ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(1), (17), (29) in (33) Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sprejeta 28. maja 1999 v Montrealu in odobrena v imenu Evropske unije s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 491, v nadaljevanju: Montrealska konvencija), člena 2(1)(a) in (c) Uredbe Sveta (ES) št. 2027/97 z dne 9. oktobra 1997 o odgovornosti letalskih prevoznikov v zvezi z letalskim prevozom potnikov in njihove prtljage (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 3, str. 489), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 889/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. maja 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 6, str. 246, v nadaljevanju: Uredba št. 2027/97), člena 3(c) in (g) Uredbe (ES) št. 785/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o zahtevah v zvezi z zavarovanjem za letalske prevoznike in operaterje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 160), člena 67 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42), člena 18 Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti („Rim II“) (UL L 199, str. 40) in člena 7(1)(f) Druge direktive Sveta z dne 22. junija 1988 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev in o spremembah Direktive 73/239/EGS (88/357/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 198), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 346, v nadaljevanju: Direktiva 88/357).
63

Zato kaznovanje davčnega zavezanca zaradi nespoštovanja knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna z zavrnitvijo pravice do odbitka jasno presega to, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve pravilne uporabe teh obveznosti, ker pravo Unije ne onemogoča, da bi države članice, če bi bilo to potrebno, naložile globo ali denarno kazen, ki je sorazmerna teži kršitve. Takšna praksa tudi jasno presega to, kar je nujno za dosego pravilnega pobiranja DDV in preprečevanja utaj v smislu člena 273 Direktive 2006/112, saj lahko vodi do izgube pravice do odbitka, če davčna uprava spremeni obračun šele po poteku prekluzivnega roka, ki ga ima na voljo davčni zavezanec, da opravi odbitek (glej po analogiji sodbo Ecotrade, C‑95/07 in C‑96/07, EU:C:2008:267, točki 67 in 68).
11

Člen 4 te direktive določa: „1. Oznaka v skladu s Prilogo I vsebuje podatke o materialu, ki predstavlja vsaj 80 % površine gornjega dela in podloge in vložka obutve ter vsaj 80 % prostornine podplata. Če nobeden od materialov ne predstavlja vsaj 80 %, je treba navesti podatke o dveh glavnih materialih, ki so uporabljeni v sestavi obutve. 2. Podatki so prikazani na obutvi. Proizvajalec ali njegov pooblaščeni zastopnik s sedežem v Skupnosti lahko izbere piktogram ali pisni prikaz podatkov vsaj v jeziku ali jezikih, ki jih določi država članica potrošnje, v skladu s Pogodbo, kakor je določeno in slikovno prikazano v Prilogi I. Države članice s svojimi nacionalnimi določbami zagotovijo, da so potrošniki ustrezno obveščeni o pomenu teh piktogramov, pri tem pa skrbijo, da take določbe ne ustvarjajo ovire v trgovanju. 3. V tej direktivi označevanje zajema pritrjevanje potrebnih podatkov na vsaj en kos obutve v vsakem paru. Za označevanje se lahko uporabi tisk, nalepka, žig ali priložena etiketa. 4. Oznaka mora biti vidna, varno pritrjena in dostopna, dimenzije piktograma pa morajo biti dovolj velike, da so podatki na njem lahko razumljivi. Oznaka ne sme zavajati potrošnika. 5. Proizvajalec ali njegov pooblaščeni zastopnik s sedežem v Skupnosti morata priskrbeti oznako in poskrbeti za točnost podatkov na oznaki. Če niti proizvajalec niti njegov pooblaščeni zastopnik nimata sedeža v Skupnosti, ta dolžnost preide na osebo, odgovorno za prvo dajanje obutve na trg v Skupnosti. Prodajalec na drobno mora še naprej zagotavljati, da ima obutev, ki jo prodaja, ustrezno oznako, predpisano s to direktivo.“
36

Glede na navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 39(2) ES razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica za namene obdavčitve dohodkov delavca nerezidenta, ki je v tej državi članici del zadevnega leta opravljal poklicno dejavnost, nato pa jo je opravljal v drugi državi, zavrne dodelitev davčne ugodnosti temu delavcu ob upoštevanju njegovega osebnega in družinskega položaja, kajti čeprav je v tej državi članici prejel vse ali skoraj vse dohodke v tem obdobju, ti ne dosegajo glavnine njegovih obdavčljivih virov za tisto leto. Okoliščina, da je delavec odšel opravljat svojo poklicno dejavnost v tretjo državo, in ne v drugo državo članico Unije, na to razlago ne vpliva.
11

Člen 86(1) usklajenega zakona z dne 14. julija 1994 o obveznem zdravstvenem zavarovanju in prejemkih (Moniteur belge z dne 27. avgusta 1994, str. 21524) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon z dne 14. julija 1994), določa: „Kot upravičenci imajo pravico do nadomestila za nezmožnost za delo osebe, kot so opredeljene v naslovu IV, poglavje III, tega usklajenega zakona, pod pogoji, ki jih ta določa, in ki so: 1. (a) delavci, ki so zavezanci za obvezno zavarovanje za prejemke na podlagi zakona z dne 27. junija 1969 o spremembi zakona-odloka z dne 28. decembra 1944 o socialni varnosti delavcev, vključno z delavci, ki so upravičeni do prejemkov (dolgovanih na podlagi nezakonite prekinitve pogodbe o zaposlitvi, enostranske prekinitve pogodbe o zaposlitvi predstavnikov delavcev, enostranske prekinitve pogodbe o zaposlitvi predstavnikov sindikatov ali sporazumne prekinitve pogodbe o zaposlitvi), v obdobju, ki ga to nadomestilo vključuje; (b) delavci, navedeni zgoraj, v času počitka iz člena 32(1), točka 4; (c) delavci v položajih iz člena 32(1), točki 3 in 5; […] 2. delavci, ki v obdobju nezmožnosti za delo (ali varstva materinstva), kot je opredeljeno s tem usklajenim zakonom, niso več upravičenci iz točke 1; 3. delavci, ki so imeli po izteku podaljšanega obdobja zavarovanja iz člena 32(1), točka 6, status iz točke 1, če so postali nezmožni za delo (ali so najpozneje prvi delovni dan po izteku podaljšanega obdobja vključeni v obdobje varstva materinstva).“
37

V skladu s členom 13(1), prvi pododstavek, Direktive o DDV, občine namreč ne štejejo za zavezance za DDV, kadar pobirajo dajatve, kot so DUP, medtem ko na podlagi člena 9 navedene direktive družbe, kot je Lisboagás, štejejo za davčne zavezanke za DDV, kadar opravljajo „ekonomske dejavnosti“ v smislu te določbe. Poleg tega, kot izhaja iz ugotovitev iz točk 31, 33 in 34 te sodbe, občinsko pobiranje DUP in prenos – z družbe Lisboagás na družbo, zadolženo za trženje plina – pravice do uporabe plinskega omrežja, ki ga družba Lisboagás upravlja s plačilom protidajatve, ki vključuje znesek DUP, ne pomenita „podobnih dejavnosti“.
16

V prilogi št. 4 zakona št. 9/2012 je bilo navedeno: „Lestvica odstotnih deležev znižanja dajatve za onesnaževanje starost vozila odstotni delež znižanja (%) novo 0 ≤ 1 mesec 3 > 1 mesec do vključno 3 mesecev 5 > 3 mesece do vključno 6 mesecev 8 > 6 mesecev do vključno 9 mesecev 10 > 9 mesecev do vključno 1 leta 13 > 1 leto do vključno 2 let 21 > 2 leti do vključno 3 let 28 > 3 leta do vključno 4 let 33 > 4 leta do vključno 5 let 38 > 5 let do vključno 6 let 43 > 6 let do vključno 7 let 49 > 7 let do vključno 8 let 55 > 8 let do vključno 9 let 61 > 9 let do vključno 10 let 66 > 10 let do vključno 11 let 73 > 11 let do vključno 12 let 79 > 12 let do vključno 13 let 84 > 13 let do vključno 14 let 89 > 14 let 90“
50

Zato je treba na vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da pomeni pogoj, določen v zavarovalni pogodbi in katerega namen je jamstvo za kritje obrokov, dolgovanih posojilodajalcu, v primeru popolne nezmožnosti za delo posojilojemalca, izjemo, določeno v tem členu, le če predložitveno sodišče ugotovi: — prvič, da ta pogoj glede na naravo, splošno sistematiko in določbe pogodbenega okvira, v katerega je umeščen, ter glede na pravne in dejanske okoliščine opredeljuje glavni element navedenega okvira, ki kot tak določa njegove bistvene značilnosti, — drugič, da je navedeni pogoj oblikovan jasno in razumljivo, torej da za potrošnika ni le slovnično razumljiv, ampak da sta v pogodbi tudi pregledno razložena mehanizem, v katerega spada zadevni pogoj, ter povezava med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim z drugimi pogoji, tako da lahko ta potrošnik na podlagi natančnih in razumljivih meril presodi, kakšne so ekonomske posledice, ki iz tega izhajajo zanj.
1.

Člen 60 Uredbe Sveta (EGS) št. 918/83 z dne 28. marca 1983 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija, je treba razlagati tako, da če so živali, posebej pripravljene za laboratorijsko uporabo, ki jih uvoznik uvozi na ozemlje Evropske unije, namenjene za javni zavod ali zasebno podjetje z dovoljenjem, ki se ukvarja predvsem z izobraževanjem ali znanstvenimi raziskavami, je ta uvoznik, tudi če sam ni ta zavod ali podjetje, lahko upravičen do oprostitve uvoznih dajatev, ki so v tem členu določene za to vrsto blaga.
3

V uvodnih izjavah 3, 4, 9, 10, od 13 do 15, 18 in 25 Direktive 2001/84 je navedeno: „(3) Namen sledne pravice je zagotoviti, da imajo avtorji grafičnih in likovnih umetniških del korist od ekonomske uspešnosti svojih izvirnih umetniških del. […] (4) Sledna pravica je sestavni del avtorske pravice in je bistvena prednostna pravica avtorjev. Vzpostavitev takšne pravice v vseh državah članicah ustreza potrebi po tem, da ustvarjalcem priskrbimo ustrezno in standardno raven varstva. […] (9) Sledna pravica je trenutno predvidena v domači zakonodaji večine držav članic. Takšni zakoni, kjer obstajajo, imajo nekatere razlike, še posebej glede del, ki jih zajema, upravičencev do nadomestil, uporabljene stopnje, transakcij, za katere velja plačevanje nadomestila, in osnove, na kateri so te izračunane. […] Ta pravica je torej dejavnik, ki pripomore k izkrivljanju konkurence, pa tudi k preusmeritvi trgovanja znotraj Skupnosti. (10) Takšne neskladnosti glede obstoja sledne pravice in njene uporabe s strani držav članic neposredno vplivajo na pravilno delovanje notranjega trga z umetninami, kot ga ureja člen 14 Pogodbe. V takšni situaciji je člen 95 Pogodbe ustrezna pravna podlaga. […] (13) Obstoječe razlike med zakoni je treba odstraniti, kadar izkrivljajo delovanje notranjega trga, pojav katerih koli novih razlik te vrste pa je treba preprečiti. Razlik, ki po pričakovanjih ne morejo vplivati na delovanje notranjega trga, ni treba odstraniti oziroma preprečiti. (14) […] Obstoj razlik med nacionalnimi določbami glede sledne pravice izkrivlja konkurenco in preusmerja trgovanje znotraj Skupnosti ter vodi k neenaki obravnavi umetnikov glede na to, kje se prodajo njihova dela. […] (15) Glede na obseg razhajanj med nacionalnimi določbami je treba torej nujno sprejeti usklajevalne ukrepe za urejanje neskladnosti med zakoni držav članic na področjih, kjer lahko takšne neskladnosti povzročijo ali ohranjajo izkrivljene pogoje konkurence. Ni pa nujno uskladiti vsake določbe zakonov držav članic o sledni pravici, za to, da ohranimo kar največ prostora za nacionalno odločanje, pa je dovolj omejiti izvajanje usklajevanja na tiste domače določbe, ki najbolj neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga. […] (18) Obseg sledne pravice naj se razširi na vsa dejanja nadaljnje odsvojitve, z izjemo dejanj, ki se izvedejo neposredno med osebami, ki delujejo kot zasebniki brez sodelovanja strokovnjakov s trga umetnin. […] […] (25) Oseba, ki izplačuje nadomestilo, naj bo načeloma prodajalec. Državam članicam naj se da možnost, da poskrbijo za izjeme pri tem načelu glede odgovornosti za plačilo. Prodajalec je oseba ali podjetje, v imenu katerega se sklene prodaja.“
(Glej točke od 32 do 34, 36, 37, 40 in 41 ter točko 1 izreka.)

Člen 107 PDEU in člen 4(3) PEU v povezavi s členom 4(2) odločbe Komisije 2009/287 o državni pomoči, ki jo je Poljska dodelila kot del pogodb o nakupu energije, in državni pomoči, ki jo Poljska namerava dodeliti v zvezi z nadomestilom za prostovoljno prenehanje pogodb o nakupu energije je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da nacionalni organi in sodišča – kadar je Komisija shemo državnih pomoči preučila ob upoštevanju Sporočila o metodologiji za analizo državne pomoči v zvezi z nasedlimi stroški in je ugotovila njeno združljivost z notranjim trgom pred njenim izvajanjem – v času izvajanja zadevne pomoči preverijo, ali je ta skladna z načeli iz te metodologije.

Člen 4(1) in (2) odločbe 2009/287 o državni pomoči, ki jo je Poljska dodelila kot del pogodb o nakupu energije, in državni pomoči, ki jo Poljska namerava dodeliti v zvezi z nadomestilom za prostovoljno prenehanje pogodb o nakupu energije v povezavi s Sporočilom o metodologiji za analizo državne pomoči v zvezi z nasedlimi stroški je treba razlagati tako, da v okoliščinah, za katere je značilna sprememba v strukturi skupin podjetij, na katera se nanaša navedena odločba, zahteva, da se pri določitvi letne prilagoditve nadomestila nasedlih stroškov, ki ga je treba plačati proizvajalcu iz skupine podjetij, upošteva ta prilagoditev in zato tudi finančni izid te skupine na dan, ko se ta prilagoditev izvede.

Ker namreč odločba 2009/287 v skladu s svojim členom 4(2) temelji na metodologiji nasedlih stroškov in ker se uporablja za nadomestila nasedlih stroškov, ki jih je treba plačati za obdobje od leta 2006 do leta 2025, je treba v teh okoliščinah šteti, da zanjo velja enaka razvojna logika kot za to metodologijo in jo je treba torej razlagati v skladu z dinamičnim pristopom. Zato je treba letno prilagoditev nadomestila nasedlih stroškov izvesti ob upoštevanju dejanskih razmer na trgu v času izračuna zneska, kar vključuje presojo razvoja konkurence na zadevnem trgu. Iz tega izhaja, da je vse spremembe v lastniških strukturah družb, ki proizvajajo električno energijo, spadajo na področje uporabe navedene odločbe in zato jih morajo nacionalni organi ali sodišča upoštevati pri izvedbi popravka letnega zneska nadomestila nasedlih stroškov.

(Glej točke od 51 do 53 in 56 ter točko 2 izreka.)
Praktična navodila za stranke, v zvezi z zadevami, predloženimi Sodišču so okvirna in niso pravno zavezujoča. Kot je razvidno iz uvodnih izjav od 1 do 3 teh navodil, so bila ta namreč sprejeta za dopolnitev in pojasnilo pravil, ki se uporabljajo za potek postopka pred Sodiščem, za učinkovito izvajanje sodne oblasti, in ne nadomeščajo upoštevnih določb Statuta Sodišča Evropske unije in Poslovnika Sodišča.

(Glej točke od 43 do 45 in 49.)

Davki ne spadajo na področje uporabe določb Pogodbe o državnih pomočeh, razen če se tako financira ukrep pomoči, tako da so njegov sestavni del.

Da bi se lahko štelo, da je davek sestavni del ukrepa pomoči, mora na podlagi upoštevne nacionalne zakonodaje obstajati zavezujoča namembnostna povezava, tako da so prihodki od davka nujno namenjeni financiranju pomoči in neposredno vplivajo na njeno višino, in zato na presojo združljivosti te pomoči z notranjim trgom.

V okviru davčnih ukrepov, s katerimi se delno financira pomoč, ki so naloženi konkurentom upravičenca z namenom, da ta opravlja javne storitve, in niso naloženi temu upravičencu, ti davčni ukrepi niso sestavni del pomoči v naslednjih pogojih: znesek pomoči se določi glede na neto stroške opravljanja obveznosti nalog javne službe; če davčni prihodki presegajo stroške za opravljanja te naloge, je treba presežek prerazporediti v rezervni sklad ali državno blagajno; in če navedeni prihodki ne zadostujejo za kritje teh stroškov, mora ta država zapolniti vrzel.

Ker prihodek od zadevnih davčnih ukrepov nikakor neposredno ne vpliva na višino dodeljene pomoči, ker se niti njena dodelitev niti njen znesek ne določi glede na ta prihodek, ki ni nujno namenjen financiranju te pomoči, saj je del navedenega prihodka mogoče prerazporediti za druge namene, ni mogoče šteti, da obstaja zavezujoča namembnostna povezava med temi davčnimi ukrepi in zadevno pomočjo.

Poleg tega, neposredna posledica morebitne neuporabe zadevnih davčnih ukrepov zaradi njihove morebitne neskladnosti s pravom Unije ne bi bilo ogrožanje pomoči, ker je država članica dolžna zapolniti vrzel med finančnimi sredstvi, s katerimi razpolaga upravičenec do pomoči in vsemi njegovimi stroški za opravljanje njegovih obveznosti javne službe.

Okoliščina, da bi obveznost plačila tega davka drugim družbam povzročila dodatno konkurenčno slabši položaj na trgih, na katerih opravljajo dejavnosti v konkurenci z upravičencem, ker slednji ni bil dolžan plačati tega davka, ne zadošča za dokaz, da je davek sestavni del te pomoči. Vprašanje, ali je davek sestavni del pomoči, financirane z davkom, namreč ni odvisno od obstoja konkurenčnega razmerja med dolžnikom tega davka in upravičencem do pomoči, temveč le od obstoja zavezujoče namembnostne povezave med navedenim davkom in zadevno pomočjo v skladu z upoštevno nacionalno zakonodajo.

Drugačna presoja bi pripeljala do ugotovitve, da je treba vsak davek, ki se pobira na sektorski ravni in je naložen subjektom, ki so v konkurenčnem položaju z upravičencem do pomoči, ki se z njim financira, preučiti glede na člena 107 in 108 PDEU.

(Glej točke 65, od 68 do 72, 77, od 79 do 81 in 83.)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. junija 2016 – Ciup

(Zadeva C‑288/14) ( 1 )

„Predhodno odločanje — Načelo lojalnega sodelovanja — Načeli enakovrednosti in učinkovitosti — Nacionalna ureditev, ki določa podrobna pravila za vračilo prejetih dajatev, skupaj z obrestmi — Izvršitev sodb v zvezi s temi pravicami do vračila, ki izhajajo iz pravnega reda Unije — Vračilo, razporejeno na pet let — Pogojevanje vračila z obstojem sredstev, prejetih iz naslova dajatve — Nemožnost izvršbe“

1. Pravo Evropske unije — Neposredni učinek — Nacionalni davki, nezdružljivi s pravom Unije — Povračilo — Pravila za izvajanje — Uporaba nacionalnega prava — Meje — Spoštovanje načela lojalnega sodelovanja — Sprejetje strogih podrobnih postopkovnih pravil, ki se uporabljajo posebej za vračilo davka, razglašenega za nezdružljivega s pravom Unije — Dopustnost — Preverjanje, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče (člen 4(3) PEU) (Glej točki 31 in 52 ter izrek.)

2. Pravo Evropske unije — Neposredni učinek — Nacionalni davki, nezdružljivi s pravom Unije — Povračilo — Pravila za izvajanje — Plačilo zamudnih obresti — Uporaba nacionalnega prava — Meje — Spoštovanje načela enakovrednosti — Preverjanje, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče (Glej točke 37, 38 in 52 ter izrek.)

3. Pravo Evropske unije — Neposredni učinek — Nacionalni davki, nezdružljivi s pravom Unije — Povračilo — Pravila za izvajanje — Uporaba nacionalnega prava — Meje — Spoštovanje načela učinkovitosti — Vračilo, razporejeno na pet let — Pogojevanje vračila z obstojem sredstev, prejetih iz naslova dajatve — Nemožnost izvršbe — Nedopustnost (Glej točke 49, 50 in 52 ter izrek.)

Izrek

Načelo lojalnega sodelovanja je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica sprejme določbe, v skladu s katerimi za povračilo davka – za katerega je bilo s sodbo Sodišča ugotovljeno, da je v nasprotju s pravom Unije, oziroma njegova nezdružljivost s pravom Unije iz te sodbe izhaja – veljajo pogoji, ki se nanašajo posebej na ta davek in ki so manj ugodni od tistih, ki bi se za to vračilo uporabljali, če ti pogoji ne bi obstajali, pri čemer mora spoštovanje tega načela preveriti predložitveno sodišče v obravnavani zadevi.

Načelo enakovrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, določi manj ugodna postopkovna pravila od tistih, ki se uporabljajo za podobna pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava. Predložitveno sodišče mora opraviti potrebna preverjanja, da zagotovi spoštovanje tega načela v zvezi z ureditvijo, ki se uporablja za spor, o katerem odloča.

Načelo učinkovitosti je treba razlagati tako, da nasprotuje sistemu vračila vsot – dolgovanih na podlagi prava Unije in katerih višina je bila ugotovljena z izvršljivimi sodnimi odločbami – kakršen je sistem iz postopka v glavni stvari, ki določa razporeditev vračila teh vsot na pet let in ki izvršitev teh odločb pogojuje z razpoložljivostjo sredstev, prejetih na podlagi neke druge dajatve, pri čemer posameznik nima možnosti, da bi javne organe prisilil k izpolnitvi njihovih obveznosti, če tega ne storijo prostovoljno.

( 1 ) UL C 303, 8.9.2014.
Za določitev zneska in oblike denarne kazni, ki je bila naložena državi članici zaradi neizvršitve sodbe Sodišča, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev določb Direktive 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode, je treba glede teže kršitve opozoriti, da je namen te direktive varstvo okolja. Neobstoj ali nezadostnost zlasti naprav za čiščenje te vode ima lahko škodljive posledice na okolje in jih je treba šteti kot zelo resne. Kot oteževalno okoliščino je treba šteti tudi okoliščino, da zadevna država izjavlja, da ni izvršila zadevne sodbe v celoti v skoraj dvajsetih letih od datuma, ko bi morala biti obveznost zagotovitve skladnosti sekundarnega postopka čiščenja zadevne komunalne odpadne vode izpolnjena. Poleg tega da je kršitev zelo dolga, je tudi resna. Vendar je obseg škodljivega vpliva na okolje zelo odvisen od števila aglomeracij, na katere se nanaša očitana neizpolnitev obveznosti. Zato je treba to kršitev za izračun pavšalnega zneska in za določitev denarne kazni šteti za težjo.

(Glej točke 71, 74, 75 in 97.)
Člen 7 Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora nacionalno sodišče, pri katerem je vložena individualna tožba potrošnika za ugotovitev nepoštenosti pogoja v pogodbi, ki ga veže s prodajalcem ali ponudnikom, samodejno prekiniti tak postopek do izdaje pravnomočne sodbe o skupinski tožbi, o kateri še ni bilo odločeno in jo je vložilo združenje potrošnikov na podlagi drugega odstavka tega člena, da bi se v pogodbah iste vrste preprečila nadaljnja uporaba podobnih pogojev, kot so ti, na katere se nanaša individualna tožba, ne da bi bilo mogoče upoštevati pomen take prekinitve z vidika varstva potrošnika, ki je vložil individualno tožbo pred sodiščem, in ne da bi se lahko ta potrošnik izločil iz skupinske tožbe.

Individualne in skupinske tožbe imajo v okviru Direktive 93/13 namreč različne predmete in pravne učinke, tako da lahko postopkovni odnos med potekom ene ali druge tožbe ustreza le postopkovnim zahtevam, ki se nanašajo zlasti na učinkovito izvajanje sodne oblasti in na zahtevo po izogibanju protislovnim sodnim odločbam, ne da bi razmerje med temi različnimi tožbami vodilo do oslabitve varstva potrošnikov, kot je določeno v Direktivi 93/13. V tem okviru nujnost zagotovitve skladnosti med sodnimi odločbami ne more upravičiti neučinkovitosti, ki se odraža v izgubi pravic potrošnika, ki bi mu bile priznane v okviru individualne tožbe, do katere pride zaradi prekinitve postopka do izdaje pravnomočne sodbe o skupinski tožbi, ker bi morala razlika v naravi med sodnim nadzorom v okviru skupinske tožbe in sodnim nadzorom v okviru individualne tožbe načeloma preprečiti tveganje protislovnih sodnih odločb. Enako glede nujnosti razbremenitve sodišč, učinkovitega izvrševanja subjektivnih pravic, potrošnikom priznanih z Direktivo 93/13, ni mogoče ovirati s pomisleki, povezanimi z organizacijo pravosodja neke države članice.

(Glej točke 30, 35, od 40 do 43 in izrek.)