Ugotoviti pa je treba, da se izjema iz člena 1(1), drugi pododstavek, Direktive 77/249 na splošno ne nanaša na različne skupine pravnih poklicev in ni taka, da bi lahko države članice s sklicevanjem na to določbo omejile opravljanje dejavnosti sestavljanja javnih listin, ki se nanašajo na nastanek ali prenos stvarnih pravic na nepremičnini, na nekatere skupine pravniških poklicev, kot so notarji, in da bi tako tujim odvetnikom prepovedale izvajanje zadevnih dejavnosti na ozemlju teh držav članic. Namen te izjeme je torej, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 34 sklepnih predlogov, preprečiti, da bi odvetniki iz drugih držav članic lahko opravljali navedene dejavnosti v Združenem kraljestvu in na Irskem. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da te določbe v okoliščinah zadeve v glavni stvari ni mogoče uporabiti, ker se izjema iz člena 1(1), drugi pododstavek, Direktive 77/249 nanaša le na določene skupine odvetnikov, ki jih zadevna država pooblasti za izvajanje njihove poklicne dejavnosti pod nazivom, ki je natančno določen v direktivi, in ne na poklice, ki niso odvetniški.

Člen 1(1), drugi pododstavek, Direktive Sveta z dne 22. marca 1977 o učinkovitem uresničevanju svobode opravljanja storitev odvetnikov (77/249/EGS) je treba razlagati tako, da se ne uporablja za ureditev države članice, kakršna je v postopku v glavni stvari, v skladu s katero lahko samo notarji overjajo podpise na listinah, ki so potrebne za nastanek ali prenos stvarnih pravic na nepremičninah, in tako izključuje možnost, da bi se v tej državi članici priznala taka overitev, ki jo je opravil odvetnik s sedežem v drugi državi članici.

Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je v postopku v glavni stvari, v skladu s katero lahko samo notarji overjajo podpise na listinah, ki so potrebne za nastanek ali prenos stvarnih pravic na nepremičninah, in tako izključuje možnost, da bi se v tej državi članici priznala overitev, ki jo je opravil odvetnik s sedežem v drugi državi članici na podlagi svojega nacionalnega prava.

Ker pa ta določba ne omogoča priznavanja overitve podpisa, ki jo je opravil odvetnik s sedežem v drugi državi članici, v tem primeru Češki republiki, kjer v skladu z nacionalnim pravom zakonito opravlja podobne storitve, tak pridržek pristojnosti temu strokovnjaku preprečuje ponujanje tovrstnih storitev strankam, ki jih želijo uporabiti v Avstriji. Poleg tega, glede na sodno prakso, navedeno v točkah 34 in 35 te sodbe, tak pridržek pristojnosti tudi omejuje možnost avstrijskega državljana, kot prejemnika take storitve, da zaradi vpisa v zemljiško knjigo vstopi v Češko republiko z namenom, da bi prejel storitev, ki je v Avstriji ne more prejeti. Ugotoviti je torej treba, da nacionalna določba iz postopka v glavni stvari pomeni omejitev svobode opravljanja storitev, ki se zagotavlja s členom 56 PDEU.

Po eni strani je treba ugotoviti, kot sta med drugim poudarili avstrijska in nemška vlada, da ima zemljiška knjiga, predvsem v nekaterih državah članicah z latinskim notariatom, odločilen pomen zlasti pri prometu z nepremičninami. Zlasti imajo vpisi v zemljiško knjigo, kakršna je avstrijska zemljiška knjiga, konstitutivne učinke, tako da pravica osebe, ki je vpis predlagala, nastane šele z vpisom. Vodenje zemljiške knjige je tako bistvena sestavina preventivnega delovanja pravosodja v smislu, da zagotavlja dobro uporabo zakonov in pravno varnost aktov, sklenjenih med posamezniki, kar spada med naloge in obveznosti države. V teh okoliščinah nacionalne določbe, ki nalagajo, da je treba pri zapriseženih strokovnjakih, kot so notarji, overiti pravilnost vpisov, ki se zabeležijo v zemljiško knjigo, prispevajo k zagotavljanju pravne varnosti prometa z nepremičninami in k dobremu delovanju zemljiške knjige ter so na splošno povezane z ohranjanjem učinkovitega izvajanja sodne oblasti, ki je v skladu s sodno prakso Sodišča nujni razlog v splošnem interesu (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 1996, Reisebüro Broede,C‑3/95, EU:C:1996:487, točka 36). Zato je treba ugotoviti, da cilji, na katere se sklicuje avstrijska vlada, pomenijo nujni razlog v splošnem interesu, s katerim se lahko upraviči nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari.

V obravnavani zadevi, kot to izhaja iz stališč, ki so jih avstrijski organi predstavili na obravnavi v tej zadevi, je vloga notarja pomembna in nujna za izvedbo vpisa v zemljiško knjigo, ker prispevek tega strokovnjaka ni omejen na potrjevanje istovetnosti osebe, ki je podpisala dokument, temveč pomeni tudi to, da se notar seznani z vsebino zadevnega akta, da zagotovi zakonitost nameravane transakcije, in preizkusi, ali je predlagatelj poslovno sposoben za to transakcijo.

V teh okoliščinah dejstvo, da so dejavnosti, povezane z overjanjem aktov, s katerimi se ustanovi ali prenese stvarna pravica na nepremičnini, pridržane za predpisano skupino strokovnjakov, ki uživa javno zaupanje in je pod posebnim nadzorom zadevne države članice, pomeni ustrezen ukrep za dosego ciljev dobrega delovanja sistema zemljiške knjige ter zagotovitve zakonitosti in pravne varnosti aktov, ki jih sklenejo posamezniki med seboj. Poleg tega je treba ugotoviti, da dejavnost odvetnikov, ki potrjujejo pristnost podpisov na aktih, ni primerljiva z dejavnostjo overjanja, ki jo opravljajo notarji, in da ureditev overjanja temelji na strožjih določbah. V teh okoliščinah bi, če bi se bilo treba iz razlogov, ki se nanašajo na svobodo opravljanja storitev odvetnikov, odpovedati državnemu nadzoru in učinkovitemu zagotavljanju nadzora nad vpisi v zemljiško knjigo, to vodilo do motenj pri dobrem delovanju sistema zemljiške knjige in pri zagotavljanju zakonitosti in pravne varnosti aktov, ki jih sklenejo posamezniki med seboj.

(Glej točke 51, 52, 58, 59, 62, od 64 do 66, 69, in71 ter točko 2 izreka.)