SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,

predstavljeni 22. aprila 2021 ( 1 )

Združeni zadevi C‑152/20 in C‑218/20

DG,

EH

proti

SC Gruber Logistics SRL (C‑152/20)

in

Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, TD

proti

SC Samidani Trans SRL (C‑218/20)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunalul Mureş (okrožno sodišče v Mureșu, Romunija))

„Postopek predhodnega odločanja – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pravo, ki se uporabi za pogodbene obveznosti – Uredba št. 593/2008 – Izbira prava, ki jo opravita stranki – Individualne pogodbe o zaposlitvi – Delavec, ki svoje delo opravlja v več kot eni državi članici – Kraj običajnega opravljanja dela – Določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom – Pojem – Minimalna plača“

1. Romunsko sodišče z obravnavanima predlogoma za sprejetje predhodne odločbe Sodišče prosi za razlago členov 3 in 8 Uredbe (ES) št. 593/2008. ( 2 ) Meni, da jo potrebuje za rešitev dveh sporov o zahtevkih iz naslova plače, ki jih več voznikov tovornjakov uveljavlja zoper podjetje s sedežem v Romuniji, ki jih je zaposlilo in napotilo v druge države članice zaradi prevoza blaga.

2. V opisu dejanskega stanja iz predložitvenih sklepov so bile izpuščene nekatere potencialno pomembne podrobnosti. Najbolj manjka ta, na podlagi katere bi bilo mogoče razlikovati med napotenimi delavci na eni strani in delavci, ki niso napoteni, a običajno svoje delo opravljajo v državi, ki ni država sedeža delodajalca in kraja, v kateri je bila sklenjena pogodba, na drugi strani.

3. Ker podatki, predloženi Sodišču, niso dovolj podrobni, ni mogoče nesporno ugotoviti, ali je treba položaj zaposlenih, ki so tožeče stranke v teh sporih, uvrstiti v eno ali drugo od omenjenih kategorij. Hipotetično ni mogoče izključiti, da gre za čezmejno napotitev delavcev v smislu Direktive 96/71/ES, ( 3 ) vendar se zdi, da to po mnenju predložitvenega sodišča ni podano, saj je svoja vprašanja umestilo izključno v okvir Uredbe Rim I.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije. Uredba Rim I

4. Uredba Rim I je nadomestila Rimsko konvencijo o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih. ( 4 ) V veliki meri pomeni njeno nadaljevanje, čeprav to v njej ni splošno določeno. V okviru, ki je tu upošteven, se člena 3 in 8 Uredbe Rim I ujemata s členoma 3 in 6 Konvencije iz leta 1980, tako da je ugotovitve Sodišča v zvezi z zadnjenavedenima členoma mogoče uporabiti tudi za prvonavedena. ( 5 )

5. V uvodni izjavi 11 Uredbe Rim I je navedeno: „Svoboda pogodbenih strank, da izberejo pravo, ki naj se uporablja, bi morala biti temelj sistema kolizijskih pravil na področju pogodbenih obligacijskih razmerij.“

6. V uvodni izjavi 23 je navedeno: „V pogodbah, pri katerih velja ena pogodbena stranka za šibkejšo, bi morala biti ta šibkejša pogodbena stranka zaščitena s kolizijskimi pravili, ki so za varstvo njenih interesov ugodnejša od splošnih pravil.“

7. V uvodni izjavi 35 je navedeno: „Delavcev se ne bi smelo prikrajšati za zaščito, ki jim jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom ali od katerih je dovoljeno odstopanje le v njihovo korist.“

8. V uvodni izjavi 36 je navedeno: „Kar zadeva pogodbe o zaposlitvi se opravljanje dela v drugi državi obravnava kot začasno, če se pričakuje, da bo delavec nadaljeval s svojim delom v državi izvora, ko bo opravil svoje naloge v tujini. […]“

9. V uvodni izjavi 37 je navedeno: „Upoštevanje javnega interesa upravičuje, da se sodiščem držav članic v izjemnih okoliščinah da možnost uporabiti izjeme na podlagi javnega reda in prevladujočih obveznih določb. Koncept ‚prevladujoče obvezne določbe‘ bi bilo treba razlikovati od izraza ‚določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom,‘ ter ga razlagati bolj restriktivno.“

10. Člen 3, naslovljen „Svoboda izbire“, določa: „1. Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira mora biti izrecno izražena ali mora jasno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del. […]“.

11. Člen 8, naslovljen „Individualne pogodbe o zaposlitvi“, določa: „1. Za individualne pogodbe o zaposlitvi se uporablja pravo, ki ga v skladu s členom 3 izbereta pogodbeni stranki. Vendar pa taka izbira prava delavca ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavki 2, 3 in 4 tega člena, če pogodbeni stranki ne bi bili izbrali drugega prava. 2. Če pogodbeni stranki nista izbrali prava, ki naj se uporablja za individualno pogodbo o zaposlitvi, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri oziroma iz katere delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo. Če delavec začasno opravlja delo v drugi državi, se ne šteje, da se je država, v kateri običajno opravlja delo, spremenila. 3. Če prava, ki naj se uporablja, ni mogoče določiti v skladu z odstavkom 2, se za pogodbo uporablja pravo države, v kateri se nahaja poslovna enota, ki je delavca zaposlila. 4. Kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz odstavka 2 ali 3, se uporablja pravo te druge države.“

B. Nacionalno pravo. Romunsko pravo

12. V točki N priloge 1 k Ordinul ministrului muncii și protecției sociale nr. 64/2003 pentru aprobarea modelului-cadru al contractului individual de muncă ( 6 ) je določeno, da morajo vse individualne pogodbe o zaposlitvi, sklenjene v Romuniji, obvezno vsebovati to določbo: „Določbe te individualne pogodbe o zaposlitvi so dopolnjene z določbami zakona št. 53/2003 o delovnem zakoniku.“ ( 7 )

II. Dejansko stanje, spora v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

A. Zadeva C‑152/20

13. DG in EH, voznika tovornjakov s prebivališčem v Romuniji, sta sklenila individualni pogodbi o zaposlitvi z družbo SC Gruber Logistics SRL s sedežem v Romuniji.

14. V pogodbah, sestavljenih v romunščini in italijanščini, je bilo določeno, da njuna določila dopolnjujejo določbe romunskega delovnega zakonika.

15. V pogodbah je bilo določeno, da je kraj opravljana dela osrednja poslovna enota podjetja v kraju Oradea (Romunija) ali druga lokacija v tej državi ali v tujini, kjer bodo potrebne njune storitve.

16. DG in EH trdita, da sta, čeprav sta pogodbi sklenila v Romuniji, delo običajno opravljala v Italiji, od koder sta izvajala svoje naloge. V tej državi so bili terminali, v katere sta se vračala, in tam sta prejemala navodila ter izvedla večino svojih prevoznih nalog.

17. Zato menita, da je treba zanju v skladu s členom 8 Uredbe Rim I uporabiti italijansko zakonodajo o minimalni plači.

18. Delodajalec tem zahtevkom nasprotuje in trdi, da sta voznika zanj delala v tovornjakih, registriranih v Romuniji, in na podlagi licenc za prevoz, izdanih v skladu z romunsko zakonodajo. Dodaja, da je sam dajal vsa navodila in da je bilo delo tožečih strank organizirano v Romuniji. Za sporni pogodbi o zaposlitvi bi se torej moralo uporabljati romunsko pravo.

19. V teh okoliščinah je Tribunalul Mureş (okrožno sodišče v Mureșu, Romunija) Sodišču predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 8 Uredbe [Rim I] razlagati tako, da izbira prava za individualno pogodbo o zaposlitvi izključuje uporabo prava države, v kateri je zaposleni delavec običajno opravljal svoje delo, ali tako, da obstoj izbire prava, ki se uporabi, izključuje uporabo člena 8(1), drugi stavek, Uredbe? 2. Ali je treba člen 8 Uredbe [Rim I] razlagati tako, da veljavna minimalna plača v državi, v kateri je zaposleni delavec običajno opravljal svoje delo, pomeni pravico, ki spada na področje uporabe ‚določb, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo […], če pogodbeni stranki ne bi bili izbrali drugega prava‘ v skladu s členom 8(1), drugi stavek, Uredbe? 3. Ali je treba člen 3 Uredbe [Rim I] razlagati tako, da nasprotuje temu, da je navedba določb romunskega delovnega zakonika v individualni pogodbi o zaposlitvi enakovredna izbiri romunskega prava, saj je v Romuniji splošno znano, da obstaja pravna obveznost, da se taka določba o izbiri vključi v individualno pogodbo o zaposlitvi? Drugače povedano, ali je treba člen 3 Uredbe [Rim I] razlagati tako, da nasprotuje notranjim nacionalnim predpisom in praksam, na podlagi katerih je v individualne pogodbe o zaposlitvi obvezno vključena določba o izbiri romunskega prava?“

B. Zadeva Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, C‑218/20

20. TD, člana sindikata Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, je družba SC Samidani Trans SRL zaposlila kot voznika tovornjaka za opravljanje dela na ozemlju Evropske unije.

21. V individualni pogodbi o zaposlitvi, sklenjeni v Romuniji, ni bil izrecno naveden kraj, v katerem bo delavec opravljal svoje delo.

22. V njej je bilo določeno, da so „določbe te individualne pogodbe o zaposlitvi […] dopolnjene z določbami zakona št. 53/2003 o delovnem zakoniku in kolektivne pogodbe, ki se uporablja na ravni enote/sektorja [in da v] sporih v zvezi s sklenitvijo, izvajanjem, spremembami, prekinitvijo ali prenehanjem te individualne pogodbe o zaposlitvi odloča sodišče, ki je na podlagi zakona pristojno ratione materiae in ratione loci“.

23. Sindikat predlaga, naj se delodajalcu naloži, na DT izplača razliko med dejansko prejeto plačo in minimalno plačo, do katere bi bil upravičena na podlagi nemške zakonodaje. Poleg tega trdi, da ima DT pravico do izplačila „trinajste“ in „štirinajste“ plače, ki ju določa nemška zakonodaja.

24. V tožbi je navedeno, da se za pogodbo o zaposlitvi, ki jo je sklenil DT, v skladu s členom 8 Uredbe Rim I uporabljajo nemška pravila o teh vidikih. Čeprav je bila individualna pogodba o zaposlitvi sklenjena v Romuniji, je zaposlena oseba svoje naloge običajno opravljala v Nemčiji in tam prejemala navodila. Poleg tega so bili tovornjaki, ki jih je uporabljala, stacionirani v Nemčiji, prevozi pa so se izvajali znotraj nemških meja.

25. Tožena družba trdi, da sta stranki posebej določili, da se za individualno pogodbo o zaposlitvi uporablja romunsko pravo.

26. Isto sodišče je v teh okoliščinah Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje: „1. Ali izbira prava za individualno pogodbo o zaposlitvi izključuje uporabo prava države, v kateri je zaposleni delavec običajno opravljal svoje delo? Ali obstoj izbire prava, ki se uporabi, izključuje uporabo člena 8(1), drugi stavek, Uredbe [Rim I]? 2. Ali veljavna minimalna plača v državi, v kateri je zaposleni delavec običajno opravljal svoje delo, pomeni pravico, ki spada na področje uporabe ‚določb, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo‘ v skladu s členom 8(1), drugi stavek, Uredbe [Rim I]? 3. Ali je navedba določb romunskega delovnega zakonika v individualni pogodbi o zaposlitvi enakovredna izbiri romunskega prava, saj je v Romuniji splošno znano, da delodajalec vnaprej določi vsebino individualne pogodbe o zaposlitvi?“

III. Postopek

27. Sodno tajništvo Sodišča je predloga za sprejetje predhodne odločbe prejelo 30. marca 2020 (C‑152/20) in 27. maja 2020 (C‑218/20); odločeno je bilo, da se zadevi združita.

28. Pisna stališča so predložile vladi Finske in Romunije ter Komisija. Presojeno je bilo, da obravnava ni potrebna.

IV. Analiza

A. Uvodni preudarki

29. Razprava se v bistvu nanaša na vprašanje, katero pravo se uporabi za plače (zlasti minimalne) zaposlenih voznikov tovornjakov, če so podane te okoliščine: – vozniki so v Romuniji sklenili individualne pogodbe o zaposlitvi s podjetjem s sedežem v tej državi, vendar so svoje delo v obdobju, upoštevnem za spor, opravljali v drugi državi članici; ( 8 ) – pogodbe, sklenjene na podlagi vzorca, ki je vnaprej določen z uredbo št. 64/2003, vsebujejo določilo, da se za dopolnitev pogodbenih določil uporabi romunski delovni zakonik; in – v skladu s to uredbo morajo individualne pogodbe o zaposlitvi, sklenjene v Romuniji, vsebovati to določilo. Vendar so mnenja glede razlage te uredbe deljena.

30. Pred obravnavo vprašanj za predhodno odločanje in kot sem že napovedal, naj pojasnim, da se strinjam z vladama Finske in Romunije, ( 9 ) da za vse ali nekatere od zadevnih delavcev morda ni izključena uporaba Direktive 96/71, s katero je urejena čezmejna napotitev delavcev. ( 10 )

31. Vprašanje ni nepomembno, saj se v skladu z Direktivo 96/71 pravila o minimalni plači, ki veljajo v državi napotitve delavca, uporabljajo ne glede na pravno ureditev, ki velja za individualno pogodbo o zaposlitvi. ( 11 )

32. Z Direktivo 96/71 se Uredba Rim I ne nadomesti, ampak zahteva, da se obe besedili uskladita. ( 12 ) V položaju, v katerem pride do kolizije zakonov, je treba pravo, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, določiti v skladu s členom 8 Uredbe Rim I. Vendar bo obseg učinkovanja tega prava omejen, saj člen 3(1) Direktive 96/71 določa obveznost, da se zagotovijo določeni pogoji dela, ki so urejeni v predpisih države gostiteljice, ne glede na to kateri pravni red se uporabi za delovno razmerje.

33. Predložitveno sodišče, ki zadevnih položajev ni opredelilo kot „napotitev“, je vprašanja postavilo ob sklicevanju na Uredbo Rim I, iz česar je implicitno razvidno, da ti položaji ne spadajo na področje uporabe Direktive 96/71. ( 13 )

34. Ker ni drugih informacij, je treba torej privzeti premiso, iz katere izhaja nacionalno sodišče, zaradi česar se bom pri svoji analizi omejil na to, kako na spora vpliva Uredba Rim I. ( 14 )

B. Prvo vprašanje za predhodno odločanje

35. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišče prosi za razlago člena 8(1), drugi stavek, Uredbe Rim I.

36. Dvomi konkretno o tem, ali v primeru, v katerem „delavec običajno opravlja delo, ki je predmet pogodbe o zaposlitvi, v državi, ki ni država, katere pravo sta pogodbeni stranki izrecno izbrali, […] nacionalno sodišče [lahko] izloči pravo, ki sta ga izbrali pogodbeni stranki, če iz okoliščin izhaja, da obstaja tesnejša povezava med zadevno pogodbo in drugo državo“. ( 15 )

37. Za predložitveno sodišče ni sporno, da sta se stranki odločili, da se za njuno pogodbeno razmerje uporablja romunsko pravo. Na podlagi te predpostavke se sprašuje o možnosti izravnave učinkov te izbire s pravili drugih držav, v katerih je delavec opravljal svojo dejavnost.

38. Namen člena 8 Uredbe Rim I je zaščititi delavca, ki je „strukturno šibkejša“ stranka pogodbenega razmerja, ( 16 ) z mehanizmom kolizijskih pravil. ( 17 ) Ta se uporabijo, kadar se v okviru izvajanja individualne pogodbe o zaposlitvi delo opravlja v državi (ali državah), ki ni ta, v kateri se uporablja izbrano pravo.

39. Sodišče je ta mehanizem obravnavalo v okviru člena 6 Konvencije iz leta 1980, ki je neposredna predhodnica Uredbe Rim I, in njegove ugotovitve je mogoče uporabiti za danes veljavno določbo. ( 18 )

40. Kolizijska pravila iz člena 8 Uredbe Rim I pomenijo lex specialis glede na člena 3 in 4 ( 19 ) te uredbe. Njihov namen je uravnotežiti interese zaposlenih in delodajalcev, ( 20 ) pri čemer je kot prednostna navezna okoliščina določeno, da lahko pravo izberejo stranke (odstavek 1). Tako izbrano pravo se uporablja tudi, če delavci svoje delo opravljajo v drugi državi članici, razen v primeru, ki ga bom pojasnil spodaj.

41. Vendar dogovor o pravnem redu, ki se uporablja na podlagi izbire, ne bi smel biti v škodo delavca. Za to je z Uredbo Rim I, čeprav množica pravnih redov, ki jih je mogoče izbrati, ni omejena ( 21 ), zagotovljeno – v členu 8(1), drugi stavek – da delavec ne izgubi zaščite, ki mu je priznana s prisilnimi pravili (natančneje „določbami, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom“) prava, ki bi se uporabilo, če izbira ne bi bila opravljena. ( 22 )

42. Tako je minimalna zagotovljena zaščita ta, ki jo določa pravni red, ki bi se uporabil za pogodbo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava. Ta pravni red se uporabi: – na podlagi zakonodaje države, v kateri (ali, če to ni upoštevno, iz katere) delavec v okviru izvajanja pogodbe običajno opravlja svoje delo; ali – na podlagi zakonodaje države poslovne enote, prek katere je bil delavec zaposlen, če pravnega reda, ki se uporabi, ni mogoče določiti v skladu s prejšnjim merilom; ( 23 ) ali – na podlagi zakonodaje države, ki je glede na okoliščine v tesnejši zvezi s pogodbo kot države, določene s predhodnimi pravili. ( 24 )

43. Če je delavcu na podlagi prisilnih pravil (v zgoraj opisanem smislu) pravnega reda, ki bi se uporabil, če ne bi bilo izbire prava, zagotovljeno varstvo, ki je širše od tega, ki ga določajo pravila izbranega pravnega reda, prvonavedena prevladajo nad zadnjenavedenimi. Izbrano pravo se še naprej uporablja za preostali del pogodbenega razmerja. ( 25 )

44. Za delovanje opisanega mehanizma je treba torej izvesti tri korake: (a) določitev pravnega reda, ki bi se uporabil, če ne bi bilo izbire prava; (b) določitev – na podlagi tega pravnega reda – pravil, od katerih z dogovorom ni mogoče odstopiti; in (c) primerjava ravni zaščite, ki je z njimi zagotovljena delavcu, z ravnjo zaščite, ki je zagotovljena s pravom, ki sta ga izbrali pogodbeni stranki. ( 26 )

45. Glede na to, kako je predložitveno sodišče utemeljilo svoje vprašanje, se zdi, da bi bili izhodišči za primerjavo z romunskim pravom, ki sta ga izbrali stranki, po njegovem mnenju italijanski (v zadevi C‑152/20) in nemški (v zadevi C‑218/20) pravni red.

46. Tako naj bi bilo v obeh primerih zato, ker naj bi bili Italija in Nemčija bodisi kraj običajnega opravljanja dela (člen 8(2) Uredbe Rim I) ( 27 ) bodisi kraj, ki je v tesnejši zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi (člen 8(4) te uredbe).

47. Odstavka 2 in 4 člena 8 Uredbe Rim I nista zamenljiva. Tako je pojasnilo Sodišče, ki je v sodbi Schlecker v okviru razlage člena 6 Konvencije iz leta 1980 navedlo, da je ta „razlaga […] tudi v skladu z besedilom nove določbe o kolizijskih pravilih v zvezi s pogodbami o zaposlitvi iz Uredbe Rim I“. ( 28 )

48. V skladu s to sodbo: – mora sodišče ob upoštevanju besedila in namena določbe najprej „izhajati iz posebnih naveznih okoliščin, navedenih v točki (a) oziroma (b) drugega odstavka tega člena, ki sta v skladu s splošno zahtevo po predvidljivosti prava in torej pravni varnosti v pogodbenih razmerjih“. ( 29 ) – Če iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba o zaposlitvi v tesnejši zvezi z drugo državo, pa sodišče nato ne uporabi teh naveznih okoliščin, ampak uporabi pravo te druge države. ( 30 )

49. Na podlagi opisa dejanskega stanja iz predlogov za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče oblikovati zanesljivega odgovora o teh podrobnostih. Zato se moram omejiti na razlago in abstracto člena 8 Uredbe Rim I, kakršno sem opravil zgoraj.

C. Drugo vprašanje za predhodno odločanje

50. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša tudi na razlago člena 8(1), drugi stavek, Uredbe Rim I. Predložitveno sodišče želi izvedeti zlasti, ali je pravila o minimalni plači mogoče šteti za „določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom“.

51. Za oblikovanje odgovora sta potrebni razlaga in določitev obsega navedenega izraza ( 31 ). Na podlagi tega bo moralo nacionalno sodišče, kot so poudarile nekatere od udeleženk postopka, ( 32 ) za dani primer ugotoviti, ali je določeno pravilo pravnega reda njegove države (ali, če je to upoštevno, pravnega reda druge države članice) zajeto s tem pojmom.

1. Besedilo in namen pravila

52. Besedilo člena 8(1), drugi stavek, Uredbe Rim I je jasno: nanaša se na pravila, ki niso dispozitivna (niso predmet prostega odločanja) za stranke, ki njihove uporabe ne morejo izključiti.

53. Ta pravila niso nujno ta, ki se „privzeto“ uporabijo, če stranki ne dosežeta nobenega dogovora. ( 33 ) Namen določbe potrjuje to pojmovanje: z njo se skuša delavcu zagotoviti določena raven zaščite, ne pa določiti dopolnilna pravna ureditev za vidike, ki z individualno pogodbo o zaposlitvi niso urejeni.

54. Mogoče je torej ugotoviti, da spadajo v kategorijo pravil, ki jih stranke ne morejo izključiti, samo ta, s katerimi je posebej zaščiten delavec in ki se v okviru danega pravnega reda lahko opredelijo kot taka. ( 34 )

2. Zgodovina nastanka pojma

55. Neposredna predhodnica izraza „določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom“, je formulacija „določbe[…], od katerih [v skladu s pravom te države] ( 35 ) s pogodbo ni dovoljeno odstopati,“ iz člena 3(3) Konvencije iz leta 1980, v kateri se za te določbe uporablja tudi izraz „prisilne določbe“.

56. Uporaba teh pravil je kompromisna rešitev, kadar stranki izbereta tuje pravo za pogodbo, v kateri ob izbiri objektivno ni povezav (ali relevantnih povezav) z več kot enim pravnim redom. Dejansko gre za pogodbo, ki je povsem omejena na matično državo.

57. V tem položaju, v katerem se a priori ne zdi, da gre za primer, „ko je treba izbrati med pravi več držav“ v smislu člena 1(1) Konvencije iz leta 1980, ( 36 ) do kolizije pride zaradi samega dejstva, da je bilo za pogodbo izbrano tuje pravo.

58. Kot vsaka izbira tudi ta, do katere pride v opisanih okoliščinah, pogodbenim strankam omogoči, da se popolnoma izognejo pravnemu redu, ki bi se uporabil, če ta izbira ne bi bila opravljena. Zaradi te izognitve je med pogajanji o Konvenciji nastala razprava: ob argumentih v prid dopustitve izbire prava v pogodbah, ki so povsem omejene na matično državo, se je pojavila – enako razumna – bojazen pred zlorabami in goljufijami. ( 37 )

59. V končnem besedilu je bila privzeta vmesna rešitev, ki sem jo že omenil: (a) po eni strani je dopusten dogovor o pravu, ki naj se uporabi; (b) po drugi strani pa so ohranjene določbe, ki veljajo v državi, v kateri so ob izbiri prava vsi elementi pogodbe, in ki jih pogodbene stranke zaradi njihove prisilne narave ne morejo izključiti z dogovorom.

60. Pri potrošniških pogodbah oziroma individualnih pogodbah o zaposlitvi, ki so urejene s členom 5 oziroma členom 6 Konvencije iz leta 1980, so morali pogajalci zaradi obstoja „šibke“ pogodbene stranke prilagoditi svobodo izbire, določeno v členu 3 Konvencije.

61. Z možnostjo iz člena 6 Konvencije je bila izbira dovoljena in obenem – z vključitvijo tehnike, določene v členu 3(3) – omejena. Rešitev se poleg tega prilagaja okoliščinam, in sicer: – glede na pravo, katerega prisilne določbe je vsekakor treba spoštovati; ( 38 ) – in glede na obseg uporabe tega prava, v katerega ne sodijo vsa nedispozitivna pravila, ampak le ta, namenjena zaščiti šibkejše stranke.

62. To, da je v členu 6(1) Konvencije iz leta 1980 uporabljen izraz „prisilne določbe“, ne bi smelo vzbujati dvomov, saj ta izraz v skladu z besedilom člena 3(3) Konvencije ustreza „določbam prava te države, od katerih s pogodbo ni dovoljeno odstopati“.

63. Ne bi pa se na tej podlagi uporabila materialno kogentna pravila oziroma „prisilne določbe [prevladujoče obvezne določbe]“, urejene v členu 7 Konvencije.

3. „Določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom“ in „prevladujoče obvezne določbe“

64. S sistemsko analizo je mogoče zamejiti kategorijo „določb, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom“. Razlikovati je treba med njimi in „prevladujočimi obveznimi določbami“ iz člena 9 Uredbe Rim I, s katerim je (z nekaterimi spremembami) povzet člen 7 Konvencije iz leta 1980. ( 39 )

65. Zaradi prevladujočih obveznih določb, ki se neizogibno uporabijo „ne glede na to, katero pravo se sicer uporablja za pogodbo na podlagi te uredbe“, ( 40 ) postane (na področju uporabe omenjenih določb) možnost, ki sta jo stranki v pogodbi uveljavili ob določitvi tujega prava, brezpredmetna.

66. Resnost te posledice pojasnjuje omejitve, ki so v Uredbi Rim I določene za kategorijo prevladujočih obveznih določb: ( 41 ) – le prevladujoče obvezne določbe države sodišča, pred katerim poteka postopek, se lahko v celoti uporabijo; ( 42 ) – prevladujočim obveznim določbam prava države, v kateri se pogodba izvaja, se lahko prizna učinek, če te določbe izpolnitev pogodbe opredeljujejo kot nezakonito. ( 43 )

67. Nasprotno pa so pravila, „od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom“, omenjena v členih 3(3) in (4), 6(2), 8(1), 11(5)(b) Uredbe Rim I, ta, ki se jim v pogodbi, ki je omejena na matično državo, ni mogoče izogniti; mogoče pa se jim je izogniti v pogodbi z mednarodnim obsegom, in sicer z izbiro pravnega reda, ki naj se zanjo uporablja.

68. V takem primeru se uporabijo dispozitivne in nedispozitivne določbe izbranega pravnega reda, razen če (in v obsegu, v katerem) Uredba Rim I ne določa drugače, kar pa je podano le izjemoma. ( 44 )

4. Opredelitev določb, od katerih stranke ne morejo odstopiti z dogovorom

69. Nacionalni organi ob upoštevanju prava Unije odločijo, na katerih področjih in iz katerih razlogov bodo šteli, da gre za prisilno določbo, od katere z dogovorom inter partes ni mogoče odstopiti.

70. Za ugotovitev, ali ima nacionalno določba tako naravo ali ne, je potrebna njena razlaga, v zvezi s čimer pa v Uredbi Rim I ni natančnih smernic; v njej je navedeno le, da je treba „prevladujoče obvezne določbe“ razumeti bolj restriktivno kot „določbe, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom“. ( 45 )

71. Predložitveno sodišče bo moralo torej ob uporabi običajnih razlagalnih meril ugotoviti, ali gre za prisilno ali dispozitivno določbo, pri čemer pa bo moralo pri svoji analizi izhajati z vidika pravnega reda, katerega del je preučena določba in ki je morda pravni red druge države.

72. Glede na okoliščine obravnavanih zadev, se mi zdi primerno – pri čemer ne želim posegati v presojo, ki jo mora opraviti predložitveno sodišče – poudariti, da: – na področju individualnih pogodb o zaposlitvi prisilnost ali dispozitivnost pravila nista nujno razvidni iz izvora ali vira tega pravila. Mogoče je, da prisilna pravila niso le v sami zakonodaji, ampak tudi v drugih aktih, ki se splošno uporabljajo in ki jim je priznana enaka moč. ( 46 ) – Določbe o minimalni plači so v državah, ki so jih vključile v svojo zakonodajo, namenjene zaščiti delavca in same po sebi ne morejo biti z dogovorom med strankama spremenjene v njegovo škodo. – V primeru držav članic, ki so sprejele pravila o minimalni plači, je prisilnost teh pravil posredno razvidna iz sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 3 Direktive 96/71, katerega namen je, da se napotenim delavcem zagotovi „spoštovanje jedra prisilnih predpisov glede minimalne zaščite“ ( 47 ) države članice gostiteljice. – Med temi prisilnimi določbami, ki se uporabljajo za nekatere delovne in zaposlitvene pogoje, se omenjajo ravno zneski minimalne plače.

73. Vendar opozarjam, da se Uredba Rim I v skladu z njenim členom 2 ( 48 )„univerzalno uporablja“, tako da so lahko določbe, od katerih ni mogoče odstopiti, v smislu člena 8(1), drugi stavek, tudi določbe tretje države.

74. Vsekakor je treba navesti, da v okviru prava Unije ni določen niti enoten pojem „minimalna plača“ niti obveznost njene uvedbe. ( 49 ) Na področju Direktive 96/71 je bil pojem „minimalnih urnih postavk“ iz njenega člena 3(1), prvi pododstavek, točka (c) zaradi neobstoja enotne opredelitve s spremembo, opravljeno z Direktivo (EU) 2018/957, ( 50 ) nadomeščen s pojmom „plačilo za delo“.

75. Ni torej mogoče izključiti, da se postavke ali zneski, ki jih v skladu s pravnim redom ene države z dogovorom med strankama ni mogoče spremeniti, ker pomenijo sestavne elemente tega pojma, v okviru pravnega reda druge države lahko spremenijo. ( 51 )

76. Vendar ponavljam, da tudi če se potrdi, da od pravil o minimalni plači v eni državi članici ni mogoče odstopiti, njihova uporaba ni samodejna, saj je za to potrebna primerjava med ravnjo zaščite, ki je z njimi zagotovljena delavcem, in ravnjo zaščite, ki je določena z ustreznimi pravili izbranega pravnega reda.

D. Tretje vprašanje za predhodno odločanje

77. Tretje vprašanje za predhodno odločanje v predlogih za sprejetje predhodne odločbe ni oblikovano povsem enako: – Predložitveno sodišče v zadevi C‑152/20 meni, da je sklicevanje v spornih pogodbah na romunski delovni zakonik enakovredno izbiri romunskega prava s strani strank. Sprašuje, ali člen 3 Uredbe Rim I nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora biti to določilo o izbiri obvezno vključeno v vsebino individualnih pogodb o zaposlitvi. – Vprašanje v zadevi C‑218/20, ki ima enako izhodišče, pa se nanaša na to, da lahko pravo izberejo stranke, kadar je splošno znano, da delodajalec enostransko določi vsebino individualnih pogodb o zaposlitvi.

78. Kljub tej razliki v formulaciji, imata vprašanji skupno osnovo: ali se izbira, kakor je opisana, lahko šteje za svobodno v smislu člena 3 Uredbe Rim I (in posledično tudi člena 8 te uredbe).

79. Za preučitev tega vidika bom analiziral: (a) splošno možnost implicitne izbire prava v Uredbi Rim I in (b) ali je v okoliščinah obravnavanega primera mogoče ugotoviti, da je podan ta način izbire prava.

80. Najprej moram poudariti, da se zdi, da iz dokumentacije, predložene Sodišču, ni razvidno, da so delavci, ki so vložili tožbe, dejansko nasprotovali uporabi romunskega prava kot prava, ki je bilo izbrano.

81. Kot sem že navedel, predložitveno sodišče samo priznava (v prvem in drugem vprašanju za predhodno odločanje), da so stranke romunsko pravo izbrale kot to, ki naj se uporablja za njihove pogodbe. Spor bi se v tem primeru nanašal le na meje te izbire glede plačila delavcev, ki delo opravljajo v Italiji in Nemčiji.

82. Iz predlogov za sprejetje predhodne odločbe je mogoče razbrati, da je predložitveno sodišče to, ki se mu zdi izbira romunskega prava sporna. Tako ne meni zaradi negotovosti, ki bi izhajala iz formulacije, uporabljene v pogodbi, temveč predvsem zato, ker ima dvome, ali je ta izbira pristna, in ne vsiljena.

1. Implicitna izbira prava v Uredbi Rim I

83. Podobno kot s Konvencijo iz leta 1980 so bila tudi z Uredbo Rim I poenotena pravila (kolizijska pravila) za ugotavljanje – pred sodišči katere koli države članice – ( 52 ) nacionalnega prava, ki se uporabi za pogodbo, ko pride do kolizije med zakoni.

84. Z Uredbo Rim I je bil tako oblikovan sistem, ki zagotavlja predvidljivost izida morebitne pravde in pravno gotovost glede tega, katero pravo se uporabi. Z njim je poleg tega olajšan prosti pretok sodnih odločb med državami članicami, kar omogoča pravilno delovanje notranjega trga. ( 53 )

85. Temelj tega sistema je, da lahko stranke, ki sklenejo pogodbo, določijo (izberejo) pravo, ki se uporabi. ( 54 ) V členu 3 Uredbe Rim I je avtonomija volje pri izbiri prava določena kot načelno pravilo za vse pogodbe. Obenem določa pravno ureditev, ki se uporablja za izbiro, ( 55 ) in sicer bodisi na splošno bodisi za nekatera pogodbena razmerja. ( 56 )

86. V določbi glede oblike izbire prava ni strogih zahtev: izbira je lahko izrecna ali implicitna. V zadnjenavedenem primeru „mora jasno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera“. ( 57 )

87. Ni seznama meril za „ugotavljanj[e], ali je izbira prava, ki naj se uporablja, nedvoumna“. ( 58 ) V Uredbi Rim I razen omembe, da je izbira sodišča indic za izbiro prava, ( 59 ) niso opisani drugi elementi, ki kažejo na to, da sta stranki želeli implicitno izbrati pravni red, ki naj se uporablja za pogodbo med njima.

2. Izbira prava v obravnavanih dveh sporih

88. Določba iz individualne pogodbe o zaposlitvi, na podlagi katere se ta dopolni z določbami iz nacionalnega predpisa, ( 60 ) bi načeloma lahko bila indic za izbiro prava.

89. Vendar, kot poudarja Komisija, ( 61 ) bi bilo mogoče to določilo razlagati tudi tako, da izraža le voljo, naj se v pogodbo vključijo nekatere materialnopravne določbe pravnega reda, in da ima enako vrednost kot vsa druga pogodbena določila („vključitev s sklicevanjem“). ( 62 )

90. Naloga nacionalnega sodišča je, da razjasni, kakšen je bil pravi namen strank v vsakem od primerov. V tem okviru menim, da določilo, kakršno je to iz spornih pogodb, ne zadostuje za sklepanje o obstoju jasne izbire prava. ( 63 )

91. Da bi se to določilo lahko razumelo kot implicitni izraz volje strank glede izbire prava, ki naj se uporabi za njuno pogodbeno razmerje, bi moralo biti podprto še z drugimi elementi. ( 64 ) To velja zlasti takrat, kadar se zdi, da nekateri pomembni elementi pogodbe, kot je kraj izpolnitve glavnih pogodbenih obveznosti, govorijo v prid uporabi drugega pravnega reda.

92. Sporne individualne pogodbe o zaposlitvi so bile sestavljene po vnaprej določenem obrazcu, katerega uporaba se zahteva z uredbo št. 64/2003. Določilo o (domnevni) izbiri prava je eno od teh, ki so zajeti v tem obrazcu.

93. V Uredbi Rim I nič ne nasprotuje temu, da se izbira prava v pogodbo vključi kot pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, temveč je standarden del obrazca, ki se uporablja v celotnem zadevnem sektorju. ( 65 )

94. Morebitne dvome glede obstoja in veljavnosti soglasja k takemu določilu je treba reševati v skladu s pravom, ki se hipotetično uporabi, torej tem, ki bi se uporabilo, če bi bila izbira veljavna: torej prav tem pravom, ki je bilo, kot se zdi, izbrano. ( 66 )

95. Drugačno – in seveda predhodno – vprašanje pa je, ali je določilo o izbiri prava, katerega vključitev v pogodbo je posledica bodisi zakonske zahteve bodisi enostranske odločitve ene od pogodbenih strank, veljavno.

96. Za izpeljavo odgovora na to vprašanje iz Uredbe Rim I je treba izhodiščna primera obravnavati ločeno.

a) Določilo, predpisano z zakonom

97. Predložitveno sodišče je sklicevanje na romunski delovni zakonik v spornih pogodbah opisalo kot posledico nacionalnih predpisov, na podlagi katerih je „v individualne pogodbe o zaposlitvi obvezno vključena določba o izbiri romunskega prava“ (zadeva C‑152/20).

98. Če je tako, potem stranke ne morejo svobodno izbrati prava v smislu člena 3 Uredbe Rim I. Tovrstno določilo, katerega vključitev v pogodbo je predpisano z zakonom, ni združljivo s pojmom svobode izbire.

99. Vendar se zdi, da to ni edina mogoča razlaga nacionalne ureditve. Romunska vlada v svojem stališču trdi, da stranki individualne pogodbe o zaposlitvi nimata obveznosti izbire romunskega pravnega reda kot reda, ki se uporabi za to pogodbo. Le če se – na podlagi svobodnega dogovora – odločita za to izbiro, morata upoštevati uredbo št. 64/2003 in pogodbo skleniti v skladu z obrazcem, ki ji je priložen.

100. V skladu s to razlago je to, da je v pogodbi (zaradi uporabe obrazca) določilo o dopolnilni uporabi delovnega zakonika, posledica predhodne in svobodne izbire strank, ki sta odločili, da se za njuno pogodbeno razmerje uporablja romunski pravni red. Obenem naj bi pomenilo dokaz te izbire.

101. Ni naloga Sodišča, temveč predložitvenega sodišča, da razlaga nacionalno pravo. Le če bi bila pravilna druga od opisanih razlag, bi se določilo lahko štelo za izraz izvajanja avtonomije volje strank v smislu člena 3 Uredbe Rim I.

b) Določilo, ki ga vnaprej določi delodajalec

102. Vprašanje je drugačno, če vključitev določila v pogodbo ni posledica zakonske zahteve, temveč odločitve delodajalca, ki je posebej omenjena v tretjem vprašanju v zadevi C‑218/20.

103. Delodajalci običajno uporabljajo standardizirane oblike pogodb o zaposlitvi. Z vključitvijo v pogodbe določila o izbiri prava (in pristojnosti sodišč) države, v katerih se sklenejo, si olajšajo upravljanje delovnih razmerij in zmanjšujejo stroške pravnega pouka.

104. Svobodo izbire – ki jo imata načeloma obe stranki – je, če gre za določilo, ki je vnaprej zajeto v individualni pogodbi o zaposlitvi (ki lahko vključuje določbe kolektivne pogodbe), mogoče izvajati s tem, da se da soglasje, čeprav dejansko ni bilo predhodnih pogajanj o njeni vsebini. ( 67 )

105. Pri uporabi člena 3 Uredbe Rim I za individualne pogodbe o zaposlitvi je treba to stvarnost upoštevati. Razen v izjemnih primerih večina delavcev de facto ne more prisiliti delodajalca v izbiro prava, ki se uporablja za njegove individualne pogodbe. Ti delavci izbiro prava torej izvajajo tako, da s tem, da dajo soglasje, sprejmejo vnaprejšnjo izbiro delodajalca.

106. Enako je na – relativno podobnem – področju potrošniških pogodb, na katere se nanaša člen 6 Uredbe Rim I. Sodišče v zvezi s temi pogodbami ni imelo pomislekov o veljavnosti „vnaprej sestavljen[ega] pogodben[ega] pogoj[a] o izbiri prava, ki se uporabi, ki določa, da se uporabi pravo države članice sedeža prodajalca ali ponudnika“, če le ni nepošten. ( 68 )

V. Predlog

107. Glede na navedeno predlagam, naj se Tribunalul Mureș (okrožno sodišče v Mureșu, Romunija) odgovori tako: 1. Člen 8 Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), je treba razlagati tako, da so po izbiri prava, ki se uporablja za individualno pogodbo o zaposlitvi, izključena druga prava, ki bi se, če izbira ne bi bila opravljena, uporabila na podlagi odstavkov 2, 3 ali 4 tega člena, če je delavcu z izbranim pravom zagotovljena enaka ali višja raven zaščite kot z določbami, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom, pravnega reda, ki bi se uporabil ob neobstoju izbire. 2. Določbe o minimalni plači države, v kateri je zaposleni delavec običajno opravljal svoje delo, je načeloma mogoče šteti za „določbe, od katerih ni dovoljeno odstopati z dogovorom, po pravu, ki bi se uporabljalo […], če pogodbeni stranki ne bi bili izbrali drugega prava“ v smislu člena 8(1), drugi stavek, Uredbe št. 593/2008. To, ali prevlada uporaba teh določb, je odvisno od tega, kako so v referenčnem pravnem redu izoblikovane, kar mora preveriti predložitveno sodišče. 3. Člena 3 in 8 Uredbe št. 593/2008 je treba razlagati tako, da mora biti izrecna ali implicitna izbira prava, ki naj se uporabi za individualno pogodbo o zaposlitvi, svobodna za obe stranki, kar ni podano, če je z nacionalno določbo predpisano, da se v to pogodbo vključi določilo o izbiri prava. Vendar navedena člena ne nasprotujeta temu, da se tako določilo v pogodbo vnaprej vključi na podlagi odločitve delodajalca, h kateri delavec da svoje soglasje.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbene obveznosti (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6; v nadaljevanju: Uredba Rim I).

( 3 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 5, zvezek 2, str. 431).

( 4 ) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (UL 2005, C 169, str. 10; v nadaljevanju: Konvencija iz leta 1980).

( 5 ) Sodišče je v sodbi z dne 12. septembra 2013, Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551, točka 38; v nadaljevanju: sodba Schlecker), navedlo, da navezne okoliščine iz Konvencije iz leta 1980 ustrezajo novi določbi o kolizijskih pravilih v zvezi s pogodbami o zaposlitvi iz Uredbe Rim I, čeprav se ta uredba v navedeni zadevi ratione temporis ni uporabila.

( 6 ) Uredba ministra za delo in socialno varstvo št. 64/2003, s katero je odobren standardni obrazec za individualno pogodbo o zaposlitvi (v nadaljevanju: uredba št. 64/2003).

( 7 ) Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii.

( 8 ) V Italiji (C‑152/20) in Nemčiji (C‑218/20). V prvonavedeni zadevi se zahtevek osebe EH za obdobje, v katerem je delala v Nemčiji, nanaša tudi na minimalno plačo, ki velja v tej državi. Vendar je predložitveno sodišče svoja vprašanja omejilo na položaj tožečih strank v Italiji.

( 9 ) Pisni stališči (točki 7 oziroma 5).

( 10 ) V sodbi z dne 1. decembra 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976), je bilo po analizi okoliščin, v katerih so bili delavci iz sektorja cestnega prometa „napoteni“ v smislu Direktive 96/71, potrjeno, da se ta uporablja za čezmejno opravljanje storitev v omenjenem sektorju. V skladu s členom 3(3) Direktive (EU) 2018/957 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. junija 2018 o spremembi Direktive 96/71/ES o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL 2018, L 173, str. 16) se ta direktiva za sektor cestnega prometa uporablja od 2. februarja 2022.

( 11 ) Člen 3(1)(c) Direktive 96/71, brez poseganja v uporabo ugodnejših pogojev za zaposlitev in delo (glej točko 7 zgoraj). Od te določbe so mogoče izjeme.

( 12 ) Napotujem na moje sklepne predloge v zadevi Madžarska/Parlament in Svet (C‑620/18, EU:C:2020:392, točka 191 in naslednje). O razmerju med Uredbo Rim I in Direktivo 96/71 glej uvodno izjavo 34 in člen 23 prvonavedene ter uvodne izjave od 7 do 11 drugonavedene.

( 13 ) V opisu nacionalnega pravnega okvira so sicer navedene določbe za prenos te direktive, kot je člen 4 Legea nr. 344/2006 privind detașarea salariaților în cadrul prestării de servicii transnaționale (zakon št. 344/206 o napotitvi delavcev na delo v okviru čezmejnega opravljanja storitev). Vendar ni izrecno navedeno, da se uporabljajo, in mogoče je, da je navedek namenjen le pojasnitvi navedka člena 7a tega zakona, ki se uporablja za položaje mednarodnega prevoza, pri katerih ne gre za napotitev.

( 14 ) Iz skopega opisa dejanskega stanja v predložitvenih sklepih je razvidno, da delavci storitev niso opravljali v okviru priložnostnega potovanja v tujo državo. Zato menim, da v položajih, ki sta predet preučitve, lahko pride do kolizije med zakoni več držav v smislu člena 1(1) Uredbe Rim I.

( 15 ) Predložitveni sklep, zadeva C‑152/20 (točka 10).

( 16 ) Šibkost se odraža zlasti v pogajalskih zmožnostih.

( 17 ) Zaščita delavca lahko izhaja tudi iz drugih določb, in sicer iz „prevladujočih obveznih določb“, ki jih bom obravnaval spodaj, oziroma iz izjeme javnega reda države sodišča, pred katerim poteka postopek (člena 9 oziroma člen 21 Uredbe Rim I).

( 18 ) Besedili Konvencije iz leta 1980 in Uredbe Rim I se sicer razlikujeta, vendar člen ni bil bistveno spremenjen, razlike pa ne vplivajo na zadevno preučitev.

( 19 ) Sodbi z dne 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, točka 34), in z dne 15. decembra 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, točka 24; v nadaljevanju: sodba Voogsgeerd), ter sodba Schlecker (točka 22).

( 20 ) Namen te določbe ni le ugodnejša obravnava delavca. Z njo je uveden sofisticiran mehanizem, v okviru katerega je prednostna navezna okoliščina dogovor strank; vendar je rezultat te izbire mogoče popraviti, če je to nujno za zaščito ene od strank, in sicer ob upoštevanju pravnega reda, ki je tesneje povezan s pogodbo.

( 21 ) Tudi pri potrošniških pogodbah iz člena 6(1) ni take omejitve. Tehnika zaščite potrošnika, ki je „šibkejša stranka“ v smislu Uredbe, se ujema s to, ki je za delavce določena v členu 8. Pri eni in drugi se v zvezi s njeno uporabo v praksi pojavljajo podobne težave. Glej sklepne predloge generalne pravobranilke V. Trstenjak v zadevi Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, točka 49) v zvezi s pogodbami o zaposlitvi in predlog drugačne uporabe – za potrošniške pogodbe – generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v sklepnih predlogih v zadevi Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, točka 100).

( 22 ) Sodba Voogsgeerd (točka 25).

( 23 ) V zvezi s subsidiarnostjo tega pravila glede na predhodno, ki izhaja iz volje zakonodajalca, da se delavcu zagotovi ustrezna zaščita, glej sodbo Voogsgeerd (točke 32, 34 in 35).

( 24 ) Člen 8(4) se ne uporabi subsidiarno: lahko nadomesti katero koli od obeh predhodnih naveznih okoliščin, če se dokaže, da dejansko obstaja država, ki je v tesnejši zvezi s pogodbo kot ta, ki je bila določena na njuni podlagi.

( 25 ) Tako nastane položaj, znan kot „dépeçage“, ali uporaba več pravnih redov za različne vidike istega pogodbenega razmerja. Prilagoditvene težave, ki se v praksi pojavijo v takem položaju, evropskemu zakonodajalcu niso vzele poguma: nasprotno, na podlagi člena 3(1) Uredbe Rim I lahko sami pogodbeniki za različne dele pogodbe izberejo različne pravne rede.

( 26 ) Tako je pojasnil generalni pravobranilec N. Wahl v sklepnih predlogih v zadevi Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, točka 24).

( 27 ) O tem, kako se določi država, v kateri se običajno opravlja delo, v smislu člena 8(2), glej sodbo z dne 15. marca 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, točke 45, 48 in 49), in sodbo Voogsgeerd (točke od 37 do 40).

( 28 ) Sodba Schlecker (točka 38). Sodišče je zavrnilo stališče, da ima klavzula „tesnejše zveze“ iz Uredbe v primerjavi s to iz Konvencije iz leta 1980 drugačno vrednost, ki naj bi razvidna iz tega, da je določena v lastnem in ločenem odstavku člena 8. Podlaga za to razumevanje je bil predlog Komisije, v katerem je bilo besedilo te določbe ločeno, poleg tega pa je bila obveznost izključiti določene pravne rede, nadomeščena z možnostjo, ki je bila nakazana z glagolom „moči“ („may“): predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih (Rim I) (COM(2005) 650 final), člen 6(3)).

( 29 ) Sodba Schlecker (točka 35).

( 30 ) Ibidem (točka 36 in naslednje).

( 31 ) Izraz je uporabljen tudi v členih 3(3) in (4), 6(2) in 11(5)(b) Uredbe Rim I. Čeprav je njegov pomen v vseh navedenih določbah enak, pa to ne velja nujno za celoto pravil, v katerih je uporabljen; v členih 6(2) oziroma 8(1) se tako poleg tega, da od njih ni mogoče odstopiti, zahteva še, da so namenjena „zaščiti“ potrošnika oziroma delavca. Člen 11 pa se nanaša izključno na določbe o obliki pogodb o stvarnih ali najemnih pravicah na nepremičnini iz zakonodaje kraja, v katerem je nepremičnina.

( 32 ) Stališči Komisije (točke od 35 do 37) in finske vlade (točki 21 in 22).

( 33 ) Pojem se torej razlikuje od pojma „obvezni zakoni ali predpisi“, ki se uporablja na drugih področjih, kot na primer v členu 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288); v zvezi s glej tem sodbo z dne 9. julija 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532).

( 34 ) V Poročilu o Konvenciji o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, ki sta ga pripravila M. Giuliano in P. Lagarde (UL 1992, C 327, str. 1; v nadaljevanju: poročilo Giuliano‑Lagarde, str. 23) so bila kot primer navedena pravila v zvezi z odpovednim rokom ali higieno ter varnostjo pri delu. Generalni pravobranilec Wahl je v sklepnih predlogih v zadevi Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, točka 34) dodal pravila, ki se nanašajo na nadomestila ob delodajalčevi odpovedi delovnega razmerja. Generalna pravobranilka V. Trstenjak je v sklepnih predlogih v zadevi Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, točka 50) navedla, da bi enako naravo lahko imelo pravilo o prekluzivnem roku za odškodninsko tožbo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe.

( 35 ) Te, v kateri so v trenutku izbire vse druge okoliščine.

( 36 ) Enak členu 1(1) Uredbe Rim I.

( 37 ) Poročilo Giuliano‑Lagarde, str. 17.

( 38 ) Ta iz člena 6(2).

( 39 ) Sodišče je v okviru Konvencije iz leta 1980 v sodbi z dne 17. oktobra 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, točka 47), prevladujoče obvezne določbe opredelilo kot „določbe, katerih spoštovanje se šteje za tako bistveno za varovanje politične, socialne ali gospodarske organizacije zadevne države članice, da so predpisane za vse osebe, ki so na nacionalnem ozemlju te države članice, in za vsa pravna razmerja, ki so omejena na ta prostor […]“. Ta opredelitev je bila privzeta v členu 9 Uredbe Rim I.

( 40 ) Člen 9(1), in fine.

( 41 ) Sodba z dne 18. oktobra 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, točka 42 in naslednje ter izrek): „člen 9(3) Uredbe […] izključuje možnost, da bi sodišče, pred katerim poteka postopek, kot pravna pravila upoštevalo prevladujoče obvezne določbe, ki niso prevladujoče obvezne določbe države sodišča, pred katerim poteka postopek, ali države, v kateri morajo biti ali so bile izpolnjene obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, ne nasprotuje pa temu, da zadnjenavedeno sodišče takšne druge prevladujoče obvezne določbe upošteva kot dejanske okoliščine, če to določa nacionalno pravo, ki se na podlagi določb te uredbe uporablja za pogodbo“.

( 42 ) Z Uredbo Rim I se v skladu z njenim členom 9(2) uporaba teh določb pravnega reda sodišča, pred katerim teče postopek, ne omejuje, vendar pa se prav tako ne zahteva.

( 43 ) Člen 9(3) Uredbe Rim I.

( 44 ) V členih, navedenih v točki 67 teh sklepnih predlogov.

( 45 ) Uvodna izjava 37 Uredbe Rim I.

( 46 ) V zadevi C‑152/20 so stranke trdile, da se uporabijo italijanske določbe iz kolektivne pogodbe.

( 47 ) Sodba z dne 12. februarja 2015, Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2015:86, točka 29). V teoriji se razpravlja, ali je treba nacionalne določbe za prenos tega „jedra zaščite“ nacionalnih in napotenih tujih delavcev šteti ne le za prisilne v smislu člena 8 Uredbe Rim I, temveč za prave „prevladujoče obvezne določbe“ v smislu člena 9(1) te uredbe. Glej Piir, R., „Safeguarding the posted worker. A private international law perspective“, European Labour Law Journal, 2019, str. od 101 do 115, zlasti str. 111 in 112.

( 48 ) „Uporabi se vsako pravo, na katerega napotuje ta uredba, ne glede na to, ali gre za pravo ene od držav članic.“

( 49 ) V zvezi z minimalno plačo v „socialni Evropi“ glej predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o ustreznih minimalnih plačah v Evropski uniji, COM(2020) 682 final z dne 28. oktobra 2020.

( 50 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. junija 2018 o spremembi Direktive 96/71/ES o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL 2018, L 173, str. 16). Napotujem na sklepne predloge, ki sem jih predstavil v zadevi Madžarska/Parlament in Svet (C‑620/18, EU:C:2020:392) ter na sodbo z dne 8. decembra 2020, izdano v navedeni zadevi (EU:C:2020:1001).

( 51 ) Predložitveno sodišče ni pojasnilo niti tega, kateri elementi tvorijo „minimalno plačo“ v romunskem pravu, niti tega, kaj naj bi bilo po njegovem mnenju izhodišče za primerjavo v italijanskem in nemškem pravnem redu.

( 52 ) Razen Danske.

( 53 ) Uvodna izjava 6 Uredbe Rim I.

( 54 ) Sodba z dne 17. oktobra 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, točka 49).

( 55 ) Izbira je urejena neposredno z materialnopravnimi določbami, kot je v členu 3(1) in (2) podano v zvezi z obliko izbire, njenim obsegom in trenutkom, ko se opravi, ali posredno, kot v odstavku 5 tega člena, v katerem je določeno, kako je treba ugotoviti nacionalni pravni red, na podlagi katerega je treba presojati – če glede tega nastane spor – obstoj in veljavnost soglasja glede izbire.

( 56 ) V členih 5(2) (pogodbe o prevozu potnikov), 6(2) (nekatere pogodbe, ki jih pod določenimi pogoji sklenejo potrošniki), 7(3) (določene zavarovalne pogodbe) in 8(1) (individualne pogodbe o zaposlitvi) se ureditev prilagodi, da se upoštevajo posebnosti teh pogodbenih razmerij.

( 57 ) Primerjaj z zahtevami obličnosti, ki so v zvezi z izbiro prava določene v drugih pravnih aktih: tako člen 7 Uredbe Sveta (EU) št. 1259/2010 z dne 20. decembra 2010 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju prava, ki se uporablja za razvezo zakonske zveze in prenehanje življenjske skupnosti (UL 2010, L 343, str. 10) ali člen 23 Uredbe Sveta (EU) 2016/1103 z dne 24. junija 2016 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju pristojnosti, prava, ki se uporablja, ter priznavanja in izvrševanja odločb na področju premoženjskih razmerij med zakoncema (UL 2016, L 183, str. 1).

( 58 ) Uvodna izjava 12 Uredbe Rim I.

( 59 ) Ibidem.

( 60 ) V obravnavanih zadevah se dopolni z romunskim delovnim zakonikom.

( 61 ) Točka 20 in naslednje njenega pisnega stališča.

( 62 ) S tehniko „vključitve s sklicevanjem“ se izvaja avtonomija volje glede vsebine pogodbe (in ne glede izbire prava). V Uredbi Rim I je določena v uvodni izjavi 13: stranki se lahko „v pogodbi sklicujeta na nedržavno pravo ali mednarodno konvencijo“.

( 63 ) To, da gre za splošno sklicevanje na „zakonik“, in ne na posamezne določbe, ne spremeni mojega mnenja; pomembna sta teža ali pomen, ki jih imajo v okviru celotnega pravnega sistema določbe, ki so izrecno navedene v pogodbi.

( 64 ) Kot sem že navedel, ni taksativnega seznama dejavnikov, ki kažejo na obstoj izbire. Jasno je, da bi morali biti taki dejavniki povezani s pogodbo in okoliščinami, v katerih je bila sklenjena in se izvršuje. Poleg že navedene izbire sodišča je kot primer mogoče navesti tudi jezik pogodbe (zlasti uporaba pravne terminologije, ki je značilna za določen pravni red), kraja sklenitve pogodbe in izvajanja pogodbenih obveznosti, obstoj predhodnih pogodb med strankami, za katere se uporablja konkreten pravni red, ali (kot v obravnavanih zadevah) uporaba obrazca, ki je povezan s posebnim pravnim sistemom.

( 65 ) Glej spodaj, točke od 103 do 106 teh sklepnih predlogov.

( 66 ) Člen 3(5), ki napotuje na člen 10(1) Uredbe Rim I.

( 67 ) Strinjam se torej s stališčem Komisije, ki poudarja (točka 19 njenega pisnega stališča), da je vključitev določila o tem, da je delodajalčeva izbira prava v vnaprej pripravljeno tipsko pogodbo o zaposlitvi dopustna in ne nasprotuje zahtevi po dejanskem dogovoru v skladu s členom 3 Uredbe Rim I.

( 68 ) Sodišče je v točki 67 sodbe z dne 28. julija 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612), povzelo sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v tej zadevi (C‑191/15, EU:C:2016:388). Vnaprej sestavljeni pogodbeni pogoj ni pošten, „če ima njegovo besedilo ali njegov okvir določene značilnosti, ki povzročijo znatno neravnovesje med pravicami in obveznostmi strank“.