Zbi rka odločb sodne pr akse  
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA  
NILSA WAHLA,  
predstavljeni 14. aprila 2016 1  
Zadeva C-1 6 8 / 1 5  
Milena Tomášová  
proti  
Ministerstvo spravodlivosti SR,  
Pohotovosť s.r.o.  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, 
ki ga je vložilo Okresný súd Prešov (okrožno sodišče v Prešovu, Slovaška)) 
„Predhodno odločanje — Varstvo potrošnikov — Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah — 
Direktiva 93/13/EGS — Pogodba o potrošniškem kreditu — Izvršba na podlagi arbitražne odločbe — 
Opustitev presoje izvršilnega sodišča glede nepoštenosti pogojev v pogodbi — Odgovornost države 
članice za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče pripisati 
nacionalnemu sodišču — Pogoji za uveljavljanje — Obstoj dovolj resne kršitve prava Unije“ 
I – Uvod v izid postopka v glavni stvari, dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanja za 
predhodno odločanje 
1. Potrditev v pravu Unije, da mora nacionalno sodišče, če ima na voljo za to potrebne pravne in 
dejanske okoliščine, po uradni dolžnosti preizkusiti obstoj nepoštenega pogoja v pogodbi, ki na 
podlagi Direktive 93/13/EGS 2 potrošnika veže na prodajalca ali ponudnika, pomeni znaten napredek 
pri varstvu potrošnikov. 
2. Sodišče je v obravnavani zadevi pozvano, naj ugotovi, ali učinek Direktive 93/13 nujno pomeni, da se 
uveljavlja tudi nepogodbena odgovornost države članice, ker nacionalno sodišče v posebnem okviru 
postopka izvršbe ni po uradni dolžnosti presodilo obstoja nepoštenega pogoja v pogodbi 
o potrošniškem kreditu. Postavlja se splošnejše vprašanje, ali in pod katerimi pogoji je mogoče 
neizpolnitev obveznosti nacionalnih sodišč, da po uradni dolžnosti presodijo, ali pogodba, ki 
prodajalca ali ponudnika veže na potrošnika, zajema nepošten pogoj, sankcionirati z uveljavljanjem 
odgovornosti zadevne države članice. 
3. Obravnavani postopek se je začel zaradi spora med M. Tomášovo ter Ministerstvo spravodlivosti SR 
(ministrstvo za pravosodje Slovaške republike, v nadaljevanju: ministrstvo za pravosodje) in Pohotovosť 
s.r.o. (v nadaljevanju: družba Pohotovosť) v zvezi z izvršitvijo arbitražne odločbe, s katero je bilo 
M. Tomášovi naloženo plačilo denarnih zneskov, povezanih s sklenitvijo pogodbe o potrošniškem 
kreditu. 
1 — Jezik izvirnika: francoščina. 
2 — Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, 
str. 288). 
SL 
ECLI:EU:C:2016 :260 1 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
4. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je M. Tomášova upokojenka, katere edini prihodek je pokojnina 
v znesku 347 EUR. Leta 2007 je z družbo Pohotovosť sklenila pogodbo o potrošniškem kreditu, na 
podlagi katere je najela kredit v znesku 232 EUR. 
5. Navedena pogodba je imela obliko tipske pogodbe, ki je zajemala arbitražno klavzulo, ta pa je 
določala obveznost sprejetja pogoja, da spore v zvezi z njo rešuje arbitražno sodišče, ki je bilo 
oddaljeno več kot 400 km od stalnega prebivališča M. Tomášove. Poleg tega so v skladu z navedeno 
pogodbo letne zamudne obresti znašale 91,25 %. V zadevni pogodbi povrhu ni bila navedena letna 
obrestna mera. 
6. Ker je M. Tomášová zamujala pri odplačevanju kredita in ker ni mogla plačati navedenih zamudnih 
obresti, je pri družbi Pohotovosť najela dodaten kredit v znesku 232,36 EUR. 
7. Stálý rozhodcovský súd (stalno arbitražno sodišče) je zodločbama z dne 9. aprila 2008 in 15. maja 
2008 M. Tomášovi naložilo, naj družbi Pohotovosť plačaveč zneskov neodplačila zadevnih kreditov, 
zamudnih obresti in stroškov postopka. 
8. Potem ko sta navedeni odločbi postali pravnomočni in izvršljivi, je družba Pohotovosť 13. in 
27. oktobra 2008 vložila predloga za izvršbo pri Okresný súd Prešov (okrožno sodišče v Prešovu, 
Slovaška), ki jima je ugodilo z odločbama z dne 15. in 16. decembra 2008 . 
9. V skladu s predložitveno odločbo sta zadevna izvršilna postopka ob vložitvi obravnavanega predloga 
za sprejetje predhodne odločbe še vedno potekala. 
10. M. Tomášová je 9. julija 2010 proti ministrstvu za pravosodje Slovaške republike vložila 
odškodninsko tožbo za znesek 2000 EUR zaradi škode, ki po njenih navedbah izhaja iz tega, da je 
Okresný súd Prešov (okrožno sodišče v Prešovu) kršilo pravo Unije, ker je v okviru navedenih 
postopkov ugodilo predlogoma za izvršbo – ki naj bi temeljila na nepošteni arbitražni klavzuli – 
katerih namen naj bi bila izterjava zneskov na podlagi nepoštenega pogoja. 
11. Okresný súd Prešov (okrožno sodišče v Prešovu) je s sodbo z dne 22. oktobra 2010 tožbo 
M. Tomášove zavrnilo kot neutemeljeno z obrazložitvijo, da ta ni izčrpala vseh pravnih sredstev, ki jih 
je imela na voljo, da zadevna izvršilna postopka še nista bila pravnomočno končana in da zato šeni 
mogoče šteti, da je nastala škoda, tako da naj bi bila navedena tožba vložena prezgodaj. 
12. M. Tomášová je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo. 
13. Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu) je z odločbo z dne 31. januarja 2012 
navedeno sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo v odločanje Okresný súd Prešov (okrožno sodišče 
v Prešovu, Slovaška). Menilo je, da utemeljitev Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) glede 
zavrnitve odškodninske tožbe M. Tomášove ni bila prepričljiva. 
14. Okresný súd Prešov (okrožno sodišče v Prešovu) je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču 
v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 
„1. Ali pomeni resno kršitev prava Unije, če se v nasprotju s sodno prakso Sodišča Evropske unije 
v izvršilnem postopku, izvedenem na podlagi arbitražne odločbe, izterja znesek, ki izhaja iz 
nepoštenega pogoja? 
2. Ali lahko odgovornost države članice zaradi kršitve prava [Unije] nastane, preden stranka 
v postopku izčrpa vsa pravna sredstva, ki jih ima na voljo v postopku za izvršitev odločbe v skladu 
s pravnim redom države članice; ali glede na dejansko stanje lahko navedena odgovornost države 
članice v tem primeru nastane, še preden se konča postopek za izvršitev odločbe in preden tožeča 
stranka izčrpa možnost zahtevati vračilo neupravičeno plačanih zneskov? 
ECLI:EU:C:2016 :260 2 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
3. Ali ukrep organa, kakor ga je opisala tožeča stranka, v primeru pritrdilnega odgovora in ob 
upoštevanju okoliščin dejanskega položaja, zlasti popolne pasivnosti tožeče stranke in neizčrpanosti 
vseh pravnih sredstev, ki jih omogoča pravo države članice, vključuje dovolj očitno in resno kršitev 
prava [Unije]? 
4. Ali znesek, ki ga zahteva tožeča stranka, če je v obravnavanem primeru mogoče ugotoviti dovolj 
resno kršitev prava [Unije], ustreza škodi, za katero je odgovorna država članica; ali tako 
ugotovljena škoda lahko sovpada s poplačano terjatvijo, ki pomeni neupravičeno obogatitev? 
5. Ali ima kondikcijski zahtevek kot pravno sredstvo prednost pred odškodninsko tožbo?“ 
15. Pisna stališča so predložile slovaška in češka vlada ter Evropska komisija. 
16. Sodišče je 18. decembra 2015 predložitvenemu sodišču poslalo zahtevo po pojasnilih na podlagi 
člena 101 Poslovnika Sodišča. Predložitveno sodišče je bilo s to zahtevo pozvano k pojasnilu, ali in 
pod katerimi pogoji je moralo odločati na zadnji stopnji v okviru izvršilnega postopka, obravnavanega 
v sporu o glavni stvari. Navedeno sodišče je na ta poziv odgovorilo z dopisom, ki je na Sodišče prispel 
16. februarja 2016 . 
II – Analiza 
17. Obravnavana zadeva se nanaša na pogoje za uveljavljanje odgovornosti države članice, da bi se 
zahtevalo povračilo škode, povzročene posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče 
pripisati nacionalnemu sodišču. Postavljena vprašanja spadajo v poseben okvir spora v zvezi z izvršbo 
na podlagi arbitražne odločbe, ki je nastal zaradi sklenitve pogodbe o potrošniškem kreditu, za katero 
se trdi, da vsebuje nepoštene pogoje v smislu Direktive 93/13. 
18. Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba po mojem mnenju preučiti skupaj, 
v bistvu sprašuje, ali in pod katerimi pogoji kršitev prava Unije, ki izhaja iz sodne odločbe, izdane 
v okviru postopka izvršbe na podlagi arbitražne odločbe, s katero je bilo ugodeno zahtevi za izterjavo 
zneskov na podlagi pogoja, ki ga je treba šteti za nepoštenega, pomeni „dovolj resno“ kršitev, da je 
mogoče uveljavljati nepogodbeno odgovornost zadevne države članice. V teh okoliščinah se sprašuje, 
ali ima to, da navedeni izvršilni postopek ni končan, da je bila oseba, na katero se ta postopek nanaša, 
povsem pasivna in da ni izčrpala vseh pravnih sredstev, kakršno je kondikcijski zahtevek in ki jih ima 
na voljo v zadevnem pravnem redu, v zvezi s tem posledice. 
19. Četrto in peto vprašanje se nanašata na obseg morebitne odškodninske tožbe za povračilo škode, 
povzročene zaradi nedelovanja nacionalnega sodišča, saj to ni presodilo, ali so pogoji iz zadevne 
pogodbe nepošteni, in na povezavo navedene tožbe z drugimi civilnopravnimi tožbami. 
A – Prva tri vprašanja za predhodno odločanje: smotrnost in pogoji za uveljavljanje odgovornosti 
države, ker nacionalno sodišče, pristojno za izvršbo, ni izpolnilo svoje obveznosti, da po uradni 
dolžnosti presodi obstoj nepoštenega pogoja na podlagi Direktive 93/13 
20. Prvo, drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje me v bistvu vodijo k obravnavi vprašanja, 
ali je mogoče na podlagi dejstva, da nacionalno sodišče, pristojno za izvršbo, ni po uradni dolžnosti 
presodilo, ali so pogoji iz potrošniške pogodbe, obravnavani v postopku v glavni stvari, nepošteni – in 
te posledično v okviru spornega izvršilnega postopka izključilo – uveljavljati nepogodbeno odgovornost 
zadevne države članice. 
21. Ta problematika po mojem mnenju zaobjema dva vidika, ki ju bom zaporedoma preučil. 
ECLI:EU:C:2016 :260 3 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
22. Prvi vidik zadeva vprašanje, ali je v položaju, kakršen je obravnavani, mogoče uveljavljati 
nepogodbeno odgovornost države članice za kršitev prava Unije zaradi ravnanja ali opustitve 
nacionalnega sodišča, za katero se zdi izključeno, da je moralo odločati na zadnji stopnji. 
23. Drugi vidik se nanaša na vprašanje, ali, in če da, pod katerimi pogoji je mogoče opustitev preizkusa 
in neizključitev obstoja nepoštenega pogoja opredeliti za „dovolj resno kršitev“ pravila prava Unije, 
katerega namen je priznavanje pravic posameznikom. 
1. Prvi vidik: ali je mogoče odgovornost nacionalnega sodišča, pristojnega za izvršbo, uveljavljati pred 
koncem izvršilnega postopka, in to tudi takrat, ko domnevno oškodovana stranka ni izčrpala vseh 
nacionalnih pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo? 
24. V obravnavanem primeru je iz vprašanj za predhodno odločanje razvidno, da se postopek v glavni 
stvari nanaša na položaj, v katerem predložitveno sodišče ni pristojno za odločanje na zadnji stopnji. 
Navedena vprašanja imajo namreč smisel samo, če bi bilo treba šteti, da sporni izvršilni postopek ni 
bil pravnomočno končan. Kolikor lahko razberem iz spisa, za tožečo stranko iz postopka v glavni 
stvari še ni bila sprejeta dokončno zavezujoča vsebinska odločba in je ta vložila odškodninsko tožbo za 
škodo, ki naj bi ji bila povzročena zaradi sodne odločbe, zoper katero je bilo mogoče vložiti redno 
pravno sredstvo. 
25. Vendar iz spisa, predloženega Sodišču, ni jasno, ali Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) 
odloča na zadnji stopnji ali ne. 
26. Predložitveno sodišče v dopisu, ki ga je poslalo na zahtevo Sodišča po pojasnilih, ni predložilo 
odgovora v zvezi s temi vidiki. Iz veljavnega nacionalnega prava naj bi izhajalo, da je mogoče zoper 
sklep sodišča o zavrnitvi predloga za odobritev izvršbe vložiti pravno sredstvo. 3 Poleg tega naj bi bilo 
mogoče zoper odločbo, s katero se ugodi ugovorom dolžnika, vložiti redno pravno sredstvo. 4 Iz 
navedenega izhaja, kakor je pojasnila slovaška vlada, da je glede na okoliščine v obravnavani zadevi 
izvršilno sodišče, pred katerim poteka postopek, obravnavan v tem sporu, lahko, vendar ne nujno, 5 
sodišče, ki odloča na zadnji stopnji. 
27. Vendar menim, da je ta zadnji preudarek bistven za problematiko uveljavljanja odgovornosti držav 
članic za neizpolnitev obveznosti sodišč, ki spadajo v njen pravni red. 
28. Drži,da načelo odgovornosti držav članic za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitve prava 
Unije, potrjeno od sodbe Francovich in drugi, 6 pri čemer so bili pogoji za uveljavljanje navedene 
odgovornosti opredeljeni s sodbo Brasserie du pêcheur in Factortame, 7 v skladu z ustaljeno sodno 
prakso velja za vse primere, v katerih država članica krši pravo Unije, ne glede na to, kateri njen 
državni organ zaradi ravnanja ali opustitve ni izpolnil obveznosti. 8 
29. Sodišče je tako v sodbi Köbler 9 pojasnilo, da je to načelo mogoče pod nekaterimi pogoji uporabljati 
tudi, kadar je kršitev prava Unije posledica odločbe nacionalnega sodišča. 
3 — Glej člena 44 in 45 zakona št. 233 iz leta 1995 o sodnih izvršiteljih in izvršilnem postopku, s katerim so bili spremenjeni in dopolnjeni drugi 
zakoni. 
4 — Glej člen 50 zgoraj navedenega zakona in člen 202(2) zakona št. 99/1993 o zakoniku o civilnem postopku. 
5 — Glej v zvezi s tem zgoraj navedeno sodbo Okresný súd Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) z dne 22. oktobra 2010 (glej točko 11 teh sklepnih 
predlogov), s katero je bila zaradi prezgodnje vložitve zavržena odškodninska tožba tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, zlasti ker ta ni 
izčrpala vseh pravnih sredstev, ki jih je imela na voljo, kot je tožba za razveljavitev sporne arbitražne odločbe. 
6 — Sodba z dne 19. novembra 1991 (C-6/90 in C-9/90, EU:C:1991 :428, točke od 31 do 37). 
7 — Sodba z dne 5. marca 1996 (C-46/93 in C-48/93, EU:C:1996 :79, točka 74). 
8 — Glej zlasti sodbo z dne 5. marca 1996 , Brasserie du pêcheur in Factortame (C-46/93 in C-48/93, EU:C:1996 :79, točka 34). 
9 — Sodba z dne 30. septembra 2003 (C-224/01, EU:C:2003 :513, točke od 33 do 36). 
ECLI:EU:C:2016 :260 4 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
30. Ni torej mogoče takoj na splošno izključiti uveljavitve odgovornosti države zaradi kršitve prava 
Unije, ki izhaja iz ravnanja ali opustitve nacionalnega sodišča, ne glede na njegovo naravo ali mesto 
v zadevni organizaciji sodišč. 
31. Čeprav je teoretično mogoče na podlagi vsake odločbe nacionalnega sodišča, s katero je kršeno 
pravo Unije, uveljavljati odgovornost države, taka odločba v vseh primerih ne zadostuje za uveljavitev te 
odgovornosti. 
32. Če navedeno ravnanje ali opustitev izhajata iz izvajanja sodne pristojnosti in če je mogoče zoper 
njiju v skladu z veljavnimi nacionalnimi procesnimi pravili vložiti ugovor ali pritožbo zoper sporno 
sodbo, ravnanje ali opustitev države, ki je v nasprotju s pravom Unije, vsekakor, ultima ratio, izhaja iz 
odločbe sodišča, ki odloča na zadnji stopnji. 
33. Tako iz sodbe z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513), pa tudi poznejše 
sodne prakse 10 jasno izhaja, da je to načelo v takem primeru veljavno le v zvezi s sodišči, ki odločajo 
na zadnji stopnji. 
34. Tako se je Sodišče v tej temeljni sodbi oprlo predvsem na odločilno vlogo sodne veje oblasti pri 
varstvu pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi pravil Unije, in na okoliščino, da je sodišče, ki 
odloča na zadnji stopnji, po definiciji zadnja instanca, pred katero lahko posamezniki uveljavljajo svoje 
pravice, ki jim jih priznava pravo Unije, iz česar je sklepalo, da bi bilo varstvo teh pravic oslabljeno – in 
polni učinek pravil Unije, ki priznavajo podobne pravice, ogrožen – če bi bilo izključeno, da se lahko 
posameznikom pod določenimi pogoji povrne škoda, ki je povzročena s kršitvijo prava Unije in je 
nastala zaradi odločbe nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji. 11 
35. Sodišče je v sodbi Traghetti del Mediterraneo 12 v istem smislu jasno navedlo, da ob upoštevanju 
posebnosti sodne funkcije in legitimne zahteve po pravni varnosti odgovornost države v takem 
primeru ni neomejena. V skladu z navedeno sodbo „bi se t[a] odgovornost lahko vzpostavil[a] samo 
v izjemnem primeru, ko bi nacionalno sodišče [odločalo] na zadnji stopnji“. 13 
36. Sodišče je nedavno v sodbi Târșia 14 menilo, da je treba ravno v primeru, ko sodna odločba – 
s katero je bilo D. C. Târșii naloženo plačilo dajatve, za katero je bilo v bistvu naknadno ugotovljeno, 
da ni v skladu s pravom Unije – postane pravnomočna, določiti možnost uveljavljanja odgovornosti 
države, da bi zadevna oseba dosegla pravno varstvo svojih pravic. 
37. Čeprav je bilo mogoče teoretično razpravljati o vprašanju, ali lahko ta uveljavitev odgovornosti 
države morebiti izhaja iz odločb nacionalnih sodišč, ki nujno ne odločajo na zadnji stopnji, 15 menim, 
da iz odslej ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je uveljavljanje te odgovornosti jasno omejeno na 
opustitve nacionalnih sodišč, zoper odločbe katerih ni mogoče vložiti rednega pravnega sredstva. 
10 — Glej sodbe z dne 13. junija 2006 , Traghetti del Mediterraneo (C-173/03, EU:C:2006 :391, točka 31); z dne 24. novembra 2011 , Komisija/Italija 
(C-379/10, EU:C:2011 :775), z dne 9. septembra 2015 , Ferreira da Silva e Brito in drugi (C-160/14, EU:C:2015 :565, točka47) in z dne 
6. oktobra 2015 , Târșia (C-69/14, EU:C:2015 :662, točka 40). 
11 — Sodba z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točke od 33 do 36). 
12 — Sodba z dne 13. junija 2006 (C-173/03, EU:C:2006 :391, točka 32). 
13 — Moj poudarek. 
14 — Sodba z dne 6. oktobra 2015 (C-69/14, EU:C:2015 :662, točka 40). 
15 — Glej zlasti Beutler, B., State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of 
the Applicable Law an Insurmountable Obstacle, Commo n Market Law Review 46, 2009 , št. 3, str. od 773 do 804 (zlasti str. 789), in Huglo, 
J.-G., La responsabilité des États mem bres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre 
regard, Gazette du Palais, 12. junij 2004 , I Jur., str. 34. 
ECLI:EU:C:2016 :260 5 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
38. Novost, uvedena s sodbo Köbler, 16 ki izhaja iz širokega in enotnega pojmovanja, ki ga ima Sodišče 
o pojmu „država“ v zvezi z uveljavljanjem nepogodbene odgovornosti zaradi kršitve prava Unije, je bila 
namreč v obravnavanem primeru smiselna samo v primeru odločbe, ki jo je mogoče pripisati 
nacionalnemu sodišču, ki odloča na zadnji stopnji – kar pa ne pomeni, da gre nujno za vrhovno 
sodišče. 
39. Menim, da iz navedene sodbe nedvoumno izhaja ta preudarek. Po mojem mnenju je namreč 
Sodišče v tej sodbi poudarilo pravnomočnost odločbe sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji. Sodiščeje 
tako opozorilo, da „je [nacionalno] sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, po definiciji zadnja instanca, 
pred katero lahko posamezniki uveljavljajo svoje pravice, ki jim jih priznava pravo Skupnosti“ in da 
„[k]ršitve omenjenih pravic iz odločbe navedenega sodišča, ki je postala pravnomočna, običajno ni več 
mogoče izpodbijati, tako da bi bili posamezniki prikrajšani za možnost uveljavljanja odgovornosti 
države z namenom doseči pravno varstvo svojih pravic“. 17 
40. Poleg tega menim, da ta ugotovitev zagotavlja ustrezno ravnotežje med potrebo po učinkovitem 
zagotavljanju pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, ter posebnostmi, ki so značilne 
za posredovanje sodnih organov v posameznih državah članicah, in težavami, na katere lahko naletijo 
nacionalna sodišča pri izvajanju sodne funkcije. 
41. Povedano drugače, za kršitev prava Unije, na podlagi katere je mogoče uveljavljati odgovornost 
države zaradi škode, povzročene s sodno odločbo, gre samo takrat, kadar je nastali položaj posledica 
napake v sodnem sistemu kot celoti, torej v primeru, ko sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ni moglo 
učinkovito zagotoviti varstva pravice, priznane s pravom Unije. Da bi šlo za neizpolnitev obveznosti 
države, ki bi jo bilo mogoče pripisati neizpolnitvi obveznosti sodišča, menim, da mora biti sprejeta 
sodna odločba, ki je postala pravnomočna in ki lahko določi prihodnje pravne položaje zadevnih 
oseb. 18 
42. Kot to po mojem mnenju dokazuje sodna praksa Sodišča, 19 je ta ugotovitev veljavna za primer, 
v katerem predložitveno sodišče ni izpolnilo svoje obveznosti predložitve zadeve v predhodno 
odločanje, ki jo imajo v skladu s členom 267, tretji odstavek, PDEU sodišča, zoper katerih odločbe ni 
mogoče vložiti pravnega sredstva nacionalnega prava, če dvomijo glede razlage prava Unije, kot 
v primeru, ko gre za upoštevanje materialnega prava Unije, kakršno je tisto, ki zaradi učinka Direktive 
93/13, zlasti njenega člena 6(1), sodiščem nalaga, naj presodijo nepoštenost pogojev iz potrošniških 
pogodb in jih po potrebi izključijo. 
43. Ali je mogoče zaradi potrebe, da se potrošnikom, ki so običajno obravnavani kot ranljiva stran, 
podeli posebno varstvo, in položaja javnega reda, ki ga je Sodišče določilo za pravila o varstvu 
potrošnikov na podlagi Direktive 93/13, 20 to ugotovitev zavrniti ali jo omiliti glede na omejitve načela 
procesne avtonomije, kar zadeva dejanske pogoje za uveljavljanje odgovornosti države? 
44. Menim, da ne. 
16 — Sodba z dne 30. septembra 2003 (C-224/01, EU:C:2003 :513).  
17 — Sodba z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 34).  
18 — Kot je generalni pravobranilec L. A. Geelhoed navedel v sklepnih predlogih v zadevi Komisija/Italija (C-129/00, EU:C:2003 :319, točka 63),  
podobno kot pri utemeljitvi strukture člena 234 ES (postal člen 267 PDEU) v zvezi z obveznostjo predhodnega odločanja, je ideja ta, da se 
posamične odločbe nižjih nacionalnih sodišč, ki nepravilno uporabijo pravo Unije, lahko še vedno popravijo v okviru hierarhije nacionalnih 
sodišč. In tudi če se ne popravijo, ena sama napačna odločba nižjega sodišča ne bo nujno posegla v polni učinek zadevne določbe v državi 
članici. Nasprotno, take posledice so očitno verjetne, če gre za neskladno nacionalno sodno prakso nacionalnega vrhovnega sodišča, ki ga 
bodo nižja sodišča dejansko obravnavala kot avtoriteto v nacionalnem pravnem redu. 
19 — Tako je neizpolnitev obveznosti, očitana nacionalnemu sodišču, ki je odločalo na zadnji stopnji, v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi 
z dne 13. junija 2006 , Traghetti del Mediterraneo (C-173/03, EU:C:2006 :391), in z dne 24. novembra 2011 , Komisija/Italija (C-379/10, 
EU:C:2011 :775), izhajala iz tega, kako je navedeno sodišče razlagalo pravna pravila. 
20 — Glej sodbo z dne 4. junija 2015 , Faber (C-497/13, EU:C:2015 :357, točka 56). 
ECLI:EU:C:2016 :260 6 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
45. Učinkovitost Direktive 93/13 je po mojem mnenju zagotovljena z možnostjo in v nekaterih 
primerih celo obveznostjo nacionalnega sodišča, da ugotovi nepoštenost, in z možnostjo sodišča, ki 
odloča na zadnji stopnji, da onemogoči izvršitev odločbe, če ni izpolnjena ta obveznost. Menim, da bi 
šli predaleč, če bi bilo določeno uveljavljanje nepogodbene odgovornosti države, kadar koli se trdi, da 
sodišče, ne glede na svoje mesto v nacionalni organizaciji sodišč in svojo raven posredovanja, ni 
izpolnilo obveznosti presoje nepoštenosti pogodbenega pogoja iz pogodbe, ki potrošnika vežena 
prodajalca ali ponudnika, in v nekaterih primerih izključitve navedenega pogoja. 
46. Čeprav torej ni ogroženo načelo učinkovitosti, pa bi lahko bilo drugače z vidika načela 
enakovrednosti. 21 Čeprav so namreč pogoji za uveljavljanje odgovornosti, ki jih je določilo Sodišče, 
potrebni in zadostni, da v korist posameznikov nastane pravica do povračila, ni mogoče izključiti, da 
je mogoče odgovornost države na podlagi nacionalnega prava uveljavljati pod manj omejevalnimi 
pogoji. Če je torej mogoče na podlagi veljavnega nacionalnega prava zaradi kršitve veljavnih 
nacionalnih pravnih pravil uveljavljati odgovornost sodišč, ki ne odločajo na zadnji stopnji, bi morala 
biti ta možnost pod enakimi pogoji odprta tudi, če je nacionalno sodiščekršilo pravice, ki jih imajo 
posamezniki na podlagi prava Unije, zlasti tiste, ki izhajajo iz Direktive 93/13. 
47. Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da – ob upoštevanju načela enakovrednosti – pravo Unije samo 
po sebi državi članici ne nalaga obveznosti, da povrne škodo, ki izhaja iz sodne odločbe, zoper katero je 
mogoče vložiti redno pravno sredstvo. 
48. Skratka, odgovornost države članice za škodo, povzročeno posamezniku zaradi kršitve prava Unije, 
ki jo je storilo nacionalno sodišče, je mogoče uveljavljati le v izjemnem primeru, ko to sodišče odloča 
na zadnji stopnji, kar mora v zvezi s sporom o glavni stvari preveriti predložitveno sodiščeob 
upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega spora. 
49. Če bi bilo treba predložitveno sodišče v okviru postopka v glavni stvari obravnavati kot sodišče, ki 
odloča na zadnji stopnji, bi se postavilo še vprašanje, v kolikšni meri je navedeno sodišče dovolj resno 
kršilo pravno pravilo, katerega namen je priznavanje pravic posameznikom. 
2. Drugi vidik: pod katerimi pogoji je mogoče opustitev presoje obstoja nepoštenih pogojev 
v potrošniških pogodbah in po potrebi njihove izključitve opredeliti kot dovolj resno kršitev pravila 
prava Unije, katerega namen je priznavanje pravic posameznikom? 
50. Kar zadeva pogoje za uveljavljanje odgovornosti države članice zaradi kršitve prava Unije, je Sodišče 
večkrat razsodilo, da imajo oškodovanci pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da 
mora biti namen kršenega pravila prava Unije priznavanje pravic posameznikom, da mora biti kršitev 
tega pravila dovolj resna in da mora obstajati neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, 
povzročeno oškodovancem. 22 Odgovornost države članice za škodo, ki je povzročena z odločbo 
nacionalnega sodišča – ki odloča na zadnji stopnji – ki je v nasprotju s pravilom prava Unije, urejajo 
isti pogoji. 23 
21 — V zvezi s tem naj poudarim, da je bila v sodbi z dne 6. oktobra 2009 , Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009 :615, točke od 49 
do 59), prav na podlagi načela enakovrednosti potrjena obveznost nacionalnega sodišča, ki je moralo odločati o predlogu za izvršbo na 
podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, da presodi nepoštenost arbitražne klavzule, zajete v pogodbi, ki sta jo sklenila prodajalec ali 
ponudnik in potrošnik. 
22 — Glej zlasti sodbe z dne 5. marca 1996 , Brasserie du pêcheur in Factortame (C-46/93 in C-48/93, EU:C:1996 :79, točka 51); z dne 
30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 51); z dne 12. decembra 2006 , Test Claimants in the FII Group Litigation 
(C-446/04, EU:C:2006 :774, točka 209); z dne 25. novembra 2010 , Fuß (C-429/09, EU:C:2010 :717, točka 47), in z dne 14. marca 2013 , Leth 
(C-420/11, EU:C:2013 :166, točka 41). 
23 — Glej sodbo z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 52). 
ECLI:EU:C:2016 :260 7 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
51. Pogoje, na podlagi katerih je mogoče ugotavljati odgovornost držav članic za škodo, povzročeno 
posameznikom s kršitvami prava Unije, morajo načeloma izvajati nacionalna sodišča v skladu 
z usmeritvami Sodišča za njihovo izvajanje. 24 
52. Te usmeritve je mogoče povzeti tako. 
53. Na prvem mestu je treba ugotoviti, ali je namen kršenega pravila priznavanje pravic 
posameznikom. Ne dvomim, da določbe Direktive 93/13 in obveznosti nacionalnih sodišč,da 
zagotovijo polni učinek, za posameznike ustvarjajo pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati. 
54. Na drugem mestu, v zvezi s pogojem glede obstoja „očitne“ kršitve tako v skladu z ustaljeno sodno 
prakso velja, da ob upoštevanju posebnosti funkcije vloge sodstva in legitimne zahteve po pravni 
varnosti odgovornost države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitve prava Unije s sodno 
odločbo nacionalnega sodišča, ni neomejena. Tako je treba poleg predhodno navedenega dejstva, da bi 
bilo mogoče to odgovornost uveljavljati samo v izjemnem primeru, ko bi zadevno nacionalno sodišče 
odločalo na zadnji stopnji, presoditi, ali je navedeno sodiščeočitno kršilo pravo, ki bi ga moralo 
uporabiti. 25 
55. Kako pa je v primeru obveznosti, naložene nacionalnemu sodišču, da po uradni dolžnosti preizkusi 
obstoj nepoštenega pogoja v pogodbi, sklenjeni med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom? 
56. Naj spomnim, da sistem varstva, ki se izvaja z Direktivo 93/13, temelji na zamisli, da je potrošnik 
v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju tako glede pogajalske sposobnosti kot 
ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali 
ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino. 26 
57. Glede na ta podrejeni položaj člen 6(1) Direktive 93/13 določa, da nepošteni pogoji potrošnikov ne 
zavezujejo. Kot izhaja iz sodne prakse, gre za zavezujočo določbo, katere namen je formalno ravnotežje 
med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, določeno s pogodbo, nadomestiti z dejanskim 
ravnotežjem, tako da se med sopogodbeniki spet vzpostavi enakost. 27 
58. Da bi se zagotovilo varstvo, zahtevano z Direktivo 93/13, je Sodišče poleg tega večkrat poudarilo, 
da je neenak položaj med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom mogoče izravnati samo 
s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank. 28 
59. Sodišče je glede na navedena načela menilo, da je moralo nacionalno sodišče po uradni dolžnosti 
preizkusiti nepoštenost pogodbene klavzule. 29 
24 — Glej sodbe z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 100); z dne 12. decembra 2006 , Test Claimants in the FII 
Group Litigation (C-446/04, EU:C:2006 :774, točka 210), in z dne 25. novembra 2010 , Fuß (C-429/09, EU:C:2010 :717, točka 48). 
25 — Glej sodbi z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 53), in z dne 13. junija 2006 , Traghetti del Mediterraneo 
(C-173/03, EU:C:2006 :391, točki 32 in 42). 
26 — Sodbi z dne 27. junija 2000 , Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C-240/98 do C-244/98, Recueil, str. I-4941 , točka 25), ter z dne 
26. oktobra 2006 , Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006 :675, točka 25). 
27 — Sodbi z dne 26. oktober 2006 , Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006 :675, točka 36), in z dne 4. junija 2009 , Pannon GSM (C-243/08, 
EU:C:2009 :350, točka 25). 
28 — Glej sodbe z dne 27. junija 2000 , Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C-240/98 do C-244/98, EU:C:2000 :346, točka 27); z dne 
26. oktobra 2006 , Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006 :675, točka 26); z dne 6. oktobra 2009 , Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, 
EU:C:2009 :615, točka 31), in z dne 4. junija 2012 , Banco Español de Crédito (C-618/10, EU:C:2012 :349, točka 41). 
29 — Glej zlasti sodbi z dne 4. junija 2009 , Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, točka 32), in z dne 6. oktobra 2009 , Asturcom 
Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009 :615, točka 32). 
ECLI:EU:C:2016 :260 8 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
60. V zvezi z vprašanjem, ali je sodišče storilo „dovolj resno kršitev prava Unije“, s tem ko 
v okoliščinah, kakor so opisane v predložitveni odločbi, ni preizkusilo nepoštenosti pogoja iz 
potrošniške pogodbe, je v skladu s sodno prakso 30 upoštevnih več okoliščin, ki jih je mogoče po 
mojem mnenju razvrstiti v dve kategoriji. 
61. Prva kategorija se nanaša na splošno raven jasnosti in natančnosti kršenega pravila, kar po potrebi 
vključuje ugotavljanje, ali v zvezi s pravnim vprašanjem, predloženim nacionalnemu sodišču, obstaja 
jasna sodna praksa Sodišča. Druga kategorija je povezana z vsemi posebnimi okoliščinami zadevnega 
položaja, kakršne so polje proste presoje, ki ga imajo nacionalni organi na podlagi kršenega pravila; 
očitnost, naklepnost in/ali opravičljivost zatrjevane neizpolnitve obveznosti ter vse dejanske in pravne 
okoliščine, s katerimi nacionalno sodišče seznanijo zlasti stranke v sporu. Sodišče je v zvezi z drugim 
vidikom navedlo, da mora nacionalno sodišče, ki odločao odškodninski tožbi, upoštevati vse okoliščine 
primera, ki ga mora obravnavati. 31 
62. Prvič, glede vprašanja, ali je kršeno pravilo dovolj jasno in natančno, ni mogoče zanikati, da je 
kršitev prava Unije očitno resna, kadar ni bila odpravljena, čeprav je bila razglašena sodba, v kateri je 
bila ugotovljena očitana neizpolnitev obveznosti, sodba o vprašanju za predhodno odločanje ali 
ustaljena sodna praksa Sodišča na zadevnem področju, iz katerih izhaja, da je obravnavano ravnanje 
kršitev. 32 
63. V obravnavanem primeru v zvezi z obveznostjo sodišča, pristojnega za izvršbo na podlagi 
arbitražne odločbe, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogodbenega pogoja, menim, da to 
pravilo, ki ga je sodno določilo Sodišče, na datum sprejetja odločb o odobritvi zadevne izvršbe iz 
postopka v glavni stvari ni imelo zahtevane ravni jasnosti in natančnosti. Zlasti ni mogoče jasno 
ugotoviti, da je to pravilo ob sprejetju sodnih odločb z dne 15. in 16. decembra 2008 , ki sta sporni 
v postopku v glavni stvari, jasno izhajalo iz sodne prakse. 
64. K tej ugotovitvi me navajata dva glavna razloga. 
65. Na prvem mestu menim, da Sodišče, ki odloča v okviru predlogov za sprejetje predhodne odločbe 
za razlago določb Direktive 93/13, izhajajočih iz zelo različnih sporov, še vedno ni dalo jasnega 
odgovora na vprašanje, ali je nacionalno sodišče „moralo“ ali „smelo“ preizkusiti pogoj, ki ga šteje za 
nepoštenega, in ali ga je v primeru pritrdilnega odgovora lahko izključilo ali pa ga je moralo izključiti. 
Čeprav najnovejša sodna praksa nedvomno določa obveznost sodišča, da preizkusi nepoštenost pogoja 
v nekaterih okoliščinah 33 in po potrebi iz tega izpelje vse posledice, pa ni bilo vedno tako. Načini, ki jih 
je uporabljalo Sodišče, so dolgo vsebovali določeno dvoumnost, ki je najpogosteje razjasnjena 
z okoliščinami vsakega posameznega primera. 34 
30 — Glej sodbi z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točke od 53 do 55), in z dne 13. junija 2006 , Traghetti del 
Mediterraneo (C-173/03, EU:C:2006 :391, točka 32). 
31 — Glej sodbo z dne 30. septembra 2003 , Köbler (C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 54). 
32 — Glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2006 , Test Claimants in the FII Group Litigation (C-446/04, EU:C:2006 :774, točka 214 in 
navedena sodna praksa). 
33 — Glej zlasti sodbe z dne 14. marca 2013 , Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, točka 46); z dne 30. maja 2013 , Asbeek Brusse in de Man Garabito 
(C-488/11, EU:C:2013 :341, točka 49); z dne 27. februarja 2014 , Pohotovosť (C-470/12, EU:C:2014 :101, točka 34); z dne 30. aprila 2014 , 
Barclays Bank (C-280/13, EU:C:2014 :279, točka 34); z dne 17. julija 2014 , Sánchez Morcillo in Abril García (C-169/14, EU:C:2014 :2099 , 
točka 24); z dne 9. julija 2015 , Bucura (C-348/14, EU:C:2015 :447, neobjavljena v ZOdl., točki 43 in 44), ter sklep z dne 16. julija 2015 , 
Sánchez Morcillo in Abril García (C-539/14, EU:C:2015 :508, točke od 26 do 28). 
34 — Videti je, da je Sodišče po sodbi z dne 4. junija 2009 , Pannon GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350, točka 32), poleg možnosti, ki je bila 
nacionalnemu sodišču priznana v predhodnih zadevah, jasno potrdilo tudi njegovo „obveznost“. 
ECLI:EU:C:2016 :260 9 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
66. Poleg tega je šlo v številnih zadevah samo za obveznost sodišča, da presodi nepoštenost pogojev, 
predloženih v njegovo presojo v zelo posebnih okoliščinah. V skladu z odslej potrjenim načinom mora 
nacionalno sodišče po uradni dolžnosti presoditi nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na 
področje uporabe Direktive 93/13, in tako izravnati neravnotežje med potrošnikom in prodajalcem ali 
ponudnikom, in to takoj ko ima na voljo vse za to potrebne pravne in dejanske elemente. 35 
67. Na drugem mestu je ta potrditev „obveznosti“ še manj očitna pri postopkih izvršbe, kakršen je 
obravnavan v postopku v glavni stvari, ki pogosto vključuje postransko posredovanje 36 pristojnega 
nacionalnega sodišča ali pa celo njegovo neposredovanje 37. Kot sem že imel priložnost navesti, ni 
redko, da v takih postopkih, ki potekajo po poenostavljenem vzorcu, sodišče ne more poznati vseh 
upoštevnih dejanskih in pravnih elementov. 
68. Treba je namreč poudariti, da je Sodišče šele v sklepu v zadevi Pohotovosť 38 preučilo položaj, 
kakršen je obravnavan v postopku v glavni stvari, pri čemer je zlasti razsodilo, da mora nacionalno 
sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi dokončne arbitražne odločbe – če mora v skladu 
z nacionalnim pravom po uradni dolžnosti preizkusiti neskladnost arbitražne klavzule z nacionalnimi 
pravili javnega reda – po uradni dolžnosti preizkusiti tudi nepoštenost tega pogoja glede na 
člen 6 93/13, če ima na voljo za to potrebne dejanske in pravne elemente. 
69. Drži, da se navedeni sklep sicer sklicuje na dotedanjo sodno prakso Sodišča, 39 da bi odgovorilo na 
predložena vprašanja, vendar ni mogoče izključiti, da so se lahko nacionalnemu sodišču v zvezi 
z obveznostmi, ki so mu torej naložene, porodila nekatera vprašanja. 
70. V zvezi s tem menim, da dejstvo, da se je Sodišču zdelo primerno zadevo Pohotovost’, C-76/10, 40 
rešiti s sklepom, sprejetim na podlagi člena 104(3), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča v različici, 
veljavni na datum navedene zadeve, 41 nikakor ni odločilno za ugotovitev, da so obveznosti, naložene 
sodišču, pristojnemu za izvršitev arbitražne odločbe, „jasno in natančno“ izhajale iz sodne prakse. 
71. Menim namreč, da presoja vprašanja, ali je nacionalno sodišče imelo na voljo jasno in natančno 
pravno pravilo, nima nobene povezave z odločitvijo Sodišča, da za razlago tega pravila uporabi 
poenostavljeno postopkovno obravnavo. Že samo dejstvo, da je bilo mogoče vložiti predlog za sprejetje 
predhodne odločbe, dopušča domnevo, da je lahko zadevno pravno pravilo vsaj pri delu nacionalnih 
sodišč povzročilo težave pri razlagi. 
72. Kot je generalni pravobranilec navedel v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 4. junija 2002 , 
Lyckeskog (C-99/00, EU:C:2002 :329), 42 v zvezi z morebitno povezavo med vprašanjem očitnega 
obstoja razumnega dvoma, zaradi katerega mora nacionalno sodišče vložiti predlog za sprejetje 
predhodne odločbe, na podlagi sodne prakse v zadevi Cilfit in drugi, 43 in besedilom člena 104(3) 
nekdanjega Poslovnika Sodišča, se „[v] prvem primeru […] namreč upoštevata tako rekoč kakovost in 
35 — Glej zlasti sodbo z dne 14. marca 2013 , Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164, točka 46 in navedena sodna praksa). 
36 — Kot sem že poudaril v svojem stališču v zadevi Sánchez Morcillo in Abril García (C-169/14, EU:C:2014 :2110 , točka 53), je izvršilni postopek, 
kakršen je bil obravnavan v navedeni zadevi in katerega namen je bil izterjati terjatev na podlagi izvršilnega naslova, ki se je štel za 
veljavnega, po sami naravi zelo drugačen od postopka glede vsebine. 
37 — Glej zlasti sodbo z dne 1. oktobra 2015 , ERSTE Bank Hungary (C-32/14, EU:C:2015 :637), v zvezi s poenostavljenim postopkom notarske 
izvršbe na Madžarskem . 
38 — Sklep z dne 16. novembra 2010 (C-76/10, EU:C:2010 :685, točka 51). 
39 — Sodbe z dne 27. junija 2000 , Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C-240/98 do C-244/98, EU:C:2000 :346); z dne 21. novembra 
2002 , Cofidis (C-473/00, EU:C:2002 :705); z dne 26. oktobra 2006 , Mostaza Claro (C-168/05, EU:C:2006 :675); z dne 4. junija 2009 , Pannon 
GSM (C-243/08, EU:C:2009 :350), in z dne 6. oktobra 2009 , Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009 :615). 
40 — Sklep z dne 16. novembra 2010 (EU:C:2010 :685). 
41 — V tej določbi je bilo navedeno, da če je iz sodne prakse mogoče jasno sklepati, kakšen je odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ali 
če ta odgovor ne dopušča nobenega razumnega dvoma, lahko Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odloči 
z obrazloženim sklepom. 
42 — Sklepni predlogi generalnega pravobranilca A. Tizzana v zadevi Lyckeskog (C-99/00, EU:C:2002 :108, točka 74). 
43 — Sodba z dne 6. oktobra 1982 , Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982 :335). 
ECLI:EU:C:2016 :260 10 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
obstoj dvomov, ki jih mora imeti nacionalno sodišče v zvezi z vprašanjem prava Skupnosti pri 
odločanju, ali naj to vprašanje predloži v predhodno odločanje Sodišču ali ne; v drugem primeru pa 
gre za dvome, ki bi jih lahko odgovor na navedeno vprašanje morebiti vzbudil samemu Sodišču glede 
izbire postopka za odgovor nanj“ 44. 
73. Drugič, tudi če bi se zadevno pravno pravilo, katerega namen je priznavanje pravic posameznikom, 
obravnavalo kot nedvomno potrjeno v času upoštevnega dejanskega stanja, je treba po mojem mnenju 
za določitev, ali gre dejansko za „očitno kršitev“ pravnega pravila, preučiti še en vidik, ki se nanašana 
vse okoliščine obravnavanega primera. 
74. Navedeno sodišče mora namreč po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogoja – in ga po 
potrebi izključiti – samo, če ima na voljo vse upoštevne dejanske in pravne elemente. To upoštevanje 
vseh okoliščin je odločilno in to je razlog, zaradi katerega je Sodišče sicer sprejelo razlago splošnih 
meril, kakršno je evropski zakono dajalec uporabil v členu 3 Direktive 93/13 za opredelitev pojma 
nepoštenega pogoja, vendar se je vzdržalo odločitve glede uporabe teh meril za posamezni pogoj. 45 
75. Menim, da je treba med dejanskimi elementi upoštevati odzivnost ali, nasprotno, pasivnost 
zadevnega potrošnika. Sodišče je namreč pojasnilo, da Direktiva 93/13 v sporih med prodajalcem ali 
ponudnikom in potrošnikom sicer nalaga pozitivno posredovanje nacionalnega sodišča, ki odloča 
o takih sporih, zunaj kroga pogodbenih strank, vendar ni mogoče zahtevati, da se s spoštovanjem 
načela učinkovitosti v celoti nadomesti popolna pasivnost zadevnega potrošnika. Zato zgolj dejstva, da 
se potrošnik lahko sklicuje na varstvo z zakonskimi določbami o nepoštenih pogojih le, čezačne sodni 
postopek, ni mogoče šteti za neskladnega z načelom učinkovitosti. 46 
76. To zadnjo zahtevo, torej da je treba upoštevati vložen trud domnevno oškodovane osebe, da ne bi 
bila povzročena škoda ali da bi se vsaj omejil njen obseg, je določilo prav Sodišče 47 in je nedvomno 
povezana s potrebo po tem, da mora obstajati sodna odločba, ki jo je sprejelo sodišče, ki odločana 
zadnji stopnji. 48 
77. Nazadnje lahko samo ugotovim, da obveznost presoje nepoštenosti pogodbenih pogojev po uradni 
dolžnosti v skladu z Direktivo 93/13 obstaja samo, če ima nacionalno sodišče na voljo za to potrebne 
dejanske ali pravne elemente. 
78. Taka presoja je zelo subjektivna in je zanjo pristojno nacionalno sodišče. Da bi bilo mogoče 
ugotoviti, da je opustitev presoje sodišča glede nepoštenih pogojev in po potrebi njihove izključitve 
v pogodbah, sklenjenih med potrošniki in prodajalci ali ponudniki, očitna in da jo je zato mogoče 
sankcionirati z vidika odgovornosti države za kršitev prava Unije, bo treba upoštevati opravičljivost ali 
neopravičljivost te opustitve. 
79. Zelo pomem bno je tudi dejstvo, da je bodisi potrošnik bodisi kateri koli drug vir informacij 
pozornost sodišča, ki odloča o zadevi, usmeril na ta vidik. 
44 — Moj poudarek.  
45 — Sodba z dne 1. aprila 2004 , Freiburger Kommunalbauten (C-237/02, EU:C:2004 :209, točki 22 in 23).  
46 — Sodba z dne 1. oktobra 2015 , ERSTE Bank Hungary (C-32/14, EU:C:2015 :637, točka 62 in navedena sodna praksa).  
47 — Glej sodbo z dne 5. marca 1996 , Brasserie du pêcheur in Factortame (C-46/93 in C-48/93, EU:C:1996 :79, točki 84 in 85).  
48 — V sodbi z dne 24. marca 2009 , Danske Slagterier (C-445/06, EU:C:2009 :178, točka 69), je Sodišče tako pojasnilo, da pravo Unije ne  
nasprotuje „uporabi nacionalne ureditve, v kateri je določeno, da posameznik ne more dobiti odškodnine za škodo, katere nastanka 
namenoma ali iz malomarnosti ni odvrnil z uporabo pravnega sredstva, če se lahko uporaba tega pravnega sredstva od oškodovanca 
razumno zahteva, pri čemer je predložitveno sodišče pristojno, da to preveri ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve iz postopka v glavni 
stvari. Verjetnost, da bo nacionalno sodišče vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ali dejstvo, da je pri 
Sodišču vložena tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, sama po sebi nista zadosten razlog za sklep, da uporaba pravnega sredstva ni 
ustrezna.“ 
ECLI:EU:C:2016 :260 11 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
B – Četrto in peto vprašanje 
80. Kot sem že navedel, se četrto in peto vprašanje nanašata na obseg morebitne odškodninske tožbe 
za povračilo škode, povzročene zaradi nedelovanja nacionalnega sodišča, in na povezavo te tožbe 
z drugimi tožbami. 
81. Predložitveno sodišče namreč s četrtim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali 
škoda, povzročena z morebitno kršitvijo prava Unije iz postopka v glavni stvari, ustreza znesku 
povračila, ki ga zahteva M. Tomášová, in ali ta znesek lahko sovpada z izterjano terjatvijo, ki pomeni 
neupravičeno obogatitev. Predložitveno sodišče želi s petim vprašanjem izvedeti, ali ima kondikcijski 
zahtevek kot pravno sredstvo prednost pred odškodninsko tožbo. 
82. Menim, da se vprašanja predložitvenega sodišča nanašajo na vidike, ki se navezujejo na procesno 
avtonomijo držav članic. 
83. V zvezi s tem je treba spomniti, da če so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje odgovornosti države, 
o čemer odločijo nacionalna sodišča, mora država posledice povzročene škode odpraviti v okviru 
nacionalnega prava, pri čemer vsebinski in formalni pogoji, ki so jih določile nacionalne zakono daje na 
področju povrnitve škode, ne smejo biti manj ugodni od pogojev za podobne zahtevke, ki zadevajo 
zgolj nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti oblikovani tako, da v praksi 
onemogočijo ali preveč otežijo pridobitev odškodnine (načelo učinkovitosti). * 
84. Iz navedenega izhaja, da so pravila v zvezi z oceno škode, povzročene s kršitvijo prava Unije, 
določena z nacionalnim pravom posamezne države članice, saj morajo nacionalne ureditve v zvezi 
s povračilom škode, ki določajo ta pravila, upoštevati načeli enakovrednosti in učinkovitosti. 
85. Poleg tega je povezava med odškodninsko tožbo za zatrjevano škodo, povzročeno zaradi kršitve 
pravnega pravila, in drugimi tožbami, ki jih je mogoče vložiti na podlagi nacionalnega prava, zlasti 
kondikcijskimi zahtevki, ki bi jih bilo mogoče vložiti na podlagi nacionalnega prava, določena 
z nacionalnimi pravnimi redi ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti. 
86. Vsaka država članica mora torej v okviru nacionalnega pravnega reda ob upoštevanju načel 
enakovrednosti in učinkovitosti določiti merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti in oceniti 
škodo, povzročeno s kršitvijo prava Unije. 
III – Predlog 
87. Predlagam, naj se na vprašanja, ki jih je predložilo Okresný súd Prešov (okrožno sodišče v Prešovu, 
Slovaška), odgovori: 
1. Državi članici ni mogoče pripisati odgovornosti, ker nacionalno sodišče, ki posreduje v okviru 
postopka izvršbe, temelječega na arbitražni odločbi, ni izključilo pogodbenega pogoja, nepoštenega 
na podlagi Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških 
pogodbah, čeprav dolžnica v zadevnem postopku ni izčrpala vseh rednih pravnih sredstev, ki jih 
ima na voljo na podlagi veljavnega nacionalnega prava. 
2. Da bi bilo mogoče dejstvo, da sodišče, ki odloča na zadnji stopnji v okviru postopka izvršbe, ni 
presojalo nepoštenosti pogodbenega pogoja na podlagi Direktive 93/13, opredeliti kot dovolj resno 
kršitev, na podlagi katere je mogoče uveljavljati odgovornost države, je treba upoštevati vse 
* Glej sodbe z dne 19. novembra 1991 , Francovich in drugi (C-6/90 in C-9/90, EU:C:1991 :428, točka 42); z dne 30. septembra 2003 , Köbler 
(C-224/01, EU:C:2003 :513, točka 58); z dne 24. marca 2009 , Danske Slagterier (C-445/06, EU:C:2009 :178, točka 31); z dne 25. novembra 2010 , 
Fuß (C-429/09, EU:C:2010 :717, točka 62), in z dne 9. septembra 2015 , Ferreira da Silva e Brito in drugi (C-160/14, EU:C:2015 :565, točka 50). 
ECLI:EU:C:2016 :260 12 
SKLEPNI PREDLOGI N. WAHLA – ZADEVA C-168/15  
TOMÁŠOVÁ  
dejanske in pravne elemente, s katerimi je bilo seznanjeno na datum odločanja. Take kršitve prava 
Unije ni mogoče obravnavati za dovolj resno, če je dejstvo, da nacionalno sodišče ni presojalo 
nepoštenosti pogoja v pogodbi, ki veže prodajalca ali ponudnika na potrošnika, opravičljivo. 
Nasprotno pa je mogoče tako opustitev opredeliti za dovolj resno kršitev, če sodišče, ki je moralo 
odločati na zadnji stopnji, kljub informacijam, s katerimi je bilo seznanjeno prek potrošnika ali 
z drugimi sredstvi, ni po uradni dolžnosti preizkusilo nepoštenosti pogodbenega pogoja iz take 
pogodbe. 
3. Vsaka država članica mora v okviru nacionalnega pravnega reda ob upoštevanju načel 
enakovrednosti in učinkovitosti določiti merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti in oceniti 
morebitno škodo, povzročeno zaradi kršitve prava Unije. 
ECLI:EU:C:2016 :260 13