ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C-160/11

Bawaria Motors sp. z o.o.

proti

Minister Finansów

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny)

„Direktiva 2006/112/ES — DDV — Člen 136 — Oprostitve — Členi od 313 do 315 — Posebna ureditev, po kateri se obdavčuje razlika v ceni — Dobava rabljenih vozil, ki jo opravi obdavčljivi preprodajalec — Vozila, ki jih je obdavčljivemu preprodajalcu predhodno z oprostitvijo DDV dobavil drug davčni zavezanec, ki je imel pravico do delnega odbitka vstopnega davka“

Povzetek sodbe

Uskladitev davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Razlika v ceni — Posebna ureditev obdavčljivih preprodajalcev — Prodaja s strani obdavčljivega prodajalca rabljenih vozil, ki jih je z davčno oprostitvijo pridobil od prodajalca, ki je sam izkoristil pravico do delnega odbitka vstopnega davka — Možnost obdavčljivega preprodajalca, da izkoristi razliko v ceni — Neobstoj — Morebitna dvojna obdavčitev obdavčljivega preprodajalca — Nevplivanje

(Direktiva Sveta 2006/112, člena 313(1) in 314)

Člena 313(1) in 314 Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost v povezavi s členoma 136 in 315 te direktive je treba razlagati tako, da obdavčljivi preprodajalec pri dobavah rabljenega blaga ne sme uporabiti ureditve, po kateri se obdavči razlika v ceni, kadar dobavlja osebne avtomobile in vozila, ki se štejejo za rabljeno blago v smislu člena 311(1), točka 1, navedene direktive, ki jih je ob oprostitvi davka na dodano vrednost predhodno pridobil od drugega davčnega zavezanca, ki je izkoristil pravico do delnega odbitka navedenega davka od prodajne cene teh vozil.

Dejstvo, da taka razlaga privede do delne dvojne obdavčitve, ne vpliva na določitev pogojev glede uporabe ureditve o obdavčitvi razlike v ceni. Za odpravo takega položaja je namreč pristojen nacionalni zakonodajalec.

(Glej točke od 40 do 42 in 46 ter izrek.)
Člen 31 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru nasprotuje zakonodaji države članice, ki zamenjavo kapitalskih deležev med družbo s sedežem na ozemlju navedene države članice in družbo s sedežem na ozemlju tretje države, pogodbenice tega sporazuma, šteje za obdavčljivo odsvojitev kapitalskih deležev, čeprav bi bila taka operacija davčno nevtralna, če bi se nanašala zgolj na nacionalne družbe ali na družbe s sedežem v drugih državah članicah, kadar med navedeno državo članico in navedeno tretjo državo obstaja sporazum o medsebojni upravni pomoči v davčnih zadevah, v katerem je določena izmenjava informacij med nacionalnimi organi, ki je tako učinkovita kot izmenjava, predvidena z določbami Direktive 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne obdavčitve in Direktive 2011/16 o upravnem sodelovanju na področju obdavčevanja in razveljavitvi Direktive 77/799, kar mora preveriti nacionalno sodišče. V takih okoliščinah se namreč zadevna država članica ne more sklicevati na nujnost ohraniti učinkovitost davčnega nadzora za upravičitev zadevne razlike v obravnavanju.

(Glej točki 38 in 39 ter izrek.)
Zadeva C-171/11

Fra.bo SpA

proti

Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch-Wissenschaftlicher Verein

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf)

„Prosti pretok blaga — Ukrepi z enakim učinkom kot količinska omejitev — Nacionalni postopek certificiranja — Domneva o skladnosti z nacionalnim pravom — Uporaba člena 28 ES za zasebno certifikacijsko organizacijo“

Povzetek sodbe

Prosti pretok blaga — Količinske omejitve — Ukrepi z enakim učinkom — Področje uporabe — Domneva skladnosti z nacionalnim pravom — Dejavnost standardizacije in certificiranja, ki jo opravlja zasebna organizacija — Vključitev

(člen 28 ES)

Člen 28 ES je treba razlagati tako, da se uporablja za dejavnosti standardizacije in certificiranja zasebne organizacije, kadar nacionalni zakonodajalec proizvode, ki jih je ta organizacija certificirala, šteje za skladne z nacionalnim pravom in je zato prodaja proizvodov, ki jih navedena organizacija ni certificirala, otežena. To je podano, če organizacija glede nekaterih proizvodov pomeni edino možnost za pridobitev certifikata o skladnosti in če ima zaradi pooblastila za certificiranje pravico, da regulira vstop teh proizvodov na trg.

(Glej točke 28, 31 in 32 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Evropska unija – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Iranu

(Uredba Sveta št. 423/2007, člen 7(3))

2. Evropska unija – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Iranu

(Uredba Sveta št. 423/2007, člen 7(4))

Summary

1. Člen 7(3) Uredbe št. 423/2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu je treba razlagati tako, da prepoved posrednega dajanja na voljo gospodarskega vira v smislu člena 1(i) te uredbe vključuje dejanja v povezavi z dobavo in namestitvijo sintrirne peči v funkcionalnem stanju, ki pa še ni pripravljena za uporabo, v Iranu v korist tretje osebe, ki s tem, da deluje v imenu, pod nadzorom ali po navodilih osebe, subjekta ali organa, navedenega v prilogah IV in V k tej uredbi, namerava to peč uporabljati v korist te osebe, subjekta ali organa za proizvodnjo blaga, ki lahko prispeva k širjenju jedrskega orožja v tej državi.

Namreč, ob upoštevanju preventivne narave omejevalnih ukrepov, ki so bili sprejeti proti Islamski republiki Iran, upoštevno merilo za uporabo pojma „gospodarski viri“ v okviru prepovedi iz navedenega člena 7(3) izhaja iz možnosti, da bo zadevno sredstvo uporabljeno za pridobitev sredstev, blaga ali storitev, ki lahko pripomorejo k širjenju jedrskega orožja v Iranu. Za uporabo člena 7(3) torej ni nujno, da je tako sredstvo pripravljeno za uporabo takoj, ko je opravljeno zadevno dejanje.

(Glej točke od 45 do 47 in 57 ter točko 1 izreka.)

2. Člen 7(4) Uredbe št. 423/2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu je treba razlagati tako, da:

– zajema dejavnosti, ki imajo ob formalnosti, zaradi katere ne izpolnjujejo znakov kršitve člena 7(3) te uredbe, kljub temu za cilj ali posledico neposredno ali posredno izogibanje prepovedi iz zadnjenavedene določbe;

– izraza „zavestno“ in „namerno“ zajemata kumulativna elementa vednosti in volje, ki sta izpolnjena, če oseba, ki sodeluje pri dejavnosti s takim ciljem ali tako posledico, tema namerno sledi ali vsaj ve, da bi to sodelovanje lahko pripeljalo do takega cilja ali take posledice in v to možnost privoli.

(Glej točko 68 in točko 2 izreka.)
14

Komisija v odgovor na to utemeljevanje trdi, da so pravni in dejanski elementi, na katerih temelji njena tožba, koherentno in razumljivo podani v besedilu same tožbe. Ne ugovarja navedbam, da švedska podjetja, ki opravljajo dejavnosti v finančnem in zavarovalniškem sektorju, ne konkurirajo drugim švedskim podjetjem, dejavnim v drugih sektorjih, in priznava, da se načelo davčne nevtralnosti, na katero se je sklicevala v predhodnem postopku, ne uporablja za obravnavani primer. Vendar meni, da s tem, da v utemeljitev tožbe navaja načelo enakega obravnavanja, predmeta spora glede na obrazloženo mnenje ni razširila ali spremenila.
103

V obravnavanem primeru naj bi obstajale izjemne okoliščine, ki jih pomenijo izredni dogodki v zvezi z gospodarsko krizo in ki naj bi imele pomembne učinke za latvijske kmete ter naj bi zato še poslabšale strukturne težave, ki so jih latvijska kmetijska gospodarstva že imela. Tako naj bi zaradi nizkih kmetijskih prihodkov, visoke obrestne mere in večjih težav pri dostopu do posojila kot posledic krize, ki so Latvijo bolj zaznamovali kot preostale države članice, postalo izredno težko, celo nemogoče, da bi latvijski kmetje kupili kmetijska zemljišča. Kar zadeva nizka neposredna plačila ali rast cen kmetijskih vložkov, Svet meni, da prispevajo k omejitvi sposobnosti latvijskih kmetov, da prebrodijo hude učinke recesije.
74

Zato so v Prilogi k izpodbijanemu sklepu v točki 2.4 dela I določeni ukrepi, ki jih mejna policija lahko sprejme proti odkritim ladjam in osebam na njih. V zvezi s tem točka 2.4(b), (d), (f) in (g) med drugim omogoča zaustavitev ladje, vkrcanje na ladjo, preiskavo in zaseg ladje, preiskavo in odvzem prostosti osebam na ladji, prevoz ladje ali oseb na njej v tretjo državo in torej sprejetje prisilnih ukrepov za osebe in ladje, ki bi lahko spadale pod suvereno državo, pod zastavo katere plujejo.
25

Glede tega se vlade, ki so predložile stališča Sodišču, sklicujejo na sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Truck Center (C-282/07, ZOdl., str. I-10767) in trdijo, da je različno obravnavanje plačil, izplačanih ponudnikom storitev, ki so rezidenti, in plačil, izplačanih ponudnikom storitev, ki niso rezidenti, mogoče pojasniti s tem, da se za davčne zavezance, ki so v različnih položajih, uporabljata različni metodi obdavčenja. Čeprav namreč plačilo, izplačano ponudniku storitev s sedežem na Nizozemskem, ni predmet davčnega odtegljaja, je ta ponudnik storitev neposredno obdavčen iz naslova davka od dohodkov pravnih oseb ali iz naslova nizozemskega davka na dohodek, odvisno od primera. Nujnost uporabe različnih metod pobiranja davka naj bi bilo mogoče pojasniti s položajem Kraljevine Nizozemske, ki je različen, če gre za ponudnike storitev, ki so rezidenti in so pod neposrednim nadzorom nizozemskih davčnih organov, ali če gre za ponudnike storitev, ki niso rezidenti, tako da glede njih ta država članica deluje kot država vira prihodkov, zaradi česar ne more preprosto ugotavljati davčnih terjatev in jih izterjati od davčnega zavezanca, temveč mora sodelovati z davčnimi organi države, katere rezident je.
67

Uredba št. 881/2002, ki je bila spremenjena z izpodbijano uredbo, je, kot je razvidno iz točk od 3 do 5 te sodbe, eden od instrumentov, s katerimi je Unija izvedla ukrep, ki je bil dogovorjen v Varnostnem svetu in je bil namenjen ohranitvi mednarodnih miru in varnosti (glej v tem smislu predzadnji stavek preambule Resolucije 1390 (2002)), in sicer sprejetje ukrepov zamrznitve sredstev in gospodarskih virov osebam in subjektom, ki jih določi Odbor za sankcije, Unija pa samo povzame seznam. Glede tega ni sporno, da je terorizem, ki vključuje osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani, mednarodni pojav.
67

Tako za prvo kategorijo državljanov tretjih držav, na katero se nanaša poglavje II Direktive 2003/109, kot za drugo kategorijo, na katere vloge za prebivanje v drugi državi članici se nanaša poglavje III iste direktive, ta, zlasti njeni členi 4, 5, 7 in od 14 do 16, določa natančne materialnopravne in postopkovne pogoje, ki jih je treba izpolnjevati, preden zadevne države članice izdajo dovoljenje za prebivanje, za katerega se zaprosi. Vložniki morajo v bistvu dokazati, da imajo dovolj sredstev in zdravstveno zavarovanje, da ne bodo postali breme za zadevno državno članico, in morajo pristojnim organom predložiti vlogo, kateri so priložena vsa potrebna dokazila.
17

Nato je prišlo do novega dopisovanja med francoskimi organi in Komisijo, v okvir katerega spada dopis z dne 9. decembra 2002, ki so ga francoski organi naslovili na Komisijo, v katerem je bilo med drugim zapisano: „2. Računovodsko reformo v letu 1997 je mogoče oceniti kot dopolnilni premik v kapital v znesku, ki je enak delni oprostitvi davka, katerega cilj je bil prav tako odpraviti podkapitalizacijo. […] Dajatve koncedentu, ki se nanašajo na ‚RAG‘, so se že pred letom 1997 štele za navidezni lastniški kapital zaradi posebnega položaja, ki je bil posledica dvojne vloge države v razmerju do družbe EDF kot koncedenta in lastnika. V teh pogojih je bilo implicitno navedeno, da dajatve koncedentu niso pomenile dolga, ki bi ga družba EDF dejansko dolgovala državi. Zato sta družba EDF in država ob prestrukturiranju bilance leta 1997, pri kateri so sodelovali minister za gospodarstvo, finance in industrijo, državni sekretar za proračun in državni sekretar za industrijo, želeli povečati kapital z navideznim lastniškim kapitalom, ne da bi bil ta obdavčen z davkom od dohodkov pravnih oseb. Glede na to se je štelo za učinkovitejše in nevtralno za javno oblast, da dajatve koncedentu v njihovem celotnem znesku neposredno vknjiži v lastna sredstva, kot pa da izvede enakovredno transakcijo, ki bi bila sestavljena iz: — povečanja kapitala za neto znesek, po plačilu davka od dohodkov pravnih oseb; — zahteve družbi EDF, da plača davek od dohodka pravnih oseb, ki bi ustrezal spremembi neto sredstev; — izvedbe dodatne dotacije v kapital v znesku, enakemu plačanemu davku. Taka dodatna dotacija v kapital je bila utemeljena z možnostmi donosa, ki jih je družba EDF ponudila leta 1997 in ki so se poleg tega udejanjile v naslednjih letih. V primerljivih okoliščinah bi zasebni vlagatelj v tržnem gospodarstvu izvedel tak vložek v kapital. Poleg tega je treba opozoriti, da je bil izveden popravek računovodskih rezervacij za prenovo RAG […] tudi za ponovno oblikovanje strukture bilance, ki bi bila bolj v skladu s podjetji iz primerljivih industrijskih sektorjev.“
8

Člen 8 Uredbe Sveta (ES) št. 1258/1999 z dne 17. maja 1999 o financiranju skupne kmetijske politike (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 414) določa: „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe skladno s svojimi zakoni in drugimi predpisi: a) da se prepričajo, da so ukrepi, ki jih financira [Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad (EKUJS)], dejansko izvedeni in pravilno izvršen[i]; b) da preprečijo in odpravljajo nepravilnosti; c) da se izterjajo zneski, izgubljeni zaradi nepravilnosti ali malomarnosti. Države članice obvestijo Komisijo o za to sprejetih ukrepih, in zlasti o stanju upravnih in sodnih postopkov. 2. Če se zneski v celoti ne izterjajo, nosi finančne posledice nepravilnosti ali malomarnosti Skupnost, kar ne velja za posledice zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, ki jih je mogoče pripisati upravam in ustanovam držav članic. Izterjani zneski se izplačajo akreditiranim plačilnim službam, ki jih odštejejo od odhodkov, ki jih financira [EKUJS]. Obresti za izterjane ali prepozno plačane zneske se izplačajo v [EKUJS]. 3. Svet, ki odloča s kvalificirano večino na predlog Komisije, določi splošna pravila za uporabo tega člena.“
20

Člen 4 Priloge 19 k Standardom za beton določa: „Kazalnik se uradno prizna, če — je neobvezen in ga podeli certifikacijski organ, ki izpolnjuje pogoje iz te priloge; — je skladen z določbami teh standardov in je v pravilih v zvezi z njim taka izjava o skladnosti izrecno podana; — je podeljen na podlagi pravil, v katerih so določena specifična jamstva, ki jih nudi, postopek za njegovo podelitev, sistem njegovega delovanja, njegove tehnične zahteve in pravila, ki urejajo postopek sprejemanja odločitev v zvezi z njim. Ti predpisi — morajo biti javno dostopni, jasni in natančni ter morajo zagotavljati nedvoumno informacijo tako za stranko certifikacijskega organa kot za druge zainteresirane stranke; — morajo določati tudi posebne postopke tako za obrate na delovišču kot za tiste zunaj njega oziroma procese na delovišču; — morajo zagotavljati neodvisnost in nepristranskost organa, ki podeli kazalnik; zato je med drugimi ukrepi osebam, ki so pomočniki ali svetovalci v zvezi z določenim primerom, prepovedano sodelovanje pri sprejemanju odločitev v zvezi z njim; — morajo določati ustrezno obravnavanje proizvodov, ki so bili certificirani na podlagi rezultatov nadzorov proizvodnje, ki ne izpolnjujejo zahtev, zato da se sprejmejo potrebni popravni ukrepi in, kadar je potrebno, obvestijo stranke; določati morajo tudi maksimalno obdobje med ugotovitvijo neizpolnjevanja zahtev in sprejetjem popravnih ukrepov; — morajo določati minimalne zahteve, ki jih morajo izpolnjevati laboratoriji, ki sodelujejo pri certifikaciji; — morajo za dodelitev kazalnika določiti pogoj, da so podatki o nadzoru proizvodnje na voljo vsaj šest mesecev v primeru proizvodov in procesov v obratih, ki niso na delovišču. V primeru obratov na delovišču pa predpisi določajo merila za zagotovitev enake ravni informacij o proizvodnji in jamstev za uporabnika; — morajo za proizvode in procese, ki niso zajeti s to prilogo, so pa predmet teh standardov, določati dodatna jamstva glede lastnosti, ki niso tiste, ki jih zahtevajo predpisi, a lahko prispevajo k izpolnjevanju pogojev iz teh standardov.“
8

Člen 20 Uredbe št. 800/1999, ki je v oddelku 3 z naslovom „Posebni ukrepi za zaščito finančnih interesov Skupnosti“, ta pa v naslovu II poglavja 1 te uredbe, določa: „1. Če: a) obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvoda; ali b) bi se zaradi razlike med zneskom nadomestila za izvoženi proizvod in zneskom nepreferencialne uvozne dajatve, ki za enak proizvod velja na datum sprejetja izvozne deklaracije, lahko proizvod ponovno uvozil v Skupnost; ali c) obstaja utemeljen sum, da bo proizvod v nespremenjenem stanju ali po predelavi v tretji državi ponovno uvožen v Skupnost brez carine ali z znižano uvozno dajatvijo; se enotna stopnja nadomestila ali del nadomestila iz člena 18(2) plača samo, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti v skladu s členom 7, in i) če je bil v primeru nediferencialnega nadomestila proizvod uvožen v tretjo državo v 12 mesecih po dnevu sprejetja izvozne deklaracije ali je bil v tem obdobju zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 Uredbe [Sveta] (EGS) št. 2913/92 [z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik)]; ii) če je bil v primeru diferencialnega nadomestila glede na destinacijo proizvod uvožen v nespremenjenem stanju v določeno tretjo državo v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije. Za uvoz v tretje države se uporabljata člena 15 in 16. Poleg tega lahko pristojni organi držav članic za vsa nadomestila zahtevajo dodatna dokazila, ki na zanje sprejemljiv način dokazujejo, da je bil proizvod dejansko sproščen v promet v tretji državi uvoza ali da je bil zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika]. […] 4. Preden se nadomestilo plača, se uporabi odstavek 1. Šteje pa se, da je bilo nadomestilo neupravičeno plačano in ga je treba vrniti, če pristojni organi ugotovijo, tudi če je bilo nadomestilo že izplačano: a) da je bil proizvod uničen ali poškodovan, preden je bil dan na trg v tretji državi ali preden je bil zadosti obdelan ali predelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika] v tretji državi, razen če izvoznik pristojnim organom zadovoljivo dokaže, da je bil izvoz izveden v takšnih ekonomskih pogojih, da bi bilo mogoče proizvod dati na trg v tretji državi, ne da bi to vplivalo na drugi pododstavek člena 21(2); b) da je bil proizvod uvožen v tretjo državo po postopku odloga dajatev v 12 mesecih od datuma izvoza iz Skupnosti, ne da bi bil v tretji državi zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika] in da izvoz ni bil izveden kot običajni trgovinski posel; c) da je bil izvoženi proizvod ponovno uvožen v Skupnost, ne da bi bil zadosti predelan ali obdelan v smislu člena 24 [carinskega zakonika], da je nepreferencialna uvozna dajatev nižja od odobrenega nadomestila in da izvoz ni bil izveden kot običajni trgovinski posel; d) da so bili proizvodi iz Priloge V ponovno uvoženi v Skupnost: — po obdelavi ali predelavi v tretji državi, ki ni dosegla stopnje predelave iz člena 24 [carinskega zakonika], in — po znižani uvozni dajatvi ali po stopnji nič in ne po nepreferencialni stopnji. […]“
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 15. decembra 2011 – Komisija proti Franciji

(Zadeva C-624/10)

„Neizpolnitev obveznosti države – Obdavčenje – Direktiva 2006/112/ES – Členi 168, 171, 193, 194, 204 in 214 – Zakonodaja države članice, ki za prodajalca ali ponudnika storitev s sedežem zunaj nacionalnega ozemlja določa obveznost, da imenuje davčnega zastopnika in da se identificira za namene DDV v tej državi članici – Zakonodaja, ki dovoljuje kompenzacijo med odbitnim DDV, ki ga plača prodajalec ali ponudnik storitev s sedežem zunaj nacionalnega ozemlja, in tistim, ki ga ta pobere v imenu in na račun svojih strank“

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Odstopanje od nacionalnega sistema obrnjene davčne obveznosti – Nacionalna zakonodaja, ki za prodajalca ali ponudnika storitev s sedežem zunaj nacionalnega ozemlja določa obveznost, da imenuje davčnega zastopnika in da se identificira za namene DDV v zadevni državi članici – Zakonodaja, ki poleg tega dovoljuje kompenzacijo med odbitnim DDV, ki ga plača navedeni prodajalec ali ponudnik storitev, in tistim, ki ga ta pobere v imenu in na račun svojih strank – Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 2006/112, členi 168, 171, 193, 194, 204 in 214) (Glej točke 39, 42, 46 in 50.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 168, 171, 193, 194, 204 in 214 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1) – Nacionalna zakonodaja, ki določa obveznost, da mora prodajalec ali ponudnik storitev s sedežem zunaj nacionalnega ozemlja določiti davčnega zastopnika – Obveznost identifikacije za namene DDV – Narava in obseg pravice do odbitka.

Izrek

1. Francoska republika s tem, da je v naslovu IV upravnih navodil 3 A-9-06 št. 105 z dne 23. junija 2006 določila upravno toleranco, ki odstopa od sistema obrnjene davčne obveznosti glede davka na dodano vrednost in ki vključuje določitev davčnega zastopnika s strani prodajalca ali ponudnika storitev s sedežem zunaj Francije, identifikacijo zadnjega za namen davka na dodano vrednost v Franciji in kompenzacijo med odbitnim davkom na dodano vrednost, ki ga je plačal, in tistim, ki ga je pobral v imenu in na račun svojih strank, ni izpolnila svojih obveznosti iz Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, zlasti iz njenih členov 168, 171, 193, 194, 204 in 214.
Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. novembra 2011 – Komisija proti Italiji

(Zadeva C-379/10)

„Neizpolnitev obveznosti države – Splošno načelo odgovornosti držav članic za kršitev prava Unije, ki jo stori eno od njenih sodišč, ki odloča na zadnji stopnji – Izključitev vsake odgovornosti države za razlago pravnih predpisov in presojo dokazov ali dejstev s strani sodišča, ki odloča na zadnji stopnji – Omejitev, ki jo je postavil nacionalni zakonodajalec za odgovornost države za primere naklepa ali hude malomarnosti, ki jih stori njeno sodišče“

Pravo Unije – Pravice, podeljene posameznikom – Kršitev države članice – Obveznost povrnitve škode, povzročene posameznikom – Pogoji v primeru kršitve vrhovnega sodišča – Očitna kršitev – Nacionalna zakonodaja, ki odgovornost omejuje samo na primere naklepa ali hude malomarnosti – Nedopustnost (Glej točke od 40 do 42, 46 in 48 ter izrek.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev splošnega načela odgovornosti držav članic za kršitev prava Unije, ki jo stori eno od njenih sodišč, ki odloča na zadnji stopnji – Odgovornost, omejena zgolj na primere naklepa ali hude malomarnosti.

Izrek

1. Italijanska republika s tem, da

– je nacionalno sodišče na zadnji stopnji izključilo vsako odgovornost italijanske države za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije s strani nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, ker je ta kršitev posledica razlage pravnih pravil ali presoje dejstev in dokazov, ki ju je opravilo to nacionalno sodišče, in

– s tem, da je to odgovornost omejilo zgolj na primere naklepa ali hude malomarnosti,

v skladu s členom 2(1) in (2) zakona št. 117 o povračilu škode, povzročene pri izvajanju sodnih funkcij, ter o civilni odgovornosti sodnih uslužbencev (legge n. 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati) z dne 13. aprila 1988 ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi splošnega načela odgovornosti držav članic za kršitev prava Unije, ki jo stori eno od njenih sodišč, ki odloča na zadnji stopnji.