SL Uradni list Evropske unije C 195/9

Pritožba, ki jo je 7. maja 2010 vložila Artegodan GmbH zoper sodbo Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 3. marca 2010 v zadevi T-429/05, Artegodan GmbH proti Evropski komisiji, druga stranka v postopku: Zvezna republika Nemčija

(Zadeva C-221/10 P)

2010/C 195/14

Jezik postopka: nemščina

Stranke

Pritožnica: Artegodan GmbH (zastopnika: U. Reese in A. Meyer-Sandrock, odvetnika)

Drugi stranki v postopku: Evropska komisija, Zvezna republika Nemčija

Predlog

— Pritožnica predlaga: 1. sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 3. marca 2010 v zadevi T-429/05 naj se razveljavi, 2. toženi stranki naj se naloži da tožeči stranki plača znesek v višini 1 430 821,36 EUR skupaj z zamudnimi obrestmi po pavšalni obrestni meri 8 % za čas od razglasitve sodbe do polnega plačila; podredno, naj se zadeva glede višine odškodnine vrne v odločanju Splošnemu sodišču Evropske unije, 3. ugotovi naj se, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti vso škodo, ki ji bo nastala zaradi marketinških ukrepov, ki so potrebni zato da se ponovno vzpostavi tržni položaj zdravila Tenuate Retard, kot ga je to zdravilo imelo pred odvzemom dovoljenja, 4. toženi stranki naj se naloži plačilo stroškov.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

S sodbo z dne 3. marca 2010 je Splošno sodišče Evropske unije zavrnilo pritožnikovo odškodninsko tožbo zaradi nezakonitega odvzema dovoljenja za promet z zdravilom. Zavrnitev je bila utemeljena s tem, da Komisija ni resno kršila pravil prava Unije. Kršitev pravil o delitvi pristojnosti namreč ne daje podlage za odgovornost institucij Unije, ker cilj teh pravil ni varstvo ekonomskih interesov podjetij. Upoštevna določba člena 11 Direktive 65/65 je po oceni Splošnega sodišča nenatančna. Ni še bilo precedensa. To pa lahko logično pojasni napačno uporabo prava s strani Komisije. Po presoji Splošnega sodišča je bilo treba tudi upoštevati kompleksnost presoje znanstveno-medicinskih poročil. Celostno gledano so bile pravne in dejanske presoje tako kompleksne da kršitve člena 11 Direktive 65/65 ni mogoče šteti za dovolj resno kršitev.

V pritožbi pritožnica navaja, da je namen pravil o delitvi pristojnosti, ki omejujejo pristojnosti evropskih neodvisnih organov da posežejo v obstoječe pravne položaje, varstvo pravic državljanov in podjetij. Zato je treba po mnenju pritožnice kršitev pravil o delitvi pristojnosti upoštevati pri ugotavljanju ali je prišlo do dovolj resne kršitve.

Treba je tudi upoštevati, da Komisija pri sprejetju odločbe ni imela polja proste presoje. Poleg tega Komisija ni zgolj izvajala abstraktne pravne norme, temveč je z upravnim ukrepom posegla v obstoječ pravni položaj pritožnice. Zato škoda, ki je nastala pritožnici ni zgolj posredna posledica abstraktne pravne norme, temveč namen in vsebina samega upravnega ukrepa. Po mnenju pritožnice bi morala zato Komisija posebej temeljito preučiti ali je obstajala zadostna podlaga za odvzem dovoljenja.

Temu ne nasprotujeta primarnost varovanja zdravja in poseben pomen previdnostnega načela. Ti načeli lahko po mnenju pritožnice utemeljita sprejetje in takojšnjo izvršitev ukrepa, ki posega v pravice, zoper podjetje. Navaja pa, da mora biti zaradi ponovne vzpostavitve ravnovesja v pravni državi in zaradi varstva načela sorazmernosti v okviru varstva, ki ga daje sekundarna zakonodaja, predvidena možnost ustrezne odškodnine.

Ni mogoče ugovarjati, da je treba varstvo v okviru sekundarne zakonodaje zavrniti zato, da se lahko načelo previdnosti učinkovito izvršuje. V okoliščinah tega primera namreč Komisija ni imela polja proste presoje. V takih primerih pa ni vnaprejšnje nevarnosti, da bi bilo izvrševanje načela previdnosti ovirano zaradi morebitnih posledic iz naslova odgovornosti.

Ravno tako se za zavrnitev odškodninskega zahtevka ni mogoče sklicevati na nenatančnost člena 11 Direktive 65/65. Po mnenju pritožnice mora namreč breme in posledice te nenatančnosti nositi Unija sama in ne prizadeto podjetje. Unija se ne more braniti zoper odškodninske zahtevke s sklicevanjem na to, da sama, ob opustitvi dolžnosti, ni sprejela jasnih in nedvoumnih določb.

Dejstvo, da ni precedensa ne more pomeniti oprostitve odgovornosti. V odškodninskih zadevah organi Unije namreč nimajo privilegija „pravica do prve napake“. Poleg tega je Sodišče že pravnomočno odločilo, da je bila odločba Komisije vsebinsko in procesno nezakonita. Zato je ob izvrševanju odločbe Komisije že obstajal precedens.

Tudi kompleksnost dejanskih in pravnih presoj sama po sebi ne izključuje dovolj resne kršitve. To v vsakem primeru velja, ko gre za „čisti“ upravni ukrep, v zvezi s katerim ni polja proste presoje in kjer se namenoma poseže v obstoječ pravni položaj in se s tem povzroči predvidljiva in znatna premoženjska škoda.

Poleg tega so organi, ki so pristojni za vprašanja v zvezi s pravom zdravil ustrezno dejansko in pravno usposobljeni. Zato povprečna kompleksnost, ki je nujno podana pri sporih v zvezi z varnostjo in učinkovitostjo zdravil ne zadošča za izključitev obstoja dovolj resne kršitve.