STALIŠČE GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA,

predstavljeno 6. julija 2015 ( 1 )

Zadeva C‑237/15 PPU

Minister for Justice and Equality

proti

Francisu Laniganu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo High Court (Irska))

„Predhodno odločanje — Nujni postopek predhodnega odločanja — Policijsko in sodno sodelovanje v kazenskih zadevah — Okvirni sklep 2002/584/PNZ — Evropski nalog za prijetje — Odločba o predaji — Člen 15 — Zahtevana oseba, ki ne soglaša s svojo predajo in je v priporu — Rok za sprejetje končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje — Člen 17 — Učinki neupoštevanja rokov — Pravice zahtevane osebe — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 6 — Pravica do svobode — Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin — Člen 5(1)(f) in (4) — Pravica do pravnega sredstva v kratkem času zaradi nadzora zakonitosti zadrževanja v priporu — Pravica do izpustitve na prostost — Pojasnila k Listini — Člen 52(3) Listine“

1. Sprejetje Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, ( 2 ) ki so ga morale države članice začeti izvajati 31. decembra 2003, je hitro izzvalo vlaganje predlogov za sprejetje predhodne odločbe. ( 3 ) Ker pa niso vse države članice soglašale, da v skladu s členom 35(2) PEU v različici pred Lizbonsko pogodbo svojim sodiščem omogočijo vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe, so šele zdaj, takoj po koncu prehodnega obdobja, določenega s Protokolom št. 36 o prehodnih določbah, priloženim Pogodbi DEU, Sodišču prvič predložena vprašanja, ki včasih zadevajo posebej nekatere države članice.

2. Sodišče mora znova obravnavati vprašanja v zvezi z evropskim nalogom za prijetje na podlagi predloga za predhodno odločanje po nujnem postopku. ( 4 ) Kot je mogoče ugotoviti, to ni nič neobičajnega, ker je predlog za sprejetje predhodne odločbe del postopka, za katerega je zakonodajalec Unije hotel, da je nujen. ( 5 ) Vendar mi to ne more preprečiti, temveč me mora, nasprotno, spodbuditi, da predlagam odgovor, ki se čim bolj nanaša na posebne okoliščine te zadeve.

3. V tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (Irska), je v obravnavani zadevi Sodišču postavljeno vprašanje glede posledic neupoštevanja rokov, določenih s členom 17 Okvirnega sklepa 2002/584, v katerih mora država članica sprejeti končno odločitev o tem, ali naj se izvrši ali ne evropski nalog za prijetje, ki ga je izdala druga država članica, zlasti če je zahtevana oseba zaradi navedenega naloga prišla v položaj, v katerem ji je bila odvzeta prostost. High Court želi dokončno izvedeti, ali so nacionalna sodišča, ki so morala do zdaj izvajati določbe Okvirnega sklepa 2002/584 brez podpore Sodišča, s tega vidika pravilno razlagala zahteve Okvirnega sklepa 2002/584, da bi lahko ustrezno ukrepalo.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

4. V uvodnih izjavah 1, 5, 8, 12 in 13 Okvirnega sklepa 2002/584 je navedeno: „(1) Po zaključkih Evropskega sveta iz Tampereja 15. in 16. oktobra 1999 in zlasti točke 35 teh zaključkov je treba med državami članicami odpraviti uradni postopek izročitve oseb, ki so po izrečeni končni sodbi na begu pred zakonom, in skrajšati postopek izročitve oseb, ki so osumljene kaznivega dejanja. […] (5) Zastavljeni cilj Unije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami članicami in njegovo nadomestitev s sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi. Nadalje uvedba novega poenostavljenega sistema predaje osumljenih ali obsojenih oseb zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni omogoča, da se odpravijo sedaj zapleteni in zamudni postopki izročitve. Tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami, bi moralo, v območju svobode, varnosti in pravice, v kazenskopravnih zadevah nadomestiti sistem prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe. […] (8) Odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje morajo biti pod zadostnim nadzorom, kar pomeni, da bo pravosodni organ države članice, kjer bodo zahtevano osebo prijeli, moral odločiti o njeni predaji. […] (12) Ta okvirni sklep spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava člen 6 Pogodbe o Evropski uniji in jih izraža Listina o temeljnih pravicah Evropske unije [(v nadaljevanju: Listina)], zlasti Poglavje VI Listine. Nič v tem okvirnem sklepu se ne sme razlagati kot prepoved zavrnitve predaje osebe, za katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, kadar obstaja razlog za prepričanje, da je na podlagi objektivnih elementov, bil nalog izdan z namenom kazenskega pregona in kaznovanja osebe na podlagi njenega spola, rase, vere, etničnega izvora, državljanstva, jezika, političnega prepričanja ali spolne usmerjenosti, ali da bo oseba zaradi katerega od teh razlogov v slabšem položaju. Ta okvirni sklep ne preprečuje, da ne bi država članica uporabljala svojih ustavnih pravil v zvezi z rednim sodnim postopkom [poštenim sojenjem], svobodo združevanja, svobodo tiska in svobodo izražanja v drugih medijih. (13) Osebe se ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti, kadar obstaja resna nevarnost, da bi v tisti državi osebo obsodili na smrt, jo mučili ali z njo kako drugače nečloveško in poniževalno ravnali ali kaznovali.“

5. Člen 1 Okvirnega sklepa 2002/584, naslovljen „Opredelitev evropskega naloga za prijetje in obveznost njegove izvršitve“, določa: „1. Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe s strani druge države članice z namenom uvesti kazenski postopek ali izvršiti kazen zapora ali [varnostni] ukrep, vezan na odvzem prostosti. 2. Države članice izvršijo vsak evropski nalog za prijetje na osnovi načela medsebojnega priznavanja in v skladu z določbami tega okvirnega sklepa. 3. Ta okvirni sklep ne spreminja obveznosti, ki izhajajo iz spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel iz člena 6 Pogodbe o Evropski uniji.“

6. Člen 5 Okvirnega sklepa 2002/584, v katerem so opredeljena „[j]amstva, ki jih mora dati odreditvena država članica v nekaterih primerih“, v točki 3 določa: „Za izvršitev evropskega naloga za prijetje, ki jo izvede izvršitveni pravosodni organ, lahko po zakonu izvršitvene države članice veljajo naslednji pogoji: […] (3) kadar je oseba, ki je predmet evropskega naloga za prijetje z namenom uvedbe kazenskega postopka, državljan ali prebivalec izvršitvene države članice, se jo lahko preda pod pogojem, da se oseba po obravnavi vrne izvršitveni državi članici, da bi v njej prestajala zaporno kazen ali [varnostni] ukrep, vezan na odvzem prostosti, na katerega jo je obsodila odreditvena država članica.“

7. Člena 11 in 12 Okvirnega sklepa 2002/584 določata: „Člen 11 Pravice zahtevane osebe 1. Po prijetju zahtevane osebe izvršitveni pravosodni organ po pravu svoje države zahtevano osebo obvesti o evropskem nalogu za prijetje in o njegovi vsebini ter o možnosti soglašanja s predajo odreditvenemu pravosodnemu organu. 2. Zahtevana oseba, ki je bila prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, ima pravico do pravnega zastopnika in tolmača v skladu z notranjim pravom izvršitvene države članice. Člen 12 Pridržanje osebe v priporu Kadar je oseba prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, izvršitveni pravosodni organ v skladu z zakonodajo izvršitvene države članice odloči, ali bo oseba ostala v priporu. Oseba je lahko kadarkoli začasno izpuščena na prostost v skladu z notranjim pravom izvršitvene države članice, pod pogojem, da pristojni organ te države z vsemi potrebnimi ukrepi osebi prepreči pobeg.“

8. Člen 15 Okvirnega sklepa 2002/584 v zvezi z odločbo o predaji določa: „1. Izvršitveni pravosodni organ odloči, v časovnih rokih in pod pogoji, opredeljenimi v tem okvirnem sklepu, ali bo predal prijeto osebo. 2. Če izvršitveni pravosodni organ ugotovi, da podatki, ki mu jih je poslala odreditvena država članica, ne zadostujejo za odločitev o predaji, zahteva, da se mu nujno pošljejo potrebne dodatne informacije, zlasti v zvezi s členi 3 do 5 in členom 8, in lahko določi rok za njihovo sprejetje, pri tem pa mora upoštevati časovne roke, določene v členu 17. 3. Odreditveni pravosodni organ lahko izvršitvenemu pravosodnemu organu kadarkoli pošlje kakršenkoli dodaten koristen podatek.“

9. Člen 17 Okvirnega sklepa 2002/584, naslovljen „Časovni roki in postopki pri odločitvi o izvršitvi evropskega naloga za prijetje“, določa: „1. Evropski nalog za prijetje je treba obravnavati in izvršiti kot nujno zadevo. 2. V primeru, ko zahtevana oseba soglaša s predajo, mora biti končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje sprejeta v 10 dneh po soglasju. 3. V drugih primerih mora biti končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje sprejeta v 60 dneh po prijetju zahtevane osebe. 4. Kadar se v posebnih primerih evropski nalog za prijetje ne more izvršiti v časovnih rokih iz odstavkov 2 in 3, izvršitveni pravosodni organ o tem nemudoma obvesti odreditveni pravosodni organ in pojasni razloge za zamudo. V takem primeru se časovni rok lahko podaljša za dodatnih 30 dni. 5. Dokler izvršitveni pravosodni organ ne sprejme dokončne odločitve o [izvršitvi] evropske[ga] nalog[a] za prijetje, mora zagotoviti, da ostanejo izpolnjeni materialni pogoji, potrebni za dejansko predajo osebe. 6. Pri vsaki zavrnitvi izvršitve evropskega naloga za prijetje se morajo navesti razlogi. 7. Kadar v posebnih okoliščinah država članica ne more upoštevati časovnih rokov iz tega člena, o tem obvesti [Evropsko agencijo za krepitev pravosodnega sodelovanja (Eurojust)] in navede razloge za zamudo. Poleg tega država članica, ki s strani druge države članice doživlja ponavljajoče se zamude pri izvrševanju evropskega naloga za prijetje, o tem obvesti Svet, da bi se izvajanje te okvirne odločbe ocenilo na ravni držav članic.“

10. Člen 23 Okvirnega sklepa 2002/584, v katerem so opredeljeni „[č]asovni roki za predajo [zahtevane] osebe“, določa: „1. Zahtevana oseba se preda v najkrajšem možnem času na dan, o katerem se dogovorita pravosodna organa. 2. Oseba se preda najpozneje v 10 dneh po končni odločitvi o izvršitvi evropskega naloga za prijetje. 3. Če predajo zahtevane osebe v časovnem roku iz odstavka 2 preprečijo okoliščine, na katere državi članici nimata vpliva, se izvršitvena in odreditvena pravosodna organa takoj povežeta med seboj in se dogovorita o novem datumu. V tem primeru se predaja opravi v roku 10 dni po dogovorjenem novem datumu. 4. Predaja se lahko izjemoma začasno preloži iz resnih humanitarnih razlogov, na primer kadar obstaja upravičen razlog za prepričanje, da bo očitno ogrozila življenje ali zdravje zahtevane osebe. Evropski nalog za prijetje se izvrši, kakor hitro ti razlogi prenehajo. Izvršitveni pravosodni organ nemudoma obvesti odreditveni pravosodni organ in se dogovori o novem dnevu predaje. V tem primeru se predaja opravi v roku 10 dni po dogovorjenem novem datumu. 5. Če je po poteku časovnih rokov iz odstavkov 2 do 4 oseba še vedno v priporu, se oseba izpusti.“

11. Nazadnje člen 26 Okvirnega sklepa 2002/584, naslovljen „Vštevanje pripora, prebitega v izvršitveni državi članici“, določa: „1. Odreditvena država članica odšteje celoten čas pripora, ki je bil prebit pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje, od celotnega časa pripora, ki ga mora oseba prestati v odreditveni državi članici po izrečeni kazni zapora ali [varnostnega] ukrepa, vezanega na odvzem prostosti. 2. V ta namen izvršitveni pravosodni organ ali centralni organ, imenovan na podlagi člena 7, ob predaji osebe pošlje odreditvenemu pravosodnemu organu vse podatke v zvezi s trajanjem pripora zahtevane osebe na podlagi evropskega naloga za prijetje.“

B – Irsko pravo

12. Okvirni sklep 2002/584 je bil v irsko pravo prenesen z aktom European Arrest Warrant Act iz leta 2003, ( 6 ) kakor je bil spremenjen. Člen 13 EAW iz leta 2003 določa: „(1) Centralni organ v državi čim prej po prejetju evropskega naloga za prijetje, ki mu je posredovan v skladu s členom 12, vloži predlog ali poskrbi za vložitev predloga pri High Court za odobritev izvršitve evropskega naloga za prijetje ali točnega prepisa tega naloga. (2) Če je High Court ob predlogu iz odstavka 1 prepričano, da so v zvezi z evropskim nalogom za prijetje izpolnjene določbe tega zakona, lahko odobri izvršitev evropskega naloga za prijetje. (3) Evropski nalog za prijetje lahko, potem ko so izpolnjene določbe odstavka 2, izvrši kateri koli pripadnik Garda Síochána [(irska policija)] v katerem koli delu države in se lahko tako izvrši ne glede na to, da ga pripadnik ob njegovi izvršitvi nima pri sebi, evropski nalog za prijetje ali njegov točen prepis, odobren v skladu z določbami odstavka 2, pa se prijeti osebi pokaže ob prijetju, ko se ji tudi izroči njegov izvod, ali, če pripadnik takrat naloga ali točnega prepisa nima pri sebi, najpozneje v 24 urah po prijetju. (4) Oseba, prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, je ob prijetju obveščena o svoji pravici, da: (a) soglaša s svojo predajo odreditveni državi na podlagi člena 15; (b) pridobi ali se ji zagotovi strokovno pravno svetovanje in zastopanje ter; (c) kadar je to ustrezno, pridobi ali se ji zagotovijo storitve tolmača. (5) Oseba, prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje, se čim prej po prijetju privede pred High Court, ki, če je prepričano, da je to oseba, za katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, (a) odredi začasni pripor za osebo ali jo izpusti proti varščini (za to ima High Court enake pristojnosti v zvezi z začasnim priporom, kot bi jih imelo, če bi bila pred njega privedena oseba, obtožena kaznivega dejanja); (b) določi datum za namen člena 16 (to je datum, ki ni poznejši od 21 dni po datumu prijetja osebe) in (c) obvesti osebo, da ima pravico, da: (i) soglaša s svojo predajo odreditveni državi na podlagi člena 15; (ii) pridobi ali se ji zagotovi strokovno svetovanje in zastopanje ter, (iii) kadar je to ustrezno, pridobi ali se ji zagotovijo storitve tolmača.“

13. Člen 16(1) EAW iz leta 2003 določa: „Če oseba ne soglaša s svojo predajo odreditveni državi, lahko High Court na tak datum, kot je določen na podlagi člena 13, ali na poznejši datum, ki ga šteje za ustrezen, izda sklep, s katerim odredi, da je oseba predana drugi osebi, ki jo za njeno prejetje ustrezno pooblasti odreditvena država, pod pogojem, da: (a) je High Court prepričano, da je oseba pred njim oseba, za katero je bil izdan evropski nalog za prijetje; (b) je bila izvršitev evropskega naloga za prijetje ali njegovega točnega prepisa odobrena v skladu s členom 13; […] (d) High Court na podlagi členov 21A, 22, 23 ali 24 (vstavljenih s členi 79, 80, 81 in 82 zakona iz leta 2005 o kazenskem pravosodju (teroristična kazniva dejanja) (Criminal Justice (Terrorist Offences) Act 2005)) ni treba zavrniti predaje osebe na podlagi tega zakona in (e) predaja osebe ni prepovedana v skladu z delom 3.“

14. Člen 16(9) in (10) EAW 2003 določa: „(9) Če High Court po izteku 60 dni od prijetja zadevne osebe na podlagi člena 13 ali 14 ni izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2 ali odstavka 1 ali 2 člena 15 ali se je odločilo, da ne bo izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2, centralnemu organu v državi naroči, naj odreditveni pravosodni organ in, kadar je to ustrezno, Eurojust obvesti o tem in razlogih za to, opredeljenih v navodilu, centralni organ v državi pa ravna v skladu s takim navodilom. (10) Če High Court po izteku 90 dni od prijetja zadevne osebe na podlagi člena 13 ali 14 ni izdalo sklepa na podlagi odstavka 1ali 2 ali odstavka 1 ali 2 člena 15 ali se je odločilo, da ne bo izdalo sklepa na podlagi odstavka 1 ali 2, centralnemu organu v državi naroči, naj odreditveni pravosodni organ in, kadar je to ustrezno, Eurojust obvesti o tem in razlogih za to, opredeljenih v navodilu, centralni organ v državi pa ravna v skladu s takim navodilom.“

II – Dejansko stanje v postopku v glavni stvari

15. Magistrates’ Courts de Dungannon v grofiji Tyrone na Severnem Irskem (Združeno kraljestvo) ( 7 ) je 17. decembra 2012 v skladu z Okvirnim sklepom 2002/584 na zahtevo državnega tožilstva Severne Irske izdalo evropski nalog za prijetje F. Lanigana, ( 8 ) da bi se mu sodilo zaradi umora in posesti strelnega orožja z namenom ogrozitve človekovega življenja, to je kaznivih dejanj, ki ju je domnevno storil 31. maja 1998 v Dungannonu, v grofiji Tyrone na Severnem Irskem (Združeno kraljestvo).

16. High Court (Irska) je 7. januarja 2013 odobrilo evropski nalog za prijetje, da bi ga izvršila irska policija (An Garda Síochána).

17. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je bila 16. januarja 2013 prijeta na podlagi evropskega naloga za prijetje in isti dan privedena pred High Court. Ni soglašala s svojo predajo odreditveni državi članici in zanjo je bil odrejen pripor do končne odločitve glede zahteve za njeno predajo.

18. Obravnava pred High Court v zvezi z zahtevo za predajo, ki je bila najprej določena za 29. januar 2013, je bila večkrat preložena iz različnih razlogov, med katerimi je bila zlasti prošnja za odobritev pravne pomoči, predložena 3. julija 2013, ki ji je bilo nazadnje ugodeno 26. julija 2013.

19. High Court je pred tem 26. februarja 2013 zavrnilo predlog tožeče stranke iz postopka v glavni stvari za izpustitev proti varščini.

20. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je šele 26. novembra 2013 navedla enajst razlogov za ugovor („points of objection“) zoper svojo predajo in v njihovo utemeljitev predložila izjavo pod prisego („affidavit“) z dne 16. decembra 2013 in izjavo pod prisego z dne 19. februarja 2014 njenega pravnega zastopnika v Belfastu.

21. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je, potem ko sta s tožečo stranko iz postopka v glavni stvari Sodišču predložili pisna stališča, trdila zlasti, da bi bilo v primeru predaje odreditveni državi članici njeno življenje ogroženo. Od 17. leta naj bi bila članica Provisional Irish Republican Army, nato Irish National Liberation Army (INLA), pri čemer je bila po svojih izjavah 7. septembra 1993 žrtev prvega poskusa umora s strani unionistične paravojaške organizacije Irlande Ulster Freedom Fighters (UFF). Poleg tega naj bi bila žrtev drugega poskusa umora s strani INLA 1. decembra 1995. V izjavi, dani pod prisego, naj bi navedla, da je pet njenih sočlanov v 90. letih umorila bodisi INLA zaradi maščevanja („feud“) bodisi so to storili paravojaški unionisti. Zato naj bi se odločila, da pobegne na Irsko, kjer naj bi spremenila ime iz varnostnih razlogov. Na Severno Irsko se torej ne želi vrniti zaradi strahu, da bi jo ubili lojalistični in republikanski disidenti, pri čemer meni, da je varnostne sile ali zaporniški organi ne morejo zaščititi.

22. Zadeva je bila 17. decembra 2013 predložena sodniku, imenovanemu za obravnavo, določeno za 3. februarja 2014. Vendar je bila ta obravnava na zahtevo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari dvakrat preložena, in sicer na 28. april 2014 in nato na 30. junij 2014, dokler niso bile predložene informacije, zahtevane od organov Združenega kraljestva v zvezi z grožnjo za življenje tožene stranke iz postopka v glavni stvari.

23. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je namreč 9. aprila 2014 od centralnega organa za Severno Irsko, UK National Crime Agency, zahtevala informacije o veljavnih postopkih za zaščito ogroženih zapornikov v zaporih na Severnem Irskem. Agencija Northern Ireland Prison Service (NIPS) je 10. aprila 2014 to zahtevo izpolnila, pri čemer je navedla pojasnila k veljavnim postopkom v zaporniških ustanovah na Severnem Irskem, katerih namen je zaščititi in prevzeti skrb za zapornike, za katere se meni, da bi jih lahko ogrozili drugi zaporniki.

24. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je 16. aprila 2014 centralnemu organu za Severno Irsko poslala drugo zahtevo po informacijah o razlogih, zaradi katerih je bil evropski nalog za prijetje za kazniva dejanja, storjena maja 1988, izdan šele decembra 2012. Crown Solicitor’s Office, predstavnik vlade Združenega kraljestva za Severno Irsko, je na navedeno zahtevo odgovoril z dopisom z dne 24. aprila 2014 s pojasnilom, da je bila tožena stranka iz postopka v glavni stvari hitro identificirana kot osumljenka, vendar naj bi bilo mogoče šele leta 2011 zbrati zadostne dokaze za uvedbo pregona zoper njo, ki ga je začelo državno tožilstvo Severne Irske (Public Prosecution Service for Northern Ireland) 4. maja 2012.

25. Obravnava pri High Court v zvezi z zahtevo po predaji se je naposled začela šele 30. junija 2014 in potekala tri dni, na njej pa je tožena stranka iz postopka v glavni stvari postavila več postopkovnih vprašanj in vprašanj glede dokazov. Trdila je zlasti, da High Court glede na zahteve kontradiktornega postopka ni moglo odločati na podlagi informacije, pridobljene od odreditvene države članice, razen če ni bila pod prisego dana izjava o njeni resničnosti in če ima odvetnik obdolženca pravico do zaslišanja vseh prič, ki jih predlaga tožeča stranka. High Court, ki je 4. julija 2014 preložilo postopek, je različne predloge tožene stranke zavrglo kot neupoštevne.

26. Dne 17. novembra 2014 je odločalo o vmesnih vprašanjih, ki so mu bila predložena. Najprej je poudarilo, da za postopke v zvezi z evropskim nalogom za prijetje niso veljala redna postopkovna in dokazna pravila, ki urejajo postopke v irskem pravu, in da je kot izvršitveni pravosodni organ utemeljeno preučilo informacije, prejete od odreditvene države članice. Nato je glede na dokaze, ki jih je predložila tožena stranka iz postopka v glavni stvari in v skladu s katerimi naj bi bilo njeno življenje ogroženo, če bi jo bilo treba predati odreditveni državi članici, navedlo, da se je moralo pred odreditvijo predaje čim bolj prepričati, da bo spoštovana obdolženčeva pravica do življenja na podlagi irske ustave in člena 2 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP). Zato je tožečo stranko iz postopka v glavni stvari prosilo, naj preuči do tedaj nesporne navedene dokaze in odreditveno državo članico prosi za dodatne informacije glede bojazni, ki jih je izrazila tožena stranka iz postopka v glavni stvari. High Court je navedlo, da bo obravnavo drugih ugovorov tožene stranke iz postopka v glavni stvari odložilo, dokler se mu ne predložijo zahtevane informacije.

27. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je zato 27. novembra 2014 centralnemu organu za Severno Irsko predložila novo zahtevo za informacije z dopisom, v katerem je opozorila, da je tožena stranka iz postopka v glavni stvari zatrjevala, da bi – če bi bila v zaporu na Severnem Irskem – njeno življenje ogrožali lojalistični in republikanski disidenti, saj naj ji zaporniški organi ne bi mogli zagotoviti varnosti. V navedenem dopisu, ki mu je priložila pod prisego dani izjavi tožene stranke iz postopka v glavni stvari z dne 16. decembra 2013 in njenega pravnega zastopnika z dne 19. februarja 2014, je navedeni centralni organ prosila, naj izrazi stališče, ali je bila ugotovljena dejanska in neposredna grožnja za življenje tožene stranke iz postopka v glavni stvari, in če je bila, ali je agencija NIPS zadevni osebi lahko zagotovila učinkovito zaščito (Observations UK, točka 6). Agencija NIPS in policija Severne Irske (Police Service of Northern Ireland) sta na to zahtevo za informacije odgovorili z dopisoma z dne 3. decembra 2014, ki sta bila tožeči stranki iz postopka v glavni stvari poslana 4. decembra 2014.

28. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je s prisego z dne 28. novembra 2014, ki je prispela na High Court 1. decembra 2014, vložila nov predlog za izpustitev proti varščini.

29. Dne 8. decembra 2014 je predložila stališča, v katerih je predlagala zavrnitev njene predaje, ker naj – v skladu z nacionalnimi pravili o kazenskem postopku in dokazih, pa tudi irsko ustavo in Listino – dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ne bi bilo mogoče sprejeti kot dokaz, in če bi jih bilo mogoče, bi jih bilo treba zavrniti, ker jih ne bi bilo mogoče izpodbijati z navzkrižnim zaslišanjem („cross-examination“). Vendar je High Court navedeni predlog zavrglo, ker se je nanašal na uvodna vprašanja, o katerih je že odločilo.

30. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je 8. decembra 2014 navedla dodatni ugovor zoper svojo predajo.

31. Pri High Court je 15. decembra 2014 potekala nova obravnava, na kateri je tožena stranka iz postopka v glavni stvari trdila zlasti, da je treba zahtevo za predajo zavreči zaradi prevelike zamude pri postopku. Poleg tega je predlagala, naj se pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe glede vprašanja v zvezi z zamudo. Nazadnje je zahtevala izpustitev proti varščini.

32. High Court je 19. decembra 2014 odločalo o predlogu tožene stranke iz postopka v glavni stvari za izpustitev proti varščini. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari se ni mogla strinjati s postavljenimi pogoji, ker naj bi določena varščina presegala njene finančne zmožnosti.

33. Pri High Court je 12. januarja 2015 potekala nova obravnava, na kateri je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari navedla, da nasprotuje sklicevanju na zamudo zaradi postopka na tej stopnji, in dodala, da je Supreme Court of Ireland že odločilo o tem vprašanju v sodbi z dne 19. decembra 2005 v zadevi Dundon proti The Governor of Cloverhill Prison. ( 9 ) Tožena stranka iz postopka v glavni stvari pa je trdila, da so imela irska sodišča možnost, da Sodišču Evropske unije predložijo vprašanja za predhodno odločanje, od 1. decembra 2014, zato naj razlaga iz sodbe Dundon ne bi več zavezovala High Court.

34. Navedena zadeva je bila zato vrnjena v razsojanje 18. januarja 2015, ko je High Court zlasti odločilo, da Sodišču predloži vprašanje v zvezi z zamudo zaradi postopka, pri čemer je pripomnilo, da irski sistem ne more delovati v okviru omejitev, določenih s členom 17 Okvirnega sklepa 2002/584, in da zato želi dobiti pojasnilo glede razlage te določbe.

35. Zadeva je bila nato večkrat vrnjena v razsojanje, da bi lahko stranke iz postopka v glavni stvari dale predloge glede besedila vprašanja, ki naj bi se predložilo Sodišču, in predložile stališča.

36. High Court je medtem 2. februarja 2015 ugodilo predlogu za spremembo finančnih pogojev glede varščine, določene 19. decembra 2014, vendar ga je 9. februarja 2015 zavrnilo. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je zato zadevo predložila Court of Appeal.

III – Vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

37. High Court je glede na navedene okoliščine z odločbo z dne 19. maja 2015, ki je prispela na Sodišče 22. maja 2015, Sodišču v predhodno odločanje postavilo ti vprašanji: „1. Kakšen je učinek neupoštevanja rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa [2002/584] v povezavi s členom 15 navedenega okvirnega sklepa? 2. Ali zaradi neupoštevanja rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa [2002/584] posameznik, ki je do odločitve o njegovi predaji v priporu dlje, kot je določeno z navedenimi roki, pridobi pravice?“

38. High Court je pojasnilo, da irski sistem po njegovem mnenju ne bi mogel delovati v okvirih omejitev, določenih s členom 17 Okvirnega sklepa 2002/584, da posledice, izhajajoče iz te nezmožnosti, pomenijo dejansko težavo, s katero je mogoče utemeljiti predlog za sprejetje predhodne odločbe, in da bi lahko razlaga Sodišča v zvezi s to določbo vplivala na končno odločitev, ki jo mora High Court sprejeti v postopku v glavni stvari.

39. V zvezi s tem poudarja, da je Supreme Court v sodbi Dundon zavrnilo zahtevo za sprejetje odločitve o zakonitosti prijetja osebe, ki je bila v priporu na podlagi evropskega naloga za prijetje pod podobnimi pogoji, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari.

40. Navedena oseba je trdila, da High Court ni sprejelo končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje v 60 dneh, določenih z irsko zakonodajo, zato bi jo bilo treba izpustiti. Vendar je Supreme Court razsodilo, da je bil pripor zakonit, pri čemer je najprej navedlo, da zahtevana oseba nima pravice do takojšnje izpustitve, če High Court ne sprejme odločitve v predpisanih rokih, saj naj bi bilo treba tako posledico ob upoštevanju temeljne obveznosti držav članic, da izvršijo evropski nalog za prijetje, jasno in nedvoumno predvideti. Poleg tega je poudarilo, da obveznost High Court, da izvrši evropski nalog za prijetje, ni prenehala po izteku roka 60 dni. Dodalo je, da so bili predpisani roki uvedeni za namene notranje discipline v državah članicah, in ne da bi se podelile pravice posameznikom. Nazadnje je navedlo, da je moralo nacionalno pravo razlagati v skladu z Okvirnim sklepom 2002/584.

41. Predložitveno sodišče je z isto odločbo še predlagalo Sodišču, naj za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe uporabi nujni postopek predhodnega odločanja, določen v členu 107 njegovega poslovnika.

42. V zvezi s tem je navedlo, da se z navedenim predlogom postavlja eno ali več vprašanj v zvezi s področji iz naslova V tretjega dela PDEU in da je bila tožena stranka iz postopka v glavni stvari v priporu od 16. januarja 2013. Poleg tega je pojasnilo, da se je nagibalo k strinjanju s sodbo Dundon, ki jo je izdalo Supreme Court, vendar je želelo ob tej priložnosti pred odločitvijo v zvezi s tem preveriti stališče Sodišča.

43. Zato se je četrti senat Sodišča 28. maja 2005 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da ugodi predlogu predložitvenega sodišča za obravnavo predloga za sprejetje predhodne odločbe po nujnem postopku. Poleg tega je na podlagi člena 113(2) odločil, da Sodišču predlaga predodelitev zadeve številčnejši sestavi.

44. Četrti senat Sodišča je v skladu s členom 109(2) Poslovnika stranke iz postopka v glavni stvari državo članico, v kateri je predložitveno sodišče, in institucije iz člena 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pozval k predložitvi pisnih stališč do 15. junija 2015. Sodišče je v skladu s členom 109(2) Poslovnika povabilo tudi Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska k predložitvi pisnih stališč do istega datuma ali navzočnosti na obravnavi.

45. Tožeča in tožena stranka iz postopka v glavni stvari, vlada Združenega kraljestva in Evropska komisija so predložile pisna stališča v predpisanem roku.

46. Tožeča in tožena stranka iz postopka v glavni stvari, irska, nemška, španska, francoska in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva pa tudi Komisija so prav tako predložile ustna stališča na obravnavi 1. julija 2015.

IV – Stališča, predložena Sodišču

A – Stališča tožeče stranke iz postopka v glavni stvari

47. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ki predlaga ločen odgovor na navedeni vprašanji, vendar njuno skupno preučitev, meni, da želi predložitveno sodišče zlasti določiti posledice neupoštevanja rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 za postopek predaje. Po njenem mnenju, pri čemer se v zvezi s tem sklicuje na sodbo Dundon, ki jo je izdalo Supreme Court, iztek navedenih rokov toženi stranki iz postopka v glavni stvari ne daje pravice do izpustitve niti do česar koli drugega. V skladu z načelom nacionalne postopkovne avtonomije bi moralo nacionalno sodišče preučiti, ali so bile zaradi trajanja postopka kršene pravice zahtevane osebe, tako da bi bile z njeno predajo kršene njene temeljne pravice. Na obravnavi je dodala, da mnenje tožene stranke iz postopka v glavni stvari, da bi bila zavrnitev zahteve za predajo najbolj odvračilna kazen za odreditvene države članice v primeru neupoštevanja rokov, določenih v členu 17 Okvirnega sklepa 2002/584, nima podlage v navedenem okvirnem sklepu.

48. Prvič, ugotavlja, da člen 17 Okvirnega sklepa 2002/584 ne vsebuje nobene določbe v zvezi z izidom postopka predaje v skladu z roki, ki jih določa, in drugače od člena 23 navedenega okvirnega sklepa ne določa izpustitve zahtevane osebe. Poleg tega naj besedilo odstavkov 2 in 3 navedenega člena 17 ne bi bilo zapisano v velelniku, temveč v pogojniku. ( 10 ) Člen 15(1) Okvirnega sklepa 2002/584 naj bi določal, da „[i]zvršitveni pravosodni organ ‚odloči‘,[ ( 11 )] v časovnih rokih in pod pogoji, opredeljenimi v tem okvirnem sklepu, ali bo predal prijeto osebo“, vendar naj bi bilo treba navedeno določbo brati glede na člen 17(2) in (3) navedenega okvirnega sklepa. Sodišče je v zvezi s tem v sodbi F ( 12 ) navedlo, da „[je treba] roke iz člena 17 Okvirnega sklepa […] razlagati tako, da zahtevajo, da se končna odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje ‚načeloma‘ sprejme v 10 dneh od soglasja za predajo zahtevane osebe, v drugih primerih pa v 60 dneh od prijetja te osebe“. Sodišče naj bi torej priznalo, da je zakonsko mogoče sprejeti končno odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje po izteku predpisanih rokov in da z neupoštevanjem navedenih rokov postopek ni zastaral.

49. Poleg tega naj neupoštevanje navedenih rokov ne bi bilo brez posledic, saj naj bi bile te določene v členu 17(7) Okvirnega sklepa 2002/584. Člen 17, bran kot celota, naj bi tako določal sistem, v katerem naj bi bilo treba končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje v primeru nesoglasja zahtevane osebe načeloma sprejeti v 60 dneh, pri čemer naj bi bilo mogoče ta rok podaljšati za 30 dni, saj naj bi bilo pojasnjeno, po eni strani, da mora izvršitvena država članica v primeru neupoštevanja navedenega roka o tem obvestiti Eurojust in, po drugi strani, da lahko odreditvena država članica v primeru večkratnega neupoštevanja navedenega roka o tem obvesti Svet.

50. Drugič, navedena razlaga naj bi bila poleg tega v skladu z namenom in cilji Okvirnega sklepa 2002/584, ki naj bi bili v skladu s členom 67 PDEU zagotoviti visoko stopnjo varnosti na območju svobode, varnosti in pravice Evropske unije, in sicer tako, da podpira ukrepe sodelovanja med policijskimi in pravosodnimi organi v kazenskih zadevah. Sistem, v skladu s katerim bi bila osebi, ki je zahtevana zaradi kazenskega pregona ali je bila obsojena zaradi kaznivega dejanja, odobrena izpustitev na prostost, pa naj bi bil v nasprotju s sistemom, ki naj bi imel ta cilj. Poleg tega naj bi bili cilji spodbujanja sodelovanja na kazenskem področju ogroženi, če bi bile zahtevane osebe nenadoma izpuščene po izteku predpisanih rokov za postopek predaje. S tem, da se od držav članic zahteva, naj upoštevajo roke, določene z Okvirnim sklepom 2002/584, čeprav jih niso sposobne upoštevati, se ne more spodbujati sodelovanje in to vsekakor pomeni tveganje, da zahtevana oseba ne bi bila predana, če jih ni mogoče upoštevati.

51. Tretjič, cilja učinkovitosti in hitrosti, določena z naslovom V petega dela PDEU in Okvirnim sklepom 2002/584, naj ne bi bila namenjena varstvu temeljnih pravic zahtevane osebe. Njun namen naj bi bil čim bolj zagotoviti prost pretok sodnih odločb s spodbujanjem delovanja kazenskopravnega sistema povsod v Uniji in se tako uspešneje boriti proti kriminalu, zlasti organiziranemu. Posebni namen rokov, določenih z Okvirnim sklepom 2002/584, naj bi bil zagotoviti, da se osebe, ki se želijo izogniti sojenju, privedejo pred kazensko sodišče v čim krajšem razumnem času. To, da izvršitveni pravosodni organ potrebuje več kot 60 ali 90 dni za sprejetje končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje, naj zato ne bi posegalo v nobeno pravico zahtevane osebe.

52. Četrtič, kot naj bi izhajalo iz uvodne izjave 12 in člena 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584, naj ta ne bi učinkoval tako, da spreminja obveznost spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih svoboščin iz člena 6 PEU. Uvodna izjava 10 navedenega okvirnega sklepa naj bi šla še dlje z navedbo, da je mogoče zagon mehanizma izvajanja evropskega naloga za prijetje ustaviti – ne v primeru neupoštevanja predpisanih rokov, temveč samo v primeru kršitev načel iz člena 6(1) PEU. V zvezi s tem je na obravnavi priznala, da je bilo mogoče uporabiti sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 5 EKČP, vendar v nasprotju z mnenjem Komisije le tisto, ki naj bi se nanašala na odstavek 1(f), in ne tiste v zvezi z njenim odstavkom 4. Člen 5(1)(f) EKČP pa naj bi bil kršen le, če pristojni nacionalni organi ob kršitvi nacionalnih postopkovnih pravil ne vodijo postopka skrbno in zato podaljšujejo pripor osebe prek razumnih meja. ( 13 ) Drugače naj bi bilo, če so bili roki prekoračeni po krivdi zahtevane osebe, kar naj bi veljalo za primer iz postopka v glavni stvari. Izpustitev priprte osebe naj nikakor ne bi mogla biti samodejna, saj naj bi bilo treba upoštevati vse okoliščine, zlasti nevarnost pobega, čas, prebit v priporu, in soodgovornost priprte osebe za podaljšanje rokov, saj naj bi bil v nasprotnem primeru kršen cilj Okvirnega sklepa 2002/584. V postopku v glavni stvari naj bi bila torej za roke postopka predaje in s tem za trajanje njenega začasnega pripora odgovorna zlasti tožena stranka iz postopka v glavni stvari.

53. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari na podlagi navedenega ugotavlja, da Okvirni sklep 2002/584 ne vključuje nobene določbe, s katero bi se izničil učinek evropskega naloga za prijetje, če izvršitvenemu pravosodnemu organu ne uspe sprejeti odločitve v rokih, določenih v njegovem členu 17, saj naj bi ta lahko še vedno izpolnil obveznosti po izteku navedenih rokov.

B – Stališča tožene stranke iz postopka v glavni stvari

54. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari je v pisnih stališčih trdila, da različne zamude, ki naj bi podaljšale postopek pri High Court, ne morejo pomeniti posebnih okoliščin v smislu člena 17(7) Okvirnega sklepa 2002/584. V teh okoliščinah navaja več rešitev za kršitev navedenega člena 17, ki bi lahko bile sprejete ločeno ali kumulativno, in sicer zavrnitev predaje odreditveni državi članici, skrajšanje celotnega trajanja njenega začasnega pripora, njeno izpustitev proti varščini pod razumnimi pogoji in nazadnje plačilo odškodnine, ki naj bi se razdelila med zadevnima državama članicama sorazmerno z njuno posamično soodgovornostjo za povzročene zamude.

55. V zvezi s tem pojasnjuje, da bi bila zaradi neobstoja določbe, enakovredne členu 23(5) Okvirnega sklepa 2002/584, zavrnitev predaje odreditveni državi članici, ki naj bi bila podobna postopku ugotavljanja zakonitosti prijetja v sistemih common law, najbolj odvračilna rešitev za neutemeljene zamude držav članic, v katerih naj bi se izvršili evropski nalogi za prijetje, pri čemer naj bi bilo v irskem pravu na podlagi Criminal Law (Jurisdiction) Act 1976 dovoljeno na Irskem preganjati kazniva dejanja, storjena na Severnem Irskem, kakršna so iz postopka v glavni stvari. Na obravnavi je navedla, da Okvirni sklep 2002/584 ne izključuje te možnosti, ki naj bi bila tudi v skladu z zahtevami načela sorazmernosti.

56. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari poleg tega navaja, da je High Court predložila dodatna vprašanja za predhodno odločanje, ki naj nazadnje ne bi bila predložena Sodišču, in izraža željo, da bi jih Sodišče preučilo.

57. V ustnih stališčih je dodala, da je po njenem mnenju glavni razlog za dolgotrajno odlaganje ta, da gre tožeča stranka iz postopka v glavni stvari skozi nov postopek, za katerega naj na irskih sodiščih ne bi bilo precedensa.

C – Stališča nemške vlade

58. Nemška vlada je v ustnih stališčih predlagala, naj se na prvo vprašanje odgovori, da člen 17 Okvirnega sklepa 2002/584 v povezavi z njegovim členom 15 izvršitveno državo članico zavezuje k nadaljevanju postopka predaje, čeprav so se predpisani roki iztekli. To naj bi bilo razvidno iz jezikovne in sistematične razlage določb navedenega okvirnega sklepa in sodbe F ( 14 ). Cilj navedenega okvirnega sklepa naj bi bil pospešiti predajo obsojenih ali osumljenih oseb med izvršitvenimi pravosodnimi organi. Če se navedeni roki ne upoštevajo strogo, naj to ne bi samodejno pomenilo poseganja v uresničevanje tega cilja, če so te zamude utemeljene. Tako naj bi bilo v postopku v glavni stvari, ker bi moral irski izvršitveni pravosodni organ preveriti, ali bi bilo življenje tožene stranke iz postopka v glavni stvari dejansko ogroženo, če bi bila predana odreditveni državi članici.

59. Nemška vlada v zvezi z drugim vprašanjem meni, da priprta oseba zaradi neupoštevanja rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 ne pridobi pravice do izpustitve, saj bi bilo mogoče tako pravico utemeljiti na drugačni podlagi. Nemška vlada pri analizi v zvezi s tem izhaja iz člena 12 Okvirnega sklepa 2002/584, ki za izvršitveni pravosodni organ določa, da mora odločiti, ali bo še naprej odvzeta prostost osebi, ki je v priporu na podlagi evropskega naloga za prijetje. Čeprav bi bilo po njenem mnenju treba navedeno odločitev vsekakor sprejeti v skladu z nacionalnim pravom, bi moralo nacionalno sodišče uporabiti tudi Listino in člen 5 EKČP, na katero napotujejo pojasnila k Listini v zvezi z njenim členom 6.

60. Nemška vlada v zvezi s tem opozarja, da je mogoče v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice pravico osebe, zoper katero poteka postopek izročitve, do svobode v skladu z zakonsko določenim postopkom omejiti, vendar naj bi bila ta omejitev dopustna samo, če je odvzem prostosti razumen, kar bi bilo treba presojati za vsak primer posebej. Nujna zahteva naj bi bila, da je postopek vsekakor voden skrbno. Nadzor nad to zahtevo naj bi vključeval upoštevanje postopka v celoti in vsake njegove faze. S tega vidika naj bi bila prekoračitev rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 le ena od upoštevnih okoliščin. V teh okoliščinah postopka v glavni stvari bi bilo po njenem mnenju treba še upoštevati, da je tožena stranka iz postopka v glavni stvari v veliki meri uporabila procesne pravice, ter dozdevna dolgotrajnost, s katero naj bi bila rešena procesna vprašanja, in zaporedna odlaganja postopka.

D – Stališča španske vlade

61. Španska vlada v zvezi s prvim vprašanjem meni, da neupoštevanje rokov za izvršitev evropskega naloga za prijetje ne pomeni, da mora izvršilni pravosodni organ zavrniti zahtevo za predajo. V zvezi z drugim vprašanjem meni, da morebitni učinki zamude pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, spadajo v nacionalno pravo.

62. Najprej poudarja, da je cilj Okvirnega sklepa 2002/584 določiti poenostavljen postopek predaje oseb, osumljenih kaznivih dejanj, da bi se okrepilo, olajšalo in pospešilo pravosodno sodelovanje med državami članicami na podlagi načela medsebojnega priznavanja. To načelo naj bi vsekakor zavezovalo države članice, v katerih naj bi se izvršili evropski nalogi za prijetje, razen v primeru izjem in okoliščin, določenih v členih 3, 4 in 5 Okvirnega sklepa 2002/584. Sodišče naj bi poleg tega večkrat razsodilo, da države članice niti z notranjimi težavami niti z notranjo zakonodajo ne morejo upravičiti nespoštovanja obveznosti, ki so jim naložene s pravom Unije.

63. Španska vlada nato poudarja, da neupoštevanje rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 nikakor ne more povzročiti izničenja obveznosti izvršitvene države članice. Posledice zamud pri sprejemanju končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje naj bi bile opredeljene v členu 17(7) navedenega okvirnega sklepa, ki naj bi določal obveznost obvestitve Eurojusta in po potrebi Sveta. Ta obveznost naj bi bila uvedena, da bi se zagotovila minimalna disciplina med državami članicami glede na meje sodnega nadzora, ki naj bi jih določal nekdanji člen 35 PEU na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah. Neizvršitev evropskega naloga za prijetje zaradi prekoračitve rokov iz člena 17 naj bi namreč posegla v polni učinek Okvirnega sklepa 2002/584 in bi lahko osebe, zoper katere je bil izdan evropski nalog za prijetje, po mnenju španske vlade spodbudila k zavlačevanju, da bi preprečile njegovo izvršitev. Španska vlada se v zvezi s tem sklicuje na sodbo F ( 15 ).

64. Španska vlada nazadnje meni, da so pravice osebe, ki ji je bila odvzeta svoboda na podlagi evropskega naloga za prijetje, opredeljene v členih od 11 do 14 Okvirnega sklepa 2002/584. Učinki zamude pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje na položaj zahtevane osebe naj bi bili določeni z nacionalnim pravom izvršitvene države članice, če se v skladu s členom 12 navedenega okvirnega sklepa sprejmejo ukrepi za preprečitev vsake nevarnosti pobega navedene osebe in je v skladu s členom 17(5) navedenega okvirnega sklepa zagotovljeno izpolnjevanje materialnih pogojev za dejansko predajo navedene osebe. Odločitev o začasnem priporu ali začasni izpustitvi na prostost zahtevane osebe naj bi sprejel izvršitveni pravosodni organ v skladu s svojim nacionalnim pravom, ker naj to področje ne bi bilo usklajeno in naj bi zanj še naprej veljalo načelo postopkovne avtonomije v okviru načel enakovrednosti in učinkovitosti. V okoliščinah postopka v glavni stvari naj bi bili navedeni načeli ustrezno upoštevani, ker naj bi tožena stranka iz postopka v glavni stvari v skladu z nacionalnim pravom imela možnost, da vloži predloge za pogojno izpustitev, pri čemer naj bi v zvezi z drugim še potekala obravnava.

E – Stališča francoske vlade

65. Francoska vlada je na obravnavi izrazila nestrinjanje s stališčem Komisije. V zvezi s prvim vprašanjem meni, da neupoštevanje rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 nima učinka na obveznost izvršitvenega pravosodnega organa, da odloča o predaji zahtevane osebe, in ne povzroči izpustitve zahtevane osebe na prostost. V zvezi z drugim vprašanjem meni, da zahtevana oseba, ki je v priporu dlje, kot je določeno z navedenimi roki, zaradi neupoštevanja navedenih rokov ne pridobi posebnih pravic.

66. V zvezi s prvim vprašanjem najprej opozarja, da je upoštevanje navedenih rokov v skladu s sodbo Sodišča F ( 16 ) načeloma zavezujoče. Vendar naj Sodišče ne bi odločilo o posledicah njihovega neupoštevanja. Okvirni sklep 2002/584 naj v zvezi s tem v skladu s členom 17(7) ne bi določal nobene kazni, temveč samo obvestitev Eurojusta in po potrebi Sveta. Izvršitveni pravosodni organ bi moral torej še vedno sprejeti končno odločitev, tudi ko so se navedeni roki iztekli.

67. Nato poudarja, da v nobeni določbi Okvirnega sklepa 2002/584 ni navedeno, da se zahtevana oseba izpusti na prostost po izteku rokov iz njegovega člena 17, kar naj bi bilo v nasprotju z določbami člena 23(5), ki naj bi to izrecno določal, izvršitveni pravosodni organ pa bi se moral, nasprotno, na podlagi člena 17(5) prepričati o materialnih pogojih, potrebnih za dejansko predajo. To razlago naj bi poleg tega potrjevalo pripravljalno gradivo za Okvirni sklep 2002/584, ki naj ne bi zajemal takega začetnega predloga Komisije.

68. Poleg tega meni, da je le s to razlago mogoče prispevati k uresničitvi ciljev Okvirnega sklepa 2002/584, in sicer pospešiti pravosodno sodelovanje med državami članicami, pa tudi to sodelovanje olajšati. Če pa bi bilo dopuščeno, da bi bilo treba zahtevane osebe po izteku navedenih rokov izpustiti, naj bi jih to spodbudilo k zavlačevanju.

69. Francoska vlada poleg tega meni, da potreba po zagotovitvi spoštovanja temeljnih pravic ne more povzročiti takih posledic. Upoštevni naj bi bili člen 6 Listine ter člena 5(1)(f) in 4 EKČP, pa tudi z njimi povezana sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice. Vendar meni, da je Komisija na podlagi te sodne prakse prišla do napačnih ugotovitev. Iz navedenega naj bi namreč izhajalo, da je treba pri presoji zakonitosti pripora zaradi izročitve za vsak primer posebej upoštevati vse okoliščine primera, tako da naj ne bi bilo mogoče šteti, da je zadrževanje zahtevane osebe v priporu po izteku rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 samo po sebi in načeloma nezdružljivo s členom 6 Listine. Poleg tega naj iz navedene sodne prakse ne bi bilo mogoče sklepati, da postopek že zaradi prekoračitve predpisanih rokov ni bil voden z zahtevano skrbnostjo.

70. Nazadnje, Okvirni sklep 2002/584 naj izvršitvenemu pravosodnemu organu nikakor ne bi preprečeval, da – če se mu zdi primerno – zahtevano in priprto osebo v skladu s svojim nacionalnim pravom in v skladu s členom 12 navedenega sklepa izpusti na prostost tako pred iztekom rokov iz njegovega člena 17 kot po njihovem izteku.

71. Francoska vlada v zvezi z drugim vprašanjem opozarja, da Okvirni sklep 2002/584 v členu 26 določa samo, da je treba celoten čas začasnega pripora, ki ga je prebila zahtevana oseba v izvršitveni državi članici, odšteti od celotnega časa odvzema prostosti, ki ga mora prebiti v odreditveni državi članici. To obveznost naj bi imela odreditvena država članica ne glede na to, ali izvršitvena država članica spoštuje roke iz člena 17. Okvirni sklep 2002/584 naj poleg tega ne bi določal pravice do odškodnine zaradi neupoštevanja teh rokov, pri čemer državam članicam prepušča, da jo določijo po svoji želji.

F – Stališča nizozemske vlade

72. Nizozemska vlada predlaga, naj se na vprašanji za predhodno odločanje odgovori nikalno. Po njenem mnenju neupoštevanje rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 nima posledic za obveznost predaje, saj naj bi bilo v tej določbi navedeno samo, da ima izvršitvena država članica obveznost skrbnega ravnanja. Predpisani roki naj bi bili jasni in naj bi jih bilo treba upoštevati tako, da se zagotovi hitrost postopka predaje. Vendar če ne bi bili upoštevani, naj to ne bi imelo posledic za pravice osebe, ki ji je bila odvzeta prostost in ki čaka na končno odločitev glede svoje predaje.

73. Okvirni sklep 2002/584 naj bi jasno določal, da neupoštevanje rokov ne vpliva na obveznost sprejetja končne odločitve glede predaje. Poleg tega naj člen 17 Okvirnega sklepa 2002/584 zahtevani in priprti osebi ne bi dajal nobene pravice, če bi bili v njem predpisani roki prekoračeni. Čeprav naj bi imelo neupoštevanje navedenih rokov posledice za položaj priprte osebe, naj bi bile te neodvisne od člena 17. Obveznost skrbnega ravnanja pri obravnavanju položaja oseb, priprtih zaradi izročitve, naj bi določale nacionalne ustave in člen 5 EKČP. Listina naj se ne bi uporabljala, ker bi moral na podlagi člena 12 Okvirnega sklepa 2002/584 odločitev glede položaja pripora v skladu z nacionalnim pravom sprejeti izvršitveni pravosodni organ. Zato naj nacionalno sodišče v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ne bi izvajalo pravic, zagotovljenih z Listino.

74. Vendar nizozemska vlada meni, da morajo države članice spoštovati obveznost skrbnega ravnanja v povezavi s pravicami priprte osebe. S tega vidika bi morala imeti ta oseba možnost, da predlaga spremembo svojega položaja pripora, pri čemer naj bi bilo mogoče o tem odločiti tudi po uradni dolžnosti. Pristojno nacionalno sodišče mora preučiti, ali podaljšanje trajanja pripora ostaja sorazmerno, in pri tem upoštevati nevarnost pobega zahtevane osebe, saj naj najdaljšega roka 90 dni iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 ne bi bilo mogoče šteti za nesorazmernega.

G – Stališča vlade Združenega kraljestva

75. Vlada Združenega kraljestva, ki se je pri svojih ustnih stališčih osredotočila na odgovor, ki ga je treba dati na drugo vprašanje, meni, da zahtevana in priprta oseba zaradi prekoračitve rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 ne pridobi pravice do izpustitve na prostost. Pri svojem stališču v zvezi s tem se je oprla na jezikovno razlago navedene določbe, na pripravljalno gradivo za navedeni okvirni sklep in na njegovo strukturo, ki izrecno ureja posledice neupoštevanja navedenih rokov.

76. Dodaja, da tudi če bi taka pravica izhajala iz določb člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 – kar pa po njenem ne drži – naj se oseba, ki je zamude povzročila s svojim ravnanjem, nanjo ne bi mogla sklicevati. Vsaka nasprotna rešitev naj bi posegala v cilj navedenega okvirnega sklepa. Vsekakor in tudi ob predpostavki, da taka pravica obstaja – kar po njenem ne drži – naj se nanjo ne bi bilo mogoče sklicevati pred nacionalnimi sodišči, ker naj navedeni okvirni sklep v skladu z nekdanjim členom 34(2)(b) PEU ne bi imel neposrednega učinka.

77. Vlada Združenega kraljestva poleg tega poudarja, da bi lahko strogo določeni roki posegali v temeljne pravice priprte osebe, ker naj bi jo bilo mogoče tako kot na primer v postopku v glavni stvari predati odreditveni državi članici, ne da bi se preverilo, ali je njeno življenje dejansko ogroženo ali ne.

78. V zvezi s temeljno pravico priprte osebe do svobode poudarja, da morajo nacionalna sodišča v skladu z nacionalnim pravom, EKČP in Listino, če se uporablja pravo Unije, vedno preveriti, koliko je odvzem prostosti utemeljen. Ta zahteva naj bi se uporabljala tudi pred iztekom rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584. Nacionalna sodišča naj bi morala v okviru tega nadzora presoditi vse okoliščine, vključno z izvajanjem postopkovnih pravic priprte osebe, nevarnostjo pobega in možnostmi za navedeno osebo, da je pogojno izpuščena.

79. Vlada združenega kraljestva nazadnje predlaga, naj se na prvo vprašanje odgovori, da iz neupoštevanja rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 izhajajo samo posledice, ki so priznane v navedeni določbi, tako da naj bi bila izvršitvena država članica še naprej zavezana, da kljub izteku navedenih rokov izvrši evropski nalog za prijetje. Predlaga, naj se na drugo vprašanje odgovori, da zahtevana oseba po izteku rokov iz navedenega člena nima pravice do takojšnje izpustitve na prostost.

H – Stališča Komisije

80. Komisija najprej opozarja, da je bil z Okvirnim sklepom 2002/584 uveden nov, poenostavljen in učinkovitejši sistem predaje oseb, obsojenih ali zahtevanih zaradi pregona, ki naj bi nadomestil običajne postopke izročitve ter poenostavil in pospešil pravosodno sodelovanje za vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice v Uniji. Navedeni sistem naj bi temeljil na načelu medsebojnega priznavanja, „temeljnem kamnu“ pravosodnega sodelovanja, katerega bistvo naj bi Sodišče izpostavilo v mnenju št. 2/13, ( 17 ) pri čemer naj bi tudi načelo temeljilo na zaupanju med državami članicami glede tega, da lahko njihove posamezne pravne ureditve zagotovijo enakovredno in učinkovito varstvo temeljnih pravic. To naj bi pomenilo, da so države članice načeloma zavezane k izvršiti evropskega naloga za prijetje, razen če je mogoče uveljaviti razlog za neizvršljivost. Na obravnavi je še poudarila, da sistem evropskega naloga za prijetje v nasprotju z običajnimi sistemi izročitve temelji predvsem na sodelovanju med pravosodnimi organi, politični organi pa naj bi ukrepali samo kot podpora pri praktičnih in administrativnih zadevah.

81. Vendar naj cilj načela medsebojnega priznavanja ne bi bil vzpostaviti samodejni sistem priznavanja in izvršitve, saj naj bi bila domneva, da vse države spoštujejo temeljne pravice, izpodbojna. ( 18 ) Zato naj bi imela izvršitvena pravosodna oblast možnost to domnevo v nekaterih primerih izpodbiti.

82. V nadaljevanju Komisija poskuša odgovoriti na dve vprašanji predložitvenega sodišča za predhodno odločanje.

1. Prvo vprašanje

83. Komisija pri razlagi določb členov 15 in 17 Okvirnega sklepa 2002/584 najprej meni, da neupoštevanje rokov iz člena 17 ne posega v veljavnost evropskega naloga za prijetje, saj naj bi bil izvršitveni pravosodni organ še naprej pristojen za odločitev, ali je treba zahtevano osebo predati odreditveni državi članici, in to tudi po izteku navedenih rokov.

84. Poleg tega je preučila vprašanje, ali pomisleki, ki naj bi jih izrazila zahtevana oseba v zvezi z njeno varnostjo, vplivajo na navedeno obveznost odločanja o predaji. V zvezi s tem poudarja, da je mogoče mehanizem evropskega mandata za prijetje ustaviti samo, če država resno in trajno krši načela iz člena 6(1) PEU, pri čemer naj bi to kršitev ugotovil Svet v skladu s členom 7(1) PEU. Vendar ugotavlja, da iz predložitvene odločbe tak položaj ni razviden.

85. Poleg tega poudarja, da se člen 1(3) Okvirnega sklepa 2002/584 posebej nanaša na obveznost spoštovanja temeljnih pravic, kar bi lahko izvršitveni pravosodni organ napeljalo k dodatnim preverjanjem v primeru verodostojnih trditev v zvezi s tveganjem, da bodo po predaji resno kršene človekove pravice. Med obravnavo je vztrajala pri tem, da je treba navedena preverjanja izvesti v rokih iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584, kot naj bi izhajalo iz njegovega člena 15(2). Vendar poudarja, da odgovor odreditvene države članice na zahteve za informacije, ki ji jih je predložil izvršitveni pravosodni organ v zvezi s pomisleki tožene stranke iz postopka v glavni stvari, tega ni napeljal k odločitvi, da ne bo izvršil evropskega naloga za prijetje.

86. Iz navedenega sklepa, da mora navedeni izvršitveni pravosodni organ še vedno odločiti, ali je treba zahtevano osebo predati, in to tudi po izteku rokov iz člena 17(2) in (3) Okvirnega sklepa 2002/584.

2. Drugo vprašanje

87. Komisija meni, da je treba na drugo vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti, da neupoštevanje rokov iz odstavka 3 člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 odreditveno državo članico po izteku teh rokov zavezuje k izpustitvi na prostost osebe, zoper katero je bil izdan evropski nalog za prijetje in ki je v priporu, dokler se ne sprejme odločitev glede njene predaje, razen če je zaradi posebnih okoliščin, ki jih ni mogoče pripisati izvršitveni državi članici, ni treba zadržati v priporu.

88. Na prvem mestu navaja, da to, da člen 17 Okvirnega sklepa 2002/584 ne določa izpustitve osebe v priporu po izteku rokov, ki naj bi jih določal, v nasprotju s tem, kar naj bi bilo določeno v členu 23(5) navedenega okvirnega sklepa glede predaje, ne pomeni, da je zadrževanje v priporu samodejno upravičeno.

89. Najprej, člen 12 Okvirnega sklepa 2002/584 naj bi kot splošno pravilo določal, da je „lahko“ oseba kadar koli začasno izpuščena na prostost v skladu z notranjim pravom izvršitvene države članice pod pogojem, da navedeni pristojni organ z vsemi po njegovem mnenju potrebnimi ukrepi osebi prepreči pobeg. Poleg tega opozarja, da je njen predlog okvirnega sklepa vključeval izrecno določbo, da je treba osebo, zoper katero je bil izdan evropski nalog za prijetje, takoj izpustiti, če v roku 90 dni ni bila sprejeta odločitev glede predaje. Vendar naj tega, da zakonodajalec ni ohranil navedenega predloga, ne bi bilo mogoče, a contrario, razlagati tako, da v primeru neupoštevanja rokov iz člena 17 navedenega okvirnega sklepa obveznost izpustitve ne velja.

90. Komisija dalje opozarja, da Okvirni sklep 2002/584 v skladu z njegovim členom 1(3) ne more učinkovati tako, da za države članice spreminja obveznost spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih svoboščin iz člena 6 PEU, ker bi moral navedeni okvirni sklep v skladu z uvodno izjavo 12 spoštovati navedene temeljne pravice in načela, priznana s členom 6 PEU. Zato je položaj iz postopka v glavni stvari glede na člen 6 Listine, ki določa pravico do svobode in varnosti, preučila z vidika upoštevne sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 5 EKČP, zlasti odstavkom 1(f), glede pripora zaradi izročitve, odstavkom 3, ki določa pravico do sojenja v razumnem roku ali izpustitve med postopkom, in odstavkom 4, ki določa pravico do hitre odločitve glede zakonitosti pripora.

91. Komisija v zvezi s tem najprej poudarja, da je posebni mehanizem evropskega naloga za prijetje, uveden z Okvirnim sklepom 2002/584, upoštevna okoliščina, ki bi jo bilo treba upoštevati pri presoji razumnosti trajanja začasnega pripora zaradi izročitve. Zakonodajalec Unije je v obravnavanem primeru odločil, da je treba končno odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje sprejeti v roku 60 dni, za katerega je bilo presojeno, da je zadosten v okviru sodelovanja med državami članicami, ki temelji na medsebojnem zaupanju in omejenem nadzoru izvršitvenega pravosodnega organa. Zakonodajalec naj bi le za posebne primere določil dodatni rok 30 dni, ki naj bi tudi vplival na presojo razumnega roka pripora.

92. Vendar je obveznost izvršitvenega pravosodnega organa, da v skladu s členom 17(1) Okvirnega sklepa 2002/584 evropski nalog za prijetje obravnava in izvrši kot nujno zadevo, v zvezi s priporom zahtevane osebe v skladu z zahtevami člena 5(4) EKČP. Zato naj bi se zdel pripor na prvi pogled združljiv z zahtevo po razumnem roku, dokler izvršitveni pravosodni organ v navedenem roku ravna skrbno, ker naj bi bili navedeni roki najdaljši in naj ne bi dovoljevali neutemeljene zamude. Če pa so se navedeni roki iztekli, pa naj torej pripor na prvi pogled ne bi bil združljiv z navedeno zahtevo in s temeljnimi pogoji za njegovo „zakonitost“.

93. Pripor zahtevane osebe, ki traja dlje, kot je določeno v členu 17, naj bi bil utemeljen samo v posebnih okoliščinah, ki naj jih ne bi bilo mogoče pripisati izvršitveni državi članici. Edini primer, ki naj bi ga do zdaj ugotovilo Sodišče v sodbi F, ( 19 ) naj bi bil primer predloga za sprejetje predhodne odločbe. Komisija, ki je morala v zvezi s tem na obravnavi dati pojasnilo, je navedla, da bi v skladu z njeno razlago navedene sodbe F vsak pripor, ki bi trajal dlje od najdaljšega roka 90 dni, postal v primeru neobstoja „posebnih okoliščin“ v smislu člena 17(7) Okvirnega sklepa 2002/584 „nezakonit“. To, da zakonodajalec ni določil take posledice v navedenem okvirnem sklepu, naj ne bi bilo upoštevno, ker naj bi se še vedno uporabljala pravica do svobode.

94. V okoliščinah zadeve iz postopka v glavni stvari naj bi šlo za približno 30‑mesečni začasni pripor, kar naj bi bilo desetkrat dlje od najdaljšega trajanja, dovoljenega v skladu s členom 17 Okvirnega sklepa 2002/584. Za to predolgo trajanje naj bi bila odgovorna izvršitvena država članica zaradi neutemeljenih zamud pri postopku. Komisija v zvezi s tem navaja dolgi postopek odobritve evropskega naloga za prijetje in zaporedna odlaganja obravnave o predaji, kontradiktornost razprav o predaji – pri čemer naj ta kontradiktornost ne bi bila določena z Okvirnim sklepom 2002/584 – in ponavljajoča se obdobja nedejavnosti izvršitvenega pravosodnega organa, in sicer štiri mesece in pol med obravnavo in odločitvijo o vmesnih vprašanjih ter štiri mesece med odločitvijo o vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču in dejansko predložitveno odločbo.

95. Komisija iz navedenega ugotavlja, da zadrževanje zahtevane osebe v priporu v postopku v glavni stvari ni združljivo z obveznostjo nujne obravnave in da jo mora izvršitveni pravosodni organ izpustiti, razen če mora zaradi posebnih okoliščin, ki jih ni mogoče pripisati izvršitveni državi članici, ostati v priporu dlje, vendar naj teh okoliščin v obravnavanem primeru ne bi bilo. Na obravnavi je dodala, da vsekakor še naprej ostaja obveznost izvršitve evropskega naloga za prijetje ter spoštovanje členov 12 in 17(5) Okvirnega sklepa 2002/584, tako da če ne bi bilo mogoče ohraniti položaja odvzema prostosti, bi bilo torej treba za manjšo morebitno nevarnost pobega uporabiti alternativne rešitve, ki bi manj posegale v svobodo.

96. Dodaja, da se izvršitvena država članica za utemeljitev neupoštevanja rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 ne more sklicevati na svoja ustavna pravila v zvezi s spoštovanjem pravice do poštenega sojenja, omenjene v uvodni izjavi 12 navedenega okvirnega sklepa. Sodišče naj bi namreč v sodbi Melloni ( 20 ) razsodilo, da se z uporabo nacionalnih standardov glede varstva temeljnih pravic ne sme posegati v raven varstva, ki je zagotovljena z Listino, niti v primarnost, enotnost in učinkovitost prava Unije.

V – Analiza

A – Uvodne ugotovitve

1. Nacionalni okvir

97. High Court je v obravnavani zadevi pri Sodišču, kot sem že navedel, vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe za razlago Okvirnega sklepa 2002/584 le malo po koncu petletnega prehodnega obdobja, ki je bilo določeno s Protokolom št. 36 o prehodnih določbah in se je v skladu s členom 10(1) navedenega protokola izteklo 1. decembra 2014. Ker Irska ni dala ustrezne izjave v skladu s tem, kar je določal člen 35(2) pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, irska sodišča pred navedenim datumom pri Sodišču niso mogla vložiti predlogov za razlago okvirnih sklepov, zlasti tistih, ki so bili sprejeti v okviru naslova VI PEU v zvezi s policijskim in sodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah.

98. Kot navaja predložitveno sodišče, je bilo do tedaj pri razlagi nacionalne zakonodaje in navsezadnje navedenega Okvirnega sklepa 2002/584 zavezano pravni teoriji, vzpostavljeni na podlagi odločitev Supreme Court, zlasti v sodbi Dundon. Tako je High Court navedlo, da se načeloma sicer strinja z navedeno pravno teorijo, vendar je menilo, da bi bilo primerno imeti razlago Sodišča glede upoštevnih določb Okvirnega sklepa 2002/584 in da bi se za sprejetje končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje natančneje seznanilo s posledicami, ki po mnenju Sodišča izhajajo iz neupoštevanja rokov, določenih v njegovem členu 17. Hkrati je predlagalo uporabo nujnega postopka predhodnega odločanja iz člena 107 Poslovnika Sodišča.

99. Smiselno je omeniti to okoliščino, saj pojasnjuje, zakaj mora Sodišče v obravnavanem postopku odločiti o zelo osnovnih vidikih evropskega naloga za prijetje več kot desetletje po njegovi uvedbi, v postopku, ki teče pred High Court že skoraj trideset mesecev.

100. Treba je dodati, da je bil evropski nalog za prijetje uveden na podlagi okvirnega sklepa, ki je bil najprej v skladu s primarnim pravom akt brez neposrednega učinka ( 21 ) in ki tak ostaja v skladu s členom 9 Protokola št. 36 o prehodnih določbah. V zvezi s tem naj samo spomnim, da je Sodišče ob upoštevanju zavezujoče narave okvirnih sklepov razsodilo, da so ti za nacionalne organe in nacionalna sodišča določali obveznost razlage v skladu z nacionalnim pravom. ( 22 )

2. Instrument evropskega naloga za prijetje

101. Kot sem že poudaril, to seveda ni prva zadeva v zvezi z razlago ( 23 ) ali presojo veljavnosti ( 24 ) Okvirnega sklepa 2002/584, ki je bila predložena Sodišču. Zato Sodišče ne odloča prvič na splošno o pomembnosti navedenega akta, ki je bil sprejet pred skoraj trinajstimi leti v okviru nekdanjega „tretjega stebra“. ( 25 ) Zato se mi zdi glede na vsebino vprašanj, predloženih Sodišču za nujen odgovor, primerno poudariti nekaj splošnih premislekov o mehanizmu evropskega naloga za prijetje, ki je v uvodni izjavi 6 Okvirnega sklepa 2002/584 „na področju kazenskega prava“ opredeljen kot „prvi konkretni ukrep izvajanja načela medsebojnega priznavanja“ in „‚temeljni kamen‘ pravosodnega sodelovanja“.

102. Nalog za prijetje in postopki predaje med državami članicami, uvedeni z Okvirnim sklepom 2002/584, so nadomestili različne postopke izročitve, ( 26 ) ki so obstajali pred 31. decembrom 2003 ( 27 ). Zato so tradicionalni instrumenti izročitve med državnimi organi prenehali obstajati in prepustili mesto sistemu, ki temelji na neposrednem sodelovanju med pravosodnimi organi.

103. Kot je večkrat poudarilo Sodišče, zlasti iz člena 1(1) in (2) ter uvodnih izjav 5 in 7 Okvirnega sklepa 2002/584 izhaja, da je namen tega zadnjega člena nadomestiti večstranski sistem izročitve med državami članicami s sistemom predaje obsojenih ali osumljenih oseb med pravosodnimi organi zaradi izvršitve kazni ali pregona, ta sistem pa temelji na načelu medsebojnega priznavanja. ( 28 )

104. Namen Okvirnega sklepa 2002/584 je torej, da se z uvedbo novega, poenostavljenega in učinkovitejšega sistema predaje oseb, ki so osumljene ali obsojene storitve kaznivega dejanja, poenostavi in pospeši pravosodno sodelovanje ter da se s tem prispeva k uresničitvi cilja, zastavljenega za Unijo, da postane območje svobode, varnosti in pravice, pri čemer se opira na visoko stopnjo zaupanja, ki mora obstajati med državami članicami. ( 29 ) Kot je poudarjeno v uvodni izjavi 10 Okvirnega sklepa 2002/584, „[m]ehanizem evropskega naloga za prijetje temelji na visoki stopnji zaupanja med državami članicami“. ( 30 )

105. Evropski nalog za prijetje je torej nov, enoten in značilen institut Unije. ( 31 ) To je nov instrument, ker se razlikuje od tradicionalnih mehanizmov izročitve zahtevanih oseb med državami članicami. Ima drugačno naravo kot postopki izročitve, ki jih je nadomestil. Zato imajo kategorije, značilne za izročitev, le relativno vrednost, kadar gre za ta novi instrument pravosodnega sodelovanja. Bistveno je, da se pri preučevanju vprašanj glede razlage Okvirnega sklepa 2002/584 vedno upošteva to dejstvo.

106. To je tudi enoten instrument, ker brez poseganja v posebne značilnosti normativnega instrumenta, ki je navedeni okvirni sklep, določa enotni sistem v vseh državah članicah. Evropski nalog za prijetje je tako postal glavno sredstvo pri pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah med državami članicami, ki temelji zlasti na načelu medsebojnega zaupanja.

107. Prav tako je značilen za Unijo, ker je ta institut na podlagi okvirnega sklepa uvedel zakonodajalec Unije, s čimer je vsaka država članica dobila obveznost, da ga vključi v svojo zakonodajo. Pridevnik „evropski“, s katerim je sistematično označen nalog za prijetje, uveden z Okvirnim sklepom 2002/584, poudarja dejstvo, da izvira iz Unije.

108. Nazadnje, to, da so bile zaradi izvajanja navedenega instrumenta ponekod potrebne ustavne spremembe ( 32 ) ali so morala izraziti stališča vrhovna ali morebitna ustavna sodišča držav članic, ( 33 ) veliko pove o njegovi pomembnosti za različne nacionalne ustavne ureditve ( 34 ) in navsezadnje za Unijo.

3. Dve „fazi“ postopka predaje zahtevane osebe in „sistematika“ člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584

109. Dalje je pomembno spomniti, da predaja zahtevane osebe v skladu z evropskim nalogom za prijetje in določbami Okvirnega sklepa 2002/584 poteka v dveh ločenih korakih. Potem ko odreditveni pravosodni organ v skladu s formalnimi in vsebinskimi zahtevami iz člena 8 Okvirnega sklepa 2002/584 oblikuje evropski nalog za prijetje in je ta po potrebi preveden v jezik izvršitvene države članice, se glede na okoliščine predloži v skladu s podrobnimi pravili iz členov 9 oziroma 10 navedenega okvirnega sklepa. Če je zahtevana oseba prijeta v državi članici na podlagi evropskega naloga za prijetje, nadaljnji postopek predaje poteka v dveh ločenih korakih, in sicer v prvem koraku izvršitveni pravosodni organ sprejme končno odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, in če je odločil, da zahtevi za predajo ugodi, sledi korak dejanske predaje zahtevane osebe odreditveni državi članici.

110. V skladu s členom 11 Okvirnega sklepa 2002/584 mora pristojni izvršitveni pravosodni organ v prvem koraku zahtevano osebo obvestiti o evropskem nalogu za prijetje in njegovi vsebini ter o možnosti soglašanja s predajo odreditvenemu pravosodnemu organu. Nato pa mora sprejeti končno odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje ob upoštevanju določb členov od 13 do 21 Okvirnega sklepa 2002/584, pri čemer mora v skladu s členom 22 navedenega okvirnega sklepa o tej odločitvi obvestiti odreditveni pravosodni organ.

111. Če se izvršitveni pravosodni organ odloči, da zahtevano osebo preda odreditveni državi članici, mora v skladu s podrobnimi pravili in ob upoštevanju pogojev iz členov 23 in 24 navedenega okvirnega sklepa to storiti čim prej po sprejetju končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje. Če te predaje ni mogoče izvesti v rokih iz člena 23(2) in (4), je torej treba zahtevano osebo, če je še vedno v priporu, v skladu s členom 23(5) izpustiti na prostost.

112. Obravnavana zadeva se nanaša samo na roke, v katerih je treba izvesti prvi korak, to je sprejetje končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje v skladu s členom 17 Okvirnega sklepa 2002/584.

113. Treba je še poudariti, da določbe člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584, vzete kot celota, določajo pravo sistematiko podrobnih pravil za izvršitvene pravosodne organe pri sprejemanju končnih odločitev glede izvršitve evropskih nalogov za prijetje, pri čemer je glavna določitev rokov.

114. V tem členu je najprej navedeno, da „je treba“ evropski nalog za prijetje „obravnavati in izvršiti kot nujno zadevo“ (odstavek 1), nato pa sta določena roka, v katerih je treba navedeno odločitev sprejeti glede na to, ali je zahtevana oseba soglašala s predajo ali ne, in sicer v prvem primeru v 10 dneh po soglasju (odstavek 2), v drugem pa v 60 dneh po prijetju (odstavek 3), vendar je določena tudi izjema.

115. V posebnih primerih, če evropskega naloga za prijetje ni mogoče izvršiti v 10 ali 60 dneh, je namreč mogoče navedena roka podaljšati za 30 dodatnih dni, vendar mora takrat izvršitveni pravosodni organ o tem takoj neposredno obvestiti odreditveni pravosodni organ in navesti razloge za to podaljšanje (odstavek 4). Tak primer je lahko nedvomno položaj, v katerem zahtevana oseba nasprotuje predaji ob sklicevanju na grožnjo za svoje življenje ali varnost, saj mora izvršitveni pravosodni organ opraviti potrebna preverjanja, ( 35 ) tako da po potrebi od odreditvene države članice zahteva nujno predložitev dodatnih informacij v skladu s členom 15(2) Okvirnega sklepa.

116. Vsekakor se mora izvršitvena država članica, dokler se ne sprejme končna odločitev, prepričati, da so izpolnjeni potrebni materialni pogoji za dejansko predajo zahtevane osebe (odstavek 5).

117. Obveznost hitrega ukrepanja, ki izhaja iz teh prvih določb, očitno ne posega v primere, kadar je treba predlog za predajo v skladu s členi 3, 4 in 4a Okvirnega sklepa 2002/584 zavrniti, pri čemer mora izvršitveni pravosodni organ sprejeti odločitev o zavrnitvi izvršitve evropskega naloga za prijetje, ki ga je treba ustrezno obrazložiti in sprejeti, kot je mogoče razumeti, v predpisanih rokih (odstavek 6).

118. Nazadnje, člen 17(7) Okvirnega sklepa 2002/584 zajema dva položaja, ki vključujeta različne vrste „odstopanj“. Na začetku v prvem stavku določa posebne okoliščine, v katerih država članica „ne more“ upoštevati predpisanih rokov. Nato je v drugem stavku naveden primer ponavljajočega se neizpolnjevanja obveznosti države članice do druge države članice, to je primer večkratnih zamud pri izvrševanju evropskih nalogov za prijetje.

119. Navedeni člen tako z določitvijo rokov, ( 36 ) v katerih je treba sprejeti končno odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje, in hkrati opredelitvijo obveznosti, ki jih morata izpolniti izvršitveni pravosodni organ, če v posebnih primerih ne more upoštevati navedenih rokov, ali izvršitvena država članica, če v posebnih okoliščinah ne more zagotoviti upoštevanja teh rokov, določa celovit sistem, ki ureja vse morebitne primere, ne glede na to, ali je zahtevana oseba v priporu ali ne, in brez poseganja v primer, ko se med postopkom sprejemanja končne odločitve glede izvršitve evropskega naloga za prijetje pri Sodišču vloži predlog za predhodno odločanje. ( 37 )

4. Vprašanji za predhodno odločanje

120. Preden preidem na analizo posameznih vprašanj, ki ju je predložilo High Court, se mi zdi potrebno navesti nekaj pripomb glede večjega ali manjšega prekrivanja spornih točk, ki ju zajemata obe vprašanji. Prvo vprašanje se nanaša samo na učinek tega, da niso bili upoštevani roki iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 v povezavi z njegovim členom 15 za končno odločitev izvršitvenega pravosodnega organa glede izvršitve evropskega naloga za prijetje. Drugo vprašanje se nanaša na isti položaj, to je neupoštevanje navedenih rokov, vendar vključuje še dve pojasnili: na eni strani to, da je zahtevana oseba na podlagi evropskega naloga za prijetje v priporu, in na drugi strani, da zahtevana in priprta oseba zaradi neupoštevanja zadevnih rokov pridobi „pravice“.

121. Dejansko je na prvo vprašanje težko odgovoriti ločeno, torej brez upoštevanja, da je mogoče zahtevani osebi na podlagi zahteve za njeno predajo odvzeti prostost. Vendar menim, da lahko navedeni vprašanji, kakor ju je oblikovalo predložitveno sodišče, ostaneta samostojni, tako da se na prvo vprašanje odgovori, „kot da“ individualna svoboda zahtevane osebe ne bi bila sporna. Osrednji vidik pri analizi prvega vprašanja bodo tako medsebojne obveznosti med državami članicami. To, da je zahtevana oseba na podlagi izvrševanja evropskega naloga za prijetje, izdanega zoper njo, v priporu, bom torej upošteval samo v okviru odgovora na drugo vprašanje. Vendar se mi zdi pomembno poudariti, da države članice nikoli ne smejo odstopiti od spoštovanja obveznosti, ki so jih medsebojno prevzele s sprejetjem Okvirnega sklepa 2002/584, in od spoštovanja temeljnih pravic, zahtevanega pri njegovem izvajanju.

122. Naj še dodam, da bom preučil samo vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo predložitveno sodišče. Tožena stranka iz postopka v glavni stvari se je med celotnim postopkom izvrševanja evropskega naloga za prijetje sklicevala na nevarnost, da bi bilo v primeru njene predaje odreditveni državi članici njeno življenje ogroženo, pri čemer je bilo vprašanje glede obstoja te nevarnosti osrednje v njenih trditvah in jo je napeljalo k predlogu, da se pri Sodišču za odgovor predložijo dodatna vprašanja. Tudi to, da je High Court to nevarnost upoštevalo, je ena od okoliščin, s katero je mogoče pojasniti, če ne celo utemeljiti, da še vedno ni sprejelo končne odločitve v zvezi s tem.

123. Vendar je skoraj odveč navesti, da mora Sodišče odgovoriti samo na vprašanji, kakor ju je oblikovalo predložitveno sodišče, in da mu ni treba upoštevati vprašanj, ki jih je navedla tožena stranka iz postopka v glavni stvari. V okviru postopka iz člena 267 PDEU namreč samo nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in morajo prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bodo izdala, glede na posebnosti vsake zadeve presojajo, ali je za izdajo njihove sodbe potrebno sprejetje predhodne odločbe in ali so vprašanja, ki jih postavijo Sodišču, upoštevna, pri čemer stranke ne morejo spreminjati vsebine teh vprašanj. ( 38 )

124. Odgovarjanje na morebitna dodatna vprašanja, ki bi jih postavile stranke iz postopka v glavni stvari, poleg tega ne bi bilo skladno z vlogo, ki jo ima Sodišče na podlagi zgoraj navedene določbe, in z njegovo obveznostjo, da vladam držav članic in zainteresiranim strankam zagotovi možnost, da predložijo izjave v skladu s členom 23 Statuta Sodišča, upoštevajoč dejstvo, da so na podlagi te določbe zainteresirane stranke obveščene le o predložitvenih odločbah. ( 39 )

B – Prvo vprašanje

125. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče zelo splošno sprašuje o učinku, če država članici ne upošteva rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje.

126. Vendar je splošna narava tega vprašanja bolj navidezna kot dejanska. Iz pojasnil predložitvenega sodišča namreč izhaja, da se pravzaprav sprašuje, ali evropski nalog za prijetje zastara zaradi prekoračitve rokov, v katerih naj bi izvršitveni pravosodni organ, v tem primeru samo High Court, sprejel končno odločitev, pozitivno ali negativno, o izvršitvi navedenega naloga.

127. Vendar to navsezadnje ni edina težava, ki se pojavlja. V položaju, v katerem z Okvirnim sklepom 2002/584 ni določeno, kakšni so učinki neupoštevanja rokov, ki so določeni v njegovem členu 17, je prvo vprašanje, na katero je treba odgovoriti, ker je bilo postavljeno, vprašanje zavezujoče narave teh rokov. Zato bom najprej preučil to vprašanje in nato morebitne posledice neupoštevanja rokov.

128. Ob tem je treba opozoriti, da cilj rokov ni zgolj zagotoviti hitrost kazenskega pravosodja. V okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, tudi zelo posebno prispevajo k zagotovitvi, da se lahko zahtevana oseba, za katero velja domneva nedolžnosti, hitro privede pred sodišča odreditvene države članice.

129. Vprašanje zavezujoče narave rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 za izvršitvene države članice izvira iz vprašanja predložitvenega sodišča. V predložitveni odločbi je namreč za izhodišče vzeta razlaga te določbe, ki jo je Supreme Court uporabilo v sodbi Dundon, ki je bila priložena predložitveni odločbi. Supreme Court je v navedeni zadevi razsodilo, ( 40 ) da oseba, zoper katero je bil na podlagi evropskega naloga za prijetje odrejen začasni pripor, nima pravice, da je po izteku rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 takoj izpuščena na prostost, saj so bili ti roki določeni zaradi „notranje discipline v državah članicah“, in ne z namenom podeljevanja pravic posameznikom. Poleg tega je ugotovilo, da mora High Court še vedno izvršiti evropski nalog za prijetje, ne glede na iztek teh rokov.

130. V vseh stališčih, predloženih Sodišču, se zagovarja enaka teza, čeprav z nekaterimi odtenki. V njih so večkrat navedene enake trditve, zlasti dejstvo, da sta v odstavkih 2 in 3 člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 zadevna roka določena z uporabo pogojnika, ki ni uporabljen v drugih določbah, dejstvo, da člen 17 ne vsebuje izrecnih določb, enakovrednih določbam člena 23(5), kar je v nasprotju s tem, kar je bilo predvideno v prvotnem predlogu Komisije, ( 41 ) in nazadnje, razlaga člena 17, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi F, ( 42 ) zlasti točki 64.

131. S temi stališči se ne strinjam popolnoma, razlogi za to pa so taki.

132. Na prvem mestu, slovnično trditev je treba relativizirati.

133. Res je sicer, da je v odstavkih 2 in 3 člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 navedeno, da „[bi] mora[la]“ ( 43 ) biti končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje sprejeta bodisi v 10 dneh bodisi v 60 dneh. Vendar je v členu 17(1) navedenega okvirnega sklepa obvezujoče določeno, da je evropski nalog za prijetje „treba obravnavati in izvršiti kot nujno zadevo“. V členu 15(1) je v povednem naklonu določeno, da izvršitveni pravosodni organ „odloči“ o predaji osebe v časovnih rokih in pod opredeljenimi pogoji, zlasti iz člena 17. Uporabo pogojnika je treba torej v bistvu razumeti tako, da se nanaša na izjemne okoliščine, v katerih je mogoče, da izvršitvena država članica ne upošteva rokov iz člena 17(7).

134. Na drugem mestu, menim, da razlage člena 17, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi F, ( 44 ) ni mogoče razumeti tako, da relativizira zavezujočo naravo rokov, vzpostavljenih s to določbo. Sodišče namreč v navedeni sodbi opozarja najprej, da člen 17(1) Okvirnega sklepa 2002/584 določa, da je treba evropski nalog za prijetje „obravnavati in izvršiti kot nujno zadevo“ ter da odstavka 2 in 3 tega člena „določa[ta] natančne roke.“ ( 45 ) Nato navaja določbe odstavkov 4 in 7 člena 17, ki dopuščata, da se roki v posebnih primerih podaljšajo oziroma da se v izjemnih okoliščinah ne upoštevajo. ( 46 ) Poleg tega poudarja, po eni strani, da „pomen rokov, določenih z navedenim členom 17, ni poudarjen le v tem členu, temveč tudi v drugih določbah Okvirnega sklepa“. ( 47 ) in relativizira, po drugi strani, pomen razvoja besedila člena 17 Okvirnega sklepa, v katerem v prvotnem predlogu Komisije ni bil uporabljen pogojnik, ampak povedni naklon. ( 48 )

135. Na podlagi navedenih preudarkov nazadnje ugotavlja, da je treba „roke iz člena 17 Okvirnega sklepa razlagati tako, da zahtevajo, da se končna odločitev glede izvršitve evropskega naloga za prijetje načeloma sprejme v 10 dneh od soglasja za predajo zahtevane osebe, v drugih primerih pa v 60 dneh od prijetja te osebe. Samo v posebnih primerih je mogoče ta roka podaljšati za 30 dni in samo v izjemnih okoliščinah državi članici ni treba spoštovati rokov iz navedenega člena 17,“ ( 49 ) zlasti če pristojno sodišče odloči, da zadevo predloži Sodišču v predhodno odločanje. ( 50 )

136. Na tretjem mestu, s podcenjevanjem pomena rokov, določenih s členom 17 Okvirnega sklepa 2002/584, bi se precej oslabil praktični učinek te določbe, kar bi lahko resno ogrozilo uresničevanje ciljev, zastavljenih z navedenim okvirnim sklepom.

137. Glede na to menim, da je treba kljub temu dopustiti element relativizacije strogo zavezujoče narave rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584. Evropski nalog za prijetje je tako nov instrument pravosodnega sodelovanja med državami članicami, zato ne bi bilo pametno, da bi to vprašanje obravnavali samo v okviru člena 17(7). Vendar je treba takoj poudariti, da ta element relativizacije nikakor ne more voditi do ugotovitve, da so ti roki zgolj spodbujevalni element, ki naj bi države članice spodbudil k hitremu izvrševanju evropskih nalogov za prijetje.

138. Po pojasnitvi stopnje zavezujoče narave rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 je treba analizirati vprašanje, ki ga je predložitveno sodišče postavilo najprej. Ali je mogoče šteti, da neupoštevanje teh rokov privede do zastaranja evropskega naloga za prijetje?

139. Vprašanje, ki ga postavlja predložitveno sodišče, se nanaša na učinek neupoštevanja teh rokov na nalog za prijetje iz postopka v glavni stvari, tj. na trajnost učinkov tega naloga. V zvezi s tem in neodvisno od učinka predpostavke, ki je glede na določbe člena 12 Okvirnega sklepa 2002/584 nedvomno pogosta in v kateri je zoper zahtevano osebo odrejen pripor, neupoštevanje teh rokov ne more privesti do zastaranja evropskega naloga za prijetje. Ob takem izidu bi se namreč predpostavljalo, da ima izvršitvena država članica možnost, da se odloči bodisi za negativno odločitev, s katero je predaja zavrnjena ter ki je izrecna in obrazložena v skladu z zahtevami iz členov 3, 4, 4a in 17(5) Okvirnega sklepa 2002/584, bodisi za končno odločitev, ki je implicitna in je posledica njenega molka ali nedelovanja. Taka skrajnost zagotovo ni predvidena z Okvirnim sklepom 2002/584 in je ni mogoče dopustiti, ne da bi bil nepopravljivo ogrožen praktični učinek Okvirnega sklepa 2002/584 in s tem resno spodkopan cilj, zastavljen z njim.

140. Poleg tega, kot izhaja iz dobesednega in sistematičnega branja člena 17(7), drugi pododstavek, Okvirnega sklepa 2002/584, morebitne „zamude“ pri izvrševanju evropskih nalogov za prijetje s strani države članice te ne oprostijo njene obveznosti, da sprejme tako ali drugačno končno odločitev. Ta določba namreč s tem, da samo „obravnava“ ponavljajoče se zamude izvršitvene države članice implicitno potrjuje, da se od zadnjenavedene vsekakor pričakuje, da bo sprejela končne odločitve.

141. Zato menim, da je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje predložitvenega sodišča odgovoriti tako, da je treba člen 17 Okvirnega sklepa 2002/584 razlagati tako, da neupoštevanje rokov, ki jih določa in v katerih bi morala biti sprejeta končna odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, ne more privesti do zastaranja navedenega evropskega naloga za prijetje, pri čemer trajnost učinkov evropskega naloga za prijetje ne vpliva na posledice, ki jih lahko povzroči upoštevanje morebitnega položaja odvzema prostosti na uživanje temeljnih pravic s strani zahtevane osebe. Izvršitveni pravosodni organ in širše izvršitvena država članica morata v zvezi s tem torej še vedno, ne glede na iztek navedenih rokov, sprejeti odločitev.

C – Drugo vprašanje

142. High Court se na drugem mestu sprašuje, ali zaradi dejstva, da izvršitveni pravosodni organ ni upošteval rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 za sprejetje končne odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, zahtevana oseba, ki je do te odločitve v priporu, pridobi pravice.

143. Kot sem že navedel, se drugo vprašanje nanaša na enak položaj, kot je položaj, na katerega se nanaša prvo vprašanje, torej položaj, v katerem je izvršitveni pravosodni organ dopustil, da so se roki iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 iztekli, ne da bi sprejel končno odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, naj bo to z ugoditvijo zahtevi za predajo ali zavrnitvijo, ki jo je treba utemeljiti. Bistvena razlika v primerjavi s prvim vprašanjem je v dejstvu, da se Sodišču predlaga, naj upošteva okoliščino, da je izvršitveni pravosodni organ v odgovor na evropski nalog za prijetje, ki ga je izdala odreditvena država članica, na podlagi člena 12 Okvirnega sklepa 2002/584 odredil pripor zahtevane osebe, ne da bi se ta položaj po izteku navedenih rokov spremenil. Da bi pravilno omejili to vprašanje, sta potrebni dve uvodni ugotovitvi.

144. Najprej in kot je bilo že navedeno, se evropski nalog za prijetje v skladu s členom 1(1) Okvirnega sklepa 2002/584 lahko izda z namenom prijetja in predaje zahtevane osebe za dva jasno ločena namena, ( 51 ) in sicer bodisi za izvršitev zaporne kazni ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti, bodisi za uvedbo kazenskega postopka, tako da se lahko navedeni osebi sodi in se po potrebi kaznuje za dejanja, navedena v evropskem nalogu za prijetje, ki naj bi jih domnevno storila. ( 52 )

145. Zadeva iz postopka v glavni stvari spada pod drugi primer, čeprav to ne izhaja izrecno iz besedila drugega vprašanja predložitvenega sodišča. Odreditvena država članica namreč zahteva toženo stranko iz postopka v glavni stvari zaradi sojenja za umor in nezakonito posest strelnega orožja z namenom ogrozitve življenja druge osebe.

146. Menim, da je to okoliščino treba upoštevati pri odgovoru, ki ga je treba dati na drugo vprašanje. Pripor osebe namreč nima enake teže, če je ta oseba že bila kaznovana z odvzemom prostosti na podlagi dokončne sodne odločbe ali če ji še ni bilo sojeno in zato zanjo velja domneva nedolžnosti. ( 53 ) V zvezi s tem zadostuje napotiti na določbe člena 26 Okvirnega sklepa 2002/584, ki določa, da mora odreditvena država članica odšteti celoten čas pripora, ki je bil prebit pri izvršitvi evropskega naloga za prijetje, od celotnega časa pripora, ki ga mora zahtevana oseba prestati v odreditveni državi članici. Čeprav je res, da je lahko oseba, ki je predana odreditveni državi članici zaradi sojenja, pozneje obsojena na kazen odvzema prostosti, celotno trajanje katere bo lahko na podlagi navedenega člena skrajšano za trajanje začasnega pripora, ki ga je do svoje predaje prestala v izvršitveni državi članici, pa ni mogoče izključiti, da bo v odreditveni državi članici nazadnje oproščena, pri čemer se navedeni člen 26 ne bi uporabljal.

147. Če se zdaj vrnemo na vprašanje predložitvenega sodišča, je treba poudariti, da to navaja možnost, da bi neupoštevanje rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 lahko upravičilo nastanek neke „pravice“ – rečeno najsplošneje – priprte zahtevane osebe. Seveda se je v zvezi s tem treba strinjati s tistimi, ki trdijo, da ni v Okvirnem sklepu 2002/584 in zlasti njegovem členu 17 navedena nobena subjektivna pravica osebe, priprte na podlagi evropskega naloga za prijetje, ki bi nastala zaradi izteka rokov, določenih v njem, ne da bi bila sprejeta končna odločitev o izvršitvi navedenega naloga. Odstavek 5 te določbe se nanaša kvečjemu na jamstvo, da „ostanejo izpolnjeni materialni pogoji, potrebni za dejansko predajo osebe“.

148. Vendar že zgolj izrecno sklicevanje v vprašanju predložitvenega sodišča na položaj, v katerem je oseba priprta, v povezavi z navedbo neupoštevanja rokov, določenih za sprejetje končne odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, zadostuje za sprožitev vprašanja pravic in svoboščin. Drugo vprašanje predložitvenega sodišča torej postane povsem smiselno in ga je mogoče oblikovati zelo preprosto: kakšne so posledice izteka rokov, določenih za sprejetje končne odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, za osebo, ki je bila priprta na podlagi navedenega naloga?

149. Obravnava se torej odvzem pravice do individualne svobode osebe, za katero v primeru iz postopka v glavni stvari velja domneva nedolžnosti. Tak položaj je lahko povsem legitimen v pravu Unije, kot je lahko povsem legitimen v pravu držav članic ali glede na pravo EKČP. Vendar je lahko ta položaj v skladu s pravom samo pod nekaterimi pogoji, kar nedvomno velja tudi za pravo Unije. Zato je treba Okvirni sklep 2002/584 in tudi vsako drugo določbo prava Unije razlagati z vidika temeljnih pravic. To izhaja tudi iz uvodne izjave 12 in člena 1(3) navedenega sklepa.

150. Države članice morajo Okvirni sklep 2002/584 seveda izvajati s svojimi pravnimi instrumenti, ne da bi posegale v temeljne pravice. Drugi odstavek uvodne izjave 12 navedenega sklepa vsebuje obširno sklicevanje na „ustavna pravila“ držav članic. Poleg tega Okvirni sklep po svoji naravi nacionalnim organom pušča polje proste presoje glede konkretnih načinov uresničevanja ciljev, ki jim sledi. ( 54 ) Položaj iz postopka v glavni stvari je torej primerljiv s položajem, navedenim v točki 29 sodbe Åkerberg Fransson, ( 55 ) v katerem ukrepanje držav članic ni v celoti določeno s pravom Unije. V takem položaju – čeprav lahko sodišče države članice, pozvano, naj preizkusi skladnost nacionalne določbe ali ukrepa s temeljnimi pravicami, uporabi nacionalne standarde varstva temeljnih pravic – se s tako uporabo ne sme posegati v raven varstva, ki je zagotovljena z Listino, kot jo razlaga Sodišče, niti v primarnost, enotnost in učinkovitost prava Unije. ( 56 )

151. S takim sklepanjem prihajam do ugotovitve, ki se mi zdi neizpodbitna, in sicer, da je treba za državo članico, postavljeno v položaj iz spora v glavni stvari, šteti, da izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) navedene listine, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča. ( 57 ) Nacionalna zakonodaja, sprejeta za prenos Okvirnega sklepa 2002/584, in tudi vodenje postopka predaje s strani izvršitvenega pravosodnega organa namreč pomenita izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, saj je evropski nalog za prijetje navsezadnje stvaritev Unije. V okviru evropskega naloga za prijetje je Okvirni sklep 2002/584 predvsem pravna podlaga in temelj, na katerih lahko država članica odredi in ohrani ukrep odvzema prostosti zoper zahtevano osebo, da bi zoper njo uvedla kazenski postopek, ( 58 ) pri čemer za to osebo načeloma velja domneva nedolžnosti, vsaj glede dejanj, zaradi katerih se zahteva in je zoper njo izdan evropski nalog za prijetje.

152. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba v okoliščinah zadeve iz postopka v glavni stvari Okvirni sklep 2002/584 in predvsem njegov člen 17 razlagati z vidika Listine, da se Listina uporablja za države članice in da morajo za akte nacionalnih organov, sprejete za izvajanje tega okvirnega sklepa, veljati zahteve glede skladne razlage. ( 59 )

153. V obravnavani zadevi razlaga Okvirnega sklepa 2002/584 z vidika Listine v okoliščinah iz postopka v glavni stvari pomeni enako kot razlaga v skladu z zahtevami iz njenega člena 6, ki jedrnato zagotavlja pravico do svobode.

154. Pojasnila k Listini o temeljnih pravicah ( 60 ) v zvezi s to določbo se sklicujejo neposredno na člen 5 EKČP, ki je veliko bolj ekspliciten in ki je v pojasnilih povzet v celoti. V navedenih pojasnilih je še pojasnjeno, da je treba pravice, zapisane v členu 6 Listine, „zlasti“ spoštovati, kadar Evropski parlament in Svet sprejemata zakonodajne akte na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah na podlagi členov 82 PDEU, ( 61 ) 83 PDEU in 84 PDEU.

155. Člen 5 EKČP vsebuje dve pomembni določbi za zadevo iz postopka v glavni stvari, in sicer, prvič, odstavek 1(f) o izročitvi, torej postopku, ki je objektivno gledano najbolj podoben postopku predaje iz Okvirnega sklepa 2002/584, in drugič, odstavek 4, v katerem je določena pravica vsakogar, ki mu je bila odvzeta prostost, da začne postopek, ki omogoča pridobitev hitrega odgovora glede zakonitosti odvzema prostosti.

156. V zvezi s členom 5(1)(f) EKČP je bila sprejeta obsežna sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice, na katero se bom skliceval, ko bo primerno. Vendar pa moram začeti z naslednjo ugotovitvijo.

157. V bistvu je za presojo položaja iz postopka v glavni stvari najbolj upoštevna sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi z izročitvenimi postopki in torej členom 5(1)(f) EKČP, tako da jo je nujno treba uporabiti za izhodišče. Pri tem se ne sme pozabiti, da – kot sem že navedel – evropski nalog za prijetje ni samo preprosta različica izročitvenega postopka. Posledica tega je, da ni niti nujno niti vedno dovolj omejiti se na preizkus upoštevanja sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice o izročitvi. Merila, kot so razumno trajanje postopka, njegova zapletenost, vedenje zahtevane osebe in neobstoj obdobja sodne nedejavnosti, ki jih bomo obravnavali v nadaljevanju, so nedvomno upoštevna, zlasti v primeru, v katerem je Sodišče s predlogom za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo predložitveno sodišče, pozvano samo, naj presodi položaj začasnega pripora, ki traja 30 mesecev. Vendar pa ne smemo izključiti, da lahko razlaga zahtev, izhajajočih iz pravice do svobode, v okviru drugačnega instrumenta, kot je evropski nalog za prijetje, zahteva strožji pristop v zvezi s prekoračitvijo rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584.

158. S členom 5(1)(f) EKČP je državam pogodbenicam dovoljeno, da omejijo svobodo vsake osebe, zoper katero poteka izročitveni postopek. Ta določba Evropskemu sodišču za človekove pravice omogoča, da presodi „zakonitost“ pripora osebe, zoper katero „teče“ postopek za izročitev, pri čemer je pojasnjeno, da samo potek izročitvenega postopka v takem primeru upravičuje odvzem prostosti. ( 62 )

159. Kolikor mi je znano, se Evropsko sodišče za človekove pravice do zdaj še ni formalno izreklo o uporabi člena 5(1)(f) EKČP za začasni pripor, odrejen na podlagi nacionalne določbe, s katero je prenesen člen 12 Okvirnega sklepa 2002/584. Vendar ni nobenega dvoma, z opozorilom, navedenim v točki 157, da začasni pripor, odrejen v okviru izvršitve evropskega naloga za prijetje, ki je primerljiv s priporom z namenom izročitve, načeloma spada ( 63 ) pod določbe navedenega člena. ( 64 )

160. Da bi bil pripor za namene izročitve v skladu s členom 5(1)(f) EKČP, mora biti torej najprej „zakonit“ in v skladu s „postopkom, ki je predpisan z zakonom“, torej odrejen ob upoštevanju materialnih in procesnih pravil, ki se uporabljajo za zadevne osebe, naj bodo to pravila nacionalne zakonodaje ali pravila, ki izhajajo iz mednarodnega prava ( 65 ) ali prava Unije. ( 66 ) Vendar ne glede na to, kako bistvena je „zakonitost“ pripora v smislu te določbe glede na nacionalno pravo, ni odločilna. ( 67 ) Poleg tega mora biti v skladu s ciljem, zastavljenim s tem členom, ki je zaščititi posameznika pred samovoljo. ( 68 )

161. S tega dvojnega vidika je Evropsko sodišče za človekove pravice večkrat navedlo, po eni strani, da čeprav so v prvi vrsti za razlago in uporabo notranjega prava pristojni nacionalni organi in zlasti sodišča, lahko in tudi mora – ker glede na člen 5(1) EKČP neupoštevanje notranjega prava pomeni kršitev Konvencije – opraviti določen nadzor, da bi ugotovilo, ali je bilo notranje pravo dejansko upoštevano. ( 69 ) Po drugi strani je pojasnilo, da se mora prepričati tudi, ali je notranje pravo v skladu z EKČP, vključno z načeli, ki so določena ali zajeta v njej, ( 70 ) in sicer načelom vladavine prava in s tem načelom povezanim načelom pravne varnosti, načelom sorazmernosti in načelom varstva pred samovoljo, ki je poleg tega tudi cilj člena 5. ( 71 )

162. Evropsko sodišče za človekove pravice v zvezi s tem vztraja pri dejstvu, da je v primeru odvzema prostosti pomembno izpolniti splošno načelo pravne varnosti. Zato je bistveno, da so pogoji odvzema prostosti na podlagi notranjega prava ( 72 ) in/ali mednarodnega prava ( 73 ) jasno opredeljeni in da je uporaba samega zakona predvidljiva, da se izpolni merilo „zakonitosti“, določeno z EKČP, ( 74 ) in upoštevajo zahteve glede „kakovosti zakona“, ki so neločljivo povezane z vsemi določbami EKČP.

163. Ali je glede na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice mogoče šteti, da iztek rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 pomeni, da pripor zahtevane osebe ni več zakonit in da jo je treba nemudoma spustiti na prostost? Ne strinjam se s stališčem Komisije v zvezi s tem. Menim, da ni mogoče izpeljati tako radikalne posledice. Natančneje, menim, da ni mogoče trditi, da zgolj zaradi prekoračitve rokov iz člena 17 Okvirnega sklepa 2002/584 odvzem prostosti, odrejen na podlagi evropskega naloga za prijetje, takoj postane nezakonit in posledično nezdružljiv s pravico do svobode, zagotovljeno s členom 6 Listine.

164. Najprej, pripor osebe lahko upravičujejo druge okoliščine, ki ne vključujejo evropskega naloga za prijetje. Pripor zahtevane osebe na podlagi evropskega naloga za prijetje, izdanega zoper njo, se namreč lahko izkaže za popolnoma upravičen na drugi podlagi, ki ni navedeni evropski nalog za prijetje, bodisi ker je oseba že predmet ukrepa odvzema prostosti, izreče