ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Poglavje VI te direktive z naslovom „Omejitve pravice do vstopa in pravice do prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja“ zajema člen 27, ki v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev. 2. Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih ukrepov. Osebno obnašanje zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno preventivo, niso dovoljene.“
81

V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namreč s prakso države članice, ki je v nasprotju s pravom Unije, ne more nastati legitimno pričakovanje posameznika, ki ima korist od tako nastalega položaja (glej v tem smislu sodbi z dne 15. decembra 1982 v zadevi Maizena, 5/82, Recueil, str. 4601, točka 22, in z dne 1. aprila 1993 v združenih zadevah Lageder in drugi, od C-31/91 do C-44/91, Recueil, str. I-1761, točka 34). Torej ravnanje nacionalnega organa, pristojnega za izvajanje prava Unije, ki je s tem pravom v nasprotju, posamezniku ne more vzbuditi legitimnega pričakovanja, da bo upravičen do obravnavanja, ki je v nasprotju s pravom Unije (glej sodbo z dne 7. aprila 2011 v zadevi Sony Supply Chain Solutions (Europe) C-153/10, ZOdl., str. I-2775, točka 47 in navedena sodna praksa).
4

Člen 10(2) in (3) Šeste direktive določa: „2. Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene. […] Z odstopanjem od zgornjih določb lahko države članice določijo, da obveznost obračuna davka za določene transakcije ali za določene kategorije davčnih zavezancev nastane: — najkasneje ob izdaji računa ali dokumenta, ki se priznava kot račun, ali — najkasneje ob prejemu plačila ali — če račun ali dokument, ki se priznava kot račun, ni izdan ali je izdan kasneje, v določenem obdobju od datuma obdavčljivega dogodka. 3. Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastane, ko je blago uvoženo. Če je za blago pri vnosu v Skupnost začet eden od postopkov iz člena 7(3), obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastaneta samo, če se za to blago ti postopki končajo. Če pa je uvoženo blago zavezano carini, kmetijskim prelevmanom ali dajatvam z enakim učinkom, določenih v okviru skupne politike, obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastaneta, ko nastane obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna teh dajatev v Skupnosti. Če uvoženo blago ni zavezano plačilu katerih koli od teh dajatev Skupnosti, države članice glede obdavčljivega dogodka in trenutka nastanka obveznosti obračuna davka uporabljajo določbe, ki veljajo za obračun carine.“
1.

Pravo Unije je treba razlagati tako, da je v pristojnosti držav članic, da opredelijo pojem „delavci, ki […] so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje“ iz določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997 in je v Prilogi k Direktivi 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/23/ES z dne 7. aprila 1998, in zlasti da določijo, ali ta pojem zajema sodnike, če ni posledica tega samovoljna izključitev te kategorije oseb iz varstva, ki ga ponujata Direktiva 97/81, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/23, in ta okvirni sporazum. Izključitev iz tega varstva je lahko dopustna le, če se razmerje med sodniki in Ministry of Justice po naravi bistveno razlikuje od tistega med delodajalci in njihovimi zaposlenimi, ki na podlagi nacionalne zakonodaje spadajo v kategorijo delavcev.
5

Člen 3 Direktive 2001/42, ki opredeljuje njeno področje uporabe, določa: „1. Okoljska presoja v skladu s členi 4 do 9 se izvede pri načrtih in programih iz odstavkov 2 do 4, ki bodo verjetno znatno vplivali na okolje. 2. Ob upoštevanju odstavka 3 se okoljska presoja izvede za vse načrte in programe: (a) ki so pripravljeni za kmetijstvo, gozdarstvo, ribištvo, energetiko, industrijo, promet, ravnanje z odpadki, upravljanje voda, telekomunikacije, turizem, prostorsko načrtovanje ali rabo zemljišč in ki določajo okvir za prihodnja soglasja za izvedbo projektov iz prilog I in II k Direktivi 85/337/EGS; ali (b) pri katerih je bilo glede na možne vplive na območja ugotovljeno, da je zanje potrebna presoja skladno s členom 6 ali 7 Direktive 92/43/EGS. 3. Pri načrtih in programih iz odstavka 2, ki določajo rabo majhnih območij na lokalni ravni, ter pri manjših spremembah načrtov in programov iz odstavka 2 je okoljska presoja potrebna le, kadar države članice ugotovijo, da bodo verjetno znatno vplivali na okolje. 4. Države članice ugotovijo, ali je verjetno, da bodo načrti in programi, ki določajo okvir za prihodnja soglasja za izvedbo projektov in ki niso načrti in programi iz odstavka 2, znatno vplivali na okolje. 5. Države članice s preučevanjem vsakega primera posebej, z določanjem vrst načrtov in programov ali s kombinacijo obeh načinov ugotovijo, ali je verjetno, da bodo načrti ali programi iz odstavkov 3 in 4 znatno vplivali na okolje. Zato države članice v vseh primerih upoštevajo ustrezna merila iz Priloge II za zagotovitev, da so načrti in programi z verjetnimi znatnimi vplivi na okolje zajeti s to direktivo. [...]“
3

Konvencija Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, ki je bila podpisana v Montego Bayu (Jamajka) 10. decembra 1982 in je začela veljati 16. novembra 1994 ter jo je Nizozemska ratificirala 28. junija 1996 in v je bila imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta z dne 23. marca 1998 (98/392/ES) (UL L 179, str. 1, v nadaljevanju: konvencija o pomorskem pravu), v členu 60 z naslovom „Umetni otoki, postroji in naprave v izključni ekonomski coni“ določa: „1. V izključni ekonomski coni ima obalna država edina pravico postavljati in dovoljevati ter urejati postavitev, delo in uporabo: (a) umetnih otokov; (b) postrojev, napeljav in naprav za namene, določene v členu 56, in druge ekonomske namene; (c) postrojev, napeljav in naprav, ki utegnejo ovirati izvrševanje pravic obalne države v coni. 2. Obalna država ima izključno jurisdikcijo nad temi umetnimi otoki, postroji, napeljavami in napravami, vštevši jurisdikcijo glede carinskih, fiskalnih, zdravstvenih, varnostnih in imigracijskih zakonov in predpisov. […]“
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. septembra 2011 – Komisija proti Španiji

(Zadeva C-90/10)

„Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva o habitatih – Ohranjanje naravnih habitatov – Prostoživeče živalske in rastlinske vrste – Člena 4(4) ter 6(1) in (2) – Določitev prednostnih nalog za posebna ohranitvena območja in njihovo ustrezno varstvo – Neobstoj zagotovitve ustreznega pravnega varstva posebnih ohranitvenih območij na Kanarskih otokih“

1. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 25.)

2. Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Posebna ohranitvena območja – Obveznosti držav članic – Določitev prednostnih nalog – Izpolnitev prek vrstnega reda potrditve ustreznih instrumentov za upravljanje – Neobstoj – Nesprejetje ukrepov, potrebnih za preprečitev slabšanja stanja habitatov in pomembnega vznemirjanja vrst – Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 92/43, člena 4(4) ter 6(1) in (2)) (Glej točke 37, 38, 48, 49, 53, 54 in od 62 do 64 ter izrek.)

3. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve obveznosti – Dokazno breme Komisije – Domneve – Nedopustnost (člen 226 ES) (Glej točko 47.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 4(4) ter 6(1) in (2) Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102) – Območja, pomembna za Skupnost – Ohranitveni ukrepi – Makaronezijska biogeografska regija.

Izrek

1. Kraljevina Španija s tem, da

– v skladu s členom 4(4) Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst ni določila prednostnih nalog za posebna ohranitvena območja, ki ustrezajo območjem, pomembnim za Skupnost, v makaronezijski biogeografski regiji na španskem ozemlju, ki so opredeljena v Odločbi Komisije 2002/11/ES z dne 28. decembra 2001 o sprejetju seznama območij, pomembnih za Skupnost, za makaronezijsko biogeografsko regijo na podlagi Direktive 92/43; in

– v skladu s členom 6(1) in (2) Direktive št. 92/43 ni sprejela niti izvajala ustreznih ohranitvenih ukrepov in sistema varstva, ki preprečuje slabšanje stanja habitatov in pomembno vznemirjanje vrst s tem, da zagotavlja pravno varstvo posebnih ohranitvenih območij, ki pokrivajo območja, navedena v Odločbi 2002/11, na španskem ozemlju,

ni izpolnila obveznosti iz zgoraj navedenih določb navedene direktive.

2. Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
1.

Kraljevina Belgija s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za izvajanje sankcij za kršitve Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije ter spremembi Direktive 1999/45/ES ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES, ni izpolnila obveznosti iz člena 126 te uredbe.
1.

Kraljevina Španija s tem, da ni sprejela potrebnih ukrepov, s katerimi se zagotovi, da pristojni organi z dovoljenji v skladu s členoma 6 in 8 Direktive 2008/1/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2008 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja ali, kadar je to primerno, tako da na novo preučijo njihove pogoje in jih po potrebi posodobijo, poskrbijo, da obstoječi obrati delujejo v skladu z zahtevami iz členov 3, 7, 9, 10, 13, 14, točki (a) in (b), in 15(2), najkasneje do 30. oktobra 2007, brez poseganja v druge specialne določbe prava Skupnosti, ni izpolnila obveznosti iz člena 5(1) te direktive.
–

ni sprejela predpisov, potrebnih za to, da bi zagotovila, da so aglomeracije Acri, Siderno, Bagnara Calabra, Bianco, Castrovillari, Crotone, Santa Maria del Cedro, Lamezia Terme, Mesoraca, Montebello Ionico, Motta San Giovanni, Reggio Calabria, Rende, Rossano, Scalea, Sellia Marina, Soverato, Strongoli (Kalabrija), Cervignano del Friuli (Furlanija - Julijska krajina), Frascati (Lacij), Porto Cesareo, Supersano, Taviano (Apulija), Misterbianco in drugi, Aci Catena, Adrano, Catania in drugi, Giarre-Mascali-Riposto in drugi, Caltagirone, Aci Castello, Acireale in drugi, Belpasso, Gravina di Catania, Tremestieri Etneo, San Giovanni La Punta, Agrigento in njegovo predmestje, Porto Empedocle, Sciacca, Cefalù, Carini in ASI Palermo, Palermo in sosednja območja, Santa Flavia, Augusta, Priolo Gargallo, Carlentini, Scoglitti, Marsala, Messina 1, Messina in Messina 6 (Sicilija), s populacijskih ekvivalentom več kot 15.000 in ki odvajajo v sprejemne vode, ki niso „občutljiva območja“ v smislu člena 5 Direktive Sveta z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode (91/271/EGS), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1137/2008 Evropskega parlamenta in Sveta, opremljene s kanalizacijskim sistemom za komunalno odpadno vodo,
Zakonodaja države članice, na podlagi katere se plačila za storitve ali storitve, ki jih davčni zavezanec rezident izplača družbi nerezidentki, ne štejejo za odbitne poslovne stroške, če zadnja v državi članici, kjer ima sedež, ni zavezana k plačilu davka od dohodkov oziroma zanjo glede zadevnih stroškov velja veliko ugodnejša davčna ureditev od ureditve, po kateri so ti dohodki obdavčeni v prvi državi članici, razen če davčni zavezanec dokaže, da ta plačila ustrezajo resničnim in poštenim transakcijam in ne presegajo običajnih mej, medtem ko se lahko na podlagi splošnega pravila taka plačila odbijejo kot poslovni stroški, če so nujna za pridobitev ali ohranitev obdavčljivih dohodkov in če davčni zavezanec utemelji njihovo resničnost in znesek, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 49 ES.

Namreč posebno pravilo, ki določa strožje pogoje, kot so določeni v splošnem pravilu za odbitnost poslovnih stroškov, izplačanih družbi nerezidentki, katerega področje uporabe ni v naprej jasno določeno, pri čemer davčna uprava o uporabi posebnega pravila odloči v vsakem posameznem primeru, po eni strani preprečuje, da bi davčni zavezanci rezidenti v tej državi članici izvrševali pravico do svobodnega opravljanja storitev in uporabljali storitve ponudnikov s sedežem v drugi državi članici, po drugi strani pa zadnje odvrača od ponujanja storitev prejemnikom s sedežem v prvi državi.

Poleg tega takega pravila, čeprav je z njim mogoče doseči cilje preprečevanja davčnih goljufij in izogibanja davkom, ohranitve učinkovitosti davčnega nadzora in uravnotežene razdelitve davčnih pristojnosti med državami članicami, ni mogoče šteti za upravičenega, ker ni sorazmeren s temi cilji. Tako pravilo namreč s tem, da ne omogoča, da bi se vnaprej in dovolj jasno opredelilo področje njegove uporabe, in povzroča negotovost glede njegove uporabe, ne izpolnjuje zahtev pravne varnosti, v zvezi s katero se zahteva, da so pravna pravila jasna in natančna ter da so njihovi učinki predvidljivi, predvsem če imajo lahko neugodne posledice za posameznike in podjetja.

(Glej točke od 26 do 29, 48, od 57 do 60 in izrek.)
(Glej točke od 33 do 35 in 39.)

Komisija mora na podlagi členov 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča in 38(1)(c) Poslovnika Sodišča v vseh tožbah, ki jih vlaga na podlagi člena 258 PDEU, natančno navesti očitke, o katerih zahteva odločitev Sodišča, ter vsaj v obliki povzetka navesti pravne in dejanske elemente, na katerih ti očitki temeljijo. Kadar pa Komisija trdi, da je nacionalna ureditev v nasprotju s sistemom, sistematiko ali duhom neke direktive, ne da bi bilo mogoče kršitev prava Unije, ki izhaja iz tega, povezati s konkretnimi določbami te direktive, se tožba Komisije samo zaradi tega ne more šteti za nedopustno.

Država članica, ki za državljane tretjih držav, ki zaprosijo za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas v tej državi, in tiste, ki – potem ko so ta status pridobili v drugi državi članici – zaprosijo za izvajanje pravice do prebivanja v tej državi članici, ter za njihove družinske člane, ki zaprosijo za dovoljenje, da bi jih spremljali ali se jim pridružili, uporablja previsoke in nesorazmerne takse, ki lahko ustvarijo oviro za izvajanje pravic, podeljenih z Direktivo 2003/109 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

Čeprav namreč država članica izdajo dovoljenja za prebivanje na podlagi navedene direktive lahko pogojuje s pobiranjem taks, njihova višina ne sme imeti niti namena niti učinka, da se postavi ovira za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas, ki se podeli na podlagi te direktive, da ne bi ogrožala cilja, ki mu ta direktiva sledi, ali njenega duha, in da ji ne bi odvzela koristnega učinka.

Poleg tega diskrecijska pravica, ki jo ima država članica za določanje zneska taks, ki se od državljanov tretjih držav lahko zahtevajo za izdajo dovoljenja za prebivanje na podlagi poglavij II in III Direktive 2003/109, ni neomejena in torej ne omogoča določanja plačila taks, ki bi za te državljane tretjih držav ustvarjale pretirano velike finančne posledice.

(Glej točke 69, 70, 73, 74 in 79 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Približevanje zakonodaj – Ukrepi za približevanje – Skupna pravila za notranji trg z električno energijo – Direktiva 2003/54

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/54, člena 3(2) ter 11(2) in (6))

Summary

Direktivo 2003/54 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92, zlasti pa njena člena 3(2) ter 11(2) in (6), je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, s katerimi je zaradi znižanja cene električne energije v interesu končnega potrošnika in za zagotovitev varnosti elektroenergetskega omrežja subjektom, ki imajo v lasti obrate ali skupine obratov, za katere se v skladu z merili, ki jih je opredelil nacionalni regulatorni organ, šteje, da so bistveni za zadovoljevanje potreb povpraševanja po električni energiji za sistemske storitve, naložena obveznost predložitve ponudb na nacionalnih trgih z električno energijo pod pogoji, ki jih predhodno določi ta organ, če ti predpisi ne presegajo tega, kar je nujno potrebno za dosego njihovega cilja. Nacionalno sodišče je pristojno za presojo, ali je ta pogoj izpolnjen.

(Glej točko 89 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Carinska unija – Nastanek carinskega dolga pri nezakonitem vnosu blaga – Pojem dolžnika

(Uredba Sveta št. 2913/92, člen 202(3))

Summary

Na predloženi vprašanji je treba odgovoriti, da je treba člen 202(3), druga alinea, Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti razlagati tako, da je treba šteti, da je oseba, ki je – ne da bi bila neposredno udeležena pri nezakonitem vnosu blaga na carinsko območje Evropske unije – sodelovala pri tem vnosu s tem, da je posredovala pri sklepanju prodajnih pogodb glede navedenega blaga, čeprav je vedela ali bi morala vedeti, da je bil navedeni vnos nezakonit, kar presoja nacionalno sodišče, dolžna plačati carinski dolg, ki nastane pri tem vnosu.

Glede tega je treba šteti, da se besedna zveza „bi morale vedeti“ iz člena 202(3), druga alinea, carinskega zakonika nanaša na ravnanje preudarnega in skrbnega subjekta. Poleg tega je treba vedeti, ali je posrednik storil vse, kar je bilo od njega mogoče razumno pričakovati, da bi se prepričal, da bo vnos zadevnega blaga zakonit, in zlasti, ali je dobavitelja seznanil z njegovo obveznostjo vložitve carinske deklaracije. Upoštevati je treba tudi informacije, ki so bile posredniku na voljo in s katerimi bi ta moral biti seznanjen, zlasti zaradi njegovih pogodbenih obveznosti. V teh okoliščinah je treba vedeti tudi, ali so bile uvozne dajatve, ki jih je treba plačati, navedene v prodajnih pogodbah ali drugih dokumentih, ki jih je imel posrednik na voljo, na podlagi česar bi bilo tako mogoče predpostavljati, da gre za reden vnos blaga na ozemlje Unije. Nazadnje je mogoče upoštevati obdobje, v katerem je posrednik zagotavljal storitve prodajalcu zadevnega blaga.

(Glej točke 22 in od 24 do 27 ter izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Pravo Unije

–

Pravice, podeljene posameznikom

–

Kršitev države članice

–

Obveznost povrnitve škode, povzročene posameznikom

–

Pogoji v primeru kršitve vrhovnega sodišča

–

Očitna kršitev

–

Nacionalna zakonodaja, ki odgovornost omejuje samo na primere naklepa ali hude malomarnosti

–

Nedopustnost (Glej točke od 40 do 42, 46 in 48 ter izrek.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev splošnega načela odgovornosti držav članic za kršitev prava Unije, ki jo stori eno od njenih sodišč, ki odloča na zadnji stopnji – Odgovornost, omejena zgolj na primere naklepa ali hude malomarnosti.

Izrek

Izrek

1. Italijanska republika s tem, da

– je nacionalno sodišče na zadnji stopnji izključilo vsako odgovornost italijanske države za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije s strani nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, ker je ta kršitev posledica razlage pravnih pravil ali presoje dejstev in dokazov, ki ju je opravilo to nacionalno sodišče, in

– s tem, da je to odgovornost omejilo zgolj na primere naklepa ali hude malomarnosti,

v skladu s členom 2(1) in (2) zakona št. 117 o povračilu škode, povzročene pri izvajanju sodnih funkcij, ter o civilni odgovornosti sodnih uslužbencev (legge n. 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati) z dne 13. aprila 1988 ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi splošnega načela odgovornosti držav članic za kršitev prava Unije, ki jo stori eno od njenih sodišč, ki odloča na zadnji stopnji.

2. Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
Keywords

Summary



Keywords

1. Modeli Skupnosti – Razlogi za ničnost – Kolizija s prejšnjim modelom – Model, ki na seznanjenega uporabnika ne naredi celotnega vtisa, ki se razlikuje od celotnega vtisa, ki ga naredi prejšnji model – Seznanjeni uporabnik – Pojem

(Uredba Sveta št. 6/2002, členi 6(1), 10(1) in 25(1)(d))

2. Modeli Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Pristojnost Splošnega sodišča – Očitne napake pri presoji – Polje proste presoje Urada

(Uredba Sveta št. 6/2002, člen 61)

Summary

1. Pojem seznanjenega uporabnika je treba razumeti kot vmesni pojem med pojmom povprečnega potrošnika – uporablja se na področju znamk – za katerega se ne zahteva posebno znanje in ki praviloma ne izvaja neposredne primerjave med znamkami v koliziji, in pojmom strokovnjaka s poglobljeno tehnično usposobljenostjo. Pojem seznanjenega uporabnika je tako mogoče razumeti, kot da pomeni uporabnika, ki ni le povprečno pozoren, temveč je posebno pazljiv, bodisi zaradi osebnih izkušenj bodisi zaradi obsežnega poznavanja zadevnega področja.

Sama narava seznanjenega uporabnika terja, da bo, kadar je mogoče, zadevna modela primerjal neposredno. Vendar ni mogoče izključiti, da bo taka primerjava neizvedljiva ali nenavadna na zadevnem področju, zlasti zaradi posebnih okoliščin ali značilnosti predmetov, ki jih predstavljata modela. Glede na neobstoj natančne opredelitve v zvezi s tem v okviru Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti ni mogoče šteti, da je bil namen zakonodajalca Unije omejiti oceno morebitnih modelov na neposredno primerjavo.

Kar zadeva stopnjo pozornosti seznanjenega uporabnika, če ta ni razumno obveščen, pozoren in pazljiv povprečni potrošnik, ki navadno zaznava videz izdelka kot celoto in ne preverja posameznih podrobnosti, tudi ni strokovnjak ali izvedenec, ki bi bil sposoben podrobnega opažanja razlik med modeloma v koliziji. Oznaka „seznanjen“ tako nakazuje na to, da uporabnik, ne da bi bil snovalec ali tehnični strokovnjak, pozna različne modele, ki obstajajo v zadevnem sektorju, ima nekaj znanja o sestavnih delih, ki jih ti modeli po navadi vsebujejo, in je zaradi zanimanja za zadevne izdelke izkazal relativno stopnjo pozornosti pri njihovi uporabi.

(Glej točke 53, 55, 57 in 59.)

2. V okviru ničnostne tožbe zoper odločbo Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) je Splošno sodišče pristojno za popoln nadzor nad zakonitostjo presoje Urada, ki se nanaša na podatke, ki jih je predložil vlagatelj zahteve.

Glede obsega sodnega nadzora Splošnega sodišča lahko to Uradu prizna – zlasti kadar je ta pozvan k zelo tehnični presoji – neko stopnjo diskrecije in se, kar zadeva obseg njegovega nadzora nad odločbami odbora za pritožbe na področju industrijskih modelov, omeji na preučitev očitnih napak pri presoji.

(Glej točki 66 in 67.)