SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. POIARESA MADURA,

predstavljeni 6. maja 2004( )

Zadeva C-72/03

Carbonati Apuani Srl

Proti

Comune di Carrara

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Italija))

„Prosti pretok blaga – Dajatev z enakim učinkom kot carine – Davek na marmor, izkopan na območju občine in odpremljen z njega – Izključno notranji položaj“

1. Vedno pogosteje je Sodišče naprošeno, naj predhodno odloči o uporabi pravil o prostem pretoku blaga glede notranjih položajev v državah članicah. Eno od takih vprašanj, na katero sodna praksa Skupnosti še ni odgovorila, je vsekakor, do kod se razširi področje uporabe prava Skupnosti in kako daleč sega pristojnost Sodišča, da odgovori na vprašanje, predloženo v predhodno odločanje v povezavi s takim položajem. Po mojem mnenju ta zadeva ponuja Sodišču priložnost, da znova preuči to vprašanje.

2. S tem predlogom Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (komisija za davke pokrajine Massa Carrara) (Italija) naproša Sodišče, naj odloči o tem, ali je davek na blago, odposlano z območja občine v državi članici, ki se odmeri na enak način tako za blago, ki je izvoženo v drugo državo članico, kot za blago, ki je odposlano v drugi del iste države članice, združljiv s pravom Skupnosti.( ) Na prvi pogled se zdi smiselno vprašati se, ali je treba razlikovati med primerom, ko so proizvodi obdavčeni zaradi izvoza iz Italije, in primerom, ko so proizvodi obdavčeni zaradi odpreme v druge dele italijanskega ozemlja.

3. Na podlagi sodb v zadevah Lancry in drugi ter Simitzi se odgovor zdi preprost.( ) Če se davek pobere ob prehodu meje, prav notranje, davek lahko pomeni dajatev z enakimi učinki kot carina. V takih okoliščinah ni nikakršne razlike, ali davek vpliva le na trgovino znotraj Skupnosti ali tudi na notranjo trgovino. Dejstvo, da se je meja prestopila, zadošča, da zakonodaja, ki je uvedla davek, kot takšna in v celoti nasprotuje členu 25 ES. Sodna praksa Sodišča torej daje na voljo jasno in preprosto rešitev vprašanja, postavljenega v tej zadevi.

4. Vendar se mi zdi ta rešitev komaj zadovoljiva. Z ustaljeno sodno prakso je Sodišče vzpostavilo načelo, ki je dejansko nasprotno tistemu, ki prevladuje na področju dajatev z enakim učinkom. Glede na sodno prakso se pravila o prostem pretoku blaga ne morejo uporabiti v situaciji, ki vpliva zgolj na notranjo trgovino v državi članici. Čeprav je Sodišče dovolilo izjeme od tega strogega načela, in sicer le v izjemnih primerih, upoštevajoč posebne okoliščine zadevnega primera, se je vedno držalo načela, da se pravila o prostem pretoku blaga ne morejo uporabiti v izključno notranjih položajih.( ) Zato se je treba vprašati, ali je rešitev, sprejeta na področju dajatev z enakim učinkom, vedno upravičena, in če ni, ali ne bi bilo treba sprejeti doslednejšega načina za doseganje enakega rezultata.

I – Pravni okvir, dejstva in vprašanje za predhodno odločanje

5. Sporni davek v tej zadevi je zgodovinska zapuščina. Sled o njem se najde v Notificazione Governatoriale z dne 14. julija 1846, uvedel pa ga je guverner pokrajine Lunigiana Estense. Davek je bil uveden po združitvi Kraljevine Italije kot pristojbina za prevoz marmorja na cestah Carrare s kraljevim dekretom z dne 19. septembra 1860. Z zakonom št. 749 z dne 15. julija 1911 je bil spremenjen v davek na prevoz marmorja, izkopanega v občini.

6. Ta davek zdaj temelji na sestavljenem predpisu. Takrat je edini člen zakona št. 749/1911, katerega določbe so bile spremenjene z zakonom št. 449 z dne 27. decembra 1997, določal:

„V korist občine Carrara se uvede davek na marmor, izkopan na območju občine in odpremljen z njega. Občina davek odmeri in pobere, ko je marmor odpeljan z območja občine, na podlagi posebne uredbe, ki jo sprejme Consiglio Comunale (občinski svet) po posvetovanju s socialnimi partnerji.

Vsako leto občinski svet pri določanju proračuna občine določi stopnjo davka, po kateri se bo ta davek naložil naslednje leto. Kadar pa mora občina izpolniti trajne obveznosti, ki morajo biti plačane iz donosa davkov oziroma zajamčene z njim, lahko Consiglio Comunale vnaprej določi najmanjši znesek tega davka za več let.

Občina lahko po posvetovanju občinskega sveta v skladu z občinskim in pokrajinskim zakonom in na podlagi odobritve Giunta provinciale amministrativa (upravni pokrajinski svet) določi, da se davčni donos porazdeli, in sicer tako, da gre en del za opustitev stroškov ali dajatev za gradnjo in delovanje pristanišča Marina di Carrara, v tem primeru glede na zakon št. 50 z dne 12. februarja 2003, drugi del pa se nameni za prispevke delavcev, zaposlenih v industriji marmorja, v nacionalni delavski zavarovalni sklad.“

7. Ta določba je bila pozneje natančneje opredeljena z dekretom-zakonom št. 8 z dne 26. januarja 1999, s spremembami spremenjenim v zakon št. 75 z dne 25. marca 1999, ki določa:

„Edini člen zakona 749/1911[…] se razlaga v smislu, da se davek, ki ga uvaja, nanaša na marmor in njegove derivate, določa pa se glede na občinske skupne režijske stroške, ki izhajajo neposredno ali posredno iz dejavnosti v krajevni industriji marmorja.“

8. Nazadnje je treba upoštevati tudi uredbo, ki jo je sprejela Comune di Carrara (občina Carrara) dne 23. marca 1999, na podlagi katere občinski svet letno določa stopnjo davka, pri čemer še posebej upošteva okoljsko škodo, ki nastaja zaradi industrije marmorja. Ker pa so katere koli zakonske ali uredbene spremembe, ki so se pojavile v letih 2001 in 2004, nastale po nastanku materialnih dejstev, te niso upoštevne za razčlenitev Sodišča v tej zadevi.( )

9. Iz predložitvenega sklepa izhaja, da je posledica uporabe te določbe ta, da je marmor, izkopan in uporabljen na ozemlju občine Carrara, oproščen davka, medtem ko je marmor, ki se ga uporablja ali predeluje v sosednjih občinah, lahko v celoti ali deloma obdavčen.

10. Dejstva primera so naslednja. Carbonati Apuani Srl je podjetje, katerega dejavnost je izkopavanje in obdelovanje kosov marmorja in izkopavanje zemlje v občini Carrara. Z odločbo o odmeri davka z dne 7. maja 2001 je občina Carrara zahtevala od tega podjetja plačilo zapadlega davka na marmor v zvezi z izvozom iz občine aprila 2001. Podjetje je izpodbijalo to odločbo pred nacionalnim sodiščem, in sicer da je zakonodaja, na podlagi katere se je zahtevalo plačilo, v nasprotju s pravom Skupnosti.

11. Vprašanje, ki ga je postavilo sodišče, ki mu je bila predložena ta zadeva, se nanaša na združljivost te zakonodaje s členi 23 ES, 81 ES, 85 ES in 86 ES.

II – Uvodne ugotovitve

12. Ugotovitve so razčlenjene v tri dele. Ti opredeljujejo okvir, v katerega je umeščeno vprašanje za predhodno odločanje.

A – Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje

13. Komisija v pisnih ugotovitvah poziva Sodišče, naj odloči o dopustnosti vprašanja za predhodno odločanje. Po njenem mnenju bi se bilo treba vprašati, ali ta predlog za sprejetje predhodne odločbe zadovolji zahteve, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča, po katerih je nacionalno sodišče dolžno opredeliti dejanski in pravni okvir, v katerega je umestilo postavljena vprašanja.( )

14. Ta ugovor ni utemeljen. Dejstva ne predstavljajo posebnih težav, in čeprav niso podrobno opisana v predložitvenem sklepu, je popoln opis zlahka mogoč z branjem pisnih ugotovitev, ki so jih predložile stranke v postopku v glavni stvari. Pravni okvir je jasno opisan v predložitvenem sklepu.( ) Torej ne bi bilo primerno zahtevati, da mora imeti Sodišče vse podatke postopka, ki se nanašajo na spor, da lahko poda uporabno razlago, ki se jo od njega zahteva. Pravzaprav je že samo dejstvo, da je bila Komisija sposobna predložiti upoštevna stališča v tej zadevi, dovolj, da se pokaže, da je bil sklep zadostno utemeljen.( ) V tem primeru ima Sodišče potrebne informacije, da odloči o predhodnem vprašanju, ki mu je bilo postavljeno.

15. V smislu vprašanj za predhodno odločanje bi bilo v vsakem primeru nepreudarno, da se razširi podlaga za nedopustnost onstran domnev, v katerih Sodišče ne more obravnavati predmeta spora bodisi zaradi pomanjkanja informacij( ) bodisi zaradi tega, ker je spor umetno zgrajen( ). Tako pravilo preudarnosti se mi zdi skladno z naravo in duhom sodnega sodelovanja, kakor ga določa člen 234 ES, ki temelji na sodelovanju dveh sodišč z namenom reševanja istega spora.

B – Določitev prava, ki se uporabi v tej zadevi

16. Nacionalno sodišče predlaga Sodišču, naj odloči o skladnosti italijanske zakonodaje s členom 23 ES glede carinske unije in s členi 81 ES, 85 ES in 86 ES glede pravil o konkurenci, ki se nanašajo na podjetja.

17. Najprej je treba imeti v mislih, da v okviru postopkov, določenih v členu 234 ES, Sodišče nima pristojnosti odločati o skladnosti nacionalne določbe s pravom Skupnosti. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba vprašanje, postavljeno v tej zadevi, razumeti v smislu, da se od Sodišča zahteva, naj predloži nacionalnemu sodišču elemente razlage prava Skupnosti, tako da mu omogoči presojo skladnosti zakonodaje v zadevi, ki mu je bila predložena.( )

18. Poleg tega je treba omejiti vsebino predloga na prvi del vprašanja.

19. Razlogi za to so očitni. Prvič, člen 86 ES se v tej zadevi ne uporabi, saj sporni ukrep ne zadeva niti javnih podjetij niti izvajanja posebnih ali izključnih pravic, odobrenih podjetjem.

20. Drugič, davek je ukrep države članice, za katerega se člena 81 ES in 82 ES ne moreta uporabiti. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se pravila o konkurenci, ki zadevajo podjetja, ne upoštevajo, če gre za presojo skladnosti zakonodajnega oziroma ureditvenega ukrepa države članice s pravom Skupnosti.( ) Gotovo ni izključeno, da državni ukrep nasprotuje členoma 81 ES in 82 ES, v povezavi s členom 10 ES, če ta ukrep lahko izniči učinkovitost pravil o konkurenci, ki zadevajo podjetja. Tak primer je bil po mnenju Sodišča, če država članica bodisi zahteva ali daje prednost sklepanju sporazumov v nasprotju s členom 81 ES ali okrepi njihove učinke bodisi svoji zakonodaji odvzame uradni značaj, tako da prenese odgovornost za sprejemanje odločitev, ki zadevajo gospodarsko področje, na zasebne trgovce.( ) Dokazana pa mora biti vsaj neposredna povezava med zadevnim ukrepom in nekonkurenčnim ravnanjem podjetja. Pa vendar ni nobenih dokazov za tako povezavo v okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari. V vsakem primeru sama trditev tožnika v postopku v glavni stvari, da „je vplivalo na uresničevanje proste konkurence“, ni zadosten temelj, na podlagi katerega bi lahko sporni davek podredili tem pravilom.

21. Ker členi 81 ES, 85 ES in 86 ES načeloma niso merodajni v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v postopku v glavni stvari, se naj nanje ne bi sklicevali ob presoji, ali je prerekani davek v skladu s pravom Skupnosti.

C – Način obravnavanja pri tem sklepnem predlogu

22. Tako opredeljen se lahko odgovor na postavljeno vprašanje zdi preprost. Razlog za neskladnost takega davka s pravom Skupnosti je v sodni praksi Sodišča značilen. Z uporabo vodilnih načel razlage člena 25 ES, kakor so bila razvita v zgoraj navedenih sodbah Lancry in drugi ter Simitzi, bi ga lahko z lahkoto odpravili. Vsekakor je to način, ki mu bom sledil na začetku.

23. Vendar pa se mi zdi ta način pomanjkljiv. Sodišče se je dosledno držalo tega, da se pravila o prostem pretoku ne morejo uporabiti takrat, kadar so dejstva in učinki omejeni le znotraj ene države članice.( ) Če bi Sodišče potrdilo razlago, podano v zgoraj navedenih sodbah Lancry in drugi ter Simitzi, bi nastala nevarnost nedoslednosti v zadevah, ki se nanašajo na prosti pretok. Menim, da se določbe prava Skupnosti nikoli ne bi smele razlagati tako, da bi se ustvarila nedoslednost v pravnem redu Skupnosti, če je mogoča drugačna razlaga. Torej bi prav to drugačno razlago želel naknadno predlagati Sodišču.

III – Uporaba sodne prakse Sodišča glede dajatev z enakim učinkom, kot ga ima prerekani davek

A – Temelj uporabe pravila v sodbah Lancry in drugi ter Simitzi

24. Ta zadeva ima dobro poznan precedens v zgoraj navedeni zadevi Simitzi. V njej gre za dajatev, ki obdavčuje hkrati proizvode, uvožene na območje, geografsko izolirano od grškega ozemlja, otoke Dodecanese, in na proizvode, izvožene s teh otokov. V skladu z razčlenitvijo, ki jo je razvilo v sodbah Legros in drugi ter Lancry in drugi, je Sodišče v sodbi Simitzi vzpostavilo načelo enakovrednosti med oviro, ki izhaja iz dajatve, naložene na nacionalni meji zaradi izvoza blaga iz celotnega teritorija države članice, in oviro, ki izhaja iz dajatve, naložene na regionalni meji, zaradi odpreme blaga iz ene regije države članice v druge regije iste države.( ) Ker so učinki obeh vrst dajatev enakovredni, morata biti obe tudi na enak način prepovedani.

25. Na podlagi tega načela se lahko brez težav odgovori na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, v smislu, da dajatev, ki jo naloži občina na blago, odpremljeno z njenega ozemlja, pomeni dajatev, ki ima enakovreden učinek kot carina na izvoz, ne samo če je naložena na blago, ki je izvoženo z ozemlja države, ki ji ta občina pripada, ampak tudi če je naložena na blago, ki je namenjeno iz občine v druge dele ozemlja iste države.( )

26. Vendar pa je občina Carrara vložila dva ugovora zoper takšno razčlenitev. Eden je ta, da v nasprotju z okoliščinami, v katerih je zgoraj navedena sodba Simitzi nastala, prerekana dajatev zadeva le en proizvod, marmor iz Carrare, in ne vseh proizvodov, izvoženih iz občine.

27. Prvi ugovor ni utemeljen. Kar zadeva dajatve z enakim učinkom, ni nobene zahteve glede števila proizvodov, na katere se nanaša prerekana dajatev. Takšna zahteva izhaja iz definicije Sodišča o notranji obdavčitvi v smislu člena 90 ES, kolikor se ta izraz nanaša na „celotni razred proizvodov“, ki so lahko predmet „splošnega sistema notranjih dajatev“.( ) Vendar pa to ni pomembno na področju dajatev z enakim učinkom. Na tem področju Pogodba ES poskuša odpraviti vse carinske ovire za trgovino, čeprav se nanaša na en sam proizvod.( )

28. Drugi ugovor temelji na dejstvu, da je površina občine Carrara majhna v primerjavi z regijo v zadevi Simitzi.

29. Tudi ta ugovor ne vzdrži. Sporen v obeh zadevah je ukrep, s katerim je pristojni javni organ postavil carinsko oviro za trgovino. V spornih okoliščinah v zgoraj navedeni sodbi Simitzi je bil ta ukrep preprosto večkrat ponovljen. Vendar pa je za opredelitev spornih ukrepov pomemben samo rezultat takšnega ukrepa; z drugimi besedami, ali obstaja finančna ovira za trgovino znotraj skupnega trga, ne glede na to, kako skromna ali celo majhna je.( ) Torej ni razloga za razlikovanje med dajatvijo, ki jo na podlagi nacionalne zakonodaje določi občinski svet za območje občine, kot je sporna dajatev v tej zadevi, in dajatvijo, določeno za vsak del ozemlja in uvedeno na podlagi uredbe vlade, za katero so pristojni občinski sveti glavnih mest regije, kot je sporna dajatev v zgoraj navedeni zadevi Simitzi.

B – Zavrnitev utemeljitev, na katere se opira obramba

30. Če domnevamo, da je pravilo v zgoraj navedeni sodni praksi Simitzi načeloma uporabno v okoliščinah te zadeve, nam zdaj preostane, da preučimo celoten pomen utemeljitev, na katere se opira občina Carrara pri svoji obrambi. Navedene so tri različne utemeljitve.

31. Prva vrsta utemeljitev se nanaša na domnevne učinke prerekanega davka. Občina meni, da naj ta davek nikakor ne bi imel takega učinka, da bi izkrivljal konkurenco na trgu Skupnosti.

32. Treba pa je upoštevati, da je dajatev z enakim učinkom v smislu Pogodbe opredeljena kot kakršna koli denarna dajatev, ki je naložena enostransko na domače ali tuje blago, ker je to prešlo mejo, tudi če naj ne bi bila naložena v korist države in ne bi imela diskriminatornega ali zaščitnega učinka.( ) Zato ta opredelitev ni odvisna niti od učinkov, ki jih ima lahko dajatev na trgovino znotraj Skupnosti, niti na izkrivljanje konkurence, ki jo lahko ustvari. Iz tega tudi sledi, da je utemeljitev občine, da obdavčeni proizvod ni v konkurenci z drugimi proizvodi z ozemelj zunaj občine, v celoti neupoštevna.

33. Druga vrsta utemeljitev občine temelji na ciljih, ki jih uvedba davka zasleduje. Vztraja pri tem, da je davek namenjen zlasti temu, da se omogoči načrtovanje in popravilo cestne in pristaniške infrastrukture, da se sprejmejo ukrepi za zaščito okolja, da se podpirajo kulturne pobude in, končno, da se financirajo ukrepi socialne pomoči za delavce. To je bila tudi glavna utemeljitev Italijanske republike na obravnavi. Nadaljevala je s tem, da naj bi bile vse te dejavnosti neposredno povezane z marmornim sektorjem in poslovanjem z marmorjem.

34. Vendar pa iz splošne in absolutne narave prepovedi kakršnih koli carinskih dajatev na blagovni promet med državami članicami sledi, da so carinske dajatve prepovedane neodvisno od upoštevanja namena, za katerega so bile uvedene, in ne glede na to, komu je bil ta prihodek namenjen.( ) Tako niti socialni, okoljski, kulturni ali drug namen, zaradi katerega je bil uveden, niti dejstvo, da je prihodek iz tega namenjen industriji marmorja, ne bi mogel preprečiti, da se prerekani davek ne bi opredelil kot dajatev z enakim učinkom, kot ga imajo carinske dajatve, v smislu členov 23 ES in 25 ES.( )

35. Sodišče dovoljuje zgolj eno izjemo od načela prepovedi vseh dajatev z enakim učinkom. Priznava, da „ni nemogoče, da se v nekaterih primerih določena storitev, ki je bila dejansko opravljena, v določenih okoliščinah lahko nadomesti s sorazmerno protistoritvijo“.( ) Vendar pa bi v takšnih primerih morala biti storitev dejansko opravljena, posamično dodeljena zadevnim gospodarskim subjektom, znesek naložene dajatve pa bi moral biti natančno sorazmeren s storitvijo.( ) Če je tem kumulativnim predpostavkam zadoščeno, se naložene dajatve lahko legitimno ne obravnava kot zgolj zaščitnega ukrepa zadevne države članice.

36. Nacionalno sodišče odloči, ali so te predpostavke v tem primeru izpolnjene. Vendar je treba izpostaviti tudi glavne dele razlage, ki lahko koristijo pri presoji, če se jih lahko najde v dokumentih, ki so bili predloženi Sodišču. Medtem ko se občina sklicuje na prednosti, ki izhajajo iz odstopanja od predpisa, hkrati v svojih ugotovitvah priznava, da iz zakona št. 75/1999, ki vsebuje avtentično razlago zakona, ki uvaja prerekano dajatev, jasno izhaja, da gospodarski subjekti v sektorju niso „neposredni upravičenci do prihodka iz dajatve“( ). Posredno naj bi bil davek namenjen interesu, ki ga uživajo vsi gospodarski subjekti v tej industriji. Najprej se je treba prepričati, ali je prihodek iz tega davka dejansko namenjen za stroške, povezane z marmornim sektorjem. Kakorkoli, tudi če domnevamo, da je to tako, naj bi bila domnevna prednost, ki izhaja iz tega davka, v vsakem primeru namenjena splošnemu interesu vseh izvoznikov in ni storitev, ki je bila dejansko in posamično opravljena.( ) Ta sklep je podkrepljen z dejstvom, da je dajatev, ki bremeni izvoznike, določena zgolj glede na količino marmorja, ki je namenjen za prevoz. Torej je jasno, da dajatev nima nobene zveze z dejanskimi stroški poljubne storitve, opravljene posamično.( )

37. Iz te razčlenitve sledi, da nobena od utemeljitev, na katere se opira obramba občine Carrara, ne more biti sprejeta.

C – Zavrnitev opredelitve davka kot notranjega davka

38. Nazadnje občina Carrara predlaga, da se prerekani davek opredeli kot notranji davek v smislu člena 90 ES. Njena utemeljitev primarno temelji na dejstvu, da na ozemlju občine ne ostane nič proizvedenega marmorja ali vsaj ne znatna količina. Iz tega naj bi logično sledilo, da se mora davek razumeti kot splošno notranjo dajatev, kjer se izvzame samo marmor, ki je namenjen, da ostane v občini. Poleg tega naj bi se obdavčil enako in na isti stopnji prodaje tako marmor, ki ostane na italijanskem ozemlju, kot tudi izvožen marmor. Ker taka ureditev ne pomeni diskriminacije, bi jo bilo treba obravnavati, kot da je skladna z določili Pogodbe.

39. Ta utemeljitev ni prepričljiva. Po eni strani je med strankama sporno, če je količina krajevne proizvodnje, namenjene, da ostane na ozemlju občine, dejansko zanemarljiva. Na drugi strani pa taka sporna točka nima nobene zveze z uvrstitvijo prerekanega davka. Glede na ustaljeno sodno prakso se člen 90 ES nanaša na denarne dajatve, ki se nanašajo na splošni sistem notranjih dajatev, ki se jih sistematično uvaja po enakih merilih tako za domače kot za uvožene proizvode.( ) Vendar obstaja stična točka v tej zadevi, in sicer da blago, ki je proizvedeno na ozemlju občine Carrara in ki tam ostane, ni predmet prerekanih dajatev. V nasprotju s tem, kar sta občina Carrara in Italijanska republika navedli na obravnavi, je namembni kraj proizvodov odločilni pogoj za zavezanost plačilu davka. Za obdavčitev ne zadostuje, da je marmor izkopan v občini. Poleg tega mora biti marmor v surovi ali v obdelani obliki od tam tudi odpremljen. Besedilo prerekane zakonodaje torej jasno pove, da je obdavčljivi dogodek prehod občinskih meja. Torej je bil ta davčni ukrep uveden izrecno z namenom za odpremljeno in izvoženo blago. To je objektivno merilo, ki je bilo osnova za ta davek. Dejstvo, da je količina proizvodov, ki niso namenjeni za izvoz, majhna, nima nobene zveze z naravo te ureditve, ki je sama upoštevna za namene zadevne opredelitve.

40. Vendar če se domneva, da je to, da se zadevni proizvod ne uporablja in porabi krajevno, upošteven dejavnik v tej razčlenitvi, v nasprotju od ravnokar zatrjevanega, ali bi občina lahko utemeljno trdila, da to pomeni, da ima sporni davek naravo notranjega davka.

41. O tem je treba zelo dvomiti. Res je, da je Sodišče zavzelo stališče, da kadar je proizvod, uvožen iz druge države članice, obdavčen, samo dejstvo, da identičen ali podoben domači proizvod ne obstaja, ni dovolj, da dajatev ne bi bila več v dosegu člena 90 ES, če se sporna dajatev navezuje na splošni sistem notranjih dajatev.( ) V takem primeru bo dajatev opredeljena kot dajatev z enakim učinkom, če je jasno, da je dajatev dejansko namenjena temu, da izrecno obdavči uvožene ali izvožene proizvode.( ) Pregled strukture prerekanega davka v tem primeru ne pušča nikakršnega prostora za kakršne koli resne dvome o namenu ali cilju zakonodaje, ki ga je uvedla.( ) Tak davek se posebej nanaša na izvožene proizvode. Zato se naj ne bi mogel opredeliti kot notranji davek v smislu člena 90 ES.

42. V teh okoliščinah trditev, da davek vpliva na italijanske proizvode in izvožene proizvode na enak način in na isti stopnji prodaje, ni upoštevna. Če domnevamo, da se člen 25 ES nanaša na dajatve, naložene na blago, ko preide občinsko mejo, ki je notranja meja države članice, se ne sme primerjati italijanskih proizvodov in izvoženih proizvodov, temveč proizvode, ki so namenjeni, da ostanejo na delu italijanskega ozemlja, in proizvode, odpremljene s tega dela ozemlja. S tega stališča davek na odpremljeni marmor očitno ogroža carinsko območje Skupnosti in pomeni kršitev člena 25 ES.

43. Iz zgoraj navedenih ugotovitev sledi, da prerekani davek kot tak spada med dajatve z enakim učinkom kot carina, ne glede na to, ali vpliva na domačo trgovino ali trgovino Skupnosti. Zato naj se ne bi izmuznil načelu, predpisanemu v Pogodbi, da so take dajatve prepovedane.

IV – Drugi način

A – Slabosti „rešitve Lancry“

44. Rešitev, ki temelji na veljavni sodni praksi Sodišča, zlasti zgoraj navedena zadeva Lancry in drugi, pomeni prednost, ker zagotavlja poenotenost skupnega carinskega območja in tako poenoteno uporabo določb Pogodbe, ki se nanašajo na carinsko unijo. Navsezadnje, kot je izpostavil generalni pravobranilec Tesauro v sklepnih predlogih v zadevi Lancry in drugi, bi bilo paradoksalno, da bi se dovolilo, da na enotnem trgu prevlada situacija, kjer so „omejitve trgovine med Portugalsko in Dansko prepovedane, medtem ko se omejitve trgovine med Neapljem in Kaprijem ne upoštevajo“.( ) Po drugi strani pa ima tudi pomembne slabosti. Menim, da so glavne tri med njimi.

45. Prvič, temelji te sodne prakse ostajajo šibki. To je takoj razvidno iz prebiranja določb Pogodbe, na katerih ta sodna praksa temelji. Člena 23 ES in 25 ES Pogodbe poskušata odstraniti carinske omejitve trgovine med državami članicami. Te določbe naj se torej ne bi uporabile za trgovino med deli ozemlja ene države članice.

46. Sodba Lancry nedvomno temelji na ideji, da po sami naravi tranzitni davek spodkopava „enotnost carinskega območja Skupnosti“( ). To je lahko res v teoriji, vendar vodi do nevzdržnih posledic v praksi. Člen 23 ES pomeni le izraz želje držav ustanoviteljic Skupnosti, da omejijo države članice pri uporabi njihove pristojnosti v carinskih zadevah. Vendar s tem niso imele namena odvzeti tem državam članicam pristojnosti, da urejajo situacije, ki se nanašajo izključno na njihovo ozemlje. Vendar je Sodišče iz načela o prostem pretoku, ki ureja izključno transnacionalne situacije, dejansko izvedlo načelo, ki ureja čezmejne situacije, in s tem obravnavalo regionalne meje na enak način kot nacionalne meje.( ) Vendar pa je carinska unija zlasti in predvsem sistem za prosti pretok med državami članicami in ne sistem za prehod notranjih meja. Z enakim obravnavanjem obojega je Sodišče prisiljeno uporabljati načelo prostega pretoka pri dajatvah, ki se jih naloži v primeru situacij, ki nimajo nobene zveze s tem načelom.

47. Drugič, zgoraj navedena sodba v Lancry in drugi ter navezujoča se sodna praksa izpostavljajo Sodišče nedoslednosti. Navsezadnje je bilo za pričakovati, da se bo „rešitev Lancry“ razširila na vse zadeve, povezane z določbami o prostem pretoku.( ) Ni bilo razloga, zakaj se ne bi moglo razlogovanje, uporabljeno v tej zadevi, ponoviti v povezavi z drugimi omejitvami trgovine. Namesto škode za enotnost carinskega območja Skupnosti bi bila škoda za notranji trg( ) ali celo za ekonomsko enotnost, ki izhaja iz ekonomske in monetarne unije, zadostni temelj, na podlagi katerega bi lahko izpodbijali take omejitve.( ) Te okoliščine bi teoretično lahko imele enake praktične učinke. Vendar pa to ni bila rešitev, ki jo je sprejelo Sodišče. Na vseh teh področjih je izbralo, da obdrži tradicionalno načelo o neuporabnosti pravil o prostem pretoku za izključno notranje položaje.

48. Tako obstaja navidezno neutemeljeno protislovje med smerjo, ki jo je Sodišče ubralo v povezavi z dajatvami z enakim učinkom, in smerjo, ki jo Sodišče na splošno zavzema na drugih področjih.( ) Nedavna sodna praksa nedvomno pomaga zmanjšati prepad med carinsko unijo in drugimi sistemi prostega pretoka. Sodišče je pred kratkim poskušalo svojo pristojnost glede uporabe prava Skupnosti razširiti na notranje položaje, ki bi lahko bile povezane s položaji, ki sodijo v pravo Skupnosti.( ) Vendar pa ob tisti priložnosti Sodišče ni podvomilo o načelu neuporabnosti prava Skupnosti za izključno notranje položaje. Po mojem mnenju želja Sodišča, da se loči od tega načela, izraža utemeljen pridržek, povezan z nevarnostjo arbitrarne razširitve obsega prava Skupnosti.

49. Končno, zadnja utemeljitev, ki naj bi zagotovila v tej zadevi opustitev „rešitve Lancry“, je, da obstajajo tehtni razlogi, naj se vrne k prevladujoči sodni praksi glede ukrepov z enakim učinkom. Prvič, sodna praksa je dosledna glede besedila in duha pravil o prostem pretoku, ki ne veljajo za izključno notranje položaje. Drugič, moje mnenje je, da izraža splošnejšo željo Sodišča, da ne razlaga pravil o prostem pretoku blaga v luči načela svobodnega opravljanja dejavnosti. Eden od bistvenih razlogov za omejevanje področja uporabe pravil o prostem pretoku na transnacionalne situacije je, da bi se ti morali uporabljati zgolj z namenom liberalizacije trgovine.( )

50. Zdi se mi, da vsi ti razlogi napotujejo na uporabo novega načina lotevanja, čeprav se nikakor ne podvomi o legitimnih zahtevah, ki so vodile k pravilu v sodbi Lancry in drugi.

B – Mogoče rešitve

51. S tradicionalnega stališča bi bil prerekani davek opisan kot davek z zapleteno strukturo, ki se jo lahko razstavi na več različnih delov, od katerih bi nekateri lahko sodili na področje uporabe pravil Skupnosti o prostem pretoku, drugi pa ne. To pomeni, da mora biti sporna zakonodaja obravnavana kot celota, ampak na različne načine glede na to, ali ima učinek na trgovino znotraj Skupnosti ali ne.( )

52. Če se nanaša na proizvode, izvožene z italijanskega nacionalnega ozemlja, je prerekani davek predmet prepovedi, predpisane v členu 25 ES. Za ta del nacionalne zakonodaje se torej uporabi razčlenitev, predstavljena v točkah od 24 do 43 teh sklepnih predlogov. Vendar pa, kolikor se nanaša na proizvode, ki ostanejo v Italiji, pade sporna zakonodaja iz sistema carinske unije Skupnosti.

53. V tem pogledu ima Sodišče v teoriji na voljo tri rešitve.

54. Prva rešitev bi bila, da se ponovno vzpostavi načelo, da se pravo Skupnosti ne uporabi za dajatve, ki jih naloži država članica v okviru notranje trgovine na njenem ozemlju. Sodišče bi torej zavzelo stališče, ki mu je naklonjen generalni pravobranilec Tesauro v sklepnih predlogih v navedeni zadevi Lancry in drugi.

55. Po mojem mnenju je ta rešitev dovzetna za kritike, ker zanemarja legitimne skrbi, ki so spodbudile „rešitev Lancry“. Te se nanašajo, prvič, na praktične težave, ki vključujejo opredelitev izvora ali namembnega kraja proizvodov, ki se gibljejo znotraj Skupnosti.( ) Nanašajo se tudi na težave, ustvarjene s tem, kar je znano kot „nasprotna diskriminacija“( ). To se nanaša predvsem na primere, kjer se državljani države članice, ki niso izkoristili s Pogodbo določene svobode gibanja, znajdejo v manj ugodnem pravnem položaju kot državljani, ki so izvajali pravice iz teh svoboščin. Kot je znano, je Sodišče iz neupoštevanja teh primerov izdelalo pravilo na podlagi tega, da so izključno notranji položaji izključeni iz obsega uporabe prava Skupnosti.( ) Torej mora izključno Sodišče odločiti o takih položajih.( ) Vendar pa ima lahko izjava Sodišča o nepristojnosti tak učinek, da ostane nacionalno sodišče brez moči, kadar se sreča z diskriminatornimi položaji, ki izvirajo iz uporabe prava Skupnosti.( ) Težko je priznati, da pravo Skupnosti zanemarja položaj, ki ga je to pravo samo pomagalo ustvariti. V podobnih primerih je pravo Skupnosti ustvarilo problem, ki ga nacionalno pravo ne bi poznalo in brez dvoma ne dopuščalo, če ne bi bilo prava Skupnosti, in glede katerega je lahko nacionalno pravo nemočno.

56. Da bi se preprečile te težave, bi bila druga mogoča rešitev podobna tisti, sprejeti v sodbi Sodišča v zadevi Guimont( ), za notranji del davka. Sodišče bi torej predlagalo, da naj bi nacionalno sodišče preneslo rešitev, ki temelji na prepovedi dajatev z enakim učinkom, na položaje, kjer nacionalno pravo zadevne države članice zahteva, naj ima nacionalni izvajalec korist od enakih pravic, kot bi jih imel izvoznik po pravu Skupnosti v enakem položaju. Čeprav bi bila z vidika uporabe prava Skupnosti obravnavana drugače, bi bila oba dela zakonodaje na ta način, neposredno ali posredno, obravnavana glede na enaka načela, namreč glede na načelo prostega pretoka blaga.

57. Čeprav je ta rešitev bolj zaželena od prejšnje, se mi ne zdi, da bi bila v celoti zadovoljiva. Prvič, s tem da se skuša doseči razširitev pristojnosti Sodišča v kontekstu predloga za sprejetje predhodne odločbe, se lahko doseže učinek širitve obsega prava Skupnosti na način, ki ga je težko nadzirati. Sodba Guimont je napisana v zelo širokih pojmih. Na podlagi tega besedila skoraj ni stanja, ki ne bi spadalo v pristojnost Sodišča ali na katero pravo Skupnosti ne bi vplivalo, čeprav posredno. Navsezadnje je dovolj, da je mogoče sporno stanje povezati z vprašanjem, ki se nanaša na razlago prava Skupnosti, ki ni zelo očitno brez namena. Dalje take povezave očitno ni težko narediti, zlasti ker mora načeloma nacionalno sodišče samo določiti pomembnost in potrebnost predloga za sprejetje predhodnega vprašanja.( ) Drugič, učinkovitost te rešitve temelji na pogoju, da bi moralo nacionalno pravo ponujati državljanom v izključno notranjem položaju iste pravice, kot jih ponuja pravo Skupnosti.( ) Torej je rešitev kakršnih koli primerov nasprotne diskriminacije odvisna od pravnih sredstev nacionalnega prava in od možnosti, ali so ustrezna sredstva na voljo. Iskanje takih sredstev lahko v določenih primerih naleti na ovire, prirojene naravi zadevnega pravnega sistema.( )

58. Iz tega razloga bi po mojem mnenju dal prednost tretji rešitvi, ki bi pomenila dvojno prednost ohranitve načela o neuporabljivosti pravil o prostem pretoku v izključno notranjem položaju, pri čemer bi se upoštevale težave, ki jih lahko povzroči to načelo v praksi. Rešitev je v tem, da se razlikuje med sporno nacionalno zakonodajo in notranjimi položaji, ki lahko izhajajo iz nje. Medtem ko prvo deloma sodi v obseg določb Skupnosti o carinski uniji, zadnje nikakor ne. Vendar iz tega ne sledi, da so v celoti izvzeti s področja uporabe prava Skupnosti. Zdi se mi, da „preostali“ položaji, ki so podvrženi učinkom uporabe pravil Pogodbe v zakonodaji, ki jih ureja, sodijo v obseg splošnih načel prava Skupnosti.

C – Predlagana rešitev

59. Za namene te razčlenitve predlagam, da je treba vprašanje, ali se pravo Skupnosti uporabi za notranje položaje, kot je ta v tej zadevi, razlikovati od vprašanja, po katerem je instrumente prava Skupnosti mogoče uporabiti v teh položajih, saj ti vprašanji povzročata različne probleme.

1. Uporabnost prava Skupnosti v situacijah, kot je zadevna

60. Pomembno je upoštevati načelo, da je vsaka država članica znotraj omejitev njenih obveznosti, ki izhajajo iz pravil Pogodbe, prosta pri vzpostavitvi davčnega sistema, ki se ji zdi najustreznejši v povezavi z vsakim proizvodom.( ) Sploh ne smemo dvomiti o dejstvu, da država članica obdrži davčno pristojnost v zvezi z notranjimi davki. Vendar to ne pomeni, da je notranji položaj, ki je rezultat uporabe pravil Pogodbe v zvezi z davčno zakonodajo, v celoti zunaj obsega prava Skupnosti.

61. Tu obravnavamo nacionalno zakondajo, katere obseg se je zmanjšal kot rezultat uporabe pravil o prostem pretoku, ki pa vseeno ustvarja številne situacije, ki so sporne z vidika prava Skupnosti. Na eni strani se nacionalna zakonodaja ne sme uporabiti v korist sistema Skupnosti o prostem pretoku, če ta vpliva na trgovino v Skupnosti. Na drugi strani pa se uporaba nadaljuje, če vpliva na izključno notranji položaj. Odvisno od njihovega namembnega kraja bodo proizvodi, ki jih pokriva ta zakonodaja, predmet različnih sistemov. Ob tem lahko pride do diskriminacije, ki jo povzroči izmenična uporaba določb Skupnosti ali nacionalne zakonodaje v očitno podobnih položajih.( ) Torej se bosta v tej zadevi uporabili različni pravili, odvisno od namembnosti proizvodov, čeprav gre za enako stanje odpreme proizvodov z ozemlja občine države članice.

62. V tej zadevi diskriminacije ne povzroča niti nacionalna zakonodaja niti pravo Skupnosti. Je rezultat delne uporabe prava Skupnosti v zvezi s sporno nacionalno zakonodajo. Čeprav ni bila namerna ali predvidena, je ta položaj neizogibna posledica uporabe prava Skupnosti. Čeprav v bistvu sodi v obseg nacionalnega prava, je ta položaj ravno tako „preostali“ položaj z vidika prava Skupnosti. Kot posledica učinkov, ki jih je prostovoljno ali neprostovoljno ustvarila, postane pravo Skupnosti eden od sestavnih delov položaja.

63. Mogoče je, da se ta zapleteni odnos ne obravnava kot dejavnik materialne povezave s pravom Skupnosti, ki je dovolj močan, da se šteje, da za ta položaj velja pravo Skupnosti. Načeloma ne zadošča, da položaj izvira iz uporabe prava Skupnosti, da se zanj uporablja to pravo. Treba je tudi dokazati, da krši enega od posebnih namenov Pogodbe. To je bil tradicionalen primer, kadar je zadevni položaj ustvaril prepreko v trgovini znotraj Skupnosti.( ) V teh primerih se položaj lahko presodi ob upoštevanju določb o temeljnih svoboščinah in cilja zaščite skupnega trga. Vendar so bili cilji Pogodbe zdaj razširjeni. Menim, da je zdaj očitno eden od temeljnih ciljev Skupnosti zagotoviti, da nobena vrsta diskriminacije ne sme nastati kot rezultat uporabe lastnih pravil.( ) Posledično je vedno treba zagotoviti, kolikor je mogoče, da uporaba pravil Skupnosti ne povzroči kršitev načela prepovedi diskriminacije.

64. Tak položaj, na katerega se nanaša ta zadeva, je povezan s pravom Skupnosti tako v načinu, po katerem je nastal, kot tudi v njegovih učinkih. Torej naj zato ne bi bil izključen iz okvira prava Skupnosti.

2. Instrumenti prava Skupnosti, uporabni za ta položaj

65. Instrumenti, ki so sami po sebi na voljo tej relativni razširitvi obsega prava Skupnosti, so splošna načela prava Skupnosti. Ta načela so temeljna pravila pravnega reda Skupnosti. Zagotavljajo objektivni okvir za vsa pravila in stanja, za katera lahko velja pravo Skupnosti.( ) Torej se uporabljajo bodisi kot merilo za presojo veljavnosti aktov Skupnosti bodisi kot merilo za razlago aktov in stanj, ki sodijo v obseg prava Skupnosti. Z vidika na zadnje omenjenega je treba obravnavati običajni stavek Sodišča v smislu, da je treba utemeljitev, ki jo poda država članica za nacionalni ukrep, za katerega je verjetno, da bo omejil temeljne svoboščine, zagotovljene s Pogodbo, „razlagati v luči splošnih načel prava in še posebej temeljnih pravic“( ). Zdi se mi, da je popolnoma mogoče razširiti ta stavek na presojo preostalih položajev, kot so ti, opisani zgoraj, če se ugotovi, da ta položaj sodi v obseg prava Skupnosti.

66. To presojo bodo izvedle pristojne nacionalne oblasti. Te imajo na voljo glede uporabe sredstev, ki jim jih daje na voljo pravo Skupnosti, očitno širši obseg presoje. To izvira iz dejstva, da morajo upoštevati število posebnih in konfliktnih interesov v popolnoma notranjem okviru. Nacionalno sodišče, ki je obravnavalo primer, je očitno v najboljšem položaju, da opredeli, ali v tem primeru obstaja diskriminacija. V situaciji, kot je zadevna, bo nacionalno sodišče na primer moralo ugotoviti, da je različna obravnava proizvodov, ki ostajajo na nacionalnem ozemlju, in proizvodov, ki so namenjeni za izvoz, utemeljena. Vendar se lahko zgodi, da nacionalno sodišče ne zagotovi sredstev za opredelitev in odpravo diskriminacije.( ) V teh okoliščinah se mi zdi edino pravilno, da pravo Skupnosti nacionalnemu sodišču da na voljo pravna sredstva.

67. Načela, uporabna v takšnih okoliščinah, vključujejo zlasti splošno načelo prepovedi diskriminacije, ki ga je Sodišče postavilo kot temeljno načelo prava Skupnosti.( ) V skladu z običajnim naziranjem je to načelo preprost „funkcionalni podaljšek“ pravil o prostem pretoku.( ) Kadar sodna praksa Skupnosti uporablja to načelo, je splošno pravilo, da se zaščiti svoboščine, določene s Pogodbo. V skladu s klasično doktrino Sodišča je to načelo namenjeno kot instrument za doseganje ekonomskih svoboščin, ki jih ščiti Pogodba.( )

68. Zdaj se zdi primerno, da se temu načelu prizna neodvisen obstoj in podeli samostojen položaj. Lahko priznamo, da uporaba ekonomskih svoboščin ni več nujen pogoj za uporabo načela prepovedi diskriminacije. To je logičen zaključek, ki sledi iz sodbe Martinez Sala, če se ga bere v luči sodbe Baumbast in R.( ) V zadevi Martinez Sala je Sodišče poskrbelo, da ni upoštevalo uporabe načela prepovedi diskriminacije v zvezi z izvajanjem gospodarske dejavnosti. Iz zadeve Baumbast in R sledi, da pravice, ki izvirajo iz evropskega državljanstva, spadajo neposredno v osebnostne pravice državljanov države članice kot državljanov Unije. Med temi pravicami je pravica, da nisi podvržen neutemeljeni diskriminaciji.( )

69. Pri tem ne gre za razširitev obsega prava Skupnosti na vse nacionalne situacije, ki so potencialno diskriminatorne. Nič bolj kot določbe Pogodbe glede prostega pretoka ali določbe o državljanstvu Unije( ) načelo prepovedi diskriminacije ni namenjeno temu, da bi razširilo stvarno veljavnost prava Skupnosti na notranje položaje, ki nimajo nobene zveze s pravom Skupnosti.( ) Vendar menim, da, razen če je utemeljeno, ne bi smelo priti do diskriminacije državljana zaradi izvora ali namembnosti proizvodov v preostalem položaju, ki izvira iz prava Skupnosti. Tak državljan mora imeti možnost, da je deležen zaščite Skupnosti ne z uporabo pravil o prostem pretoku, temveč s sklicevanjem na načelo prepovedi diskriminacije.

3. Zaključek razčlenitve

70. Če povzamemo skupaj to razčlenitev v povezan izrek, iz tega sledi:

1. Dajatev, kot je sporni davek, pomenia dajatev z enakim učinkom kot carina, če obdavčuje proizvode, izvožene z ozemlja države članice.

2. Kakršni koli položaji, ki izvirajo iz uporabe člena 25 ES v zvezi s spornim davkom, se morajo, kadar se nanašajo na proizvode, ki so namenjeni, da ostanejo na nacionalnem ozemlju, presoditi v luči splošnih načel prava Skupnosti in zlasti načela nediskriminacije.

71. Ne glede na to, ali bo Sodišče sledilo temu predlogu ali ne, bi predlagal, da sprejme rešitev, ki bo ponovno vzpostavila doslednost med področjem dajatev z enakim učinkom in drugimi področji prostega pretoka. Če bo Sodišče sledilo mojemu predlogu, lahko upravičeno pričakuje dve prednosti. Prvič, lahko bo obdržalo načelo, da se pravila o prostem pretoku ne uporabljajo za položaje, ki nimajo nikakršne povezave s stanji, za katera so bila ta pravila namenjena. Drugič, z upoštevanjem omejitev pristojnosti, ki jih je že določilo na podlagi zgoraj navedene sodbe Guimont, bi Sodišče lahko oskrbelo nacionalna sodišča z učinkovitimi instrumenti za reševanje spornih položajev, ki izhajajo iz uporabe prava Skupnosti.

V – Časovni učinki predhodne odločbe

72. Če Sodišče odloči, da davek na marmor ni združljiv s pravom Skupnosti, občina Carrara zahteva, da se časovni učinki odločbe omejijo na prihodnost. V tem pogledu opozarja, prvič, na negotovost v zvezi s pravnim okvirom, ki velja za zadevni davek, in, drugič, na resne finančne posledice, ki jih lahko ima taka odločba za občino.

73. Pravilo, ki ga Sodišče razlaga na podlagi člena 234 ES bi nacionalno sodišče lahko in moralo uporabiti tudi za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana pred sodbo, ki odloča o zahtevi za razlago.( ) Torej lahko Sodišče le v izjemnih okoliščinah iz razlogov pravne varnosti z učinkom za vse prizadete omeji možnost, da se sklicujejo na določbo, ki jo je razlagalo tako, da je podvomilo o pravnih razmerjih, ki so nastala v dobri veri.( )

74. V tej zadevi je razčlenitev pokazala, da ni nikakršne objektivne negotovosti o obsegu člena 25 ES. Predložen ni bil noben bistven dokaz, na podlagi katerega bi lahko podvomili o nezdružljivosti takega davka s pravom Skupnosti. Edine izjeme od zgoraj navedenega so tisti primeri, v katerih je bil davek terjan, preden je bila zgoraj navedena sodba Legros in drugi izdana. Do razglasitve te sodbe je občina lahko utemeljeno obravnavala davek kot združljiv s pravom Skupnosti, vsaj če je popolnoma obdavčil notranjo trgovino. Vendar bi morala razčlenitev, izpeljana v tisti sodbi, povzročiti resne dvome o veljavnosti spornega davka. Poleg tega je Sodišče to stališče zavzelo tudi v zgoraj navedeni sodbi Simitzi.

75. Ker je sporni davek podoben davku v zadevi Simitzi, se mi zdi razumno, da se način, uporabljen v tisti sodbi, uporabi tudi v tej zadevi. Sodišče bo tako lahko odločilo, da se na določbe Pogodbe, ki se nanašajo na dajatve, ki imajo enak učinek kot carinske dajatve, ne more nihče sklicevati v smislu podkrepitve zahtev za povračila zneskov, obdavčenih s spornim davkom pred 16. julijem 1992, razen upravičencev, ki so pred tem datumom začeli pravni postopek ali podali enakovredno zahtevo.

76. Dodati moram še, kot drugo možnost, da če bi se Sodišče odločilo podpreti razčlenitev, ki jo predlagam, ni nobene potrebe, da bi se sprejela drugačna rešitev v tem pogledu. Prvič, pošteno je upoštevati, da je zgoraj navedena sodba Legros in drugi ustvarila nov pravni položaj na tem področju, ki so ga zadevne stranke lahko upravičeno obravnavale kot stabilnega in jasnega. Drugič, predlagana rešitev ne poskuša doseči rezultata, drugačenega od tistega, ki sledi iz sodbe Simitzi, tudi če pride razčlenitev do rezultata, na kateri temelji rešitev, po novi poti.

VI – Sklepni predlogi

77. Ob. upoštevanju omenjenih ugotovitev predlagam, da bi moralo Sodišče na predhodno vprašanje v tej zadevi odgovoriti tako:

1. Davek, ki ga država članica naloži na blago zato, ker je to blago odpremljeno z ozemlja občine te države članice, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina, če je obdavčeno blago izvoženo v drugo državo članico.

2. Kakršni koli položaji, ki izvirajo iz uporabe določb Pogodbe ES, ki se nanašajo na dajatve z enakim učinkom kot carina v zvezi s spornim davkom, je treba presoditi v luči splošnih načel prava Skupnosti in zlasti načela prepovedi diskriminacije, kadar se nanašajo na proizvode, odpremljene na drugi del nacionalnega ozemlja.

3. Na določbe Pogodbe, ki se nanašajo na dajatve, ki imajo enak učinek kot carinske dajatve, se ne more nihče sklicevati v smislu podkrepitve zahtev za povračila zneskov, obdavčenih s spornim davkom pred 16. julijem 1992, razen upravičencev, ki so pred tem datumom začeli pravni postopek ali so podali enakovredno zahtevo.