ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKLEP PREDSEDNIKA DRUGEGA SENATA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

z dne 24. maja 2007

Zadeva F-95/05 AJ

N

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pravna pomoč“

Predmet: Vloga, s katero N prosi za odobritev pravne pomoči na podlagi člena 94 Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki se smiselno uporablja za Sodišče za uslužbence na podlagi člena 3(4) Sklepa Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL L 333, str. 7) do začetka veljavnosti poslovnika tega sodišča.

Odločitev: N se odobri pravna pomoč. Odvetniku, zadolženemu za pomoč zadevni stranki, se na podlagi dokazil nakaže znesek, ki ustreza stroškom, ki so N nastali od datuma vložitve vloge za pravno pomoč, in znaša največ 2000 EUR. I. Kletzlen se imenuje za odvetnico za zastopanje N.

Povzetek

Postopek – Vloga za brezplačno pravno pomoč – Kriti stroški

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 94 in 95; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

Iz členov 94 in 95 Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da mora biti odobritev pravne pomoči načeloma omejena na kritje stroškov postopka, ki nastanejo bodisi ob vložitvi vloge za pomoč bodisi po njej. Razen v posebnih okoliščinah ne bi bilo namreč niti v skladu z obliko in vsebino navedenih členov niti v interesu dobrega delovanja sodnega organa, če bi pravna pomoč lahko za nazaj pokrila stroške, nastale pred tem datumom. V primeru stroškov, nastalih pred vložitvijo vloge za pomoč, se domneva, dokler se ne dokaže nasprotno, da vlagatelj ni bil v položaju, da ne bi bil sposoben nositi teh stroškov, in da zato eden od pogojev za odobritev pravne pomoči ni izpolnjen.

(Glej točko 16.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 3. april 2006, Hassan proti Svetu in Komisiji, T‑49/04 AJ, neobjavljen v ZOdl., točka 21; 27. oktober 2006, Othman proti Svetu in Komisiji, T‑318/01 AJ, neobjavljen v ZOdl., točka 31.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

Uradniki – Tožba – Pravni interes

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

Uradnik ni upravičen delovati v interesu prava ali institucij in lahko v utemeljitev ničnostne tožbe uveljavlja le očitke, ki se nanašajo nanj osebno. Zato je očitno nedopustna tožba, ki jo uradnik vloži zaradi razglasitve ničnosti seznama uradnikov, ki so napredovali v višji naziv v napredovalnem obdobju, ker na tem seznamu ni imena tožeče stranke, če ta ni navedla, zakaj ima osebni interes za vložitev tožbe, in se je omejila samo na sklicevanje na nezakonitost nekaterih kategorij točk za napredovanje, ne da bi vseeno v pisanjih navedla konkretne podatke v zvezi s svojim osebnim položajem v zadevnem napredovalnem obdobju, kot je na primer število prejetih točk za napredovanje v navedenih kategorijah. Take ugotovitve ne more ovreči dejstvo, da je število teh točk za napredovanje razvidno iz dokumenta, priloženega k odgovoru na tožbo, ker mora tožeča stranka v svojih pisanjih opredeliti svoj pravni interes in se po potrebi sklicevati na ustrezne podatke, navedene v prilogi.

(Glej točki 31 in 32.)

Napotitev na:

Sodišče: 30. junij 1983, Schloh proti Svetu, 85/82, Recueil, str. 2105, točka 14;

Sodišče prve stopnje: 22. november 2006, Sanchez Ferriz proti Komisiji, T‑436/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-277 in II-A-2-1439, točka 35; 23. november 2006, Lavagnoli proti Komisiji, T-422/04, neobjavljena v ZOdl. JU, točka 31.
Člen 6 (naslovljen „Osebje“) Sklepa Sveta 2010/427/EU z dne 26. julija 2010 o organizaciji in delovanju [ESZD] (UL L 201, str. 30) določa:

„[…]

7. Uradniki Unije in začasni uslužbenci, ki prihajajo iz diplomatskih služb držav članic, imajo enake pravice in dolžnosti in so obravnavani enako, zlasti kar zadeva njihov dostop do vseh delovnih mest [v ESZD] pod enakimi pogoji. Pri dodeljevanju dolžnosti na vseh področjih dejavnosti in politik, ki jih izvaja ESZD, ni razlikovanja med začasnimi uslužbenci, ki prihajajo iz diplomatskih služb držav članic, in uradniki Unije […]

[…]

11. Vsaka država članica v skladu z veljavnimi določbami svoje nacionalne zakonodaje svojim uradnikom, ki postanejo začasni uslužbenci v ESZD, jamči takojšnjo vrnitev na delovno mesto po izteku službovanja v ESZD. To obdobje službovanja v skladu z določbami člena 50b PZDU ne presega osem let, razen če se v izjemnih okoliščinah in v interesu službe ne podaljša še za največ dve leti.

[…]“
Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 16. septembra 2015, EMA/Drakeford, T‑231/14 P , EU:T:2015:639 , točki 40 in 41 .

Izraz „vsaka naslednja obnovitev“ v členu 8, prvi odstavek, tretji stavek, Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev je treba razlagati tako, da se nanaša na vsak postopek, v okviru katerega mora pogodbeni uslužbenec v smislu člena 2(a) navedenih Pogojev ob izteku zaposlitve za določen čas svoje delovno razmerje z delodajalcem nadaljevati kot tak uslužbenec, tudi če ob tem podaljšanju napreduje v naziv ali se spremenijo naloge, ki jih opravlja. Drugače ne more biti, razen če bi se zaradi nove pogodbe prekinila kariera, kar bi se na primer kazalo z bistveno spremembo narave nalog, ki jih opravlja zadevni uslužbenec.

Čeprav je v členu 8 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev predvidena možnost podaljšanja pogodbe začasnega uslužbenca, to za zadevno osebo ni pravica, ampak samo možnost, o kateri presodi pristojni organ. Institucije Unije imajo namreč široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so jim dodeljene, in pri razporejanju zaposlenih, ki jih imajo na voljo, glede na te naloge, vendar pod pogojem, da se zaposleni razporedijo v interesu službe.

Ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo imajo institucije pri podaljševanju pogodb o zaposlitvi, se mora Sodišče za uslužbence, kadar mu je predložena ničnostna tožba, vložena zoper akt, ki je bil sprejet v okviru takšne pravice, omejiti na vprašanje, ali je uprava glede na načine in sredstva, ki so jo lahko pripeljali do njene presoje, ostala v okviru nespornih meja in svoje diskrecijske pravice ni uporabila očitno napačno.

Napaka pa je lahko opredeljena kot očitna le, kadar jo je mogoče zlahka opaziti in jasno odkriti na podlagi meril, s katerimi je zakonodajalec nameraval pogojevati izvajanje diskrecijske pravice s strani uprave. Ugotovitev, da je uprava storila očitno napako pri presoji dejstev, ki upravičuje razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na podlagi te presoje, torej predpostavlja, da so dokazi, ki jih mora predložiti tožeča stranka, zadostni, da se presoja uprave ne zdi verjetna. Povedano drugače, tožbeni razlog, ki se nanaša na očitno napako, je treba zavrniti, če je mogoče izpodbijano presojo kljub dokazom tožeče stranke še vedno sprejeti kot utemeljeno in dosledno.

(Glej točke od 62 do 64.)

Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 10. oktobra 2014, EMA/BU, T‑444/13 P, EU:T:2014:865, točka 28;

Sodišče za uslužbence: sodba z dne 27. novembra 2008, Klug/EMEA, F‑35/07, EU:F:2008:150, točki 65 in 66; z dne 10. septembra 2014, Tzikas/AFE, F‑120/13, EU:F:2014:197, točka 91, in z dne 8. oktobra 2015, FT/AEMF, F‑39/14, EU:F:2015:117, točki 73 in 74 ter navedena sodna praksa.
Plačil, ki jih je uprava celo več let izplačevala uradniku, ni mogoče samih po sebi šteti za natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, ki dajejo pravico zahtevati varstvo zaupanja v pravo. V nasprotnem primeru bi namreč sodišče Unije vsako odločbo uprave, da za prihodnost in morda z retroaktivnim učinkom zavrne izplačilo denarnega prejemka, ki se je zadevni osebi neupravičeno izplačeval več let, sistematično razglasilo za nično na podlagi kršitve načela varstva zaupanja v pravo, kar bi povzročilo, da bi predvsem člen 85 Kadrovskih predpisov o izterjavi neupravičenih plačil izgubil velik del svojega polnega učinka.

(Glej točko 64.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sodba Mandt/Parlament, F‑45/07, EU:F:2010:72, točka 125.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

EVROPSKE UNIJE (sodnik posameznik)

z dne 27. oktobra 2015

Vassilliki Labiri

proti

Odboru regij Evropske unije

„Javni uslužbenci — Uradniki — Napredovalno obdobje 2013 — Odločba o nenapredovanju tožeče stranke — Člen 45(1) Kadrovskih predpisov — Primerjalna ocena uspešnosti“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero V. Labiri predlaga razglasitev ničnosti sklepa Odbora regij Evropske unije, navedenega v obvestilu zaposlenim z dne 9. oktobra 2013, v katerem je objavljen seznam uradnikov, ki napredujejo v naziv AD 13 v napredovalnem obdobju 2013, v skladu s katerim ne napreduje v naziv AD 13 v navedenem obdobju.

Odločitev:

Tožba se zavrne. V. Labiri nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasil Odbor regij Evropske unije.

Povzetek

Tožbe uradnikov — Predmet — Odreditev upravi — Razsodba — Nedopustnost

(Kadrovski predpisi, člen 91)

Sodišče Unije ni pristojno za izdajanje odredb institucijam. V okviru tožbe, vložene na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov, so predlogi, naj Sodišče za uslužbence upravi odredi ali naloži priznanje utemeljenosti nekaterih tožbenih razlogov, navedenih v podporo predlogom za razglasitev ničnosti, očitno nedopustni, saj sodišče Unije ni pristojno izdajati odredb institucijam Unije ali dajati pravne izjave. To velja za predloge, naj Sodišče za uslužbence ugotovi obstoj nekaterih dejstev in upravi naloži sprejetje ukrepov za vrnitev zadevne osebe v prejšnje stanje.

(Glej točki 19 in 20.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sklep z dne 29. junija 2010, Palou Martínez/Komisija,F‑11/10, EU:F:2010:69, točke od 29 do 31, in sodba z dne 5. julija 2011, V/Parlament,F‑46/09, EU:F:2011:101, točka 63 in navedena sodna praksa.
Pogoji iz člena 27 Kadrovskih predpisov se preverijo ob koncu dveh zaporednih postopkov, in sicer uspešno opravljenega natečaja za zaposlovanje javnih uslužbencev Evropske unije in opravljene poskusne dobe, ki omogoča imenovanje izbranega kandidata za stalnega uradnika. Tako je lahko kandidat, ki je bil izbran na natečaju in zaposlen kot uradnik na poskusnem delu, za stalnega uradnika imenovan le, če uspešno opravi poskusno dobo iz člena 34 Kadrovskih predpisov. Čeprav poskusne dobe za imenovanje v naziv, katere cilj je oceniti sposobnosti in ravnanje uradnika na poskusnem delu, ni mogoče enačiti z obdobjem usposabljanja, to ne pomeni, da zadevni osebi v poskusni dobi ni treba nujno omogočiti, da dokaže svoje sposobnosti. Ta pogoj, ki je neločljiv del pojma poskusnega dela, je implicitno vsebovan v členu 34(3) Kadrovskih predpisov. To v praksi pomeni, da je treba uradniku na poskusnem delu zagotoviti ne samo ustrezne materialne pogoje, ampak tudi ustrezna navodila in nasvete, ob upoštevanju vrste nalog, ki jih opravlja, da se lahko prilagodi posebnim potrebam svojega delovnega mesta. Zahtevani obseg navodil in nasvetov je zato treba presoditi konkretno, ne pa abstraktno, pri tem pa upoštevati vrsto opravljanih nalog. Pri tem se ne smejo zanemariti predhodne izkušnje uradnika na poskusnem delu. Čeprav te izkušnje kot take ne morejo postaviti pod vprašaj koristnosti poskusnega dela, katerega namen je oceniti sposobnosti in ravnanje kandidata, pa lahko določijo stopnjo mentorstva, ki je mora biti deležen za izpolnitev cilja poskusne dobe.

(Glej točke 52, 53, 55 in 56.)

Sodišče, sodbi Mirossevich/Visoka oblast, 10/55, EU:C:1956:14, str. od 387 do 389; in Patrinos/Ekonomsko-socialni odbor, 3/84, EU:C:1985:202, točki 20 in 21;

Sodišče prve stopnje, sodba Rozand-Lambiotte/Komisija, T-96/95, EU:C:1997:25, točka 95;

Sodišče za uslužbence, sodbe Krcova/Sodišče, F-112/06, EU:F:2007:178, točka 48; Doktor/Svet, F-73/07, EU:F:2008:42, točke 31 in od 33 do 36; in Giannini/Komisija, F-49/08, EU:F:2009:76, točka 65.
121

Poleg tega, kar zadeva polemiko, do katere je prišlo zaradi uporabe izbirnih meril za tečaje angleščine v okviru poletnih šol, predvidenih za leto 2012, se je direktor, ne da bi storil očitno napako pri presoji, odločil, da od tožeče stranke zahteva, naj se v elektronskem sporočilu, ki naj bi ga poslala istim osebam, katerim je običajno pošiljala obsežno korespondenco v zvezi z vodjo oddelka, v tem primeru so bili to vsi člani oddelka, opraviči za namigovanje, da vodja oddelka ni pravilno uporabila meril za udeležbo na teh tečajih (glej tudi sodbo CW/Parlament, EU:F:2014:186, točke 71, 72 in 74). Sicer pa Sodišče za uslužbence ugotavlja, da se je tožeča stranka že opravičila, vendar le v enem elektronskem sporočilu, to je z dne 20. januarja 2012, ki ga je poslala vodji oddelka in v vednost direktorju. Ker pa bi tožeča stranka, če bi eden izmed njenih nadrejenih to elektronsko sporočilo posredoval članom oddelka, to verjetno razumela kot dodatno obliko nadlegovanja, je bilo toliko bolj upravičeno, da njeni nadrejeni, da bi ponovno vzpostavili verodostojnost vodje oddelka, ki ji je škodilo ravnanje tožeče stranke, od nje zahtevajo, da se istim naslovnikom, ki so prejemali kritična sporočila o vodji oddelka, opraviči, kot se je nameravala opravičiti vodji oddelka.
Da lahko tožeča stranka nadaljuje tožbo za razglasitev ničnosti odločbe uprave, mora ohraniti obstoječ in dejanski osebni interes za razglasitev ničnosti te odločbe, tudi po vložitvi njene tožbe.

Kar zadeva interes tožeče stranke, da zahteva razglasitev ničnosti spornega ocenjevalnega poročila, je treba presoditi o tem, ali je ta stranka dokazala obstoj posebne okoliščine, ki upravičuje osebni in dejanski interes za dosego razglasitve ničnosti, tudi po končnem prenehanju njenega delovnega razmerja.

Kadar začasni uslužbenec v tožbi za razglasitev ničnosti ocenjevalnega poročila navede, da se je tožena stranka odločila, da ne podaljša njegove pogodbe na podlagi, med drugim, spornega ocenjevalnega poročila, in pri Sodišču za uslužbence vloži tožbo zoper to odločbo, dejstvo, da se je pogodba o zaposlitvi tožeče stranke iztekla, samo po sebi ne pomeni, da je sporno ocenjevalno poročilo popolnoma brez pomena, in zato ne more utemeljiti tega, da je tožeča stranka izgubila pravni interes za izpodbijanje navedenega poročila.

(Glej točke od 25 do 28.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: sklep N/Komisija, T‑97/94, EU:T:1998:270, točka 26; sodba Dionyssopoulou/Svet, T‑105/03, EU:T:2005:189, točka 20, in sklep Marcuccio/Komisija, T‑46/08 P, EU:T:2009:362, točka 50 in navedena sodna praksa.

Sodišče za uslužbence: sodba Solberg/EMCDDA, F‑148/12, EU:F:2013:154, točka 16.
Nasprotno pa se je mogoče sklicevati na nezakonitost mnenja navedenega preiskovalnega odbora v podporo predlogom za razglasitev ničnosti končne odločbe, ki jo sprejme predsednik Evropske investicijske banke. Iz internega pravilnika, naslovljenega „Politika glede spoštovanja človekovega dostojanstva na delovnem mestu“, ki ga je sprejela Evropska investicijska banka in je naveden v členu 3.6 kodeksa ravnanja osebja Evropske investicijske banke, izhaja, da je mnenje preiskovalnega odbora bistvena postopkovna zahteva, ki zaradi vsebinskih ali postopkovnih nepravilnosti, do katerih je prišlo med njegovim oblikovanjem, povzroči nezakonitost končne odločbe, ki jo je sprejel predsednik Banke prav na podlagi navedenega mnenja.

V položaj posegajo samo ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj. Pri aktih ali odločbah, ki nastajajo v več fazah, zlasti po opravljenem notranjem postopku, so izpodbojni akti načeloma samo ukrepi, ki dokončno določajo stališče uprave ob koncu tega postopka, ne pa tudi vmesni ukrepi, katerih cilj je pripraviti končno odločbo. Pripravljalni akti za odločbo ne posegajo v položaj in tožeča stranka lahko šele v tožbi zoper odločbo, sprejeto po koncu postopka, uveljavlja nepravilnost predhodnih aktov, ki so tesno povezani z njo.

Člen 3.6.1 kodeksa ravnanja Evropske investicijske banke opredeljuje psihično nasilje kot sovražne ali neokusne pripombe, obnašanje ali dejanja enega ali več članov osebja do drugega člana osebja, ki se ponavljajo v precej dolgem obdobju. V politiki Banke glede dostojanstva na delovnem mestu je navedeno, da ni pomembno, ali je zadevno ravnanje namerno. Odločilno je, da sta nasilje in ustrahovanje neželeni in nesprejemljivi obliki ravnanja, ki vplivata na samospoštovanje in samozaupanje osebe, ki je izpostavljena takemu ravnanju.

Iz tega sledi, da, glede na interni pravilnik Banke, psihično nasilje, pri katerem je Banka dolžna ponuditi pomoč, obstaja, če so pripombe, obnašanje ali dejanja osebe, ki nadleguje, objektivno, in torej s svojo vsebino, vplivali na samospoštovanje in samozaupanje osebe, ki je bila izpostavljena takemu ravnanju znotraj Banke, ne da bi bilo treba ugotoviti obstoj namernosti osebe, ki izvaja nasilje.

Mnenje preiskovalnega odbora o psihičnem nasilju nasprotuje temu zavezujočemu internemu pravilniku, saj mora biti v skladu s tem mnenjem psihično nasilje namerno ravnanje.

(Glej točke 50, 51 in 53.)

Sodišče za uslužbence: sodba z dne 11. novembra 2014, De Nicola/EIB,F‑52/11, EU:F:2014:243, točka 154.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(tretji senat)

z dne 25. junija 2014

Zadeva F-66/13

Beatriz Molina Solano

proti

Evropskemu policijskemu uradu (Europol)

„Javni uslužbenci – Osebje Europola – Konvencija o Europolu – Kadrovski predpisi Europola – Sklep Sveta 2009/371/PNZ – Uporaba PZDU za uslužbence Europola – Nepodaljšanje pogodbe začasnega uslužbenca o zaposlitvi za določen čas – Zavrnitev dodelitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas začasnemu uslužbencu“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero B. Molina Solano predlaga razglasitev ničnosti odločbe z dne 28. septembra 2012, s katero je Evropski policijski urad (Europol) zavrnil podaljšanje – za nedoločen čas – njene pogodbe o zaposlitvi kot začasne uslužbenke za določen čas, ki se je iztekla 31. decembra 2012.

Odločitev: Tožba se zavrne. B. Molina Solano nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov, ki jih je priglasil Evropski policijski urad.

Povzetek

1. Uradniki – Načela – Varstvo legitimnega pričakovanja – Pogoji – Jasna zagotovila uprave

2. Uradniki – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Podaljšanje pogodbe za določen čas – Diskrecijska pravica uprave – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Upoštevanje interesov zadevnega uslužbenca – Sodni nadzor – Meje

(Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 88)

1. Pravico zahtevati varstvo legitimnih pričakovanj ima vsak posameznik, ki je v položaju, v katerem je uprava pri njem vzbudila utemeljena pričakovanja s tem, da mu je dala natančna jamstva v obliki natančnih, brezpogojnih in skladnih informacij, ki izhajajo iz pooblaščenih in zanesljivih virov.

(Glej točko 42.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sodba Mendes/Komisija, F-125/11, EU:F:2013:35, točka 62.

2. Uprava ima na področju podaljševanja pogodb široko diskrecijsko pravico, sodni nadzor pri tem pa je omejen na vprašanje, ali je uprava glede na načine in sredstva, ki so jo lahko pripeljali do njene presoje, ostala v okviru nespornih meja in svoje pravice ni uporabila očitno napačno.

Dolžnost skrbnega ravnanja med drugim pomeni, da mora pristojni organ, kadar odloča o položaju uslužbenca, tudi v okviru izvajanja široke diskrecijske pravice, upoštevati vse dejavnike, ki lahko vplivajo na njegovo odločitev; pri tem mora upoštevati ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uradnika ali uslužbenca. Prav ob upoštevanju obsega diskrecijske pravice, ki jo imajo institucije pri oceni interesa službe, mora biti nadzor sodišča Unije omejen na vprašanje, ali je pristojni organ ostal v okviru razumnih meja in svoje diskrecijske pravice ni uporabil napačno.

(Glej točki 54 in 55.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: sodba BUPA in drugi/Komisija, T-289/03, EU:T:2008:29, točka 221;

Sodišče za uslužbence: sodba Gheysens/Svet, F-8/10, EU:F:2010:151, točka 75.
Čeprav lahko stranka vloži odškodninsko tožbo, ne da bi morala zahtevati razglasitev ničnosti nezakonitega akta, s katerim ji je bila povzročena škoda, ne more obiti nedopustnosti zahtevka, ki se nanaša na to isto nezakonitost in sledi istemu finančnemu cilju. Uradnik, ki akta, ki posega v njegov položaj, ni izpodbijal s pravočasno vložitvijo tožbe za razglasitev ničnosti, ne more z odškodninskim zahtevkom popraviti te opustitve in si v nekem smislu priskrbeti nove roke za tožbo.

(Glej točko 31.)

Sodišče prve stopnje: sodba Burban/Parlament, T‑59/96, EU:T:1997:75, točki 26 in 27.
43

Natančneje, Evropsko sodišče za človekove pravice je pojasnilo, da omejitve dostopa do sodišča v zvezi s pogoji za dopustnost tožbe ne smejo ovirati prostega dostopa posameznika na način ali do te mere, da je kršeno bistvo njegove pravice do sodišča. Take omejitve so v skladu s členom 6(1) EKČP, samo če se z njimi uresničuje legitimen cilj in če med uporabljenimi sredstvi in uresničevanim ciljem obstaja razumno razmerje sorazmernosti (glej sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Liakopoulou proti Grčiji z dne 24. maja 2006, pritožba št. 20627/04, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions, točka 17; Kemp in drugi proti Luxembourgu z dne 24. aprila 2008, pritožba št. 17140/05, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions, točka 47, in Viard proti Franciji z dne 9. januarja 2014, pritožba št. 71658/10, točka 29). Pravica do dostopa do sodišča je namreč ovirana, kadar njena ureditev ne služi več namenu pravne varnosti in ustreznega sodnega varstva ter pomeni neke vrste oviro, ki posamezniku preprečuje, da bi o njegovem sporu odločilo pristojno sodišče (glej stališče generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zgoraj navedeni preveritvi zadeve Arango Jaramillo in drugi proti EIB, točke od 58 do 60; sodba Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi L’Erablière proti Belgiji z dne 24. februarja 2009, neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions, pritožba št. 49230/07, točka 35).
Sodišče za uslužbence: sodba A/Komisija, F-142/12, EU:F:2013:193 , točka 95 in navedena sodna praksa.

Splošno sodišče Evropske unije: sodba Allen in drugi/Komisija, T-433/10 P, EU:T:2011:744 , točka 45;

Sodišče prve stopnje: sodba Eagle in drugi/Komisija, T-144/02, EU:T:2004:290 , točki 66 in 71;

(Glej točki 81 in 82.)

Če ni roka, ki bi ga predpisi določali za vložitev odškodninskega zahtevka na podlagi delovnega razmerja med uradnikom in institucijo, ki ji ta pripada, je treba navedeni zahtevek vložiti v razumnem roku, ki se določi glede na okoliščine obravnavanega primera. Ker ustrezna besedila ne vsebujejo izrecnih določb, je petletni zastaralni rok, določen v členu 46 Statuta Sodišča, upošteven primerjalni element za presojo o dopustnosti odškodninskega zahtevka uradnika, pri čemer ne pomeni stroge in nedosegljive meje.

V okviru odškodninskega zahtevka, ki ga je vložil uradnik, mora biti za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije izpolnjenih več pogojev, in sicer nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam, dejanski nastanek škode ter obstoj vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo. Ti trije pogoji so kumulativni, zato za zavrnitev odškodninskega zahtevka zadostuje, da eden od njih ni izpolnjen.

V primeru, ko ima uradnik, ki je zbolel za poklicno boleznijo, pravico zahtevati dodatno odškodnino na podlagi nepogodbene odgovornosti Unije le, kadar ureditev, uvedena s členom 73 Kadrovskih predpisov, ne omogoča ustrezne odškodnine, mora zadevni uradnik dokazati, da so izpolnjeni vsi trije pogoji za uveljavljanje odgovornosti uprave in da z nadomestilom, dodeljenim na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, ni zagotovljeno, da bo škoda, ki jo je utrpel zaradi nezakonitega ravnanja uprave, v celoti povrnjena.

(Glej točke od 88 do 90.)

Sodišče za uslužbence: sodba N/Parlament, F-26/09, EU:F:2010:17, točka 68 in navedena sodna praksa; in sklep A/Komisija, F-50/13 EU:F:2014:78,, točka 32 in navedena sodna praksa.