Zadeva C-132/06

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Italijanski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Člen 10 ES — Šesta direktiva o DDV — Obveznosti po nacionalni ureditvi — Nadzor obdavčljivih transakcij — Amnestija“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 25. oktobra 2007 I - 5460

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 17. julija 2008 I - 5479

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davek – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obveznosti davkoplačevalcev

(člen 10 ES; Direktiva Sveta 77/388, člena 2 in 22)

Država članica, katere pravo določa splošno in nerazlikovalno opustitev preverjanja obdavčljivih transakcij, ki so bile opravljene v več davčnih letih, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 22 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih in člena 10 ES, ker se:

— davčni zavezanec, ki ni spoštoval svojih obveznosti v davčnih letih od enega do štirih let pred sprejetjem tega zakona – kar je v določenih primerih zgolj eno leto pred sprejetjem tega zakona – lahko izogne vsakemu nadzoru do zneska, ki je enak dvojnemu znesku davka iz dodatnega obračuna, ki je bil predložen, da bi popravil obračune, ki so bili že predloženi, in

— davčni zavezanec, ki ni predložil obračuna za davčna leta od enega do štirih let pred sprejetjem tega zakona, izogne vsakemu nadzoru tako, da plača znesek 2 % davka za dostavo blaga in storitve, ki jih je opravil, in znesek 2 % davka, odbitega v istem letu, pri čemer je ta odstotek določen na 1,5 % za vstopni ali izstopni davek, ki preseže 200.000 EUR, in na 1 % za znesek, ki presega 300.000 EUR.

Zakonodaja, kot je zadevna, s tem, da kmalu po izteku rokov, ki so jih imeli davčni zavezanci za plačilo običajno dolgovanih zneskov davka, obveznosti zadevnih oseb iz členov 2 in 22 Šeste direktive nadomesti z drugimi obveznostmi, v skladu s katerimi se ne zahteva plačilo navedenih zneskov, tema členoma, ki sta temelj skupnega sistema davka na dodano vrednost, odvzame učinek in tako posega v samo strukturo tega davka. Veliko neravnovesje med zneski, ki so jih davčni zavezanci, ki so želeli biti zajeti z zadevno davčno amnestijo, dejansko dolgovali, in zneski, ki so jih plačali, praktično vodi do davčne oprostitve.

Iz tega izhaja, da taka zakonodaja povzroča resne motnje pravilnega delovanja skupnega sistema DDV. Njene določbe, s tem da uvajajo pomembna odstopanja pri obravnavanju davčnih zavezancev na zadevnem ozemlju, izkrivljajo načelo davčne nevtralnosti. Te določbe iz istih razlogov pomenijo kršitev obveznosti zagotoviti pobiranje davkov enotno v vseh državah članicah.

Ker je cilj načela davčne nevtralnosti, kot je navedeno v četrti uvodni izjavi Šeste direktive, vzpostaviti skupni trg, ki bo omogočal lojalno konkurenco, navedena zakonodaja vpliva na samo delovanje skupnega trga, ker lahko davčni zavezanci v zadevni državi članici pričakujejo, da ne bodo zavezani plačati večjega dela svojih davkov.

Boj proti goljufijam je cilj, ki ga Šesta direktiva priznava in spodbuja. Člen 22(8) Šeste direktive države članice tako spodbuja, da po potrebi naložijo dodatne obveznosti, da bi preprečile goljufije. Navedena zakonodaja ima torej v bistvu nasproten učinek, ker ugodneje obravnava davčne zavezance, ki so storili goljufijo.

Navedena zakonodaja s tem, da uvaja amnestijo kmalu po izteku rokov, v katerih bi morali davčni zavezanci plačati davek na dodano vrednost, in s tem da zahteva plačilo zelo majhnega zneska v primerjavi z dejansko dolgovanim davkom, zadevnim davčnim zavezancem omogoča, da se dokončno izognejo svojim obveznostim na področju davka na dodano vrednost, čeprav bi nacionalni davčni organi lahko odkrili vsaj del teh davčnih zavezancev v obdobju štirih let pred nastopom zastaralnega roka za običajno dolgovani davek. Navedena zakonodaja v tem smislu povzroča dvome o odgovornosti vsake države članice, da zagotovi pravilno pobiranje davka.

(Glej točke 9, od 40 do 47, 52 in 53 ter izrek.)