ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Komisija je poleg tega ugotovila, da so se podjetja v upoštevnem obdobju, to je od 9. junija 1999 do 15. maja 2003, sestajala enkrat ali dvakrat na leto. Sestanki so potekali od 9. do 11. junija 1999 v Malagi (Španija), 29. maja 2000 v Singapurju, od 29. oktobra do 1. novembra 2000 v Barceloni (Španija), 29. in 30. maja 2001 v Lizboni (Portugalska), 18. in 19. februarja 2002 v Tokiu, 26. in 27. septembra 2002 na Dunaju (Avstrija) (v nadaljevanju: dunajski sestanek) ter 15. in 16. maja 2003 v Zürichu (v nadaljevanju: züriški sestanek). Po navedbah Komisije so bili ti sestanki organizirani zlasti zaradi potrjevanja gentlemen’s agreement.
28

V teh okoliščinah je Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyuli) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba načeli prožnosti in možnosti spremembe v smislu uvodnih izjav 20 in 27 Uredbe št. 796/2004 ter uvodnih izjav 18, 23 in 26 Uredbe št. 1122/2009 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero je treba v primeru gojenja redke rastlinske vrste zahtevku za plačilo priložiti potrdilo o redki rastlini, če se upošteva upravna praksa, v skladu s katero je bila vložitev prošnje za izdajo potrdila mogoča le pred vložitvijo zahtevka za plačilo, in sicer v obdobju od 2. do 15. aprila 2010, in se je prošnja za izdajo potrdila lahko priložila le ob vložitvi enotnega zahtevka in na podlagi zakonodaje ni bil dopusten popravek napake v zahtevku, ki temelji na nepredložitvi navedenega potrdila? 2. Ali je ta sistem združljiv z obveznostjo države članice, da ne ogroža ciljev skupne kmetijske politike, ali pa je mogoče ugotoviti, da je za kmete, ki gojijo redke vrste rastlin, učinkovito izvajanje pravice do pomoči, ki izhaja iz prava Unije, leta 2010 ob spremembi zakonodaje postalo nemogoče ali pretirano težavno in nepredvidljivo? 3. Ali uvodna izjava 57 Uredbe št. 796/2004 ali uvodna izjava 75 Uredbe št. 1122/2009 ter zlasti načelo sorazmernosti nasprotujejo upravni praksi, v skladu s katero se v primeru nepredložitve potrdila o redki rastlini, brez upoštevanja namena, malomarnosti ali okoliščin naloži kazen zaradi čezmerne prijave za celoten zahtevek za plačilo, čeprav ta v preostalem delu za vso poljino izpolnjuje zahteve za dodelitev pomoči in kmet prijavljeno rastlino goji na prijavljeni površini? 4. Ali se uporabijo razlogi za oprostitev iz uvodnih izjav 67 ali 71 Uredbe št. 796/2004 ali uvodne izjave 75 Uredbe št. 1122/2009, če kmet trdi, da pomeni oviralna ali neprimerna upravna praksa izjemne okoliščine, in skuša dokazati, da je bila praksa upravnega organa deloma ali v celoti vzrok za njegovo napako? 5. Ali se sprejeta izjava o primeru višje sile, ki jo kmet predloži v zvezi z izgubo celotnega posevka (setve), lahko šteje za točen podatek iz uvodne izjave 67 Uredbe št. 796/2004 in uvodne izjave 93 Uredbe št. 1122/2009, na podlagi katerega je kmetovalec oproščen nepredložitve potrdila o redki rastlini in je zato oproščen kazni v zvezi s celotnim zahtevkom?“
Člen 15(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba v delu, ki se nanaša na pogodbo, sklenjeno v okviru gospodarske ali poklicne dejavnosti, ki jo podjetnik „usmerja v“ državo članico stalnega prebivališča potrošnika, v povezavi s členom 16(1) te uredbe razlagati tako, da se lahko uporabi za pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in podjetnikom, ki ne spada na področje gospodarske ali poklicne dejavnosti, ki jo ta podjetnik „usmerja v“ državo članico stalnega prebivališča potrošnika, vendar je tesno povezana s pogodbo, ki je bila sklenjena prej med istima strankama v okviru take dejavnosti. Nacionalno sodišče pa mora preučiti, ali so izpolnjeni temeljni elementi te povezave, predvsem enakost, pravna ali dejanska, strank teh dveh pogodb, enakost gospodarskega cilja obeh pogodb, ki se nanašata na isti konkreten predmet, in dopolnilnost druge pogodbe k prvi s tem, da omogoča doseganje gospodarskega cilja prve pogodbe.
7

Člen 25 zakona o telekomunikacijah iz leta 2003 (Telekommunikationsgesetz 2003 BGBl. I, 70/2003, v nadaljevanju: zakon o telekomunikacijah) določa: „(1) Ponudniki elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev morajo sprejeti splošne pogoje, ki med drugim tudi opisujejo storitve, ki jih ponujajo, in ki vsebujejo določbe o plačilu teh storitev. Pred začetkom zagotavljanja storitev je treba regulativni organ seznaniti s splošnimi pogoji in tarifnimi pravili in jih ustrezno objaviti. (2) Spremembe splošnih pogojev in določb o plačilu je treba pred začetkom njihove veljavnosti prijaviti regulativnemu organu in jih ustrezno objaviti. Spremembe, ki niso izključno v korist naročnikov, je treba prijaviti in objaviti dva meseca vnaprej. Določbe tega zakona ne vplivajo na določbe zakona o varstvu potrošnikov […] in civilnega zakonika. (3) Bistveno vsebino sprememb, ki niso izključno v korist naročnika, je treba temu sporočiti v pisni obliki najmanj en mesec pred njihovo uveljavitvijo, na primer z objavo na periodično izdanem računu. Hkrati je treba naročnika opozoriti na začetek veljavnosti sprememb in na njegovo pravico, da od pogodbe do uveljavitve sprememb brezplačno odstopi. […] Spremembe splošnih pogojev in določb o plačilu ponudnikov komunikacijskih omrežij ali storitev, ki imajo pravno podlago izključno v uredbi regulativnega organa, izdani na podlagi te določbe, in ki niso izključno v korist uporabnikov, naročniku ne dajejo pravice do brezplačne odpovedi pogodbe. […] (5) Določbe o plačilu morajo vsebovati vsaj: […] 2. sredstva, prek katerih je mogoče pridobiti najnovejše podatke o vseh veljavnih tarifah in stroških vzdrževanja; […]“
44

V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pa so legitimna pričakovanja zavezanca deležna varstva iz te določbe le, če so pristojni organi „sami“ ustvarili podlago za ta pričakovanja. Tako samo napake, ki se lahko očitajo aktivnemu ravnanju pristojnih organov, upravičujejo, da ne pride do naknadne izterjave carine (glej v tem smislu sodbi Mecanarte, C‑348/89, EU:C:1991:278, točki 19 ter 23, in Agrover, C‑173/06, EU:C:2007:612, točka 31).
V zvezi s tem je treba spomniti, da je iz členov 11 in 12 sklepa SIEG razvidno, da ta sklep razveljavlja odločbo 2005/842 in začne veljati 31. januarja 2012. Člen 10 sklepa SIEG, kot navaja Evropska komisija, določa, da so sheme pomoči, ki so začele učinkovati pred začetkom veljavnosti navedenega sklepa in so bile združljive z notranjim trgom ter izvzete iz obveznosti priglasitve na podlagi odločbe 2005/842, še naprej združljive z notranjim trgom ter ostajajo izvzete iz obveznosti predhodne priglasitve, in sicer za nadaljnje obdobje dveh let, to je do 31. januarja 2014. Od tega dne mora shema državne pomoči izpolnjevati pogoje iz sklepa SIEG, da bi jo bilo mogoče izvzeti iz obveznosti priglasitve.
48

V zvezi s tem je treba spomniti, da v Direktivi 98/59 pojem „odpust“ ni izrecno opredeljen. Vendar pa je treba ob upoštevanju cilja te direktive in okvira, v katerega je umeščen njen člen 1(1), prvi pododstavek, točka (a), šteti, da gre za pojem prava Unije, ki ga ni mogoče opredeliti s sklicevanjem na zakonodajo držav članic. V obravnavanem primeru je treba ta pojem razlagati tako, da obsega vsakršno prenehanje pogodbe o zaposlitvi, ki ni po volji delavca in je torej brez njegove privolitve (sodbi Komisija/Portugalska, C‑55/02, EU:C:2004:605, točke od 49 do 51, in Agorastoudis in drugi, od C‑187/05 do C‑190/05, EU:C:2006:535, točka 28).
Uredbo Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da potrditev dogovora o delitvi zapuščine, ki ga je skrbnik mladoletnih otrok sklenil v njunem imenu, pomeni ukrep v zvezi z izvajanjem starševske odgovornosti v smislu člena 1(1)(b) te uredbe, ki zato spada na njeno področje uporabe, in ne ukrep v zvezi z dedovanjem v smislu člena 1(3)(f) navedene uredbe, ki je izključen z njenega področja uporabe.
74

Kar zadeva, drugič, cilje, ki jim sledi navedena zakonodaja, Generalidad de Cataluña in španska vlada trdita, da želi ta zakonodaja z omogočanjem primerne ozemeljske pokritosti, zagotavljanjem kakovosti storitve in spodbujanjem konkurence, kakor je izrecno razvidno iz preambule k odredbi št. 45/2010, hkrati zagotoviti varstvo potrošnikov in varnost v cestnem prometu. V skladu z ustaljeno sodno prakso pa sta tako varstvo potrošnikov (glej v tem smislu sodbi Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, točka 50, in Essent in drugi, od C‑105/12 do C‑107/12, EU:C:2013:677, točka 58) kot potreba po zagotovitvi varnosti v cestnem prometu (sodba Komisija/Portugalska, C‑438/08, EU:C:2009:651, točka 48 in navedena sodna praksa) nujna razloga v splošnem interesu, ki lahko upravičita omejitve svobode ustanavljanja.
103

Poleg tega lahko Komisija, če so pogoji za uporabnost in uporabo merila zasebnega vlagatelja izpolnjeni, preučitev upoštevnih podatkov, ki jih predloži zadevna država članica, zavrne le, če so bili predloženi dokazi ugotovljeni po sprejetju odločitve o izvršitvi zadevne naložbe. Za namene uporabe merila zasebnega vlagatelja so namreč upoštevni le podatki, ki so na voljo, in predvidene spremembe ob sprejetju odločitve o izvedbi naložbe. To je tako zlasti, kadar Komisija preiskuje obstoj državne pomoči glede na naložbo, ki ji ni bila priglašena in ki jo je zadevna država članica že izvedla v času, ko je Komisija opravljala preiskavo (glej v tem smislu sodbo Komisija/EDF, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, točki 104 in 105).
6

V uvodnih izjavah od 3 do 5 in od 7 do 9 Uredbe št. 469/2009 je navedeno: „(3) Razvijanje zdravil, še posebej tistih, ki so plod dolgotrajnih in dragih raziskav, se v Skupnosti in Evropi ne bo nadaljevalo, če ni ustreznih predpisov, ki določajo zadostno varstvo, ki bi spodbudilo tako raziskovanje. (4) Doba med vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in dovoljenjem za dajanje tega zdravila v promet je trenutno tako dolga, da je doba dejanskega patentnega varstva prekratka, da bi omogočila povrnitev naložb v raziskave. (5) Tak položaj vodi k pomanjkanju ustreznega varstva, kar škoduje farmacevtskim raziskavam. […] (7) Zagotoviti bi bilo treba enotno rešitev na ravni Skupnosti in s tem preprečiti heterogeni razvoj nacionalnih zakonodaj ustvarjajoč dodatna neskladja, ki bi verjetno ovirala prosti pretok zdravil v Skupnosti ter neposredno vplivala na delovanje notranjega trga. (8) Zato je treba zagotoviti dodatni varstveni certifikat, ki ga pod enakimi pogoji podeli vsaka država članica na zahtevo imetnika nacionalnega ali evropskega patenta za zdravilo, za katero je bilo podeljeno [DDP]. Posledično je uredba najustreznejši pravni instrument. (9) Trajanje varstva, ki ga zagotavlja certifikat, bi moralo biti tako, da bi omogočalo ustrezno dejansko varstvo. V ta namen bi moralo biti imetniku patenta in certifikata omogočeno skupaj največ 15 let trajanja varstva od trenutka, ko je bil[o] za zadevno zdravilo prvič izdano [DDP] v Skupnosti.“
72

Ugotovitev iz točke 70 te sodbe tudi ni mogoče izpodbiti s pooblastili, ki so zaupana notarjem v zvezi z razvezami zakonske zveze z mednarodnim elementom, saj na eni strani te razveze temeljijo na skupni volji zakoncev, da njuna zakonska zveza preneha, in je na drugi strani naloga notarja v zvezi s tem preveriti, da so izpolnjeni vsi zakonski pogoji za razglasitev take razveze. Kot izhaja iz točk 60 in 61 te sodbe, pa za to nalogo ni mogoče šteti, da je v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti.
61

Ta razlikovalni učinek znamke je treba po eni strani presojati glede na blago in storitve, zajete z znamko, in po drugi strani glede na to, kako jo upoštevna javnost, to je povprečni potrošnik zadevne kategorije proizvodov in storitev, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, domnevno zaznava (glej v tem smislu sodbe Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, točka 34 in navedena sodna praksa; Nestlé, C‑353/03, EU:C:2005:432, točka 25, ter Oberbank in drugi, C‑217/13 in C‑218/13, EU:C:2014:2012, točka 39).
44

Drugič, iz samega besedila člena 4(4), drugi pododstavek, Šeste direktive izhaja, da lahko vsaka država članica osebe s sedežem na njenem ozemlju, ki so pravno neodvisne, vendar so med seboj finančno, gospodarsko in organizacijsko tesno povezane, obravnava kot enega davčnega zavezanca. Zato zgolj tesna povezanost med temi osebami, kadar ne obstajajo nobene druge zahteve, ne more voditi do tega, da bi šteli, da je zakonodajalec Unije imel namen ugodnosti na podlagi ureditve združevanja za namene DDV pridržati samo subjektom, ki so podrejeno povezani z nosilko zadevne integrirane skupine podjetij.
13

Opozoriti pa je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča to sodišče v okviru postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni delitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, pristojno za odločanje o razlagi ali veljavnosti akta Unije zgolj na podlagi dejstev, ki jih navede nacionalno sodišče. Natančneje, glede trditev o domnevnih dejanskih napakah v predložitveni odločbi je dovolj opozoriti, da ni pristojno Sodišče, ampak nacionalno sodišče za to, da ugotovi dejstva, ki so pripeljala do spora, in da iz tega izpelje posledice za odločitev, ki jo je dolžno izreči (glej sodbo Traum, C‑492/13, EU:C:2014:2267, točka 19 in navedena sodna praksa).
46

Natančneje, to, da naj nacionalni davčni organi v zadevnem obdobju iz postopka v glavni stvari ne bi uporabili DDV za veterinarsko-zdravstvene storitve, kar romunska vlada sicer izpodbija, ne more, razen v zelo posebnih okoliščinah, a priori zadoščati za to, da se pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu ustvari razumno pričakovanje, da se ta davek ne uporabi za take storitve, saj se ta davek, kot je bilo navedeno zgoraj, na splošno uporabi, veterinarsko-zdravstvene storitve pa so bile 1. januarja 2007 umaknjene s seznama oproščenih transakcij.
Člena 2(1) in 3(a) Direktive 2002/96/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. januarja 2003 o odpadni električni in elektronski opremi (OEEO) ter prilogi IA, točka 6, in IB, točka 6, k tej direktivi na eni strani ter člen 2(1)(a) in (3)(b), člen 3(1)(a) in (b) Direktive 2012/19/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o odpadni električni in elektronski opremi (OEEO) ter prilogi I, točka 6, in II, točka 6, k tej direktivi na drugi strani je treba razlagati tako, da pogoni za garažna vrata, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki za svoje pravilno delovanje potrebujejo električno napetost približno od 220 do 240 voltov, ki so zasnovani za vgradnjo v stavbno opremo skupaj z ustreznimi garažnimi vrati in ki jih je mogoče kadarkoli odstraniti, ponovno namestiti in/ali dodati navedeni opremi, spadajo na področje uporabe Direktive 2002/96/ES oziroma Direktive 2012/19/EU v prehodnem obdobju, določenem v členu 2(1)(a) zadnjenavedene direktive.
17

Predložitveno sodišče poudarja, da trditev STV, da mora kmet na lastno pobudo plačati nadomestilo iz člena 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94 pred setvijo, poraja dvome zlasti glede na člen 6(1) Uredbe št. 1768/95. Navaja, da ta zadnjenavedena določba nasprotuje stališču, da bi moral kmet pred setvijo plačati to nadomestilo. Poleg tega to sodišče poudarja, da če je to nadomestilo mogoče plačati po setvi zavarovane sorte, se zastavlja vprašanje, do kdaj ga mora kmet plačati, da bi se zanj lahko uporabila izjema iz člena 14 Uredbe št. 2100/94 in torej zanj ne bi veljale določbe člena 94 te uredbe, ki zadevajo kršitve. To sodišče pa meni, da določbe uredb št. 2100/94 in 1768/95 ne podajajo jasnega in natančnega odgovora na to vprašanje, poleg tega pa tudi Sodišče nanj še ni imelo priložnosti odgovoriti.
Člen 16(3) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/101/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 2004, je treba razlagati tako, da se ne uporablja za upravljavca, ki preda število pravic do emisije toplogrednih plinov, ki ustreza emisijam iz preteklega leta, kot je o njih poročal in so bile preverjene v skladu s členom 15 te direktive, če se po dodatnem preverjanju, ki ga pristojni nacionalni organ opravi po poteku roka za predajo, izkaže, da je bilo poročano o prenizkih emisijah, tako da je bilo predano nezadostno število pravic.
4

Člen 4 Direktive 92/83 določa: „1. Države članice lahko pivo, ki ga varijo neodvisne male pivovarne, obdavčijo po nižjih trošarinskih stopnjah, ki se lahko razlikujejo glede na letno proizvodnjo navedenih pivovarn skladno z naslednjimi omejitvami: — po nižjih stopnjah se ne obdavči podjetij, ki letno proizvedejo več kot 200000 hl piva, — nižje stopnje, ki so lahko pod najnižjo, ne smejo pa biti več kot 50 % nižje od standardne nacionalne trošarinske stopnje. 2. Za namen nižjih stopenj izraz ‚neodvisna mala pivovarna‘ pomeni pivovarno, ki je pravno in ekonomsko neodvisna od katere koli druge pivovarne, uporablja prostore, ki so fizično ločeni od prostorov katere koli druge pivovarne in nima licence. Kadar pa dve ali več malih pivovarn sodeluje in njihova skupna letna proizvodnja ne presega 200000 hl, se te pivovarne lahko obravnava kot eno neodvisno malo pivovarno. 3. Države članice zagotovijo, da se vse nižje trošarinske stopnje, ki jih lahko uvedejo, uporabljajo enako za pivo, ki ga na njihovo ozemlje dobavijo neodvisne male pivovarne iz drugih držav članic. Zlasti morajo zagotoviti, da je vsaka posamezna dobava iz drugih držav članic vedno obremenjena popolnoma enako kot nacionalna dobava.“
7

Člen 23 te direktive določa: „[…] 2. Tehnične specifikacije morajo omogočati enakopraven dostop vsem ponudnikom in ne smejo ustvarjati neupravičenih ovir za odpiranje javnih naročil konkurenci. 3. Brez poseganja v obvezujoče nacionalne tehnične predpise, kolikor so skladni z zakonodajo Skupnosti, se tehnične specifikacije morajo določiti: (a) ali s sklicevanjem na tehnične specifikacije iz Priloge VI ter, po prednostnem vrstnem redu, na nacionalne standarde, ki so prevzeti po evropskih standardih, evropskih tehničnih soglasjih, skupnih tehničnih specifikacijah, mednarodnih standardih, drugih tehničnih referenčnih sistemih, ki so jih določili evropski organi za standardizacijo, ali, če teh ni, na nacionalne standarde, nacionalna tehnična soglasja ali nacionalne tehnične specifikacije, povezane z načrtovanjem, izračunom in izvedbo gradenj in uporabo proizvodov. Pri vsakem sklicevanju se morajo navesti besede ‚ali enakovredni‘; (b) ali v smislu izvedbenih ali funkcionalnih zahtev; slednje lahko vključujejo okoljske značilnosti. Vendar morajo biti ti parametri dovolj natančni, da omogočajo ponudnikom opredeliti predmet naročila in da omogočijo naročnikom oddajo naročila; (c) ali v smislu izvedbenih ali funkcionalnih zahtev iz pododstavka (b) s sklicevanjem na tehnične specifikacije iz pododstavka (a), kar je sredstvo, s katerim se izrazi predpostavka o skladnosti s temi izvedbenimi ali funkcionalnimi zahtevami; (d) ali s sklicevanjem na tehnične specifikacije iz pododstavka (a) v zvezi z določenimi značilnostmi ter s sklicevanjem na izvedbene ali funkcionalne zahteve iz pododstavka (b) v zvezi z drugimi značilnostmi. […] 8. Če tega ne upravičuje predmet naročila, se tehnične specifikacije ne smejo sklicevati na posamezno znamko ali vir ali na določeni postopek ali na blagovne znamke, patente, tipe ali posebno poreklo ali proizvodnjo, če bi se s takim navajanjem dajala prednost nekaterim podjetjem ali nekaterim proizvodom oziroma bi s tem bila nekatera podjetja ali nekateri proizvodi izločeni. To sklicevanje je izjemoma dovoljeno, če ni mogoče dovolj natančno in razumljivo opisati predmeta naročila v skladu z odstavkoma 3 in 4; pri takem sklicevanju se morajo navesti besede ‚ali enakovredno‘.“
1

Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da od kandidatov za delovna mesta v lokalnih službah s sedežem na francoskem in nemškem jezikovnem območju, pri katerih iz njihovih diplom ali spričeval ni razvidno, da so končali študij v zadevnem jeziku, zahteva, da kot edini upoštevni dokaz o jezikovnem znanju, potrebnem za dostop do teh delovnih mest, pridobijo certifikat, ki ga izda izbirni urad v okviru zvezne javne službe za kadre in organizacijo (SELOR), in sicer po opravljenem izpitu, ki ga organizira ta organ, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 45 PDEU in Uredbe (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji (UL L 141, str. 1).
(Glej točki 22 in 23.)

Svet mora pri sprejemanju omejevalnih ukrepov spoštovati temeljne pravice, ki so del pravnega reda Unije, med katerimi sta med drugim spoštovanje pravice do obrambe in učinkovitega sodnega varstva.

Zato mora Svet, preden se opre na odločbo organa tretje države, preveriti, ali je bila ta odločba sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva.

V zvezi s tem nujnost, da se opravi navedena preveritev, izhaja zlasti iz namena zahteve, določene v členu 1(4) Skupnega stališča 2001/931 o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu, v skladu s katero mora prvotna uvrstitev osebe ali subjekta na sporni seznam temeljiti na odločbi, ki jo sprejme pristojni organ. Namen te zahteve je namreč varovati zadevne osebe oziroma subjekte z zagotavljanjem, da njihova prvotna uvrstitev na ta seznam temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. Ta cilj pa je mogoče doseči, le če so odločbe tretjih držav, na katere Svet opre prvotne uvrstitve oseb ali subjektov na navedeni seznam, sprejete ob spoštovanju pravice do obrambe in učinkovitega sodnega varstva.

Poleg tega ob upoštevanju cilja zahteve, v skladu s katero mora prvotna uvrstitev osebe oziroma subjekta na sporni seznam temeljiti na odločbi, ki jo sprejme pristojni organ, je treba šteti, da če se Svet pri tej uvrstitvi opre na odločbo tretje države, je jamstvo, da je bila ta odločba sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in učinkovitega sodnega varstva, bistvenega pomena za namen navedene uvrstitve in poznejših odločb o zamrznitvi sredstev. Svet mora zato v obrazložitvi teh odločb predložiti informacije, na podlagi katerih je mogoče šteti, da je preveril spoštovanje teh pravic.

V zvezi s tem je cilj obveznosti obrazložitve zadevni osebi omogočiti, da se ob popolnem poznavanju zadeve odloči, ali je koristno vložiti tožbo pri pristojnem sodišču. Za to zadostuje, da Svet v obrazložitvi odločbe o zamrznitvi sredstev na kratko navede razloge, iz katerih meni, da je bila odločba tretje države, na katero se namerava opreti, sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in učinkovitega sodnega varstva.

Taka obrazložitev pa ne sme pomeniti vmešavanja v notranje zadeve zadevne tretje države.

(Glej točke od 24 do 26, 31, 33 in 34.)
Člen 18(1)(b) Uredbe št. 1223/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. novembra 2009 o kozmetičnih izdelkih je treba razlagati tako, da je z njim lahko prepovedano dajanje kozmetičnih izdelkov, katerih nekatere sestavine so bile zunaj Evropske unije testirane na živalih, da bi se omogočilo trženje kozmetičnih izdelkov v tretjih državah, na trg Unije, če so podatki, ki iz teh testiranj izhajajo, uporabljeni za dokazovanje varnosti navedenih izdelkov zaradi njihovega dajanja na trg Unije.

V zvezi s tem je treba to, da se poročilo o varnosti kozmetičnega izdelka sklicuje na rezultate testiranj na živalih v zvezi s sestavino za kozmetično uporabo v dokaz varnosti te sestavine za zdravje ljudi, šteti za zadostno za ugotovitev, da so bila ta testiranja izvedena zaradi izpolnjevanja zahtev uredbe št. 1223/2009 zaradi pridobitve dostopa na trg Unije. Ni pomembno, da so bila testiranja na živalih zahtevana, da bi se omogočilo trženje kozmetičnih izdelkov v tretjih državah. Člen 18(1)(b) uredbe št. 1223/2009 namreč ne vzpostavlja razlikovanja glede na kraj, kjer je bilo izvedeno testiranje na živalih. Če bi prek razlage uvedli tako razlikovanje, bi to nasprotovalo cilju varstva živali, ki mu sledi uredba št. 1223/2009 na splošno in še posebej njen člen 18.

(Glej točke od 39 do 41 in 45 ter izrek.)