SL Uradni list Evropske unije C 8/28

Tožba, vložena 15. novembra 2007 – Ryanair proti Komisiji

(Zadeva T-423/07)

(2008/C 8/50)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Tožeča stranka: Ryanair Ltd (Dublin, Irska) (zastopnik: E. Vahida, odvetnik)

Tožena stranka: Komisija Evropskih skupnosti

Predlogi tožeče stranke

— Naj se v skladu s členom 232 ES ugotovi opustitev ukrepanja Komisije v skladu z njenimi obveznostmi iz Pogodbe ES, ker ni oblikovala svojega stališča glede pritožbe, ki jo je tožeča stranka nanjo naslovila 3. novembra 2005 in ki ji je sledil pisni opomin z dne 31. julija 2007;

— naj se Komisiji naloži plačilo celotnih stroškov, vključno s stroški, nastalimi tožeči stranki, tudi če bi po vložitvi tožbe Komisija ukrepala tako, da po mnenju Sodišča sprejetje odločbe več ne bi bilo potrebno, ali če bi Sodišče tožbo kot nedopustno zavrglo; in

— naj se sprejme nadaljnje ukrepe, za katere Sodišče meni, da so primerni.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

V tej tožbi tožeča stranka zatrjuje, da je Komisija opustila ukrepanje, s tem ko ni oblikovala svojega stališča o pritožbi tožeče stranke z dne 3.novembra 2005 glede protipravne državne pomoči, dodeljene družbi Lufthansa in njenim partnerjem iz omrežja Star Alliance v obliki izključne uporabe terminala 2 letališča München ali podredno, če bi se štelo, da je letališče München ravnalo samostojno, glede protikonkurenčne diskriminacije v korist družbe Lufthansa in njenih partnerjev iz omrežja Star Alliance, čeprav je bila v skladu s členom 232 ES pozvana, naj to stori. To, da je letališče München ta terminal pridržalo potencialnim konkurentom tožeče stranke, naj bi pomenilo zlorabo prevladujočega položaja in torej kršitev člena 82 ES.

V utemeljitev svojega prvega tožbenega razloga tožeča stranka navaja, da bi morala Komisija v skladu z Uredbo Sveta (ES) 659/1999 (1), Uredbo Sveta (ES) št. 1/2003 (2) in Uredbo Komisije (ES) št. 773/2004 (3) pritožbo vestno in nepristransko preučiti, da bi bodisi sprejela odločbo, s katero bi ugotovila, da državni ukrepi niso bili pomoč v smislu člena 87(1) ES ali pa da je treba te ukrepe šteti za pomoč v smislu navedene določbe, ki pa je združljiva s skupnim trgom v skladu s členom 87(2) in (3) ES, bodisi da bi sprožila postopek na podlagi člena 88(2) ES.

Podredno tožeča stranka navaja, da bi morala Komisija po prejemu njene podredne pritožbe v zvezi z domnevno zlorabo prevladujočega položaja bodisi sprožiti postopek proti tistemu, na kogar se pritožba nanaša, bodisi sprejeti končno odločbo o zavrnitvi pritožbe, po tem ko bi vlagateljici pritožbe dala možnost, da se izjavi.

Tožeča stranka nadalje zatrjuje, da je bilo obdobje dvajsetih mesecev med pritožbo tožeče stranke in njenim pisnim opominom nerazumno dolgo in da naj bi nedejavnost Komisije v tem obdobju pomenila opustitev ukrepanja v smislu člena 232 ES.

(1) Uredba Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES (UL L 83, str. 1).

(2) Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL L 1, 2003, str. 1).

(3) Uredba Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma 81 in 82 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnost (UL L 123, str. 18).