SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeni 6. septembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑384/16 P

European Union Copper Task Force

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Tožba za razglasitev delne ničnosti – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov – Posamično nanašanje – Ugovor delne nezakonitosti – Fitofarmacevtska sredstva – Uredba (ES) št. 1107/2009 – Izvedbena uredba (EU) št. 540/2011 – Izvedbena uredba (EU) 2015/408 – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet in priprava seznama kandidatk za zamenjavo – Bakrove spojine“

I. Uvod

1. Predmet te zadeve je pritožba, ki jo je združenje European Union Copper Task Force (v nadaljevanju: EUCuTF) vložilo zoper sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 27. aprila 2016, European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, neobjavljen, v nadaljevanju: izpodbijani sklep, EU:T:2016:265).

2. Splošno sodišče je z izpodbijanim sklepom kot nedopustno zavrglo tožbo združenja EUCuTF za razglasitev delne ničnosti Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 z dne 11. marca 2015 o izvajanju člena 80(7) Uredbe (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet in pripravi seznama kandidatk za zamenjavo (v nadaljevanju: sporna uredba) ( 2 ). Splošno sodišče je v bistvu odločilo, da na eni strani pritožnica ne more uveljavljati lastnega interesa in da na drugi strani njeni člani nimajo procesnega upravičenja, ker se sporna uredba nanje ne nanaša posamično. Poleg tega je Splošno sodišče odločilo, da tožba, ki jo je vložilo združenje EUCuTF, prav tako ne more temeljiti na členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ker sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu te določbe.

3. Združenje EUCuTF je s pritožbo Sodišču dalo možnost, da pojasni razlago izraza „potrebovati“, uporabljenega v tej določbi. ( 3 ) Čeprav je ta izraz bistven za uporabo zgoraj navedene določbe, pa se Sodišče v resnici ni ukvarjalo z njegovo razlago na primer v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), in z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Pravni okvir

A. Direktiva 91/414/EGS

4. Direktiva Sveta 91/414/EGS z dne 15. julija 1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet ( 4 ) je v Prilogi I vsebovala seznam aktivnih snovi, registriranih za uporabo v fitofarmacevtskih sredstvih.

5. V skladu s členom 1 Direktive Komisije 2009/37/ES z dne 23. aprila 2009 o spremembi Direktive Sveta 91/414 zaradi vključitve klormekvata, bakrovih spojin, propakvizafopa, kvizalofopa-P, teflubenzurona in zeta-cipermetrina kot aktivnih snovi ( 5 ) in Prilogo k tej direktivi je bil seznam v Prilogi I k Direktivi 91/414 spremenjen tako, da so bile nanj med drugim uvrščene bakrove spojine.

B. Uredba (ES) št. 1107/2009

6. Uredba (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. oktobra 2009 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet in razveljavitvi direktiv Sveta 79/117/EGS in 91/414 ( 6 ) v členu 50, naslovljenem „Primerjalna ocena fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo kandidatke za zamenjavo“, določa: „1. Primerjalno oceno izvedejo države članice, kadar ocenjujejo vlogo za registracijo fitofarmacevtskega sredstva, ki vsebuje aktivno snov, odobreno kot kandidatno snov za zamenjavo. Države članice ne registrirajo fitofarmacevtskega sredstva, ki vsebuje kandidatno snov za zamenjavo, ali omejijo njegovo uporabo pri zadevnih kulturnih rastlinah, če primerjalna ocena, ki preuči tveganja in koristi, kot je določeno v Prilogi IV, pokaže, da: […] 4. Za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo kandidatno snov za zamenjavo, države članice redno izvajajo primerjalno oceno, določeno v odstavku 1, najpozneje ob podaljšanju ali spremembi registracije. Na podlagi rezultatov te primerjalne ocene države članice registracijo potrdijo, prekličejo ali spremenijo.“

7. Poglavje XI Uredbe št. 1107/2009, naslovljeno „Prehodne in končne določbe“, vsebuje člen 80, naslovljen „Prehodni ukrepi“, ki v odstavku 7 določa: „Komisija do 14. decembra 2013 pripravi seznam snovi, vključenih v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS, ki izpolnjujejo merila, določena v točki 4 Priloge II k tej uredbi, in za katere se uporabljajo določbe člena 50 te uredbe.“

8. Člen 83 Uredbe št. 1107/2009, naslovljen „Razveljavitev“, določa: „Brez poseganja v člen 80, [Direktiva Sveta 79/117/EGS z dne 21. decembra 1978 o prepovedi prometa in uporabe fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo določene aktivne snovi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 4, str. 33)] in [Direktiva] 91/414/EGS, kakor sta bili spremenjeni z akti, naštetimi v Prilogi V, prenehata veljati 14. junija 2011, brez poseganja v obveznosti držav članic v zvezi z roki za prenos v nacionalno zakonodajo in uporabo direktiv iz navedene priloge. Sklicevanje na razveljavljeni direktivi se razume kot sklicevanje na to uredbo. […]“

C. Izvedbene uredbe

1. Izvedbena uredba (EU) št. 540/2011

9. V skladu z uvodno izjavo 1 in členom 1 Izvedbene uredbe (EU) Komisije z dne 25. maja 2011 št. 540/2011 o izvajanju Uredbe (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta glede seznama registriranih aktivnih snovi ( 7 ) se aktivne snovi iz Priloge I k Direktivi 91/414 štejejo za registrirane v skladu z Uredbo št. 1107/2009.

2. Izvedbena uredba (EU) 2015/232

10. V skladu z uvodno izjavo 8 Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2015/232 z dne 13. februarja 2015 o spremembi Izvedbene uredbe (EU) št. 540/2011 glede pogojev za odobritev aktivne snovi bakrove spojine ( 8 ) je „[p]otrjeno […], da se aktivna snov bakrove spojine šteje za odobreno v skladu z Uredbo […] št. 1107/2009“.

11. Člen 1 Izvedbene uredbe 2015/232, naslovljen „Sprememba Izvedbene uredbe (EU) št. 540/2011“, določa: „Del A Priloge k Izvedbeni uredbi (EU) št. 540/2011 se spremeni v skladu s Prilogo k tej uredbi.“

12. Priloga k Izvedbeni uredbi 2015/232 določa, da se del A Priloge k Izvedbeni uredbi št. 540/2011 spremeni tako: „[…] Prijavitelji predložijo Komisiji, Agenciji in državam članicam program spremljanja občutljivih območij, kjer je onesnaženje tal in vode (vključno z usedlinami) z bakrom zaskrbljujoče ali lahko postane zaskrbljujoče. […]“

3. Sporna uredba

13. Člen 1 sporne uredbe, naslovljen „Kandidatke za zamenjavo“, določa: „Aktivne snovi iz Priloge I k Direktivi 91/414/EGS, ki izpolnjujejo merila iz točke 4 Priloge II k Uredbi (ES) št. 1107/2009, so navedene na seznamu iz Priloge k tej uredbi. Prvi odstavek se uporablja tudi za aktivne snovi, ki so bile odobrene na podlagi Uredbe (ES) št. 1107/2009 v skladu s prehodnimi ukrepi iz člena 80(1).“

14. Na seznamu v Prilogi k tej uredbi so: „[…] bakrove spojine (različice bakrov hidroksid, bakrov oksiklorid, bakrov oksid, bordojska mešanica in trivalentni bakrov sulfat) […]“

III. Dejansko stanje

15. Dejansko stanje v sporu je Splošno sodišče na kratko predstavilo v točkah od 1 do 6 izpodbijanega sklepa. Povzeti ga je mogoče tako.

16. EUCuTF je združenje proizvajalcev bakrovih spojin, med katerimi imajo nekateri dovoljenja za dajanje v promet za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo tako snov. Ustanovljeno je bilo za vložitev zahtevka za vključitev te snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414, ki je vsebovala seznam aktivnih snovi, registriranih za uporabo v fitofarmacevtskih sredstvih.

17. Komisija je s sprejetjem Direktive 2009/37 spremenila seznam v Prilogi I k Direktivi 91/414 in nanj uvrstila bakrove spojine. Ta direktiva je bila razveljavljena z Uredbo št. 1107/2009. V skladu z uvodno izjavo 1 in členom 1 Izvedbene uredbe št. 540/2011 se aktivne snovi iz Priloge I k Direktivi 91/414 štejejo za registrirane v skladu z Uredbo št. 1107/2009.

18. Potem ko je pritožnica predložila dodatne informacije o tveganjih vdihavanja bakrovih spojin in o oceni tveganj, ki jih ta snov povzroča za neciljne organizme ter vodo in zemljo, je Komisija sprejela Izvedbeno uredbo 2015/232. S to uredbo je Komisija na eni strani potrdila, da morajo biti bakrove spojine odobrene v skladu z Uredbo št. 1107/2009, in na drugi strani spremenila Prilogo k Izvedbeni uredbi št. 540/2011, tako da je med drugim določila, da pritožnica Komisiji, Evropski agenciji za varnost hrane (EFSA) in državam članicam predloži program spremljanja občutljivih območij, kjer je onesnaženje tal in vode z bakrom zaskrbljujoče ali lahko postane zaskrbljujoče.

19. Komisija je 11. marca 2015 sprejela sporno uredbo za izvajanje člena 80(7) Uredbe št. 1107/2009, ki določa, da Komisija pripravi seznam snovi, vključenih v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS, ki izpolnjujejo merila za to, da se štejejo za kandidatke za zamenjavo, in za katere se uporablja člen 50 te uredbe. Navedeni seznam v Prilogi k sporni uredbi vključuje bakrove spojine, ker ta snov izpolnjuje navedena merila.

IV. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep

20. Pritožnica je 5. junija 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev delne ničnosti sporne uredbe. V utemeljitev tožbe je med drugim podala ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 24 in točko 4 Priloge II k Uredbi št. 1107/2009.

21. Splošno sodišče je z izpodbijanim sklepom sprejelo ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija. Odločilo je, da na eni strani pritožnica ne more uveljavljati lastnega interesa in da na drugi strani njeni člani nimajo procesnega upravičenja. V zvezi s tem je Splošno sodišče menilo, prvič, da se sporna uredba na člane pritožnice ne nanaša posamično v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU in, drugič, da je ta uredba predpis, ki potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.

22. Splošno sodišče je zavrnilo tudi trditev pritožnice v zvezi s kršitvijo njene pravice do učinkovitega sodnega varstva.

V. Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

23. Pritožnica s pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razveljavi, ugotovi dopustnost ničnostne tožbe, ki jo je vložila zoper sporno uredbo, in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o vsebini. Predlaga tudi, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

24. Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in pritožnici naloži plačilo stroškov.

VI. Pritožba

25. Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge. Prvič, Splošno sodišče naj bi s tem, da je ugotovilo, da je sporna uredba predpis, v zvezi s katerim so potrebni izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, napačno uporabilo pravo. Drugič, Splošno sodišče naj bi s tem, da je odločilo, da pritožnica in njeni člani zaradi nedopustnosti tožbe niso ostali brez učinkovitega sodnega varstva, napačno uporabilo pravo. Nazadnje in tretjič, Splošno sodišče naj bi s tem, da je menilo, da se sporna uredba nanjo in na njene člane ne nanaša posamično, napačno uporabilo pravo.

26. Poleg tega pritožnica meni, da se sporna uredba nanjo in na njene člane nanaša neposredno.

A. Prvi pritožbeni razlog: neobstoj ukrepov za izvajanje sporne uredbe

1. Trditve strank

27. Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom izpodbija točke od 42 do 44, od 46 do 48, od 50 do 52, 60 in 61 izpodbijanega sklepa. Splošnemu sodišču očita, da je ugotovilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

28. Po mnenju pritožnice namreč za opredelitev bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“ in posledično za uporabo ureditve iz Uredbe št. 1107/2009 izvedbeni ukrepi niso potrebni.

29. Najprej, čeprav se morebitno podaljšanje dovoljenja za bakrove spojine formalno določi z aktom Komisije na podlagi ustreznega zahtevka združenja EUCuTF, tega akta ni mogoče obravnavati kot akt za izvajanje sporne uredbe, temveč kot akt za izvajanje Uredbe št. 1107/2009, s katero je urejen postopek podaljšanja odobritve aktivne snovi. Poleg tega je v skladu s sporno uredbo za bakrove spojine potrebna odobritev najmanj vsakih sedem let, in ne vsakih 15 let, kot velja za aktivne snovi, ki niso kandidatke za zamenjavo. Zato naj bi bile v skladu s postopkom odobritve iz te uredbe bakrove spojine načeloma dvakrat pogosteje predmet zahtevkov za podaljšanje, kar naj bi zviševalo stroške, povezane z ohranitvijo odobritve teh spojin. Ta učinek naj bi bil neposreden in naj ne bi zahteval nobenega izvedbenega ukrepa Komisije ali držav članic.

30. Dalje, pritožnica meni, da je neposredna posledica sporne uredbe, da je za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo bakrove spojine, in njihovo uporabo potrebna primerjalna ocena iz člena 50 Uredbe št. 1107/2009. S členom 50(4) te uredbe je namreč državam članicam naloženo, da redno izvajajo primerjalno oceno najpozneje ob podaljšanju ali spremembi registracije. Poleg tega naj v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče ugotovilo v točki 48 izpodbijanega sklepa, vlagateljem ne bi bili naloženi samo stroški izvedbe primerjalne ocene, temveč tudi sama izvedba te ocene, saj nacionalni organi zgolj sprejmejo odločitev o zahtevku za podaljšanje registracije fitofarmacevtskega sredstva. Iz tega naj bi sledilo, da morajo združenje EUCuTF in njegovi člani upoštevati obveznosti, ki izhajajo iz primerjalne ocene, neodvisno od njenega končnega rezultata.

31. Splošno sodišče naj s tem, da je v točki 46 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da izvedba primerjalne ocene ne vpliva na to, ali države članice dovoljenja za dajanje v promet izdajo ali zavrnejo, podaljšajo, prekličejo ali spremenijo, ne bi upoštevalo dejstva, da je učinek sporne uredbe neodvisen od vsakršne odločitve, ki jo sprejme nacionalni organ.

32. Ker ukrepi, ki jih eventualno sprejmejo nacionalni organi, ne bodo imeli nobenega učinka na pravni status bakrovih spojin kot kandidatk za zamenjavo niti na ureditev, vzpostavljeno z Uredbo št. 1107/2009, se ne morejo šteti za ukrepe za izvajanje sporne uredbe.

33. Nazadnje, pritožnica meni, da je treba podobno ugotoviti v zvezi z načelom vzajemnega priznavanja fitofarmacevtskih sredstev med državami članicami. Zaradi sprejetja sporne uredbe naj namreč vzajemno priznavanje sredstva, ki vsebuje kandidatko za zamenjavo, ne bi bilo več avtomatično, kot naj bi nasprotno veljalo za vsako drugo aktivno snov.

34. Komisija trdi, da je ta prvi pritožbeni razlog neutemeljen.

35. Po njenem mnenju je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijanega sklepa pravilno ugotovilo, da se za snovi na seznamu kandidatk za zamenjavo uporabljajo tri vrste posebnih pravil in da uporaba vsakega od teh treh ločenih pravil privede do sprejetja izvedbenih ukrepov, katerih zakonitosti pritožnica ne more izpodbijati. ( 9 )

36. Najprej, Komisija v zvezi s trditvijo, da je podaljšanje odobritve bakrovih spojin s strani Komisije ukrep za izvajanje Uredbe št. 1107/2009, in ne za izvajanje sporne uredbe, meni, da je ugotovitev Splošnega sodišča v zvezi s tem povsem v skladu z razlogom za obstoj člena 263, četrti odstavek, PDEU, kot ga je Sodišče predstavilo v točki 27 sodbe z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

37. Iz te sodne prakse naj bi izhajalo, da se zahtevana preučitev ne nanaša na vprašanje, ali je izpodbijani akt pravna podlaga v strogem pomenu besede za vsak izvedbeni ukrep. Po mnenju Komisije bi morala pravilna preučitev zajemati preverjanje, ali je z izpodbijanim aktom dokončno in negativno spremenjen pravni položaj pritožnice. Če je tako, naj bi bilo treba preučiti, ali mora pritožnica kršiti določbe izpodbijanega akta, da bi imela pravico do pravnega sredstva, saj ni drugega akta, ki je bil sprejet ali bo sprejet na ravni Unije ali na nacionalni ravni in ga je mogoče izpodbijati pred sodiščem.

38. V obravnavani zadevi pa naj se pravni položaj pritožnice ne bi spremenil, dokler ne bi bil sprejet akt, ki bi bil rezultat uporabe ene od treh kategorij posebnih pravil, določenih v Uredbi št. 1107/2009.

39. Dalje, Komisija trdi, da je treba trditve, ki jih pritožnica navaja v zvezi z uporabo vsake od navedenih kategorij pravil, zavrniti.

40. Prvič, podaljšanje odobritve kandidatk za zamenjavo naj bi zahtevalo – kot naj bi Splošno sodišče odločilo v točki 44 izpodbijanega sklepa – da Komisija sprejme uredbo, s katero bi bila zadevna snov odobrena ali ne, kar bi povzročilo dejansko uporabo sporne uredbe. Pritožnica naj bi imela torej možnost izpodbijati prvonavedeno uredbo in ob tej priložnosti trditi, da se sporna uredba ne uporablja na podlagi člena 277 PDEU.

41. Drugič, kar zadeva uporabo pravil o vzajemnem priznavanju dovoljenj za dajanje v promet, Komisija meni, da je Splošno sodišče v točki 50 izpodbijanega sklepa pravilno ugotovilo, da ima v zvezi s tem uvedena sprememba učinke samo, če države članice uresničujejo polje proste presoje, ki jim je dodeljeno, ko njihovi nacionalni organi sprejmejo akte, s katerimi odločijo o zahtevkih za vzajemno priznavanje. Pritožnica naj ne bi dokazala, da bi dodelitev diskrecijske pravice nacionalnim organom v tem okviru vplivala na pravni položaj njenih članov drugače, kot bi vplivalo sprejetje nacionalne odločbe o odobritvi ali zavrnitvi vzajemnega priznavanja. Prav tako naj ne bi dokazala, da se s sporno uredbo v sistem vzajemnega priznavanja vnaša kakršna koli druga sprememba, ki vpliva na njen pravni položaj.

42. Tretjič, kar zadeva uporabo pravil o pogojih za pridobitev ali podaljšanje dovoljenja za dajanje v promet, naj bi pritožnica napačno razlagala točko 46 izpodbijanega sklepa. Splošno sodišče po mnenju Komisije pravilno ugotavlja, da je primerjalna ocena del postopka preučitve dovoljenja za dajanje v promet. Akt, ki vpliva na pravni položaj pritožnice, naj bi bila odločitev o ohranitvi, preklicu ali spremembi dovoljenja za dajanje v promet, ki naj bi povzročila dejansko uporabo sporne uredbe v praksi.

43. Trditev, da morajo vlagatelji za registracijo zdaj izvesti primerjalno oceno, naj na to ugotovitev ne bi vplivala. Splošno sodišče naj bi to trditev pravilno zavrnilo v točki 48 izpodbijanega sklepa. Po mnenju Komisije se možnost takega prenosa bremena za izvedbo primerjalne ocene nanaša samo na postopek in v ničemer ne spreminja dejstva, da bodo morali nacionalni organi sprejeti akte za izvedbo te primerjalne ocene in da je te akte mogoče izpodbijati. Na eni strani naj bi bilo mogoče izpodbijati odločitev nacionalnega organa, da po uradni dolžnosti opravi primerjalno oceno. Na drugi strani pa naj bi bila ob domnevi, da je rezultat ocene za bakrove spojine negativen in posledično vpliva na pravni položaj pritožnice, odločba o preklicu dovoljenja za dajanje v promet izpodbojni akt.

2. Analiza

a) Uvodna pripomba o razlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU

44. Združenje EUCuTF v pritožbi trdi, da se opredelitev bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“ in posledična uporaba ureditve, vzpostavljene z Uredbo št. 1107/2009, izvedeta „takoj in neposredno“, ne da bi bil potreben izvedbeni ukrep. ( 10 )

45. Vprašanje razlage, ki je predloženo Sodišču, torej zahteva ugotovitev, ali je to, da za bakrove spojine veljajo posebna pravila iz Uredbe št. 1107/2009, zgolj „učinek“ sporne uredbe, ki naj zato ne bi zahteval izvedbenih ukrepov v strogem pomenu, ali pa je treba akte, ki jih Komisija ali države članice sprejmejo na podlagi posebnih pravil iz Uredbe št. 1107/2009, obravnavati kot ukrepe za izvajanje sporne uredbe, ker imajo ta pravila konkretne učinke za pritožnico le v okviru teh aktov.

46. Bolj teoretično gre za vprašanje, ali se glagol „potrebovati“, uporabljen v členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, nanaša le na izvedbene ukrepe, sprejete neposredno na podlagi predpisa „B“, ali pa je njegov obseg mogoče razširiti na akte, ki so sprejeti na podlagi prejšnje uredbe „A“, vendar so sprejeti zaradi sprejetja uredbe „B“, ki je nujna za izvajanje prvonavedene, torej v posrednem zaporedju ali nekako posledično.

47. Ni treba več spomniti, da je bil člen 263, četrti odstavek, PDEU z Lizbonsko pogodbo spremenjen tako, da ponuja tretji način neposrednega dostopa do sodišča kot razsodnika zakonitosti. Zdaj lahko „[f]izične ali pravne osebe […] vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov“. ( 11 )

48. Čeprav je Sodišče potrdilo, da so bili s tem tretjim delom člena 263, četrti odstavek, PDEU „omilil[jeni] pogoji za dopustnost ničnostnih tožb, ki jih vložijo fizične in pravne osebe“, ( 12 ) je vseeno uporabilo ozko razlago.

49. Najprej je pojem „predpis“ razložilo tako, da „je bil namen spremembe pravice fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe, določene v členu 230, četrti odstavek, ES, tem osebam omogočiti, da pod manj strogimi pogoji vložijo ničnostno tožbo zoper splošne akte[, vendar] z izjemo zakonodajnih aktov“. ( 13 )

50. Dalje, kar zadeva pogoj glede neobstoja izvedbenih ukrepov, je bil splošen analitični okvir opredeljen v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – prvič, Sodišče je menilo, da če predpis potrebuje izvedbene ukrepe, „je zagotovljen sodni nadzor spoštovanja pravnega reda Unije ne glede na to, ali navedeni ukrepi izhajajo iz Unije ali iz držav članic“. ( 14 ) Posameznik bo lahko namreč v prvem primeru izpodbijal izvedbene ukrepe neposredno pred sodiščem Unije in se na podlagi člena 277 PDEU v utemeljitev te tožbe skliceval na nezakonitost osnovnega akta ter v drugem primeru izpodbijal veljavnost osnovnega akta pred nacionalnim sodiščem, ki bo lahko na podlagi člena 267 PDEU Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje; ( 15 ) – drugič, Sodišče omejuje presojo obstoja izvedbenih ukrepov „na položaj osebe, ki se sklicuje na pravico do tožbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU. Vprašanje, ali zadevni akt potrebuje izvedbene ukrepe v razmerju do drugih posameznikov, torej ni upoštevno“; ( 16 ) – tretjič, „omejiti [se je treba] izključno na predmet tožbe, in če tožeča stranka predlaga le razglasitev ničnosti dela akta, je treba, glede na okoliščine primera, upoštevati le izvedbene ukrepe, ki jih ta del akta morebiti potrebuje“. ( 17 )

51. Sodišče je svojo ozko razlago nadaljevalo v sodbi z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), v kateri je menilo, da je domnevna mehanična narava ukrepov, sprejetih na nacionalni ravni, vprašanje, ki „ni upoštevno za ugotovitev, ali [zadevne] uredb[e] potrebuje[jo] izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU“. ( 18 ) Konkretno to pomeni, da se „pogoj glede neobstoja izvedbenih ukrepov ne prekriva s pogojem glede neposrednega nanašanja“. ( 19 )

52. Sodišče je s tem, da je zakonodajne akte izključilo iz pojma „predpis“ in da je kateri koli akt, ki ga Unija ali država članica sprejme na podlagi splošnega akta prava Unije, vključilo v pojem „izvedbeni ukrep“, področje uporabe člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU omejilo na njegov najpreprostejši izraz.

53. Če bi bilo treba poleg tega pojem „potrebovati“ razlagati tako, da zajema kateri koli akt, sprejet zaradi akta Unije, bi se moral strinjati s tistimi, ki so sklepali, da razlaga člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, navedena v točkah od 49 do 51 teh sklepnih predlogov, praktično nič ne spreminja glede dostopa posameznika do Sodišča na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. ( 20 )

54. Kot pa je Sodišče še nedavno rado opozarjalo, da bi utemeljilo svojo pristojnost na področju skupne zunanje in varnostne politike, na eni strani „člen 47 Listine, ki pomeni potrditev načela učinkovitega sodnega varstva, v prvem odstavku postavlja zahtevo, da mora imeti vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu[, na drugi strani pa] je obstoj učinkovitega sodnega nadzora, namenjenega zagotovitvi spoštovanja določb prava Unije, neločljivo povezan z obstojem pravne države“. ( 21 ) V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da postopkovne nevšečnosti, predvsem z vidika stroškov, trajanja in pravil o zastopanju, niso nepomembne za presojo spoštovanja tega učinkovitega sodnega varstva, vsaj v zvezi z državami članicami. ( 22 ) Ne upam si predstavljati, da bi za Unijo veljalo drugače. Zagotovo pa bi zahteva, da posameznik vloži nasprotno tožbo – ob domnevi, da obstaja – medtem ko bi lahko bila dovoljena direktna tožba, in to brez kršitve pogojev iz Pogodbe, povzročila take postopkovne nevšečnosti.

b) Pojem „potrebovati“

55. Na podlagi zaključka moje uvodne pripombe menim, da je treba pojem „potrebovati“, uporabljen v členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, razlagati tako, da se nanaša le na izvedbene ukrepe, ki morajo biti nujno sprejeti neposredno na podlagi predpisa.

56. Jezikovna razlaga, cilj, ki ga uresničuje sprememba člena 230 ES, in načelo pravne varnosti to razlago izraza „potrebovati“ potrjujejo.

57. Najprej, če se navežem na pomen besede „comporter“ („potrebovati“), ugotovim, da pomeni „inclure en soi“ („biti v stanju, v katerem mora kaj imeti“). ( 23 ) Predpis, ki ne potrebuje izvedbenega ukrepa, je torej akt, katerega izvajanje ne zahteva oziroma ne potrebuje nobenega dodatnega akta, to je samozadosten akt. ( 24 )

58. To torej ne pomeni, da zgolj opredelitev ukrepa, sprejetega zaradi spornega predpisa, zadostuje za zavrnitev tožbe, vložene zoper njega. Nasprotno, ker mora splošen akt, ki je izpodbojen na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, zadostovati sam po sebi, da se lahko neposredno izpodbija na tej podlagi, uporaba besede „potrebovati“ zahteva, da ima opredeljeni ukrep neposredno vzročno zvezo s splošnim predpisom. ( 25 ) Če med aktoma ni take zveze, ni mogoče trditi, da je drugi akt zahtevan ali potreben zaradi prvega.

59. Da bi se čim bolj preprečilo vsakršno protislovje in težave, bi morala biti ta vzročna zveza izenačena s pravno podlago. V nasprotju z razlago pravne vezi, potrebne za izvajanje člena 277 PDEU, torej ne bi moglo iti za posreden vpliv izpodbijanega akta v postopku sprejetja opredeljenega izvedbenega ukrepa. ( 26 ) V obravnavani zadevi pa naj bi se sporna uredba le posredno uporabljala v sporu, ki bi se začel zaradi ukrepov, ki bi jih eventualno neposredno na podlagi Uredbe št. 1107/2009 sprejele Komisija in države članice.

60. Dalje, cilj tega, da je bil v člen 263, četrti odstavek, PDEU dodan še tretji način dostopa do sodišča kot razsodnika zakonitosti, to jezikovno razlago potrjuje. Kot je namreč Sodišče navedlo v točki 60 sodbe z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), je bil namen spremembe pravice fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe, določene v členu 230, četrti odstavek, ES, tem osebam omogočiti, da pod manj strogimi pogoji vložijo ničnostno tožbo. „Zaradi okrepitve sodnega varstva fizičnih ali pravnih oseb glede aktov Unije so bili z Lizbonsko pogodbo [namreč] res razširjeni pogoji dopustnosti ničnostne tožbe s sprejetjem člena 263, četrti odstavek, PDEU, ki tako tožbo dovoljuje tudi zoper predpise, ki se na te osebe neposredno nanašajo in ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov.“ ( 27 )

61. Bolj ko pa širimo obseg pogoja glede obstoja izvedbenih ukrepov, bolj zmanjšujemo obseg razširitve, vstavljene v člen 263, četrti odstavek, PDEU.

62. Nazadnje, skrb za pravno varnost povečuje potrebo po opredelitvi obsega pojma „potrebovati“. Ne sme se namreč pozabiti, da v skladu s sodbo z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), posameznik, ki bi nedvomno imel procesno upravičenje v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU v zvezi z aktom Unije v okviru ničnostne tožbe, ne more po izteku roka za vložitev tožbe, določenega v členu 263, šesti odstavek, PDEU, pred nacionalnim sodiščem izpodbijati veljavnosti tega akta. Isto pravilo velja za ugovor nezakonitosti, vzpostavljen s členom 277 PDEU. ( 28 ) Sodišče pa je nedavno imelo priložnost potrditi, da razširitev pogojev dopustnosti ničnostne tožbe, uvedena z Lizbonsko pogodbo, ne pomeni, da se ta sodna praksa opušča. ( 29 )

63. Zato bolj ko je povezava med predpisom in izvedbenim ukrepom oddaljena, težje je posamezniku ugotoviti, ali lahko predpis neposredno izpodbija pred Splošnim sodiščem na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. Ta negotovost pomeni ne le tveganje za posameznika – ki lahko doživi, da Splošno sodišče njegovo ničnostno tožbo zoper predpis razglasi za nedopustno ali da nacionalno sodišče zavrne predložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe – temveč tudi negotovost znotraj pravnega reda Unije, saj se lahko opredelitev izvedbenega ukrepa, ki je povezan s spornim predpisom, spreminja od enega posameznika ali sodišča do drugega.

64. Skratka, na podlagi jezikovne in teleološke razlage ter načela pravne varnosti menim, da je treba glagol „potrebovati“, uporabljen v členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, razlagati tako, da se nanaša samo na izvedbene ukrepe, ki so nujno sprejeti neposredno na podlagi predpisa.

65. Res je, da bi se ločeno razumevanje sporne uredbe lahko zdelo umetno. Ni namreč dvoma, da če bi bil seznam kandidatk za zamenjavo priložen Uredbi št. 1107/2009, in ne ločeni uredbi, se vprašanje obstoja izvedbenih ukrepov verjetno ne bi postavljalo, ker bi se učinki opredelitve bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“ nujno uresničili z ukrepi za izvajanje samo te uredbe. Vendar ta preudarek po mojem mnenju na analizo ne more vplivati. Ob upoštevanju zlorabe pooblastil ali kršitve pravila o razdelitvi pristojnosti, zaradi katere bi bil zadevni akt neveljaven, je za izbiro pravnega instrumenta pristojen izključno avtor akta, in ne Sodišče.

c) Uporaba člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU s strani Splošnega sodišča

66. Splošno sodišče je odločilo, da sporna uredba pomeni predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU. Ta opredelitev se ne izpodbija.

67. Kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točkah 34 in 35 izpodbijanega sklepa, gre na eni strani za splošen akt, ki se uporablja v objektivno opredeljenih okoliščinah ter ima pravne učinke za splošno in abstraktno določene kategorije oseb. Na drugi strani je treba sporno uredbo šteti za nezakonodajni akt, ker v skladu z merili, ki jih Sodišče uporablja za uporabo člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ni bila sprejeta po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku.

68. Nasprotno pa menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah 44, 47 in 50 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da: – „bodo učinki [sporne] uredbe v zvezi s trajanjem veljavnosti podaljšanja odobritve že odobrenih snovi, ki so kandidatke za zamenjavo, kot so bakrove spojine, delovali na člane tožeče stranke samo prek uredbe, ki jo bo Komisija sprejela v zvezi s podaljšanjem navedene odobritve“, zato je taka uredba izvedbeni ukrep v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU; – „bodo učinki [sporne] uredbe v zvezi z izvedbo, s strani držav članic, primerjalne ocene tveganj, ki jih za zdravje ali okolje pomenijo fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo bakrove spojine, v primerjavi z alternativo ali nekemično metodo zatiranja škodljivcev, delovali na člane tožeče stranke le prek aktov, ki jih sprejmejo pristojni organi držav članic“, zato so taki akti izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU; – „se učinki [sporne] uredbe v zvezi s postopkom vzajemnega priznavanja dovoljenj za dajanje v promet za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo kandidatko za zamenjavo, nanašajo le na polje proste presoje, ki jo imajo države članice pri odločanju o zahtevku v zvezi s tem. Ti učinki pa bodo eventualno delovali na člane tožeče stranke samo prek aktov nacionalnih organov, ki odločajo o zahtevkih za vzajemno priznavanje, ki jih vložijo navedeni člani“, zato so taki akti izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

69. V nasprotju s tem, kar je odločilo Splošno sodišče, namreč menim, da različni zgoraj navedeni akti ne pomenijo ukrepov za izvajanje sporne uredbe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ker niso sprejeti neposredno na njeni podlagi. Nasprotno, pravna podlaga za vsakega od teh aktov je določba Uredbe št. 1107/2009.

70. Sprejetje sporne uredbe je bilo sicer nujen pogoj za uporabo določb Uredbe št. 1107/2009 v zvezi s kandidatkami za zamenjavo. Ko pa je bila aktivna snov s sporno uredbo vpisana na seznam kandidatk za zamenjavo, se določbe Uredbe št. 1107/2009, ki se posebej nanašajo na te snovi, uporabljajo samodejno. Sporna uredba torej ni neposredna podlaga za ukrepe, ki jih bo sprejela Komisija ali države članice.

71. Nasprotno pa, kot pravilno trdi združenje EUCuTF, ima sporna uredba posebne učinke sama po sebi. Povedano drugače, je samozadostna: bakrove spojine so bile vpisane kot kandidatke za zamenjavo takoj in neposredno samo na podlagi sporne uredbe.

72. Prav ta vpis pa je predmet ničnostne tožbe, ki jo je vložilo združenje EUCuTF. Ker ukrepi, ki jih bodo Komisija ali države članice v zvezi z bakrovimi spojinami eventualno sprejele na podlagi Uredbe št. 1107/2009, ne bodo imeli nobenega učinka na vpis teh spojin na seznam kandidatk za zamenjavo, jih ni treba upoštevati. Za presojo dopustnosti tožbe, vložene na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, je namreč treba presojo obstoja izvedbenih ukrepov omejiti na položaj osebe, ki se sklicuje na pravico do tožbe, in se omejiti izključno na predmet tožbe. ( 30 )

73. Poleg tega se ne morem strinjati z zatrjevanjem Komisije, da bi bilo treba trditev o podlagi za izvedbene ukrepe – to je Uredbi št. 1107/2009, in ne sporni uredbi – zavrniti, ker je ugotovitev Splošnega sodišča „popolnoma skladna z razlogom za obstoj člena 263, četrti odstavek, PDEU“. ( 31 )

74. Člen 263, četrti odstavek, PDEU je bil sicer spremenjen, da bi se izognili temu, da bi bil posameznik za dostop do sodišča prisiljen kršiti pravo Unije. Vendar je treba na to skrb in posledično spremembo Pogodbe gledati v splošnem okviru sistematike pravnih sredstev, kot jo razume Sodišče in katere skladnost zagotavlja celovitost sistema nadzora zakonitosti, vzpostavljenega s Pogodbo.

75. Trditev Sodišča, da je „Pogodba DEU […] po eni strani s členoma 263 in 277 ter po drugi strani s členom 267 določila zaključen sistem pravnih sredstev in postopkov, ki je namenjen zagotavljanju nadzora nad zakonitostjo aktov Unije, ta nadzor pa je zaupan sodiščem Unije“, ( 32 ) je mogoče pojasniti z logiko popravljanja. Sodišče namreč trdi, da je sistem celovit, saj so zaradi ugovora nezakonitosti in predloga za sprejetje predhodne odločbe o veljavnosti „[f]izične in pravne osebe […] tako zaščitene pred tem, da bi zanje veljali splošni akti, ki jih zaradi posebnih pogojev glede dopustnosti, predpisanih v členu [263, četrti odstavek, PDEU], ne morejo izpodbijati neposredno pred Sodiščem“. ( 33 ) Dodatni mehanizmi nadzora zakonitosti imajo torej kompenzacijsko funkcijo. ( 34 )

76. Menim, da bi obrnili logiko sistema, če bi obseg enega od pogojev, določenih v členu 263, četrti odstavek, PDEU, razširili tako, da bi izključeval pristojnost Sodišča za razglasitev ničnosti v korist posrednega pravnega sredstva. Niso namreč pogoji dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU tisti, ki jih je treba razlagati z vidika hipotetičnega kompenzacijskega pravnega sredstva. Nasprotno, pogoji za kompenzacijska pravna sredstva so tisti, ki jih je eventualno treba razlagati široko, ker neposredni dostop do sodišča Unije ni mogoč.

77. Zdi se mi, da je ta pristop Sodišče potrdilo v zadevi, v kateri je bil izdan sklep z dne 16. novembra 2000, Schiocchet/Komisija (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Sodišče je v njem namreč potrdilo, da je lahko možnost – ki jo ponuja člen 277 PDEU – sklicevanja na to, da se uredba ne uporablja, samo sredstvo v podporo tožbi, in ne predmet te tožbe, ter da je treba „posledično […] dopustnost samih tožb presojati z vidika njihovih tožbenih predlogov, neodvisno od morebitnih ugovorov nezakonitosti, ki se lahko navedejo v njihovo podporo“. ( 35 )

78. Ker je združenje EUCuTF podalo ugovor nezakonitosti zoper Uredbo št. 1107/2009, po mojem mnenju zato ni nedosledno sklicevati se na pravila iz te uredbe v okviru vsebinske presoje ničnostne tožbe, vložene zoper sporno uredbo, temveč je nedosledno, če se ta pravila ne upoštevajo pri preizkusu dopustnosti navedene tožbe. V obravnavani zadevi se mi zdi, da je združenje EUCuTF torej v celoti spoštovalo povezavo med pravnimi sredstvi, ko je na eni strani izpodbijalo sporno uredbo in na drugi strani v podporo svoji tožbi podalo ugovor nezakonitosti v zvezi z Uredbo št. 1107/2009.

79. Poleg tega se zaradi te postopkovne odločitve ta zadeva razlikuje od zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

80. Najprej, zdi se, da se je zadnjenavedena zadeva nanašala na podoben mehanizem, to je primer, v katerem je podatek, ki je bistven za uporabo izvedbene uredbe X, na podlagi katere bodo sprejeti izvedbeni ukrepi, določen z izvedbeno uredbo Y.

81. Vendar pritožnici nista podali ugovora nezakonitosti, temveč sta predlagali razglasitev ničnosti obeh uredb. Izvedbeni ukrepi, ki jih je Sodišče opredelilo v točki 40 te sodbe, izrecno temeljijo na obeh zadevnih uredbah: čeprav zahtevki za izdajo dovoljenj temeljijo na Izvedbeni uredbi Komisije (EU) št. 302/2011 z dne 28. marca 2011 o odprtju posebne uvozne tarifne kvote za določene količine sladkorja za tržno leto 2010/2011 ( 36 ), so v odločbah nacionalnih organov, izdanih na podlagi teh zahtevkov, uporabljeni koeficienti, določeni v Izvedbeni uredbi Komisije (EU) št. 393/2011 z dne 19. aprila 2011 o določitvi koeficienta dodelitve za izdajo uvoznih dovoljenj, za katere so bili zahtevki vloženi od 1. do 7. aprila 2011, za proizvode v sektorju sladkorja v okviru nekaterih tarifnih kvot ter o odložitvi vlaganja zahtevkov za takšna dovoljenja ( 37 ).

82. Sodišče je namreč v točki 40 sodbe z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), odločilo, da „izvedbeni uredbi št. 302/2011 in 393/2011 ustvarjata pravne učinke za pritožnici samo prek aktov, ki jih nacionalni organi izdajo po vložitvi zahtevkov za izdajo dovoljenja na podlagi Izvedbene uredbe št. 302/2011“. Vendar je Sodišče še pojasnilo, da se na podlagi „[o]dločb nacionalnih organov o dodelitvi takih dovoljenj […] za zadevne gospodarske subjekte uporabljajo koeficienti, določeni z Izvedbeno uredbo št. 393/2011“, zaradi česar so „odločbe o popolni ali delni zavrnitvi izdaje takih dovoljenj […] zato izvedbeni akti v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU“.

83. Nasprotno pa v tej zadevi združenje EUCuTF ne predlaga razglasitve ničnosti uredbe, na podlagi katere bodo sprejeti morebitni izvedbeni ukrepi.

3. Predlog v zvezi s prvim pritožbenim razlogom

84. Ker so izvedbeni ukrepi, ki jih je opredelilo Splošno sodišče, ukrepi, ki ne temeljijo neposredno na sporni uredbi, temveč temeljijo na Uredbi št. 1107/2009, menim, da je treba sprejeti prvi pritožbeni razlog, ki ga je navedlo združenje EUCuTF. Zato je treba izpodbijani sklep razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče odločilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

85. Zato bom drugi in tretji pritožbeni razlog obravnaval le podredno.

B. Tretji pritožbeni razlog: posamično nanašanje na združenje EUCuTF ali njegove člane

86. Najprej bom preučil tretji pritožbeni razlog. Drugi pritožbeni razlog se namreč nanaša na vprašanje neobstoja učinkovitega sodnega varstva za združenje EUCuTF in njegove člane v primeru, v katerem ne bi imeli pravice do direktne tožbe pri sodišču Unije. Tretji pritožbeni razlog pa se nanaša na pogoj posamičnega nanašanja na pritožnico. Zato, če bi bil ta tretji pritožbeni razlog utemeljen, bi bilo ničnostni tožbi, ki jo je združenje EUCuTF vložilo pri Splošnem sodišču, še vedno mogoče ugoditi, če bi se sporna uredba nanj tudi neposredno nanašala.

87. Vprašanje, ali je pravica združenja EUCuTF in njegovih članov do učinkovitega sodnega varstva z izpodbijanim sklepom postavljena pod vprašaj, se torej postavlja le, če je Splošno sodišče tožbo združenja EUCuTF razglasilo za nedopustno na podlagi pravilne razlage člena 263, četrti odstavek, PDEU. Zato je bolj logično zamenjati vrstni red preučitve drugega in tretjega pritožbenega razloga. ( 38 )

1. Trditve strank

88. Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 22, 31 in 32 izpodbijanega sklepa odločilo, da se sporna uredba nanjo in na njene člane ne nanaša posamično.

89. Na prvem mestu, pritožnica trdi, da se sporna uredba posamično nanaša na združenje EUCuTF zaradi njegovih posebnih okoliščin ( 39 ) in njegove vloge pri oblikovanju pravnega okvira, ki velja za bakrove spojine kot aktivne snovi v fitofarmacevtskih sredstvih.

90. Prvič, združenje EUCuTF naj bi bilo edino, ki je prijavilo bakrove spojine za njihovo vključitev v Prilogo I k Direktivi 91/414. Združenje EUCuTF naj bi poleg tega edino zaprosilo za podaljšanje odobritve bakrovih spojin kot aktivnih snovi in edino vložilo dokumentacijo o aktivni snovi v imenu vseh proizvajalcev, pri čemer je bila ta dokumentacija vložena julija 2015.

91. Drugič, združenje EUCuTF naj bi sodelovalo v postopku, ki se je zaključil s sprejetjem ureditve, ki se je za bakrove spojine uporabljala do sporne uredbe. Pritožnica se sklicuje zlasti na Izvedbeno uredbo 2015/232, ki naj bi bila sprejeta na podlagi študij in dokumentov, ki jih je sama predložila, in potem ko je bila povabljena k predložitvi pripomb na poročilo o pregledu za bakrove spojine.

92. Tretjič, pritožnica trdi, je bil seznam kandidatk za zamenjavo, odobren s sporno uredbo, pripravljen izključno na podlagi rezultatov iz dokumenta, ki se je opiral na končno poročilo o pregledu za bakrove spojine, ki ga je Komisija sprejela ob izključnem posredovanju združenja EUCuTF, kar zadeva vlagatelja.

93. Četrtič, združenje EUCuTF naj bi bilo sogovornik Komisije v celotnem postopku priprave sporne uredbe ter naj bi se dopisovalo in imelo sestanek s to institucijo v zvezi z opredelitvijo bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“.

94. Glede na navedeno pritožnica meni, da bi moralo biti po zgledu odločitve Sodišča v sodbi z dne 17. januarja 1985, Piraiki-Patraiki in drugi/Komisija (11/82, EU:C:1985:18), združenju EUCuTF priznano procesno upravičenje, ker je Komisija glede na posebne okoliščine te zadeve vedela, da se sporna uredba nanj nanaša neposredno in posamično.

95. Na drugem mestu, pritožnica trdi, da se sporna uredba posamično nanaša tudi na člane združenja EUCuTF.

96. Na eni strani naj bi združenje EUCuTF zastopalo vse proizvajalce bakrovih spojin za uporabo kot fitofarmacevtska sredstva, ki delujejo v Uniji. Posledično naj bi Splošno sodišče v točki 31 izpodbijanega sklepa napačno ugotovilo, da se sporna uredba na združenje EUCuTF in njegove člane nanaša enako kot na vsak drug gospodarski subjekt, ker so vsi proizvajalci bakrovih spojin, ki se uporabljajo kot fitofarmacevtska sredstva, v Uniji člani združenja EUCuTF oziroma delujejo za člana tega združenja kot distributer.

97. V nadaljevanju navedenega naj bi člen 15(1) Uredbe št. 1107/2009 določal, da zahtevek za podaljšanje odobritve aktivne snovi predloži proizvajalec aktivne snovi. Sporna uredba naj bi se nanašala na bakrove spojine in naj bi vplivala na postopek podaljšanja njihove odobritve, kot naj bi Splošno sodišče navedlo v točkah 41 in 42 izpodbijanega sklepa. Samo združenje EUCuTF in njegovi člani naj bi lahko zahtevali podaljšanje, ker naj bi bili edini proizvajalci bakrovih spojin, ki se uporabljajo kot fitofarmacevtska sredstva, v Uniji. Poleg tega naj bi samo združenje EUCuTF zaprosilo za podaljšanje odobritve bakrovih spojin kot aktivnih snovi in vložilo dokumentacijo o aktivni snovi v imenu vseh proizvajalcev.

98. Splošno sodišče naj bi v sodbi z dne 30. septembra 2003, Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251, točka 75), menilo, da je okoliščina, da je tožeča stranka edini pooblaščeni uvoznik konzole PlayStation®2 v Unijo, upošteven element za presojo posamičnega nanašanja na tožečo stranko.

99. Na drugi strani je predmet tožbe združenja EUCuTF vpis bakrovih spojin na seznam kandidatk za zamenjavo s sporno uredbo zaradi napačne uporabe meril v zvezi z obstojnimi, bioakumulacijskimi in strupenimi (PBT) lastnostmi anorganskih snovi. Bakrove spojine pa naj bi bile edina anorganska snov na seznamu kandidatk za zamenjavo. Posledično naj bi bila edina podlaga, na kateri temelji vpis teh spojin na navedeni seznam, značilna za združenje EUCuTF in njegove člane ter jih individualizirala.

100. Pritožnica trdi, da ob upoštevanju navedenega sporna uredba, čeprav je na formalni ravni izvedbena uredba, v resnici pomeni odločitev Komisije glede na učinke, ki jih ima na bakrove spojine ter posledično na združenje EUCuTF in njegove člane kot edine proizvajalce te aktivne snovi.

101. Komisija meni, da je tretji pritožbeni razlog, ki ga je združenje EUCuTF navedlo v podporo svoji pritožbi, neutemeljen.

102. Na prvem mestu, Splošno sodišče naj bi pravilno ugotovilo, da se sporna uredba na pritožnico ne nanaša posamično.

103. Kot naj bi Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 22 izpodbijanega sklepa, nobena določba zadevnih predpisov pritožnici ne daje procesnih pravic. Dejstvo, da je pritožnica lahko komunicirala s Komisijo v zvezi s pripravo sporne uredbe, naj ne bi zadostovalo za to, da se ji podeli procesno upravičenje, če ji z zakonodajo, ki se uporablja, ni podeljen status stranke v postopku.

104. Dejstvo, da je pritožnica prijavila bakrove spojine za njihovo vključitev v Prilogo I k Direktivi 91/414, naj bi bilo brezpredmetno, ker v sporni uredbi to vprašanje ni obravnavano.

105. Kar zadeva trditev, da je samo pritožnica zahtevala podaljšanje odobritve bakrovih spojin, naj ta edina okoliščina ne bi zadostovala za to, da bi bila pritožnica individualizirana. V zvezi s tem Komisija poudarja, da lahko v skladu s členom 15(1) Uredbe št. 1107/2009 zahtevek za podaljšanje vloži vsak proizvajalec aktivne snovi, in ne le vlagatelj v postopku, ki se je zaključil s prvotno odobritvijo.

106. Na drugem mestu, Komisija meni, da je Splošno sodišče pravilno odločilo, da se sporna uredba na člane pritožnice ne nanaša posamično.

107. Po mnenju Komisije je Splošno sodišče v točki 29 izpodbijanega sklepa pravilno spomnilo na sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 47), v skladu s katero možnost, da se bolj ali manj natančno opredeli število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se ukrep uporablja, nikakor ne pomeni, da je treba za te subjekte šteti, da se ukrep nanje posamično nanaša, ker je ta uporaba izvedena na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v zadevnem aktu.

108. Pritožnica naj torej ne bi dokazala, da njeni člani sestavljajo kategorijo ali zaprto skupino proizvajalcev in da drugi subjekti ne morejo biti potencialno v enakem položaju, kot naj bi Splošno sodišče ugotovilo v točki 31 izpodbijanega sklepa.

109. Komisija meni, da se pritožnica neupravičeno sklicuje na sodbo z dne 30. septembra 2003, Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251). Ta sodba, kot naj bi Splošno sodišče priznalo v sklepu z dne 19. februarja 2008, Apple Computer International/Komisija (T‑82/06, EU:T:2008:46), naj bi zadevala zelo poseben sklop dejstev in pravnih okoliščin, po katerih naj bi se družba Sony razlikovala od katerega koli drugega dejanskega ali potencialnega uvoznika. V obravnavani zadevi naj ne bi bila podana nobena od pravnih ali dejanskih okoliščin, značilnih za zadevo, v kateri je bila izdana navedena sodba.

2. Analiza

110. Čeprav se EUCuTF opredeljuje kot združenje proizvajalcev bakrovih spojin, ki se uporabljajo pri proizvodnji fitofarmacevtskih sredstev, ( 40 ) pa je načeloma upravičeno vložiti ničnostno tožbo le, če imajo podjetja, ki jih zastopa, ali nekatera izmed njih posamično procesno upravičenje ali če lahko izkaže lastni interes. ( 41 )

111. Na podlagi te sodne prakse, na katero je Splošno sodišče opozorilo v točki 19 izpodbijanega sklepa, je to presodilo, da združenje EUCuTF ne more uveljavljati lastnega interesa, ker mu z nobeno določbo predpisov, obravnavanih v tem sporu, niso podeljene procesne pravice, in da ni imelo nobene vloge pri pripravi sporne uredbe. ( 42 )

112. Splošno sodišče je ugotovilo še, da se sporna uredba na člane pritožnice nanaša le zaradi njihovega objektivnega statusa proizvajalcev bakrovih spojin, med katerimi imajo nekateri dovoljenja za dajanje v promet za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo tako snov, enako kot velja za vsak drug gospodarski subjekt, ki je dejansko in potencialno v enakem položaju. Iz tega je sklepalo, da člani pritožnice zato niso v položaju, ki jih individualizira. ( 43 )

113. V nasprotju s tem, kar zatrjuje združenje EUCuTF, ne najdem napačne uporabe prava niti v teh ugotovitvah Splošnega sodišča niti v posledici, ki jo je Splošno sodišče izpeljalo iz točke 32 izpodbijanega sklepa, in sicer da ker pogoj glede posamičnega nanašanja ni izpolnjen, ni mogoče ugotoviti dopustnosti tožbe, ki jo je vložilo združenje EUCuTF, na podlagi člena 263, četrti odstavek, drugi del stavka, PDEU.

a) Položaj združenja EUCuTF

114. Čeprav se tretji pritožbeni razlog, ki ga je navedlo združenje EUCuTF, nanaša na točko 22 izpodbijanega sklepa, to ne zanika dejstva, da ni imelo vloge „pogajalca“ pri vpisu bakrovih spojin na seznam v Prilogi k sporni uredbi, niti tega, da v predpisih, ki se uporabljajo, ni določeno nobeno procesno jamstvo zanj.

115. Čeprav združenje EUCuTF omenja dejstvo, da je bilo „sogovornik“ Komisije in da se je udeležilo sestanka uradnikov Generalnega direktorata (GD) za zdravje, se namreč vseeno ne sklicuje na nobeno posebno procesno pravico, ki bi mu dajala poseben pravni položaj, ki bi ga lahko individualiziral v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. ( 44 )

116. Druge trditve, ki jih je združenje EUCuTF navedlo za dokaz posamičnega nanašanja, prav tako niso utemeljene. Na eni strani ukrepi, ki jih je izvedlo, da bi doseglo vključitev bakrovih spojin v Prilogo I k Direktivi 91/414, in njegovo sodelovanje v postopku, ki se je zaključil s sprejetjem Izvedbene uredbe 2015/232, v zvezi s pogoji za odobritev aktivne snovi „bakrove spojine“, ne vplivajo na nič. Niso namreč taki, da bi ga individualizirali v okviru te tožbe, ker predmet izpodbijanega akta stricto sensu ni odobritev aktivne snovi „bakrove spojine“, temveč njeno priznanje kot kandidatke za zamenjavo ob koncu postopka, ki se razlikuje od postopka, ki se je zaključil z njeno vključitvijo v Prilogo I k Direktivi 91/414.

117. Na drugi strani v nasprotju s trditvijo združenja EUCuTF to ni v položaju, primerljivem s položajem, ki je bil podlaga za sodbo z dne 17. januarja 1985, Piraiki-Patraiki in drugi/Komisija (11/82, EU:C:1985:18), ker z nobeno posebno določbo spornih predpisov Komisiji ni bilo naloženo, da mora upoštevati posledice akta, ki ga je nameravala sprejeti, za poseben položaj združenja EUCuTF ali njegovih članov.

118. Torej je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, lahko odločilo, da združenje EUCuTF ne more uveljavljati lastnega interesa za razglasitev ničnosti sporne uredbe.

b) Procesno upravičenje članov združenja EUCuTF

119. Od sodbe z dne 15. julija 1963, Plaumann/Komisija (25/62, EU:C:1963:17), „osebe, ki niso naslovniki odločbe, lahko trdijo, da jih odločba zadeva posamično samo, če nanje učinkuje zaradi nekaterih lastnosti, ki so njihova posebnost, ali na podlagi okoliščin, ki jih ločijo od vseh drugih oseb in jih na podlagi tega posamično določajo na podoben način kot tiste, na katere je odločba naslovljena“. Ta razlaga posamičnega nanašanja se uporablja tudi, če je izpodbijani akt splošen akt. ( 45 )

120. Opozoriti pa je treba, da pritožnica ne izpodbija posebej točke 27 izpodbijanega sklepa, v kateri je Splošno sodišče ugotovilo, da ima sporna uredba tak obseg, ker se na eni strani uporablja za objektivno določene položaje, to je v obravnavani zadevi zaradi lastnosti aktivne snovi, in ker ima na drugi strani pravne učinke za splošno in abstraktno določene kategorije oseb, in sicer za vsak subjekt, katerega dejavnost je povezana z eno od snovi, vpisanih na seznam, priložen tej uredbi.

121. Pritožnica prav tako ni trdila, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo ali izkrivilo dejansko stanje, ko je v točki 30 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da „iz uvodne izjave 4 sporne uredbe izhaja, da je bil seznam, priložen tej uredbi, pripravljen na podlagi informacij iz poročila o pregledu, sklepov EFSA, osnutka poročila o oceni ter s tem povezanih dodatkov in poročil o medsebojnih pregledih ali na podlagi razvrščanja v skladu z Uredbo (ES) št. 1272/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o razvrščanju, označevanju in pakiranju snovi ter zmesi, o spremembi in razveljavitvi direktiv 67/548/EGS in 1999/45/ES ter spremembi Uredbe (ES) št. 1907/2006 [(UL 2008, L 353, str. 1)]“. Združenje EUCuTF tudi ne kritizira ugotovitve Splošnega sodišča v isti točki, da se sporna uredba nanaša na uporabo člena 80(7) Uredbe št. 1107/2009, na podlagi katerega je morala Komisija do 14. decembra 2013 pripraviti seznam kandidatk za zamenjavo.

122. Zato menim, da je lahko Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točki 31 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da se sporna uredba na člane pritožnice ne nanaša posamično, ker se zanje uporablja zaradi njihovega objektivnega statusa proizvajalcev bakrovih spojin, enako kot velja za vsak drug gospodarski subjekt, ki je dejansko in potencialno v enakem položaju, in da pogoj glede posamičnega nanašanja torej v zvezi z njimi ni izpolnjen.

123. Trditev, da naj bi bili vsi proizvajalci bakrovih spojin člani združenja EUCuTF, tega sklepa ne more spremeniti.

124. Na drugi strani članov združenja EUCuTF ni mogoče enačiti z omejeno skupino oseb, ki so bile opredeljene ali jih je bilo mogoče opredeliti ob sprejetju sporne uredbe – ki bi se torej lahko nanje posamično nanašala – ker se skupina lahko poveča po začetku veljavnosti te uredbe. Tudi če si je to mogoče težko predstavljati, se Sodišče namreč ni nikoli oddaljilo do tega prožnega razumevanja „zaprte skupine“. ( 46 )

125. Na drugi strani možnost, da se bolj ali manj natančno opredeli število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se ukrep uporablja, nikakor ne pomeni, da je treba za te subjekte šteti, da se ukrep nanje posamično nanaša, če ni sporno, da je ta uporaba izvedena na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v zadevnem aktu. ( 47 )

126. Ob sprejetju sporne uredbe pa odločitev o vpisu bakrovih spojin na seznam kandidatk za zamenjavo ni bila sprejeta ob upoštevanju posebnih statusov članov pritožnice, temveč zato, ker je ta snov izpolnjevala merila za to, da se obravnava kot obstojna in strupena snov v smislu točke 4 Priloge II k Uredbi št. 1107/2009. ( 48 )

127. V zvezi s tem dejstvo, da so bakrove spojine, kot trdi pritožnica, edina anorganska snov na zadevnem seznamu, ne more vplivati na posamično nanašanje na člane združenja EUCuTF. Ta okoliščina namreč nikakor ne vpliva na to, da se pravni učinki sporne uredbe uporabljajo za člane pritožnice le zaradi njihovega objektivnega statusa proizvajalcev bakrovih spojin. ( 49 )

3. Predlog v zvezi s tretjim pritožbenim razlogom

128. Splošno sodišče je, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točkah 22 in 31 izpodbijanega sklepa lahko odločilo, da združenje EUCuTF ne more uveljavljati lastnega interesa in da njegovi člani niso v položaju, ki jih individualizira. Zato je Splošno sodišče prav tako brez napačne uporabe prava v točki 32 izpodbijanega sklepa lahko ugotovilo, da ker pogoj glede posamičnega nanašanja ni izpolnjen, ni mogoče ugotoviti dopustnosti tožbe, ki jo je vložilo združenje EUCuTF, na podlagi člena 263, četrti odstavek, drugi del stavka, PDEU.

129. Zato je treba tretji pritožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla v podporo pritožbi, zavrniti kot neutemeljen.

C. Drugi pritožbeni razlog: učinkovito sodno varstvo združenja EUCuTF in njegovih članov

1. Trditve strank

130. Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 52 do 60 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da z zavrženjem njene tožbe kot nedopustne njej in njenim članom ni bila odvzeta pravica do učinkovitega sodnega varstva.

131. Pritožnica trdi, da člani združenja EUCuTF ne bi mogli izpodbijati nacionalnega izvedbenega ukrepa, ki njej omogoča, da izpodbija učinke sporne uredbe. Čeprav se je nacionalni organ odločil, da za bakrove spojine zahteva primerjalno oceno, ne da bi na podlagi ocene odločil o zamenjavi navedenih spojin, pritožnica namreč trdi, da te „odločitve“ ne bo mogla izpodbijati, in to zato, ker nima pravnega interesa v zvezi z aktom, ki ne posega v njen položaj.

132. Člani združenja EUCuTF naj bi bili zato prisiljeni izzvati sprejetje negativne odločbe nacionalnih organov, da bi lahko zoper njo vložili tožbo in v okviru te tožbe izpodbijali opredelitev bakrovih spojin kot kandidatk za zamenjavo.

133. Po mnenju pritožnice pa v nasprotju s tem, kar Splošno sodišče trdi v točkah 54 in 55 izpodbijanega sklepa, z dostopom do nacionalnih sodišč in možnostjo vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe o veljavnosti sporne uredbe pri Sodišču njej in njenim članom ne more biti zagotovljena pravica do učinkovitega sodnega varstva. Prvič, sprejetje negativne odločbe v zvezi s podaljšanjem odobritve bakrovih spojin naj absolutno ne bi bilo gotovo. Zato bi se lahko zgodilo, da pritožnica in njeni člani nikoli ne bi mogli izpodbijati sporne uredbe, ki bo še naprej neomejeno imela pravne učinke. Drugič, tudi če bi bila negativna odločba sprejeta in neodvisno od možnosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, naj bi bili pritožnici in njenim članom naloženi upravno breme in ekonomski stroški zaradi opredelitve bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“.

134. Komisija meni, da je pritožbeni razlog nedopusten, ker združenje EUCuTF zgolj ponavlja trditve, ki jih je predstavilo pred Splošnim sodiščem, ne da bi opredelilo kakršno koli napačno uporabo prava v izpodbijanem sklepu. Podredno meni, da je pritožbeni razlog neutemeljen.

2. Analiza

135. V nasprotju s Komisijo menim, da je drugi pritožbeni razlog, ki ga je podala pritožnica, dopusten.

136. Na eni strani pritožnica izrecno navaja točke izpodbijanega sklepa. Na drugi strani utemeljeno kritizira preudarke, ki jih je Splošno sodišče namenilo sodnemu varstvu članov pritožnice, in meni, da sklep, ki ga je izpeljalo iz njih, pomeni napačno uporabo prava.

137. Vendar moram ugotoviti, da Splošno sodišče nikakor ni napačno uporabilo prava. Tudi če je bilo obsežno kritizirano v strokovni literaturi, ker je „celovitost“ sistema včasih iluzorna, je Splošno sodišče zgolj uporabilo ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je Pogodba DEU po eni strani s členoma 263 in 277 ter po drugi strani s členom 267 določila zaključen sistem pravnih sredstev in postopkov, ki je namenjen zagotavljanju nadzora nad zakonitostjo aktov Unije, ta nadzor pa je zaupan sodiščem Unije. ( 50 )

138. V tem okviru so fizične ali pravne osebe, ki zaradi pogojev za dopustnost iz člena 263, četrti odstavek, PDEU pri sodišču Unije ne morejo neposredno izpodbijati predpisa Unije, pred uporabo takega akta zaščitene tako, da lahko izpodbijajo izvedbene ukrepe, ki jih ta akt zajema. ( 51 )

139. Namreč, „[č]e so za izvajanje takih aktov pristojne institucije Unije, lahko [fizične ali pravne osebe] pri sodiščih Unije zoper izvedbene akte vložijo direktno tožbo pod pogoji iz člena 263, četrti odstavek, PDEU in se na podlagi člena 277 PDEU v utemeljitev te tožbe sklicujejo na nezakonitost zadevnega osnovnega akta. Če so za to izvajanje pristojne države članice, se lahko te osebe pred nacionalnimi sodišči sklicujejo na neveljavnost zadevnega osnovnega akta in dosežejo, da ta sodišča na podlagi člena 267 PDEU v zvezi s tem Sodišču v predhodno odločanje predložijo vprašanja.“ ( 52 )

140. Če pa bi se Sodišče v obravnavani zadevi odločilo, da ne bo sledilo moji razlagi predpisa, „ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov“, bi lahko Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

141. V tem primeru bi moralo biti mogoče, da sta tako Uredba št. 1107/2009 kot sporna uredba predmet predhodnega preizkusa. Sporna uredba seveda ne bo pravna podlaga izvedbenih ukrepov v strogem pomenu. Vendar sodna praksa Sodišča ne nalaga take strogosti pri opredelitvi pravne vezi, ki mora povezovati izpodbijani akt in akt, ki je predmet ugovora nezakonitosti, da bi se uporabljal člen 277 PDEU. ( 53 ) V okviru preizkusa dopustnosti ugovora nezakonitosti se postavlja vprašanje, ali bi bilo mogoče izpodbijani akt sprejeti, če ne bi bilo predpisa, ki je predmet ugovora nezakonitosti. ( 54 )

142. V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da morebitni izvedbeni ukrepi, ki bodo sprejeti na podlagi Uredbe št. 1107/2009, ne bi mogli biti pripravljeni, če bakrove spojine s sporno uredbo ne bi bile predhodno vpisane na seznam kandidatk za zamenjavo.

143. Poleg tega bi zavrnitev ugovora nezakonitosti, podanega zoper sporno uredbo, povzročila, da bi bila imuna pred vsakršnim sodnim nadzorom, ker bi bila direktna tožba pri Sodišču izključena zaradi izvedbenih ukrepov, ki jih „potrebuje“ ta uredba. Taka imuniteta bi bila nesporno v nasprotju z Unijo, ki temelji na vladavini prava, kar zahteva, da se skladnost aktov njenih institucij nadzoruje predvsem s Pogodbo DEU in splošnimi pravnimi načeli. ( 55 ) Taka imuniteta bi zato pomenila pomanjkljivost v sistemu pravnih sredstev in postopkov, ki je bil s Pogodbo DEU vzpostavljen, da bi se Sodišču zaupal nadzor nad zakonitostjo aktov Unije. Navedeni sistem naj bi bil zato celovitejši.

3. Predlog v zvezi z drugim pritožbenim razlogom in dodatne pripombe o učinku člena 19 PEU

144. Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da če bi Sodišče menilo, da je prvi pritožbeni razlog neutemeljen, je torej Splošno sodišče v točki 60 izpodbijanega sklepa odločilo, da je treba trditev pritožnice v zvezi z učinkovitim sodnim varstvom zavrniti, ne da bi napačno uporabilo pravo. Tudi če združenje EUCuTF zaradi pogojev dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU sporne uredbe ne more neposredno izpodbijati pred sodiščem Unije, se lahko, kot je Splošno sodišče v bistvu ugotovilo v točki 61 navedenega sklepa, z neposrednim pravnim sredstvom sklicuje na nezakonitost te uredbe pred pristojnimi sodišči.

145. Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvijo, da pritožnica ne bo mogla izpodbijati primerjalne ocene, ki jo opravijo države članice, dokler nacionalni organi ne odločijo o podaljšanju odobritve fitofarmacevtskega sredstva, ki vsebuje bakrove spojine, ker taka odločitev ne bi spremenila pravnega položaja pritožnice in je torej španska sodišča ne bi priznavala kot izpodbojni akt.

146. Kot je Splošno sodišče v bistvu odločilo v točki 59 izpodbijanega sklepa, člen 19(1), drugi pododstavek, PEU namreč državam članicam nalaga, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

147. Poleg tega sodna praksa Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) in Tribunal Constitucional (ustavno sodišče, Španija) v zvezi z zahtevo po pravnem interesu, na katero se združenje EUCuTF sklicuje v podporo svoji pritožbi, ne more spremeniti obsega člena 263 PDEU.

148. Ker namreč člen 19(1), drugi pododstavek, PEU državam članicam nalaga obveznost rezultata, „morajo nacionalna sodišča pogoje dopustnosti in podrobno ureditev postopkovnih pravil, ki se uporabljajo za tožbe, o katerih odločajo, kot je zahteva po pravnem interesu, kolikor mogoče razlagati tako, da bo uporaba te podrobne ureditve čim bolj prispevala k doseganju cilja, omenjenega v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, to je zagotavljanja učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije“. ( 56 )

149. Poleg tega, če taka razlaga ne bi bila mogoča, bi bilo treba ugotoviti, da je „iz sistematike zadevnega nacionalnega pravnega reda razvidno, da ni nobenega pravnega sredstva, ki bi lahko, čeprav posredno, zagotovilo spoštovanje pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije“. ( 57 ) V teh okoliščinah bi torej morala zadevna država članica ustvariti druga pravna sredstva za zagotavljanje spoštovanja prava Unije pred nacionalnimi sodišči. ( 58 )

150. Rešitvi, predstavljeni v prejšnjih dveh točkah, seveda pomenita določeno protislovje s strogostjo, s katero Sodišče razlaga pogoje dopustnosti ničnostne tožbe. ( 59 ) Vseeno naj bi bili skladni z logiko člena 19 PEU in edini, s katerima je mogoče zagotoviti, da v sodnem varstvu državljanov Unije ni vrzeli.

151. Zato glede na navedeno menim, da je treba drugi pritožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla v podporo pritožbi, zavrniti kot neutemeljen.

VII. Dopustnost tožbe pritožnice in vrnitev v razsojanje Splošnemu sodišču

152. Ob koncu analize pritožbenih razlogov, ki jih je pritožnica navedla v podporo svoji pritožbi, menim, da je treba ugoditi prvemu pritožbenemu predlogu. Zato je treba izpodbijani sklep razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče odločilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

153. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

154. Ker je v obravnavani zadevi Splošno sodišče tožbo zavrglo v fazi preizkusa dopustnosti, Sodišče ne sme samo odločiti o vsebini tožbe. Ima pa, nasprotno, dokaze, potrebne za dokončno odločitev o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija v postopku na prvi stopnji. Tako združenje EUCuTF kot Komisija sta se namreč izrekla o neposrednem nanašanju sporne uredbe na to združenje. Ker pa je ugotovljeno, da ima sporna uredba naravo predpisa, in se to ne izpodbija, naj bi šlo za edini pogoj, naložen s členom 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ki še ni bil preučen.

155. Pritožnica trdi, da se sporna uredba nanjo in na njene člane neposredno nanaša. Po eni strani posebej opozarja, da je v sporni uredbi aktivna snov „bakrove spojine“ opredeljena kot „kandidatka za zamenjavo“, zaradi česar zanjo neposredno veljajo temeljne določbe Uredbe št. 1107/2009. Za bakrove spojine naj bi tako veljali bolj omejevalni pogoji od tistih, ki veljajo za aktivne snovi, ki niso kandidatke za zamenjavo. Na drugi strani naj bi ta posledica izhajala neposredno iz sporne uredbe in naj Komisiji v prihodnjih postopkih za podaljšanje odobritve bakrovih spojin ali nacionalnim organom v postopkih za podaljšanje nacionalnih registracij fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo bakrove spojine, ali v postopkih v zvezi z zahtevki za vzajemno priznavanje ne bi priznavala nobenega polja proste presoje v zvezi z opredelitvijo bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“.

156. Komisija pa, nasprotno, meni, da sporna uredba ne more neposredno vplivati na pritožnico ali njene člane, saj posledice, ki jih omenja združenje EUCuTF, ne izhajajo neposredno iz vpisa bakrovih spojin na seznam kandidatk za zamenjavo, temveč iz morebitnih prihodnjih odločb Komisije ali držav članic, katerih sprejetje vključuje široko polje proste presoje. Sporna uredba naj tako ne bi izpolnjevala pogojev v zvezi z neposrednim nanašanjem.

157. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, na katero se sklicuje Komisija, akt Unije fizično ali pravno osebo namreč neposredno zadeva, če ima „neposredne učinke na pravni položaj posameznika in naslovnikom tega akta, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije brez uporabe drugih izvedbenih pravil“. ( 60 )

158. Vendar v obravnavani zadevi v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, menim, da ima sporna uredba neposreden učinek na pravni položaj pritožnice, ne da bi morala posredovati institucija Unije ali nacionalni organi države članice. Zgolj zato, ker so bile bakrove spojine s sporno uredbo vpisane na seznam kandidatk za zamenjavo, je namreč pravna ureditev teh snovi spremenjena.

159. Čeprav imajo Komisija in države članice določeno polje proste presoje v zvezi z zahtevki za podaljšanje odobritve aktivne snovi ali za podaljšanje registracij fitofarmacevtskih sredstev in ob primerjalni oceni iz člena 50 Uredbe št. 1107/2009, pa nimajo nobenega polja proste presoje v zvezi z opredelitvijo bakrovih spojin kot „kandidatk za zamenjavo“ niti posledično v zvezi z ureditvijo, ki se uporablja. Polje proste presoje Komisije ali držav članic se uporablja le v okviru izvajanja Uredbe št. 1107/2009. Ta uredba pa ni tista, katere razglasitev ničnosti želi pritožnica.

160. Zato menim, da ima pritožnica procesno upravičenje za razglasitev ničnosti sporne uredbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ker gre za predpis, ki se nanjo neposredno nanaša in ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov v smislu te določbe.

VIII. Predlog

161. Ni sporno, da posameznik, kot je združenje EUCuTF (ali eden od njegovih članov), nima procesnega upravičenja zoper Uredbo št. 1107/2009. Dva od treh pogojev iz člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU naj namreč ne bi bila izpolnjena. Na eni strani ta uredba kljub temu, da ima naravo predpisa v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, nujno potrebuje izvedbene ukrepe. Na drugi strani ne spreminja pravnega položaja zadevnih oseb, ne da bi Komisija ali države članice izvajale diskrecijsko pravico.

162. Zdi se mi, da je pritožnica zato popolnoma upoštevala dialektiko pravnih sredstev, ki je bila vzpostavljena s Pogodbo in na katero Sodišče stalno opozarja. Predlaga razglasitev ničnosti uredbe, zaradi katere se zanjo uporablja ureditev, ki ji škodi, in se v okviru te direktne tožbe sklicuje na nezakonitost uredbe, s katero je uveden ta sistem odstopanja na podlagi člena 277 PDEU. Ta postopkovna dinamika lahko zagotavlja na eni strani učinkovito sodno varstvo pritožnice, na drugi strani pa tudi varnost pravnega reda Unije. S tem, da zagotavlja enoten postopek, ki je hitrejši in cenejši od množice prihodnjih hipotetičnih predlogov za sprejetje predhodne odločbe, namreč ponuja enotno rešitev za vprašanje zakonitosti.

163. Glede na navedeno Sodišču torej predlagam, naj odloči tako: Primarno: 1. Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 27. aprila 2016, European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, neobjavljen, EU:T:2016:265), se razveljavi. 2. Ničnostna tožba združenja European Union Copper Task Force zoper Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2015/408 z dne 11. marca 2015 o izvajanju člena 80(7) Uredbe (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet in pripravi seznama kandidatk za zamenjavo je dopustna. 3. Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o utemeljenosti. 4. Odločitev o stroških se pridrži. Podredno, če bi Sodišče menilo, da je prvi pritožbeni razlog neutemeljen: 1. Pritožba se zavrne. 2. Združenje European Union Copper Task Force nosi stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL 2015, L 67, str. 18.

( 3 ) Glej tudi pritožbo, vloženo zoper sklep z dne 16. februarja 2016, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljen, EU:T:2016:79) (zadeva C‑244/16 P, Industrias Químicas del Vallés/Komisija), in moje sklepne predloge, ki so bili v tej zadevi predstavljeni isti dan.

( 4 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 1, str. 332.

( 5 ) UL 2009, L 104, str. 23.

( 6 ) UL 2009, L 309, str. 1.

( 7 ) UL 2011, L 153, str. 1.

( 8 ) UL 2015, L 39, str. 7.

( 9 ) Ta tri pravila so: podaljšanje odobritve aktivne snovi, pridobitev ali podaljšanje dovoljenja za dajanje v promet za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo take snovi, in začetek vzajemnega priznavanja dovoljenj za dajanje v promet med državami članicami.

( 10 ) Glej točko 36 pritožbe.

( 11 ) Člen 263, četrti odstavek, PDEU. Moj poudarek.

( 12 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 57).

( 13 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 60; moj poudarek). Kot sem že imel priložnost navesti, ta razlaga vodi v protislovje, da bi se zadeva, v kateri je bila izdana sodba z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), znova končala z ugotovitvijo nedopustnosti, čeprav je povzročila spremembo člena 263, četrti odstavek, PDEU (glej točko 58 mojih sklepnih predlogov v zadevi Stichting Woonpunt in drugi/Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 14 ) Sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 28).

( 15 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 29).

( 16 ) Sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 30).

( 17 ) Sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 31).

( 18 ) Točka 42. Glej tudi sodbi z dne 10. decembra 2015, Canon Europa/Komisija (C‑552/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:804, točka 47), in z dne 10. decembra 2015, Kyocera Mita Europe/Komisija (C‑553/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:805, točka 46).

( 19 ) Sklep z dne 14. julija 2015, Forgital Italy/Svet (C‑84/14 P, neobjavljen, EU:C:2015:517, točka 43).

( 20 ) Glej v tem smislu Mastroianni, R., in Pezza, A., „Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union“, American University International Law Review, 2015, (30:4), str. 443–795, zlasti str. 793. Ta avtorja celo pišeta, da razlaga, ki jo je Sodišče uporabilo v zvezi s pojmom „izvedbeni ukrep“ v smislu člena 263, četrti stavek, zadnji del stavka, PDEU, „praktično onemogoča“ dostop posameznika do sodišč Unije („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts“).

( 21 ) Sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 73).

( 22 ) Sodišče je tako odločilo, da „je treba določbe okvirnega sporazuma [o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP,] v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim postopkovnim pravilom, ki delavca, zaposlenega za določen čas, zavezujejo, da vloži novo tožbo za določitev primerne sankcije, če je sodni organ ugotovil, da gre za zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, saj temu delavcu povzroči postopkovne nevšečnosti, zlasti z vidika stroškov, trajanja in pravil o zastopanju, zaradi česar postane uresničevanje pravic, ki mu jih podeljuje pravni red Unije, preveč oteženo“ (sodba z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López (C‑184/15 in C‑197/15, EU:C:2016:680, točka 64; moj poudarek)). Čeprav Sodišče obravnava vprašanje z vidika načela učinkovitosti, v točki 59 te sodbe opozarja, da zahtevi po enakovrednosti in učinkovitosti „izražata splošno obveznost držav članic, da zagotovijo sodno varstvo pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije“ (moj poudarek).

( 23 ) Glej Dixel Dictionnaire – Le Robert, izdaja 2011.

( 24 ) V zvezi s členom III‑365(4) Pogodbe o ustavi za Evropo, ki je enak členu 263, četrti odstavek, PDEU, glej v tem smislu Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, str. 488. Glej tudi Blumann, Cl., „L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne“, v L’homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, str. 77–100, zlasti str. 98. Druge jezikovne različice Pogodbe to idejo bolje izražajo. Tako je v angleški različici uporabljena beseda „entail“, ki je sopomenka glagolov „necessitate“ (zahtevati), „make necessary“ (narediti potrebno), „require“ (rabiti), „need“ (potrebovati) ali celo „demand“ (zahtevati) (glej Oxford Thesaurus of English, 2. izdaja, Oxford University Press, 2004). Glej tudi poljsko različico „nie wymagają środków wykonawczych“ ali celo portugalsko „que não necessitam de medidas de execução“ (moj poudarek).

( 25 ) Glej v tem smislu Rhimes, M., „The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?“, European Journal of Legal Studies, 2016, zv. 9, št. 1, str. 103–172, zlasti str. 124.

( 26 ) Sodišče je od sodbe z dne 13. julija 1966, Italija/Svet in Komisija (32/65, EU:C:1966:42), razsojalo, da se mora splošen predpis, katerega nezakonitost se uveljavlja na podlagi člena 277 PDEU, „v zadevi, ki je predmet tožbe, neposredno ali posredno“ uporabljati (Recueil, str. 594; moj poudarek). To pravilo še vedno uporablja Splošno sodišče (glej med drugim sodbo z dne 12. junija 2015, Plantavis in NEM/Komisija in EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, točka 51)).

( 27 ) Sodba z dne 14. marca 2017, A in drugi (C‑158/14, EU:C:2017:202, točka 68).

( 28 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 6. marca 1979, Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, točka 39).

( 29 ) Sodba z dne 14. marca 2017, A in drugi (C‑158/14, EU:C:2017:202, točka 69).

( 30 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točki 30 in 31).

( 31 ) Točka 30 odgovora Komisije na pritožbo.

( 32 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 92). Ta trditev se je prvič pojavila v točki 23 sodbe z dne 23. aprila 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Od takrat je bila večkrat ponovljena. Glej med drugim sodbe z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, točka 40); z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 57); z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 45), ali celo z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 66).

( 33 ) Sodba z dne 23. aprila 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, točka 23). Moj poudarek.

( 34 ) Glej v tem smislu Berrod, Fr., La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Paris, 2003, št. 294 v zvezi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe in št. 834 v zvezi z ugovorom nezakonitosti, ter Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2007, str. 129 in 213.

( 35 ) Točka 25; moj poudarek.

( 36 ) UL 2011, L 81, str. 8.

( 37 ) UL 2011, L 104, str. 39.

( 38 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 18).

( 39 ) Glej točko 62 pritožbe: „The EUCuTF considers that the GCEU did not take into account the particular circumstances of the task force […]“ (moj poudarek).

( 40 ) Glej točko 11 pritožbe združenja EUCuTF.

( 41 ) Glej v tem smislu v zvezi z ničnostno tožbo, ki jo je združenje vložilo zoper dokončno odločbo Komisije na področju državnih pomoči, sodbo z dne 22. junija 2006, Belgija in Forum 187/Komisija (C‑182/03 in C‑217/03, EU:C:2006:416, točka 56).

( 42 ) Glej točko 22 izpodbijanega sklepa.

( 43 ) Glej točko 31 izpodbijanega sklepa.

( 44 ) Glej v tem smislu sklep z dne 17. februarja 2009, Galileo Lebensmittel/Komisija (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, točka 53).

( 45 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, točka 36).

( 46 ) Glej v zvezi z novejšo uporabo sodbo z dne 24. novembra 2016, Ackermann Saatzucht in drugi/Parlament in Svet (C‑408/15 P in C‑409/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:893, točka 39).

( 47 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 23. aprila 2009, Sahlstedt in drugi/Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, točka 31 in navedena sodna praksa), in z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).

( 48 ) Glej uvodno izjavo 6 sporne uredbe.

( 49 ) Dejstvo, da je Splošno sodišče v sodbi z dne 30. septembra 2003, Sony Computer Entertainment Europe/Komisija (T‑243/01, EU:T:2003:251), menilo, da je okoliščina, da je tožeča stranka edini pooblaščeni uvoznik konzole PlayStation®2 v Unijo, upošteven element za presojo posamičnega nanašanja na tožečo stranko, se mi ne zdi tako, da bi lahko to ugotovitev spremenilo. Pritožnica nikakor ni dokazala upoštevnosti te sodbe v obravnavani zadevi. Sodišče pa je že imelo priložnost v zvezi z „izključnim“ uvoznikom potrditi, da ta okoliščina ne more spremeniti splošnega obsega akta, „vse dokler je nesporno, da je [njegova] uporaba izvedena na podlagi pravno ali dejansko objektivne situacije, ki je določena v zadevnem aktu v zvezi z njegovim ciljem“ (sodba z dne 14. julija 1983, Spijker Kwasten/Komisija,231/82, EU:C:1983:220, točka 10).

( 50 ) Glej v tem smislu točko 75 teh sklepnih predlogov in sodno prakso, navedeno v opombi 32. Med številnimi komentarji glej zlasti Meij, A., „Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon“, v De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruselj, Bruylant, 2013, str. 301–312; Turmo, A., „Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne“, R.A.E, 2013, str. 825–835; Waelbroeck, D., in Bombois, T., „Des requérants ‚privilégiés‘ et des autres… À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen“, Cahiers de droit européen, 2014/1, str. 21–76; Van Malleghem, P.‑A., in Baeten, N., „Before the Law Stands a Gatekeeper - Or, What is a ‚Regulatory Act‘ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami“, Common Market Law Review, 2014, zv. 51, str. 1187–1216.

( 51 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 28), in z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 30).

( 52 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 93). Glej tudi sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 29), in z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 31).

( 53 ) V zvezi s primerom, v katerem je Sodišče privolilo v preučitev ugovora nezakonitosti, vloženega zoper akt, ki ni bil pravna podlaga izpodbijanega akta, glej sodbo z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 54 ) Glej v tem smislu Barav, A., „The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis“, Common Market Law Review, 1974, str. 366–386, zlasti str. 374.

( 55 ) Glej med drugim v tem smislu sodbo z dne 29. junija 2010, E in F (C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 44).

( 56 ) Sklep z dne 14. julija 2015, Forgital Italy/Svet (C‑84/14 P, neobjavljen, EU:C:2015:517, točka 66).

( 57 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 104).

( 58 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 103 v povezavi s točko 104).

( 59 ) Glej v tem smislu Arnull, A., „Arrêt ‚Inuit‘: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires“, Journal de droit européen, 2014, str. 14–16, posebej str. 15. Avtor govori o „protislovju“, ker „Sodišče nacionalnim sodiščem nalaga zahteve, ki jih samo ni pripravljeno izpolnjevati“.

( 60 ) Sodba z dne 13. marca 2008, Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, točka 47). Čeprav je Sodišče to razlago podalo v zvezi s členom 263, četrti odstavek, drugi del stavka, PDEU, ne vidim razlogov, ki bi utemeljevali, da se ne bi uporabljala tudi za tretji del stavka. Glej v zvezi s tem točko 66 in opombo 21 mojih sklepnih predlogov v zadevi Stichting Woonpunt in drugi/Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).