SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NILSA WAHLA,

predstavljeni 21. januarja 2016 ( 1 )

Zadeva C‑469/14

Masterrind GmbH

proti

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu, Nemčija))

„Kmetijstvo — Uredba (EU) št. 817/2010 — Izvozna nadomestila — Uredba (ES) št. 1/2005 — Zaščita živali med prevozom — Časi voženj in počitka — ‚Pravilo 14 + 1 + 14‘ — Zahteva po ‚vsaj eni uri časa za počitek‘ — Izjava uradnega veterinarja, da prevoz živali ne izpolnjuje zahtev iz Uredbe št. 1/2005 — Pristojnost organa druge države članice, pristojne za plačilo izvoznih nadomestil, da preveri to izjavo“

1. Znani izrek, ki ga nepreverjeno pripisujejo Mahatmi Gandiju, pravi, da lahko veličino naroda in njegovo moralno naprednost presojamo po tem, kako ravna z živalmi. Če je tako, si obravnavana zadeva zasluži posebno pozornost.

2. Postopek v glavni stvari se nanaša na zakonitost odločbe, s katero je naloženo povračilo izvoznih nadomestil za prevoz živega goveda iz Nemčije v Maroko (v nadaljevanju: sporni prevoz). V Uniji je plačilo izvoznih nadomestil za izvoz živih živali načeloma odvisno od skladnosti s pravili o dobrem počutju živali med prevozom. Nastal je spor, ali je bil sporni prevoz v skladu s temi pravili.

3. V obravnavani zadevi se postavljata dve ločeni vprašanji: prvič, kako razlagati in uporabiti pravilo iz točke 1.4(d) poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 ( 2 ) (pravilo 14 + 1 + 14). Drugič, kako vpliva izjava uradnega veterinarja ene države članice na pristojni organ druge države članice.

4. V zvezi s tem drugim vprašanjem ima po mojem mnenju taka izjava zgolj prepričevalni in ne zavezujoči učinek. Kar pa zadeva prvo vprašanje, čeprav je potrebna določena mera praktičnosti pri uporabi pravila 14 + 1 + 14, to ne sme voditi k znižanju zahtev po dobrem počutju iz Uredbe št. 1/2005.

I – Pravni okvir

A – Uredba št. 817/2010 ( 3 )

5. V skladu s prvim stavkom člena 1 (Področje uporabe) Uredbe št. 817/2010 je plačilo izvoznih nadomestil odvisno od tega, ali se „med prevozom živali do prvega kraja iztovarjanja v tretji državi končnega namembnega kraja“ upoštevajo členi od 3 do 9 Uredbe št. 1/2005 in v njih navedene priloge ter Uredba št. 817/2010.

6. Če v skladu s členom 2(3) Uredbe št. 817/2010 (Pregledi v carinskem območju Skupnosti) uradni veterinar na izstopni točki med drugim ugotovi, da so v carinskem območju Unije izpolnjene zahteve iz Uredbe št. 1/2005, „[mora] to potrdi[ti] z eno od opomb iz Priloge II ter z žigosanjem in podpisom dokumenta, ki vsebuje dokaz o izstopu iz carinskega območja [Unije], ali v oddelku J kontrolnega izvoda T5 ali na najustreznejšem mestu nacionalnega dokumenta“.

7. Člen 4(2) Uredbe št. 817/2010 (Postopek za plačilo izvoznih nadomestil) med drugim določa, da se morajo zahtevki za plačilo izvoznih nadomestil dopolniti z dokumentom iz člena 2(3) te uredbe, „ki je ustrezno izpolnjen“.

8. Člen 5(1)(c) Uredbe št. 817/2010 (Neplačilo izvoznih nadomestil) med drugim določa, da se izvozna nadomestila ne bodo izplačala za živali, za katere pristojni organ meni, da „glede na dokumente iz člena 4(2) in/ali vse druge elemente, ki so mu na voljo v zvezi s skladnostjo s to uredbo“ niso bili upoštevani členi od 3 do 9 Uredbe št. 1/2005 in v njih navedene priloge.

B – Uredba št. 1/2005

9. Člen 3 Uredbe št. 1/2005 (Splošni pogoji za prevoz živali) v prvem stavku določa, da „nihče ne prevaža živali ali povzroči, da se živali prevažajo tako, da lahko dobijo poškodbe ali neupravičeno trpijo.“ V skladu z drugim stavkom te določbe je treba poleg tega izpolniti osem točno določenih splošnih pogojev. Ti pogoji med drugim obsegajo, da se: (i) predhodno uredi vse potrebno, da je vožnja čim krajša in da se zadovoljijo potrebe živali med vožnjo; (ii) prevoz do namembnega kraja opravi čim prej, razmere za dobro počutje živali pa se redno preverjajo in ustrezno ohranjajo, in (iii) živalim v primernih časovnih razmikih zagotovijo voda, krma in počitek, ki ustrezajo njihovi vrsti in velikosti, kar se tiče kakovosti in količine.

10. Člen 6(3) Uredbe št. 1/2005 (Prevozniki) določa, da „[morajo p]revozniki [prevažati] živali po tehničnih pravilih, določenih v Prilogi I.“ V poglavju V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 (Časovni presledki med napajanje in krmljenjem, časi voženj in počitka) so za – med drugim – govedo določena ta pravila: „1.1 Zahteve, določene v tem oddelku, veljajo za prevažanje […] goveda […], razen pri zračnem prevozu. 1.2 Čas vožnje ni daljši kot osem ur za živali, ki spadajo med vrste iz točke 1.1. 1.3 Najdaljši čas vožnje iz točke 1.2 se lahko podaljša, če so izpolnjene dodatne zahteve poglavja VI. 1.4 Kadar se uporabljajo cestna vozila, ki izpolnjujejo zahteve iz točke 1.3, so časovni presledki med napajanjem in krmljenjem, časi voženj in časi počitka določeni na naslednji način: […] (d) Vsem […] živalim [, ki niso teleta, jagnjeta, kozlički in žrebeta, ki še vedno sesajo in uživajo mleko, ter prašički, ki še vedno sesajo, prašiči in kopitarji], ki spadajo med vrste iz točke 1.1, je treba po 14‑ih urah vožnje dati vsaj eno uro časa za počitek, kar je dovolj predvsem, da se napojijo in po potrebi nahranijo. Po tem obdobju počitka se lahko prevažajo naslednjih 14 ur. 1.5 Po predpisanem času vožnje je treba živali iztovoriti, nakrmiti in napojiti ter morajo počivati vsaj 24 ur. […] 1.8 V korist živali se lahko časi voženj iz [točk 1.3 in 1.4] podaljšajo za dve uri, pri čemer se upošteva predvsem bližina namembnega kraja. […]“

II – Dejansko stanje, postopek in vprašanji za predhodno odločanje

11. Z izvozno deklaracijo z dne 16. junija 2011 je družba Masterrind GmbH (v nadaljevanju: Masterrind) prijavila šest glav plemenskega goveda in zaprosila za vnaprejšnje plačilo ustreznih izvoznih nadomestil. Hauptzollamt Hamburg-Jonas (glavni carinski urad Hamburg-Jonas, v nadaljevanju: Hauptzollamt) je zahtevi ugodil z odločbo z dne 13. julija 2011.

12. Živali so 16. junija 2011 ob 10.30 naložili na tovorno vozilo v Northeimu (Nemčija). Tovorno vozilo je mesto natovarjanja zapustilo okoli 11.30. Istega dne ob 19.00 je prispelo v Wasserbillig (Luksemburg), kjer se je ustavilo za enourni počitek za oskrbo živali s krmo in vodo. Po nadaljnji dvourni vožnji se je tovorno vozilo zaradi upoštevanja zakonsko določenega časa vožnje in časa počitka v cestnem prometu iz Uredbe (ES) št. 561/2006 ( 4 ) drugič ustavilo za počitek za oskrbo živali s krmo in z vodo v Épinalu (Francija). Tovorno vozilo je nadaljevalo pot naslednje jutro okoli 8.00 in prispelo v pristanišče Sète (Francija) istega dne ob 17.00. Prevoz iz Northeima v Sète je trajal 30 ur in 30 minut. Tam so živali naložili na ladjo za nadaljnji prevoz proti Maroku.

13. Hauptzollamt je z dopisom z dne 17. januarja 2012 obvestil tožečo stranko, da je uradni veterinar na carinskem uradu izstopa v kraju Sète na hrbtno stran kontrolnega izvoda glede vseh živali vnesel opombo „Non conforme au contrôle officiel visé a l'article 2 du reglement (CE) no 817/2010“ (ni v skladu z uradnim preverjanjem na podlagi člena 2 Uredbe št. 817/2010). Hauptzollamt je nato obvestil tožečo stranko, da bo od pristojnega francoskega veterinarskega organa zahteval preverjanje zakonitosti opombe veterinarja. Po sestanku s francoskim veterinarskim organom je bilo ugotovljeno, da se zgoraj navedena opomba uporabi, če vožnja, vključno z zakonsko predpisanim časom vožnje in obdobji počitka, znaša skupaj več kot 31 ur.

14. Glede na negativno opombo uradnega veterinarja v zvezi z živalmi je Hauptzollamt zavzel stališče, da tožeča stranka ni izpolnila pogojev iz člena 2(2) Uredbe št. 817/2010 in je zato treba vrniti kot predujem izplačano nadomestilo. V skladu s tem je Hauptzollamt z odločbo z dne 5. junija 2012 spremenil svojo odločbo z dne 13. julija 2011 in skušal izterjati izvozna nadomestila, ki so bila tožeči stranki izplačana kot predujem, ter pribitek 10 %.

15. Tožeča stranka je izpodbijala odločbo z dne 5. junija 2012 in nato od Komisije poskušala pridobiti razlago o časih vožnje in obdobjih počitka, določenih z Uredbo št. 1/2005. Tedanji Generalni direktorat za zdravje in varstvo potrošnikov (v nadaljevanju: GD SANCO) je z dopisoma z dne 7. marca 2013 in 27. julija 2013 odgovoril, da je za govedo dopustni čas vožnje 29 ur od natovorjenja, vključno z enournim počitkom v vozilu. V korist živali se lahko to obdobje podaljša za dve uri, pri čemer se upošteva predvsem bližina namembnega kraja. V skladu s tem je GD SANCO sprejel stališče, da je s pravili za govedo določen najdaljši čas vožnje 31 ur.

16. Hauptzollamt je z odločbo z dne 19. julija 2013 zavrnil ugovor tožeče stranke. Hauptzollamt je menil, da tako njega kot tožečo stranko zavezuje odločba francoskega uradnega veterinarja, čigar negativna opomba po odgovorih Komisije ni bila spremenjena. To je tožečo stranko navedlo k temu, da je 21. avgusta 2013 pri predložitvenem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti odločb z dne 5. junija 2012 in 19. julija 2013.

17. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je za sporni prevoz značilno, da je bil razdeljen na tri dele dejanskega fizičnega premikanja (vožnje), od katerih nobeden ni presegel 14 ur. To sodišče ugotavlja, da prvi in drugi del skupaj ne presegata 14 ur, medtem ko je v primeru drugega in tretjega dela, če se ju šteje skupaj, to drugače. Prav tako omenja, da vsi trije deli potovanja skupaj ne presegajo 28 ur. Zato meni, da s pravom Unije ni prepovedano, da je bil sporni prevoz dokončan v treh fazah. Vendar predložitveno sodišče navaja, da je bil sporni prevoz prekinjen z dvema obdobjema počitka, ki sta skupaj trajali 11 ur.

18. Zaradi tega predložitveno sodišče meni, da je izid postopka v glavni stvari odvisen od, prvič, tega, ali je s pravom Unije dovoljeno obdobje počitka, ki traja več kot eno uro. Drugič, če je odgovor pritrdilen, se postavlja vprašanje, ali je Hauptzollamt vezan na opombo uradnega veterinarja na izstopni točki ali pa sme po lastni pristojnosti odločiti, ali je bil sporni prevoz opravljen v skladu z določbami Uredbe št. 1/2005. Zato in ker je imelo pomisleke o razlagi uredb št. 1/2005 in št. 817/2010, je Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu) 14. oktobra 2014 prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba točko 1.4 poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005, v skladu s katero je treba živalim po 14‑urni vožnji dati vsaj eno uro časa za počitek, zato da se predvsem napojijo in po potrebi nahranijo, preden se lahko prevažajo naslednjih 14 ur, razlagati tako, da se lahko obdobja prevozov prekinejo tudi s počitkom, daljšim od ene ure, ali z več počitki, od katerih posamezen traja vsaj eno uro? 2. Ali je plačilni organ posamezne države članice vezan na opombo uradnega veterinarja na izstopni točki na podlagi člena 2(3) Uredbe št. 817/2010, kar pomeni, da lahko zakonitost zavrnitve izdaje opombe preverja zgolj organ, v okviru katerega deluje mejni veterinar, ali pa pomeni opomba uradnega veterinarja zgolj procesni akt, ki se lahko izpodbija samo s pravnimi sredstvi, ki se lahko vložijo zoper meritorno odločbo plačilnega organa?“

19. Hauptzollamt Hamburg-Jonas, francoska vlada in Komisija so predložili pisna stališča. Na podlagi člena 76(2) Poslovnika Sodišča obravnava ni bila opravljena.

III – Analiza

A – Prvo vprašanje

1. Uvodna pojasnila in stališča strank, ki so sodelovale v postopku predhodnega odločanja

20. Pravila o prevozu živali so izrazito nejasna, čeprav so urejena z natančnimi tehničnimi specifikacijami. Zato ni presenetljivo, da so bila osrednja tema v številnih sporih pred Sodiščem, vključno s številnimi predlogi za sprejetje predhodne odločbe – tudi že predložitvenega sodišča. ( 5 ) V tem pogledu ni obravnavana zadeva, ki se osredotoča predvsem na razlago izraza „vsaj eno uro“ v pravilu 14 + 1 + 14, prav nič drugačna.

21. Očitno je, da je v postopku v glavni stvari sporni prevoz trajal 30 ur in pol. Dejanski čas vožnje, med katerim se je tovornjak fizično premikal, je znašal 19 ur in pol. V predložitveni odločbi je navedeno, da je voznik tovornjaka imel 10‑urni postanek zaradi upoštevanja zahtev iz Uredbe št. 561/2006. Ker to ni izrecno navedeno v predložitveni odločbi, moram navesti, da je delovna predpostavka v teh sklepnih predlogih, da med tem obdobjem počitka živali niso bile iztovorjene.

22. Zato želi predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali ob pravilni razlagi pravila 14 + 1 + 14 obstaja zgornja meja za dolžine obdobij počitka in ali lahko ta služijo drugemu namenu, kot je dobro počutje živali, ki se prevažajo. Drugače povedano: ali dejstvo, da morajo obdobja počitka trajati „vsaj eno uro“, morda omogoča, da se živali zelo dolgo pustijo v stoječem vozilu?

23. Predložitveno sodišče ni postavilo vprašanja o medsebojnem vplivu pravil o dobrem počutju živali med prevozom ter pravil o najdaljših obdobjih vožnje in najkrajših obdobjih počitka za voznike. Zato v teh sklepnih predlogih tega vprašanja ne bom načel.

24. Hauptzollamt se pridružuje stališču predložitvenega sodišča, po katerem iz izraza „predvsem“ v pravilu 14 + 1 + 14 izhaja, da to, kako GD SANCO razlaga (navedeno zgoraj v točki 15) to pravilo, ni nujno pravilno. Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu) daje prednost razlagi, da je mogoče najdaljši čas vožnje 28 ur prekiniti z več obdobji počitka, od katerih mora eno trajati vsaj eno uro, vsa obdobja počitka skupaj pa ne smejo preseči 14 ur, kar je zgornja meja za posamezen del vožnje na podlagi pravila 14 + 1 + 14.

25. Francoska vlada navaja, da pravila 14 + 1 + 14 ni mogoče razlagati tako, da je z njim dovoljeno pretirano dolgo obdobje počitka, ki bi škodilo dobremu počutju živali. Po mnenju te vlade izraz „predvsem“ poleg tega, da se nanaša na to, da se živali nahranijo in napojijo, opisuje dejanja, ki so namenjena dobremu počutju živali. Poleg tega francoska vlada meni, da ni mogoče živali imeti 10 ur v vozilu, ne da bi bili ogroženi cilji Uredbe št. 1/2005.

26. Komisija meni, da je na podlagi pravila 14 + 1 + 14 najdaljši možni čas vožnje 29 ur, razen v izjemnih primerih, ki so navedeni spodaj v točki 32. Poleg tega po navedbah Komisije obdobja počitka ni mogoče uporabiti za druge namene kot za dobro počutje živali. Komisija navaja, da beseda „predvsem“ ne podpira drugačnega stališča, saj ji sledi izraz „da se napojijo in po potrebi nahranijo“.

2. Presoja

a) Uvodne pripombe

27. Kot se bo videlo spodaj, odgovora na vprašanje, postavljeno zgoraj v točki 22, ne ponuja ne besedilo ne kontekst pravila 14 + 1 + 14. Zlasti se pojmi, po eni strani vsebovani v opredelitvah v osrednjem besedilu Uredbe št. 1/2005, po drugi pa v njeni Prilogi I, ne uporabljajo usklajeno in dosledno, in to znotraj vsakega dokumenta ter zlasti v odnosu enega do drugega. Žal je bilo treba zaradi tega skozi celotne sklepne predloge opredeljevati točen nabor pravil, v zvezi s katerimi se ti pojmi uporabljajo.

28. Zaradi neusklajenosti, omenjene v prejšnji točki, je treba cilju Uredbe št. 1/2005 – ki je povsem jasen – dati polno prednost. To pomeni, da je treba pravilo 14 + 1 + 14 razlagati tako, da jasno omeji obdobja počitka v stoječem vozilu.

29. Kajti cilj Uredbe št. 1/2005 ni sporen: izogniti se prevozu živali na način, pri katerem bi se lahko poškodovale ali neupravičeno trpele. ( 6 ) To je v skladu s členom 13 PDEU, v skladu s katerim so živali čuteča bitja. V skladu s tem se s to določbo od Unije in njenih držav članic zahteva, da pri oblikovanju in izvajanju politik Unije na področju kmetijstva v celoti upoštevajo zahteve po dobrem počutju živali. ( 7 )

30. Pred nadaljevanjem pa se je treba najprej natančno seznaniti s pravilom 14 + 1 + 14.

b) Pravilo 14 + 1 + 14

31. Pravilo 14 + 1 + 14 je del nabora pravil o „časovnih presledkih med napajanjem in krmljenjem, časih voženj in počitkih“ v Prilogi I k Uredbi št. 1/2005. Nanaša se na fizični prevoz živali s cestnimi vozili, ki izpolnjujejo nekatere zahteve o dobrem počutju živali (ki se nanašajo na streho in tla vozila, steljo za živali, krmo, pregrade, pravila o starosti, zalogo vode, prezračevanje in navigacijske sisteme). Če so te zahteve izpolnjene, lahko vozilo prevaža govedo 14 ur, po tem pa je treba živalim „dati vsaj eno uro časa za počitek, kar je dovolj predvsem, da se napojijo in po potrebi nahranijo“, preden se (morda) prevažajo največ nadaljnjih 14 ur. Po tem je treba v skladu s točko 1.5 poglavja V te priloge govedo iztovoriti, nahraniti in napojiti ter mora počivati vsaj 24 ur.

32. Izjemoma je mogoče na podlagi točke 1.8 poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 (v nadaljevanju: pravilo + 2) skupni „čas vožnje“, kot se ta pojem uporablja v Prilogi, podaljšati za dve uri, toda le če je to v korist živali. Bližina namembnega kraja je tipičen primer za položaj, v katerem lahko nadaljnji dve uri prevoza živalim povzročita manj trpljenja kot iztovarjanje in ponovno natovarjanje, kar je splošno znano stresno. ( 8 )

33. Kot je razvidno iz zgoraj navedenega, s pravilom 14 + 1 + 14 ni izrecno navedeno, kako dolgo smejo največ trajati obdobja počitka in kaj se sme početi v takih obdobjih.

34. Tudi uporaba sodne prakse ne razreši tega problema: Sodišče se je omejilo na ugotovitev, da je s pravilom 14 + 1 + 14 „določen 28‑urni najdaljši čas prevoza, ki ga prekinja najmanj enourni počitek po prvem 14‑urnem delu poti. […] Zato je treba [to pravilo] razumeti tako, da je najdaljši dovoljeni čas prevoza 28 ur, ki ga prekinja najmanj enourni počitek“. ( 9 )

35. Ker s pravilom 14 + 1 + 14 ni dan jasen odgovor na obravnavano vprašanje, je treba preučiti nekatere druge vidike Uredbe št. 1/2005.

c) Umestitev Uredbe št. 1/2005

36. Člen 2 Uredbe št. 1/2005 opredeljuje številne temeljne pojme za namen njene uporabe. Te opredelitve vsebujejo opredelitvi vožnje („celoten prevoz od kraja odhoda do namembnega kraja, vključno s kakršnim koli iztovarjanjem, nastanitvijo in natovarjanjem na vmesnih točkah med vožnjo“) in prevoza („premeščanje živali, ki se opravi z enim ali več prevoznimi sredstvi, in vsi s tem povezani postopki, vključno z natovarjanjem, iztovarjanjem, pretovarjanjem in počitkom, dokler se živali ne iztovorijo v namembnem kraju“). ( 10 )

37. V splošnem iz opredelitev iz člena 2 Uredbe št. 1/2005 izhaja, da pred vožnjo in po njej vedno obstaja najkrajše obdobje 48 ur, ko živali počivajo zunaj vozila. ( 11 ) Zato se vožnja ne konča, dokler živali niso 48 ur nastanjene v kraju, kjer so iztovorijo.

38. Člen 2 Uredbe št. 1/2005 si prizadeva vzpostaviti razlikovanje med „vožnjo“ in „prevozom“, tako da prva obsega celotno logistično operacijo, drugi pa dejansko fizično premikanje. Vendar zdaj – v nasprotju s prej povedanim – ( 12 ) pojem „prevoz“ začuda vsebuje počitek. Kajti če je v skladu s to določbo „vožnja“ vsota vseh obdobij prevoza in počitka, dejstvo, da se počitek doda pojmu „prevoz“, poraja vprašanje, kakšna je sploh razlika med vožnjo in prevozom. Ta očitna neusklajenost vpliva na razlago izrazov, ki se uporabljajo v Prilogi I k Uredbi, k čemur se bom vrnil spodaj v točki 46.

39. Člen 2 Uredbe št. 1/2005 opredeljuje tudi počivališče, namreč „kateri koli kraj postanka med vožnjo, ki ni namembni kraj“, ne glede na to, ali se živali iztovorijo ali ne. Vendar pojem obdobje počitka, ki je bistvo obravnavane zadeve, ni opredeljen. V predhodnici Uredbe št. 1/2005 ( 13 ) pa je bila glede tega vsebovana opredelitev, namreč „neprekinjen čas med potjo, ko se živali ne prevažajo s prevoznim sredstvom“. Vendar s to opredelitvijo ni navedeno niti, ali je mogoče obdobje počitka preživeti v vozilu, niti kakšnemu namenu – če sploh kakšnemu – mora služiti. Zato tudi ne razreši obravnavanega spora.

40. Dalje, opozarjam na osrednjo določbo Uredbe št. 1/2005, na katero so se sklicevale številne stranke, ki so vložile pisna stališča: člen 3. Njen prvi stavek vsebuje to, na kar se bom skliceval kot na „splošno klavzulo“ o zaščiti živali med prevozom. Splošna klavzula je oblikovana zavezujoče in se uporablja, kadarkoli se uporablja Uredba. Poleg tega je splošna klavzula oblikovana kot prepoved in ne kot zapoved. Poleg tega, da zahteva, da mora biti prepovedano ravnanje sposobno povzročiti poškodbe ali neupravičeno trpljenje živali, obveznost vzdržati se takega ravnanja ni odvisna od drugih dejavnikov, kot sta potek določenega časovnega obdobja ali najkrajša geografska razdalja.

41. V drugem stavku člena 3 Uredbe št. 1/2005 so naštete nekatere temeljne zahteve, ki jih mora izpolniti vsakdo, ki namerava prevažati živali. Te zahteve so oblikovane zavezujoče in jih je treba dosledno spoštovati ves čas „prevoza“ (kot je opredeljen v členu 2). Čeprav izbira besed („poleg tega“) kaže, da se te zahteve uporabljajo neodvisno in poleg splošne klavzule, naslov člena 3 vendarle kaže, da so splošni pogoji za prevoz živali kumulativni.

42. Dodal bom le, da se mi zdi, da je za ugotovitev, ali je bil kršen člen 3 – kršitev, ki lahko načeloma vodi do naložitve kazni na podlagi člena 25 Uredbe št. 1/2005 – potrebna celovita presoja, pri kateri so upoštevane vse upoštevne okoliščine.

43. Nazadnje, k zakonodajnemu okviru, ki je vodil do sprejetja Uredbe št. 1/2005, se bom vrnil spodaj v točkah 51 in 52.

d) Zavzeto stališče

44. Gornje pripombe me vodijo k temu stališču.

45. Prvič, najprej bi rad navedel, da se strinjam s predložitvenim sodiščem, da je s pravilom 14 + 1 + 14 dovoljenih več obdobij počitka in ne le eno, če do vsaj ene ure počitka pride po največ 14 urah fizičnega premikanja (na primer 7 + 1 + 7 + 1½ + 12½). Sicer bi se mi zdelo pravilo povsem nesprejemljivo: voznike bi vzpodbujalo, da se zaradi svojih lastnih potreb ustavijo šele po 14 urah. Poleg tega bi to vodilo do vprašanja, ali kakršna koli nenamerna ustavitev, ki jo na primer povzročijo dela na cesti, prometni zastoji ali postanek pred spuščenimi zapornicami, spada v pojem „počitek“.

46. Dalje, Priloga I k Uredbi št. 1/2005 ne vsebuje opredelitev dvoumnega pomena izraza „vsaj ena ura časa za počitek“. Zato se verjetno uporabljajo splošne opredelitve iz člena 2 Uredbe.

47. Vendar te opredelitve žal ne delujejo pri razlagi poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005: prvič, splošna opredelitev „vožnje“ v členu 2 Uredbe vsebuje obdobja počitka med potjo. Nasprotno to poglavje ob upoštevanju njegovega naslova „čase voženj“ in „čase počitka“ dojema kot nasprotje. Drugič, razumevanje „vožnje“ iz člena 2 Uredbe kot nečesa, kar je običajno zamejeno z dvema 48‑urnima obdobjema (glej točko 37 zgoraj), se zdi v nasprotju z uporabo izraza „čas vožnje“ v točki 1.5 tega poglavja, v skladu s katero 24‑urno obdobje počitka „nevtralizira“ dotedanja obdobja vožnje. Tretjič, kot je bilo navedeno zgoraj v točki 38, pojem „prevoz“ zdaj vključuje „počitek“. To je v nasprotju s pravilom 14 + 1 + 14, ki po eni strani razlikuje med „obdobji počitka“ in „vožnjo“ ali „prevozom“ po drugi. ( 14 )

48. Zaradi te očitne neusklajenosti je treba pravilo 14 + 1 + 14 razlagati neodvisno, ob upoštevanju temeljnega namena Uredbe št. 1/2005: namena, ki je naveden zgoraj v točki 29.

49. Ni sporno, da so vožnje (v smislu člena 2 Uredbe št. 1/2005), še posebej dolge, vzrok neudobja za živali, ki se prevažajo. Seveda se zdi, da temelji Uredba na predpostavki, da vsak prevoz, ki obsega zapiranje ter iztovarjanje in natovarjanje živali, pa tudi to, da je mogoče, da bodo brez hrane in vode, živalim povzroča določeno trpljenje. V tem smislu je namen Uredbe preprosto ta, da se preprečijo prevozi, ki povzročajo ali bi lahko povzročali živalim poškodbe in neupravičeno trpljenje. Tako Uredba sprejema določeno neudobje živali med prevozom kot nujno zlo, vendar si ga prizadeva čim bolj omejiti. Vendar lahko to neudobje doseže točko, ko ni več upravičeno in postane neupravičeno trpljenje. Toda kdaj se to zgodi?

50. Na tej točki se strinjam s Komisijo, da če skupni „časi voženj in časi počitka“, kot so določeni v točki 1.4(d) poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005, presežejo 29 ur – torej seštete tri dele pravila 14 + 1 + 14 – bi to bilo v nasprotju z Uredbo št. 1/2005 in bi lahko živalim povzročilo neupravičeno trpljenje. Seveda to ne vpliva na uporabo pravila + 2.

51. V podporo svojemu stališču poudarjam, prvič, da je jasen namen Uredbe št. 1/2005 kar najbolj omejiti dolge vožnje (v smislu člena 2 Uredbe), ki vsebujejo prevoz živali. ( 15 ) Če bi dovolili odprta obdobja počitka v vozilu, ki na podlagi točke 1.5 poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 ne „nevtralizirajo“ dotedanjega dejanskega časa vožnje, bi bilo to v nasprotju s tem namenom. Dejstvo, da Svet ni sledil priporočilu strokovnjakov, naj se čas vožnje za govedo omeji na 24 ur, ( 16 ) in predlogu Komisije, naj se čas vožnje omeji na 9 ur, čemur sledi 12‑urno obdobje počitka (kar je mogoče ponoviti), ( 17 ) ne omaja mojega prepričanja. Čeprav se je Svet načeloma odločil, da ne bo spremenil pravil o časih voženj in obdobjih počitka v poglavju VII priloge k Direktivi 91/628, si ne morem zamisliti, da je Svet, pri tem ko je v zakonodajnem postopku v skladu s protokolom o dobrem počutju živali „v celoti [upošteval] zahteve po dobrem počutju živali“, imel v mislih neomejena obdobja počitka v vozilu.

52. Res je, da je Sodišče v zadevi Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548), na katero so se sklicevale stranke v tem postopku, razmišljalo o tem, da lahko „časi voženj“ na podlagi poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 presežejo 28 ur. Vendar me to ne vodi do drugačnega stališča. Kajti v tisti sodbi je Sodišče razlagalo pravila o časih voženj in obdobjih počitka v Direktivi 91/628. Ta pravila so bila sprejeta na prvem mestu za odstranitev tehničnih ovir za trgovino z živimi živalmi in za nemoteno delovanje tržnih organizacij, hkrati pa – na drugem mestu – za zagotovitev zadovoljive stopnje zaščite zadevnih živali. ( 18 ) Zdi se, da je na podlagi Uredbe št. 1/2005 to tehtanje ciljev obrnjeno: njen prvenstveni namen je zaščita živali, usklajevanje zakonodaje pa je drugotnega pomena. ( 19 ) Sodbo Interboves bi bilo treba vsekakor brati pazljivo, saj bi sicer brezvestni prevozniki lahko izkoristili inherentno razliko med pravili cestnega in pomorskega prevoza. ( 20 )

53. V skladu s tem iz razlogov, navedenih v prejšnji točki, dejstvo, da je generalni pravobranilec P. Mengozzi v sklepnih predlogih navedel, da „bi lahko pot trajala na primer 50 ur, in sicer dve (najdaljši) 14‑urni časovni obdobji prevoza in en 22‑urni počitek“, ( 21 ) ne vpliva na obravnavano zadevo. Vsekakor se ne omenja, ali je mogoče 22‑urno obdobje počitka zakonito izpeljati v stoječem vozilu.

54. Drugič, pravilo + 2 določa, da je mogoče „čase vožnje“ (in ne „vožnje“ iz člena 2 Uredbe št. 1/2005) – torej kombinirana obdobja fizičnega premikanja med dvema 24‑urnima obdobjema počitka za „nevtralizacijo“, ne pa njihove posamične faze – v korist živali podaljšati za dve uri, pri čemer se upošteva predvsem bližina namembnega kraja. Tako pravilo + 2 očitno kaže na to, da so v običajnih okoliščinah „časi vožnje“ (ponovno: ne „vožnja“ iz člena 2 Uredbe št. 1/2005) navzgor omejeni z mejo, za katero vsekakor razumem, da v primeru pravila 14 + 1 + 14 znaša 28 ur.

55. Tako po mojem mnenju posledica „vsaj ene ure časa za počitek“ nikoli ne more biti to, da bi „časi vožnje in obdobja počitka“ na podlagi pravila 14 + 1 + 14 presegli 29 ur (ali, odvisno od okoliščin primera, 31 ur v skladu s pravilom + 2). Po drugi strani je lahko „vožnja“ v smislu člena 2 Uredbe št. 1/2005 sestavljena iz več 29‑urnih „časov vožnje in obdobij počitka“ iz poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005, če so ta 29‑urna obdobja ločena s 24‑urnimi obdobji, ko se živali iztovorijo, nakrmijo in napojijo ter počivajo.

56. Toda ali morajo poleg tega tudi obdobja počitka slediti določenemu cilju?

57. Glede tega vprašanja Komisija trdi, da je mogoče najkrajše enourno obdobje počitka podaljšati samo iz razlogov, ki se nanašajo na dobro počutje živali. Stališče francoske vlade je manj strogo: obdobja počitka ne smejo preseči razumnega trajanja, ko bi ne bilo več spoštovano temeljno načelo preprečevanja poškodb in neupravičenega trpljenja živali.

58. Menim, da je jasno, da mora biti celoten prevoz, ali „vožnja“, če naj uporabim ta izraz – vključno s počitkom – v skladu z zahtevami Uredbe št. 1/2005. Kot je razsodilo Sodišče, se zdi, da je zakonodajalec Unije na podlagi znanstvenih in veterinarskih študij ter presoj uporabe zakonodaje Unije na področju zaščite živali menil, da bi bilo njihovo dobro počutje lahko ogroženo in ga ne bi bilo več mogoče zagotavljati vse od trenutka, ko določbe te uredbe o zdravju teh živali niso več spoštovane. ( 22 ) To pomeni vsaj dvoje.

59. Najprej, obdobja počitka morajo biti v skladu s splošno klavzulo. To vsebuje dolžnost vzdržati se tega, da se živalim (morda) povzročajo poškodbe ali neupravičeno trpljenje, ne pa dolžnost ravnanja izključno v njihovo korist. Seveda obdobje, ko vozilo stoji, običajno živalim povzroči manj trpljenja kot obdobje, ko se premika: tako je na primer manj možnosti, da živali, ki se prevažajo, izgubijo ravnotežje ali trpijo zaradi potovalne slabosti. ( *1 ) Vendar ni mogoče izključiti možnosti, da lahko obdobje počitka, zaradi katerega skupni „časi vožnje in obdobja počitka“ na podlagi pravila 14 + 1 + 14 ne presežejo 29 ur, živalim še vedno povzroči poškodbe ali neupravičeno trpljenje. Če uporabim primer: mislim, da s splošno klavzulo ni dovoljeno, da bi živali fizično premikali eno uro, nato pa bi 27‑urno obdobje počitka preživele v vozilu, preden bi se vozile nadaljnjo uro.

60. Dalje, med obdobji počitka je treba vsebinsko in dosledno izpolniti številne obveznosti iz Uredbe št. 1/2005. Najprej imam v mislih tiste, ki izhajajo iz drugega stavka člena 3 Uredbe št. 1/2005, pa tudi zahteve, naštete v njeni Prilogi I, zlasti v poglavju VI, ki se nanaša na „dolge vožnje“, kot so opredeljene v členu 2 Uredbe.

61. Iz dejstva, da je v pravilu 14 + 1 + 14 navedeno, da je treba živalim dati „čas za počitek, kar je dovolj predvsem, da se napojijo in po potrebi nahranijo“, ne morem razbrati ničesar več kot to. Čeprav so taka dejanja očitno v korist živali, se mi zdi, da s tem izrazom ni nič dodanega k vsebinskim zahtevam, ki izhajajo iz Uredbe št. 1/2005. ( 23 ) Poleg tega obstaja očiten nasprotni argument: izraz „predvsem“ ne izključuje možnosti obdobja počitka, ki ni izključno v korist živali. Pravilo 14 + 1 + 14, ki je izraz političnega kompromisa, bi morali razumeti z določeno mero pragmatičnosti, kot je bilo to prikazano zgoraj v točki 45.

62. Pri ugotovitvi, ali z obdobjem počitka niso spoštovane zahteve iz Uredbe št. 1/2005, gre za dejansko presojo, kar je stvar nacionalnih organov in, v končni fazi, nacionalnih sodišč. Vendar opozarjam, da je pri izvoznih nadomestilih izvoznik tisti, ki mora dokazati, da so izpolnjeni pogoji za odobritev nadomestila. ( 24 ) Ob sicer enakih okoliščinah menim, da daljša ko so obdobja počitka, težje bo izvoznik to dokazal.

63. Poleg tega se s členom 22(2) Uredbe št. 1/2005 (Zamuda pri prevozu) zahteva, da pristojni organ, če „je med prevozom treba pridržati kakršno koli pošiljko živali za več kot dve uri, […] zagotovi, da se živali ustrezno oskrbijo in po potrebi tudi nahranijo, napojijo, raztovorijo in namestijo.“ Ne vidim nikakršnega tehtnega razloga, zakaj se to pravilo dveh ur ne bi moglo smiselno uporabiti kot merilo za prevoznike, ko se ustavijo za svoje potrebe. S tem je podprto stališče, da si enostavno ni mogoče zamisliti, da bi govedo za 14 ur obdržali v stoječem vozilu, ne da bi ga iztovorili, kot predlaga predložitveno sodišče.

64. Če se vrnem k postopku v glavni stvari: ugotovil sem, da je trajanje spornega prevoza preseglo 29 ur in da se družba Masterrind po podatkih, ki so na voljo Sodišču, ni sklicevala na pravilo + 2. Toda ker je bil namembni kraj spornega prevoza Maroko, močno dvomim, da bi se družba Masterrind lahko sklicevala na pravilo + 2. Zato menim, da je s spornim prevozom kršeno pravilo 14 + 1 + 14 in da bi bilo treba tožbo zavrniti kot neutemeljeno.

65. Sicer pa tudi menim, da razen v izrednih okoliščinah 10‑urno „obdobje počitka“ v stoječem vozilu ni opravičljivo in lahko zato živalim povzroči neupravičeno trpljenje. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, v kakšnih pogojih je potekal 10‑urni počitek.

66. Ob upoštevanju gornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje odgovori, da lahko ob pravilni uporabi pravila iz točke 1.4 poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 „časi voženj in časi počitka“ iz te točke vsebujejo obdobje počitka, daljše od ene ure, ali več obdobij počitka, če vsako kombinirano obdobje fizičnega premikanja v trajanju največ 14 ur od naslednjega loči vsaj enourno obdobje počitka in če poleg tega to ne bi kršilo drugih zahtev iz te uredbe. To morajo preveriti nacionalna sodišča. Vendar se, dokler živali ne prispejo v namembni kraj, kot je opredeljen v členu 2 te uredbe, s točko 1.5 poglavja V Priloge I k tej uredbi zahteva, da se živali iztovorijo, nakrmijo in napojijo ter počivajo vsaj 24 ur po vsakih 29 urah po prvem natovarjanju v kraju odhoda, kot je opredeljen v isti določbi. To ne vpliva na možnost, da se na podlagi točke 1.8 tega poglavja čas vožnje v korist živali podaljša za dve uri, pri čemer se upošteva predvsem bližina namembnega kraja.

B – Drugo vprašanje

67. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je upravni organ države članice, pristojne za plačilo izvoznih nadomestil, vezan za izjavo uradnega veterinarja druge države članice, v skladu s katero vožnja (v smislu člena 2 Uredbe št. 1/2005), v zvezi s katero so bila zahtevana izvozna nadomestila, ni bila v skladu s pravili o dobrem počutju živali.

68. Kot so ugotovile stranke v postopku, je sodna praksa Sodišča o tem vprašanju obsežna.

69. V sodbi Viamex Agrar Handel je bilo Sodišče naprošeno za razlago prejšnje ubeseditve Uredbe št. 817/2010. ( 25 ) V nasprotju s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca ( 26 ) je Sodišče razsodilo, da izvoznikova predložitev dokumentov, navedenih v Uredbi št. 615/98 – zdaj Uredba št. 817/2010 – ni neizpodbiten dokaz spoštovanja pravil o izvoznih nadomestilih ali spoštovanja pravil o dobrem počutju živali med prevozom. Dokazi, ki jih ponujajo ti dokumenti, zadostujejo, le če pristojni plačilni organ nima na voljo elementov, zaradi katerih bi lahko štel, da niso bila spoštovana pravila o dobrem počutju živali med prevozom. Ta organ je dolžan dokaze in vsa druga dejstva, ki jih ima na voljo, analizirati, da ugotovi, da so bila ta pravila spoštovana oziroma da so bila kršena, in da odloči, ali se izvozno nadomestilo dodeli oziroma ne dodeli. ( 27 )

70. Vendar je Sodišče razsodilo tudi, da to pristojnemu plačilnemu organu ne daje pristojnosti, da arbitrarno izpodbija dokaze, ki jih je izvoznik priložil svojemu zahtevku za izvozna nadomestila. Pristojni plačilni organ lahko ugotovi, da ni skladnosti, le na podlagi dokumentov, navedenih v Uredbi št. 615/98 – zdaj Uredba št. 817/2010 – in/ali katerega koli drugega objektivnega elementa, ki vpliva na dobro počutje živali. Ne more se omejiti zgolj na domneve ali dvome glede skladnosti, pač pa mora svoje ugotovitve utemeljiti z objektivnimi in konkretnimi dokazi, ki se nanašajo na dobro počutje živali, in mora vsekakor navesti razloge, iz katerih meni, da na podlagi dokazov, ki jih je predložil izvoznik, ne more sklepati, da so bila spoštovana pravila o dobrem počutju živali. ( 28 )

71. To sodbo je Sodišče pozneje potrdilo s sodbo Heemskerk in Schaap, ko je odločalo v sestavi velikega senata. ( 29 )

72. V obeh zgornjih primerih je izvoznik imel izjavo uradnega veterinarja o skladnosti zadevnega pomorskega plovila, in torej prevoza, s pravili o dobrem počutju živali. Postopek v glavni stvari se nanaša na obraten položaj: uradni veterinar je navedel, da vožnja ni potekala v skladu s pravili o dobrem počutju živali med prevozom. Izvoznik to stališče izpodbija.

73. V nasprotju s trditvami Hauptzollamt dejstvo, da se člen 5(1)(c) Uredbe št. 817/2010 nanaša samo na položaje, v katerih niso bile spoštovane zahteve o dobrem počutju živali, ne pa na položaje, v katerih so bile spoštovane, logično ne pomeni, da lahko pristojni plačilni organ odkloni plačilo za prevoz, ki dejansko izpolnjuje te zahteve. Na podlagi člena 1 Uredbe št. 817/2010 se plačilo izvoznih nadomestil za živo govedo izvede, če se med prevozom živali do prvega kraja iztovarjanja v tretji državi končnega namembnega kraja upoštevajo členi od 3 do 9 Uredbe št. 1/2005 in v njih navedene priloge ter Uredba št. 817/2010. Nič več in nič manj. Glede na dejanske okoliščine je namen postopka izvoznih nadomestil – postopka, ki se uporablja za izvozna nadomestila v zvezi z izvozom živega goveda – zgolj zagotoviti, da zadevni proizvod izpolnjuje vse potrebne pogoje za nadomestila. ( 30 )

74. Zato dejstvo, da mora izvoznik dokazati, da so izpolnjeni vsi pogoji za odobritev zahteve za izvozna nadomestila, ni upoštevno, saj se to nanaša zgolj na razdelitev dokaznega bremena. To nikakor ne spremeni dejstva, da je namen ureditve za izvozna nadomestila vzpodbujanje vsebinsko pravilnih odločitev, ne glede na to, ali je z njimi takim zahtevam ugodeno ali so zavrnjene, v skladu s splošnim načelom, da morajo upravni organi ravnati v skladu z zakonom.

75. Poleg tega moram priznati, da težko sprejmem stališče, da so veljavnost in pravni učinki izjave, ki jo izda uradni veterinar za namene pravnega sistema, katerega del je Uredba št. 817/2010, zgolj stvar prava države članice izstopne točke, ne pa prava Unije. ( 31 )

76. Zato se sodna praksa, navedena zgoraj v točkah od 69 do 71, v obravnavanem položaju uporablja ravno obratno. Iz tega izhaja, da izjava uradnega veterinarja o neskladnosti s pravili o dobrem počutju živali med vožnjo, za katero se zahtevajo izvozna nadomestila, ni neizpodbiten dokaz.

77. Nekatere trditve, predstavljene v podporo nasprotnemu stališču, me ne prepričajo.

78. Prvič, trditve Hauptzollamt, da je dokument iz člena 2(3) Uredbe št. 817/2010 „ustrezno izpolnjen“ in je zato zanj možno preverjanje na podlagi člena 4(2)(a) te uredbe, samo če uradni veterinar na izstopni točki potrdi, da so rezultati pregleda v skladu s členom 2 te uredbe zadovoljivi, je treba zavrniti. Najprej, izraz „ustrezno izpolnjen“ se ne sme razlagati tako, da predpisuje določen rezultat pregledov. Dalje, člen 2(4) Uredbe določa, da je treba dokument iz njenega člena 2(3) potrditi za celotno število živali, za katere je bila sprejeta izvozna deklaracija, razen števila živali, ki so med prevozom kotile ali splavile, poginile ali niso bile v skladu z zahtevami Uredbe št. 1/2005.

79. Drugič, ne sprejemam trditve, da v korist dobrega počutja živali ne bi smelo biti mogoče preverjati izjav, s katerimi je ugotovljena kršitev pravil o dobrem počutju živali med prevozom. Cilj zaščite dobrega počutja živali, pa naj bo še tako hvalevreden, ne more upravičiti zavrnitve plačila izvoznih nadomestil, če – v nasprotju z izjavo o neskladnosti, ki jo izda uradni veterinar druge države članice – dejansko ni bilo kršitve teh pravil.

80. Nazadnje, zdi se, da trditev Hauptzollamt, ki temelji na zaščiti finančnih interesov Unije, očitno ni utemeljena. Ti interesi niso legitimno ogroženi, če so bila pravila o dobrem počutju živali dejansko spoštovana. Če bi se ta trditev postavila v kontekst, v hipotetičnem primeru, v katerem bi Komisija kršila načelo zakonitosti, Sodišče podobno ne bi potrdilo zneska globe, naložene zaradi kršitve pravil o konkurenci zaradi strahu pred finančno izgubo za Unijo. ( 32 )

81. Presoja fizičnega in zdravstvenega stanja živali, kot so navedli Hauptzollamt, francoska vlada in predložitveno sodišče, zahteva posebno strokovno znanje in izkušnje, zaradi česar naj bi preglede opravil veterinar. ( 33 ) Rezultati takih pregledov pomenijo dejanski pregled na kraju samem, ki vsebuje zapletene in tehnične ocene zdravja in dobrega počutja živali. Iz tega je razvidno, da diskrecijska pravica pristojnega plačilnega organa, kadar preverja tako izjavo, ki priča o neskladnosti s pravili o dobrem počutju živali med prevozom, ni neomejena – ( 34 ) prej je smiselno opredeljena enako, kot je opisano zgoraj v točki 70.

82. Izvoznik mora ob izpodbijanju izjave o neskladnosti z objektivnimi elementi prepričljivo dokazati, da ocena uradnega veterinarja ni zanesljiva. Vendar zgolj dejstvo, da ima izvoznik drugačno mnenje od mnenja uradnega veterinarja glede stanja živali, v zvezi s katerimi se zahtevajo izvozna nadomestila, ne pomeni, da je veterinarjeva presoja očitno napačna ali da temelji na nepravilnih dejstvih.

83. V zvezi s pravnimi posledicami ugotovitev uradnega veterinarja, kot navaja predložitveno sodišče, znanje veterinarjev ne upravičuje enake previdnosti pristojnega plačilnega organa. Zato se lahko vse izpeljane pravne posledice v celoti preverijo.

84. Ob upoštevanju gornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje odgovori, da pri presoji zahteve za izvozna nadomestila na podlagi člena 4(2) Uredbe št. 817/2010 organ, pristojen za plačilo izvoznih nadomestil, ni vezan na opombo, ki jo vnese uradni veterinar v skladu s členom 2(3) te uredbe. Vendar se mora ta organ, če se odloči, da ne bo upošteval dejanske presoje tega veterinarja o zdravju in dobrem počutju živali, opreti na objektivne in konkretne dokaze, ki se nanašajo na zdravje in dobro počutje živali. Če se zahtevek v celoti ali delno zavrne, mora ta organ vsekakor navesti razloge za to, pri čemer mora v tem primeru izvoznik dokazati, da dokazi, na katere se je oprl ta organ, niso upoštevni.

IV – Predlog

85. Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanji, ki ju je v zadevi C‑469/14 predložilo Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu), odgovori: — Ob pravilni uporabi pravila iz točke 1.4 poglavja V Priloge I k Uredbi Sveta (ES) št. 1/2005 z dne 22. decembra 2004 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, in o spremembi Direktiv 64/432/EGS in 93/119/ES ter Uredbe (ES) 1255/97 „časi voženj in časi počitka“ iz te točke vsebujejo obdobje počitka, daljše od ene ure, ali več obdobij počitka, če vsako kombinirano obdobje fizičnega premikanja v trajanju največ 14 ur od naslednjega loči vsaj enourno obdobje počitka in če poleg tega to ne bi kršilo drugih zahtev iz te uredbe. To morajo preveriti nacionalna sodišča. Vendar se, dokler živali ne prispejo v namembni kraj, kot je opredeljen v členu 2 te uredbe, s točko 1.5 poglavja V Priloge I k tej uredbi zahteva, da se živali iztovorijo, nakrmijo in napojijo ter počivajo vsaj 24 ur po vsakih 29 urah po prvem natovarjanju v kraju odhoda, kot je opredeljen v isti določbi. To ne vpliva na možnost, da se na podlagi točke 1.8 tega poglavja čas vožnje v korist živali podaljša za dve uri, pri čemer se upošteva predvsem bližina namembnega kraja; — Pri presoji zahteve za izvozna nadomestila na podlagi člena 4(2) Uredbe Komisije (ES) št. 817/2010 z dne 16. septembra 2010 o določitvi podrobnih pravilih v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 1234/2007 glede zahtev za odobritev izvoznih nadomestil v zvezi z dobrim počutjem živega goveda med prevozom organ, pristojen za plačilo izvoznih nadomestil, ni vezan na opombo, ki jo vnese uradni veterinar v skladu s členom 2(3) te uredbe. Vendar se mora ta organ, če se odloči, da ne bo upošteval dejanske presoje tega veterinarja o zdravju in dobrem počutju živali, opreti na objektivne in konkretne dokaze, ki se nanašajo na zdravje in dobro počutje živali. Če se zahtevek v celoti ali delno zavrne, mora ta organ vsekakor navesti razloge za to, pri čemer mora v tem primeru izvoznik dokazati, da dokazi, na katere se je oprl ta organ, niso upoštevni.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba Sveta (ES) št. 1/2005 z dne 22. decembra 2004 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, in o spremembi Direktiv 64/432/EGS in 93/119/ES ter Uredbe (ES) 1255/97 (UL L 3, str. 1).

( 3 ) Uredba Komisije (ES) št. 817/2010 z dne 16. septembra 2010 o določitvi podrobnih pravilih v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 1234/2007 glede zahtev za odobritev izvoznih nadomestil v zvezi z dobrim počutjem živega goveda med prevozom (UL L 245, str. 16).

( 4 ) Uredba (ES) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 3820/85 (UL L 102, str. 1).

( 5 ) V zvezi z izvoznimi nadomestili glej sodbe Viamex Agrar Handel in ZVK (C‑37/06 in C‑58/06, EU:C:2008:18), Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158) in Viamex Agrar Handel (C‑485/09, EU:C:2011:440).

( 6 ) Glej uvodno izjavo 11 Uredbe št. 1/2005.

( 7 ) V členu 13 PDEU se odraža Protokol o zaščiti in dobrem počutju živali, ki je priloga k Amsterdamski pogodbi, UL 1997, C 340, str. 110 (v nadaljevanju: Protokol o dobrem počutju živali), ki se je uporabljal v času sprejetja Uredbe št. 1/2005 (glej tudi sodbo Zuchtvieh-Export (C‑424/13, EU:C:2015:259, točka 35)). To, ali je z ukrepi Unije dovolj upoštevano dobro počutje živali, je mogoče preverjati v okviru načela sorazmernosti; glej sodbo Jippes in drugi (C‑189/01, EU:C:2001:420, točki 79 in 85).

( 8 ) Glej med drugim uvodno izjavo 13 in člen 3(d) Uredbe št. 1/2005. Glej tudi Dobro počutje živali med prevozom (podrobna pravila za konje, prašiče, ovce in govedo) (The welfare of animals during transport (details for horses, pigs, sheep and cattle)), poročilo znanstvenega odbora za zdravje in dobro počutje živali, sprejeto 11. marca 2002, Evropska komisija, Generalni direktorat (GD) za zdravje in varstvo potrošnikov, Direktorat C – znanstvena mnenja, str. 24.

( 9 ) Sodba Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548, točki 15 in 16) glede podobnega pravila v točki 48.4(d) Priloge k Direktivi Sveta z dne 19. novembra 1991 o zaščiti živali med prevozom in o spremembi direktiv 90/425/EGS in 91/496/EGS (91/628/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 12, str. 133, s spremembami).

( 10 ) Zaradi usklajenosti sem se skušal v celotnih sklepnih predlogih držati opredelitev, ki so na splošno navedene v členu 2 Uredbe št. 1/2005, vključno s tistima za „vožnjo“ in „prevoz“. Vendar je to, kot bo postalo očitno spodaj, postalo vse težje. Kot sem že omenil, sem si prizadeval, če je bilo to potrebno, biti konkreten.

( 11 ) V členu 2 Uredbe št. 1/2005 je kraj odhoda opredeljen kot kraj, kjer se žival prvič naloži na prevozno sredstvo, če je bila tam vsaj 48 ur pred odhodom. Namembni kraj je opredeljen kot kraj, kjer se žival iztovori s prevoznega sredstva in je bodisi tam nastanjena vsaj 48 ur pred odhodom bodisi zaklana. Pod določenimi pogoji je mogoče zbirne centre šteti za kraj odhoda, ne da bi bila izpolnjena zahteva o 48 urah. Ta izjema pa ne zajema opredelitve namembnega kraja. Zato se vožnja od prvega kraja natovarjanja do zbirnega centra, ki je opredeljen kot kraj odhoda, formalno ne konča, razen če so živali za 48 ur nastanjene v zbirnem centru (ali zaklane).

( 12 ) Glej člen 2(2)(b) Direktive 91/628, ki je „transport [prevoz]“ opredeljeval kot „vsak premik živali s prevoznimi sredstvi, ki obsega natovarjanje in iztovarjanje živali“.

( 13 ) Člen 2(2)(h) Direktive 91/628.

( 14 ) Poudariti je treba da različne jezikovne različice točke 1.4(d) poglavja V Priloge I k Uredbi št. 1/2005 prav tako niso dosledne – ne notranje ne medsebojno. Prvič, ni v vseh jezikovnih različicah uporabljena izključno beseda „prevoz“, saj so v nekaterih uporabljeni izrazi, ki niso opredeljeni (nemščina: Beförderung, angleščina: travel). Drugič, v nekaterih jezikovnih različicah je uporabljena namesto besede „prevoz“ uporabljena beseda „vožnja“ (italijanščina: viaggio; portugalščina: viagem; romunščina: călătorie).

( 15 ) V skladu z uvodno izjavo 5 Uredbe št. 1/2005 „je treba [za dobro počutje živali] čim bolj omejiti dolge vožnje živali, tudi živali za zakol“, saj so dolge vožnje v skladu z uvodno izjavo 18„verjetno bolj škodljive za dobro počutje živali kot kratke“. Poleg tega je v drugem stavku člena 3 Uredbe določeno, da „[je potrebno, da se] prevoz do namembnega kraja […] opravi čim prej, razmere za dobro počutje živali pa se redno preverjajo in ustrezno ohranjajo“. Nazadnje, člen 5(3)(a) (Obveznosti glede načrtovanja prevoza živali) organizatorje zavezuje, da pri vsaki vožnji zagotovijo, da „dobro počutje živali ni ogroženo zaradi neustreznega usklajevanja različnih delov vožnje, in da se upoštevajo vremenske razmere“.

( 16 ) Dobro počutje živali med prevozom (podrobna pravila za konje, prašiče, ovce in govedo), op. cit., str. 80.

( 17 ) Predlog z dne 16. julija 2003 za uredbo Sveta o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njimi, in o spremembi direktiv 64/432/EGS in 93/119/ES, COM(2003) 425 final/3), Priloga I, poglavje V, točka 1.1(d) (str. 49).

( 18 ) Glej tretjo in četrto uvodno izjavo Direktive Sveta 95/29/ES z dne 29. junija 1995 o spremembi Direktive 91/628/EGS o zaščiti živali med prevozom (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 466).

( 19 ) Glej v tem smislu sodbo Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, točka 33 in navedena sodna praksa). O tej obrnjeni hierarhiji ciljev politike priča sodba Zuchtvieh-Export (C‑424/13, EU:C:2015:259), v skladu s katero morajo organizatorji prevoza pred pridobitvijo dovoljenja za mednarodni prevoz živali, ki se začne v Uniji, dokazati, da bodo izpolnjene vse zahteve iz Uredbe št. 1/2005, vključno s časi voženj in počitka, če se del časa vožnje opravi v tretji državi.

( 20 ) Primer: najvišji dovoljeni čas vožnje po cesti na podlagi pravila 14 + 1 + 14 – brez 24‑urnega „nevtralizirajočega“ počitka – skoraj poteče (27 ur in pol) tik pred vkrcanjem na trajekt z dovozno rampo, ki vozi znotraj Unije. Samo prečkanje traja več kot 28 ur (če tako prečkanje obstaja). Zdi se, da se v tem pogledu s sodbo Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:548, točki 33 in 38) sklepa, da 12‑urno obdobje počitka zadošča, da se „nevtralizira“ najmanj 55 ur in pol vožnje po cesti in s trajektom, ki je potekal neposredno pred tem počitkom in med katerim živali niso bile iztovorjene. V tem primeru dalje ni jasno, ali se smejo po 12‑urnem počitku za „nevtralizacijo“ živali naprej prevažati nadaljnjih 28 ur po cesti (če počivajo najmanj eno uro). V primeru prevoza s trajektom z dovozno rampo do točke zunaj Unije ni predpisano obdobje „nevtralizacije“; glej sodbo Schwaninger Martin (C‑207/06, EU:C:2008:414, točke od 30 do 35).

( 21 ) Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Interboves (C‑277/06, EU:C:2008:162, točka 18).

( 22 ) Glej v tem smislu sodbo Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158, točka 48).

( *1 ) V zvezi z izgubo ravnotežja pri govedu med prevozi na dolge razdalje glej Dobro počutje živali med prevozom (podrobna pravila za konje, prašiče, ovce in govedo), op. cit., str. 81.

( 23 ) Glej člen 3(h) Uredbe št. 1/2005 ter točke od 1.3 do 1.5 ter točke od 2.1 do 2.3 poglavja VI Priloge I k tej uredbi.

( 24 ) Sodba Heemskerk in Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650, točka 24).

( 25 ) Uredba Komisije (ES) št. 615/98 z dne 18. marca 1998 o določitvi podrobnih pravil glede zahtev za odobritev izvoznih nadomestil v zvezi z dobrim počutjem živega goveda med prevozom (UL L 82, str. 19).

( 26 ) Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2007:680, točki 29 in 30 ter izrek).

( 27 ) Sodba Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158, točki 34 in 37 ter točka 1 izreka).

( 28 ) Prav tam (točke od 39 do 41 in točka 1 izreka).

( 29 ) Sodba Heemskerk in Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650, točke od 24 do 32).

( 30 ) Glej v tem smislu sodbo Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2008:158, točki 31 in 32).

( 31 ) V tem smislu bi, čeprav se strinjam, da je pravni sistem uredb o izvoznih nadomestilih „ustvaril mrežo Skupnosti“, ki „nujno predpostavlja sodelovanje med državami članicami“ (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Viamex Agrar Handel (C‑96/06, EU:C:2007:680, točki 27 in 28)), iz tega nasprotno povzel potrebo po možnosti preverjanja izjave, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

( 32 ) Glej člen 83 Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 (UL L 298, str. 1).

( 33 ) Glej uvodno izjavo 5 Uredbe št. 817/2010.

( 34 ) Glej v tem smislu sodbo Heemskerk in Schaap (C‑455/06, EU:C:2008:650, točka 29 in navedena sodna praksa).