Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

1. Izdaja začasne odredbe – Odložitev izvršitve – Začasni ukrepi – Pogoji za izdajo – „Fumus boni juris“ – Nujnost – Kumulativnost – Vrstni red preizkusa in način preverjanja

(člena 242 ES in 243 ES; Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 102(2))

2. Izdaja začasne odredbe – Odložitev izvršitve – Pogoji za izdajo – Tehtanje vseh zadevnih interesov

(člen 242 ES; Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 102(2); Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, člena 23 in 24)

3. Izdaja začasne odredbe – Odložitev izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Dokazno breme

(člen 242 ES; Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 102(2); Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, člena 23 in 24)

4. Izdaja začasne odredbe – Odložitev izvršitve – Retroaktivnost – Neobstoj

(člen 242 ES)

1. Na podlagi člena 102(2) Poslovnika Sodišča za uslužbence je treba v predlogih za izdajo začasne odredbe navesti zlasti okoliščine, iz katerih izhaja nujnost, ter dejanske in pravne razloge, ki na prvi pogled ( fumus boni juris ) izkazujejo utemeljenost predlaganih odredb. Ti pogoji so kumulativni, tako da je treba predlog za izdajo začasne odredbe zavrniti, če eden od teh pogojev ni izpolnjen. Poleg tega morajo biti predlagani ukrepi začasni, tako da ne smejo vplivati na meritorno odločbo.

Sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, v okviru te celotne preučitve razpolaga s široko diskrecijsko pravico in glede na posebnosti primera prosto določi način, kako je treba preveriti te različne pogoje, in vrstni red te preučitve, saj mu nobeno pravilo prava Skupnosti ne nalaga vnaprej določenega postopka analize za presojo nujnosti sprejetja začasne odredbe.

(Glej točke od 20 do 23.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 21. marec 1997, Antillean Rice Mills proti Svetu, T‑41/97 R, Recueil, str. II-447, točka 19; 9. avgust 2001, De Nicola proti EIB, T‑120/01 R, RecFP, str. I-A-171 in II-783, točki 12 in 13;

Sodišče za uslužbence: 31. maj 2006, Bianchi proti ETF, F-38/06 R, ZOdl. JU, str. I-A-1-27 in II-A-1-93, točki 20 in 22.

2. Ko sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, v okviru predloga za izdajo začasne odredbe zaradi nevarnosti, da bo predlagatelj utrpel resno in nepopravljivo škodo, tehta posamezne interese, mora zlasti preučiti, ali bi dejstvo, da bi sodnik v glavni stvari sporno odločbo razglasil za nično, lahko obrnilo položaj, ki bi nastal z njeno takojšnjo izvršitvijo, in, obratno, ali bi odložitev izvršitve te odločbe lahko ovirala njeno popolno uveljavitev, če bi bila tožba v postopku v glavni stvari zavrnjena.

Odločba o začasni odstranitvi uradnika z njegovega delovnega mesta na podlagi členov 23 in 24 Priloge IX h Kadrovskim predpisom se uporablja v celotnem danem obdobju. Vendar to obdobje na začetku ustreza času preiskave in se nadaljuje po tej preiskavi, kadar institucija meni, da interes službe in včasih interes uradnika zahtevata njegovo odstranitev, dokler dokončno ne sprejme stališča o zatrjevanih neizpolnitvah obveznosti. Zato bi bila odločba o začasni odstranitvi dejansko brez bistvenega dela svojega polnega učinka, če ne bi mogla učinkovati v obdobju, v katerem naj bi učinkovala.

Zato ima odložitev izvršitve take odločbe nepopravljive posledice, tako da lahko celo vpliva na odločitev Sodišča za uslužbence, ki odloča o tožbi v postopku v glavni stvari. Drugače je, če se odložitev izvršitve ne odobri. Namreč, škodo, ki jo je začasno odstranjeni uradnik utrpel zaradi posega v njegov ugled, bo morda mogoče odpraviti, in sicer tako, da se ta odločba razglasi za nično ali celo tako, da se instituciji, če bo treba, naloži plačilo odškodnine. Pri tehtanju zadevnih interesov je torej treba upoštevati te nepopravljive posledice, izvršitev odločbe o začasni odstranitvi pa odložiti le, če nujnost te odložitve ni sporna.

(Glej točke od 27 do 31 in 36.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: zgoraj navedeni sklep Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 46; 30. april 2008, Španija proti Komisiji, T-65/08 R, povzetek v ZOdl., str. II‑69*, točka 82 in navedena sodna praksa.

3. Cilj postopka za izdajo začasne odredbe ni zagotoviti povrnitev škode, temveč zagotoviti polni učinek sodbe v glavni stvari. Za dosego tega cilja morajo biti predlagani ukrepi nujni, tako da so za preprečitev resne in nepopravljive škode za interese tožeče stranke sprejeti ter morajo učinkovati že pred sprejetjem odločbe v postopku v glavni stvari. Poleg tega mora stranka, ki predlaga sprejetje začasnih ukrepov, predložiti dokaz, da ne more dočakati konca postopka v glavni stvari, ne da bi utrpela tako škodo.

Če nepremoženjska škoda nastane zaradi učinkov odločbe o začasni odstranitvi uradnika na njegovo podobo, je to načeloma neizogibna in neposredna posledica te odločbe. Poleg tega morebitna odložitev izvršitve take odločbe take škode ne bi mogla odpraviti bolj, kot bi jo v prihodnosti odpravila morebitna razglasitev ničnosti navedene odločbe po končanem postopku v glavni stvari.

Poleg tega, čeprav se začasno odstranjeni uradnik sklicuje na posebno škodo, povezano z njegovo kariero, ki bi bila drugačna od škode za njegov ugled, bi bila taka morebitna škoda posledica disciplinskega postopka, ki bi se lahko začel zoper njega, ne pa sporne odločbe.

(Glej točke 41, 43 in 44.)

Napotitev na:

Sodišče: 25. marec 1999, Willeme proti Komisiji, C-65/99 P(R), Recueil, str. I‑1857, točke od 60 do 62;

Sodišče prve stopnje: 10. september 1999, Elkaïm Mazuel proti Komisiji, T‑173/99 R, RecFP, str. I-A-155 in II-811, točka 25; zgoraj navedeni sklep De Nicola proti EIB, točka 43; 19. december 2002, Esch-Leonhardt in drugi proti ECB, T-320/02 R, RecFP, str. I-A-325 in II-1555, točka 27.

4. Sodna odločba, s katero se odredi odložitev izvršitve, ima naravo začasnega ukrepa, katerega namen je zavarovati prihodnost. Začasna odložitev tako v nasprotju z razglasitvijo ničnosti nima učinka za nazaj.

(Glej točko 53.)