SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeni 30. maja 2017 ( 1 )

Zadeva C‑657/15 P

Viasat Broadcasting UK Ltd

proti

TV2/Danmark A/S,

Evropski komisiji

„Pritožba – Državne pomoči – Člen 107(1) PDEU – Storitve javne radiotelevizije – Ukrepi, ki jih izvajajo danski organi v zvezi z dansko radiotelevizijo TV2/Danmark – Pojem ‚pomoč, ki jo dodeli država članica ali ki je dodeljena iz državnih sredstev‘ – Sodba Altmark“

1. Družba Viasat Broadcasting UK Ltd (v nadaljevanju: Viasat) s pritožbo Sodišču predlaga, naj delno razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi TV2/Danmark/Komisija, ( 2 ) s katero je to na eni strani razglasilo za ničen Sklep Komisije 2011/839/EU ( 3 ) v delu, v katerem je Evropska komisija štela, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, nakazani družbi TV2/Danmark prek Sklada TV2, državne pomoči, in na drugi strani v preostalem zavrnilo tožbo družbe TV2/Danmark A/S (v nadaljevanju: TV2 A/S) za delno razglasitev ničnosti tega sklepa (TV2 A/S je danska delniška radiotelevizijska družba, ki je bila ustanovljena da, z računovodskim in davčnim učinkom od 1. januarja 2003, nadomesti samostojno državno podjetje TV2/Danmark, v nadaljevanju: TV2). Ta zadeva je povezana z zadevama C‑649/15 P in C‑656/15 P, ki se prav tako nanašata na pritožbi zoper izpodbijano sodbo in v katerih so moji sklepni predlogi prav tako predstavljeni danes. Prav tako se navezuje na zadevo, v kateri je bila nedavno izdana sodba z dne 8. marca 2017, Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).

I. Dejansko stanje

2. V delu, v katerem je dejansko stanje v tej zadevi enako kot dejansko stanje v zadevi C‑656/15 P, se sklicujem na točke od 2 do 15 svojih sklepnih predlogov v navedeni zadevi, ki so prav tako predstavljeni danes.

II. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

3. Iz istih razlogov se sklicujem na točke od 16 do 19 svojih sklepnih predlogov v zadevi C‑656/15 P.

III. Pritožba

4. Družba Viasat v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, ki se nanašata na to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je – po eni strani – razsodilo, da prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, ki jih je družba TV2 Reklame prek Sklada TV2 prenesla na družbo TV2, niso državna sredstva, in da je – po drugi strani – napačno razlagalo drugi pogoj, ki ga je vzpostavilo Sodišče v sodbi z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, in glede pogojev, ki jih je Sodišče zahtevalo v tej sodbi, v nadaljevanju: pogoji Altmark).

5. V skladu s členom 76(2) svojega Poslovnika je Sodišče razsodilo, da ima ob koncu pisnega postopka dovolj informacij in da zato obravnava ni potrebna.

A. Prvi pritožbeni razlog

1. Povzetek trditev strank

6. Družba Viasat v bistvu trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 220 izpodbijane sodbe presodilo, da Komisija v spornem sklepu prihodkov iz oglaševanja za leti 1995 in 1996 ne bi smela opredeliti kot „državne pomoči“, ker ti prihodki niso bili „državna sredstva“ v smislu člena 107(1) PDEU, napačno uporabilo upravo.

7. Komisija podpira družbo Viasat.

8. Družba TV2 A/S in Kraljevina Danska izpodbijata te trditve. V bistvu zatrjujeta: prvič, da zadevni prihodki niso bili državna sredstva in zato tudi ne državne pomoči, ker njihov izvor ni danska država, ampak dejavnosti družbe TV2. Drugič, navajata, da v zvezi s tem ni pomembna okoliščina, da sta bila družba TV2 Reklame in Sklad TV2 javna subjekta v lasti in pod nadzorom danske države, ter tretjič, da trditve družbe Viasat in Komisije o nadzoru danske države nad sredstvi teh subjektov izhajajo iz napačnega razumevanja danskega prava. Družba TV2 A/S prav tako trdi, da navedeni prihodki družbi TV2 niso prinesli konkurenčne prednosti.

2. Presoja

9. Prvi pritožbeni razlog družbe Viasat je podoben tistemu, ki ga je Komisija navedla v utemeljitev svoje pritožbe v zadevi C‑656/15 P, Komisija/TV2/Danmark, pri čemer sta obe stranki oporekali temu, kako je Splošno sodišče razlagalo in v obravnavani zadevi uporabilo pojem „državna sredstva“ v smislu člena 107(1) PDEU.

10. Analizo, ki jo predstavljam v svojih današnjih sklepnih predlogih v zvezi z edinim pritožbenim razlogom Komisije v zadevi C‑656/15 P, je mogoče smiselno uporabiti za prvi pritožbeni razlog družbe Viasat v obravnavani zadevi. Zato se bom torej tu omejil na povzetek te presoje. Za podrobnejšo predstavitev te analize napotujem na točke od 24 do 97 navedenih sklepnih predlogov.

11. Prvič, glede pripisljivosti ukrepa v obravnavani zadevi ni sporno, da je treba šteti, da so javni organi sodelovali pri sprejetju tega ukrepa. ( 4 )

12. Drugič, kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse Sodišča, zahteva, da je prednost dodeljena neposredno ali posredno iz državnih sredstev, ne pomeni, da je treba v vseh primerih dokazati obstoj prenosa državnih sredstev, da bi se prednost, dodeljena enemu ali več podjetjem, lahko štela za državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. ( 5 )

13. Ob upoštevanju teh premislekov bom preučil, ali je Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da je v spornem sklepu prihodke iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, ki jih je družba TV2 Reklame prek Sklada TV2 nakazala družbi TV2, opredelila kot državna sredstva, pravilno razlagalo pojem „državna sredstva“ v smislu člena 107(1) PDEU.

14. Kot pravilno opozarja družba Viasat, je Sodišče v sodbi z dne 16. maja 2002, Komisija/Francija, imenovani Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 37), razsodilo, da „iz sodne prakse Sodišča že izhaja, da [člen 107(1) PDEU] zajema vsa denarna sredstva, ki jih lahko javni organi dejansko uporabijo za podporo podjetjem, pri čemer ni pomembno, ali ta sredstva trajno spadajo v premoženje države. Zato tudi če zneski, ki ustrezajo zadevnemu ukrepu, niso trajno v lasti državne blagajne, to, da ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim nacionalnim organom, zadostuje, da se jih opredeli kot državna sredstva“. ( 6 )

15. Sodišče je v točki 38 iste sodbe razsodilo, da „Komisija s tem, da je v izpodbijanem sklepu štela, da sredstva javnih podjetij, kot so sredstva Crédit Lyonnais in njenih podružnic, spadajo pod nadzor države in so ji zato na voljo, ni napačno razlagala pojma ‚državna sredstva‘ iz [člena 107(1) PDEU]. Država lahko namreč vsekakor uveljavlja svoj prevladujoči vpliv nad takimi podjetji, da usmerja rabo njihovih sredstev, da po potrebi financira posebne prednosti v korist drugih podjetij“.

16. V obravnavani zadevi ni sporno, da je bila država (Kraljevina Danska) edini delničar delniške družbe TV2 Reklame, ker je kapital družbe vpisala država in ker je moral minister za kulturo odobriti statut družbe in njegove spremembe. Družba TV2 Reklame je bila torej v celoti pod državnim nadzorom. ( 7 )

17. Strinjam se z družbo Viasat, da prenos zadevnih sredstev prek Sklada TV2 v ničemer ne vpliva na njihovo naravo „državnih sredstev“, ker je tudi Sklad TV2 javno podjetje pod nadzorom danske države.

18. Dejstvo, da so – kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, ki sem jo pravkar navedel – sredstva javne družbe, ki je v celoti v lasti in pod nadzorom države, državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU, se mi zdi zadosten razlog za to, da predlagam razveljavitev izpodbijane sodbe. Zaradi celovitosti bom analiziral druge razloge, ki me bodo privedli do istega sklepa.

a) Izvor sredstev ni odločilen

19. Splošno sodišče je v točki 208 izpodbijane sodbe iz sodne prakse, navedene v točki 201 iste sodbe, ( 8 ) v povezavi s sodbama z dne 16. maja 2000, Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248), in z dne 12. decembra 1996, Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194), presenetljivo sklenilo, da sredstva, ki izvirajo od tretjih oseb, lahko pomenijo državna sredstva, pod pogojem, da so jih bodisi lastniki prostovoljno dali na voljo državi (kot so storili vlagatelji Caisse des dépôts et consignations-participations v zadevi Air France/Komisija) bodisi so se jim njihovi lastniki odpovedali (kot dobitkom, ki jih niso prevzeli tisti, ki so vplačali stave, v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Ladbroke Racing/Komisija), preden je nato v točkah 211 in 212 izpodbijane sodbe sklenilo, da prihodki iz oglaševanja, za katere gre v obravnavani zadevi, izhajajo od oglaševalcev, ki so zakupili oglasni prostor družbe TV2, in da zato za ta sredstva ni mogoče šteti, da so pod nadzorom danske države, saj jih njihovi lastniki niso prostovoljno dali na voljo državi niti se jim niso njihovi lastniki odpovedali in jih zato dejansko upravlja država.

20. S tem sklepom, h kateremu je privedlo razlogovanje iz točk od 202 do 212 izpodbijane sodbe, se ne strinjam, in to iz dveh razlogov.

21. Po eni strani v nasprotju s tem, kar je navedeno v izpodbijani sodbi, izvor konkretnih sredstev in njihova prvotna zasebna narava (v obravnavani zadevi denar, ki so ga nakazala podjetja, ki so želela oglaševati na TV2) nista pomembna pri preučitvi pravnega vprašanja, ali so sredstva, ki so zamenjala lastnika ter so v posesti in pod nadzorom subjekta, ki je v celoti v lasti države, „državna“ sredstva. Splošno sodišče je torej napačno uporabilo pravo (zlasti v točkah 208, 211 in 212 izpodbijane sodbe) s tem, da je izpostavilo druge elemente in ne samih sredstev (in še posebej njihovega izvora). ( 9 )

22. Po drugi strani skuša Splošno sodišče v točki 208 izpodbijane sodbe napačno sklepati iz dveh sodb Sodišča, da mora biti izpolnjen eden ali drugi od dveh „novih“ dodatnih pogojev (glej točko 19 teh sklepnih predlogov), da se lahko sredstva, ki izhajajo od tretjih oseb, štejejo za državna sredstva.

23. Zgoraj navedena sodna praksa namreč ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče skleniti – kot izhaja iz izpodbijane sodbe – da se smejo sredstva javnih podjetij šteti za državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU samo, če so jih njihovi lastniki prostovoljno dali na voljo državi ali če so se jim odpovedali in zato z njimi dejansko upravlja država.

24. To nikakor ne izhaja iz sodne prakse, upoštevne v okoliščinah obravnavane zadeve, in sicer iz sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovane Stardust Marine (C 482/99, EU:C:2002:294, točki 37 in 38), ki je poleg tega poznejša od dveh sodb, na kateri se neuspešno skuša nasloniti izpodbijana sodba.

25. Poleg tega je – medtem ko drugi od pogojev, ki ju navaja Splošno sodišče (pogoj, da je prišlo do odpovedi sredstvom), očitno nima nikakršne zveze z okoliščinami v obravnavani zadevi – prvi (prostovoljna prepustitev) v nasprotju tudi z novejšo sodno prakso Splošnega sodišča (sodba z dne 27. septembra 2012, Francija/Komisija,T‑139/09, EU:T:2012:496, zoper katero ni bila vložena pritožba, točki 63 in 64). ( 10 )

b) Odločilen je nadzor javnih organov

26. Menim, da je Splošno sodišče v točkah 212, 214 in 215 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je v okviru presoje vprašanja, ali je danska država prek Sklada TV2 izvajala nadzor nad sredstvi, ki jih je družba TV2 Reklame prenesla na družbo TV2, preozko razlagalo pojem „nadzor“.

27. Splošno sodišče namreč v izpodbijani sodbi (točka 182) samo navaja, da iz člena 29(2) zakona iz leta 1994 izhaja, da se v Sklad TV2 steka tudi dobiček, ki ga ustvarijo reklame na TV2. Iz istega člena prav tako izhaja, da je o delu dobička družbe TV2 Reklame, ki ga je treba prenesti v Sklad TV2, odločal minister za kulturo. Kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 181 izpodbijane sodbe in kot je navedeno v točki 81 obrazložitve spornega sklepa, je lahko del dobička družbe TV2 Reklame, ki ni bil prenesen v Sklad TV2 – z odobritvijo finančnega odbora Folketing (danski parlament) – uporabil minister za kulturo za vračilo prehodno prevzetega državnega poroštva ali za kulturne namene (glej člen 33 zakona iz leta 1994). ( 11 )

28. Zato je država imela na voljo vse pravice in polni nadzor nad dobičkom družbe TV2 Reklame ter je iz zakonodaje neposredno izhajalo, da je mogoče ta sredstva uporabiti za druge namene kot za prenos na Sklad TV2.

29. Ker je minister za kulturo lahko odločil, da se sredstva uporabijo za drug namen kot za prenos v Sklad TV2, je treba skleniti, da je država imela nadzor nad temi sredstvi, ne glede na način, kako se je minister za kulturo dejansko odločil uporabiti sredstva znotraj določenega leta.

30. Poleg tega je lahko samo minister za kulturo odločil, kolikšen znesek bo v določenem letu prenesen iz Sklada TV2 na družbo TV2, saj je bilo mogoče prenos sredstev iz Sklada TV2 na družbo TV2 opraviti le v skladu s proračunskim okvirom družbe TV2, ki ga je določil minister za kulturo. ( 12 )

31. Zato je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, po eni strani, s tem, da pri svoji presoji, ali gre za državna sredstva, ni upoštevalo dejstva, da je država imela na voljo vse pravice in polni nadzor nad sredstvi družbe TV2 Reklame ter je lahko odločila, ali je treba ta sredstva prenesti v Sklad TV2 ali uporabiti za druge namene, na primer kulturne namene, ter, po drugi strani, s tem, da ni upoštevalo dejstva, da je država v celoti nadzirala sredstva Sklada TV2 in je lahko tako enostransko odločila, kdaj in kolikšen znesek teh sredstev je treba prenesti na družbo TV2.

c) Splošno sodišče je napačno razlagalo sodbo z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)

32. Splošno sodišče je v utemeljitev svojih trditev o nezadostnem javnem nadzoru danskih organov, da bi se lahko zadevna sredstva opredelila kot državna sredstva, primerjalo obravnavano zadevo s tisto, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

33. Sam, nasprotno ( 13 ), menim (tako kot družba Viasat), da se zadevi jasno razlikujeta glede dejanskega stanja in glede prava.

34. Sodišče je namreč v sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), izključilo, da bi šlo za „državno pomoč“, saj so prednosti, odobrene proizvajalcem zelene električne energije, financirala izključno zasebna podjetja za oskrbo z električno energijo prek skladov, nad katerimi država v nobenem trenutku ni imela nadzora, in ki zato „dejansko nikoli niso zapustile zasebnega sektorja“ (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, točka 166). Podobno se je sodba z dne 5. marca 2009, UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124, ki jo Splošno sodišče prav tako navaja v izpodbijani sodbi), enako kot zadeva, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), nanašala na položaj, v katerem zadevna sredstva v nobenem trenutku niso zapustila zasebnega sektorja.

35. Dva druga elementa omogočata prikaz razlik med obravnavano zadevo in spisom, v zvezi s katerim je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).

36. Po eni strani se obravnavana zadeva nanaša na prenose sredstev z javnega podjetja na podlagi odločbe, ki jo vsako leto sprejme minister za kulturo, medtem ko je šlo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), za splošno zakonsko določbo o prenosih, naloženih nekaterim podjetjem v korist druge kategorije (pretežno zasebnih) subjektov.

37. Po drugi strani v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), zadevni družbi (družba PreussenElektra) ni bila naložena naloga upravljanja ukrepa pomoči, ker ni šlo za sistem nadomestil, s katerim so družbe, ki jim je nastal dodatni strošek, iz tega naslova prejele nadomestilo.

38. Rešitev iz navedene sodbe se torej ne more uporabiti v položaju, ko je država ustvarila ločen pravni subjekt, kakršen je družba TV2 Reklame, in mu naložila upravljanje ukrepa pomoči. ( 14 )

39. Nasprotno, dejansko stanje v obravnavani zadevi je precej podobno tistemu iz zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413). ( 15 )

40. Javno podjetje (SEP) je bilo pooblaščeno za pobiranje zneskov doplačila k ceni, ki ga je nizozemska država z zakonom naložila odjemalcem električne energije zaradi kritja s trgom nezdružljivih stroškov. V praksi se je to doplačilo plačevalo upravljavcu omrežja, ki je moral prihodek iz tega vsako leto prenesti na SEP. To je nato obdržalo 400 milijonov nizozemskih guldnov (NLG) (181.512.086,40 EUR) za kritje s trgom nezdružljivih stroškov, ki so nastali leta 2000, preostanek pa je vrnilo ministru.

41. Sodišče je v tej zadevi najprej razsodilo, da ni pomembno, da je ta z zakonom določena družba (SEP) hkrati osrednji subjekt za obračunavanje dajatve, upravljavka zbranih sredstev in prejemnica dela teh sredstev, saj je mogoče razlikovati različne vloge SEP in nadzirati uporabo sredstev, posledica česar je – po mnenju Sodišča – „da dokler ta z zakonom določena družba ni prejela zneska 400 milijonov NLG [181.512.086,40 EUR], kar je trenutek, od katerega lahko z njim prosto razpolaga, je ta znesek pod javnim nadzorom in torej na voljo nacionalnim organom, kar zadostuje za to, da se ga opredeli za državna sredstva (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija/Komisija, [imenovana Stardust Marine], C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 37).“

42. Nato je Sodišče pojasnilo, da se obravnavani ukrep razlikuje od ukrepa, obravnavanega v sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), „v kateri je Sodišče v točki 59 presodilo, da obveznost zasebnih podjetij za dobavo električne energije, da kupijo električno energijo iz obnovljivih virov energije po fiksnih najnižjih cenah, ne povzroča nobenega neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev na podjetja za proizvodnjo take električne energije. V navedenem primeru država podjetij ni pooblastila za upravljanje državnih sredstev, ampak so imela podjetja obveznost nakupa z lastnimi finančnimi sredstvi“ (sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 74).

43. Enako kot v zadevi, v kateri je bila izdana ta zadnja sodba, je družba TV2 Reklame neodvisna javna ustanova, ustanovljena z namenom zbiranja sredstev s prodajo oglasnega prostora na TV2 in s strani države pooblaščena za upravljanje teh sredstev.

44. Isto razlogovanje se nanaša tudi na Sklad TV2, ker gre za javno ustanovo in ker je lahko minister poleg tega razpolagal s sredstvi sklada.

45. Tako kot v sodbah, navedenih v opombi 14 zgoraj, je zakonodajalec vzpostavil sistem, na podlagi katerega je javna družba (v obravnavani zadevi družba TV2 Reklame) prejemnik nadomestila za pomoč, ki jo upravlja, v obravnavani zadevi v obliki pravice do trženja oglasnega prostora družbe TV2.

46. Poleg tega družba TV2 Reklame ni bila dolžna opraviti nakupa pri družbi TV2 z lastnimi finančnimi viri, v nasprotju s tem, za kar je šlo v sodbi z dne 13. marca 2001, PreussenElektra,C‑379/98, EU:C:2001:160. Iz danske zakonodaje je namreč razvidno, da je morala družba TV2 dati na voljo oglasni prostor družbi TV2 Reklame in da družba TV2 Reklame torej ni bila dolžna kupiti tega oglasnega prostora na TV2 po vnaprej določeni ceni, za kar je šlo v navedeni sodbi.

47. Iz tega sledi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da je obravnavana zadeva podobna tisti, v kateri je bila izdana sodba z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), kar je napačna razlaga, ki je odločilna za obrazložitev, ki jo je Splošno sodišče podalo za razglasitev ničnosti spornega sklepa.

d) Ni razlike glede izvora sredstev iz naročnine in prihodkov iz oglaševanja

48. Iz navedenega je razvidno, tako kot navaja družba Viasat, da je za pravilno opredelitev sredstev Sklada TV2 nujno, da so sredstva družbe TV2 Reklame opredeljena kot „državna sredstva“, saj to naravo državnih sredstev ohranijo po prenosu na Sklad TV2 prav tako kot prihodki iz RTV-naročnine. Zato je mogoče vsa sredstva Sklada TV2 opredeliti kot „državna sredstva“.

49. Razlikovanje Splošnega sodišča med izvorom prihodkov iz oglaševanja, ki jih je družba TV2 Reklame prek Sklada TV2 prenesla družbi TV2, in izvorom sredstev iz RTV-naročnine, ki so bila iz Sklada TV2 prenesena na družbo TV2, namreč v obravnavani zadevi ni ne logično ne upravičeno.

50. Težko je razbrati, v čem se sredstva, ki izvirajo iz plačila, ki je z zakonom naloženo zasebnim uporabnikom za dostop do televizijskih postaj javne službe, razlikujejo od plačila zasebnih oglaševalcev za zakup oglasnega prostora v teh medijih. V obeh primerih gre za sredstva tretjih oseb, ki so nakazana javnemu podjetju – najsi bo to Danemarks Radio ali družba TV2 Reklame – v zameno za nadomestilo.

51. Napačna uporaba prava, ki sem jo navedel, razkriva razloge, zaradi katerih je Splošno sodišče prišlo do sklepa, da bi bilo treba ti dve vrsti sredstev obravnavati različno, čeprav sta glede svojega izvora v enakem položaju.

52. Iz tega izhaja, da je treba prvemu pritožbenemu razlogu ugoditi.

B. Drugi pritožbeni razlog

1. Povzetek trditev strank

53. Družba Viasat trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 106 izpodbijane sodbe presodilo, da je v spornem sklepu v zvezi z obsegom drugega pogoja Altmark napačno uporabljeno pravo.

54. Po mnenju družbe Viasat bi se moralo Splošno sodišče, ker je šlo za ničnostno tožbo, omejiti na preizkus obrazložitve tega sklepa, ne pa svoje presoje opreti na razlago sklepa, ki jo je med postopkom podala Komisija. V zvezi s tem družba Viasat navaja, da – v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče presodilo v točkah 97, 99 in od 104 do 106 izpodbijane sodbe – v upoštevnih točkah obrazložitve navedenega sklepa nič ne kaže, da drugi pogoj Altmark „vsebuje pojem učinkovitosti prejemnika nadomestila“. Družba Viasat meni, da je ta pogoj, ki določa, da morajo biti merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, določena vnaprej ter objektivno in pregledno, namenjen temu, da se prepreči vsakršna zloraba s sklicevanjem na pojem „javne službe“. Družba Viasat meni, da vključenost danskega parlamenta ni zadostna, da bi bil izpolnjen navedeni pogoj.

55. Komisija podpira družbo Viasat.

56. Družba TV2 A/S in Kraljevina Danska ugovarjata, da drugi pritožbeni razlog ni dopusten.

57. V zvezi z vsebino družba TV2 A/S ugovarja temu, da bi Splošno sodišče svojo presojo obsega drugega pogoja Altmark oprlo zgolj na razlago spornega sklepa, kot jo je podala Komisija v okviru pisnega dela postopka. Svojo presojo naj bi to sodišče namreč oprlo na obrazložitev spornega sklepa in na njegovo razlago, ki jo je med postopkom podala Komisija. V vsakem primeru pa družba TV2 A/S meni, da so bila v skladu z drugim pogojem Altmark merila za izračun nadomestila določena vnaprej ter objektivno in pregledno.

2. Presoja

58. Strinjam se z družbo TV2 A/S in Kraljevino Dansko, da ta razlog ni dopusten.

59. Družba Viasat trdi, da jo sklepi iz izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na drugi pogoj Altmark, posamično in neposredno zadevajo.

60. Hkrati priznava, da ta del izpodbijane sodbe, če se presoja samostojno, ne vpliva na njen izrek (točki 30 in 31 njene pritožbe).

61. Ker je z izrekom izpodbijane sodbe ugodeno predlogom družbe Viasat in ker v njem ni nobenega elementa, povezanega z drugim pogojem Altmark, namreč družba Viasat nima zahtevanega interesa, ki bi upravičil, da Sodišče preveri obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem drugim pogojem.

62. Dovolj je ugotoviti, da bi bil tak predlog – poleg tega, da njegov cilj ni delna ali popolna razveljavitev odločitve Splošnega sodišča, kot je izražena v izreku sodbe, in bi ga bilo torej treba že iz tega razloga razglasiti za nedopustnega – smiseln le, če bilo ugodeno prvemu pritožbenemu razlogu družbe TV2 A/S v zadevi C‑649/15 P, TV2/Danmark/Komisija, ki se nanaša na uporabo četrtega pogoja Altmark – kateremu pa se glede na moje sklepne predloge s tega dne v navedeni zadevi ne ugodi – tako da ga je v vsakem primeru treba šteti za brezpredmetnega.

63. Trditve družbe Viasat, da lahko Sodišče vsebinsko preuči navedeni predlog, ker jo obrazložitev izpodbijane sodbe, povezana z drugim pogojem Altmark, neposredno in posamično zadeva, čeprav ji je Splošno sodišče v izreku izpodbijane sodbe ugodilo, namreč na to presojo ne vplivajo.

64. Zato je treba ta pritožbeni razlog zavrniti kot nedopusten in v vsakem primeru brezpredmeten.

65. Podredno je treba opozoriti, da je družba Viasat tudi v zadevi C‑660/15 P v pritožbi trdila, da ni bil upoštevan drugi pogoj Altmark.

66. Medtem je Sodišče to pritožbo zavrnilo s sodbo z dne 8. marca 2017, Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178). Po navedbah Sodišča „Splošno sodišče […] ni napačno uporabilo prava, ker je v izpodbijani sodbi menilo, da člen 106(2) PDEU Komisiji ne nalaga, da pri odločitvi, ali je državna pomoč združljiva z notranjim trgom na podlagi te določbe, upošteva drugi in četrti pogoj Altmark“.

67. Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.

C. Učinek razveljavitve izpodbijane sodbe

68. Glede na to, da je tožeča stranka na prvi stopnji s četrtim tožbenim razlogom na prvi stopnji, navedenim v podporo tretjemu podrednemu tožbenemu predlogu, Komisiji očitala, da je napačno uporabila pravo, ker je štela, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, ki so ji bili nakazani prek Sklada TV2, državne pomoči, in glede na mojo analizo prvega pritožbenega razloga je jasno, da mora Sodišče samo odločiti in vsebinsko zavrniti tretji podredni tožbeni predlog tožeče stranke na prvi stopnji.

IV. Stroški

69. V skladu s členom 138(3) Poslovnika Sodišča, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo deloma. Ker je družba Viasat uspela s prvim pritožbenim razlogom, ni pa uspela z drugim, menim, da je treba družbi TV2 A/S naložiti, da nosi svoje stroške in 50 % stroškov družbe Viasat, v preostalem pa morata stranki nositi vsaka svoje stroške.

70. V skladu s členom 140(1) Poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) tega poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, države članice in institucije Unije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Kraljevina Danska kot intervenientka pred Splošnim sodiščem nosi svoje stroške.

V. Predlog

71. Iz teh razlogov Sodišču predlagam, naj: – razveljavi sodbo Splošnega sodišča z dne 24. septembra 2015, TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, EU:T:2015:684), v delu, v katerem je bila z njo razglašena ničnost Sklepa Komisije z dne 20. aprila 2011 o ukrepih, ki jih izvaja Danska (C 2/03) za TV2/Danmark (2011/839/EU), zgolj zato, ker je Komisija v njem štela, da so prihodki iz oglaševanja za leti 1995 in 1996, nakazani družbi TV2/Danmark prek Sklada TV2, državne pomoči; – zavrne po vsebini tretji podredni tožbeni predlog tožeče stranke na prvi stopnji; – zavrne pritožbo v preostalem; – odloči, da družba TV2 Danmark A/S nosi 50 % stroškov družbe Viasat Broadcasting UK Ltd, v preostalem pa, da druge stranke nosijo svoje stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Sodba z dne 24. septembra 2015, TV2/Danmark/Komisija (T‑674/11, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2015:684).

( 3 ) Sklep z dne 20. aprila 2011 o ukrepih, ki jih izvaja Danska (C 2/03) za TV2/Danmark (UL 2011, L 340, str. 1, v nadaljevanju: sporni sklep).

( 4 ) Glej sodbi z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovano Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 52), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 17), ter sklep z dne 22. oktobra 2014, Elcogás, (C‑275/13, EU:C:2014:2314, točka 22).

( 5 ) Glej zlasti sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, imenovano Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 36); z dne 30. maja 2013, Doux Élevage et Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, točka 34), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 19).

( 6 ) Sodišče se sklicuje na sodbo z dne 16. maja 2000, Francija/Ladbroke Racing in Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248, točka 50). Glej tudi opombo 15 v mojih današnjih sklepnih predlogih v zadevi C‑656/15 P.

( 7 ) To je razvidno iz člena 31(1) Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (kodificiran danski zakon št. 578 o storitvah radiotelevizijskega oddajanja z dne 24. junija 1994, v nadaljevanju: zakon iz leta 1994). Glej tudi točke 80, 89 in 90 obrazložitve spornega sklepa.

( 8 ) Sodbi z dne 30. maja 2013, Doux Élevage et Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, točka 35 in navedena sodna praksa), ter z dne 15. januarja 2013, Aiscat/Komisija (T‑182/10, EU:T:2013:9, točka 104).

( 9 ) Glej moje današnje sklepne predloge v zadevi C‑656/15 P (točka od 46 in naslednje).

( 10 ) Glej moje današnje sklepne predloge v zadevi C‑656/15 P, točka 59.

( 11 ) Glej tudi točki 81 in 84 obrazložitve spornega sklepa.

( 12 ) Glej tudi člen 30 zakona iz leta 1994, naveden v opombi 28 mojih današnjih sklepnih predlogov v zadevi C‑656/15 P.

( 13 ) Tako kot Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017, ki po komentarju sodbe z dne 13. marca 2001, PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), nadaljuje in navaja, da „[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2“ (moj poudarek).

( 14 ) Sodbi z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi (C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 74), in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi (C‑262/12, EU:C:2013:851, točka 35), ter sklep z dne 22. oktobra 2014, Elcogás, (C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314, točka 32).

( 15 ) Glej zlasti točko 74. Glej sklep z dne 22. oktobra 2014, Elcogás (C‑275/13, neobjavljen, EU:C:2014:2314, točka 32).