ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Družba GSI je pri Tribunale Civile di Modena vložila tožbo, s katero je želela doseči razveljavitev upravne kazni, ker naj bi bilo ime „Salame Felino“ generično in naj bi se že več let uporabljalo v dobri veri zunaj občine Felino, tudi glede kolektivne znamke. Tribunale Civile je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člena 3(1) in 13(3) Uredbe (ES) št. 2081/92 (sedaj člena 3(1) in 13(2) Uredbe (ES) št. 510/06) v zvezi s členom 2 zakonske uredbe109/92 (člen 2 Direktive 2000/13/ES) razlagati tako, da je treba označbo za živilo, ki vsebuje geografske opise, za katero je bila na nacionalni ravni ‚zavrnjena‘ ali preprečena predložitev zahteve Komisiji za registracijo kot zaščitene označbe porekla (ZOP) ali zaščitene geografske označbe (ZGO) v smislu navedenih uredb, šteti za generično vsaj v obdobju, v katerem velja navedena ‚zavrnitev‘ ali preprečitev? 2. Ali je treba člena 3(1) in 13(3) Uredbe (ES) št. 2081/92 (sedaj člena 3(1) in 13(2) Uredbe (ES) št. 510/06) v zvezi s členom 2 zakonske uredbe109/92 (člen 2 Direktive 2000/13/ES) razlagati tako, da lahko označbo za živilo, ki omenja kraj in ni registrirana kot ZOP ali ZGO v smislu navedenih uredb, na evropskem trgu zakonito uporabljajo proizvajalci, ki so jo v dobri veri in neprekinjeno uporabljali v daljšem obdobju pred začetkom veljavnosti Uredbe (EGS) št. 2081/92 (sedaj Uredba (ES) št. 510/06) in v obdobju po začetku njene veljavnosti? 3. Ali je treba člen 15(2) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami razlagati tako, da imetnik kolektivne znamke za živilo, ki vsebuje geografski opis, ne more preprečiti proizvajalcem proizvoda, ki ima enake značilnosti, da ga označijo s podobnim imenom, kot je tisto v kolektivni znamki, če so ti proizvajalci tako ime uporabljali v dobri veri in neprekinjeno dalj časa pred registracijo navedene kolektivne znamke?“
Člen 9(2) ureja dostop do pravnega varstva v povezavi z udeležbo javnosti, ki jo ureja Konvencija:

„Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

a) ki imajo zadosten interes oziroma

b) ki trdijo, da je bila kršena njihova pravica, če se to zahteva kot pogoj po upravnem postopkovnem pravu pogodbenice,

dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi določb 6. člena, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.

Kaj sta zadosten interes in kršitev pravice, se določi v skladu z zahtevami notranjega prava in skladno s ciljem te konvencije, da se s to konvencijo daje vključeni javnosti širok dostop do pravnega varstva. V ta namen se za pododstavek a) tega odstavka šteje za zadosten tudi interes vsake nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz petega odstavka 2. člena. Za take organizacije se tudi šteje, da imajo pravice, ki se lahko kršijo v smislu pododstavka b) tega odstavka.

Določbe tega drugega odstavka ne izključujejo možnosti predhodnega revizijskega postopka pred upravnim organom in ne vplivajo na zahtevo, da je treba izčrpati vse upravne revizijske postopke, preden se zateče k sodnim revizijskim postopkom, če je taka zahteva predvidena po notranjem pravu.“
98.

Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev predlagam Sodišču, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Tallinna Halduskohus, odgovori: 1. Člen 6(3) Uredbe Komisije (ES) št. 60/2004 z dne 14. januarja 2004 o prehodnih ukrepih v sektorju sladkorja zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške, uvodna izjava 3 Uredbe Komisije (ES) št. 832/2005 z dne o določitvi presežnih količin sladkorja, izoglukoze in fruktoze za Češko, Estonijo, Ciper, Latvijo, Litvo, Madžarsko, Malto, Poljsko, Slovenijo in Slovaško in člen 4(1) in (2) Uredbe Komisije (ES) št. 1972/2003 z dne o prehodnih ukrepih, ki jih je treba sprejeti v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške ne nasprotujejo določitvi količine presežnih zalog izvajalca tako, da se od dejanskih zalog na dan odštejejo količine za prenos zalog, ki so določene kot povprečne zaloge na dan 1. maja v zadnjih štirih letih pred , pomnožene s koeficientom 1,2, če so v tem izračunu upoštevani povečanje obsega proizvodnje, predelave ali prodaje izvajalca, čas zorenja kmetijskih proizvodov, obdobje oblikovanja zalog in zmogljivost objektov izvajalca za skladiščenje ter drugi dejavniki, neodvisni od njega. Kar zadeva zmogljivost skladiščenja, člena 6(3) Uredbe št. 60/2004 ni mogoče razlagati tako, da povečanje zmogljivosti skladiščenja v letu pred pristopom upravičuje zmanjšanje presežnih zalog kmetijskih proizvodov, ki jih ima izvajalec, neodvisno od njegove gospodarske dejavnosti, količine predelave kmetijskih proizvodov in obsega zalog ustreznih kmetijskih proizvodov v letih delovanja pred 1. majem 2004 in dveh letih po tem datumu. 2. To, da se šteje, da je celota zalog kmetijskih proizvodov izvajalca na dan 1. maja 2004 enaka njegovim presežnim zalogam, je v skladu s ciljem Uredbe št. 1972/2003, če obstajajo dokazi, ki kažejo na to, da je to skladiščenje zalog nastalo zaradi špekulacijskih namenov. 3. S členom 4 Uredbe št. 1972/2003 in členom 6 Uredbe št. 60/2004 se ne nasprotuje sistemu, v katerem mora izvajalec, ki je začel dejavnost s proizvodi manj kot eno leto pred pristopom, dokazati, da je količina njegovih zalog na dan 1. maja 2004 enaka količini zalog, ki jo običajno lahko proizvede, proda ali prenese ali drugače odplačno ali neodplačno pridobi. 4. Če ima izvajalec na dan 1. maja 2004 presežne zaloge, vendar dokaže, da mu trženje presežnih zalog po ni prineslo resničnega dobička, ki bi se izrazil v razliki v cenah, je obračunavanje dajatev na presežne zaloge v skladu z Uredbo št. 1972/2003 in Uredbo št. 60/2004. 5. S členom 10 Uredbe št. 1972/2003 se ne nasprotuje temu, da se dajatve na presežne zaloge od izvajalca izterjajo z odločbo o odmeri dajatve, sprejeto med veljavnostjo Uredbe (30. aprila 2007), če je v skladu z nacionalnim pravom postala za izvajalca obvezujoča šele po koncu veljavnosti Uredbe, z notranjim pravom pa tudi ni določen končni rok za izterjavo dajatev.
67.

Komisija ob sklicevanju na pojasnjevalne opombe, ki jih je izdal Department of Trade and Industry (ministrstvo za trgovino in industrijo), ugotavlja, da je družbeno-politični cilj uredbe „načrtovanje delovne sile“ in preprečitev neugodnega vpliva na pokojnine in druga, z delom povezana izplačila, kar sta cilja, ki sodita v skupino zakonitih ciljev iz člena 6(1) Direktive. Komisija se prav tako sklicuje na številne preudarke in merila, ki jih predložitveno sodišče lahko upošteva pri presoji sorazmernosti obravnavanih pravil (to je: ali so primerna in nujna).
64.

Komisija na podlagi sporočila iz leta 2005 meni, da bi se pavšalni znesek v tem postopku moral izračunati s pomnožitvijo enotne osnove 200 eurov s koeficientoma 10 (za resnost) in 21,83 (za zmožnost plačila), kar da znesek 43.660 eurov za vsak dan zamude pri izvršitvi sodbe v zadevi C-419/03 od dneva razglasitve sodbe v tej zadevi do dneva, ko se sodba v zadevi C-419/03 izvrši v celoti, ali do dneva izdaje sodbe v predloženi zadevi. Komisija prav tako trdi, da Francoska republika ni sodelovala v predhodnem postopku v tej zadevi in poudarja, da Francoska republika ni spoštovala niti lastnega časovnega načrta za prenos Direktive 2001/18 v nacionalno zakonodajo, ki ga je ta država članica izdelala po tem, ko je bilo izdano obrazloženo mnenje v tej zadevi. Komisija opozarja tudi na dalj časa trajajočo neizvršitev prenosa v nacionalno zakonodajo Direktive 2001/18, kar bi Francoska republika morala storiti do 17. oktobra 2002. Štiri leta po tem datumu ni Francoska republika sprejela nobenih ukrepov – z izjemo dekreta št. 2005-51, ki pa ima zgolj postranski pomen –, da bi izvršila sodbo Sodišča v zadevi C-419/03. Komisija trdi, da je zaradi neizvršitve s strani Francoske republike na tem področju nastala precejšnja pravna negotovost. Poudarja tudi pomen Direktive 2001/18, katere namen je varovanje zdravja ljudi in okolja in spodbujanje razvoja biotehnologij in prostega pretoka GSO. Komisija poleg tega trdi, da Francoska republika tudi v številnih drugih primerih ni v celoti prenesla v nacionalno zakonodajo zakonodaje Skupnosti v zvezi z GSO. V zvezi s tem Komisija trdi, da je Sodišče v zadevah C-296/01 ( 31 ) in C-429/01 ( 32 ) ugotovilo, da Francoska republika ni prenesla določenih določb Direktive 90/220 oziroma Direktive Sveta 90/219/EGS. ( 33 ) Dalje, Komisija je pozneje proti Francoski republiki zaradi neizvršitve sodbe v zadevi C-429/01 vložila tožbo na podlagi člena 228 ES. Zadevno tožbo, ki je bila v sodni register vpisana kot zadeva C-79/06, je Komisija pozneje umaknila, ker je Francoska republika izvršila sodbo Sodišča v zadevi C-429/01. ( 34 )
40.

Vendar ne verjamem, da iz te uredbe in zgoraj navedene sodne prakse Sodišča lahko sklepamo, da je treba sam tranzit obravnavati tako, da krši pravice imetnika znamke v tranzitni državi. V zvezi s tem se strinjam s Komisijo, da Uredba št. 3295/94 ureja po eni strani pogoje, po katerih ukrepajo carinski organi, kadar je blago domnevno ponarejeno, ( 25 ) in po drugi strani ukrepe, ki jih sprejmejo pristojni organi glede tega blaga. ( 26 ) Vendar ne zadeva presoje v pravu znamk, ali so bile pravice iz znamke kršene in kdaj gre za uporabo znaka, ki se lahko prepove zaradi kršitve prava znamk.
43.

Glavni cilj tega postopka je torej varstvo proizvajalcev končnih izdelkov v Skupnosti. Vendar bi, kot opozarja Komisija v stališčih, dovolitev tega postopka, ki pomeni odstopanje, če bi se izvajala preveč svobodno, lahko povzročila navzkrižje interesov proizvajalcev končnih izdelkov v Skupnosti in proizvajalcev osnovnih proizvodov v Skupnosti, saj bi bili prvi v škodo drugih v boljšem položaju. Vendar se s postopkom predelave pod carinskim nadzorom med proizvajalci ne želi vzpostaviti taka hierarhija. Nasprotno, carinski zakonik ob upoštevanju nujnega ravnovesja med carinskimi dajatvami in kmetijsko politiko v Skupnosti ( 29 ) določa bolj omejevalne pogoje za izdajo dovoljenja za predelavo pod carinskim nadzorom za proizvode, ki so predmet skupne ureditve trga. Za tovrstne proizvode je namreč v skladu s členom 552 izvedbene uredbe carinskega zakonika obvezno posvetovanje z Odborom. Kot je upravičeno poudarila grška vlada, to ravnovesje omogoča samo razlaga člena 133(e) carinskega zakonika, ki zahteva upoštevanje interesov proizvajalcev surovin in končnih izdelkov.
33.

Predložitveno sodišče poudarja predvsem angleško različico, za katero se zdi, da je uporabila širšo formulacijo v členu 16, točka 4, Bruseljske konvencije kot v členu 16, točke od 1 do 3. V členu 16, točka 4, so navedeni „proceedings concerned with“, medtem ko gre v členu 16, točke od 1 do 3, za„proceedings which have as their object“. Druge jezikovne različice, kot so nemška, francoska, italijanska in nizozemska, te razlike ne poznajo, medtem ko iz angleške različice pomen te različne formulacije ni jasen. Komisija v stališčih podrobno preuči razliko, ki jo je predložitveno sodišče opazilo v angleški različici. Meni, da ta razlika ni pomembna, ker je v drugih jezikovnih različicah ni in ker poleg tega ni nobenega dokaza, da je zakonodajalec s tem želel omejiti pomen člena 16, točka 4. Glede tega se sklicuje na zgoraj omenjeno poročilo Jenard. ( 13 ) V tem smislu se strinjam s Komisijo.
1.

Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem – Neopredelitev navedene napačne uporabe prava – Nedopustnost (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člena 168(1)(d) in 169(2)) (Glej točke 4 [4, 5, 7] in 5.)
Člena 20 in 21 PDEU v povezavi s členoma 7 in 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter členom 4(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC je treba razlagati tako, da je v primeru, v katerem gre za mladoletnega otroka, ki je državljan Unije in na čigar rojstnem listu, ki so ga izdali organi države članice, sta kot starša navedeni osebi istega spola, država članica, katere državljan je ta otrok, dolžna, prvič, temu otroku izdati osebno izkaznico ali potni list, ne da bi zahtevala predhodni vpis rojstnega lista navedenega otroka v nacionalni matični register, in drugič, tako kot vse druge države članice priznati dokument, izdan v drugi državi članici, ki istemu otroku omogoča, da z vsako od teh dveh oseb neovirano uresničuje svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic.
34

Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 392 Direktive o DDV razlagati tako, da izključuje uporabo ureditve obdavčitve marže za dobave stavbnih zemljišč, če so ta zemljišča, ki so bila pridobljena pozidana, od takrat, ko so bila pridobljena, do takrat, ko jih je davčni zavezanec prodal naprej, postala stavbna zemljišča, ne izključuje pa uporabe te ureditve za dobave stavbnih zemljišč, če so se značilnosti teh zemljišč od takrat, ko so bila pridobljena, do takrat, ko jih je davčni zavezanec prodal naprej, spremenile, na primer zaradi parcelacije.
24

Glede pojma „civilne in gospodarske zadeve“ iz člena 1(1) Uredbe št. 1215/2012 je Sodišče že večkrat razsodilo, da zato, da bi se kar najbolj zagotovili enakost in enotnost pravic in obveznosti, ki za države članice in zainteresirane osebe izhajajo iz te uredbe, tega pojma ni mogoče razlagati kot zgolj napotitev na notranje pravo države članice. Navedeni pojem je treba šteti za avtonomen pojem, ki ga je treba razlagati s sklicevanjem na cilje in ureditev navedene uredbe na eni strani ter splošna načela, ki izhajajo iz nacionalnih pravnih ureditev, na drugi strani (sodba z dne 28. februarja 2019, Gradbeništvo Korana, C‑579/17, EU:C:2019:162, točka 46 in navedena sodna praksa).
Sklep Sodišča (osmi senat) z dne 30. marca 2022 –

Orbest

(Zadeva C‑659/21)

„Predhodno odločanje – Člen 99 Poslovnika Sodišča – Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Skupna pravila na področju odškodnine in pomoči potnikom v primerih odpovedi ali velike zamude letov – Člen 5(3) – Izjema od obveznosti zagotovitve odškodnine – Pojem ‚izredne razmere‘ – Tehnična okvara letala zaradi trčenja vozila za prevoz hrane, ki je v lasti tretje osebe, v to letalo, ko je bilo parkirano na letališču“

Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Odškodnina in pomoč potnikom – Odpoved ali velika zamuda leta – Izjema od obveznosti zagotovitve odškodnine – Zahteva – Izredne razmere – Pojem – Tehnična okvara letala, parkiranega na letališču, ki je nastala zaradi trčenja z vozilom za prevoz hrane, ki je v lasti tretje osebe – Vključitev – Ustrezni ukrepi, ki jih sprejme letalski prevoznik, da bi se izognil odpovedi ali veliki zamudi – Preusmeritev potnika – Pogoji – Presoja s strani nacionalnega sodišča

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, uvodne izjave 1, 14 in 15 ter člen 5(3))

(Glej točke od 20 do 27 in izrek.)

Izrek

Člen 5(3) Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba razlagati tako, da je tehnična okvara letala zaradi trčenja vozila za prevoz hrane, ki je v lasti tretje osebe, v to letalo, ko je bilo parkirano na letališču, lahko zajeta s pojmom „izredne razmere“ v smislu te določbe.
1.

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Vročanje sodnih in zunajsodnih pisanj – Uredba št. 1393/2007 – Zavrnitev sprejema pisanja – Pravica, podeljena naslovniku pisanja pod določenimi pogoji – Obveznost organa za sprejem, da navedenega naslovnika obvesti o njegovi pravici z uporabo standardnega obrazca iz Priloge II k navedeni uredbi – Neobstoj diskrecijske pravice – Akt, ki je sestavljen v enem od jezikov, določenih z Uredbo, ali ki ga spremlja prevod v enem od teh jezikov – Nevplivanje (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1393/2007, uvodna izjava 12 ter člena 8(1) in 14 ter Priloga II) (Glej točke 25, od 29 do 32 in od 34 do 40 ter točko 1 izreka.)
5.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja – Zahteva, da je izkrivljanje očitno razvidno iz listin iz spisa (člen 256(1), odstavek 2d, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke od 85 do 89, od 92 do 94 in 101.)
3.

Pritožba – Ureditev predhodne dopustitve – Vprašanje, ki je pomembno za enotnost, doslednost ali razvoj prava Unije – Iz predloga za dopustitev ne izhaja, da je vprašanje pomembno – Nedopustitev (Statut Sodišča, člen 58a; Poslovnik Sodišča, člena 170a(1) in 170b) (Glej točke 24, 28, 30, 31 in od 33 do 35.)
2.

Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov – Razglasitev ničnosti – Pojem – Let, preusmerjen na letališče, ki pokriva isto mesto, naselje ali regijo kot let, za katerega je potnik imel rezervacijo – Izključitev – Pravica do odškodnine iz naslova odpovedi leta – Neobstoj (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, členi 2(l), 5(1)(c), 7(1) in 8(3)) (Glej točke od 20 do 23.)
1.

Začasna odredba – Odlog izvršitve – Začasni ukrepi – Pogoji za podelitev – Fumus boni juris – Nujnost – Resna in nepopravljiva škoda – Kumulativnost – Tehtanje vseh zadevnih interesov – Vrstni red preizkusa in način preverjanja – Diskrecijska pravica sodnika za začasne odredbe (člena 278 in 279 PDEU; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 156(4)(c)) (Glej točke od 26 do 28.)
3.

Pritožba – Ureditev predhodne dopustitve – Pomembno vprašanje za enotnost, doslednost ali razvoj prava Unije – Predlog za dopustitev, ki ne izkazuje pomembnosti vprašanja – Nedopustitev (Statut Sodišča, člen 58a; Poslovnik Sodišča, člena 170a in 170b) (Glej točke od 17 do 19, 21, 23 in 24.)
55

Pritožnica nazadnje trdi, da je Splošno sodišče tako sámo kršilo načelo audi alteram partem s tem, da ji ni omogočilo, da predstavi svoje stališče o upoštevnosti točke 12 sodbe z dne 30. junija 1993, Parlament/Svet in Komisija (C‑181/91 in C 248/91, EU:C:1993:271), na katero se sklicuje točka 30 izpodbijanega sklepa, in sklepa podpredsednice Sodišča z dne 10. septembra 2020, Predstavniki vlad držav članic/Sharpston (C‑424/20 P(R), neobjavljen, EU:C:2020:705), na katero se sklicujeta točki 31 in 32 izpodbijanega sklepa. Splošno sodišče naj s tem ne bi neupravičeno „razširilo“ in „podaljšalo“ samo pravni učinek, ampak tudi kršitve postopka v tem sklepu podpredsednice Sodišča.
37

Ta razlaga bi lahko ovirala transakcije, ki pomenijo goljufijo (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2006, Kittel in Recolta Recycling, C‑439/04 in C‑440/04, EU:C:2006:446, točka 58), s tem da bi med drugim odvzela tržišče blagu in storitvam, ki so bili predmet transakcije, ki je bila del utaje, in je zato del boja proti goljufijam, ki je cilj, ki ga, kot je bilo navedeno v točki 21 tega sklepa, Direktiva 2006/112 priznava in podpira. S tem, da je Sodišče stalno odločalo, da je treba pravico do odbitka zavrniti, kadar je davčni zavezanec vedel ali bi moral vedeti, da s svojo pridobitvijo sodeluje pri transakciji, ki je del utaje, je nujno ugotovilo, da zavrnitev te pravice v teh pogojih ne presega tega, kar je potrebno za dosego tega cilja. Prav tako je nujno odločilo, da take zavrnitve ni mogoče šteti za kršitev načela davčne nevtralnosti, na katero se davčni zavezanec, ki je sodeloval pri davčni utaji, sicer ne more sklicevati z namenom odbitka DDV (glej po analogiji sodbi z dne 28. marca 2019, Vinš, C‑275/18, EU:C:2019:265, točka 33, in z dne 17. oktobra 2019, Unitel, C‑653/18, EU:C:2019:876, točka 33).
(34)

Zagotoviti je treba kontinuiteto med Konvencijo [z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)], Uredbo (ES) št. 44/2001 [Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [navedene] konvencije […] in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
2.

Varstvo potrošnikov – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13 – Področje uporabe – Pogoji, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe ali se nanašajo na ceno ali plačilo in na izmenjane storitve ali blago – Pojem – Pogoji posojilne pogodbe, s katerimi se določi tuja valuta kot obračunska valuta in euro kot plačilna valuta, s čimer je potrošnik izpostavljen valutnemu tveganju – Vključitev – Pogoji – Obveznost zadostitve zahtevam razumljivosti in preglednosti – Obseg (Direktiva Sveta 93/13, člena 4(2) in 5) (Glej točke od 34 do 37, 43 in od 47 do 50 ter točko 2 izreka.)