29.

Tribunale civile di Roma je v sodbi z dne 27. januarja 1989 ugotovilo: „V končni fazi Uredba […] št. 2499/82 podeljuje pravico do pomoči, če se spoštujejo strogo postavljeni roki in pogoji; nespoštovanje teh rokov in pogojev pa povzroči, da se del pomoči ali vsa pomoč, ki je bila izplačana s predujmom, vrne. Na podlagi postopka, ki ga je sprejela Italijanska republika [postopek, ki ga določa člen 9 Uredbe št. 2499/82], so destilaterji prejemniki pomoči, medtem ko so proizvajalci vina in grozdja tisti, ki jim je pomoč v končni fazi namenjena. Iz navedenega izhaja, da je zadevno uredbo mogoče razlagati preprosto in da Sodišču ni treba predložiti vprašanja za sprejetje predhodne odločbe. […] Glede odnosa med Assedile in AIMA [polica za varščino, ki jo je izdala Assedile,] člen 2 splošnih zavarovalnih pogojev predvideva, da Assedile jamči AIMA do višine zavarovanega zneska (to je 1.169.040.262 ITL [603.759 eura]) za povračilo zneskov, ki bi ji jih bila morda dolžna pogodbena stranka [DAI] kot celotno ali delno povrnitev predujma, ki ga je izplačala AIMA, če bi se izkazalo, da ni pravice za izredno pomoč pri destilaciji za celoto ali dela količin, navedenih v predlogu za predplačilo ali v pogodbi za destilacijo. Člen 3 določa, da mora AIMA od DAI zahtevati povračilo neupravičeno prejetih zneskov, ta pa je dolžna izplačati zahtevani znesek v petnajstih dneh. Če po poteku tega roka zahteva ni imela učinka, lahko AIMA zahteva plačilo tega zneska od družbe [Assedile], ki je to plačilo dolžna izvesti v petnajstih dneh po prejemu zahteve, ne da bi lahko temu kakor koli ugovarjala. Na podlagi določbe člena 4 se na družbo [Assedile] v mejah plačanega zneska prenesejo vse pravice, regresi in pravna sredstva, ki jih ima AIMA do pogodbene stranke in njenih pravnih naslednikov. Navedene pogodbene določbe so jasne in se razlagajo preprosto: še posebej je jasno, da je jamstvo dano v korist AIMA in ne v korist drugih oseb, kot so proizvajalci, ter da ti zato nimajo nobene pravice do Assedile glede zajamčenega zneska. Prav tako iz določbe člena 3, ki določa obveznost družbe [Assedile], da plača v petnajstih dneh po prejemu zahteve upravičenca, ki ni prejel plačila, jasno izhaja, da se porok ne more sklicevati na noben ugovor zoper upravičenca. Tudi če bi domnevali, da je pogoj za kakršno koli povračilo ugotovitev, da pravica do pomoči pri destilaciji ne obstaja (v celoti ali delno), ni nobenega dvoma, da je ta pravica ugasnila, ker tožeča stranka DAI ni upoštevala rokov in pogojev, ki jih je določila uredba Skupnosti. Ugotovljeno je namreč, da tožeča destilarna ni izpolnila treh obveznosti iz različnih naslovov: 1. ni izplačala (kot to izhaja iz neobstoja dokazov o plačilu v spisu) minimalne cene proizvajalcem, razen 110.795.870 ITL (57.221 EUR); 2. ni izplačala pomoči proizvajalcem v devetdesetih dneh po sprejetju vina v destilarno (rok, ki se je iztekel junija 1983) in ne glede na to, ali se je to zgodilo, 3. pred 1. junijem 1984 ni predložila dokazov, da je izvršila plačila. Sankcija za opustitev teh obveznosti je, da zavarovanje v celoti zapade. Poleg tega sodišče ne more sprejeti razlogov, ki jih je navedla destilarna, da bi upravičila svoje neplačilo (nemožnost izvedbe plačil zaradi postopka prisilnega upravljanja in zaradi spoštovanja načela enakosti upnikov), ker so se roki za izvedbo teh plačil (junij 1983) in za vrnitev pomoči (julij 1983) iztekli pred dnem, na katerega je bilo odločeno, da predlaga svoje nadzorovano upravljanje (oktober 1983). […] Zato je treba AIMA povrniti, na podlagi prej navedenih določb Skupnosti, znesek v višini 110 % pomoči, izplačane kot predujem, od katerega se odšteje pomoč, katere dejansko izplačilo je bilo dokazano, to je 1.047.084.185 ITL [540.774 EUR] (ves znesek pogodb, za katere ni bil predložen dokaz o plačilu, povečan za 10 % – to je 1.046.277.980 ITL [540.357 EUR], k čemur se prišteje razlika med pomočjo, za plačilo katere je bil predložen dokaz, in pomočjo, izplačano kot predujem, to je 806.205 ITL [416 EUR]). Pripomniti je treba, da DAI ni nikoli izpodbijala teh zneskov: čeprav je zatrjevala, da je izplačala približno polovico prejetih pomoči, ni nikoli zatrjevala, kaj šele dokazala, da je izplačala te pomoči v rokih, ki jih predvideva Uredba št. 2499/82. […] Navesti je treba, da tožeča destilarna ni v položaju, v katerem bi se lahko sklicevala na to, da imajo zadružne vinske kleti, ki so dostavile svoje proizvode, težave z izpolnitvijo svojih terjatev, ker se je sama spravila v položaj, v katerem ni mogla odplačevati terjatev, ker je predlagala stečajni postopek takoj po prejemu pomoči Skupnosti, ki bi jih morala izplačati proizvajalcem. Zadružne vinske kleti lahko, kot tudi porok, če se odloči, da bo uveljavljal regresni zahtevek, dobijo poplačilo svojih terjatev v okviru stečajnega postopka, skupaj z drugimi upniki in v skladu z načelom enakega obravnavanja upnikov.“