Zbi rka odločb sodne pr akse  
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA 
MELCHIORJA WATHELETA, 
predstavljeni 3. decembra 2015 * 
Zadeva C-5 4 2 / 1 4 
„VM Remonts“ SIA, nekdanja „DIV un Ko“ SIA,  
„Ausma grupa“ SIA  
proti  
Konkurences padome  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, 
ki ga je vložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija)) 
„Predhodno odločanje — Konkurenca — Člen 101(1) PDEU — Pripis nezakonitega ravnanja 
neodvisnega izvajalca storitev podjetju — Neseznanjenost podjetja s kršitvenim ravnanjem neodvisnega 
izvajalca storitev“ 
I – Uvod 
1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je 27. novembra 2014 vložilo Augstākā tiesa 
(vrhovno sodišče), se nanaša na razlago člena 101(1) PDEU glede domnevnega usklajevanja podjetij pri 
sodelovanju na javnem razpisu, ki ga je organiziralo mesto Jūrmala. 
II – Pravni okvir 
A – Pravo Unije 
2. Člen 101 PDEU (prej člen 81 ES) določa: 
„1. Kot nezdružljivi z notranjim trgom so prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških 
združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj 
oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na notranjem trgu, zlasti 
tisti, ki: 
(a) neposredno ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja; 
(b) omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, trge, tehnični razvoj ali naložbe; 
(c) določajo razdelitev trgov in virov nabave; 
* Jezik izvirnika: francoščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2015 :797 1 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
(d) uvajajo neenake pogoje za primerljive posle z drugimi trgovinskimi partnerji in jih tako postavljajo 
v podrejen konkurenčni položaj; 
(e) pogojujejo sklepanje pogodb s tem, da sopogodbeniki sprejmejo dodatne obveznosti, ki po svoji 
naravi ali glede na trgovinske običaje nimajo nikakršne zveze s predmetom takšnih pogodb. 
[…]“ 
B – Latvijsko pravo 
3. Člen 11(1) Konkurences likums (zakon o konkurenci) z dne 4. oktobra 2001 (Latvijas Vēstnesis, 
2001 , št. 151) določa: 
„Sporazumi med gospodarskimi subjekti, katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali 
izkrivljanje konkurence na latvijskem ozemlju, so prepovedani in nični od njihove sklenitve, pri čemer 
se za take sporazume štejejo: 
[…] 
5. sporazumi o sodelovanju ali nesodelovanju na razpisih in dražbah ali o pogojih v zvezi s tovrstnimi 
ravnanji (ali opustitvijo ravnanj), pri čemer so primeri, v katerih so konkurenti objavili skupno 
ponudbo in predmet te ponudbe ne preprečuje, omejuje ali izkrivlja konkurence, izvzeti; 
[…]“ 
III – Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje 
4. Občinski svet mesta Jūrmala je objavil javni razpis za oskrbo s hrano v izobraževalnih ustanovah. 
Ponudbe so oddale družbe „VM Remonts“ SIA, nekdanja „DIV un Ko“ SIA (v nadaljevanju: DIV un 
Ko), „Ausma grupa“ SIA (v nadaljevanju: Ausma grupa) in „Pārtikas kompānija“ SIA (v nadaljevanju: 
Pārtikas kompānija). 
5. Družba Pārtikas kompānija je prosila družbo „Juridiskā sabiedrība ‚B&Š partneri‘“ SIA za pravno 
pomoč pri pripravi in predstavitvi svoje ponudbe. Družba „Juridiskā sabiedrība ‚B&Š partneri‘“ SIA je 
za to nalogo najela podizvajalca, in sicer družbo „MMD lietas“ SIA (v nadaljevanju: MMD lietas), ki je 
od družbe Pārtikas kompānija prejela osnutek ponudbe, ki ga je ta družba pripravila neodvisno, brez 
usklajevanja z družbo DIV un Ko ali Ausma grupa. 
6. Iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da je družba Pārtikas kompānija svoje cene določila neodvisno 
(glej zlasti točki 3.3 in 3.5 navedene odločbe) ter da je Administratīvā apgabaltiesa (regijsko upravno 
sodišče), ki je edino pristojno za dejanska vprašanja, navedlo, da ni omejevalnega sporazuma ali 
usklajenega ravnanja med družbo Pārtikas kompānija in drugimi zadevnimi družbami (zlasti 
točki 3 in 3.5 navedene odločbe). 
7. Iz predložitvene odločbe prav tako izhaja, da se je družba MMD lietas hkrati zavezala, da bo 
pripravila ponudbi družb DIV un Ko in Ausma grupa, pri čemer družbe Pārtikas kompānija o tem ni 
obvestila. V tem okviru je zaposleni pri družbi MMD lietas uporabil ponudbo družbe Pārtikas 
kompānija kot izhodišče za pripravo ponudb dveh drugih ponudnikov. Družba Lietas naj bi med 
drugim ti drugi dve ponudbi pripravila na podlagi cen iz ponudbe družbe Pārtikas kompānija, tako da 
je bila ponudba družbe Ausma grupa približno 5% cenejša od ponudbe družbe Pārtikas kompānija, 
ponudba družbe DIV un Ko pa 5% cenejša od ponudbe družbe Ausma grupa. 
ECLI:EU:C:2015 :797 2 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
8. Konkurences padome (urad za varstvo konkurence) je z odločbo z dne 21. oktobra 2011 odločil, da 
so navedene tri družbe, ki so oddale ponudbe, kršile člen 11(1)(5) zakona o konkurenci, ko so skupaj 
pripravile ponudbe za prikaz učinkovite konkurence med njimi. Urad za varstvo konkurence je menil, 
da je to usklajeno ravnanje izkrivljalo konkurenco, in je navedenim družbam naložil globo. 
9. Družbe DIV un Ko, Ausma grupa in Pārtikas kompānija so zahtevale razglasitev ničnosti odločbe 
urada za varstvo konkurence pri administratīvā tiesa (upravno sodišče), nato pa še pri Administratīvā 
apgabaltiesa (regijsko upravno sodišče). Slednje je s sodbo z dne 3. julija 2013 izpodbijano odločbo 
razglasilo za nično v delu, v katerem je ugotovljena kršitev družbe Pārtikas kompānija, in jo potrdilo 
v delu, ki se nanaša na drugi dve družbi. 
10. Čeprav je to isto sodišče ocenilo, da aritmetično razmerje med cenami ponudb treh ponudnikov 
dokazuje obstoj usklajenega ravnanja pri sodelovanju na javnem razpisu, pa je menilo, da ni dokaza, 
da je družba Pārtikas kompānija pri tem sodelovala. 
11. Družbi DIV un Ko in Ausma grupa sta pri Augstākā tiesa (vrhovno sodišče) vložili kasacijsko 
pritožbo zoper sodbo Administratīvā apgabaltiesa (regijsko upravno sodišče) v delu, v katerem je to 
zavrnilo njuno tožbo. Na drugi strani je urad za varstvo konkurence vložil kasacijsko pritožbo zoper 
navedeno sodbo v delu, v katerem je ugodilo tožbi družbe Pārtikas kompānija. 
12. V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje, ali je sodelovanje podjetja pri kršitvi 
konkurenčnega prava lahko podlaga za njegovo odgovornost, čeprav ni bilo dokazano, da je njegovo 
poslovodstvo soglašalo s takšnimi dejanji oziroma bilo z njimi seznanjeno. 
13. Predložitveno sodišče poudarja, da je bil člen 11(1) zakona o konkurenci pripravljen ob 
upoštevanju potrebe po uskladitvi nacionalne zakono daje z zakono dajo Unije na področju 
konkurenčnega prava in da zato razlaga navedene določbe ne bi smela biti drugačna od razlage 
člena 101(1) PDEU. 
14. Iz sodne prakse Sodišča ter zlasti sodb Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 
do 103/80, EU:C:1983 :158) in Slovenská sporiteľňa(C-68/12, EU:C:2013 :71) izhaja, da v zvezi 
s členom 101 PDEU podjetje odgovarja za ravnanje osebe (svojega uslužbenca), ki deluje za njegov 
račun, in to neodvisno od tega, ali so osebe, pristojne za sprejemanje odločitev v podjetju, 
prvonavedeni osebi to ravnanje odobrile oziroma ali so bile z njim seznanjene. Kljub temu se 
predložitveno sodišče sprašuje, ali se je na to sodno prakso mogoče sklicevati v okoliščinah, kakršne 
so okoliščine v postopku v glavni stvari, saj dejanja, obravnavana v tej zadevi, niso dejanja zaposlenega 
v družbi Pārtikas kompānija, ampak neodvisnega izvajalca storitev te družbe. Poleg tega ta izvajalec 
storitev ni deloval le v imenu navedene družbe, ampak tudi za račun družb DIV un Ko in Ausma 
grupa. 
15. V teh okoliščinah je Augstākā tiesa (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno 
odločanje predložilo to vprašanje: 
„Ali je člen 101(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije treba razlagati tako, da je za ugotovitev, da je 
podjetje sodelovalo v sporazumu, ki omejuje konkurenco, treba dokazati osebno ravnanje člana 
poslovodstva podjetja ali njegovo seznanitev oziroma soglašanje z ravnanjem osebe, ki je za podjetje 
izvajala zunanje storitve ter hkrati delovala za račun drugih udeležencev morebitnega omejevalnega 
sporazuma?“ 
IV – Postopek pred Sodiščem 
16. Pisna stališča so predložile latvijska in italijanska vlada ter Evropska komisija. Obravnave z dne 
21. oktobra 2015 sta se udeležili latvijska vlada in Komisija. 
ECLI:EU:C:2015 :797 3 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
V – Analiza 
A – Dopustnost 
17. Komisija, ki je edina predložila stališče v zvezi s tem, meni, da je vprašanje za predhodno odločanje 
dopustno. Čeprav se pravo Unije dejansko ne uporablja v postopku v glavni stvari, saj zadevno 
usklajeno ravnanje v tej zadevi ne vpliva na trgovino med državami članicami, je bil namreč zakon 
o konkurenci sprejet prav s ciljem uskladiti latvijsko pravo s pravom Unije. Komisija tudi dodaja, da 
so okoliščine postopka v glavni stvari primerljive z okoliščinami, v katerih je bila sprejeta sodba 
Allianz Hungária Biztosító in drugi (C-32/11, EU:C:2013 :160), ter okoliščinami sodbe Kleinwort Benson 
(C-346/93, EU:C:1995 :85). 
18. Po mojem mnenju je obravnavano vprašanje dopustno. 
19. Sodišče je v okoliščinah, v katerih dejstva v postopku v glavni stvari ne spadajo na področje 
uporabe prava Unije, namreč pristojno za odločanje o predlogih za sprejetje predhodne odločbe glede 
določb prava Unije, kadar se navedene določbe uporabljajo na podlagi nacionalne zakono daje, s katero 
so za povsem notranje položaje sprejete enake rešitve, kot jih določa pravo Unije. V takih primerih je 
namreč gotovo v interesu Evropske unije, da se zaradi izognitve prihodnjim različnim razlagam 
določbe ali pojmi, prevzeti iz prava Unije, razlagajo enako, ne glede na okoliščine, v katerih se 
uporabljajo. ** 
B – Utemeljenost 
20. V obravnavani zadevi predložitveno sodišče s svojim vprašanjem Sodišču predlaga, naj določi, ali se 
v okoliščinah, kakršne so v sporu o glavni stvari, podjetju lahko sodelovanje pri usklajenem ravnanju – 
ki je v skladu s členom 101 PDEU prepovedano in ki ga predstavlja dogovorjeno oddajanje ponudb 
v okviru postopka povabila k oddaji ponudb („bid rigging“ ***) – pripiše zgolj na podlagi dokaza 
o nezakonitem ravnanju neodvisnega izvajalca storitev tega podjetja pri pripravi ponudbe, čeprav ni 
bilo dokazano, da bi bilo poslovodstvo zadevnega podjetja seznanjeno s tem ravnanjem oziroma bi ga 
dovolilo. 
1. Povzetek trditev strank 
21. Po mnenju latvijske vlade bi moral biti odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča, da je treba 
člen 101(1) PDEU razlagati tako, da za ugotovitev, da je podjetje sodelovalo v sporazumu, ki omejuje 
konkurenco, ni treba dokazati niti osebnega ravnanja člana poslovodstva podjetja niti njegove 
seznanitve oziroma soglašanja z ravnanjem osebe, ki je za podjetje izvajala storitve ter hkrati delala za 
druge udeležence morebitnega omejevalnega sporazuma. 
22. Latvijska vlada pravzaprav meni, da v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, pravni status 
izvajalca naloge, ki mu jo je podelilo podjetje (zaposlena ali samozaposlena oseba, uslužbenec ali 
zastopnik), ni upošteven za ugotovitev odgovornosti podjetja za kršitev konkurenčnega prava. 
** Glej sodbi Allianz Hungária Biztosító in drugi (C-32/11, EU:C:2013 :160, točka 20 in navedena sodna praksa) in FNV Kunsten Informatie en 
Media (C-413/13, EU:C:2014 :2411 ), v katerih je Sodišče odgovarjalo na predhodna vprašanja na podlagi okoliščin, podobnih okoliščinam 
v obravnavani zadevi. 
*** Na splošno o dogovorjenem oddajanju ponudb govorimo, kadar se dve ali več podjetij, ki sodelujejo na javnem razpisu, dogovorijo, da eno ali 
več njih ne bo oddalo ponudbe, da bodo oddala eno ponudbo ali pa da bodo ponudbo umaknila. 
ECLI:EU:C:2015 :797 4 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
23. Po njenem mnenju iz opredelitev pojmov pooblaščenec in delavec v latvijski zakono daji izhaja, da 
oba delujeta v interesu podjetja, za katero izvajata svoje storitve. Enako naj bi veljalo za neodvisnega 
izvajalca, ki ga podjetje najame za pravno storitev. Neodvisni izvajalec naj bi namreč pridobil 
pooblastilo, da pri svojem delu uporablja informacije podjetja. Izvajalec zunanjih storitev naj ne bi 
prevzel tveganj gospodarske dejavnosti, saj deluje za račun tretje osebe, v takih pogojih pa naj bi bila 
njegova dejanja mogoče pripisati podjetju, za katero izvaja svoje storitve. 
24. Poleg tega naj bi podjetje moralo dokazati enako previdnost pri izbiri pooblaščenca, kot jo 
uporablja pri zaposlovanju delavcev. Če te obveznosti ne bi bilo, bi se lahko podjetje pri kršitvah 
konkurenčnega prava vedno sklicevalo na tretje osebe in se tako izognilo kaznim. 
25. Poleg tega naj bi bilo treba oceniti, ali lahko informacije, ki jih podjetje zagotovi izvajalcu, vplivajo 
na konkurenco. Informacije o konkretni ponudbi podjetja v okviru javnega razpisa naj bi v tem smislu 
lahko imele tak vpliv, saj naj bi vsebovale podatke, ki niso na voljo javnosti, na primer v zvezi 
s predlagano ceno ali delovanjem podjetja. 
26. Ob upoštevanju dejstva, da je imela družba MMD lietas v sporu o glavni stvari na voljo (občutljive) 
informacije, ki bi lahko vplivale na konkurenco na zadevnem trgu, ter je bila pooblaščena, da s temi 
informacijami deluje v imenu družbe Pārtikas kompānija, naj bi bilo mogoče sklepati, da je ta družba 
odgovorna za dejanja izvajalca, izvršena za račun drugih udeležencev morebitnega omejevalnega 
sporazuma. 
27. Poleg tega latvijska vlada trdi, da ni treba dokazati, da je poslovodstvo podjetja pooblastilo 
neodvisnega izvajalca za posredovanje spornih informacij oziroma da je bilo o tem posredovanju 
obveščeno. Treba bi bilo namrečšteti, da je poslovodstvo vedno obveščeno o ravnanjih neodvisnih 
izvajalcev storitev, ki jih podjetje najame. 
28. Italijanska vlada predlaga, naj se na vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako, da je 
odgovornost za protikonkurenčni omejevalni sporazum mogoče pripisati podjetju, ki je vanj vpleteno 
zaradi ravnanja neodvisnega izvajalca storitev, ki konkurenčnim podjetjem posreduje informacije, ki jih 
je prejel od prvega podjetja, tudi če poslovodstvo tega podjetja ni vedelo za to posredovanje informacij 
in ga ni dovolilo, razen če zadevno podjetje dokaže, da ni bilo nobene razumne možnosti, da bi 
predvidelo nezakonito ravnanje izvajalca in ga preprečilo. 
29. V zvezi s tem italijanska vlada ocenjuje, da se sodna praksa Sodišča glede dejanj, ki jih zagrešijo 
zaposleni v podjetju, smiselno uporablja tudi za situacijo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari in 
v kateri je nezakonito ravnal neodvisni izvajalec. Zato naj ne bi bilo nujno, da dejanje, ki pomeni 
omejevalni sporazum, zagreši poslovodstvo ali predstavniki podjetja, ampak zadošča, da ravnanje 
izhaja iz dejanj osebe, ki deluje za račun podjetja. 
30. Na eni strani naj bi namreč možnost, da se podjetja sklicujejo na to, da nezakonito ravnanje izhaja 
iz dejanj oseb, ki niso del poslovodstva podjetja, in se tako izognejo odgovornosti, ogrozila možnosti 
pregona nezakonitih omejevalnih sporazumov. 
31. Na drugi strani naj za kršitev pravil iz člena 101 PDEU ne bi bilo potrebno namerno ravnanje 
podjetja, ampak bi lahko bila tudi posledica malomarnosti slednjega. Tako zgolj dejstvo, da 
poslovodstvo podjetja, kot je družba Pārtikas kompānija, družbi MMD lietas ni izrecno dovolilo, da 
konkurentom posreduje osnutek ponudbe, oziroma da ni vedelo za tako posredovanje informacij, ne 
pomeni, da družba Pārtikas kompānija ni sodelovala pri omejevalnem sporazumu, ki je posledica 
ravnanja navedenega izvajalca. Družba Pārtikas kompānija naj bi delovala malomarno, ko je pripravo 
ponudbe zaupala izvajalcu ter mu pri tem ni prepovedala priprave ponudb za konkurenčna podjetja in 
uporabe vsebine ponudbe v njihovo korist. 
ECLI:EU:C:2015 :797 5 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
32. Tako naj bi družba Pārtikas kompānija sprejela tveganje, zaradi česar ji je mogoče v celoti pripisati 
odgovornost za protikonkurenčni omejevalni sporazum, ki je posledica ravnanja navedenega izvajalca. 
Iz tega naj bi sledilo, da navedene družbe ni mogoče razbremeniti te odgovornosti, razen če posebej 
dokaže, da ni bilo nobene razumne možnosti, da bi predvidela nezakonito ravnanja izvajalca in ga 
preprečila. 
33. Komisija predlaga, naj se na vprašanje predložitvenega sodišča odgovori: 
„Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da je za ugotovitev, da je podjetje sodelovalo v sporazumu, 
ki omejuje konkurenco, zaradi ravnanja zastopnika, ki ni eden od zaposlenih v podjetju, treba dokazati: 
— da kršitveno ravnanje spada na področje nalog, za katere je podjetje pooblastilo zastopnika, ali 
— da je podjetje vedelo za kršitveno ravnanje zastopnika in se ni javno distanciralo od njega. 
Čekršitveno ravnanje spada na področje dejavnosti, za katere je bil zastopnik pooblaščen, pa ni treba 
dokazati, da je bil ta pooblaščen za izvajanje zadevnih dejavnosti na nezakonit način niti da je 
poslovodstvo podjetja vedelo za tako ravnanje oziroma soglašalo z njim.“ 
34. V zvezi s tem, prvič, naj bi sodna praksa Sodiščaločevala med pojmoma „zaposleni“ in „zastopnik“. 
Sodišče naj bi v sodbi Suiker Unie in drugi/Komisija (od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 
111/73, 113/73 in 114/73, EU:C:1975 :174) potrdilo, da je lahko za namene uporabe člena 101 PDEU 
zastopnik podjetje, ki je ločeno od svojega naročitelja, razen če je zastopnik „vključen“ v podjetje 
naročitelja. V zvezi s tem naj bi Sodišče potrdilo različni merili, in sicer ali zastopnik prevzame 
ekono msko tveganje ali ne ter ali svoje storitve izvaja izključno ali ne. Ti merili naj bi Splošno sodišče 
Evropske unije med drugim uporabilo v sodbi Minoan Lines/Komisija (T-66/99, EU:T:2003 :337), 
v kateri je preučevalo vprašanje pripisljivosti odgovornosti za kršitev, ki jo zagreši zastopnik, podjetju. 
35. Vendar naj ti merili ne bi bili niti izčrpni niti kumulativni. Iz sodbe Energetický a průmyslový in EP 
Investment Advisors/Komisija (T-272/12, EU:T:2014 :995) izhaja, da je prav tako pomem bno tudi 
ugotoviti, ali zadevno kršitveno ravnanje spada na področje pristojnosti zastopnika, saj merilo 
ekono mskega tveganja ali izključnosti ni vedno odločilno. 
36. Ta pristop naj bi uporabilo tudi Compe tition Appeal Tribunal (pritožbeno sodišče, pristojno za 
konkurenco, Združeno kraljestvo) v svoji sodbi A H Willis & Sons Ltd/Office of Fair Trading (OFT) 
(2011 ) CAT 13. To sodišče je v bistvu razsodilo, da nezakonitega ravnanja zastopnika ni mogoče 
pripisati naročitelju, če gre za dejanje, ki je povsem ločeno od funkcij, ki mu jih je naročitelj zaupal. 
37. Drugič, kar zadeva splošna načela prava, ki se uporabljajo v zvezi z odgovornostjo naročiteljev za 
dejavnosti svojih zastopnikov, Komisija med drugim trdi, da je v francoskem pravu **** naročitelj 
odgovoren za ravnanje svojega zastopnika, če je bila kršitev zagrešena v okviru – dejanskem ali 
navideznem – njegovih funkcij. ***** 
38. Iz te sodne prakse in načel naj bi izhajalo, da zgolj dejstvo, da družba MMD lietas ni bila izključni 
zastopnik družbe Pārtikas kompānija, ne zadošča za izključitev odgovornosti te družbe za ravnanje 
družbe MMD lietas. Nasprotno, ravnanja družbe MMD lietas naj ne bi bilo mogoče pripisati družbi 
Pārtikas kompānija, če ne spada v okvir funkcij, ki so ji zaupane, razen če je družba Pārtikas 
kompānija vedela za to ravnanje in se od njega ni javno distancirala. Ker je bila družba MMD lietas 
zadolžena le za pripravo dokumentov za ponudbo družbe Pārtikas kompānija v skladu z navodili 
**** Komisija se sklicuje na člen 1384 civilnega zakonika. 
***** Komisija se sklicuje na sodbo francoskega cour de cassation (kasacijsko sodišče) z dne 19. maja 1988 , št. 87-82654 . Iz te sodbe izhaja, da je 
odgovornost naročitelja za dejanja njegovega zastopnika lahko izključena, če je ta deloval zunaj svojih funkcij, brez dovoljenja in za namene, 
ki niso povezani z njegovimi pooblastili. 
ECLI:EU:C:2015 :797 6 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
slednje (zgolj zastopanje družbe in oddaja ponudbe), naj bi se torej odločitev zaposlenega pri družbi 
Lieta – da pripravi ponudbi konkurentov družbe Pārtikas kompānija na podlagi ponudbe, pripravljene 
za družbo Pārtikas kompānija – zdela kot opravljanje povsem ločene funkcije, ki je ni mogoče pripisati 
navedeni družbi. Prav tako iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da družba MMD lietas ni bila 
pooblaščena za pogajanje z drugimi podjetji. 
2. Presoja 
a) Splošni razmisleki in sodna praksa 
39. Najprej je treba opozoriti, da se v skladu s sodno prakso Sodišča pojem „usklajeno ravnanje“ 
v smislu člena 101(1) PDEU nanaša na usklajevanje med podjetji, ki ne da bi dobilo obliko sporazuma 
v pravem smislu besede, namerno nadomešča dejansko sodelovanje med njimi, pri čemer pomeni 
nevarnost za konkurenco. ****** Rezultat takega ravnanja je lahko med drugim vzpostavitev 
neposrednega ali posrednega stika med konkurenčnimi podjetji, ki bi bodisi vplival na ravnanje 
dejanskega ali potencialnega konkurenta na trgu bodisi bi takem u konkurentu razkril ravnanje na trgu, 
za katero se je podjetje odločilo ali se ga namerava držati. ******* 
40. Iz te sodne prakse izhaja, da podjetju ni mogoče pripisati usklajenega ravnanja, če ni dokazano, da 
je v njem namerno sodelovalo. Čeprav sodna praksa Sodišča ne zahteva, da se dokaže, da je tako 
podjetje zavestno kršilo člen 101 PDEU, pa je treba v tem okviru kljub temu ugotoviti, da je tako 
podjetje moralo vedeti, da njegovo ravnanje omejuje konkurenco. ******** 
41. Predvsem zaradi strogih sankcij, povezanih s kršitvami konkurenčnega prava, je odgovornost 
načeloma lahko samo osebna, ne glede na to, ali je kršitev storjena namerno ali iz malomarnosti. 
42. S predlogom za sprejetje predhodne odločbe je Sodišču postavljeno vprašanje, ali je v skladu 
s konkurenčnim pravom podjetje lahko odgovorno za dejanja, ki jih zagreši tretja oseba. 
43. V zvezi s tem je mogoče razlikovati glede na to, ali ravnanje, prepovedano v skladu 
s konkurenčnim pravom, izhaja iz dejanj: 
— zaposlenega v podjetju; 
— ene od njegovih podružnic ali 
— tretje osebe (fizične ali pravne osebe), ki ni vključena v organizacijsko shemo družbe. 
44. Če v nasprotju s konkurenčnim pravom ravna podjetje samo, bodisi prek svojih predstavnikov ali 
zaposlenih pri izvajanju njihovih funkcij v družbi, je podjetje neposredno odgovorno, ne glede na to, 
ali je kršitev zagrešena naklepno ali iz malomarnosti. V tem primeru konkurenčno pravo „ne 
predpostavlja dejanja ali celo seznanjenosti družbenikov ali glavnih upraviteljev zadevnega podjetja, 
temve č dejanje neke osebe, ki ima dovoljenje, da deluje za račun podjetja“. ********* 
****** Sodba Impe rial Chemical Industries/Komisija (48/69, EU:C:1972 :70, točka 64).  
******* Sodba Suiker Unie in drugi/Komisija (od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, EU:C:1975 :174, točka 174).  
******** Sodbe Miller International Schallplatten/Komisija (19/77, EU:C:1978 :19, točka 18); Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od  
100/80 do 103/80, EU:C:1983 :158, točka 112) in IAZ International Belgium in drugi/Komisija (od 96/82 do 102/82, 104/82, 105/82, 
108/82 in 110/82, EU:C:1983 :310, točka 45). 
********* Sodba Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 do 103/80, EU:C:1983 :158, točka 97). 
ECLI:EU:C:2015 :797 7 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
45. Po mnenju Sodišča gre „pri sodelovanju pri omejevalnih sporazumih, ki so po Pogodbi DEU 
prepovedani, najpogosteje za prikrito dejavnost, za katero formalna pravila ne veljajo. Predstavnik 
podjetja na sestanku redko sodeluje s pooblastilom, naj stori kršitev.“ Zato je „člen 101(1) PDEU treba 
razlagati tako, da za ugotovitev obstoja sporazuma, ki omejuje konkurenco, ni treba dokazati osebnega 
ravnanja statutarnega zastopnika podjetja ali obstoja posebnega soglasja, s katerim je ta zastopnik 
z mandatom dovolil ravnanje svojega uslužbenca, ki je sodeloval na protikonkurenčnem 
sestanku“. ********** 
46. Prav tako so v skladu s sodno prakso matične družbe odgovorne za dejanja svojih podružnic, ki so 
v nasprotju s konkurenčnim pravom, če ta podjetja tvorijo gospodarsko enoto: „[k]adar tak gospodarski 
subjekt krši pravila o konkurenci, mora v skladu z načelom osebne odgovornosti za to kršitev 
odgovarjati sam“. ***********  
47. Iz ustaljene sodne prakse tudi izhaja, da „se ravnanje hčerinske družbe lahko pripiše matični družbi, 
ker – čeprav je ločena pravna oseba – ta hčerinska družba o svojem ravnanju na trgu ne odloča 
samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili matične družbe […], zlasti glede gospodarskih, 
organizacijskih in pravnih povezav, ki povezujejo pravni enoti“. ************  
48. Ostane še možna situacija, ko dejanje, ki je v nasprotju s konkurenčnim pravom, zagreši oseba 
(fizična ali pravna), ki ni podružnica in ni vključena v zadevno podjetje, ter ko, kot v obravnavani 
zadevi, ta tretja oseba v podjetju deluje kot neodvisni izvajalec storitev. V kakšnem obsegu je lahko 
podjetje, za katero podobni izvajalec opravlja storitve, odgovorno za dejanja izvajalca? 
49. Možni sta dve situaciji: 
— tretja oseba je delovala v imenu podjetja in zagrešila dejanje, ki je v nasprotju s konkurenčnim 
pravom, pri izvrševanju nalog, za katere jo je podjetje zadolžilo. V tem primeru je odgovornost 
podjetja, ki je naloge zaupalo tretji osebi, jasna, saj je vedelo oziroma bi moralo vedeti, da bo 
oziroma je tretja oseba zagrešila dejanje, ki je v nasprotju s konkurenčnim pravom, je z njim 
soglašala ali pa je to dejanje celo del nalog, zaupanih tretji osebi; 
— tretja oseba je delovala v okviru pogodbe z zadevnim podjetjem, vendar je zagrešila dejanja (ki med 
drugim zajemajo dejanja, ki so v nasprotju s konkurenčnim pravom), ki niso predvidena v nalogah, 
za katere je zadolžena, pri čemer ni dokazano, da je poslovodstvo podjetja vedelo za tako dejanje, ki 
ga je zagrešil izvajalec storitev v nasprotju s konkurenčnim pravom, niti ni z njim soglašalo. 
50. Na podlagi katerih meril se lahko odgovornost za kršitev, ki jo zagreši ta tretja oseba, pripiše 
podjetju, za katero tretja oseba opravlja storitve? 
51. Splošno sodišče je v svoji sodbi Minoan Lines/Komisija (T-66/99, EU:T:2003 :337) *************  
upravičeno želelo ugotoviti, ali podjetje in zastopnik „oblikujeta ali spadata v eno samo podjetje ali 
gospodarski subjekt z enotnim ravnanjem na trgu“ (točka 124). „V takem primeru se lahko tretja 
oseba, ki opravlja dejavnost v korist svojega naročitelja, načeloma šteje za ‚dopolnilni organ, ki je 
vključen v podjetje‘ [slednjega] in se mora zato ravnati v skladu z navodili naročitelja, ter s tem 
podjetjem, podobno kot uslužbenec na področju trženja, oblikuje gospodarsko enoto“ (točka 125). 
********** Sodba Slovenská sporiteľňa(C-68/12, EU:C:2013 :71, točki 26 in 28). Glej tudi točki 25 in 27 navedene sodbe.  
***********  Sodba Akzo in drugi/Komisija (C-97/08 P, EU:C:2009 :536, točka 56 in navedena sodna praksa).  
************  Ibidem (točka 58 in navedena sodna praksa).  
*************  Zoper to sodbo je bila vložena pritožba, katere eden od tožbenih razlogov se je nanašal na vprašanje pripisljivosti ravnanja zastopnika  
naročitelju, vendar ga je Sodišče zavrnilo kot povsem dejanskega in zato očitno nedopustnega (sklep Minoan Lines/Komisija, 
C-121/04 P, EU:C:2005 :695, točki 19 in 20). Kar zadeva sodbo Minoan Lines/Komisija (T-66/99, EU:T:2003 :337), glej Blaise, J.-B., in 
Idot, L., „Chronique de droit comm unautaire de la concurrence – Mise en œuvre des articles 81 et 82 CE“, Revue trimestrielle de droit 
européen, 2005 , str. od 131 do 223, točka 81, ter Idot, L., „Transports maritimes – Comm entaires aux arrêts du Tribunal du 
11 décembre 2003 “, Europe 2004 , št. 2, str. 18 in 19. 
ECLI:EU:C:2015 :797 8 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
52. Splošno sodišče je nato določilo dve referenčni merili pri določitvi obstoja enotnega gospodarskega 
subjekta: „prvič, prevzemanje ekono mskega tveganja s strani posrednika, in drugič, izključnost storitev, 
ki jih ponuja posrednik“ (točka 126), pri čemer odsotnost delitve tveganja in izključnost storitev 
podpirata obstoj enotnega gospodarskega subjekta. 
53. Kot sta na obravnavi navedli latvijska vlada in Komisija, ti merili ne moreta biti izčrpni in sami po 
sebi odločilni za določitev, ali je mogočekršitveno ravnanje zastopnika pripisati njegovemu naročitelju. 
54. Splošno sodišče je v svoji sodbi voestalpine in voestalpine Wire Rod Austria/Komisija (T-418/10, 
EU:T:2015 :516) kljub temu, da na podlagi nobenega od dokazov ni bilo mogoče določiti, da je imelo 
podjetje kakršno koli informacijo o protikonkurenčnem ravnanju svojega zastopnika, ter po podrobni 
preučitvi ravnanja in funkcij zastopnika razsodilo, da je „[v]seeno v okoliščinah, kakršne so te 
v obravnavani zadevi in v katerih zastopnik deluje v imenu in za račun naročitelja, ne da bi prevzel 
gospodarsko tveganje glede dejavnosti, ki so mu bile zaupane, […] protikonkurenčno ravnanje tega 
zastopnika v okviru teh dejavnosti mogoče pripisati naročitelju, tako kot je to mogoče v primeru 
delodajalca glede protipravnih dejanj enega od njegovih zaposlenih, tudi brez dokaza o seznanjenosti 
naročitelja s protikonkurenčnim ravnanjem zastopnika“ (točka 175), pri čemer je v točki 178 navedene 
sodbe zaključilo, „da je v obravnavani zadevi Komisija upravičeno ugotovila obstoj gospodarske enote 
med zastopnikom in naročiteljem glede dejavnosti, ki jih je družba Austria Draht zaupala g. G, ter 
presodila, da je zaradi te gospodarske enote naročitelju mogoče pripisati protipravna ravnanja, ki jih je 
g. G. storil za račun družbe Austria Draht v okviru dejavnosti, ki so mu bile zaupane, ne da bi bilo 
treba dokazati, da je naročitelj za to vedel“. 
55. Poleg tega je Splošno sodišče v isti sodbi prav tako ugotovilo, da sodelovanja zastopnika na 
nekaterih protikonkurenčnih sestankih ni mogoče pripisati njegovemu naročitelju, saj vprašanja, 
o katerih so na njih razpravljali, očitno ne spadajo v nalogo zastopanja, ki jo je navedenemu 
zastopniku zaupal ta naročitelj (v zvezi s tem glej točko 384 navedene sodbe). Splošno sodiščeje 
ocenilo, da odgovornosti za protikonkurenčno ravnanje zastopnika zunaj italijanskega trga ni mogoče 
pripisati podjetju voestalpine Austria Draht (pooblastilo je zajemalo le italijansko ozemlje). Ob 
upoštevanju teh elementov je Splošno sodišče odločilo, da globo, ki je bila solidarno naložena 
družbama, z 22 milijonov EUR zniža na 7,5 milijona EUR. 
56. Dodati je treba, da je v navedeni zadevi (kot tudi v zadevi, v kateri je bila sprejeta sodba Minoan 
Lines/Komisija, T-66/99, EU:T:2003 :337) zastopnik očitno deloval v imenu podjetja in je imel 
pooblastila glede poslovne politike naročitelja ter da je bila določitev cen eden od elementov 
pooblastila, ki mu je bilo podeljeno, kar je zajemalo pogajanja z drugimi podjetji. 
57. V obravnavani zadevi so okoliščine drugačne, saj iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da je družba 
Pārtikas kompānija sama določila ceno v svoji ponudbi (glej točko 6 teh sklepnih predlogov) in da je 
bila družba MMD lietas samo zastopnik, zadolžen za tehnično pripravo dokumentov. Zdi se torej, da 
odločitev družbe MMD lietas, da ponudbo družbe Pārtikas kompānija uporabi za pripravo ponudbe 
drugih podjetij, spada v funkcijo, ki je povsem ločena od funkcije, ki ji je bila zaupana in ki je po 
mojem mnenju ni mogoče pripisati družbi Pārtikas kompānija. 
58. Ponovno opozarjam, da v tem spisu v nasprotju z zadevo, v kateri je bila sprejeta sodba Minoan 
Lines/Komisija (T-66/99, EU:T:2003 :337, zlasti točke od 139 do 147), ni dokazov, da bi družba 
Pārtikas kompānija bila seznanjena in/ali soglašala z ravnanjem zastopnika. 
ECLI:EU:C:2015 :797 9 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
b) Obravnavana zadeva v postopku v glavni stvari 
59. Kaj torej odločiti v obravnavani situaciji v tej zadevi, ko nič ne dokazuje, da je družba Pārtikas 
kompānija vedela za ravnanje družbe MMD lietas, ko je posrednik deloval kot neodvisni pogajalec, ni 
delil ekono mskega tveganja z družbo Pārtikas kompānija, ni bil vezan z nobenim sporazumom, ki bi 
zagotavljal izključnost pri tej družbi (čeprav jo po mojem mnenju minimalna deontologija njegovega 
poklica nalaga po uradni dolžnosti glede obravnavane ponudbe) in je zagrešil dejanja, ki očitno 
prekoračujejo njegovo nalogo, ki mu jo je zaupala družba Pārtikas kompānija? 
60. Menim, da je treba zavrniti dve skrajni stališči. Na eni strani samodejen pripis odgovornosti družbi 
za dejanja tretjih oseb, ne glede na njeno vpletenost, kar bi bilo v nasprotju s temeljnimi načeli, ki 
urejajo naložitev kazni, ki jih predvideva konkurenčno pravo (zlasti individualizacija kazni in pravna 
varnost), ter na drugi strani obveznost, da pristojni organ na področju konkurenčnega prava 
prepričljivo dokaže, da je družba, za katero je tretja oseba opravljala storitve, vedela za kazniva dejanja 
tretje osebe ali z njimi soglašala, čeprav bi bila s tem resno ogrožena učinkovitost konkurenčnega 
prava. 
61. Namreč, „glede na to, da so prepoved sodelovanja pri protikonkurenčnih ravnanjih in sporazumih 
ter kazni, ki lahko doletijo kršitelje, znane, je običajno, da so dejavnosti v okviru protikonkurenčnih 
ravnanj in sporazumov tajne, sestanki, ki so večinoma v tretjih državah, skrivni, dokumentacije o tem 
pa je čim manj“. **************  Veliko enostavneje bi se bilo torej „skriti“ za tretjo osebo in se tako 
izogniti kazni v skladu s konkurenčnim pravom. 
62. Poleg tega je mogoče zaradi pomena ohranjanja svobodne konkurence od podjetij, ki naloge, kot je 
ta v obravnavani zadevi, zaupajo tretjim osebam, zahtevati, naj sprejmejo vse previdnostne ukrepe za 
preprečitev, da bi te tretje osebe kršile konkurenčno pravo, pri čemer naj se izognejo kakršni koli 
malomarnosti ali neprevidnosti pri določanju ali spremljanju izvajanja teh nalog. 
63. V skladu z zgoraj navedenim predlagam, naj se v primeru spisov, kot je ta v obravnavani zadevi, 
določi izpodbojna domneva odgovornosti družbe za dejanja, ki so v nasprotju s konkurenčnim pravom 
in jih zagreši tretja oseba, ki za družbo izvaja storitve in ki se ne more šteti za pomožni subjekt, 
vključen v družbo. Podobna domneva omogoča ohranjanje ravnovesja, na eni strani med ciljem 
učinkovitega pregona ravnanj, ki so v nasprotju s pravili o konkurenci, zlasti členom 101 PDEU, in 
preprečevanja njihove ponovitve glede na to, da spoštovanje teh pravil zahteva dejavno ukrepanje 
podjetij v vseh trenutkih, ter na drugi strani zahtevami glede temeljnih pravic na področju kazni. Ta 
domneva bi se uporabljala, tudi če so dejanja tretje osebe ločena od funkcij, ki so ji zaupane, in tudi 
če ni dokazano, da je družba, za katero je tretja oseba opravljala storitve, vedela za njena dejanja 
oziroma z njimi soglašala.***************  
64. Tako domnevo bi bilo treba za podjetje uporabiti od trenutka, ko organ, pristojen za področje 
varstva konkurence, dokaže obstoj dejanja, ki je v nasprotju s konkurenčnim pravom in ga je zagrešila 
oseba, ki dela za to podjetje, ne da bi bila neposredno ali posredno vključena v njegovo organizacijsko 
shemo. 
**************  Sodba Knauf Gips/Komisija (C-407/08 P, EU:C:2010 :389, točka 49). 
***************  Domneve so znane v pravu Unije. Tako Sodišče kot Splošno sodišče sta uporabljali domneve pri ugotavljanju solidarne odgovornosti 
matične družbe za dejanja hčerinske družbe (sodba Akzo Nobel in drugi/Komisija, C-97/08 P, EU:C:2009 :536) oziroma dejanja njenih 
zaposlenih in uslužbencev v podjetju (sodba Musique Diffusion française in drugi/Komisija, od 100/80 do 103/80, EU:C:1983 :158, 
točka 97). 
ECLI:EU:C:2015 :797 10 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
65. Za spoštovanje ravnovesja, ki sem ga omenil v točki 63 teh sklepnih predlogov, bi lahko podjetje 
ovrglo domnevo odgovornosti tako, da predloži vse elemente, ki potrjujejo, da ni ničesar vedela 
o kaznivih dejanjih tretje osebe, ki je zanj opravljala storitve, in dokaže, da je sprejela vse previdnostne 
ukrepe, potrebne za preprečitev podobnih ravnanj v nasprotju s konkurenčnim pravom, in sicer v treh 
trenutkih. ****************  
66. Prvi trenutek je trenutek najetja tretje osebe. To zadeva zlasti izbiro izvajalca storitev, opredelitev 
nalog in spremljanje njihovega izvajanja, pogoje (ali izključitev) najema podizvajalcev, obveznosti za 
zagotovitev spoštovanja prava, zlasti konkurenčnega prava, in sankcij, predvidenih za primer 
nespoštovanja pogodbe, ter obveznost odobritve za vsako dejanje, ki ni določeno v pogodbi. 
67. Drugi trenutek zajema celotno obdobje izvajanja nalog, zaupanih tretji osebi, pri čemer je treba 
poskrbeti, da tretja oseba izvaja samo naloge, ki so določene v pogodbi. 
68. Tretji trenutek je trenutek, ko tretja oseba zagrešikršitev konkurenčnega prava, čeprav brez 
vednosti podjetja. Podjetje kršitve ne more zgolj ignorirati: od kršitve se mora javno distancirati ter 
preprečiti mora njeno ponovitev in/ali jo prijaviti upravnim organom. Kot je Sodišče namreč 
presodilo, „se opustitveni načini udeležbe pri kršitvi – kot je prisotnost podjetja na sestankih, na 
katerih so bili sklenjeni sporazumi s protikonkurenčnim ciljem, ne da bi temu očitno nasprotovalo – 
razlagajo kot sostorilstvo, ki povzroči njegovo odgovornost v okviru člena 81(1) ES, ker je posledica 
tihega odobravanja nezakonite pobude brez javnega distanciranja od njene vsebine ali brez njene 
prijave upravnim organom spodbujanje nadaljevanja kršitve, zaradi česar je oteženo njeno odkritje“ 
(sodba AC-Treuhand/Komisija, C-194/14 P, EU:C:2015 :717, točka 31). 
69. Na obravnavi je bilo postavljeno vprašanje, ali lahko na ovržbo domneve kakor koli vpliva, če 
podjetje pokaže, da ni moglo imeti nobene koristi od dejanj, ki so v nasprotju s konkurenčnim 
pravom in jih je zagrešil zastopnik. Tako latvijska vlada kot Komisija sta na to vprašanje odgovorili 
negativno. 
70. S tem se ne strinjam, vendar pod dvema pogojema, ki sta bila tudi sicer neposredno v središču 
razprave na obravnavi. Res je, da to, ali ima podjetje korist od usklajenega ravnanja ali je nima, nima 
nobenega vpliva na dokazovanje kršitve konkurenčnega prava. Vendar v obravnavani zadevi ne gre za 
dokazovanje kršitve, ampak za element, ki omogoča ovržbo domneve odgovornosti. Če podjetje 
dokaže, da je imelo ravnanje zastopnika zanj samo negativne posledice, bi to lahko potrdilo druge 
elemente za ovržbo domneve odgovornosti. Jasno je, da velja tudi obratno, in sicer če je podjetje imelo 
korist od rezultata omejevalnega sporazuma ali usklajenega ravnanja. 
71. Na obravnavi je bilo navedeno, da dejstvo, da družba Pārtikas kompānija na razpisu ni bila izbrana, 
ne dokazuje, da na nek način ni sodelovala pri usklajenem ravnanju, pri katerem se je lahko z drugimi 
ponudniki dogovorila o časovni porazdelitvi trga („bid rigging“). Strinjam se s to pripombo, vendar to 
ni hipoteza, ki jo imam v mislih, in sicer da podjetje dokaže, da poleg nepridobitve zadevnega razpisa 
ni sodelovalo pri nobenih drugih elementih pogajanja, s katerimi bi imelo korist od kršitve 
konkurenčnega prava. To je očitno samo eden od drugih elementov, s katerimi lahko podjetje podpre 
ovržbo domneve. 
72. Če povzamem o, podjetje lahko ovrže domnevo, če dokaže, da je tretja oseba ravnala zunaj nalog, ki 
so ji bile zaupane, da je sprejelo vse potrebne previdnostne ukrepe pri izbiri tretje osebe in spremljanju 
izvajanja naloge, ki je bila zaupana tretji osebi, ter da se je takoj po seznanitvi s prepovedanim 
ravnanjem javno distanciralo od zadevnega ravnanja ali ga prijavilo upravnim organom. 
****************  Za ovržbo domneve odgovornosti matične družbe za ravnanje hčerinske družbe glej sodbo ENI/Komisija (C-508/11 P, 
EU:C:2013 :289, točka 46 in naslednje ter točki 68 in 69). 
ECLI:EU:C:2015 :797 11 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-542/14  
VM REMONTS IN DRU GI  
73. Seveda je nacionalno sodišče tisto, ki mora za odločitev, ali je družba Pārtikas kompānija 
odgovorna ali ne, dejstva, predložena v spisu, oceniti ob upoštevanju zgornjih elementov. 
VI – Predlog 
74. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo 
Augstākā tiesa (vrhovno sodišče), odgovori: 
Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da za ugotovitev, da je podjetje sodelovalo v sporazumu, ki 
omejuje konkurenco, ni treba dokazati osebnega ravnanja člana poslovodstva podjetja ali njegove 
seznanitve oziroma soglašanja z ravnanjem osebe, ki je za podjetje izvajala zunanje storitve in hkrati 
delovala za račun drugih udeležencev morebitnega omejevalnega sporazuma. 
Nacionalno sodišče mora v sporu, o katerem odloča, preveriti, ali lahko podjetje predloži dokaze 
o dejstvu, da je tretja oseba delovala zunaj nalog, ki so ji bile zaupane, o previdnostnih ukrepih, ki jih 
je sprejelo podjetje pri izbiri tretje osebe in spremljanju izvajanja spornih nalog, ter o ravnanju 
podjetja po seznanitvi s prepovedanim ravnanjem, ki bi lahko ovrglo domnevo njegove odgovornosti. 
ECLI:EU:C:2015 :797 12