ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

V uvodnih izjavah 16 in 17 te uredbe je navedeno: „(16) Enotna pravila izboljšajo predvidljivost sodnih odločb in zagotovijo razumno ravnotežje med interesi osebe, za katero se zatrjuje, da nosi odgovornost, in osebe, ki je utrpela škodo. Povezava z državo, v kateri je neposredna škoda nastala (lex loci damni), vzpostavi pravično ravnotežje med interesi osebe, za katero se zatrjuje, da nosi odgovornost, in osebe, ki je utrpela škodo, in tudi odraža sodoben pristop k civilnopravni odgovornosti in k razvoju sistemov objektivne odgovornosti. (17) Pravo, ki se uporablja, bi se moralo določiti na podlagi tega, kje je nastala škoda, ne glede na državo ali države, v katerih lahko pride do posrednih posledic. Zato bi morala biti v primerih telesne poškodbe ali […] škode na premoženju država, v kateri je nastala škoda, tista država, v kateri je prišlo do telesne poškodbe ali kjer je nastala […] škoda na premoženju.“
12

Predložiteno sodišče s sklicevanjem na poročilo Evropske centralne banke iz leta 2012 o virtualnih valutah navaja, da je virtualno valuto mogoče opredeliti kot obliko nereguliranega digitalnega denarja, ki ga izdajajo in nadzorujejo njegovi razvijalci in ki je bil sprejet s strani članov posebne virtualne skupnosti. Virtualna valuta „bitcoin“ spada med virtualne valute „z dvosmernim tokom“, ki jih uporabniki lahko kupujejo in prodajajo po menjalnem tečaju. Take virtualne valute so z vidika uporabe v resničnem svetu podobne kateri koli drugi zamenljivi valuti. Te virtualne valute omogočajo nakup tako resničnega kot virtualnega blaga in storitev. Virtualne valute se ločijo od elektronskega denarja, kot je opredeljen v Direktivi 2009/110/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti ter nadzoru skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja ter o spremembah direktiv 2005/60/ES in 2006/48/ES in razveljavitvi Direktive 2000/46/ES (UL L 267, str. 7), ker v nasprotju s tem denarjem virtualne valute niso izražene v obliki običajne računske enote, kot je na primer evro, temveč v virtualni računski enoti, kot je „bitcoin“.
62

Čeprav se z Direktivo 93/13 zahteva, da v sporih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom zunaj kroga pogodbenih strank pozitivno posreduje nacionalno sodišče, ki odloča o takih sporih (sodbi Asbeek Brusse in de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 39 in navedena sodna praksa, in Pohotovosť, C‑470/112, EU:C:2014:101, točka 40 in navedena sodna praksa), pa se ne more zahtevati, da se s spoštovanjem načela učinkovitosti v celoti nadomesti popolna pasivnost zadevnega potrošnika (glej v tem smislu sodbo Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, točka 56).
9

Člen 2, od (1) do (7), osnovne uredbe je za namene ugotavljanja dampinga določal pravila za izračun normalne vrednosti. Medtem ko je v skladu s prvim odstavkom člena 2 te uredbe normalna vrednost običajno temeljila na cenah v državi izvoznici, je sedmi odstavek tega člena za uvoz iz držav brez tržnega gospodarstva določal uporabo tako imenovane metode primerljive države. Odstavek 7 tega člena je določal: „(a) V primeru uvoza iz držav brez tržnega gospodarstva [(vključno z Albanijo, Armenijo, Azerbajdžanom, Belorusijo, Gruzijo, Severno Korejo, Kirgizistanom, Moldavijo, Mongolijo, Tadžikistanom, Turkmenistanom, Uzbekistanom)], se določi normalna vrednost na podlagi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom ali cene, ki velja pri izvozu iz te tretje države v druge države, vključno s Skupnostjo, ali, kjer to ni mogoče, na kateri koli drugi razumni osnovi, vključno s ceno, ki se je dejansko plačevala ali se plačuje v Skupnosti za podoben proizvod, po potrebi primerno prilagojeno [prilagojeni], tako da vsebuje razumno profitno maržo. […] (b) Pri proti dampinških preiskavah v zvezi z uvozom iz Ljudske republike Kitajske, Vietnama in Kazahstana ter katere koli države, ki nima tržnega gospodarstva in je članica WTO [STO] na dan začetka preiskave, se normalna vrednost določi v skladu z odstavki 1 do 6, če se na podlagi ustrezno utemeljenih zahtevkov enega ali več proizvajalcev, vključenih v preiskavo, in v skladu z merili in postopki, določenimi v pododstavku (c), pokaže, da za tega proizvajalca ali proizvajalce prevladujejo pogoji tržnega gospodarstva glede proizvodnje in prodaje zadevnega podobnega proizvoda. Kadar ni tako, se uporabljajo pravila, določena v skladu s pododstavkom (a). (c) Zahtevek pod pododstavkom (b) mora […] vsebovati zadostne dokaze, da proizvajalec deluje v pogojih tržnega gospodarstva, to je če: — se odločitve podjetij glede cen, stroškov in vložkov, vključno npr. s surovinami, stroški tehnologije in dela, obsegom proizvodnje, prodajo in vlaganji sprejemajo kot odziv na tržne signale, ki odražajo ponudbo in povpraševanje, in brez večjega vmešavanja države s tem v zvezi, stroški za glavne vložke pa v glavnem odražajo tržne vrednosti, — imajo podjetja jasno določeno zbirko računovodskih evidenc, ki se pregledujejo neodvisno, v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo v vse namene, — proizvodni stroški in finančna situacija podjetij niso podvrženi bistvenemu izkrivljanju, ki se prenaša še iz predhodnega sistema netržnega gospodarstva, zlasti v zvezi z amortizacijo sredstev, druge vrste odpisov, blagovne menjave in plačila preko kompenzacij dolgov, — za zadevna podjetja velja stečajno pravo in pravo lastninskih razmerij, ki zagotavlja pravno varnost in stabilnost za delovanje podjetij, in — se pretvorbe glede menjalnega tečaja izvajajo po tržnem tečaju. […]“
20

Člen 3.98a Vb 2000 določa: „1. Naš minister za stanovanjske zadeve, mestne četrti in integracijo izvaja osnovni preizkus integracije, ki je namenjen preverjanju znanja nizozemskega jezika in poznavanja nizozemske družbe v smislu člena 16(1)(h) [Vw 2000] z avtomatiziranim sistemom. 2. Osnovni preizkus integracije obsega preverjanje bralnega in slušnega razumevanja ter ustnega izražanja tujca v nizozemščini. 3. Naš minister za stanovanjske zadeve, mestne četrti in integracijo izvaja izpitni program preverjanja sposobnosti bralnega in slušnega razumevanja ter ustnega izražanja. Ta izpitni program zagotavlja, da ima tujec, ki je uspešno opravil ta preizkus, naslednja znanja v nizozemskem jeziku na ravni A1 skupnega evropskega referenčnega okvira za moderne jezike: a. bralno razumevanje; b. slušno razumevanje in c. ustno izražanje. 4. Standardizacija sposobnosti na področju bralnega in slušnega razumevanja ter ustnega izražanja v okviru osnovnega preizkusa integracije je prilagojena eni od ravni Skupnega evropskega referenčnega okvira za moderne jezike. 5. Osnovni preizkus integracije obsega tudi preizkus poznavanja nizozemske družbe. 6. Naš minister za stanovanjske zadeve, mestne četrti in integracijo izvaja izpitni program za preverjanje zahtevanega poznavanja nizozemske družbe. Ta izpitni program zagotavlja, da ima tujec, ki je uspešno opravil osnovni preizkus integracije, osnovno praktično znanje o: a. [Kraljevini] Nizozemski, med drugim o njeni topografiji, zgodovini in državni organizaciji; b. nastanitvi, izobraževanju, delu, skrbi za zdravje in integraciji na Nizozemskem; c. svojih pravicah in dolžnostih po svojem prihodu na Nizozemsko; d. pravicah in dolžnostih tretjih oseb na Nizozemskem in e. pravilih vedenja, ki so običajna na Nizozemskem. 7. Osnovni preizkus integracije poteka v nizozemščini in ne presega ravni, določene v odstavku 3. 8. Izpitni programi iz odstavkov 3 in 6 so na voljo v skladu s pravili, ki jih določi naš minister za stanovanjske zadeve, mestne četrti in integracijo, in sicer proti plačilu zneska, ki ga določi minister.“
67

Zato dan, ko so nacionalni organi izvedeli za nepravilnost, ne vpliva na začetek navedenega roka. Poleg tega, da nič v besedilu člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 ne omogoča sklepati na nasprotno razlago, je namreč treba poudariti, da ima nacionalna uprava splošno obveznost skrbnega ravnanja pri preverjanju pravilnosti plačil, ki jih opravi in ki bremenijo proračun Unije, kar zajema to, da mora hitro sprejemati ukrepe za odpravo nepravilnosti (glej v tem smislu sodbi Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, C‑201/10 in C‑202/10, EU:C:2011:282, točka 44, in Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 62).
2

Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) in B. Wilson na eni strani in WW Realisation 1 Ltd v stečaju (v nadaljevanju: Woolworths) na drugi strani ter med USDAW na eni strani in Ethel Austin Ltd (v nadaljevanju: Ethel Austin) ter Secretary of State for Business, Innovation and Skills (državni sekretar za podjetništvo, inovacije in usposabljanje, v nadaljevanju: državni sekretar za podjetništvo), glede zakonitosti odpovedi delovnih razmerij s strani družb Woolworths in Ethel Austin. Državni sekretar za podjetništvo je vstopil v postopek v glavni stvari predvsem zato, ker bi moral, če bi bilo družbama Woolworths ali Ethel naloženo, naj plačata varstvene odškodnine in tega ne bi mogli storiti, delavcem, ki bi to zahtevali, plačati odškodnino v znesku, do katerega je po mnenju državnega sekretarja delavec upravičen iz naslova te terjatve, in to do zakonsko določene zgornje meje.
Sodišče je v točki 61 sodbe z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys (C‑307/10, EU:C:2012:361), ugotovilo, da mora prijavitelj nacionalne znamke, ki za določitev proizvodov oziroma storitev, za katere se zahteva varstvo znamke, uporabi vse splošne navedbe posameznega naslova razreda Nicejske klasifikacije – da bi spoštoval zahtevi jasnosti in natančnosti, določene z Direktivo 2008/95 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami – pojasniti, ali se njegova prijava za registracijo nanaša na vse proizvode oziroma storitve, naštete v abecednem seznamu posameznega zadevnega razreda, ali le na nekatere od teh proizvodov ali storitev. Če se prijava nanaša le na nekatere od navedenih proizvodov ali storitev, mora prijavitelj pojasniti, na katere proizvode ali storitve iz tega razreda se nanaša.

Vendar se, na prvem mestu, točka 61 te sodbe ne nanaša na imetnike že registrirane znamke, temveč le na prijavitelje znamk.

Na drugem mestu, Sodišče se v navedeni točki 61 sodbe z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, omejuje na pojasnitev zahtev, ki še naprej veljajo za nove prijavitelje nacionalnih znamk, ki za določitev proizvodov in storitev, za katere se zahteva varstvo znamke, uporabijo splošne navedbe naslova posameznega razreda. Take zahteve omogočajo, da se prepreči položaj, v katerem ne bi bilo mogoče z gotovostjo ugotoviti obsega varstva, ki ga zagotavlja znamka, kadar prijavitelj uporabi vse splošne navedbe naslova posameznega razreda.

Zato ni mogoče šteti, da je Sodišče s sodbo z dne 19. junija 2012, Chartered Institute of Patent Attorneys, nameravalo poseči v pristop, naveden v Obvestilu št. 4/03 predsednika Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 16. junija 2003 v zvezi z uporabo naslovov razredov na seznamih proizvodov in storitev za prijave in registracije znamke Skupnosti, v skladu s katerim uporaba vseh splošnih navedb iz naslova razreda posameznega razreda pomeni zahtevek glede vseh proizvodov ali storitev, ki spadajo v posamezni razred. Pravilo, navedeno v točki 61 navedene sodbe, se zato ne uporabi za registracijo znamke, do katere je prišlo pred njeno razglasitvijo.

(Glej točke od 28 do 31.)
Člen 2(a) Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov je treba razlagati tako, da dinamični naslov internetnega protokola (IP-naslov), ki ga je ponudnik storitev spletnih medijev zabeležil ob dostopu neke osebe do spletnega mesta, ki ga ta ponudnik daje na voljo javnosti, glede tega ponudnika pomeni osebni podatek v smislu te določbe, če ima na voljo pravna sredstva, ki mu omogočajo identifikacijo posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, z dodatnimi informacijami, ki jih ima na voljo ponudnik dostopa do interneta tega posameznika.

Člen 7(f) Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero lahko ponudnik storitev spletnih medijev zbira in uporablja osebne podatke, ki se nanašajo na uporabnika teh storitev brez njegovega soglasja, samo če sta to zbiranje in ta uporaba potrebna za to, da se zadevnemu uporabniku omogoča in zaračunava konkretni dostop do teh storitev, ne da bi cilj zagotavljanja splošnega delovanja teh storitev lahko upravičil uporabo teh podatkov po koncu postopka uporabe.

Člen 7(f) navedene direktive namreč nasprotuje tudi temu, da država članica kategorično in na splošno izključi možnost za nekatere vrste osebnih podatkov, da se obdelajo, ne da bi omogočila tehtanje zadevnih nasprotujočih si pravic in interesov v posebnem primeru. Država članica tako za te vrste ne sme dokončno določiti izida tehtanja nasprotujočih si pravic in interesov, ne da bi omogočala drugačen izid zaradi posebnih okoliščin konkretnega primera.

(Glej točki 62 in 64 ter točko 2 izreka.)
V zvezi s tem mora identifikacija elementov nekega področja, ki jih je treba opredeliti kot bistvene, temeljiti na objektivnih elementih, ki so lahko predmet sodnega nadzora, pri čemer je treba upoštevati značilnosti in posebnosti zadevnega področja.

V sistemu za trgovanje s pravicami, določenim z Direktivo 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29, je podcilj, ki se nanaša na ohranitev pogojev konkurence na notranjem trgu, bistven.

Zakonodajalec je v členu 10a(1) navedene direktive tako na eni strani vztrajal pri zahtevi popolne uskladitve in na drugi strani Komisiji določil merila, na podlagi katerih je treba izvesti uskladitev, pri čemer mora biti ta v bistvu izvedena na podlagi referenčnih vrednosti sektorja ali podsektorja.

Zakonodajalec je s tem, da je določil tako metodo brezplačne dodelitve pravic, ki je sektorsko popolnoma usklajena, uresničil bistveno zahtevo po čim večjem zmanjšanju izkrivljanja konkurence na notranjem trgu. Komisija zato ne more, ne da bi kršila to zahtevo in ne da bi torej spremenila bistveni element Direktive 2003/87, določiti pravil o brezplačni dodelitvi pravic, ki niso popolnoma usklajena in sektorska, kot je klavzula, ki bi omogočala brezplačno dodelitev pravic nekaterim podjetjem v prekomernih težavah.

(Glej točke 50 in od 52 do 55.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2016 :334 1Zadeva C-5 2 0 / 1 4
Gemeente B orsele 
proti 
Staatssec retaris van Financiën
in
Staatssec retaris van Financiën 
proti
Gemeente B orsele
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki g a je vložilo Hoge Raad d er Nederlanden)
„Predhodno o dločanje — Davek na dodano v rednost — Direktiva 2006 /112/ES — Člen 2(1)(c) in 
člen 9(1) — Davčni zavezanci — Ekono mske d ejavnosti — Pojem — Šolski prevoz“
Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. maja 2016
Usklajevanje davčne zakonodaje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Ekonomske dejavnosti 
v smislu člena 9(1) Direktive 2006 /112 — Šolski prevoz, ki ga opravlja lokalna skupnost — 
Razlika med o perativnimi stroški in zneski, prejetimi za storitve šolskega prevoza, dokazuje, da gre bolj 
za prispevek ko t pa za plačilo — Neobstoj neposredne zveze m ed o pravljeno storitvijo in prejeto 
protivrednostjo — Izključitev
(Direktiva Sveta 2006 /112, člen 2(1)(c) in člen 9(1))
Člen 9(1) Direktive Sveta 2006 o skupnem s istemu da vka n a dodano v rednost je treba razlagati tako, da 
lokalna skupnost, ki o pravlja storitev šolskega prevoza ne opravlja ekono mske d ejavnosti in torej ni 
davčna zavezanka, če občina s prispevki, ki j ih prejema, pokrije le m ajhen del nastalih stroškov. 
Zadevnih prispevkov namreč ne dolgujejo vsi uporabniki in jih je plačala samo tretjina, tako da n jihov 
znesek pokriva samo 3 % vseh stroškov prevoza, razlika p a se financira iz javnih sredstev. Taka ra zlika 
med stroški d elovanja in zneski, prejetimi v zameno z a opravljene storitve, nakazuje, da j e treba 
prispeve k staršev šteti bolj za dajatev ko t pa za plačilo.
Iz te asimetričnosti izhaja, da n i dejanske p ovezave me d plačanim zneskom in opravljeno s toritvijo. 
Zato ni razvidno, da b i bila vez me d storitvijo prevoza, ki j o opravlja občina, in protivrednostjo, ki j o 
morajo plačati starši, dovolj neposredna, da b i bilo m ogoče šteti, da g re za protidajatev, ki p omeni 
plačilo za to storitev, in da b i bilo mogoče to storitev šteti za ekono msko d ejavnost v smislu člena 9(1) 
Direktive 2006 /112.
(Glej točke 33, 34, 36 in izrek.)
(Glej točke od 32 do 35, 46 in 47.)

Člen 3(3) Uredbe št. 565/2002 o določitvi postopka za upravljanje tarifnih kvot in uvedbi sistema potrdil o poreklu za česen, uvožen iz tretjih držav in člen 4(3) Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotujeta mehanizmu, na podlagi katerega je po naročilu, ki ga poda subjekt, ki je tradicionalni uvoznik v smislu prvonavedene uredbe in ki je izčrpal svoja dovoljenja, ki omogočajo uvoz po preferencialni tarifi, drugemu subjektu, ki je prav tako tradicionalni uvoznik in ki nima tovrstnih dovoljenj,

— blago najprej prodano zunaj Evropske unije s strani družbe, povezane s tem drugim subjektom, tretjemu subjektu, ki je novi uvoznik v smislu te uredbe in imetnik tovrstnih dovoljenj,

— je to blago, dalje, sproščeno v prosti promet v Evropski uniji s strani tretjega subjekta ob uporabi preferencialne carinske tarife, potem pa ga ta tretji subjekt proda naprej drugemu subjektu in

— to blago na koncu drugi subjekt proda prvemu subjektu, ki tako pridobi blago, uvoženo v okviru tarifne kvote, določene v prvonavedeni uredbi, čeprav nima dovoljenja, zahtevanega v ta namen.

Kljub temu pa je za to, da kot posledica takega mehanizma prodaje in nadaljnje prodaje blaga med subjekti ne pride do neustreznega vpliva subjekta na trgu in zlasti izogibanja členu 5(3) Uredbe št. 562/2002 s strani tradicionalnih uvoznikov niti do kršitev cilja, v skladu s katerim morajo biti zahtevki za dovoljenja povezani s pristno trgovsko dejavnostjo, nujno, da se vsak korak v tem mehanizmu izvrši po ceni, ki ustreza tržni ceni, in da se uvoz po preferencialni tarifi izvrši na podlagi zakonito pridobljenih dovoljenj s strani njihovega imetnika. Zlasti mora nacionalno sodišče preveriti, ali vsak udeležen subjekt pridobi primerno plačilo za uvoz, prodajo ali nadaljnjo prodajo zadevnega blaga, ki mu omogoča ohranitev položaja, ki mu je bil dodeljen v okviru upravljanja kvote.

Poleg tega je v okviru ugotavljanja, ali je bil tak mehanizem vzpostavljen z glavnim namenom, da se umetno ustvarijo pogoji, zahtevani za pridobitev preferencialne tarife, med elementi, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da gre za umetni mehanizem, zlasti okoliščina, da uvoznik, ki je imetnik dovoljenj, ni prevzel nobenega poslovnega tveganja, ali pa okoliščina, da je dobiček uvoznika neznaten ali da je prodajna cena blaga, ki ga je uvoznik prodal prvemu kupcu v Uniji ter potem slednji drugemu kupcu v Uniji, nižja od tržne cene.

(Glej točke 43, 51 in 53 ter izrek.)
Zadeva C‑522/14

Sparkasse Allgäu

proti

Finanzamt Kempten

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)

„Predhodno odločanje — Svoboda ustanavljanja — Člen 49 PDEU — Ureditev države članice, s katero se kreditnim institucijam nalaga obveznost, da davčni upravi sporočijo informacije o sredstvih umrlih strank zaradi pobiranja davka na dediščine — Uporaba te ureditve za podružnice, ustanovljene v drugi državi članici, v kateri je sporočanje takih informacij zaradi bančne tajnosti načeloma prepovedano“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. aprila 2016

Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Omejitve – Nacionalna ureditev, s katero se kreditnim institucijam nalaga obveznost, da davčni upravi sporočijo informacije o sredstvih umrlih strank, ki jih hranijo ali upravljajo njihove podružnice, ustanovljene v drugi državi članici – Sklicevanje na bančno tajnost, varovano s kazenskimi sankcijami, v drugi državi članici – Dopustnost obveznosti sporočanja

(člen 49 PDEU)

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki kreditnim institucijam s sedežem v tej državi članici nalaga, da nacionalnim organom prijavijo sredstva, ki so vložena pri njihovih nesamostojnih podružnicah, ustanovljenih v drugi državi članici, ali ki jih te upravljajo, v primeru smrti lastnika teh sredstev, ki je bil rezident prve države članice, če v drugi državi članici ni določena primerljiva obveznost prijave in tam za kreditne institucije velja dolžnost varovanja bančne tajnosti, katere kršitve se kazensko sankcionirajo.

Prvič, neugodne posledice, ki jih lahko povzroči taka obveznost prijave, izhajajo iz dejstva, da dve državi članici vzporedno izvršujeta svojo pristojnost na področju ureditve obveznosti bank in drugih kreditnih institucij do njihovih strank glede varovanja bančne tajnosti na eni strani in davčnega nadzora na drugi, saj država članica podružnice zahteva varovanje bančne tajnosti v razmerju do vseh, tudi do davčnih organov, medtem ko v državi članici sedeža varovanje bančne tajnosti ne more prevladati nad zahtevo, da se zagotovi učinkovitost davčnega nadzora, tako da zadevna ureditev v okoliščinah, ki jih določa, vzpostavlja obveznost sporočanja informacij davčnim organom brez soglasja imetnika zadevnega računa.

Drugič, ker ni bilo nobenega usklajevalnega ukrepa na področju izmenjave informacij za potrebe davčnega nadzora, so države članice svobodne pri določanju take obveznosti prijave nacionalnim kreditnim institucijam v zvezi z njihovimi podružnicami, ki poslujejo v tujini, katere namen je zagotoviti učinkovitost davčnega nadzora, če transakcije, ki jih opravijo navedene podružnice, niso diskriminatorno obravnavane v primerjavi s transakcijami, ki jih opravijo njihove nacionalne podružnice. Svobode ustanavljanja namreč ni mogoče razumeti tako, da je država članica dolžna prilagajati svoja davčna pravila – in natančneje, obveznost prijave – tistim v drugi državi članici, da bi se v vseh položajih zagotovila odprava vsakršne neenakosti, ki izhaja iz nacionalnih ureditev.

(Glej točke 25, 26, 29, 31 in 32 ter izrek.)