SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 12. aprila 2005( )

Zadeva C-295/03 P

Alessandrini Srl in drugi

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba – Banane – Uvoz iz tretjih držav – Uredba (ES) št. 2362/98 – Uvozna dovoljenja za banane iz držav AKP – Ukrepi na podlagi člena 20(d) Uredbe (ES) št. 404/93 – Nepogodbena odgovornost Skupnosti“

I – Uvod

1. Ta pritožba je vložena zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 10. aprila 2003 v zadevi Alessandrini in drugi proti Komisiji (T‑93/00 in T‑46/01, Recueil, str. II-1635, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero sta bili zavrnjeni ničnostni tožbi, vloženi zoper dopisa, s katerima je Komisija Evropskih skupnosti več tradicionalnim uvoznikom banan latinskoameriškega porekla zavrnila dovoljenje za uporabo uvoznih dovoljenj za to sadje iz afriških, karibskih in pacifiških držav (AKP) za uvoz banan iz tretjih držav.

2. Ta spor se tako nanaša na različne vidike skupne ureditve trga za banane, kot izhaja iz spremembe, ki jo je leta 1998 uvedel Svet. Komisijina uporaba te spremembe je povzročila odpravo razlike na podlagi porekla (države AKP ali tretje države), ki se je do tedaj uporabljala za upravljanje uvoznih dovoljenj.

3. Tožeče stranke so pred sodiščem, pristojnim v zadevi v glavni stvari, trdile, da podrobna pravila za uporabo, ki jih je sprejela Komisija, kršijo osnovni akt in da naj bi jim zaradi teh pravil nastala gospodarska škoda, ker naj Komisija ne bi sprejela potrebnih prehodnih ukrepov.

Pred Sodiščem so se tožeče stranke omejile na zahtevo po nadomestilu za domnevno nastalo škodo.

II – Pravni okvir

Uredba (EGS) št. 404/93

4. V naslovu IV Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 o skupni ureditvi trga za banane( ) je bil 1. julija 1993 namesto različnih nacionalnih sistemov vzpostavljen enotni režim v trgovini s tretjimi državami. Uvedena je bila klasifikacija: „banane iz Skupnosti“, pridelane v Skupnosti, „banane s poreklom iz držav AKP“ in „banane iz tretjih držav, ki niso države AKP“. Znotraj druge kategorije so „tradicionalne banane iz AKP“ ustrezale izvoženim količinam, ki niso presegale običajne kvote, medtem ko so se „netradicionalne banane iz AKP“ nanašale na količine, ki so presegale to običajno zgornjo mejo, pri čemer so bile te količine določene v Prilogi k Uredbi št. 404/93.

5. V skladu s členom 17(1) Uredbe št. 404/93 je treba za vsak uvoz banan v Skupnost predložiti uvozno dovoljenje, ki ga države članice izdajo na zahtevo katere koli vpletene stranke, ne glede na njen sedež v Skupnosti ter na posebne pogoje za izvajanje členov 18 in 19.

6. V prvotni različici člena 18(1) Uredbe št. 404/93 je bilo določeno, da se vsako leto za uvoz banan iz tretjih držav in netradicionalnih banan iz AKP odpre carinska kvota za dva milijona ton banan (neto teža). Znotraj te carinske kvote se je za uvoz banan iz tretjih držav plačevala carina v višini 100 eurov na tono, uvoz netradicionalnih banan iz AKP pa je bil carine prost. V prvotni različici člena 18(2) iste uredbe je bilo določeno, da se za uvoz zunaj kvote za netradicionalne banane iz AKP in banane iz tretjih držav plača 750 oziroma 850 eurov na tono.

7. V členu 19(1) Uredbe št. 404/93 je bila opravljena razdelitev carinske kvote, ki je bila odprta v obsegu 66,5 % za uvoznike, ki so prodajali banane iz tretjih držav ali netradicionalne banane iz AKP (kategorija A), 30 % za uvoznike, ki so prodajali banane iz Skupnosti ali tradicionalne banane iz AKP (kategorija B), in 3,5 % za uvoznike s sedežem v Skupnosti, ki so leta 1992 začeli trgovati z bananami, ki niso bile pridelane v Skupnosti, ali s tradicionalnimi bananami iz AKP (kategorija C).

8. V členu 19(2) Uredbe št. 404/93 je določeno:

„Na podlagi ločenih izračunov za vsako kategorijo uvoznikov [A in B] vsak uvoznik pridobi uvozna dovoljenja na podlagi povprečnih količin banan, ki jih je prodal v zadnjih treh letih, za katera so na voljo podatki.“

Uredba (EGS) št. 1442/93

9. Komisija je 10. junija sprejela Uredbo (EGS) št. 1442/93 o določitvi podrobnih pravil za uporabo režima za uvoz banan v Skupnost( ) (v nadaljevanju: režim iz leta 1993). Ta režim je ostal v veljavi do 31. decembra 1998.

10. V skladu s členom 5(1) Uredbe št. 1442/93 so morali pristojni organi držav članic za vsakega uvoznika iz kategorij A in B, registriranega na njihovem ozemlju, vsako leto izračunati povprečne količine, prodane v treh letih pred letom, ki je bilo pred letom, za katero je bila odprta kvota, razčlenjene po naravi dejavnosti uvoznika v skladu s členom 3(1) te uredbe. To povprečje je bilo poimenovano „referenčna količina“.

11. V skladu s členom 14(2) Uredbe št. 1442/93, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2444/94 z dne 10. oktobra 1994 (UL L 261, str. 3), se „zahtevki za uvozna dovoljenja vložijo pri pristojnih organih vsake države članice v prvih sedmih dneh zadnjega meseca četrtletja pred četrtletjem, za katero so dovoljenja izdana“.

12. Z Uredbo Sveta (ES) št. 1637/98 z dne 20. julija 1998 o spremembi Uredbe št. 404/93 (UL L 210, str. 28) so bile 1. januarja 1999 uvedene pomembne spremembe v skupni ureditvi trgov za banane. Zlasti so bili spremenjeni členi od 16 do 20 naslova IV Uredbe št. 404/93.

13. V členu 18(1) Uredbe št. 404/93, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98, je bilo določeno, da se za uvoz banan iz tretjih držav in netradicionalnih banan iz AKP vsako leto odpre tarifna kvota za 2,2 milijona ton banan (neto teža). Znotraj te tarifne kvote se je za uvoz banan iz tretjih držav plačevala carina v višini 75 eurov na tono, uvoz netradicionalnih banan iz AKP pa je bil carine prost.

14. V členu 18(2) iste uredbe, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98, je bilo določeno, da se za uvoz banan iz tretjih držav in netradicionalnih banan iz AKP vsako leto odpre dodatna tarifna kvota za 353.000 ton banan (neto teža). Znotraj te tarifne kvote se je za uvoz banan iz tretjih držav plačevala carina v višini 75 eurov na tono, uvoz netradicionalnih banan iz AKP pa je bil carine prost.

15. Na podlagi člena 20(d) Uredbe št. 404/93, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98, je bila Komisija v skladu s sistemom upravnega odbora iz člena 27 pristojna, da sprejme ukrepe o tarifnih kvotah iz člena 18, vključno z „morebitnimi posebnimi določbami za olajšanje prehoda od ureditve uvoza, ki se je uporabljala od 1. julija 1993, na sedanjo ureditev iz [...] naslova [IV Uredbe št. 404/93]“.

Uredba (ES) št. 2362/98

16. Komisija je 28. oktobra 1998 sprejela Uredbo (ES) št. 2362/98 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 404/93 v zvezi z režimom uvoza banan v Skupnost( ), s členom 31 te uredbe pa je bila 1. januarja 1999 razveljavljena Uredba št. 1442/93. Nova pravila o obravnavi uvoznih dovoljenj na podlagi tarifnih kvot vsebujejo naslovi I, II in IV Uredbe št. 2362/98 (v nadaljevanju: režim iz leta 1999).

17. Z režimom iz leta 1999 so bile uvedene nekatere novosti glede na režim iz leta 1993:

(a) odpravljene so vse razlike na podlagi dejavnosti, ki jih opravljajo uvozniki;

(b) upoštevajo se količine uvoženih banan;

(c) uvozna dovoljenja se upravljajo brez sklicevanja na poreklo banan (države AKP ali tretje države);

(d) povečajo se tarifne kvote in delež, dodeljen novim uvoznikom.

18. V členu 2 Uredbe št. 2362/98 so tarifne kvote in tradicionalne banane iz AKP iz člena 18(1) in (2) oziroma člena 16 Uredbe št. 404/93, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98, razdeljene:

– 92 % tradicionalnim uvoznikom, opredeljenim v členu 3;

– 8 % novim uvoznikom, opredeljenim v členu 7.

19. V členu 4(1) Uredbe št. 2362/98 je vsakemu tradicionalnemu uvozniku, registriranemu v državi članici, za vsako leto in za vsa porekla iz Priloge I k tej uredbi dodeljena enotna referenčna količina, določena na podlagi količine banan, uvožene v referenčnem obdobju. V skladu s členom 4(2) iste uredbe so referenčno obdobje za uvoz, opravljen leta 1999, sestavljala leta 1994, 1995 in 1996.

20. V členu 6(1) je bilo določeno, da „pristojni organi vsako leto najpozneje do 30. septembra, potem ko so opravili potrebne preglede in preverjanja, določijo v skladu s členi 3, 4 in 5 začasno enotno referenčno količino za vsakega tradicionalnega uvoznika na podlagi povprečnih količin banan, ki so bile v referenčnem obdobju uvožene iz držav, naštetih v Prilogi I“. Referenčna količina se določi na podlagi triletnega povprečja, tudi če uvoznik del tega obdobja ni uvažal. V členu 6(2) iste uredbe je določeno, da pristojni organi vsako leto sporočijo Komisiji seznam registriranih tradicionalnih uvoznikov in skupno količino njihovih začasnih referenčnih količin.

21. Pravila za izdajo uvoznih dovoljenj so določena v členih od 14 do 22 Uredbe št. 2362/98.

22. V členu 14(1) je določeno, da se „za izdajo uvoznih dovoljenj lahko za prva tri četrtletja določi okvirna količina, izražena v enakem odstotku razpoložljivih količin za vsako od porekel, navedenih v Prilogi I“.

23. V skladu s členom 15(1) se „zahtevki za uvozna dovoljenja vložijo za vsako četrtletje pri pristojnih organih države članice, v kateri so uvozniki registrirani, in sicer v prvih sedmih dneh meseca pred četrtletjem, za katero se dovoljenja izdajo“.

24. V členu 17 je določeno, da če za določeno četrtletje in za eno ali več porekel iz Priloge I število zahtevkov za dovoljenja občutno preseže okvirno količino, določeno na podlagi člena 14, ali preseže razpoložljivo količino, se določi odstotek zmanjšanja, ki se uporabi za zahtevke.

25. Člen 18 določa:

„1. Če se za eno ali več porekel določi odstotek zmanjšanja v skladu s členom 17, lahko uvozniki, ki so zaprosili za uvozna dovoljenja za navedeno poreklo ali porekla:

(a) odpovejo uporabo dovoljenja tako, da to sporočijo pristojnemu organu za izdajo dovoljenj v desetih delovnih dneh od objave uredbe, ki določa odstotek zmanjšanja; v takem primeru se varščina za dovoljenje takoj sprosti; ali

(b) vložijo enega ali več novih zahtevkov za dovoljenje za porekla, za katera je Komisija objavila razpoložljive količine, do količine, ki je enaka prvotno zaprošeni količini ali je manjša od prvotno zaprošene količine, za katero niso dobili dovoljenja. Tak zahtevek se vloži v roku iz točke (a), zanj pa veljajo vsi pogoji, ki se uporabljajo za zahtevke za dovoljenja.

2. Komisija nemudoma določi količine, za katere se lahko izdajo dovoljenja za zadevno poreklo ali porekla.“

26. V členu 19(1) je določeno, da „pristojni organi izdajo uvozna dovoljenja najpozneje do 23. dne zadnjega meseca vsakega četrtletja za naslednje četrtletje“.

27. V členu 20(1) je določeno, da se „neporabljene količine iz dovoljenja na zahtevo ponovno dodelijo istemu uvozniku – bodisi imetniku bodisi prevzemniku – za naslednje četrtletje, vendar samo v letu izdaje prvega dovoljenja. Varščina se zaseže sorazmerno z neporabljenimi količinami.“

28. Naslov V iste uredbe vsebuje vrsto prehodnih določb za leto 1999. V skladu s členom 28(1) te uredbe morajo uvozniki svoje zahtevke za registracijo za leto 1999 vložiti najpozneje do 13. novembra 1998, v zahtevkih pa morajo biti v primeru tradicionalnih uvoznikov navedene skupna količina banan, dejansko uvožena v vsakem letu referenčnega obdobja 1994–1996, številke vseh dovoljenj in izpiskov dovoljenj, uporabljenih za ta uvoz, ter tudi reference vseh dokazil o plačilu carine.

29. V Prilogi I k Uredbi št. 2362/98 so razdeljene tarifne kvote iz člena 18(1) in (2) Uredbe št. 404/93 ter tudi tradicionalna količina iz AKP (857.000 ton).

Režim iz leta 2001

30. Svet je sprejel Uredbo (ES) št. 216/2001 z dne 29. januarja 2001, s katere členom 1 so bili spremenjeni členi od 16 do 20 Uredbe št. 404/93( ).

31. Podrobna pravila za uporabo naslova IV tako spremenjene Uredbe št. 404/93 so bila opredeljena z Uredbo Komisije (ES) št. 896/2001 z dne 7. maja 2001, ki določa podrobna pravila za uporabo Uredbe Sveta št. 404/93 glede režimov uvoza banan v Skupnost.( ) Te določbe veljajo v skladu s členom 32 Uredbe št. 896/2001od 1. julija 2001.

III – Dejansko stanje

32. Tožeče stranke so uvoznice banan latinskoameriškega porekla. Pristojni nacionalni organi (v Italiji in za London Fruit Ltd v Združenem kraljestvu), pri katerih so registrirane kot tradicionalne uvoznice, so jim dodelili začasne individualne referenčne količine za leto 1999. Tako so lahko pridobile uvozna dovoljenja za banane iz tretjih držav za prva tri četrtletja leta 1999.

33. Dejansko stanje, ki je podlaga zadeve T-93/00, se nanaša na četrto četrtletje leta 1999, v katerem so tožeče stranke pri pristojnih nacionalnih organih zaprosile za uvozna dovoljenja za preostanek svoje začasne individualne referenčne količine in ta so jim bila odobrena na podlagi razpoložljive količine za uvoz banan iz tretjih držav.( )

34. Za zahtevke, ki niso bili odobreni, so tožeče stranke imele možnost zaprositi še za uvozna dovoljenja za 308.978,252 tone tradicionalnih banan iz AKP.( ) Tako so zaprosile za uvozna dovoljenja za banane iz AKP na podlagi preostalih količin v skladu s členom 18(1) Uredbe št. 2362/98; zadevne referenčne količine katerih so bile razdeljene:

Alessandrini Srl 2050 kg

Anello Gino di Anello Luigi & C. Snc 1859 kg

Arpigi SpA 757 kg

Bestfruit Srl 2637 kg

Co-Frutta SpA 209.392 kg

Co-Frutta Soc. coop. rl 30.207 kg

Dal Bello Sife Srl 1533 kg

Frigofrutta Srl 2990 kg

Garletti Snc 4419 kg

London Fruit Ltd 286.004 kg

35. Pristojni nacionalni organi so 13. oktobra 1999 tožečim strankam izdali uvozna dovoljenja za banane iz AKP za vso tako zaprošeno količino, vendar kljub številnim poskusom tožečim strankam ni uspelo, da bi se oskrbele z zalogami.

36. Glede na take okoliščine so 18. novembra 1999 s sklicevanjem na člen 232 ES Komisijo pozvale, naj:

1. sprejme potrebne ukrepe, ki jim bodo omogočili, da dovoljenja za četrto četrtletje, izdana za uvoz iz držav AKP, uporabijo za uvoz banan iz latinskoameriških ali drugih tretjih držav;

2. v vsakem primeru odredi sprostitev varščine za zadevna dovoljenja, ker ta niso bila uporabljena in ker za neuporabo ne odgovarja njihov imetnik.

37. Ker tožeče stranke v tem postopku niso dobile odgovora na to zahtevo, so s telefaksom z dne 22. decembra 1999 Komisijo opozorile na dejstvo, da bodo zadevna dovoljenja potekla 7. januarja 2000, in jo pozvale, naj se opredeli v zvezi s tem.

38. Komisija je v dopisu št. 02418 z dne 26. januarja 2000, naslovljenem na zastopnika tožečih strank, navedla:

„V dopisu z dne 22. decembra 1999 ste se sklicevali na težave, s katerimi so se srečali nekateri uvozniki pri uporabi uvoznih dovoljenj za banane, izdanih za četrto četrtletje leta 1999, zlasti za uvoz banan iz držav AKP.

Najprej je treba ugotoviti, da so težave predvsem poslovne narave in da so zato odvisne od dejavnosti gospodarskih subjektov. Izpostavljena težava se namreč nanaša na iskanje poslovnih partnerjev za nakup in transport nekaterih proizvodov, v tem primeru zlasti banan iz držav AKP. Čeprav je obžalovanja vredno, da vaše stranke niso mogle skleniti pogodb o dobavi banan iz AKP, je to del poslovnega tveganja, ki ga običajno nosijo gospodarski subjekti.

Nazadnje moramo navesti, da te težave zadevajo samo nekatere gospodarske subjekte, katerih značilnosti niso natančno opredeljene, in da bi pri posredovanju Komisije lahko obstajala nevarnost dajanja prednosti tem uvoznikom v škodo drugih, ki so prevzeli tveganja, povezana z izpolnjevanjem prevzetih obveznosti.“

39. Poleg tega so pristojni nacionalni organi zadržali varščino, ki so jo položile tožeče stranke, potem ko so ocenili, da razlogi, ki so jih navedle tožeče stranke za vračilo te varščine, ne pomenijo višje sile, ki je edini primer, ki bi omogočal vračilo varščine.

40. Dejansko stanje, ki je podlaga zadeve T-46/01, se nanaša na četrto četrtletje leta 2000. Za to obdobje je bil preostanek razpoložljive individualne referenčne količine za vsako od tožečih strank razdeljen tako:

Alessandrini Srl 5667 kg

Anello Gino di Anello Luigi & C. Snc 5140 kg

Arpigi SpA 5792 kg

Bestfruit Srl 7290 kg

Co-Frutta SpA 236.746 kg

Co-Frutta Soc. coop. rl 80.301 kg

Dal Bello Sife Srl 4110 kg

Frigofrutta Srl 8266 kg

Garletti Snc 7329 kg

London Fruit Ltd 324.124 kg

41. Ker so zahtevki za dovoljenja za banane iz tretjih držav presegli nedodeljene količine, je Komisija v Uredbi (ES) št. 1971/2000( ) navedla količino še razpoložljivih banan za uvoz za četrto četrtletje leta 2000. Na podlagi Priloge k tej uredbi je bilo mogoče dodeliti uvozna dovoljenja za tradicionalne banane iz AKP še za 329.787,675 tone.

42. Tožeče stranke so 10. oktobra 2000 s sklicevanjem na člen 232 ES Komisijo primarno zaprosile, naj sprejme ukrepe na podlagi člena 20(d) Uredbe št. 404/93, ki bi jim omogočali, da za četrto četrtletje leta 2000 dobijo uvozna dovoljenja za banane iz tretjih držav za preostanek individualnih referenčnih količin, ki so jim bile dodeljene. Podredno so zahtevale nadomestilo za izgubo dobička, ker niso mogle uvoziti in tržiti teh banan.

43. Komisija je v dopisu AGR 030905 z dne 8. decembra 2000, naslovljenem na zastopnika tožečih strank, ti zahtevi zavrnila s temi besedami:

„V dopisu z dne 10. oktobra 2000 Komisijo obveščate o težavah, s katerimi so se srečali nekateri gospodarski subjekti, da bi dobili banane, tako da bi v četrtem četrtletju v celoti izkoristili referenčne količine, ki so jim bile sporočene za leto 2000 na podlagi režima uvoznih tarifnih kvot.

Težave, na katere se sklicujete, so predvsem poslovne narave. Žal moramo poudariti, da zakonodaja Skupnosti Komisiji na tem področju ne daje nobenih pristojnosti. Ta položaj med drugim priznavate sami, ko navajate, da se gospodarski subjekti, ki nimajo običajnih stikov s proizvajalci banan iz AKP, srečujejo s težavami, da si priskrbijo zadevno blago.

Poleg tega trdite, da uvozniki, ki jih zastopate, ne morejo v celoti izkoristiti referenčnih količin, ki so jim bile dodeljene.

Pojasniti vam moramo, da s pravnega vidika referenčne količine pomenijo samo možnosti, ki so odprte uvoznikom in so določene na podlagi njihovih prejšnjih dejavnosti v skladu z zakonodajo Skupnosti ter zainteresiranim dajejo le pravico, da zaprosijo za uvozna dovoljenja zaradi izvedbe trgovskih poslov, ki so jih lahko sklenili z dobavitelji iz držav pridelovalk.

Nazadnje moramo dodati, da se na podlagi informacij, ki ste jih poslali Komisiji, težave, na katere se sklicujete, ne zdijo prehodne, saj so se pojavile že pri prehodu z režima pred letom 1999 na režim, ki se je uporabljal po tem datumu. Določba člena 20(d) Uredbe […] št. 404/93 zato Komisiji ne dovoljuje sprejetja posebnih ukrepov, ki jih zahtevate.“

IV – Ničnostna tožba, vložena pri Sodišču prve stopnje

44. Vsaka od navedenih družb je vložila tožbo pri Sodišču prve stopnje zoper zgoraj navedena dopisa Komisije z dne 26. januarja 2000 (zadeva T-93/00) in 8. decembra 2000 (zadeva T-46/01).

45. S sklicevanjem na ugovor nezakonitosti iz člena 241 ES so v vsaki tožbi navedle tri tožbene razloge, ki so se nanašali na kršitev Uredbe št. 404/93, kršitev pravice do lastnine in svobode gospodarske pobude ter kršitev načela enake obravnave.

V – Izpodbijana sodba

46. V sodbi Sodišča prve stopnje z dne 10. aprila 2003 je najprej analiziran ugovor nedopustnosti, ki ga navaja Komisija in temelji na neobstoju procesnega upravičenja tožečih strank.

47. Čeprav je bilo z izpodbijanima dopisoma odgovorjeno na zahtevi različne narave( ), je sodišče, pristojno v zadevi v glavni stvari, menilo, da sta se oba nanašala na možnost, da Komisija sprejme ukrepe iz člena 20(d) Uredbe št. 404/93. Odločitev, da ne uporabi te možnosti, je neposredno in posamično vplivala na naslovnike, saj je vplivala na njihove interese, tako da je bistveno spremenila njihov pravni položaj.( )

48. Potem ko je Sodišče prve stopnje zavrnilo ta ugovor nedopustnosti, je preučilo tri tožbene razloge, ki so jih stranke, tedaj tožeče stranke, navajale v utemeljitev nezakonitosti Uredbe št. 2362/98 in ki se nanašajo na: kršitev temeljne uredbe, torej Uredbe št. 404/93, kršitev pravice do lastnine in načela gospodarske svobode ter kršitev prepovedi diskriminacije.

49. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi te tožbene razloge zavrnilo, saj je menilo, da tožeče stranke niso dokazale neposredne pravne povezave dopisoma z dne 26. januarja 2000 in 8. decembra 2000 ter predpisi iz Uredbe št. 2362/98.( )

50. Tožeče stranke so trdile, da bi Komisija na podlagi člena 20(d) Uredbe št. 404/93 morala upoštevati njihovo praktično nezmožnost, da si priskrbijo banane iz AKP, in jim omogočiti, da uvozijo banane iz drugih tretjih držav v mejah njihovih neizčrpanih individualnih referenčnih količin.( )

Sodišče prve stopnje je zato presodilo široko diskrecijsko pravico Komisije za sprejetje „potrebnih konkretnih ukrepov“ za lažji prehod z režima iz leta 1993 na režim iz leta 1999 in nadzor zakonitosti njenega izvajanja omejilo na vprašanje, ali je bila storjena očitna napaka. Vendar pa po mnenju sodišča, pristojnega v zadevi v glavni stvari, škoda, na katero bi se lahko tožeče stranke sklicevale, ne izhaja neposredno iz tega prehoda, ampak iz njihove nezmožnosti, da se oskrbijo z bananami iz AKP v četrtem četrtletju leta 1999 (v zvezi z zadevo T‑93/00), ali zato, ker niso zaprosile za uvozna dovoljenja za banane iz AKP za četrto četrtletje leta 2000 (v zadevi T‑46/01).( )

V takih okoliščinah je Sodišče v sodbi, ki jo je izdalo, ugotovilo, da Komisija s tem, ko ni želela sprejeti ukrepa v skladu s členom 20(d) Uredbe št. 404/93, ni prekoračila meja svoje diskrecijske pravice, in je zato v celoti zavrnilo tožbeni razlog.( )

51. Vseeno je Sodišče prve stopnje v zvezi z zadevo T-93/00 priznalo, da čeprav bi lahko priznali, da je za nezmožnost tožečih strank, da si najdejo poslovne partnerje, kriv začetek veljavnosti režima iz leta 1999, niso zadostno dokazale, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ko jim je zavrnila zadevne ukrepe na podlagi člena 20(d) Uredbe št. 404/93.( )

52. Nazadnje je sodišče, pristojno v zadevi v glavni stvari, preučilo zahteve za nadomestilo škode, ki so jih vložile tožeče stranke na podlagi nezakonitega ravnanja Komisije, ki naj bi skupno upravljala tarifne kvote tretjih držav in tarifne kvote držav AKP, ter zlasti posploševanja referenčnih količin in zaradi neobstoja ukrepa za ublažitev njunih škodljivih učinkov.

53. V izpodbijani sodbi je bila sprejeta trditev Komisije, da ni vzročne zveze med spremembami, ki izhajajo iz Uredbe št. 2362/98, in težavami tožečih strank z oskrbo z bananami iz AKP.

54. Po mnenju Sodišča prve stopnje „je v zadevi T-93/00 vzrok domnevne škode dejstvo, da tožeče stranke niso mogle najti dobaviteljev, ki bi jih v četrtem četrtletju leta 1999 lahko oskrbeli z bananami iz AKP. V zadevi T-46/01 izhaja izgubljeni dobiček, na katerega se sklicujejo tožeče stranke, neposredno iz njihove pomanjkljive skrbnosti. Tožeče stranke niso poskušale pridobiti uvoznih dovoljenj za banane iz AKP za četrto četrtletje leta 2000 pod pogoji, določenimi v Uredbi št. 1971/2000, ko je bila količina banan iz tretjih držav izčrpana. Po drugi strani se kljub težavam, s katerimi so se srečale v četrtem četrtletju leta 1999, leta 2000 niso potrudile vzpostaviti stikov z dobavitelji banan iz AKP, da bi se lahko oskrbele z zalogami v četrtem četrtletju tega leta“.( )

VI – Preizkus pritožbe

55. Cilj pritožbe je:

– delno razveljaviti izpodbijano sodbo v delu, ki se nanaša na zahtevo za nadomestilo nastale škode;

– Komisiji naložiti, naj tožečim strankam plača nadomestilo za škodo, ki jim je nastala zaradi nedodelitve uvoznih dovoljenj za banane iz tretjih držav;

– Komisiji naložiti plačilo stroškov celotnega postopka.

56. Komisija predlaga, naj se pritožba razglasi za nedopustno in podredno zavrne. Ob delni razveljavitvi izpodbijane sodbe predlaga, naj se zadeva vrne Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje po temelju, v vsakem primeru pa naj se tožečim strankam naloži plačilo stroškov.

57. Ugovor nedopustnosti temelji na domnevni mutatio litis tožečih strank, ki naj bi si zdaj prizadevale, da Sodišče odloči neposredno o nepogodbeni odgovornosti Komisije, čeprav tega predloga niso predložile sodišču, pristojnemu v zadevi v glavni stvari.

58. Glede na okoliščine te pritožbe se zdi primerno, da se dopustnost zahtevka za odškodnino in temelj zadeve obravnavata skupaj.

59. Tožeče stranke očitajo Sodišču prve stopnje, da ni preučilo vseh trditev, navedenih v podporo njihovi zahtevi za nadomestilo, saj s tem ko je nastalo škodo napačno pripisalo njihovi nezmožnosti za uvoz banan iz AKP, ni priznalo, da je bilo zanje nemogoče dobiti uvozna dovoljenja za referenčne količine za tretje države, do katerih so tožeče stranke imele pravico. Dodajajo, da če Komisija ne bi uvedla skupnih tarifnih kvot in posploševanja referenčnih količin, bi lahko pridobile ta dovoljenja.

Tožeče stranke menijo, da je bil glavni cilj njihove tožbe poudariti dejstvo, da je Uredba št. 2362/98 neposreden vzrok škode, ki jim je nastala.

60. Nazadnje kritizirajo točki 56 in 58 izpodbijane sodbe – v katerih so povzete zahteve strank –, ker dajeta vtis, da je treba nastalo škodo pripisati dopisoma z dne 26. januarja 2000 in 8. decembra 2000, kar ne drži.

61. Komisija predlaga, naj se pritožba v celoti razglasi za nedopustno, ker je omejena na zahtevo za odškodnino, ne da bi izpodbijala odločitev, ki jo je Sodišče prve stopnje sprejelo v zvezi z domnevno protipravnostjo Uredbe št. 2362/98.

62. V zvezi z delno razveljavitvijo izpodbijane sodbe Komisija trdi, da tožeče stranke zamenjujejo nekatere vidike nastale škode – to je dejstvo, da niso izčrpale svoje referenčne količine – z vzročno zvezo, ki mora obstajati med to škodo in domnevno protipravnim ravnanjem, ki jo je povzročilo.

63. V zvezi z očitkom, ki se nanaša na slabo formuliranje točk 56 in 58 sodbe, ki jo je izdalo sodišče, pristojno v zadevi v glavni stvari, Komisija meni, da je bila vsebina spora med strankami pravilno povzeta glede na trditve, podane pisno in na obravnavi.

64. Komisija tudi navaja, da če bi sodišče a quo menilo, da zahtevek za nadomestilo škode temelji izključno na zadevnih dopisih, katerih zakonitost je ugotovilo predhodno, ne bi preučilo vzročne zveze, kajti če ne bi bilo nezakonitega ravnanja, tudi ne bi bilo odgovornosti.

65. Tožeče stranke želijo s svojo strategijo dokazati predvsem, da naj bi Sodišče prve stopnje pri obravnavi zahtevka za nadomestilo škode moralo preučiti zakonitost Uredbe št. 2362/98, ki je kršila ne samo besedilo Uredbe št. 404/93, ampak tudi temeljno pravico do lastnine in svobodnega opravljanja gospodarske dejavnosti ter načelo prepovedi diskriminacije.

66. Tožeče stranke, ki se opirajo na kršitev obveznosti iz člena 20(d) Uredbe št. 404/93, trdijo, da so se s spremembo režima, uvedenega leta 1999, zmanjšale njihove možnosti oskrbe z bananami iz tretjih držav za njihove celotne referenčne količine.

67. Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, potem ko je nastalo škodo pripisalo ravnanju tožečih strank, ni preverilo resničnosti njihovih trditev, da dobaviteljev banan iz AKP niso mogle najti zaradi podrobnih pravil za uporabo režima iz leta 1999. Sodišče prve stopnje v sodbi, ki jo je izdalo, namreč pravilno našteva neposredne vzroke za gospodarsko škodo, ki je nastala tožečim strankam, torej nezmožnost, da se oskrbijo z zalogami in pridobijo uvozna dovoljenja za zadnje četrtletje leta 1999 oziroma leta 2000. Vendar pa se ne opredeli glede vzroka za nastanek takih motenj: posledic, ki jih je imela Uredba št. 2362/98 na poslovanje gospodarskih subjektov.

68. Glede pojma pošteno sojenje je Evropsko sodišče za človekove pravice navedlo, da člen 6(1) Rimske konvencije z dne 4. novembra 1950 sodnih organov ne obvezuje k zagotovitvi podrobnega odgovora na vsako trditev, ki jo podajo stranke. Vendar se, če je glede na značilnosti posameznega spora očitek ali ugovor oblikovan jasno in natančno, če temelji na verodostojnih dokazih in je odločilen za rezultat postopka, obrazložitvi ni mogoče izogniti, sicer lahko nastane zmeda glede teh trditev, zlasti glede dejstva, ali jih je sodišče pozabilo obravnavati ali so bili zavrnjeni in predvsem kateri so bili razlogi, ki so pripeljali do take ali drugačne rešitve.( )

69. V tožbah je ne samo poudarjena domnevna protipravnost Uredbe št. 362/98, ampak je pojasnjen tudi vpliv, ki ga je ta predpis imel na gospodarsko dejavnost v sektorju in sposobnost družb, ki so tradicionalno uvažale banane iz tretjih držav, da se oskrbijo s sadjem s poreklom iz držav AKP.

70. Po mnenju tožečih strank naj bi uvedba skupnega upravljanja tarifnih kvot in posploševanja referenčnih količin ne samo omogočila ohranitev privilegiranega položaja, ki so ga imeli uvozniki banan iz AKP, ampak naj bi ga tudi okrepila. Medtem ko so prej na podlagi režima iz leta 1993 uvozniki, specializirani za tretje države, imeli prosti dostop do trga banan iz AKP, novi sistem zdaj zahteva, naj uporabijo svoje referenčne količine.

71. Po mnenju tožečih strank dejstvo, da več kot tretjina količine tradicionalnih banan iz AKP ni bila izkoriščena, dokazuje, da novi mehanizem postavlja v ospredje uvoznike iz AKP v škodo uvoznikov iz tretjih držav.

72. Pojasnila tožečih strank se ne odlikujejo niti po svoji jasnosti niti po dokazni vrednosti. Zdi se, da so nova pravila o združevanju referenčnih količin in skupnem upravljanju tarifnih kvot povzročila premik z zahtevkov za uvoz banan iz AKP na zahtevke za banane iz tretjih držav, zaradi česar je bila kvota za to zadnjo kategorijo predčasno izčrpana.

Tožeče stranke niso predložile dodatnih informacij o naravi težav, s katerimi so se srečale, ko so se poskušale oskrbeti z bananami iz AKP v četrtem četrtletju leta 1999. Sodišče prve stopnje v točki 33 izpodbijane sodbe ugotavlja, da se tožečim strankam „kljub večkratnim poskusom“ ni uspelo oskrbeti z bananami iz AKP.

Ta element – ki kaže, da zadevna podjetja niso ravnala malomarno – bi moral Sodišče prve stopnje spodbuditi, naj preuči verodostojnost drugih pojasnil v zvezi z nastankom škode in po potrebi presodi zakonitost Uredbe št. 2362/98.

73. Če priznamo, čeprav samo zaradi dialektičnih razlogov, da so tožeče stranke izkazale razumno skrbnost, vendar jim kljub temu ni uspelo najti dobaviteljev banan iz AKP za četrto četrtletje leta 1999, je razumljivo, da so se za zadnje četrtletje prihodnjega poslovnega leta odpovedale takim neuspešnim prizadevanjem.

Upoštevati je treba tudi, da je težko dokazati negativno dejstvo, kot je neobstoj razumne možnosti, da se v nekem trenutku najde poslovni partner.

74. Iz tega torej sklepam, da so tožeče stranke v zadevi T-93/00 in v nekoliko manjši meri tudi v zadevi T-46/01 navedle dovolj jasen in natančen razlog, ki bi si zaslužil vsaj izrecno zavrnitev sodišča, pristojnega v zadevi v glavni stvari.

75. Ker Sodišče prve stopnje ni ravnalo tako, je v izpodbijani sodbi pravo napačno uporabljeno zaradi kršitve enega od pogojev poštenega sojenja. Zato menim, da je treba izpodbijano sodbo razveljaviti, ker je v točki 108 kot izključni vzrok navedene škode navedeno samo ravnanje tožečih strank, ne da bi bile preučene posledice uporabe novega režima, uvedenega po začetku veljavnosti Uredbe št. 2362/98.

VII – Preizkus temelja zadeve

76. V skladu s členom 54 Statuta Sodišča, „če je pritožba utemeljena, Sodišče razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Sodišču prve stopnje“. Napaka in iudicando je eden od primerov, v katerih se lahko uporabi možnost, ki jo daje ta določba, če se navedba dejstev zdi popolna in zadostna za dokončno odločitev o zadevi, ki ne zahteva nikakršnega dodatnega pripravljalnega ukrepa. Zdi se, da jo je tako razložilo Sodišče v sodni praksi, čeprav ni nikoli navedlo razloga, zakaj mu stanje postopka dovoljuje, da samo odloči o zadevi, in čeprav je samo redkobesedno navedlo, na primer, da „je to tako“.( ) Skratka, primerno je, da Sodišče odloči po temelju, če je iz dokumentov mogoče sklepati, da stanje spora omogoča odločitev, kar pomeni, da mora analizirati, čeprav samo na kratko, glavne elemente odškodninske tožbe, ki so jo vložile tožeče stranke, in v tej zadevi preučiti konkretne razloge, navedene v podporo predlogu za razveljavitev Uredbe št. 2362/98. Poleg tega so bile stranke zaradi zaščite procesnih pravic tožečih strank na obravnavi pozvane, naj se v svojih trditvah osredotočijo na morebitno protipravnost zgoraj navedene uredbe.

77. Tako tožeče stranke, ki se sklicujejo na trditve, navedene v okviru ugovora protipravnosti, vloženega na prvi stopnji, navajajo tri tožbene razloge v podporo svojega predloga za razveljavitev.

78. Po njihovem mnenju naj bi bila Uredba št. 2362/98 protipravna ne samo zato, ker je v nasprotju z Uredbo št. 404/93, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98 (prvi tožbeni razlog), ampak tudi, ker naj bi kršila temeljne pravice, kot sta pravica do lastnine in pravica do svobode gospodarske pobude (drugi tožbeni razlog), ter tudi načelo enake obravnave (tretji tožbeni razlog).

79. V okviru zgoraj navedenega prvega tožbenega razloga izpodbijajo po eni strani določitev triletnega obdobja 1994–1996 kot referenčnega obdobja za dodelitev kvot.

80. Izbira spornega obdobja vpliva na izračun dovoljenih individualnih količin, ker je vsakemu uvozniku dodeljena določena kvota na podlagi povprečja njegovega uvoza v navedenih treh poslovnih letih. Vendar pa, kot je poudaril odvetnik tožečih strank na obravnavi, zahtevek za nadomestilo škode, vložen v tem postopku, temelji na nezmožnosti pridobitve uvoznih dovoljenj za količine, dodeljene tožečim strankam. Spor o pravilih predhodne razdelitve referenčnih količin nima zveze z zadevo v tem postopku. Zato je treba to trditev zaradi očitne neustreznosti zavrniti.

81. Po drugi strani tožeče stranke kritizirajo sprejetje metode skupnega upravljanja tarifnih kvot, ki naj bi skupaj s posploševanjem referenčnih količin okrepilo privilegiran položaj uvoznikov banan iz AKP.

82. Po mnenju Komisije enotnost kvot spodbuja trgovino in povečuje svobodo uvoznikov. Ker ne razlikuje med uvozniki banan iz AKP in uvozniki banan iz tretjih držav, daje enim in drugim možnost, da se oskrbijo s sadjem od koder koli.

83. Zadostuje navesti, da je s členom 19 Uredbe št. 404/93, kot je bila spremenjena, Komisiji dana široka diskrecijska pravica pri izvajanju temeljne uredbe, če izbrana metoda upošteva tradicionalne trgovinske odnose. Poleg tega se s členom 20(e) iste uredbe, kot je bila spremenjena, zahteva, naj Komisija sprejme potrebne ukrepe za izpolnjevanje obveznosti iz sporazumov, ki jih Skupnost sklene na podlagi člena 228 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 300 ES).

84. Spomniti je treba, da je Komisija na področju kmetijstva pristojna za sprejetje vseh izvedbenih ukrepov, ki so potrebni ali primerni za izvedbo temeljne uredbe, če upoštevajo ustrezna merila veljavnosti.( )

85. Nobena od trditev tožečih strank ne vodi do sklepa, da je Komisija z izbiro metode upravljanja, ki povzema zastavljene cilje, očitno prekoračila meje diskrecijske pravice, ki ji jo je dodelil Svet.

86. Drugič, tožeče stranke navajajo, da dejstvo, da niso mogle pridobiti uvoznih dovoljenj za banane iz tretjih držav, pomeni kršitev pravice do lastnine in svobode gospodarske pobude.

87. Na podlagi skupne ureditve trga za banane so referenčne količine samo dovoljenja za uvoz. Čeprav sta pravica do lastnine in pravica do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti del splošnih načel prava Skupnosti, pa ne veljata absolutno brez omejitev, temveč ju je treba obravnavati glede na njuno funkcijo v družbi. Zato je zanju mogoče določiti omejitve, zlasti v okviru skupne ureditve trgov, če te omejitve ustrezajo ciljem splošnega pomena, ki si jih prizadeva doseči Skupnost, ter če ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posredovanja v škodo same vsebine tako zagotovljenih pravic.( )

88. Uvedba skupnostne kvote in pravil razdelitve, ki jih vsebuje, ne zadeva pravice do lastnine uvoznikov banan iz tretjih držav, kajti nihče izmed njih ne more zahtevati take pravice do lastnine v zvezi s tržnim deležem, ki ga je imel pred vzpostavitvijo skupne ureditve trgov, saj je ta tržni delež pomenil samo trenutni gospodarski položaj, izpostavljen nepredvidljivim dogodkom, povezanim s spremembo okoliščin.

89. Uvoznik se naj tudi ne bi mogel sklicevati na pridobljeno pravico niti na legitimno pričakovanje ohranitve obstoječega položaja, saj ga imajo institucije Skupnosti na podlagi svoje diskrecijske pravice v dovoljenih mejah pravico spremeniti.( )

90. Nobeden od očitkov, ki so jih navedle tožeče stranke, ne omogoča ugotovitve, da je Komisija prekršila bistvo navedenih temeljnih pravic.

91. Tretjič in zadnjič, tožeče stranke navajajo, da sistem, uveden z Uredbo, povzroča diskriminacijo med uvozniki, ki so se tradicionalno oskrbovali v tretjih državah, in uvozniki, ki so se oskrbovali v državah AKP, v škodo prvih.

92. To trditev je treba zavrniti, ne da bi jo bilo treba podrobno analizirati, saj tožeče stranke niso navedle učinka, ki ga je domnevna nezakonitost obravnave imela na nastanek obveznosti za nadomestilo škode, na katero se sklicujejo.

93. Če povzamem, nobena od trditev tožečih strank ne more dokazati protipravnosti Uredbe št. 2362/98, zaradi česar Sodišču prve stopnje ni treba preučiti, ali so izpolnjeni drugi pogoji za nepogodbeno odgovornost Skupnosti.

VIII – Stroški

94. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Kljub razveljavitvi sodbe je treba tožbo tožečih strank zavrniti po temelju. Tožečim strankam je torej treba naložiti plačilo stroškov.

IX – Predlog

95. Glede na vse zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj:

1. razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 10. aprila 2003 v zadevi Alessandrini in drugi proti Komisiji (T‑93/00 in T‑46/01);

2. tožbo zavrne;

3. tožečim strankam naloži plačilo stroškov.