SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 10. novembra 2022 ( 1 )

Zadeva C‑651/21

М. Ya. M.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sofiyski Rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Dedno pravo – Uredba (EU) št. 650/2012 – Člen 13 – Izjava o odpovedi dediščini, ki jo poda dedič v državi članici svojega običajnega prebivališča – Dodatni vpis te izjave na predlog drugega dediča pri sodišču druge države članice“

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13 Uredbe (EU) št. 650/2012 ( 2 ). Predložitveno sodišče odloča o predlogu dediča za vpis izjave o odpovedi dediščini, ki jo je podal drug dedič pred sodiščem druge države članice, v kateri ima zadnjenavedeni dedič običajno prebivališče.

2. V teh sklepnih predlogih bom Sodišču predlagal, naj odloči, da člen 13 Uredbe št. 650/2012 ne nasprotuje zgoraj navedenemu predlogu za vpis.

I. Pravni okvir

Pravo Unije

3. Člena 4 in 13 Uredbe (EU) št. 650/2012 ( 3 ) sta v poglavju II te uredbe, naslovljenem „Pristojnost“.

4. Člen 4 te uredbe, naslovljen „Splošna pristojnost“, določa: „Sodišča države članice, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče, so pristojna za odločanje o celotnem dedovanju.“

5. Člen 13 navedene uredbe, naslovljen „Sprejem ali odpoved dediščini, volilu ali nujnemu deležu“, določa: „Poleg sodišča, ki je pristojno za odločanje o dedovanju v skladu s to uredbo, so sodišča države članice običajnega prebivališča katere koli osebe, ki lahko po pravu, ki se uporablja za dedovanje, pred sodiščem poda izjavo o sprejemu dediščine, volila ali nujnega deleža ali o odpovedi dediščini, volilu ali nujnemu deležu ali izjavo o omejitvi odgovornosti zadevne osebe za obveznosti, ki izhajajo iz zapuščine, pristojna sprejeti takšno izjavo, če se po pravu te države članice takšne izjave lahko dajo pred sodiščem.“

6. Člena 21 in 22 te uredbe sta v poglavju III te uredbe, naslovljenem „Pravo, ki se uporablja“.

7. Člen 21 Uredbe št. 650/2012, naslovljen „Splošno pravilo“, v odstavku 1 določa: „Če v tej uredbi ni določeno drugače, je pravo, ki se uporablja za celotno dedovanje, pravo države, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče.“

8. Člen 22 te uredbe, naslovljen „Izbira prava“, v odstavku 1 določa: „Oseba lahko za pravo, ki ureja celotno dedovanje po njej, izbere pravo države, katere državljanstvo ima v času izbire ali ob smrti.“

Bolgarsko pravo

Zakon o dedovanju

9. Zakon za nasledstvo (zakon o dedovanju, DV št. 22 z dne 29. januarja 1949) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o dedovanju), v členu 48 določa, da dediščina preide s sprejemom in da sprejem učinkuje od uvedbe dedovanja.

10. V skladu s členom 49(1) tega zakona se izjava o sprejemu lahko poda pisno pri Rayonen sad (okrožno sodišče), na območju katerega je uvedeno dedovanje, in se v tem primeru sprejem vpiše v knjigo, ki se vodi za to.

11. Člen 51(1) navedenega zakona določa, da Rayonen sad (okrožno sodišče) na predlog vsake zadevne osebe po vabljenju dednega upravičenca za tega določi rok za predložitev izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini. Kadar poteka postopek proti dedičem, ta rok določi sodišče, pri katerem poteka ta postopek. Člen 51(2) tega zakona določa, da če dedič ne poda izjave v roku, ki mu je bil določen, izgubi pravico do sprejema dediščine. V skladu s členom 51(3) zakona o dedovanju se izjava dediča vpiše v knjigo iz člena 49(1) tega zakona.

12. Na podlagi člena 52 navedenega zakona se izjava o odpovedi dediščini poda po postopku iz člena 49(1) istega zakona in se vpiše po istem postopku.

Zakonik o civilnem postopku

13. Člen 26(1) Grazhdanski protsesualen kodeks (zakonik o civilnem postopku) (DV št. 59 z dne 20. julija 2007) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa, da so stranke v civilnem postopku osebe, v imenu katerih in proti katerim poteka postopek. Člen 26(2) tega zakonika določa, da razen v zakonsko določenih primerih nihče ne more v svojem imenu pred sodiščem uveljavljati tujih pravic.

14. Člen 531(1) navedenega zakonika določa, da se postopek v nepravdnih zadevah začne na podlagi pisnega predloga zadevne osebe.

15. Člen 532 tega zakonika določa, da se predlog obravnava na nejavni seji, razen če sodišče meni, da je treba za pravilno odločitev v zadevi predlog obravnavati na javni seji.

16. V skladu s členom 533 zakonika o civilnem postopku mora sodišče pogoje za predlagano odločitev preizkusiti po uradni dolžnosti. Po uradni dolžnosti lahko izvede dokaze in upošteva dejstva, ki jih vlagatelj predloga ni navedel.

Pravilnik o upravljanju sodišč

17. Pravilnik za administratsiata v sadilishtata (pravilnik o upravljanju na sodiščih) (DV št. 68 z dne 22. avgusta 2017) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, v členu 39(1) vsebuje seznam knjig in registrov, ki jih elektronsko in/ali v tiskani obliki vodi pisarna, med njimi pa je „knjiga izjav o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini“.

II. Spor o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

18. M. Ya. M. (v nadaljevanju: vlagatelj), bolgarski državljan, izjavlja, da je dedič svoje stare matere, M. T. G., bolgarske državljanke, ki je 29. marca 2019 umrla v Grčiji.

19. Vlagatelj je pri predložitvenem sodišču, Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija), vložil predlog, naj se v knjigo vpiše izjava o odpovedi dediščini, ki jo je podal zakonec zapustnice, ki je grški državljan. Ta je predložil potrdilo o dedovanju, ki so ga izdali bolgarski organi in v skladu s katerim je zapustnica kot dediče zapustila svojega zakonca, hčerko in vlagatelja (svojega vnuka).

20. V okviru tega postopka je vlagatelj predložil zapisnik, ki ga je sestavil Eirinodikeio Athinon (mirovni sodnik v Atenah, Grčija) in v katerem je navedeno, da je zakonec zapustnice pred tem sodnikom 28. junija 2019 podal izjavo o odpovedi dediščini. Poleg tega je zakonec zapustnice glede na trditve v njegovem predlogu izjavil, da je zapustnica nazadnje živela v Grčiji.

21. Vlagatelj ne deluje kot pooblaščenec zakonca zapustnice, vendar izjavlja, da ima kot drugi dedič istega dednega reda interes za vpis odpovedi dediščini, zaradi česar bi se povečal njegov dedni delež.

22. V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da ne more pridobiti informacij o zadnjem običajnem prebivališču zapustnice, dokler ne ugotovi svoje pristojnosti za vpis izjave o odpovedi dediščini, podane pred sodiščem v kraju običajnega prebivališča dediča, ki se je odpovedal dediščini.

23. Predložitveno sodišče se namreč sprašuje, ali je treba vpisati izjavo o odpovedi dediščini, podano pred sodiščem, ki ima splošno pristojnost za odločanje o dednih zadevah, ker je to izjavo vpisalo pristojno sodišče v skladu s členom 13 Uredbe št. 650/2012. Poleg tega ima pomisleke o možnosti, da se odpoved dediščini, ki jo poda eden od dedičev, vpiše na predlog drugega dediča.

24. Predložitveno sodišče meni, da lahko člen 13 Uredbe št. 650/2012 povzroči spor o pristojnosti, ker se v skladu s splošnimi določbami te uredbe pristojnost ne določi na podlagi kraja običajnega prebivališča dediča, temveč na podlagi kraja običajnega prebivališča zapustnika. Čeprav je sodišče, pristojno za odločanje o dedovanju, načeloma sodišče v kraju zadnjega običajnega prebivališča zapustnika, naj bi bilo vseeno mogoče, da to sodišče ni seznanjeno z vpisom izjav o odpovedi dediščini ali sprejemu dediščine, podanih pred sodiščem v kraju običajnega prebivališča dedičev.

25. Tako po mnenju tega sodišča Uredba št. 650/2012 ustvarja pravno praznino s tem, da določa konkurenčno (ali dopolnilno) pristojnost sodišč različnih držav, in sicer države sodišča zadnjega običajnega prebivališča zapustnika in države sodišča običajnega prebivališča dedičev. Vseeno naj ta uredba zadnjenavedenemu sodišču ne bi nalagala obveznosti, da o izjavah o odpovedi dediščini ali sprejemu dediščine, ki so bile podane, obvesti sodišče, ki je načeloma pristojno.

26. Predložitveno sodišče trdi, da neobstoj take obveznosti obveščanja ni skladen s konceptom bolgarskega zakonodajalca in nacionalne sodne prakse, v skladu s katerim se vse izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini na enem mestu vpišejo v sodni register, iz katerega se lahko dajo vse ustrezne informacije. Ta koncept naj bi zagotavljal pravno varnost, saj ta izhaja iz tega, da je mogoče vse podatke o sprejemu dediščine in odpovedi dediščini neke osebe shraniti na enem mestu, kar je bilo kot cilj navedeno tudi v uvodni izjavi 23 Uredbe št. 650/2012.

27. Ker taka obveznost obveščanja v Uredbi št. 650/2012 ni izrecno določena, se predložitveno sodišče sprašuje o naravi postopka, v katerem odloča. Vlagatelj ne zahteva vpisa svoje odpovedi dediščini po zapustnici, temveč zahteva, naj se vpiše izjava o odpovedi dediščini, ki jo je podal eden od drugih dedičev. Tak postopek pa naj v bolgarski zakonodaji ne bi bil predviden. Načelo, po katerem vsak sam zagovarja svoje pravice pred sodiščem, naj ne bi omogočalo vpisa izjav drugih oseb v knjigo izjav o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini.

28. Zato se predložitveno sodišče sprašuje, prvič, ali člen 13 Uredbe št. 650/2012 implicitno prepoveduje, da se izjava o odpovedi dediščini, podana v državi običajnega prebivališča dediča, ponovno vpiše pri sodišču druge države članice, v kateri je imel zapustnik morda svoje običajno prebivališče. Zdi se, da vpis dveh izjav z različno vsebino, in sicer odpoved dediščini in njen sprejem, ne sme biti dopusten, zato da se lahko zagotovi, da se ne vpišejo protislovne izjave. Vendar se zdi, da kršitev bolgarske pravne ureditve, v skladu s katero se vse izjave o sprejemu dediščine in odpovedi dediščini vpišejo na enem mestu, ni skladna z duhom načela pravne varnosti, ki je temeljno načelo prava Unije.

29. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da se nagiba k rešitvi, v skladu s katero bi se dovolil vpis več izjav o odpovedi dediščini v več državah. Trdi, da taka rešitev ne bi bistveno posegla v pravno varnost, ker so na eni strani v pravnih redih držav članic določena pravila za ravnanje v primerih, v katerih obstaja več zaporednih izjav o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini, in ker lahko na drugi strani sodišče, pri katerem je vložen predlog, v primeru spora o dednih pravicah o pravnih učinkih teh izjav odloči ob upoštevanju datumov, ko so bile podane.

30. Če bi bilo treba na prvo vprašanje odgovoriti nikalno, se predložitveno sodišče sprašuje, drugič, kdo lahko vloži predlog za tak vpis. To naj bi bilo pomembno, ker bolgarsko postopkovno pravo ne določa možnosti vpisa izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini, ki je bila že vpisana v drugi državi članici, pri bolgarskem sodišču. To izjavo naj bi lahko podal le dedič osebno. Postavljalo naj bi se torej vprašanje, ali lahko dedič v državi morebitnega običajnega prebivališča zapustnika predlaga, naj se vpiše odpoved dediščini drugega dediča, ki je bila vpisana v državi običajnega prebivališča tega dediča, čeprav to v prvonavedeni državi ni izrecno določeno.

31. Po mnenju predložitvenega sodišča učinkovita uporaba člena 13 Uredbe št. 650/2012, ki je skladna s ciljem te določbe, kot je opredeljen v uvodni izjavi 32 te uredbe, in sicer, da se od dediča ne sme zahtevati, da bi moral zaradi sprejema dediščine ali odpovedi dediščini potovati v državo običajnega prebivališča zapustnika ali imenovati pooblaščenca ad litem v tej državi, vsakemu dediču omogoča, da zahteva vpis odpovedi dediščini, do katere je predhodno prišlo v drugi državi članici. V obravnavanem primeru naj zaradi tega ne bi bilo treba uporabiti bolgarskega postopkovnega prava, ker naj bi bilo treba za zagotovitev učinkovite uporabe zadevne določbe odstopati od načela procesne avtonomije držav članic v Uniji.

32. Nasprotno pa, če se lahko odpoved dediščini dediča hkrati vpiše tako v državi njegovega običajnega prebivališča kot tudi v državi, v kateri je imel ob smrti običajno prebivališče zapustnik, vendar samo če vpis zahteva izključno dedič, ki se je odpovedal dediščini, naj bi člen 13 Uredbe (EU) št. 650/2012 izgubil pomen.

33. Predložitveno sodišče v zvezi s tem dodaja, da Uredba št. 650/2012 vsebuje praznino, ker sodišču, pristojnemu samo za vpis izjav dedičev o odpovedi dediščini, ne nalaga obveznosti, da svojo sodno odločbo pošlje sodišču, ki ima splošno pristojnost za odločanje o dedovanju. Zato in za preprečitev sporov med dediči, pa tudi zaradi upoštevanja vpisane volje dediča, ki se je odpovedal dediščini, naj bi moralo biti dovoljeno, da vsak dedič vpiše to voljo v knjige v kraju zadnjega običajnega prebivališča zapustnika.

34. V teh okoliščinah je Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji) z odločbo z dne 25. oktobra 2021, ki je na Sodišče prispela isti dan, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba člen 13 Uredbe [št. 650/2012] v povezavi z načelom varstva pravne varnosti razlagati tako, da nasprotuje temu, da se, potem ko je dedič pri sodišču države članice, v kateri ima običajno prebivališče, že poskrbel za vpis sprejema dediščine ali odpovedi dediščini zapustnika, ki je imel ob smrti običajno prebivališče v drugi državi članici, v zadnjenavedeni državi vloži predlog za dodaten vpis izvedene odpovedi dediščini ali izvedenega sprejema dediščine? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje, da je dodaten vpis dovoljen: ali je treba člen 13 Uredbe [št. 650/2012] v povezavi z načeloma pravne varnosti in učinkovitega izvajanja prava Unije ter dolžnostjo lojalnega sodelovanja držav v skladu s členom 4(3) PEU razlagati tako, da dopuščata, da dedič, ki prebiva v državi, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče, vloži predlog za vpis odpovedi dediščini skupnega zapustnika, ki jo je podal drug dedič v državi svojega običajnega prebivališča, ne glede na to, da postopkovno pravo države, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče, ne določa možnosti vpisa izjave o odpovedi dediščini v tujem imenu?“

35. Pisno stališče je predložila Evropska komisija.

III. Analiza

Uvodne ugotovitve

36. Na prvem mestu, poudariti je treba, kot opozarja Komisija v svojem stališču, da v obravnavani zadevi ni mogoče zanesljivo določiti države članice, katere sodišča so pristojna za odločanje o zadevah, povezanih z zapuščino zapustnice. Vendar mora to vprašanje najprej rešiti predložitveno sodišče.

37. Glede na navedbe zakonca zapustnice je bilo njeno zadnje običajno prebivališče v Grčiji. To bi pomenilo, da so za odločanje o celotnem dedovanju pristojna grška sodišča, ( 4 ) saj je pravo, ki se uporablja, načeloma grško pravo, ( 5 ) razen če je zapustnica za pravo, ki ureja dedovanje, izbrala pravo države, katere državljanstvo je imela, to je bolgarsko pravo. ( 6 )

38. Predložitveno sodišče navaja, da ne more pridobiti informacij v zvezi s tem, dokler ne ugotovi svoje pristojnosti za vpis izjave o odpovedi dediščini, podane pred sodiščem v kraju običajnega prebivališča dediča, ki se je odpovedal dediščini.

39. Ta izhodiščni položaj ni jasen: če bi se izkazalo, da je bilo zadnje običajno prebivališče zapustnice dejansko v Grčiji, bi to pomenilo, da na podlagi člena 4 Uredbe št. 650/2012 predložitveno sodišče ni pristojno za odločanje o vseh vprašanjih v zvezi z dedovanjem. To pristojnost bi imela grška sodišča, predložitveno sodišče pa bi bilo pristojno samo za sprejem izjave v skladu s členom 13 te uredbe. Zato bi bili vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, nedopustni.

40. Predložitveno sodišče mora torej najprej preveriti, kje je zapustnica imela svoje običajno prebivališče, preden Sodišču postavi vprašanja. Šele nato, ko bo predložitveno sodišče ugotovilo, da je pristojno za odločanje o dedovanju, bo lahko Sodišču postavilo vprašanja.

41. Na drugem mestu, predložitveno sodišče je treba opozoriti na njegovo obveznost, da sprejme javno listino na podlagi člena 59 Uredbe št. 650/2012, ker bi izjava o odpovedi dediščini, ki jo je mož zapustnice podal pred (grškim) sodiščem svojega običajnega prebivališča, lahko pomenila javno listino v smislu zgoraj navedene določbe. Če bi sodišče ugotovilo, da lahko sprejme to izjavo na podlagi člena 59 Uredbe št. 650/2012, bi se lahko izkazalo, da so postavljena vprašanja neutemeljena.

42. Ob upoštevanju teh uvodnih ugotovitev Sodišču predlagam, naj odgovori na vprašanji predložitvenega sodišča. Vsekakor bi bilo treba to sodišče opozoriti, da sta vprašanji dopustni samo, če je pristojno za odločanje o dedovanju. Določbe nacionalnega prava, ki bi predložitvenemu sodišču preprečevale, da bi preizkusilo, ali je pristojno za odločanje o dedovanju, bi bile v nasprotju z Uredbo št. 650/2012 in predložitveno sodišče jih ne bi smelo uporabiti.

Prvo vprašanje za predhodno odločanje

43. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali člen 13 Uredbe št. 650/2012 nasprotuje temu, da potem ko je dedič pri sodišču države članice, v kateri ima običajno prebivališče, že poskrbel za vpis sprejema dediščine ali odpovedi dediščini zapustnika, ki je imel ob smrti običajno prebivališče v drugi državi članici, drug dedič v zadnjenavedeni državi lahko vloži predlog za dodaten vpis te odpovedi dediščini ali sprejema dediščine.

44. V skladu s členom 13 Uredbe št. 650/2012 so poleg sodišča, ki je pristojno za odločanje o dedovanju (v primeru iz teh sklepnih predlogov: bolgarskega sodišča), sodišča države članice običajnega prebivališča katere koli osebe, ki lahko po pravu, ki se uporablja za dedovanje (v primeru iz teh sklepnih predlogov: grškem pravu), pred sodiščem poda izjavo o, med drugim, odpovedi dediščini, pristojna sprejeti takšno izjavo, če se po pravu te države članice taka izjava lahko poda pred sodiščem.

45. Naj spomnim, da je zapustnica kot dediče zapustila svojega zakonca, ki je grški državljan, hčerko in vlagatelja (svojega vnuka). Zakonec je pred sodiščem države članice svojega običajnega prebivališča, to je grškim sodiščem, podal izjavo o odpovedi dediščini na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012. Ta izjava se šteje za veljavno. Vprašanje predložitvenega sodišča se torej ne nanaša na veljavnost navedene izjave, ( 7 ) temveč na možnost, da vlagatelj poskrbi za vpis te odpovedi pred predložitvenim sodiščem.

46. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki se za opredelitev svojega smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, navadno razlagati avtonomno in enotno v celotni Uniji, in sicer ob upoštevanju ne le besedila te določbe, ampak tudi njenega okvira in cilja, ki se uresničuje z zadevno ureditvijo. ( 8 )

47. Člen 13 Uredbe št. 650/2012 podeljuje pristojnost za sprejem izjave o odpovedi dediščini tako sodišču, ki je pristojno za odločanje o dedovanju, kot sodišču države članice običajnega prebivališča dediča. Gre za dopolnilno mednarodno pristojnost, ki odstopa od sistema, vzpostavljenega s členi od 4 do 11 te uredbe. ( 9 ) Glede na izraz, ki ga je uporabilo Sodišče, gre za pristojnost, ki ima „omejen obseg“. ( 10 ) Namen te določbe je poenostaviti postopke za dediče in volilojemnike z odstopanjem od pravil o pristojnosti iz členov od 4 do 11 navedene uredbe. ( 11 )

48. Namen prvega vprašanja predložitvenega sodišča je torej določiti učinke izjave o odpovedi dediščini, ki jo je v Grčiji podal zakonec zapustnice. V zvezi s tem to sodišče poudarja, da Uredba št. 650/2012 sodišču, pred katerim je podana izjava o odpovedi dediščini, ne nalaga obveznosti, da sodišče, ki je načeloma pristojno, obvesti o obstoju take izjave. Ugotavlja, da v zvezi s tem obstaja „pravna praznina“.

49. Poudariti je treba, da Uredba št. 650/2012 v svojih (normativnih) določbah ne vsebuje ničesar o tem, kako se izjava, podana na podlagi člena 13 te uredbe, pošlje sodišču, pristojnemu za odločanje o dedovanju. Edina informacija je v uvodni izjavi 32 te uredbe, v kateri je navedeno, da bi morale „[o]sebe, ki se bodo odločile za možnost, da dajo izjavo v državi članici, v kateri imajo običajno prebivališče, […] sodišče ali organ, ki obravnava ali bo obravnaval dedovanje, same obvestiti o obstoju takšnih izjav v roku, ki ga določa pravo, ki se uporablja za dedovanje“.

50. Glede na to uvodno izjavo, ki – kot poudarja Komisija – seveda sama po sebi nima pravne veljavnosti, ( 12 ) mora torej ne sodišče, temveč zadevna oseba obvestiti sodišče, pristojno za odločanje o dedovanju, da obstaja taka izjava. Zdi se torej, da Uredba št. 650/2012 „privatizira“ pošiljanje take informacije. ( 13 )

51. Že samo Sodišče je poudarilo, da niti člen 13 niti člen 28 Uredbe št. 650/2012 ne določata mehanizma za posredovanje takih izjav s strani sodišča države članice običajnega prebivališča dediča, ki se je dediščini odpovedal, sodišču, pristojnemu za odločanje o dedovanju. ( 14 )

52. V obravnavani zadevi ob domnevi, da je predložitveno sodišče sodišče, ki je pristojno za odločanje o dedovanju, in da je bila izjava o odpovedi dediščini z dne 28. junija 2019 podana pravilno in skladno z zahtevami grškega prava, način, kako se sodišče, pristojno za odločanje o dedovanju, seznani z obstojem take izjave, ni odločilen dejavnik. Pomembno je, da se to sodišče dejansko seznani s tako izjavo.

53. Te ugotovitve ni mogoče spremeniti zaradi posebnosti bolgarskega prava, ki jih omenja predložitveno sodišče.

54. V zvezi s tem, ker predložitveno sodišče navaja, da bi bil neobstoj take obveznosti obveščanja za sodišče, ki je sprejelo izjavo o odpovedi dediščini, v nasprotju s konceptom bolgarskega zakonodajalca in nacionalne sodne prakse, v skladu s katerim se vse izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini združijo na enem mestu v enem sodnem registru, iz katerega se lahko dajo vse ustrezne informacije, je treba ugotoviti, da gre pri tem za notranjo problematiko bolgarskega pravnega reda. Opozoriti je treba, da morajo bolgarska sodišča, vključno s predložitvenim sodiščem, zagotoviti polni učinek določb Uredbe št. 650/2012. Povedano drugače, če ta uredba, kot sem ugotovil, ne določa obveznosti obveščanja za sodišče, ki je sprejelo izjavo o odpovedi dediščini, bolgarska zakonodaja ne more vsebovati določb, ki so v nasprotju s to odločitvijo zakonodajalca.

55. Zato predlagam, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da člen 13 Uredbe št. 650/2012 ne nasprotuje temu, da potem ko je dedič pri sodišču države članice, v kateri ima običajno prebivališče, poskrbel za vpis izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini zapustnika, ki je imel ob smrti običajno prebivališče v drugi državi članici, lahko nato drug dedič v zadnjenavedeni državi članici vloži predlog za vpis te izjave.

Drugo vprašanje za predhodno odločanje

56. Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali člen 13 Uredbe št. 650/2012 nasprotuje temu, da lahko eden od sodedičev, ki ni tisti, ki je podal izjavo o odpovedi dediščini v državi članici svojega običajnega prebivališča, obvesti sodišče, pristojno za dedovanje, o obstoju te izjave.

57. Takoj moram poudariti, da je v uvodni izjavi 32 Uredbe št. 650/2012 navedeno, da bi morale „[o]sebe, ki se bodo odločile za možnost, da dajo izjavo v državi članici, v kateri imajo običajno prebivališče, […] sodišče ali organ, ki obravnava ali bo obravnaval dedovanje, same obvestiti o obstoju takšnih izjav“. ( 15 )

58. To uvodno izjavo bi bilo mogoče razumeti tako, da zadevni osebi nalaga, da osebno obvesti zadevno sodišče ali organ. Vendar predlagam drugačno razlago. Zdi se mi namreč, da je zakonodajalec Unije uporabil izraz „same“, zato da bi razlikoval med osebo, ki je podala izjavo na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, in sodiščem, pred katerim je ta oseba podala to izjavo, in ne med osebo, ki je podala izjavo, in vsako drugo osebo. Namen uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2012 je torej predvsem pojasniti, da sodišču države članice, v kateri imajo običajno prebivališče zgoraj navedene osebe, ni treba sodišče ali organ, ki obravnava ali bo obravnaval dedovanje, obvestiti o obstoju takih izjav.

59. Tudi cilj člena 13 Uredbe št. 650/2012 govori v prid taki razlagi. Kot sem navedel, je namen te uredbe odpraviti ovire za prosto gibanje oseb in preprečiti, da bi se dediči srečevali s težavami pri uveljavljanju svojih pravic pri dedovanju s čezmejnimi posledicami. ( 16 ) V obravnavani zadevi je dedovanje lažje, če je dediču, ki bi lahko imel korist od odpovedi dediščini, dovoljeno, da obvesti sodišče, pristojno za odločanje o tem dedovanju, če tega ni storil dedič, ki se je odpovedal dediščini.

60. Menim, kot sem ugotovil v okviru preučitve prvega vprašanja, da te ugotovitve ni mogoče spremeniti zaradi posebnosti bolgarskega prava, ki jih omenja predložitveno sodišče.

61. V zvezi s tem je treba, ker predložitveno sodišče navaja, da bolgarska zakonodaja ne določa, da lahko dedič predlaga vpis izjave o odpovedi dediščini, ki jo je podal sodedič, poudariti, da mora nacionalno sodišče zagotoviti polni učinek člena 13 Uredbe št. 650/2012 s tem, da sprejme posredovanje te izjave s strani drugega dediča. Če tega ne stori, bi nacionalno postopkovno pravo obšlo razlago, ki jo je po mojem mnenju treba dati tej določbi.

62. Zato predlagam, naj se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da člen 13 Uredbe št. 650/2012 ne nasprotuje temu, da sodedič, ki ni tisti, ki je podal izjavo o odpovedi dediščini v državi članici svojega običajnega prebivališča, lahko obvesti sodišče, pristojno za dedovanje, o obstoju te izjave.

IV. Predlog

63. Glede na vse zgornje preudarke predlagam, naj se na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Sofiyski rayonen sad (okrožno sodišče v Sofiji, Bolgarija), odgovori: 1. Člen 13 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da potem ko je dedič pri sodišču države članice, v kateri ima običajno prebivališče, poskrbel za vpis izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini zapustnika, ki je imel ob smrti običajno prebivališče v drugi državi članici, lahko nato drug dedič v zadnjenavedeni državi članici vloži predlog za vpis te izjave. 2. Člen 13 Uredbe št. 650/2012 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sodedič, ki ni tisti, ki je podal izjavo o odpovedi dediščini v državi članici svojega običajnega prebivališča, lahko obvesti sodišče, pristojno za dedovanje, o obstoju te izjave.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).

( 3 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).

( 4 ) Glej člen 4 Uredbe št. 650/2012.

( 5 ) Glej člen 21(1) Uredbe št. 650/2012.

( 6 ) Glej člen 22(1) Uredbe št. 650/2012.

( 7 ) O pojmu veljavnosti glej moje sklepne predloge v zadevi T. N. in N. N. (Izjava o odpovedi dediščini) (C‑617/20, EU:C:2022:49, točke od 40 do 44).

( 8 ) Glej sodbe z dne 1. marca 2018, Mahnkopf, (C‑558/16, EU:C:2018:138, točka 32); z dne 9. septembra 2021, UM (Pogodba o prenosu lastninske pravice mortis causa) (C‑277/20, EU:C:2021:708, točka 29), in z dne 2. junija 2022, T. N. in N. N. (Izjava o odpovedi dediščini) (C 617/20, EU:C:2022:426).

( 9 ) Glej Wautelet, P., v Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Commentaire du Règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2. izdaja, Bruylant, Bruselj, 2016, Člen 13, točka 5.

( 10 ) Glej sodbo z dne 2. junija 2022, T. N. in N. N. (Izjava o odpovedi dediščini) (C‑617/20, EU:C:2022:426, točka 44).

( 11 ) Glej sodbo z dne 21. junija 2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, točka 42). Glej tudi sodbo z dne 2. junija 2022, T. N. in N. N. (Izjava o odpovedi dediščini) (C‑617/20, EU:C:2022:426, točka 41).

( 12 ) V pravnem redu Unije so uvodne izjave opisne, in ne normativne. Poleg tega se vprašanje o njihovi pravni veljavnosti običajno ne postavlja preprosto zato, ker se uvodne izjave navadno odražajo v pravnih določbah predpisa. Dobra zakonodajna praksa institucij Unije si namreč prizadeva za to, da bi uvodne izjave zagotovile dejanski okvir za določbe pravnega besedila. Glej tudi moje sklepne predloge v združenih zadevah X in Visser (C‑360/15 in C‑31/16, EU:C:2017:397, točka 132 in naslednje).

( 13 ) Ob tem pa ne gre za pravno obveznost zadevne osebe in neobstoj takega pošiljanja (informacije) nima nobene pravne posledice. Glej v tem smislu Dutta, A., v Säcker, F. K., Rixecker, R., Oetker, H., Bimberg, B. (ur.), Münchener Kommentar zum BGB, zvezek 12, 8. izdaja, C. H. Beck, München 2020, člen 13 EuErbVO, točka 13.

( 14 ) Glej sodbo z dne 2. junija 2022, T. N. in N. N. (Izjava o odpovedi dediščini) (C‑617/20, EU:C:2022:426, točka 47). Poleg tega je treba opozoriti, da v obravnavani zadevi ne gre za formalno veljavnost izjave na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, temveč samo za način, kako je sodišče, pristojno za odločanje o dedovanju, obveščeno.

( 15 ) Moj poudarek.

( 16 ) Glej tudi uvodno izjavo 7 Uredbe št. 650/2012.