ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

V teh okoliščinah je Najvyšší súd Slovenskej republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali člen 47, prvi odstavek, Listine – na podlagi katerega ima vsak, ki so mu kršene pravice, torej tudi pravica do zasebnega življenja pri obdelavi osebnih podatkov, določena v členu 1(1) in naslednjih določbah Direktive 95/46, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v navedenemu členu 47 – nasprotuje nacionalni določbi, ki za uporabo takega učinkovitega pravnega sredstva pred upravnim sodiščem določa pogoj, da pritožnik zaradi varstva svojih pravic in svoboščin, pred vložitvijo pravnega sredstva izčrpa sredstva, ki jih ima na voljo na podlagi določb lex specialis, kakršen je slovaški zakon o upravnih pritožbah? 2. Ali je mogoče pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, stanovanja ter komunikacij, določeno v členu 7 Listine, in pravico do varstva osebnih podatkov, določeno v členu 8 Listine – v primeru zatrjevane kršitve pravice do varstva osebnih podatkov, ki se na ravni Evropske unije izvaja zlasti z Direktivo 95/46, v skladu s katero: – imajo države članice obveznost, da pri obdelavi osebnih podatkov zagotovijo pravico do zasebnega življenja (člen 1(1)), – imajo države članice pristojnost za obdelavo osebnih podatkov, kadar je to potrebno za izvajanje naloge, ki se opravlja v javnem interesu (člen 7(e)) ali zaradi zakonitih interesov, za katere si prizadeva upravljavec ali tretja stranka ali stranke, ki so jim osebni podatki posredovani, in – ima država članica izjemoma pristojnost, da omeji obseg obveznosti in pravic (člen 13(1)(e) in (f)), če taka omejitev pomeni potrebni ukrep za zaščito pomembnega gospodarskega ali finančnega interesa države članice ali Evropske unije, vključno z denarnimi, proračunskimi in davčnimi zadevami, razlagati tako, da država članica brez privolitve zadevne osebe ne sme sestavljati seznamov osebnih podatkov [za namene pobiranja davkov, ker naj bi bilo] pridobivanje osebnih podatkov – ki so na voljo javnemu organu z namenom boja proti davčni goljufiji – tvegano početje? 3. Ali je mogoče seznam finančnega organa države članice, ki vsebuje osebne podatke pritožnika in katerega zaupnost je bila zagotovljena z ustreznimi tehničnimi in organizacijskimi ukrepi za varstvo teh podatkov pred nepooblaščenim širjenjem ali dostopom v smislu člena 17(1) Direktive 95/46 – [če] si ga je pritožnik pridobil zakonsko predpisanega soglasja navedenega organa – obravnavati kot nezakonit dokaz, ki ga mora nacionalno sodišče zavrniti v skladu z načelom prava Unije, ki nalaga pošteno sojenje, določeno v členu 47, drugi odstavek, Listine? 4. Ali je pristop nacionalnega sodišča – pri katerem da nacionalno sodišče, če se v posameznem primeru sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice razlikuje od odgovora Sodišča Evropske unije, na podlagi načela lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU in člena 267 PDEU prednost pravni usmeritvi Sodišča Evropske unije – v skladu z zgoraj navedeno pravico do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja (zlasti na podlagi člena 47 Listine)?“
13

Člen 204 te uredbe, naslovljen „Upravičenost do uporabe ureditve“, določa: „Pogoji iz člena 203 so naslednji: (a) oseba [davčni upravi] dokaže, da opravlja eno ali več navedenih dejavnosti, (b) oseba v treh davčnih letih pred vložitvijo vloge za izdajo dovoljenja ni: (i) bila obsojena za kršitev, ki bi bila povezana z DDV; (ii) poravnala dolgovanega DDV, z namenom da bi se izognila postopkom na podlagi člena 152 Customs and Excise Management Act 1979 [zakon o carinah in trošarinah iz leta 1979], kakor se uporablja s členom 72(12) [zakona iz leta 1994]; (iii) bila kaznovana na podlagi člena 60 [zakona iz leta 1994]; (c) oseba vloži vlogo za izdajo dovoljenja na formularju št. 14 iz priloge 1 k tej uredbi, in (d) oseba [davčni upravi] dokaže, da skupni zneski iz člena 209 v zvezi z dobavo blaga in opravljanjem storitev, ki jih bo opravila v davčnem letu, ki sledi dnevu izdaje dovoljenja, ne bodo za 3000 [funtov (GBP) (približno 3410 EUR)] ali več presegali zneska vstopnega davka, ki bi ga bila upravičena odbiti za to leto.“
51

V zvezi s tem je Sodišče navedlo v točkah 76 in 77 sodbe z dne 8. septembra 2011, Monsanto in drugi (od C‑58/10 do C‑68/10, EU:C:2011:553), da je treba izraza „očitno“ in „resno tveganje“ v smislu člena 34 Uredbe št. 1829/2003 razumeti tako, da se nanašata na veliko tveganje, ki pomeni očitno nevarnost za zdravje ljudi, zdravje živali ali okolje. To tveganje je treba ugotoviti na podlagi novih elementov, ki temeljijo na zanesljivih znanstvenih podatkih. Namreč varnostni ukrepi, sprejeti na podlagi tega člena 34, ne morejo biti veljavno utemeljeni s povsem hipotetičnim pristopom, ki temelji na preprostih, še nepreverjenih znanstvenih domnevah. Nasprotno, takšni varnostni ukrepi se ne glede na njihovo začasnost in preventivnost lahko sprejmejo le, če temeljijo na čim popolnejši oceni nevarnosti ob upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega primera, ki pokažejo, da so ti ukrepi nujni.
58

Za utemeljitev take razlike je mogoče upoštevati nekatere elemente, kot je razmerje med ravnijo nadomestil in zneskom, ki je bil dejansko plačan imetnikom pravic. Kadar je del prihodka od nadomestil, namenjen za stroške pobiranja, upravljanja in razdelitve, ne pa za imetnike avtorskih pravic, znatno višji, namreč ni izključeno, da je ravno pomanjkanje konkurence na zadevnem trgu lahko razlog za breme administrativnega aparata in torej visoko raven nadomestil (glej v tem smislu sodbi z dne 13. julija 1989, Tournier, 395/87, EU:C:1989:319, točka 42, in z dne 13. julija 1989, Lucazeau in drugi, 110/88, 241/88 in 242/88, EU:C:1989:326, točka 29).
51

Torej – če se transakcije iz postopka v glavni stvari ali nekatere izmed njih nanašajo na nepremičnine v smislu člena 135(1)(j) in (k) Direktive 2006/112 – ker Romunija v svoji zakonodaji ni uporabila možnosti iz člena 137(1)(b) in (c) Direktive 2006/112, da svojim davčnim zavezancem dovoli pravico do izbire za obdavčitev teh transakcij, in ker se D. Marcu ni izrecno odločil za obdavčitev teh transakcij z DDV v skladu s členom 137 te direktive, pogoji za uporabo člena 199(1)(c) navedene direktive niso izpolnjeni in zato ni mogoče uporabiti mehanizma obrnjene davčne obveznosti, kot je določen s to direktivo.
50

V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da tretje vprašanje ne ustreza tem zahtevam, ker predložitvena odločba ne vsebuje dovolj dejanskih elementov glede obstoja natančne odločbe upravne komisije in morebitnih vplivov te odločbe na zadevo iz postopka v glavni stvari. Sodišče tako nima na voljo elementov glede razlogov, na podlagi katerih je zahtevana razlaga prava Unije potrebna za odgovor na to vprašanje. V teh okoliščinah države članice in drugi zainteresirani subjekti v smislu člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije v zvezi s tem vprašanjem niso mogli veljavno predložiti pisnih stališč oziroma so to lahko storili zelo na kratko.
40

Poleg tega je treba glede sodbe z dne 10. aprila 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), ki jo v pisnem stališču navaja družba Compass, kot je bilo navedeno v točki 27 te sodbe, navesti, da je Sodišče v točki 50 te sodbe res navedlo, da se splošno načelo enakega obravnavanja uporablja, kadar vsi gospodarski subjekti, ki imajo pravico do vračila DDV, od davčnih organov zahtevajo vračilo tega DDV in menijo, da se je njihova zahteva obravnavala drugače. Vendar se je razlaga prava Unije, ki jo je Sodišče podalo v tej sodbi, nanašala na položaj, v katerem so vsi gospodarski subjekti zahtevali vračilo DDV, ki so ga neutemeljeno plačali davčnim organom, in so se njihovi zahtevki za vračilo obravnavali različno. Tako glede na razlike med zadevnim dejanskim stanjem te sodbe in dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari, razlage, ki jo je podalo Sodišče v tej sodbi, ne more izpodbiti razlaga, da se pravica do vračila neutemeljeno plačanega DDV in pravica do odbitka vstopnega DDV razlikujeta.
71

Po drugi strani pa je Sodišče že presodilo, da se država članica, v kateri ima davčni zavezanec stalno prebivališče, ne more sklicevati na utemeljitev na podlagi uravnotežene porazdelitve davčne pristojnosti, da bi se izognila obveznosti – ki jo načeloma ima – da navedenemu davčnemu zavezancu prizna vse olajšave, povezane z njegovim osebnim in družinskim položajem, razen če je ta država na podlagi sporazuma prosta obveznosti, da v celoti upošteva osebni in družinski položaj davčnih zavezancev, ki imajo na njenem ozemlju stalno prebivališče, svojo gospodarsko dejavnost pa deloma opravljajo v drugi državi članici, ali če neodvisno od vsakršnega sporazuma ugotovi, da ena ali več držav zaposlitve pri prihodkih, ki jih obdavčuje, nudi ugodnosti, povezane z upoštevanjem osebnega in družinskega položaja davčnih zavezancev, ki nimajo stalnega prebivališča na ozemlju teh držav članic, ampak v njih prejemajo obdavčljive prihodke (glej v tem smislu sodbe z dne 12. decembra 2002, de Groot, C‑385/00, EU:C:2002:750, točki 99 in 100; z dne 28. februarja 2013, Beker in Beker, C‑168/11, EU:C:2013:117, točka 56, in z dne 12. decembra 2013, Imfeld in Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, točka 69).
17

Predložitveno sodišče meni, da so pogoji za uporabo člena 27(1) Uredbe št. 44/2001 izpolnjeni, saj sta bili tožba pri tribunal de commerce de Toulon (sodišče za gospodarske spore v Toulonu) in tožba v glavni stvari vloženi med istimi strankami ter imata enak predmet in podlago. Poudarja, da iz sodne prakse Sodišča, zlasti iz sodb z dne 25. oktobra 2012, Folien Fischer in Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, točka 42 in naslednje), in z dne 19. decembra 2013, Nipponkoa Insurance (C‑452/12, EU:C:2013:858, točka 41 in naslednje), izhaja, da dejstvo, da je tožba v glavni stvari negativna ugotovitvena tožba, ne nasprotuje ugotovitvi, da gre za litispendenco.
20

A. Barlíková je za družbo ERGO pridobila več strank. V skladu s sporno pogodbo je ob sklenitvi zavarovalnih pogodb z navedenimi strankami vnaprej prejela provizije, ki so ji pripadale. Vendar so nekatere stranke od tri do šest mesecev po podpisu teh zavarovalnih pogodb prenehale plačevati premijo za navedene pogodbe in se niso odzvale niti na opomine za plačilo dolgovanih zneskov, ki jih je poslala družba ERGO. Zato so te pogodbe v skladu s členom 801 civilnega zakonika prenehale veljati po zakonu. Nekatere stranke so družbi ERGO navedle, da so navedeno premijo prenehale plačevati, ker so zaradi neprimerne obravnave, ki so je bile deležne od te družbe, izgubile prvotno zaupanje vanjo.
10

Pritožnik v postopku v glavni stvari je 6. marca 2012 zoper to odločbo vložil pritožbo pri Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (sodišče za spore, ki se nanašajo na tujce, Belgija). Pritožnik v postopku v glavni stvari je 15. maja 2012 predlagal, naj se Sodišču postavi vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na razlago člena 16(4) in člena 28(3)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46), pri čemer se je skliceval na sodno prakso Sodišča na zadevnem področju.
„1.

Ali je treba člen 131 in člen 138(1) Direktive o DDV razlagati tako, da nasprotujeta temu, da davčna uprava države članice prodajalcu s sedežem v tej državi članici zavrne odobritev oprostitve DDV pri dobavi znotraj Skupnosti, ker kupec s sedežem v drugi državi članici ni registriran v VIES, niti ni v tej državi vključen v sistem obdavčitve pridobitve blaga znotraj Skupnosti, čeprav ima v času transakcije v tej drugi državi članici veljavno identifikacijsko številko za DDV, ki se je uporabljala na računih transakcij, čeprav so kumulativno izpolnjeni materialni pogoji za dobavo znotraj Skupnosti, to pomeni, da je bila pravica razpolagati z blagom kot lastnik prenesena na kupca in da dobavitelj dokaže, da je bilo to blago odposlano ali odpeljano v drugo državo članico, in je po tem odpošiljanju ali prevozu to blago fizično zapustilo ozemlje države članice [iz katere je bilo odposlano ali odpeljano] in prispelo do kupca, ki je davčni zavezanec ali pravna oseba, ki deluje kot tak v drugi državi članici, ki ni tista, iz katere je bilo blago odposlano ali odpeljano?
1.

Pri presoji Sodišču predloženih vprašanj glede veljavnosti ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1395 z dne 18. avgusta 2016 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jo proizvajajo družbe Buckinghan Shoe Mfg Co., Ltd., Buildyet Shoes Mfg., DongGuan Elegant Top Shoes Co. Ltd, Dongguan Stella Footwear Co Ltd, Dongguan Taiway Sports Goods Limited, Foshan City Nanhai Qun Rui Footwear Co., Jianle Footwear Industrial, Sihui Kingo Rubber Shoes Factory, Synfort Shoes Co. Ltd., Taicang Kotoni Shoes Co. Ltd., Wei Hao Shoe Co. Ltd., Wei Hua Shoe Co. Ltd., Win Profile Industries Ltd, in izvajanju sodbe Sodišča v združenih zadevah C‑659/13 in C‑34/14, prav tako pa ne Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2016/1647 z dne 13. septembra 2016 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončno pobiranje začasne dajatve, uvedene na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Vietnama, ki jo proizvajajo družbe Best Royal Co. Ltd, Lac Cuong Footwear Co., Ltd, Lac Ty Co., Ltd, Saoviet Joint Stock Company (Megastar Joint Stock Company), VMC Royal Co Ltd, Freetrend Industrial Ltd. in z njo povezana družba Freetrend Industrial A (Vietnam) Co, Ltd., Fulgent Sun Footwear Co., Ltd, General Shoes Ltd, Golden Star Co, Ltd, Golden Top Company Co., Ltd, Kingmaker Footwear Co. Ltd., Tripos Enterprise Inc., Vietnam Shoe Majesty Co., Ltd, ter izvajanje sodbe Sodišča v združenih zadevah C‑659/13 in C‑34/14.
(Glej točke od 38 do 41 in od 43 do 46.)

(Glej točke 72, 75, od 77 do 79 in 82.)

Člene od 63 do 65 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki za odbitek dobičkov od udeležbe v kapitalski družbi, ki ima upravo in sedež v tretji državi, določa strožje pogoje kot za odbitek dobičkov od udeležbe v kapitalski družbi nacionalnega prava, ki ni oproščena.

Iz sodne prakse Sodišča na eni strani izhaja, da je treba primerljivost čezmejnega položaja z notranjim položajem preučiti ob upoštevanju cilja zadevnih nacionalnih določb ter njihovega predmeta in vsebine (sodba z dne 2. junija 2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, točka 48 in navedena sodna praksa).

Na drugi strani je treba pri presoji, ali je različno obravnavanje, ki izhaja iz zadevne zakonodaje, izraz tega, da so položaji objektivno različni, upoštevati le upoštevna razlikovalna merila, ki jih določa ta zakonodaja (sodbi z dne 10. maja 2012, Santander Asset Management SGIIC in drugi, od C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, točka 28, in z dne 2. junija 2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C‑252/14, EU:C:2016:402, točka 49).

Vendar je ob upoštevanju nacionalne zakonodaje, kot je ta iz postopka v glavni stvari, katere namen je izogibanje dvojnemu obdavčevanju z odobritvijo odbitka dividend od udeležbe v eni ali več kapitalskih družbah od davčne osnove za davek od dohodka iz dejavnosti, položaj družbe, ki prejema dividende, ki jih razdelijo družbe rezidentke, primerljiv s položajem družbe, ki prejema dohodke od udeležbe v družbah nerezidentkah (glej po analogiji sodbi z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, točka 62, in z dne 10. februarja 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, C‑436/08 in C‑437/08, EU:C:2011:61, točka 113).

V teh okoliščinah je treba opozoriti, da mora biti za to, da bi se za nacionalno zakonodajo štelo, da je njen namen preprečitev davčnih utaj in zlorab, njen poseben namen preprečevanje ravnanj, ki ustvarjajo povsem umetne konstrukte brez gospodarske resničnosti, katerih cilj je neupravičena pridobitev davčne ugodnosti (sodbi z dne 5. julija 2012, SIAT, C‑318/10, EU:C:2012:415, točka 40, in z dne 7. septembra 2017, Eqiom in Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, točka 30 in navedena sodna praksa).

Tako splošna domneva o davčni utaji ne bi smela upravičevati ukrepa, ki posega v izvajanje temeljne svoboščine, ki jo zagotavlja Pogodba, in zgolj okoliščina, da je družba izplačevalka dividend v tretji državi, ne bi smela biti podlaga za splošno domnevo o davčni utaji (glej v tem smislu sodbo z dne 19. julija 2012, A, C‑48/11, EU:C:2012:485, točka 32 in navedena sodna praksa).

(Glej točke 88, 89, 92, 95, 96, 100 in izrek.)
2.

Znamka Evropske unije–Pripombe tretjih oseb in ugovor–Dejstva, dokazi in stališča, navedena v podporo ugovoru–Dokaz o pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva prejšnje pravice iz člena 8(4) Uredbe št. 207/2009–Elementi, s katerimi se dokazuje vsebina nacionalnega prava, ki se uporablja–Cilj–Nepotrebnost predložitve besedila zakonodaje, ki izhaja iz uradnega vira (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(4); Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 19(2)(a)(b) in (d)) (Glej točke 40, 41, 57 in 58.)
Načrte za kakovost zraka je mogoče pripraviti samo ob upoštevanju ravnovesja med ciljem zmanjšanja tveganja onesnaženja ter različnimi javnimi in zasebnimi interesi, ki so prisotni. Zato zgolj to, da država članica preseže mejne vrednosti, ki veljajo za koncentracije PM10 v zunanjem zraku, ne zadostuje za to, da bi se ugotovilo, da ta država članica ni izpolnila obveznosti iz člena 23(1), drugi pododstavek, Direktive 2008/50 o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo.

Država članica, ki določi načrte za kakovost zraka v katerih se za prenehanje preseganj mejnih vrednosti, ki veljajo za koncentracije PM10 v zunanjem zraku, določijo roki deset ali celo štirinajst let po datumu, na katerega so bila navedena preseganja ugotovljena, ne izpolni svojih obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 23(1), prvi pododstavek, Direktive 2008/50 o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo.

Čeprav se težave v zvezi s socialno-ekonomskim in proračunskim vložkom velikih tehničnih naložb, ki jih mora zadevna država članica izvesti, da bi prenehala z omenjenim preseganjem, lahko upoštevajo v okviru ravnovesja med ciljem zmanjšanja tveganja onesnaženja ter različnimi javnimi in zasebnimi interesi, ki so prisotni, pa take težave, ki niso izjemne, niso take, da bi izključevale možnost določitve krajših rokov. Iz tega izhaja, da se samo s tem argumentom ne more upravičiti tako dolgih rokov za prenehanje navedenih preseganj ob upoštevanju zahteve, da se zagotovi čim krajše obdobje preseganja.

(Glej točke od 99 do 102.)
V zvezi s tem člen 19(3)(b) PEU in člen 267, prvi odstavek, točka (b), PDEU določata, da je Sodišče pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede razlage prava Unije in veljavnosti aktov institucij Unije. Iz teh določb je razvidno, da je Sodišče pristojno za predhodno odločanje o razlagi in veljavnosti aktov institucij Unije brez kakršne koli izjeme (sodbi z dne 13. decembra 1989, Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, točka 8, in z dne 13. junija 2017, Florescu in drugi, C‑258/14, EU:C:2017:448, točka 30). V skladu z ustaljeno sodno prakso pa mednarodni sporazumi, ki jih Unija sklene na podlagi določb Pogodb, kar zadeva Unijo, pomenijo akte, ki jih sprejmejo same institucije (sodbi z dne 16. junija 1998, Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, točka 41, in z dne 25. februarja 2010, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, točka 39).

Zato je Sodišče tako v okviru ničnostne tožbe kot v okviru postopka predhodnega odločanja pristojno za presojo, ali je mednarodni sporazum, ki ga sklene Unija, v skladu s Pogodbama (glej v tem smislu Mnenje 1/75 (Sporazum OECD – Standard za lokalne izdatke) z dne 11. novembra 1975, EU:C:1975:145, str. 1361) in pravili mednarodnega prava, ki zavezujejo Unijo. Dodati je treba, da mednarodni sporazumi, ki jih sklene Unija, v skladu s členom 216(2) PDEU ne zavezujejo le njenih institucij, ampak tudi tretje države, ki so pogodbenice teh sporazumov. Zato je treba šteti, da je treba, če je – kot v obravnavani zadevi – Sodišče prejelo predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na veljavnost mednarodnega sporazuma, ki ga je sklenila Unija, ta predlog razumeti, kot da se nanaša na akt, s katerim je Unija sklenila tak mednarodni sporazum (glej po analogiji sodbi z dne 9. avgusta 1994, Francija/Komisija, C‑327/91, EU:C:1994:305, točka 17, in z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‑402/05 P in C‑415/05 P, EU:C:2008:461, točki 286 in 289)

Ob upoštevanju obveznosti Unije, ki so navedene v točkah 46 in 47 te sodbe, se nadzor nad veljavnostjo, ki ga Sodišče lahko izvede v tem okviru, vseeno lahko nanaša na zakonitost tega akta z vidika same vsebine zadevnega mednarodnega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‑402/05 P in C‑415/05 P, EU:C:2008:461, točka 289 in navedena sodna praksa).

(Glej točke od 43 do 45 in od 48 do 51.)
Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v okviru preizkusa dopustnosti ničnostne tožbe zoper člen 2 Izvedbene uredbe št. 1239/2013 o uvedbi dokončne izravnalne dajatve na uvoz fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, odločilo, da navedenega člena ni mogoče ločiti od ostalih določb te uredbe.

Razglasitev delne ničnosti akta Unije je namreč mogoča samo, če je elemente, katerih ničnost se zahteva, mogoče ločiti od preostalega akta, tej zahtevi po ločljivosti ne bi bilo zadoščeno, če bi bila posledica delne ničnosti akta ta, da bi bilo spremenjeno njegovo bistvo.

Tako iz določb, vsebovanih v členih 1 in 2 Izvedbene uredbe št. 1239/2013, izhaja, da zadnjenavedeni člen prek zaveze glede minimalne uvozne cene določa oprostitev plačila izravnalnih dajatev, uvedenih na podlagi navedenega člena 1, do določenega letnega obsega uvoza. Zakonodajalec Unije je ob sprejetju te uredbe vzpostavil ukrepe trgovinske zaščite, ki pomenijo celoto oziroma „paket“. Navedena uredba namreč nalaga dva različna in dopolnjujoča se ukrepa, katerih namen je doseči skupni rezultat, in sicer odpraviti škodljivi učinek kitajske subvencije glede zadevnih izdelkov na industrijo Unije in hkrati zaščititi interes te industrije.

Izvedbena uredba št. 1239/2013 temelji na možnosti alternativne uporabe teh dveh ukrepov drugačne narave, zato se lahko kitajski proizvajalci-izvozniki sklicujejo na zavezo glede minimalne uvozne cene, ki jo je sprejela Komisija v smislu člena 2 navedene uredbe, in se tako izognejo naložitvi izravnalne dajatve ad valorem, kakor je določena v členu 1 iste uredbe, na njihove izdelke. Razglasitev ničnosti tega člena 2 pa bi ukinila tako možnost in z njo bi izginila alternativa, ki jo je zakonodajalec Unije želel ponuditi kitajskim proizvajalcem-izvoznikom ob sprejetju sporne uredbe. Ob upoštevanju razlik glede gospodarskih posledic, povezanih s tema vrstama ukrepov trgovinske zaščite, bi taka razglasitev ničnosti tako vplivala na samo bistvo sporne uredbe.

Od sprejetja Izvedbene uredbe št. 1239/2013 je bila zaveza glede minimalne uvozne cene uporabljena v veliki večini primerov. Zdi se torej, da je ta zaveza namenjena glavni uporabi v okviru uvoza iz Kitajske, na katerega se nanaša navedena izvedbena uredba. V teh okoliščinah bi razglasitev ničnosti navedene zaveze zagotovo vplivala na bistvo te uredbe.

(Glej točke 38, 42, 46, 52, 55 in 57.)