Kar zadeva pravice veta na določene odločitve nacionalne družbe, se ta nanaša le na odločitve v zvezi z upravljanjem družbe in zato zadeva le delničarje, ki lahko v zadevnih družbah izvajajo odločilen vpliv, tako da je treba merila za izvajanje teh pravic preučiti z vidika člena 43 ES. Sicer pa, če bi ta merila imela omejujoč učinek na prosti pretok kapitala, bi bila to neizogibna posledica morebitnega omejevanja svobode ustanavljanja in ne bi upravičevala posebnega preizkusa po členu 56 ES.

Glede pravice do ugovora države v zvezi s pridobitvijo deležev in sklenitvijo sporazumov med delničarji, ki imajo določen odstotek glasovalnih pravic v zadevni nacionalni družbi, bi vsaj 5 odstotkov ali, po potrebi, manjši odstotek glasovalnih pravic zainteresiranim moral omogočiti dejavno sodelovanje pri upravljanju zadevne družbe, kar spada na področje uporabe člena 56 ES. Ni pa izključeno, da bi imetniki deležev, ki ustrezajo tem odstotkom, lahko odločilno vplivali na upravljanje te družbe in določitev njenih dejavnosti, kar pa spada na področje uporabe člena 43 ES. Poleg tega, ker je v zadevni nacionalni zakonodaji predviden minimalni odstotek, se ta uredba uporablja tudi za deleže, ki ga presegajo in pomenijo očitno pravico do nadzora.

Država članica, ki sprejme uredbo, s katero se določijo merila o izvedbi posebnih pooblastil države, na podlagi katerih lahko ugovarja pridobitvi deležev ali sklepanju sporazumov med delničarji, ki imajo v nacionalnih družbah določen odstotek glasovalnih pravic, ne izpolni obveznosti iz členov 43 ES in 56 ES, če uporaba teh meril ni primerna za dosego ciljev, ki se jim sledi v tej zadevi, saj med temi merili in zadevnimi pristojnostmi ni povezave.

Pravice države članice do poseganja, kakršna je pravica do ugovora in za izvajanje katerih so pogoji določeni na podlagi tu obravnavanih meril, za katera ne veljajo nobeni drugi pogoji razen splošnega sklicevanja na nacionalni interes, brez določitve natančnih in objektivnih okoliščin, v katerih je te pravice mogoče izvajati, pomenijo resno kršitev prostega pretoka kapitala. V zvezi s tem je primerno poudariti, da so sporna merila, čeprav se nanašajo na splošne interese, ki zadevajo zlasti minimalno preskrbo javnosti z energenti in bistvenimi dobrinami, nepretrganost v zagotavljanju javnih storitev, varnost infrastrukture, namenjene za opravljanje bistvenih javnih storitev, nacionalno obrambo, zagotavljanje javnega reda in javne varnosti ter izredna zdravstvena stanja, opredeljena splošno in nenatančno. Poleg tega neobstoj povezave med merili in posebnimi pristojnostmi, na katere se nanašajo, povečuje negotovost glede okoliščin, v katerih se te pristojnosti lahko izvajajo, in tem pristojnostim daje diskrecijsko naravo glede na prosto presojo, ki jo imajo nacionalni organi za njihovo izvajanje. Takšna prosta presoja pa je nesorazmerna glede na želene cilje.

Poleg tega preprosta določba iz nacionalne zakonodaje, po kateri se posebne pristojnosti lahko izvajajo le v skladu s pravom Skupnosti, ne pomeni, da je z njim skladno tudi izvajanje teh meril. Splošnost in abstraktnost meril ne moreta zagotoviti, da bo izvajanje posebnih pristojnosti v skladu z zahtevami prava Skupnosti.

Nazadnje, če je okoliščina, da je izvajanje posebnih pristojnosti lahko predmet presoje nacionalnega sodišča, potrebna za zaščito oseb v okviru uporabe pravil o prostem pretoku kapitala, sama po sebi vseeno ne zadostuje za odpravo neskladnosti s pravili o merilih za uporabo posebnih pristojnosti.

Ker se izvajanje pravice do ugovora nanaša tudi na pridobitev deleža, ki imetniku omogoča odločilen vpliv na delovanje zadevnih družb in določitev njihovih dejavnosti, in lahko tako omeji svobodo ustanavljanja, je iz istih razlogov treba upoštevati, da ta merila nacionalnim organom pri izvajanju pravice do ugovora dajejo nesorazmerno široko pravico do proste presoje.

(Glej točke 40, 45, 47, od 51 do 57 in izrek.)