ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 29. novembra 2007 – Komisija proti Malti

(Zadeva C‑508/06)

„Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 96/59/ES – Člen 11 – Ravnanje z odpadki – Odstranjevanje polikloriranih bifenilov in polikloriranih terfenilov – Nesporočitev zahtevanih načrtov in usmeritev“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Člen 11 Direktive Sveta 96/59/ES z dne 16. septembra 1996 o odstranjevanju polikloriranih bifenilov in polikloriranih terfenilov (PCB/PCT) (UL L 243, str. 31) – Nepriprava in nesporočitev Komisiji v predpisanem roku načrtov, usmeritev in povzetkov popisa, ki jih določa Direktiva.

Izrek

1) Republika Malta, s tem da ni sporočila načrtov in usmeritev, ki se zahtevajo v členu 11 Direktive Sveta 96/59/ES z dne 16. septembra 1996 o odstranjevanju polikloriranih bifenilov in polikloriranih terfenilov (PCB/PCT), ni izpolnila obveznosti iz tega člena 11 v povezavi s členom 54 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike k Evropski uniji in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija.





2) Republiki Malti se naloži plačilo stroškov.
1)

Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem ko ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
Portugalska republika, s tem da od imetnikov nazivov poklicne izobrazbe v arhitekturi, ki so jih podelile druge države članice, zahteva, da opravijo preizkus znanja za sprejem v združenje portugalskih arhitektov, če ti niso včlanjeni v združenje arhitektov druge države članice, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 10 Direktive Sveta 85/384/EGS z dne 10. junija 1985 o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalnih kvalifikacijah v arhitekturi, skupaj z ukrepi za učinkovito uresničevanje pravice do ustanavljanja podjetij in svobode opravljanja storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2001/19/ES z dne 14. maja 2001.
1)

Republika Finska s tem, da v zvezi z avtonomno pokrajino Åland ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
1)

Kraljevina Švedska s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2002 o dopolnilnem nadzoru kreditnih institucij, zavarovalnic in investicijskih družb v finančnem konglomeratu, ki spreminja direktive Sveta 73/239/EGS, 79/267/EGS, 92/49/EGS, 92/96/EGS, 93/6/EGS in 93/22/EGS ter direktivi 98/78/ES in 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Država članica s tem, da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti določb na področju prenosa kapitala, vsebovanih v sporazumu o naložbi, ki ga je sklenila s tretjo državo, ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

Na podlagi določb členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES lahko Svet v natančno določenih primerih omeji pretok kapitala in plačil med državami članicami in tretjimi državami. Za zagotovitev polnega učinka navedenih določb je potrebno, da je ukrepe, ki omejujejo prosti pretok kapitala – če jih je sprejel Svet – mogoče takoj uporabiti v zvezi z državami, na katere se nanašajo in med katerimi so lahko tretje države, ki so podpisale sporazum o naložbi. Zato so te pristojnosti Sveta – in sicer enostransko sprejetje omejevalnih ukrepov glede tretjih držav na področju, ki je enako področju ali je povezano s področjem, ki je urejeno s predhodno sklenjenim sporazumom med državo članico in tretjimi državami – nezdružljive z navedenim sporazumom, prvič, če ta ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi zadevna država članica lahko izvrševala svoje pravice in izpolnjevala svoje obveznosti kot članica Skupnosti, in, drugič, če tega ne omogoča niti noben mehanizem mednarodnega prava.

Čas, ki je potreben za mednarodna pogajanja, da bi se lahko ponovno razpravljalo o zadevnem sporazumu, je sam po sebi nezdružljiv s polnim učinkom teh ukrepov. Možnost uporabe drugih mednarodnopravnih ukrepov, kakršna je začasna prekinitev sporazuma ali celo odpoved zadevnega sporazuma oziroma nekaterih njegovih določb, je preveč negotova za zagotovitev učinkovite uporabe ukrepov, ki jih je sprejel Svet.

(Glej točke od 35 do 37, 39, 40 in 45.)
1.

Pravo Skupnosti — Splošna pravna načela — Pravna varnost — Zakonitost kazni — Obseg (Glej točke od 38 do 40 in od 44 do 46.)
(Glej točke od 28 do 32.)

V takem primeru se lahko le s tem, da se Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje, doseže cilj, ki mu sledi ta določba, to je zagotoviti pravilno uporabo in enotno razlago prava Skupnosti v vseh državah članicah ter preprečiti, da bi se v kateri koli državi članici uveljavila nacionalna sodna praksa, ki ne bi bila v skladu s pravili prava Skupnosti.

Poleg tega, kadar zoper odločbe nacionalnega sodišča po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, mora to sodišče v skladu s členom 234, tretji odstavek, ES predložiti to vprašanje v odločanje Sodišču.

Dejstvo, da je davčna uprava, ki je vložila tožbo, potrdila to predhodno mnenje in da zadevna stranka tega mnenja ni izpodbijala, ne vpliva na sodni značaj postopka v glavni stvari, ker ima nacionalno sodišče neomejeno pristojnost, ne glede na predloge strank.

Sodišču ni postavljeno hipotetično vprašanje, na katerega naj poda svetovalno mnenje, kadar mu postavi vprašanje za predhodno odločanje nacionalno sodišče, ki mora odločiti v postopku s pritožbo o davčni ureditvi, ki bo na podlagi prava Skupnosti veljala za proizvod, če bo ta tržen na nacionalnem trgu, če predložitveno sodišče postavi Sodišču vprašanje o razlagi določbe tega prava in meni, da je odločba o vprašanju za predhodno odločanje potrebna za nadzor nad zakonitostjo predhodnega mnenja na tem področju.

Alkohol, ki ga vsebuje vino za kuhanje, je treba razvrstiti v kategorijo etilnega alkohola iz člena 20, prva alinea, Direktive Sveta 92/83 z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače, če njegova vsebnost alkohola presega 1,2 % vol. Okoliščina, da se vino za kuhanje šteje za prehranski izdelek, na to presojo ne vpliva. Člen 20, prva alinea, Direktive 92/83 velja tudi, če so izdelki, za katere se ta določba uporablja, sestavni del izdelka, ki se uvršča v drugo poglavje kombinirane nomenklature.

(Glej točke 37, 38 in 40 ter izrek.)
Zadeva C-265/06

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Portugalski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Prosti pretok blaga — Člena 28 ES in 30 ES — Člena 11 in 13 Sporazuma EGP — Količinske omejitve pri uvozu — Ukrepi z enakim učinkom — Motorna vozila — Pritrjevanje barvnih folij na stekla“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak, predstavljeni 13. decembra 2007 I - 2247

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. aprila 2008 I - 2268

Povzetek sodbe

Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom

(člena 28 ES in 30 ES; Sporazum EGP, člena 11 in 13)

Država članica, katere zakonodaja prepoveduje pritrjevanje barvnih folij na vetrobransko steklo in na stekla ob sedežih potnikov v motornih vozilih, ne izpolnjuje obveznosti iz členov 28 ES in 30 ES ter iz členov 11 in 13 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru. Ta prepoved namreč vpliva na prodajo skoraj vseh barvnih folij, ki so se v drugih državah članicah ali državah pogodbenicah Sporazuma EGP proizvedle in prodajale v skladu s predpisi z namenom njihove pritrditve na stekla motornih vozil, in je prekomerna in nesorazmerna s ciljem boja proti kriminalu in varnosti cestnega prometa, ki naj bi ga zagotavljala. Tako se sicer zdi, da ta prepoved omogoča pregled notranjosti motornih vozil že na podlagi opazovanja od zunaj, vendar pa iz tega ne izhaja, da je potrebna za uresničitev teh ciljev. V tem pogledu je vizualni pregled po eni strani le eden izmed ukrepov, ki so na voljo v okviru boja proti kriminalu in proti kršitvam obvezne uporabe varnostnega pasu, in po drugi strani vsaj nekatere folije, namreč tiste, ki so dovolj prosojne, omogočajo želen vizualni pregled notranjosti motornih vozil.

(Glej točke 35, 38, od 40 do 42, 46 in 47.)
Zadeva C-456/06

Peek & Cloppenburg KG

proti

Cassina SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)

„Avtorska pravica — Direktiva 2001/29/ES — Člen 4(1) — Javno distribuiranje s prodajo ali drugače izvirnika ali kopij del — Uporaba primerkov pohištva, ki je zaščiteno z avtorskimi pravicami, kot kosov pohištva, razstavljenih v prodajnem prostoru, in kot okras v izložbi — Neobstoj prenosa lastnine ali posesti“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 17. januarja 2008 I - 2733

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 17. aprila 2008 I - 2750

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Pravica distribuiranja

(Direktiva Parlamenta in Sveta 2001/29, člen 4(1))

Pojem javnega distribuiranja na drugačen način kot s prodajo izvirnika ali kopije tega dela v smislu člena 4(1) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi pomeni izključno prenos lastninske pravice nad tem predmetom. Zato niti omogočanje javnosti uporabe primerkov dela, ki je zaščiteno z avtorsko pravico, niti javno razstavljanje navedenih primerkov, ne da bi bila dana možnost njihove uporabe, ne pomenita takšne oblike distribuiranja.

Pojem distribuiranja „s prodajo ali drugače“ je treba namreč v smislu člena 4(1) Direktive 2001/29 razlagati glede na opredelitve, ki izhajajo iz Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino o avtorski pravici (MSOILAP) in iz Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino o izvedbah in fonogramih (MSOILIF); navedena direktiva je namenjena izvajanju obveznosti, ki izhajajo za Skupnost iz navedenih pogodb, na ravni Skupnosti. Vendar ti pogodbi pojem distribuiranja povezujeta izključno s prenosom lastništva.

Ta ugotovitev izhaja tudi iz razlage zadevnih določb v zvezi z izčrpanjem pravice do distribuiranja v MSOILAP in Direktivi 2001/29. Ker člen 4(2) navedene direktive določa, da se pravica distribuiranja v zvezi z izvirnikom ali kopij dela izčrpa, kadar se izvrši prva prodaja ali drug prenos lastništva tega predmeta, je treba pojem „drugače“ iz člena 4(1) Direktive razlagati enako, saj ti dve določbi tvorita celoto.

Deveta, deseta in enajsta uvodna izjava Direktive 2001/29 – v skladu s katerimi mora usklajevanje avtorske pravice temeljiti na visoki stopnji varstva, avtorji morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado, sistem varstva avtorske pravice pa mora biti dejanski in strog – teh ugotovitev ne izpodbijajo. To zaščito je namreč mogoče uresničiti le v okviru zakonodaje Skupnosti.

(Glej točke od 31 do 38, 41 in izrek.)
Združene zadeve od C-287/06 do C-292/06

Deutsche Post AG in drugi

proti

Zvezni republiki Nemčiji

(Predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki jih je vložilo Verwaltungsgericht Köln)

„Poštne storitve — Direktiva 97/67/ES — Področje, pridržano izvajalcu univerzalne poštne storitve — Posebne tarife za poslovne stranke, ki na določene točke poštnega omrežja dostavijo minimalne količine že sortiranih pošiljk — Zavrnitev takih tarif združevalcem pošte, ki poslovno in v svojem imenu zbirajo pošiljke več pošiljateljev“

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. marca 2008 I - 1245

Povzetek sodbe

Prosto opravljanje storitev – Poštne storitve v Skupnosti – Direktiva 97/67 – Storitve, pridržane izvajalcu univerzalne poštne storitve

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/67, člen 12, peta alinea)

Člen 12, peta alinea, Direktive 97/67 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kot je bila spremenjena z Direktivo 2002/39, ki obvezuje države članice, da sprejmejo ukrepe za zagotovitev, da so tarife za vsako storitev, ki je del izvajanja univerzalne storitve, v skladu z načeli preglednosti in nediskriminacije in določa, da morajo tarife upoštevati stroške, do katerih ni prišlo v primerjavi s standardnimi storitvami, ki zajemajo celotno ponudbo za sprejem, prevoz, usmerjanje in dostavo posameznih poštnih pošiljk in se skupaj s povezanimi pogoji enako uporabljajo tako med različnimi tretjimi strankami kot med tretjimi strankami in izvajalci univerzalnih storitev, ki opravljajo podobne storitve, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se podjetjem, ki poslovno in v svojem imenu zbirajo poštne pošiljke več pošiljateljev, zavrne ugodnost posebnih tarif, ki jih nacionalni ponudnik univerzalnih poštnih storitev na področju svoje izključne licence odobri poslovnim strankam za dostavo minimalnih količin predsortiranih pošiljk v njegove poštne centre.

Dejavnost, kot je zbiranje poštnih pošiljk različnih pošiljateljev prek združevalcev, njihovo predsortiranje in prevoz do točk dostopa, kot so poštni centri, ne sodi na področje, ki bi lahko bilo izvajalcu univerzalne poštne storitve pridržano na podlagi člena 7(1) Direktive 97/67, tako da se ni mogoče sklicevati na to določbo za utemeljitev, da se zadevne združevalce obravnava drugače kot poslovne stranke navedene družbe.

Poleg tega, čeprav je res, da cilj člena 12, peta alinea, navedene direktive ni urediti načelno vprašanje, ali mora izvajalec univerzalnih poštnih storitev odobriti dostop do poštne verige pod drugačnimi pogoji in na drugačnih točkah v primerjavi s standardno poštno storitvijo ali ne, pa, kot izhaja iz navedene določbe, ta državam članicam nalaga strogo obveznost, da spoštujejo načeli preglednosti in nediskriminacije, če ta izvajalec dejansko odobri tak dostop do posebnih tarif.

(Glej točke 27, 28, 31, 35, 41, 44 in izrek.)
(Glej točke od 26 do 28 in 32.)

Preverjanje ustreznosti ponudnikov in oddaja naročila sta namreč, čeprav ta direktiva teoretično ne izključuje možnosti, da bi potekala hkrati, različni operaciji, ki ju urejajo različna pravila. Ustreznost ponudnikov se preveri v skladu z merili glede gospodarskega in finančnega položaja ter tehničnih zmožnosti iz členov 31 in 32 navedene direktive, medtem ko oddaja naročila temelji na merilih, naštetih v členu 36(1) iste direktive, torej bodisi na najnižji ceni bodisi na ekonomsko najugodnejši ponudbi.

Členi 23(1), 32 in 36(1) Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/52, nasprotujejo temu, da naročnik v okviru postopka za oddajo naročila izkušenj ponudnikov, števila zaposlenih in opremljenosti ter sposobnosti, da naročilo opravijo v predvidenem času, ne upošteva kot „merila za ugotavljanje usposobljenosti“, temveč kot „merila za oddajo“.

Člen 36(2) Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/52, kot ga je treba razumeti ob upoštevanju načela enakega obravnavanja gospodarskih subjektov in zahteve po preglednosti, ki izhaja iz njega, nasprotuje temu, da naročnik v okviru postopka oddaje naročila naknadno določi ponderirane koeficiente in podmerila k merilom za oddajo, navedenim v razpisni dokumentaciji ali v obvestilu o naročilu. Člen 36(2) zahteva, da so potencialni kandidati pri pripravi ponudb seznanjeni z vsemi dejavniki, ki jih naročnik upošteva za opredelitev ekonomsko najugodnejše ponudbe, in njihovo relativno pomembnostjo. Zato naročnik ne more uporabiti pravil o ponderaciji ali podmerilih k merilom za oddajo, če z njimi ni prej seznanil ponudnikov.

(Glej točke 36, 38, 45 in izrek.)
Zadeva C-201/06

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Francoski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Fitofarmacevtska sredstva — Vzporedni uvozi — Postopek izdaje dovoljenja za dajanje v promet — Pogoji — Skupno poreklo vzporedno uvoženega fitofarmacevtskega sredstva in referenčnega sredstva“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak, predstavljeni 11. septembra 2007 I - 737

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. februarja 2008 I - 752

Povzetek sodbe

Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom

(člen 28 ES; Direktiva Sveta 91/414)

Država članica je s tem, da omeji pravico do poenostavljenega postopka pridobitve dovoljenja za vzporedni uvoz le na primere, ko imata uvoženo in referenčno sredstvo skupno poreklo v smislu, da ju je po isti formuli proizvedla ista družba ali povezana podjetja ali podjetja, ki poslujejo na podlagi licence, izpolnila obveznosti iz člena 28 ES.

Dovoljenje za dajanje v promet fitofarmacevtskega sredstva, izdano za na trgu te države članice obstoječe fitofarmacevtsko sredstvo, ne more niti samodejno niti absolutno oziroma brezpogojno veljati za fitofarmacevtsko sredstvo, ki je bilo v državo članico uvoženo z vzporednim uvozom. Pristojni organi države članice uvoznice torej preverijo, ali je bil navedeni proizvod vzporedno uvožen in ali je mogoče zanj pridobiti dovoljenje za dajanje v promet, izdano za na trgu te države članice obstoječe fitofarmacevtsko sredstvo. Pojem skupnega porekla zato omogoča razlikovanje vzporednih uvozov in drugih primerov, v katerih uvoznik sredstva, ki je v drugi državi članici že registrirano, vlaga zahtevek za pridobitev dovoljenja za dajanje v promet, ki je bilo v državi članici uvoznici že izdano. Skupno poreklo je poleg tega pomemben pokazatelj enakosti zadevnih sredstev, saj dokazuje, da je mogoče dovoljenje za dajanje v promet referenčnega sredstva uporabiti v korist uvoženega sredstva.

(Glej točke 30, od 36 do 38, 43 in 45.)
Keywords

Summary



Keywords

Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davki na dobiček

(člen 56 ES)

Summary

Člen 56 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v kateri je bil dobiček, ustvarjen od prodaje deležev v kapitalski družbi s sedežem v drugi državi članici, obdavčljiv že v določenem letu, če je imel odsvojitelj v predhodnih petih letih, neposredno ali posredno, najmanj 1-odstotni delež kapitala družbe, medtem ko je bil dobiček, ustvarjen od prodaje – pod enakimi pogoji – deležev kapitalske družbe s sedežem v tej prvi državi članici, ki je v celoti podvržen davku od dohodka pravnih oseb, obdavčljiv v določenem letu le v primeru znatnega, najmanj 10-odstotnega, deleža.

Posledica takega različnega obravnavanja glede na kraj kapitalske naložbe je namreč odvračanje delničarja od vlaganja svojega kapitala v družbo s sedežem v drugi državi in ima prav tako omejevalni učinek pri družbah s sedežem v drugih državah, ker pomeni oviro njihovemu zbiranju kapitala v zadevni državi članici. V zvezi s tem ni pomembno, da je različno obravnavanje obstajalo le v omejenem časovnem obdobju, ker ta sama okoliščina namreč ne izključuje, da ima različno obravnavanje pomembne učinke in da je prosti pretok kapitala tako dejansko oviran.

Tako različno obravnavanje ne more biti utemeljeno s potrebo po zagotovitvi polne obdavčitve, ki je povezana z ohranitvijo skladnosti davčne ureditve, ker za delničarja ne obstaja neposredna zveza med zadevno davčno ugodnostjo in nadomestitvijo te ugodnosti z določenim davčnim odtegljajem. Poleg tega tako različno obravnavanje ne more biti utemeljeno s prosto presojo držav članic pri vzpostavitvi prehodne ureditve za dolgoročno vzpostavitev skladnosti sistema davka od dohodka nacionalnih pravnih oseb s pravom Skupnosti in odpravo morebitne diskriminacije. Ta prosta presoja je namreč vedno omejena s spoštovanjem temeljnih svoboščin in zlasti s spoštovanjem prostega pretoka kapitala. Tudi če bi bilo mogoče prehodno ureditev, kar zadeva obdavčitev dobičkov, ustvarjenih s prodajo deležev v družbah rezidentkah, razumeti kot legitimno skrb za zagotovitev nemotenega prehoda od prejšnje ureditve k novi, taka okoliščina sama po sebi ne more upravičiti različnega obravnavanja na škodo obdavčitve dobičkov, ustvarjenih s prodajo deležev v družbah nerezidentkah.

(Glej točke 14, 15, 26, 27, 32, 33, 35 in izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonito ravnanje institucij (člen 288, drugi odstavek, ES; Uredba Sveta št. 857/84) (Glej točke od 41 do 43.)

2. Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Mleko in mlečni izdelki – Dodatna dajatev na mleko (Uredba Sveta št. 857/84) (Glej točke 48, 49 in 51.)

3. Pritožba – Pritožbeni razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost –Nadzor Sodišča nad presojo dokazov – Izključitev, razen v primeru izkrivljanja (člen 225 ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točko 58.)

4. Postopek – Obrazložitev sodb – Obseg (Glej točko 70.)

5. Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonito ravnanje institucij (člen 288, drugi odstavek, ES; uredbi Sveta št. 2187/93 in št. 2330/98) (Glej točke 50, 51, 79, 80, 92, 94 in 104.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba, vložena zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. maja 2006 v zadevi Blom proti Svetu in Komisiji (T-87/94), s katero je Sodišče prve stopnje na podlagi člena 178 Pogodbe ES (postal člen 235 ES) in člena 215, drugi odstavek, Pogodbe ES (postal člen 288, drugi odstavek, ES) zavrnilo odškodninski zahtevek za škodo, ki naj bi jo pritožnik utrpel, zato ker mu naj ne bi bilo omogočeno trženje mleka na podlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 857/84 z dne 31. marca 1984 o splošnih pravilih za uporabo dajatev iz člena 5d Uredbe (EGS) št. 804/68 v sektorju mleka in mlečnih proizvodov (UL L 90, str. 13), kot je bila dopolnjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1371/84 z dne 16. maja 1984 o načinu uporabe dodatnih dajatev iz člena 5d Uredbe št. 804/68 (UL L 132, str. 11).

Izrek

Izrek

1) Pritožba se zavrne.

2) J.C. Blomu se naloži plačilo stroškov.