ oziroma ,države članice‘ v aktih iz oddelka A te priloge se uporablja za države, zajete z zadevnimi akti Skupnosti, poleg tega pa tudi za Švico.“

7. Oddelek A priloge II k Sporazumu z naslovom „Navedeni akti“ določa:

„1. 371 R 1408: Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila posodobljena z […]“

8. Člen 3(1) Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Enako obravnavanje“ določa:

„Ob upoštevanju posebnih določb te uredbe imajo osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju ene od držav članic, za katere se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice kot državljani te države članice.“

9. Člen 72 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Seštevanje zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve“, ki se nahaja v poglavju 7 te uredbe z naslovom „Družinske dajatve“, določa:

„Kadar zakonodaja države članice pogojuje pridobitev pravice do dajatev z dopolnitvijo zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, pristojni nosilec te države članice v potrebni meri upošteva tudi zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, dopolnjene v katerikoli drugi državi članici, kot če bi bile dopolnjene po zakonodaji, ki jo izvaja.“

10. Člen 89 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Posebni postopki za izvajanje določenih zakonodaj“ določa:

„Posebni postopki za izvajanje določenih zakonodaj so navedeni v Prilogi VI.“

11. V točki N priloge VI k Uredbi št. 1408/71 z naslovom „Švedska“ je določeno:

„1. Za uporabo člena 72 uredbe se upravičenost do starševske dajatve določi tako, da se upoštevajo zavarovalne dobe, dopolnjene v drugi državi članici, kot da temeljijo na istem povprečnem dohodku kot švedske zavarovalne dobe, s katerimi se seštevajo.“

B – Nacionalno pravo

12. Socialförsäkringslagen (zakon o socialnem zavarovanju) (1999:799) določa:

„Poglavje 3 − Varstvo iz naslova socialnega zavarovanja

Člen 1 − Vse osebe s stalnim prebivališčem na Švedskem so v skladu z Lagen om allmän försäkring (1962:381) [zakon o splošnem sistemu socialne varnosti] zavarovane za te dajatve:

1. dajatev za zdravljenje itd., v skladu s poglavjem 2 v zadevah v zvezi s storitvami, ki jih določi urad za socialno zavarovanje;

2. najnižji in osnovni znesek starševske dajatve;

3. dajatev za bolezen in zmanjšanje življenjske aktivnosti v obliki zajamčene dajatve; […]

Člen 4 – Vse osebe, zaposlene na Švedskem, so v skladu z Lagen om allmän försäkring (1962:381) zavarovane za te dajatve:

1. dajatev za bolezen in nosečnost;

2. starševska dajatev, višja od najnižjega zneska, in občasna starševska dajatev;

3. dajatev za bolezen, odvisna od dohodka, in dajatev za zmanjšano življenjsko aktivnost, odvisna od dohodka; […]“

13. V skladu z Lagen om allmän försäkring (1962:381):

„Poglavje 3 − Dajatev za bolezen in starševska dajatev

Člen 2 – Dohodkovna osnova za dajatev za bolezen je letni denarni dohodek, za katerega se pričakuje, da ga bo zavarovana oseba do nadaljnjega pridobila za svoje delo na Švedskem […]

Poglavje 4 − Starševska dajatev

Člen 6

Starševska dajatev v celoti ne sme biti nižja od 60 SEK na dan (najnižji znesek).

Starševska dajatev se prvih 180 dni plačuje v znesku, ki ustreza dajatvi za bolezen staršev, ki se izračuna v skladu z odstavkom 5, če so bili vsaj 240 zaporednih dni pred rojstvom otroka zavarovani za dajatev za bolezen nad najnižjim zneskom ali bi morali biti, če bi bil urad za socialno zavarovanje seznanjen z vsemi okoliščinami. Starševska dajatev za prvih 180 dni se vedno izplača vsaj v višini 150 SEK na dan (osnovni znesek) za celotno starševsko dajatev.

[...]“

III – Spor v postopku v glavni stvari in predloženi vprašanji

14. E. Bergström je švedska državljanka. V Švici je prebivala od januarja 1994 in je bila tam zaposlena, dokler ni 19. marca 2002 rodila hčere. Družina se je preselila na Švedsko 1. septembra 2002. Njen mož se je na Švedskem takoj zaposlil. E. Bergström pa se na Švedskem ni zaposlila in je ostala brezposelna, da bi lahko skrbela za svojo hčer. Za starševsko dajatev v višini dajatve za bolezen je zaprosila 16. marca 2003, izračunano na osnovi dohodka, ki ga je prejemala, ko je bila zaposlena v Švici.

15. Urad je menil, da E. Bergström ni upravičena do starševske dajatve v višini dajatve za bolezen, in ji je dodelil osnovni znesek starševske dajatve, to je 150 SEK na dan. Urad je navedel, da se morajo v skladu z Uredbo št. 1408/71 pri določitvi, ali je bilo pravilo 240 dni izpolnjeno, upoštevati tudi zavarovalne dobe, dopolnjene v drugih državah članicah, vendar mora biti zadnji dan zahteve 240 dni dopolnjen na Švedskem.

16. E. Bergström je to odločbo izpodbijala pri Länsrätten i Stockholms län (upravno sodišče okrožja Stockholm). Länsrätten je tožbo zavrnilo predvsem iz razloga, da naj bi bila starševska dajatev v višini dajatve za bolezen zavarovanje, odvisno od zaposlitve.

17. E. Bergström se je pritožila pri Kammarrätten i Stockholm (pritožbeno upravno sodišče v Stockholmu), ki je odločilo, da pritožbe ne dopusti. E. Bergström se je pritožila zoper to odločbo pri Regeringsrätten, ki je odločbo razveljavilo in ji dovolilo pritožbo pri Kammarrätten. To sodišče je ugodilo pritožbi E. Bergström in odločilo, da se mora šteti, da je izpolnila zahtevo 240 dni s svojo zavarovalno dobo v Švici in da se ji mora dodeliti dajatev nad osnovnim zneskom na podlagi njene prejšnje zaposlitve v Švici. Kammarrätten se je med drugim sklicevalo na člen 72 Uredbe št. 1408/71 in sodbi Sodišča z dne 16. februarja 2006 v zadevah Rockler( ) in Öberg.( )

18. Urad se je pritožil zoper sodbo Kammarrätten in predložitvenemu sodišču predlagal, naj jo razveljavi ter potrdi sodbo Länsrätten in odločitev urada. E. Bergström je predlagala, naj se pritožba zavrne.

19. Kot navaja predložitveno sodišče, urad zdaj meni, da bi bila zavarovalna doba lahko dopolnjena z zaposlitvijo v drugi državi članici. Vendar pa je urad navedel, da E. Bergström ni upravičena do starševske dajatve, višje od osnovne, ker nima dohodkovne osnove za dajatev za bolezen. Dohodkovna osnova za dajatev za bolezen naj bi temeljila na domnevi, da je sistem socialne varnosti financiran z dohodkom od zaposlitve na Švedskem, od katerega se plačujejo zakonsko predvideni prispevki. Poleg tega naj se določbe Pogodbe glede prostega gibanja delavcev ne bi uporabljale za Švico. Na sodbi v zadevah Rockler in Öberg se zato v tej zadevi ne bi mogli sklicevati, kot se je nanju sklicevalo Kammarrätten.

20. E. Bergström trdi, da je tisti od staršev, ki je zaposlen na Švedskem in ki zaradi rojstva otroka konča zaposlitev, upravičen do starševske dajatve v višini dajatve za bolezen. Enako pravilo bi se moralo uporabiti tudi, če se oseba preseli na Švedsko iz druge države članice EU ali druge države, za katero velja Uredba št. 1408/71.

21. Predložitveno sodišče navaja, da člen 72 Uredbe št. 1408/71, ki ureja družinske dajatve in predvideva seštevanje zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve, ni jasen. V naslovu člena 72 je navedeno „seštevanje“ zavarovalnih dob. Besedilo naslova naj bi nakazovalo, da se člen uporabi le, če obstaja domača doba, ki se lahko dopolni z dobo v tujini. Vendarle naj bi se s členom 72 zgolj zahtevalo, da država članica „upošteva“ zavarovalne dobe v drugi državi članici. Iz besedila člena naj bi bilo tako razvidno, da se dobe v tujini vključijo v izračun, ne daje pa neposredne podlage za domnevo, da mora obstajati tudi domača zavarovalna doba.

22. Glede višine dajatve predložitveno sodišče ugotavlja, da člen 72 Uredbe št. 1408/71 izenačuje nekatere dobe, dopolnjene doma in v tujini, vendar ne določa, v kolikšni meri naj se izenači dohodek, zaslužen doma in v tujini. V členu 3(1) Uredbe št. 1408/71 so še druge določbe o pravici do enakega obravnavanja, in tudi v členu 8 Sporazuma. Predložitveno sodišče navaja, da ni jasno, ali se pravica do enakega obravnavanja uporabi tudi za delavce migrante, ki so državljani te države članice,( ) in ali se mora v okviru izračuna družinskih dajatev, odvisnih od dohodka, v skladu s členom 3(1) dohodek, zaslužen v drugi državi članici, izenačiti z dohodkom, zasluženim doma. Če je tako, se pojavi vprašanje, ali to velja tudi za Švico, za katero Pogodba ne velja.

23. V teh okoliščinah je Regeringsrätten (Švedska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

„1. Ali je v skladu s pravom Unije, zlasti s Sporazumom s Švico o prostem pretoku oseb in členom 72 Uredbe št. 1408/71, zavarovalna doba za družinsko dajatev, ki je odvisna od dohodka in se izplačuje v okviru starševskega dopusta, lahko v celoti dopolnjena z zaposlitvijo in zavarovanjem v Švici?

2. Ali se mora v skladu s pravom Unije, zlasti s Sporazumom s Švico o prostem pretoku oseb in členoma 3(1) in 72 Uredbe št. 1408/71, pri določanju upravičenosti do družinske dajatve, ki je odvisna od dohodka in se izplačuje v okviru starševskega dopusta, dohodek, zaslužen v Švici, izenačiti z domačim dohodkom?“

IV – Postopek

24. E. Bergström, švedska in finska vlada ter Komisija so podale pisna stališča.

25. Sodnik poročevalec in generalni pravobranilec sta v skladu s členom 54a Poslovnika Sodišča zaprosila stranke postopka v glavni stvari, države članice, Komisijo in Svet, naj predložijo svoja stališča, če želijo, o tem, ali po njihovem mnenju prošnja E. Bergström za družinske dajatve spada v področje uporabe Sporazuma. Stranke postopka v glavni stvari, države članice, Komisija in Svet so bili zaprošeni, da pri obrazložitvi svojih stališč med drugim upoštevajo dejstva ali predpostavke, da je E. Bergström švedska državljanka na Švedskem, ki je v tej državi članici vložila zadevno prošnjo, člene 1, 2 in 8 Sporazuma ter prilogo II k Sporazumu in sodbo Sodišča z dne 12. novembra 2009 v zadevi Grimme.( )

26. Obravnava je bila opravljena 4. maja 2011, na njej pa so E. Bergström, švedska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija podale ustne navedbe.

V – Predhodno vprašanje – uporaba Sporazuma

27. E. Bergström in Komisija sta v odgovoru na vprašanje, postavljeno v skladu s členom 54a Poslovnika Sodišča, menili, da se Sporazum uporablja za dejstva in spor v postopku v glavni stvari. Švedska vlada je v svojem odgovoru navedla, da položaj E. Bergström ne spada v okvir Sporazuma. Kot navaja ta vlada, naj bi se s členoma 1 in 2 Sporazuma prizadevalo zaščititi delavce migrante pred diskriminacijo v državi, v kateri delajo. Položaj delavca v njegovi državi izvora in njegov položaj ob vrnitvi v to državo pa naj s Sporazumom vendarle ne bi bila urejena. To naj bi potrjeval člen 9 priloge I k Sporazumu, v katerem je navedeno, da zaposlena oseba z državljanstvom pogodbenice na ozemlju druge pogodbenice zaradi svojega državljanstva ne sme biti deležna drugačnega obravnavanja kot domače zaposlene osebe. Poleg tega je Sodišče v sodbi Grimme( ) navedlo, da enako obravnavanje, ki ga predvideva člen 9 priloge I k Sporazumu, ne velja, kadar obravnavajo državljana pogodbenice organi te države.

28. Menim, da se mora pri presoji, ali se Sporazum uporablja za okoliščine postopka v glavni stvari, nujno proučiti ta sporazum kot celota, skupaj s prilogami in protokoli k Sporazumu, ki so njegovi sestavni deli( ) in nikakor niso drugotnega pomena. Ob upoštevanju tega Sporazum vendarle opredeljuje določen obseg uporabe njegovih prilog in jo s tem omejuje. Tako, na primer, člen 6 Sporazuma določa, da se pravica do prebivanja na ozemlju pogodbenice zagotavlja osebam, ki ne opravljajo gospodarske dejavnosti, v skladu z določbami priloge I, ki se nanašajo na nezaposlene.( )

29. Za dejansko stanje in okoliščine postopka v glavni stvari po mojem mnenju ni mogoče uporabiti člena 9 priloge I k Sporazumu, ki zaposlenim osebam, ki so državljani pogodbenice, zagotavlja enako obravnavanje na ozemlju druge pogodbenice, niti sodbe Sodišča v zadevi Grimme( ), ki se je delno nanašala na to določbo. Iz člena 8 Sporazuma izhaja, da se za vprašanje koordinacije sistemov socialne varnosti pogodbenic tega sporazuma uporablja priloga II, ne pa priloga I. V skladu s členom 8(a) Sporazuma morajo pogodbenice urediti koordinacijo sistemov socialne varnosti v skladu s prilogo II, zlasti z namenom zagotoviti enako obravnavanje.

30. Poleg tega C. Grimme, v nasprotju z E. Bergström, dejansko ni uveljavljal pravic, ki so v skladu s Sporazumom dodeljene državljanom držav članic, med drugim do dela in prebivanja v Švicarski konfederaciji.( )

31. V skladu z ustaljeno sodno prakso se s členom 1(1) priloge II k Sporazumu, ki se nanaša na koordinacijo sistemov socialne varnosti, od pogodbenic zahteva, da v medsebojnih odnosih uporabljajo akte Unije, navedene v različici, veljavni ob podpisu sporazuma, vključno s spremembami iz oddelka A te priloge. Poleg tega je v členu 1(2) te priloge določeno, da se „[p]ojem ,država članica‘ oziroma ,države članice‘ v aktih iz oddelka A te priloge […] uporablja za države, zajete z zadevnimi akti Skupnosti, poleg tega pa tudi za Švico“. Uredba št. 1408/71 je navedena v oddelku A priloge II k Sporazumu z naslovom „Navedeni akti“. Iz tega izhaja, da se določbe te uredbe poleg na države članice EU nanašajo tudi na Švicarsko konfederacijo.( )

32. Uredba št. 1408/71 je bila sprejeta zato, da bi prispevala k vzpostavitvi največjega mogočega prostega gibanja delavcev migrantov. Tega cilja ne bi bilo mogoče doseči, če bi delavci migranti zaradi izvrševanja pravice do prostega gibanja izgubili ugodnosti socialne varnosti, ki jim jih zagotavlja sama zakonodaja države članice, predvsem kadar gre pri teh ugodnostih za nasprotno dajatev za prispevke, ki so jih plačali.( )

33. Po mojem mnenju je bil namen pogodbenic Sporazuma, ko so v oddelku A priloge II k Sporazumu izrecno navedle Uredbo št. 1408/71, učinkovito zagotoviti prosto gibanje delavcev migrantov na ozemlju pogodbenic. Menim tudi, da bi bili cilji Sporazuma, zlasti cilji, določeni v členu 1(a) tega sporazuma glede pravice do, med drugim, vstopa, prebivanja, dostopa do zaposlitve in pravice, da ostanejo na ozemlju pogodbenic, in seveda členu 1(d) tega sporazuma, še posebej cilj, ki se nanaša na enake življenjske razmere, resno ogroženi, če bi pravice, ki se dodeljujejo v skladu s Sporazumom, veljale zgolj omejeno in v zmanjšanem obsegu, kadar se državljan ene pogodbenice nahaja v drugi pogodbenici. Zadevni cilji in načelo nediskriminacije, določeno v členu 2 Sporazuma, bi bili ogroženi, če se državljani EU, ki so uveljavili svojo pravico do prostega gibanja v skladu s Sporazumom, ne bi mogli sklicevati na njegove določbe ob vrnitvi v svojo državo članico.

34. Zato menim, da prošnja E. Bergström za družinske dajatve spada v področje uporabe Sporazuma. Tudi v skladu s členom 16(1) Sporazuma morajo pravice in obveznosti, določene z Uredbo št. 1408/71, enako veljati v medsebojnih odnosih med Švicarsko konfederacijo in državami članicami EU.

VI – Presoja

A – Prvo vprašanje – zavarovalna doba

35. Kot izhaja iz spisa, predloženega Sodišču, mora biti v skladu s švedskim pravom za pridobitev pravice do starševske dajatve v višini dajatve za bolezen izpolnjen najmanjši pogoj dopolnitve zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem od Sodišča zahteva presojo, ali bi bila v skladu s členom 72 Uredbe št. 1408/71 zadevna doba dopolnjena v celoti z zaposlitvijo in zavarovanjem v Švici, ali bi morala biti zavarovalna doba ali doba zaposlitve dopolnjena tudi na Švedskem. Predložitveno sodišče zlasti meni, da člen 72 Uredbe št. 1408/71 glede na njegov naslov in točko N(1) priloge VI k tej uredbi ni jasen.

36. E. Bergström je v svojem zagovoru pred Sodiščem navajala, da bi bila v skladu s členom 72 Uredbe št. 1408/71 zadevna doba lahko v celoti dopolnjena z zaposlitvijo in zavarovanjem v Švici. Z neposredno uporabo člena 72 Uredbe št. 1408/71 in smiselno uporabo sodb Sodišča v zadevah Öberg( ) in Rockler( ) naj bi se potrdilo, da se z nacionalno zakonodajo, ki ne upošteva dob, za katere je bil delavec zavarovan za primer bolezni v drugi državi članici, ali tisto, pri kateri se poleg zavarovalne dobe v tujini zahteva tudi domača zavarovalna doba, odvrača državljane prve države članice od tega, da bi zapustili svojo državo in opravljali poklicno dejavnost v drugi državi članici. Švedska vlada je v svojih pisnih stališčih menila, da bi se moral v skladu z načelom enakosti člen 72 Uredbe št. 1408/71 razumeti tako, da se zavarovalna doba lahko v celoti dopolni v drugi državi članici ali v Švici. Vendar pa je ta vlada v svojem odgovoru na vprašanje, postavljeno v skladu s členom 54a Poslovnika Sodišča, in ustnih navedbah spremenila svoja pisna stališča glede prvega predloženega vprašanja in navedla, da je po njenem mnenju zahteva, ki jo nalaga nacionalno pravo, da mora biti zavarovalna doba dopolnjena tudi v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja, v skladu s Sporazumom in členom 72 Uredbe št. 1408/71. Finska vlada je menila, da iz besedila in naslova člena 72 Uredbe št. 1408/71 izhaja zahteva za seštevanje zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve in da ga je treba razumeti tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, v kateri se za nastanek pravice do dajatev zahteva dopolnitev določene zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve v skladu s to zakonodajo. Vlada Združenega kraljestva je v svoji zahtevi za obravnavo navedla, da v členu 72 Uredbe št. 1408/71 ni zahtevana doba zaposlitve ali zavarovalna doba v državi, v kateri je vložena prošnja za dajatev. Ta vlada je med obravnavo navedla, da bi se moralo na prvo vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti nikalno in da imajo države članice pravico, da zahtevajo domačo zavarovalno dobo ali dobo zaposlitve v skladu s členom 72 Uredbe št. 1408/71.

37. Komisija meni, da bi se moral člen 72 Uredbe št. 1408/71 razlagati v zvezi z njegovim ciljem, ki je uveljaviti prost pretok oseb. Taka razlaga naj bi bila v skladu s sodbama Sodišča v zadevah Öberg in Rockler. Člen 8(c) Sporazuma naj bi določal, da pogodbenice uredijo koordinacijo sistemov socialne varnosti v skladu s prilogo II k temu Sporazumu, da bi se zagotovilo seštevanje vseh dob, ki se upoštevajo v različnih nacionalnih zakonodajah, na podlagi katerega se med drugim pridobi pravica do dajatev. V skladu s členom 1 priloge II k Sporazumu se pogodbenici dogovorita, da bosta uporabljali nekatere akte EU, vključno z Uredbo št. 1408/71. Komisija meni, da so zadevne določbe Sporazuma izrecne določbe, ki bi se morale v skladu s sodno prakso Sodišča( ) razlagati smiselno v skladu z ustreznimi pravili prava Unije. Komisija zato meni, da bi se moral v skladu s sodbama Öberg in Rockler člen 72 Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da dob, dopolnjenih v drugi državi članici, ni treba nujno prišteti k dobam, dopolnjenim v državi članici, v kateri se prosi za dajatev, sicer bi bili državljani EU odvrnjeni od opravljanja poklicne dejavnosti v drugi državi članici. Če bi Sodišče menilo, da se zahteva zavarovalna doba ali doba zaposlitve na Švedskem, Komisija izpostavlja, da je mož E. Bergström 1. septembra 2002 začel delati na Švedskem in da je izpolnil zahtevano dobo v skladu s sodbo Sodišča z dne 10. oktobra 1996 v združenih zadevah Hoever in Zachow.( ) V skladu s to sodbo za družinske dajatve že zaradi njihove narave ne bi moglo veljati, da jih je treba posamezniku izplačati neodvisno od družinskega položaja. Če naj bi bil namen dodelitve dajatve kritje družinskih izdatkov, potem naj ne bi bilo pomembno, kateri od staršev naj prejema dajatev.

38. Nedvomno so prejemki, predvideni v švedski zakonodaji, ki so sporni v postopku v glavni stvari, „družinski prejemki“ v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71.( )

39. Čeprav je država članica v skladu z načelom, da države članice ostanejo pristojne pri opredelitvi pogojev za dodelitev dajatev socialnega varstva, upravičena, da določi zavarovalno dobo za pridobitev pravice do družinske dajatve, je v členu 48(a) PDEU določeno, da morajo države članice upoštevati načelo seštevanja določenih obdobij. V okviru obravnavane zadeve je to načelo vsebovano v členu 72 Uredbe št. 1408/71 glede družinskih dajatev. Načelo seštevanja je eno od temeljnih načel, ki urejajo koordinacijo sistemov socialnega varstva držav članic v Uniji, s katerim naj bi se zagotovilo, da zaradi izvrševanja pravice do prostega gibanja, podeljene s Pogodbo, delavec ne ostane brez ugodnosti socialnega varstva, ki bi jih lahko zahteval, če bi vso svojo poklicno kariero opravljal v eni sami državi članici. Taka posledica bi lahko delavca Unije odvrnila od uveljavljanja pravice do prostega gibanja in bi zato pomenila oviranje te svoboščine.( )

40. Člen 72 Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Seštevanje zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve“ določa, da se morajo, kadar država članica pogojuje pridobitev pravice do dajatev z dopolnitvijo zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, te dobe, dopolnjene v drugi državi članici, obravnavati tako, kot če bi bile dopolnjene v prvi državi članici. Čeprav bi uporaba besede „seštevanje“( ) v naslovu člena 72 Uredbe št. 1408/71 lahko teoretično vzbujala dvom, ker bi iz nje morda lahko izhajala, kot je opozorilo predložitveno sodišče, zahteva po seštevanju dveh ali več zadevnih obdobij v različnih državah članicah, s čimer bi se izključila posamezna doba, ki je bila dopolnjena zgolj v državi članici, ki ni država članica pristojnega nosilca zavarovanja, po mojem mnenju jasno besedilo člena 72 Uredbe št. 1408/71 samo po sebi ni dvoumno in nikakor ne dopušča take razlage navedene določbe, kot jo predlagajo švedska in finska vlada ter vlada Združenega kraljestva.

41. Iz same dobesedne razlage člena 72 Uredbe št. 1408/71 očitno izhaja ugotovitev, da se mora zadevna doba, če je v celoti dopolnjena v državi članici, ki ni država članica pristojnega nosilca zavarovanja, obravnavati kot enakovredna dobi, dopolnjeni v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja,( ) in da se lahko v zadnjenavedeni državi članici pridobijo pravice zgolj na podlagi dopolnitve te dobe. Jasno besedilo člena 72 ne daje podlage državi članici pristojnega nosilca zavarovanja, da naloži druge, dodatne pogoje, s katerimi bi se zahtevala domača zavarovalna doba.

42. Menim tudi, da točke N priloge VI k Uredbi št. 1408/71, ki se nanaša na Švedsko in v povezavi z uporabo člena 72 te uredbe določa, da se upravičenost osebe do starševske dajatve določi tako, da se upoštevajo zavarovalne dobe, dopolnjene v drugi državi članici, kakor da temeljijo na istem povprečnem dohodku kot švedske zavarovalne dobe, s katerimi se seštevajo, ni mogoče razumeti tako, da bi se za pridobitev pravice do družinskih dajatev lahko zahtevale zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve v skladu s švedskim pravom. Po mojem mnenju iz besedila točke N priloge VI k Uredbi št. 1408/71 izhaja, da se uporablja v povezavi s členom 72 te uredbe. Poleg tega menim, da točka N priloge VI k Uredbi št. 1408/71 ne določa, da je zavarovalna doba na Švedskem obvezna, niti to ne izhaja iz nje. Po mojem mnenju je točka N priloge VI k Uredbi št. 1408/71 res pomembna le, če pri osebi dejansko obstajata dve upoštevni zavarovalni obdobji, eno na Švedskem in eno v drugi državi članici. V teh okoliščinah točka N priloge VI k Uredbi št. 1408/71 določa posebna pravila za Švedsko v zvezi z dohodkom, na podlagi katerih se odloča upravičenost osebe do starševske dajatve. Zato menim, da točka N priloge VI k Uredbi št. 1408/71 za dejstva postopka v glavni stvari ni pomembna.

43. Poleg tega menim, da zgornje stališče ne izhaja le iz dobesedne razlage upoštevnih določb Uredbe št. 1408/71, ampak tudi iz sodne prakse Sodišča ter iz ciljev in določb Sporazuma. Sodišče je v sodbah Öberg( ) in Rockler( ) odločilo, da nacionalna ureditev, ki za izračun zneska starševskih dodatkov ne upošteva obdobij zaposlitve, opravljenih po skupnem sistemu zdravstvenega zavarovanja Evropskih skupnosti, lahko odvrača državljane države članice od tega, da bi zapustili to državo zaradi opravljanja poklicne dejavnosti v instituciji Evropske unije, ki se nahaja na ozemlju druge države članice, ker bi s sprejemom zaposlitve pri taki instituciji izgubili možnost do družinskega prejemka, do katerega bi bili upravičeni na podlagi nacionalne ureditve zdravstvenega zavarovanja, če ne bi sprejeli te zaposlitve. Zato je bilo sklenjeno, da švedska ureditev starševskih dajatev, kot je bila sporna v sodbah Öberg( ) in Rockler,( ) pomeni oviro za prosto gibanje delavcev na podlagi člena 39 ES (zdaj člen 45 PDEU). Utemeljenosti obrazložitve Sodišča v obeh sodbah po mojem mnenju ni mogoče omejiti, kot je na obravnavi predlagala vlada Združenega kraljestva, na njuno posebno, ozko določeno dejansko stanje in torej na primere, ki zadevajo nekdanje uslužbence institucije Evropske unije. Sodbi v obeh zadevah sta poudarili načelo seštevanja, določeno v členu 48(a) PDEU( ), v skladu s katerim se mora zaradi, med drugim, pridobitve pravice do dajatev socialne varnosti, ki jih zagotavlja država članica, zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, ki jih dopolni delavec migrant v drugi državi članici, načeloma obravnavati kot popolnoma enakovredne dobam, dopolnjenim v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja. Menim, da bi moral zakonodajalec Evropske unije izrecno in jasno predvideti izjeme od tega načela v okviru dajatev socialne varnosti.( ) V primeru dvoma bi se moralo po mojem mnenju uveljaviti načelo seštevanja.

44. V skladu s členoma 45 PDEU in 48(a) PDEU ter obrazložitvijo Sodišča v sodbah Öberg in Rockler naj bi se torej upoštevne zavarovalne dobe in dobe zaposlitve na podlagi člena 72 Uredbe št. 1408/71 lahko dopolnile v celoti z zaposlitvijo in zavarovanjem v državi članici, ki ni država članica pristojnega nosilca zavarovanja. Zahteva, da se mora zavarovalna doba ali doba zaposlitve dopolniti v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja,( ) bi državljana te države članice lahko odvrnila od tega, da zapusti svojo državo izvora zaradi izvajanja pravice do prostega gibanja.( )

45. Vendar pa razlage določb prava Skupnosti, ki se nanašajo na notranji trg, ni mogoče samodejno uporabiti za smiselno razlago Sporazuma, razen če za to ni izrecne določbe v samem Sporazumu.( ) Spor v postopku v glavni stvari se mora zato presojati z vidika posebnih določb Sporazuma.

46. V skladu z ustaljeno sodno prakso se za uporabo Uredbe št. 1408/71 Švicarska konfederacija izenači z državo članico Evropske unije.( ) Člen 72 Uredbe št. 1408/71 torej zadeva tudi Švico.

47. Medtem ko sodbi Öberg in Rockler temeljita na členu 39 ES (zdaj člen 45 PDEU) in jih torej ni mogoče uporabiti neposredno v okoliščinah postopka pred predložitvenim sodiščem, menim, da se obrazložitev Sodišča v obeh sodbah skupaj z načelom seštevanja, kot ga določa med drugim člen 48(a) PDEU, in kasnejšo sodno prakso smiselno uporabi za spor v postopku v glavni stvari. Taka uporaba je nujna, da bi se cilji Sporazuma v zvezi s prostim pretokom oseb, zlasti tistimi, določenimi v njegovem členu 1(a) in (d), dejansko uveljavili. Poleg tega je treba poudariti, da je načelo seštevanja v okviru pridobitve in ohranjanja dajatve socialnega varstva izrecno navedeno v členu 8(c) Sporazuma.

48. V okviru postopka v glavni stvari bi bili po mojem mnenju cilji Sporazuma zelo ogroženi, če se zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, dopolnjene v Švici, ki so bile v obravnavanem primeru očitno precej dolge,( ) ne bi mogle upoštevati ob vrnitvi posameznika v EU za pridobitev pravice do družinskih dajatev, razen če upoštevne dobe, dopolnjene v Švici, ne bi bile dodane najmanjši domnevni zavarovalni dobi, dobi zaposlitve ali samozaposlitve v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja.

49. Zato menim, da v skladu s členoma 1 in 8 Sporazuma in členom 72 Uredbe št. 1408/71, kadar je v skladu z zakonodajo države članice pridobitev pravice do družinske dajatve odvisna od dopolnitve zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve, mora pristojni nosilec zavarovanja te države članice v ta namen upoštevati zavarovalno dobo, dobo zaposlitve ali samozaposlitve, dopolnjeno v celoti v Švici.

B – Drugo vprašanje – višina dajatev

50. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je oseba, ki je bila, preden je vzela starševski dopust, zaposlena v Švici in zato ni imela nobene dohodkovne osnove za dajatev za bolezen na Švedskem, v skladu s Sporazumom in členoma 3(1) in 72 Uredbe št. 1408/71 še vedno upravičena do starševske dajatve v višini dajatve za bolezen na podlagi svojega dohodka v Švici.

51. Cilj Uredbe št. 1408/71 je zagotoviti, kot to navajata njeni druga in četrta uvodna izjava, prosto gibanje zaposlenih in samozaposlenih oseb v Evropski uniji in pri tem upoštevati posebnosti posameznih nacionalnih zakonodaj o socialni varnosti. Zato vsebuje ta uredba, tako kot izhaja iz njenih pete, šeste in desete uvodne izjave, načelo enakega obravnavanja vseh državljanov držav članic v različnih nacionalnih zakonodajah in namen, da kar najbolje zagotovi enako obravnavanje vseh oseb, zaposlenih na ozemlju države članice, in da ne kaznuje delavcev, ki uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja.( )

52. Kot sta opozorila predložitveno sodišče in Komisija, Uredba št. 1408/71 vsebuje posebna pravila za izračun nekaterih vrst dajatev. Vendar pa v nasprotju s členi 23, 47, 58 in 68 Uredbe št. 1408/71, ki se nanašajo na izračun dajatev za bolezen in materinstvo, pokojnine za starost in invalidnost, dajatev za nesreče pri delu in poklicne bolezni ter brezposelnost, v uredbi ni posebne določbe, ki bi urejala izračun družinskih dajatev in bi se lahko uporabila za dejansko stanje spora v postopku v glavni stvari.( )

53. Švedska in finska vlada ter Komisija menijo, da bi se morale dajatve, ki so sporne v postopku v glavni stvari, izračunati podobno, kot je določeno s členom 23 Uredbe št. 1408/71, ki ureja izračun denarnih dajatev v zvezi z boleznijo in materinstvom na podlagi povprečnih zaslužkov. Švedska in finska vlada sta prepričani, da bi se v tem smislu lahko upošteval zgolj dohodek, pridobljen v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja. Po mnenju Komisije velja splošno načelo, da se dohodek, dosežen v drugi državi članici, ne upošteva pri izračunu dajatve. Če bi švedski organi E. Bergström vendarle izplačali starševsko dajatev zgolj v osnovnem znesku, bi bili s tem delavci migranti in delavci, ki so ostali na Švedskem, obravnavani neenako. Zaradi odprave te diskriminacije bi se moral kot osnova za sporni izračun upoštevati povprečni zaslužek osebe, ki opravlja enak poklic in je enako usposobljena kot E. Bergström.

54. Ker v poglavju 7 Uredbe št. 1408/71, ki ureja izračun družinskih dajatev, ni posebne določbe in tako niti ustreznega koordinacijskega pravila, se morajo sporne družinske dajatve, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, po mojem mnenju izračunati na podlagi prava pristojne države članice, če v njem vsebovani pogoji ne povzročajo očitne ali prikrite diskriminacije delavcev Unije. Zato se nacionalni pravni predpisi, ki urejajo izračun dajatve, uporabljajo, če so skladni s členom 3(1) Uredbe št. 1408/71.

55. Predložitveno sodišče in švedska vlada menita, da je cilj člena 3(1) Uredbe št. 1408/71 zgolj zagotoviti, da imajo tuji državljani, glede katerih se uredba uporablja, enake pravice in obveznosti kot domači državljani države članice. Kot navaja predložitveno sodišče, naj ne bi bilo jasno, ali velja pravica do enakega obravnavanja tudi za delavce migrante, ki so domači državljani države članice,( ) in ali se mora v skladu s členom 3(1) dohodek, zaslužen v drugi državi članici, v okviru izračuna družinskih dajatev, odvisnih od dohodka, izenačiti z dohodkom, zasluženim doma. Če je tako, se pojavi vprašanje, ali to velja tudi za Švico, za katero Pogodba ne velja. Švedska vlada meni, da lahko države članice lastne državljane obravnavajo manj ugodno kot državljane EU.

56. Sodišče je v sodbi v zadevi Petit( ) navedlo, da pravila o prostem gibanju in Uredba št. 1408/71, zlasti njen člen 3, ne veljajo za položaje, ki so popolnoma omejeni na eno državo članico. Po mojem mnenju iz spisa pred Sodiščem izhaja, da okoliščine v postopku v glavni stvari niso zgolj notranji položaj, ki nima stika s katerim koli od položajev, ki jih ureja pravo Unije, in ki ni popolnoma omejen na eno državo članico.( )

57. Načelo prepovedi diskriminacije, kakor je podrobno opredeljeno na področju socialne varnosti delavcev migrantov s členom 3(1) Uredbe št. 1408/71, ne prepoveduje le očitne diskriminacije na podlagi državljanstva upravičencev do socialne varnosti, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko privedejo do enakega rezultata.( )

58. Tako je treba šteti, da so posredno diskriminatorni, čeprav veljajo brez razlikovanja glede na državljanstvo, pogoji nacionalnega prava, ki v glavnem ali v veliki večini prizadenejo delavce migrante, kot tudi pogoji, ki veljajo brez razlikovanja, a jih domači delavci lažje izpolnijo kot delavci migranti, in pogoji, pri katerih obstaja nevarnost, da bodo učinkovali zlasti v breme delavcev migrantov.( ) Glede tega ni treba dokazati, da zadevna določba v praksi vpliva na bistveno večji delež delavcev migrantov. Zadostuje ugotovitev, da bi ta določba lahko imela tak učinek.( )

59. To pa ne velja le, če so te določbe, prvič, utemeljene na podlagi objektivne presoje, ki ni odvisna od državljanstva zadevnih delavcev, in ,drugič, sorazmerne s ciljem, ki ga legitimno uresničuje nacionalno pravo.( )

60. Po mojem mnenju iz sodbe Sodišča v zadevi Borawitz( ) izhaja, da če je prosilec za dajatve socialnega varstva državljan države članice pristojnega nosilca zavarovanja, uporaba člena 3(1) Uredbe št. 1408/71 za njegov primer ni nujno nemogoča, če se dokaže, da bodo verjetno državljani drugih držav članic, ali v tem primeru tudi Švice, prizadeti oziroma v večji meri prizadeti kot državljani države članice pristojnega nosilca zavarovanja.( )

61. Menim, da se z nacionalno zakonodajo, kakršna je sporna v postopku v glavni stvari, ki dejansko določa, da se za pridobitev starševske dajatve v višini dajatve za bolezen in nad višino osnovnega zneska lahko upošteva zgolj dohodek, zaslužen v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja (Švedska), tvega, da bodo v slabši položaj postavljeni najprej državljani drugih držav članic in Švice, saj bodo zahtevo, da se dohodek pridobiva v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja (Švedska) in zavaruje za dajatev za bolezen nad najnižjo ravnijo, najverjetneje lažje izpolnili državljani slednje (švedski državljani).

62. Poleg tega se s tako zakonodajo razvrednotita cilja, določena v členu 1(a) in (b) Sporazuma, in sicer prosto gibanje oseb in enakost življenjskih pogojev, skupaj s posebnim pravilom, da se zagotovi enako obravnavanje v okviru sistemov socialne varnosti, ki ga določa člen 8(a) tega sporazuma. Po mojem mnenju naj bi se s členom 8(a) Sporazuma zagotavljalo, da se osebe, ki izkoristijo pravico do prostega gibanja, ne smejo obravnavati drugače kot drugi delavci v primerljivih položajih, ki te pravice niso uveljavili.( )

63. V skladu s sporno švedsko zakonodajo delavka migrantka, kot je E. Bergström, tvega prejemanje nižjega zneska družinske dajatve, kot bi ga prejela, če ne bi uveljavila svoje pravice do prostega gibanja v skladu s Sporazumom. Iz predložitvene odločbe izhaja, da E. Bergström prejema starševsko dajatev v osnovnem znesku, medtem ko imajo delavci v enakovrednih okoliščinah, ki delajo na Švedskem, pravico do te dajatve, izračunane na podlagi njihove dohodkovne osnove za dajatev za bolezen.

64. Menim, da – ob neobstoju izrecne zadevne določbe prava Unije – za odpravo sporne diskriminacije ni nujno, da se E. Bergström dodelijo družinske dajatve v višini dajatev za bolezen, izračunane na podlagi njenega dohodka v Švici. Obveznost, da se odpravi diskriminacija, pomeni le, da morajo biti družinske dajatve za E. Bergström enake, kot če ne bi izkoristila pravice do prostega gibanja in bi ostala na Švedskem.( ) Zato menim, da bi moral biti znesek dohodka na Švedskem upoštevan kot primerjava ali oporna točka.( ) V okoliščinah, kakršne so sporne v postopku v glavni stvari, bi se moral znesek družinske dajatve v višini dajatve za bolezen izračunati z dohodkom delavca na Švedskem, ki opravlja primerljiv poklic, ima primerljive poklicne izkušnje in je primerljivo usposobljen.

65. Med obravnavo je švedska vlada navedla, da bi bilo ravnotežje švedskega sistema socialne varnosti resno ogroženo, če starševske dajatve v višini dajatve za bolezen ne bi bile povezane z dejansko plačanimi zavarovalnimi prispevki.( ) Čeprav je tako zatrjevanje presplošno in čeprav z ničimer ni dokazano, da obstaja tveganje za resno ogrozitev finančnega stanja švedskega sistema socialne varnosti, bi bilo obstoj takega tveganja po mojem mnenju težko dokazati, ker iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da je znesek starševskih dajatev, ki se v takih okoliščinah plačujejo družini, omejen z zakonsko zgornjo mejo in se plačuje zgolj določen čas.

66. Poudarjam, da sta vlada Združenega kraljestva in Komisija pred tem Sodiščem predlagali, da bi se kot osnova za oceno zneska sporne starševske dajatve lahko uporabil dohodek zakonca E. Bergström.( ) Čeprav menim, da take možnosti ni mogoče izključiti, Sodišče tega domnevnega vprašanja ne sme obravnavati, ker v predložitveni odločbi ni bilo jasno postavljeno, hkrati pa bi Sodišče v svojih ugotovitvah v zvezi s tem lahko zgolj ugibalo, ker o tem vprašanju nima dovolj podatkov.

67. Zato menim, da se s Sporazumom in členoma 3(1) in 72 Uredbe št. 1408/71 ne zahteva, da se pri določanju, ali obstaja pravica do družinske dajatve, ki je odvisna od dohodka in se izplačuje v okviru starševskega dopusta, dohodek, zaslužen v Švici, izenači z domačim dohodkom, ampak se mora višina dohodka v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja upoštevati kot primerjava ali oporna točka. Nacionalno sodišče bi moralo znesek družinske dajatve v višini dajatve za bolezen izračunati z dohodkom delavca v zadevni državi članici, ki opravlja primerljiv poklic, ima primerljive poklicne izkušnje in je primerljivo usposobljen.

VII – Predlog

68. V skladu z navedenim predlagam, naj Sodišče na vprašanji, ki ju je predložilo Regeringsrätten (Švedska), odgovori:

1. V skladu s členoma 1 in 8 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem pretoku oseb, podpisanega v Luxembourgu 21. junija 1999, in členom 72 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1386/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2001, mora – kadar je v skladu z zakonodajo države članice pridobitev pravice do družinske dajatve odvisna od dopolnitve zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali samozaposlitve – pristojni nosilec zavarovanja te države članice v ta namen upoštevati zavarovalno dobo, dobo zaposlitve ali samozaposlitve, dopolnjeno v celoti v Švici.

2. S Sporazumom in členoma 3(1) in 72 Uredbe št. 1408/71 se ne zahteva, da se pri določanju, ali obstaja pravica do družinske dajatve, ki je odvisna od dohodka in se izplačuje v okviru starševskega dopusta, dohodek, zaslužen v Švici, izenači z domačim dohodkom, ampak se mora višina dohodka v državi članici pristojnega nosilca zavarovanja upoštevati kot primerjava ali oporna točka. Nacionalno sodišče bi moralo znesek družinske dajatve v višini dajatve za bolezen izračunati z dohodkom delavca v zadevni državi članici, ki opravlja primerljiv poklic, ima primerljive poklicne izkušnje in je primerljivo usposobljen.