ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali lahko imetnik patenta ali [DVC] ali pa njegov upravičenec pravice na podlagi prvega odstavka posebnega mehanizma uveljavlja samo, če je prej izrazil namen za to? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: (a) Kako mora biti ta namen izražen? (b) Ali imetnik oziroma upravičenec teh pravic ne more uveljavljati glede uvoza ali trženja farmacevtskega proizvoda v državi članici, ki je bilo izvršeno, preden je izrazil namen, da bo uveljavljal pravice? 3. Kdo mora na podlagi drugega odstavka posebnega mehanizma predhodno obvestiti imetnika patenta ali [DVC] ali njegovega upravičenca? Zlasti: (a) Ali mora predhodno uradno obvestilo dati oseba, ki namerava uvažati ali tržiti farmacevtski proizvod? ali (b) Ali lahko, če – kot dovoljuje nacionalni regulativni sistem – vlogo za izdajo regulatorne odobritve vloži kdo drug kot nameravani uvoznik, predhodno uradno obvestilo vlagatelja vloge za izdajo regulatorne odobritve učinkuje, če ta oseba ne namerava sama uvažati ali tržiti farmacevtskega proizvoda, ampak bosta nameravani uvoz in trženje izvajana na podlagi odobritve, izdane temu vlagatelju? (i) Ali je kaj drugače, če je v predhodnem uradnem obvestilu navedena oseba, ki bo uvažala ali tržila farmacevtski proizvod? (ii) Ali je kaj drugače, če predhodno uradno obvestilo in vlogo za izdajo regulatorne odobritve poda ena od pravnih oseb v skupini družb, ki tvorijo gospodarsko enoto, uvoz in trženje pa bo izvajala druga pravna oseba v tej skupini na podlagi odobritve, katere imetnica je prva pravna oseba, pri čemer pa v predhodnem uradnem obvestilu pravna oseba, ki bo uvažala in tržila farmacevtski proizvod, ni navedena? 4. Komu je treba poslati predhodno uradno obvestilo na podlagi drugega odstavka posebnega mehanizma? Zlasti: (a) Ali je upravičenec patenta ali [DVC] lahko samo oseba, ki ima v nacionalnem pravu pravico sprožiti postopek za uveljavitev tega patenta ali [DVC]? ali (b) Če skupina družb tvori gospodarsko enoto, ki obsega več pravnih subjektov, ali zadošča, da je obvestilo naslovljeno na pravni subjekt, ki je operativna hčerinska družba in imetnik [DP] v državi članici uvoza, ne pa na subjekt v skupini, ki ima na podlagi nacionalnega prava pravico sprožiti postopek za uveljavitev tega patenta ali [DVC], bodisi ker je ta pravni subjekt mogoče opredeliti kot upravičenca patenta ali DVC bodisi ker se pričakuje, da bo to obvestilo na podlagi običajnega poteka dogodkov posredovano osebam, ki sprejemajo odločitve v imenu imetnika patenta ali DVC? (c) Če je odgovor na četrto vprašanje, točka (b), pritrdilen, ali drugače ustrezno obvestilo postane neustrezno, če je naslovljeno na ,vodjo za regulativne zadeve“ družbe, ki v skupini ni subjekt, ki ima po nacionalnem pravu pravico sprožiti postopek za uveljavitev patenta ali [DVC], ampak je operativna hčerinska družba ali imetnik [DP] v državi članici uvoza, in če oddelek za regulativne zadeve v praksi redno prejema obvestila paralelnih uvoznikov v zvezi s posebnim mehanizmom in drugimi zadevami?“
6

Člen 23 Uredbe št. 1008/2008, naslovljen „Obveščanje in enaka obravnava“, v odstavku 1 določa: „Letalske prevoznine in tarife, ki so na voljo javnosti, zajemajo pogoje, ki veljajo, kadar so ponujene ali objavljene v kakršni koli obliki, vključno na spletu, za zračni prevoz z letališč na ozemlju držav članic, za katere velja Pogodba. Končna cena letalske prevoznine in tarife je vedno navedena in označuje ceno, ki se plača, z vsemi davki, prispevki, dodatnimi dajatvami in pristojbinami, ki so neizogibni in predvidljivi v času objave. Poleg navedbe končne cene, je navedeno vsaj še naslednje: (a) letalska prevoznina ali tarifa; (b) davki; (c) letališke pristojbine, in (d) ostali prispevki, dodatne dajatve ali pristojbine, zlasti tiste, povezane z varnostjo ali gorivom, če so bile postavke iz točk (b), (c) in (d) dodane letalskim prevozninam ali tarifam. Možnost doplačila se sporoči na jasen, pregleden in nedvoumen način ob začetku kupovanja vozovnic, kupec pa sam izbere možnost doplačila.“
3

V uvodnih izjavah 1, 11, 12, 15, 28 in 31 Direktive 2000/78 je navedeno: „(1) Evropska unija v skladu s členom 6 [PEU] temelji na načelih svobode, demokracije, spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter vladavine prava, načelih, ki so skupna vsem državam članicam, ter spoštuje temeljne pravice, ki jih jamči Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[, podpisana v Rimu 4. Novembra 1950,] in kakršne izhajajo iz ustavnih tradicij, skupnih državam članicam, kot splošnih načel prava Skupnosti. […] (11) Diskriminiranje zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti lahko ogrozi uresničevanje ciljev iz Pogodbe o Evropski skupnosti, še zlasti cilje visoke ravni zaposlenosti in socialnega varstva, višanja življenjske ravni in kakovosti življenja, ekonomske in socialne kohezije in solidarnosti ter prostega gibanja oseb. (12) V vsej Skupnosti bi zato morali prepovedati vsakršno neposredno ali posredno diskriminacijo zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti na področjih, ki jih ureja ta direktiva. […] […] (15) Presoja o dejstvih, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da obstaja neposredna ali posredna diskriminacija, je stvar nacionalnih sodnih ali drugih pristojnih instanc, v skladu z nacionalno zakonodajo in prakso. Ti predpisi lahko predvidijo zlasti, da je posredno diskriminacijo mogoče ugotavljati s kakršnimi koli sredstvi, tudi na podlagi statističnih podatkov. […] (28) Ta direktiva navaja posamezne minimalne zahteve, kar daje državam članicam možnost, da uvedejo ali obdržijo ugodnejše določbe. Izvajanje te direktive ne sme služiti za utemeljevanje morebitnega nazadovanja glede na sedanji položaj v posameznih državah članicah. […] (31) Pravila o dokaznem bremenu se morajo prilagoditi, kadar gre za primer evidentne diskriminacije[,] in kadar so predloženi dokazi o takšni diskriminaciji, se zaradi učinkovitosti uporabe načela enakega obravnavanja dokazno breme vrne na toženo stran. Vendar pa dokazovanje, da je tožnik pripadnik določene vere ali da ima določeno prepričanje ali hendikep, da je določene starosti ali spolne usmerjenosti, ni stvar tožene stranke.“
10

Člen XXVIII(1), (3) in (5) GATT iz leta 1994 tako določa: „1. Prvi dan vsakega triletnega obdobja, ki se je začelo 1. januarja 1958 […], bo lahko vsaka pogodbenica (v tem členu imenovana ‚tožeča pogodbenica‘) spremenila ali umaknila koncesijo, navedeno na ustreznem seznamu, priloženem k temu sporazumu, po pogajanjih in soglasju z vsako pogodbenico, s katero je bila ta koncesija prvotno izpogajana, in z vsako drugo pogodbenico, katere interes kot glavnega dobavitelja priznajo pogodbenice (ti dve kategoriji pogodbenic skupaj s tožečo pogodbenico so v tem členu imenovane ‚glavne zainteresirane pogodbenice‘), in s pridržkom tega, da se je posvetovala z vsako pogodbenico, katere bistveni interes pri tej koncesiji priznajo pogodbenice. […] 3. a) Če glavne zainteresirane pogodbenice ne dosežejo soglasja pred 1. januarjem 1958 ali pred iztekom vsakega obdobja iz prvega odstavka tega člena, ima pogodbenica, ki predlaga spremembo ali umik koncesije, kljub temu možnost to storiti. Če se odloči za ta ukrep, ima vsaka pogodbenica, s katero je bila prvotno izpogajana ta koncesija, vsaka pogodbenica, katere interes kot glavnega dobavitelja je bil priznan v skladu s prvim odstavkom, in vsaka pogodbenica, katere bistveni interes je bil priznan v skladu z navedenim odstavkom, možnost v šestih mesecih od uporabe tega ukrepa in 30 dni po tem, ko so bile pogodbenice o tem pisno obveščene, umakniti bistveno enakovredne koncesije, ki so bile prvotno izpogajane s tožečo pogodbenico. b) Če glavne zainteresirane pogodbenice dosežejo soglasje, s katerim druga pogodbenica, katere bistveni interes je bil priznan v skladu s prvim odstavkom, ni zadovoljna, ima ta možnost v šestih mesecih od uporabe tega ukrepa, določenega s tem sporazumom, in 30 dni po tem, ko so bile pogodbenice o tem pisno obveščene, umakniti bistveno enakovredne koncesije, ki so bile prvotno izpogajane s tožečo pogodbenico. […] 5. Pred 1. januarjem 1958 in pred iztekom vsakega obdobja iz prvega odstavka si lahko vsaka pogodbenica z obvestilom, naslovljenim na pogodbenice, pridrži pravico, da med naslednjim obdobjem spremeni ustrezni seznam, pod pogojem, da spoštujejo postopke, opredeljene v odstavkih od 1 do 3. Če pogodbenica uporabi to možnost, lahko vsaka druga pogodbenica v istem obdobju spremeni ali umakne vsako koncesijo, ki je bila prvotno izpogajana z navedeno pogodbenico, pod pogojem, da spoštuje iste postopke.“
89

Na obravnavi je Komisija pojasnila, da v 18 od 20 italijanskih dežel obstaja 200 mest za odstranjevanje odpadkov, ki še vedno niso usklajena z upoštevnimi določbami. Natančneje, po navedbah te institucije 198 mest za odstranjevanje odpadkov še vedno ni v skladu s členom 4 Direktive 75/442, od teh mest pa dve nista v skladu niti s členoma 8 in 9 te direktive, štirinajst, kjer so odloženi nevarni odpadki, pa jih ni v skladu niti s členom 2(1) Direktive 91/689. Poleg tega naj bi ostali le še dve odlagališči, za kateri niso bili sprejeti načrt prilagoditve ali ukrepi o dokončnem zaprtju, s čimer je kršen člen 14, od (a) do (c), Direktive 1999/31. Italijanska republika je še naprej prerekala kršitev teh določb in v bistvu ponovila trditve iz odgovora na tožbo in iz duplike, zlasti, da člen 4 Direktive 75/442 ne nalaga nobene obveznosti za sanacijo nezakonitih mest za odstranjevanje odpadkov in da so vsa mesta za odstranjevanje odpadkov, na katera se sklicuje Komisija, že dolgo neaktivna. Ta država članica je trdila tudi, da ni uspela najti enega od dveh mest za odstranjevanje odpadkov, ki sta omenjeni v zvezi s kršitvijo členov 8 in 9 Direktive 75/442, in sicer tisto v Altamuri-Sgarrone v občini Matera (Bazilikata), ker je CFS slabo opredelila to mesto.
47

V obravnavanem primeru je s pridržkom preverb, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, iz pisnega odgovora nemške vlade na vprašanje Sodišča razvidno, da je mirovanje upravičenosti do družinskih dajatev, če v državi članici stalnega prebivališča ni bil vložen zahtevek, predvideno v nemški zakonodaji, namreč v členu 65 zakona o dohodnini v različici, ki je veljala v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari, in v členu 4 zakona o družinskih dodatkih za vzdrževane otroke v različici, ki je veljala v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari, ki sta se razlagala in uporabila v skladu s pravom Unije, ob upoštevanju sodbe Hudzinski in Wawrzyniak (C‑611/10 in C‑612/10, EU:C:2012:339), tako da se – glede na primer – vedno izplača razlika med nemškimi družinskimi dajatvami in družinskimi dajatvami, ki jih dodeli druga država članica.
2

Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Fonderie 2A s statutarnim sedežem v Italiji in ministre de l’Économie et des Finances (minister za gospodarstvo in finance) zaradi zavrnitve vračila davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je ta družba plačala v Franciji leta 2001 za dela, ki so bila opravljena v tej državi članici, tej družbi.
37

Glede na to v tem primeru predložitveno sodišče navaja, da je edini direktor družbe Havenbedrijf Rotterdam ne le ravnal nezakonito in kršil statut tega podjetja, ampak tudi prikrival izdajo poroštev, obravnavanih v postopku v glavni stvari, in to zlasti zato, ker je treba domnevati, da bi zadevni javni organ, namreč občina Rotterdam, nasprotoval njihovi izdaji, če bi bil o njih obveščen. Po mnenju predložitvenega sodišča naj bi to dokazovalo, da so bila poroštva izdana brez vpletenosti občine Rotterdam.
5

Člen 6 navedene direktive določa: „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe v skladu z ureditvami iz člena 1, da izvajalcem storitev zemeljske oskrbe zagotovijo prost dostop do trga za izvajanje storitev zemeljske oskrbe tretjim osebam. […] 2. Države članice lahko omejijo število izvajalcev, ki so pooblaščeni za izvajanje naslednjih vrst storitev zemeljske oskrbe: — sprejem in odprema prtljage, — oskrbovanje na ploščadi, […] — sprejem in odprema tovora in pošte, kar zadeva fizično ravnanje s tovorom in pošto med letališkim terminalom in zrakoplovom, tako ob prihodu, odhodu ali prenosu. Države članice ne smejo omejiti tega števila na manj kot dva za vsako vrsto storitve zemeljske oskrbe. 3. Poleg tega od 1. januarja 2001 dalje vsaj eden od pooblaščenih izvajalcev ne sme biti neposredno ali posredno pod nadzorom: — upravljavca letališča, — vsakega uporabnika letališča, ki je prepeljal več kot 25 % potnikov ali tovora, zabeleženega na letališču v letu pred letom, v katerem je bila opravljena izbira teh izvajalcev, — organa, ki neposredno ali posredno nadzira ali je nadzorovan od upravljavca tega letališča ali takšnega uporabnika letališča. Država članica lahko do 1. julija 2000 zaprosi za odlog izpolnjevanja obveznosti iz tega odstavka do 31. decembra 2002. Komisija, ki ji pomaga odbor iz člena 10, tako prošnjo pregleda in se lahko, glede na razvoj sektorja in zlasti glede na razmere na letališčih, ki so med sabo primerljiva glede obsega in strukture prometa, odloči odobriti omenjeno prošnjo. 4. Če države članice v skladu z odstavkom 2 omejijo število pooblaščenih izvajalcev, ne smejo preprečiti uporabniku letališča, ne glede na to, kateri del letališča mu je bil dodeljen, možnosti dejanske izbire med vsaj dvema izvajalcema storitev zemeljske oskrbe za vsako vrsto storitev, za katero velja omejitev, pod pogoji, določenimi v odstavkih 2 in 3.“
36

S tega vidika je Sodišče že presodilo, da člen 13 ES (zdaj člen 19 PDEU) kot tak ne dopušča, da bi se za namene uporabe temeljnih pravic kot splošnih načel prava Unije na področje uporabe prava Unije umestil nacionalni ukrep, ki ne spada med ukrepe, sprejete na podlagi tega člena (glej v tem smislu sodbe Bartsch, C‑427/06, EU:C:2008:517, točka 18; Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, točka 25, in Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, točka 61). Zato zgolj to, da nacionalni ukrep spada na področje, na katerem ima Unija pristojnosti, tega ukrepa ne umesti na področje uporabe prava Unije in torej ne povzroči uporabe Listine (glej v tem smislu sodbi Gueye in Salmerón Sánchez, C‑483/09 in C‑1/10, EU:C:2011:583, točke 55, 69 in 70, in Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, točke 104, 105, 180 in 181).
10

Med letoma 1996 in 2000 je opravljala dejavnosti bančništva na drobno na Finskem, Švedskem in Norveškem prek stalnih poslovnih enot, ki so poslovale z izgubo, in je torej zakonito odbijala ustrezne izgube od svojega dohodka, ki je bil obdavčen na Danskem.
9

Člen 20 DPR št. 574/1988 določa: „1. V civilnem postopku lahko vsaka stranka izbere jezik, v katerem bo napisala svoj procesni akt. Izbira izhaja iz tega, v katerem od obeh jezikov je napisana začetni procesni akt ali odgovor na tožbo ali enakovreden akt. 2. Če so začetni procesni akt in odgovori na tožbo ali enakovredni akti napisani v istem jeziku, je postopek enojezičen. V nasprotnem primeru je postopek dvojezičen. 3. V dvojezičnem postopku vsaka stranka uporablja jezik, ki ga je izbrala. Odredbe sodišča se razglasijo in napišejo v obeh jezikih, razen če se zainteresirana stranka do obravnave, v kateri se predlaga izdaja odredbe, temu ne odpove. Akti in dokumenti strank se napišejo v italijanskem ali nemškem jeziku, pri čemer ne obstaja obveznost prevoda po uradni dolžnosti ali na stroške organa. V dvojezičnih postopkih lahko stranke, ki ne prebivajo v pokrajini Bolzano ali tam nimajo svojega sedeža, v roku tridesetih dni od vročitve ali predložitve aktov in dokumentov od sodišča zahtevajo, da te naroči v celoti ali deloma prevesti v drugi jezik in na stroške organa. Sodišče lahko dokumente, ki so jih predložile stranke, za katere meni, da so očitno nepomembni, v celoti ali deloma izključi iz prevoda.“
40

Ob upoštevanju navedenega je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da lahko nacionalno sodišče pri določitvi natančnih zneskov pomoči, ki jih je treba vrniti – če Komisija v odločbi, s katero je sistem pomoči razglasila za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom, ni niti opredelila posameznih prejemnikov zadevnih pomoči niti ni določila natančnih zneskov za vračilo – ugotovi, ne da bi to vplivalo na veljavnost odločbe Komisije in obveznost vračila zadevnih pomoči, da je znesek pomoči, ki ga je treba vrniti, enak nič, če to izhaja iz izračunov, opravljenih na podlagi vseh upoštevnih elementov, s katerimi je seznanjeno.
8

Člen 5 Direktive 2006/114 določa: „1. Države članice zagotovijo, da so v interesu trgovcev in konkurentov na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti zavajajočemu oglaševanju in za spoštovanje določb o primerjalnem oglaševanju. […] 3. Na podlagi predpisov iz odstavkov 1 in 2 države članice prenesejo na sodišča ali upravne organe pooblastila, po katerih ta v primerih, kjer ocenijo take ukrepe za potrebne, ob upoštevanju vseh interesov in zlasti javnega interesa: (a) ukažejo prenehanje ali uvedejo ustrezne sodne postopke, s katerimi se ukaže prenehanje zavajajočega oglaševanja ali nedovoljenega primerjalnega oglaševanja; ali (b) če zavajajoče oglaševanje ali nedovoljeno primerjalno oglaševanje še ni bilo objavljeno, a je tik pred javno objavo, ukažejo prepoved ali sprožijo ustrezne sodne postopke, s katerimi se ukaže prepoved takega objavljanja. […] 4. Države članice lahko pooblastijo sodišča ali upravne organe, da s pravnomočno odločbo prepovedo trajne učinke zavajajočega oglaševanja ali nedovoljenega primerjalnega oglaševanja: (a) da zahtevajo celotno ali delno objavo te odločbe in to v obliki, ki se jim zdi primerna, (b) da poleg tega zahtevajo objavo izjave o opustitvi dejanja. […]“
Razlikovanja med zneski globe, ki se zahteva na podlagi načela enakega obravnavanja podjetij, ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki je Komisiji priznana za izračun zneska globe, ni treba nujno izvesti v okviru določitve koeficientov „teža kršitve“ in „dodatni znesek“, temveč se lahko razlike in okoliščine, ki so specifične za zadevna podjetja, po potrebi upošteva v drugi fazi izračuna globe, na primer pri določitvi osnovnega zneska globe glede na obteževalne in olajševalne okoliščine, v skladu s točkama 28 in 29 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003, ali pa v okviru vrednosti prodaje, upoštevane pri določitvi osnovnega zneska globe, ker ta vrednost za vsako udeleženo podjetje odraža pomen njenega sodelovanja pri zadevni kršitvi v skladu s točko 13 Smernic iz leta 2006. Namen zadnjenavedene točke je, da se kot izhodišče za izračun globe, naložene podjetju, vzame znesek, ki izraža gospodarski pomen kršitve in relativno težo posameznega podjetja v tej kršitvi.

Čeprav se za presojo teže kršitve določb člena 101 PDEU in nato za določitev zneska globe, ki jo je treba naložiti, lahko med drugim upošteva geografski obseg te kršitve in število proizvodov, na katere se nanaša, pa okoliščina, da se neka kršitev nanaša na večje geografsko ozemlje kot druga in na večje število proizvodov kot druga, sama po sebi ne more nujno pomeniti, da bi bilo treba to prvo kršitev, gledano v celoti in zlasti glede na njeno naravo, opredeliti kot težjo od druge in da kot taka upravičuje določitev višjih koeficientov „teža kršitve“ in „dodatni znesek“ od tistih, ki se upoštevajo za izračun globe, s katero se sankcionira ta druga kršitev.

(Glej točko 48.)
Če na področju skupne zunanje in varnostne politike pred sodiščem Unije ni bil dokazan obstoj nobenega od ničnostnih razlogov iz člena 263 PDEU, sodišče Unije napačno uporabi pravo s tem, da razsodi, da mora Svet pri sprejetju prvega akta o uvedbi omejevalnih ukrepov proti subjektom, ki domnevno sodelujejo pri širjenju jedrskega orožja, proučiti ustreznost in utemeljenost informacij in dokazov, ki mu jih je predložila država članica ali visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko.

Iz člena 60, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da pritožba nima odložilnega učinka. Vendar je v drugem odstavku tega člena določeno, da z odstopanjem od člena 280 PDEU začnejo odločitve Splošnega sodišča, s katerimi se uredba razglasi na nično, veljati šele z datumom poteka roka za vložitev pritožbe, če je bila v tem roku vložena pritožba, pa z datumom njene zavrnitve.

Tako so uredbe, s katerimi je naložena zamrznitev sredstev oseb in subjektov, vpisanih na seznam, hkrati splošni akti, ker kategoriji naslovnikov, ki je določena na splošno in abstraktno, prepovedujejo med drugim, da dajo sredstva in ekonomske vire na razpolago osebam in subjektom, ki so navedeni na seznamih, priloženih tem aktom, in sveženj posamičnih odločb, sprejetih v zvezi s temi osebami in subjekti.

Posamična narava teh aktov v skladu s členoma 275, drugi odstavek, PDEU in 263, četrti odstavek, PDEU fizičnim in pravnim osebam omogoča dostop do sodišča Unije.

Vendar okoliščina, da so te osebe in subjekti – ki so predmet omejevalnih ukrepov, ki jih nalaga sporna uredba – poimensko navedeni, tako da se zdi, da jih ta neposredno in posamično zadeva v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, ne pomeni, da se ta akt ne uporablja splošno v smislu člena 288, drugi odstavek, PDEU in da ga ni mogoče opredeliti kot uredbo.

Uredba št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu, vključno z njeno Prilogo IX, pa ima naravo uredbe, saj njen člen 51, drugi odstavek, določa, da je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah, kar ustreza učinkom uredbe, določenim v členu 288 PDEU.

(Glej točke od 118 do 121.)
Vendar okoliščina, da naj bi Komisija samo na kratko, ali pa sploh ne, odgovorila na trditve zadevne države članice, s katerimi je želela dokazati, da so bile zadevne dajatve predmet določene določbe, ne vpliva na omejitev predmeta spora in tej državi članici ni onemogočila, da odpravi zatrjevano kršitev, niti ni škodila njeni pravici do obrambe, saj je Komisija s takšno analizo, vsebovano v njenem uradnem opominu in obrazloženem mnenju, izključila uporabo te določbe.

Dajatev je mogoče šteti za dajatev socialne varnosti, če se upravičencem dodeli na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, brez vsakršne individualne in diskrecijske presoje osebnih potreb, in če se nanaša na eno od tveganj, izrecno naštetih v členu 3(1) Uredbe št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti.

Niso dajatve iz socialne varnosti v smislu te uredbe dodatek za oskrbo, dodatek za pomoč in dodatek za kritje večjih stroškov, ki jih je mogoče dodeliti, če se za osebo s hudo invalidnostjo zaradi kompleksnega strokovnega mnenja, izdelanega na podlagi zdravniškega izvedenskega mnenja in izvedenskega mnenja socialne službe, ugotovi, da potrebuje osebno pomoč, kritje večjih stroškov ali oskrbo, vendar dodelitev ne pomeni pravice, saj ima pristojni organ prosto presojo pri dodelitvi zadevnih dajatev.

Obstoj take diskrecijske pravice, ki jo je treba izvrševati nesamovoljno in razumno, ne dopušča, da se šteje, da se zadevne dajatve dodelijo upravičencem na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, brez vsakršne individualne in diskrecijske presoje njihovih osebnih potreb, na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, četudi zdravniško izvedensko mnenje in izvedensko mnenje socialne službe, kot tudi kompleksno strokovno mnenje, v okviru katerega se izda predlog glede vrste dodatka, ki ga je treba dodeliti iz naslova nadomestila, opravi na podlagi objektivnih in zakonsko določenih meril.

(Glej točke 71, 74, od 78 do 80, 82 in 83.)