ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kadar namreč uslužbenec zavarovalnice opravlja dejavnost zavarovalnega posredovanja zunaj razmerja podrejenosti s to zavarovalnico, je treba načeloma šteti, da ne dela pod okriljem te zavarovalnice in da zato dela sam kot zavarovalni posrednik v smislu člena 2, točka 5, Direktive 2002/92, zaradi česar mora izpolnjevati zahteve iz člena 4 te direktive. Okoliščina, da zavarovalnica opravlja nadzor nad njegovo dejavnostjo, ne zadostuje za to, da bi bil navedeni posrednik razbremenjen obveznosti izpolnjevanja navedenih poklicnih pogojev, ki jih določa Direktiva.

Določbe člena 2, točka 3, drugi odstavek, v povezavi s členom 4(1) Direktive 2002/92 o zavarovalnem posredovanju je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da uslužbenec zavarovalnice, ki ne izpolnjuje pogojev iz zadnjenavedene določbe, občasno, in ne kot glavno poklicno dejavnost opravlja dejavnost zavarovalnega posredovanja, če ni v razmerju podrejenosti s to zavarovalnico, ki pa njegovo dejavnost vseeno nadzoruje.

Direktiva 2002/92 ima dvojni cilj, in sicer, prvič, vzpostavitev in dobro delovanje enotnega zavarovalniškega trga z odpravo ovir za svobodo ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev in, drugič, izboljšanje varstva potrošnikov na tem področju.

Razlaga, ki neki kategoriji subjektov dovoljuje ponujanje storitev posredovanja, čeprav ne izpolnjujejo pogojev, ki jih člen 4(1) Direktive 2002/92 določa za to, bi ta dvojni cilj ogrožala. Prvič, zaradi uporabe take razlage te direktive bi nastale znatne razlike med posredniki, ki delujejo na enotnem zavarovalniškem trgu, ker bi lahko ne glede na to, ali izpolnjujejo te pogoje ali ne, opravljali dejavnost posredovanja za enake vrste zavarovalnih pogodb. Taka razlaga bi bila poleg tega v nasprotju s ciljem zagotavljanja enake obravnave vseh vrst zavarovalnih posrednikov. Drugič, taka razlaga ne bi omogočala zagotavljanja visoke ravni varstva potrošnikov na zavarovalniškem trgu, to je zavarovalcev. Ni namreč mogoče šteti, da imajo uslužbenci zavarovalnice, ki se v tej zavarovalnici ukvarjajo s prodajo zavarovalniških storitev, v vsakem posameznem primeru ustrezno znanje in sposobnosti, potrebne za opravljanje zavarovalnega posredovanja, in da tako lahko zagotavljajo kakovost takega posredovanja. Prav tako ni mogoče predpostavljati, da lahko taki uslužbenci, ne da bi imeli to znanje in sposobnosti, svojim strankam ob sklenitvi, spremembi ali podaljšanju njihove zavarovalne pogodbe posredujejo informacije iz člena 12 Direktive 2002/92.

(Glej točke od 27 do 30.)
Uredbo št. 1931/2006 o pravilih za obmejni promet na zunanjih kopenskih mejah držav članic in spremembi določb Schengenske konvencije je treba razlagati tako, da mora imeti imetnik dovoljenja za obmejni promet, ki je bilo podeljeno na podlagi posebnih določb v zvezi z obmejnim prometom, uvedenih z navedeno uredbo, možnost, da se ob upoštevanju omejitev, določenih v tej uredbi, in dvostranskega sporazuma, sprejetega za uporabo te uredbe in sklenjenega med tretjo državo, katere državljan je, in sosednjo državo članico, prvič, po obmejnem območju prosto giblje tri mesece, če njegovo bivanje ni bilo prekinjeno, in drugič, da po vsaki prekinitvi bivanja ponovno uveljavlja pravico do trimesečnega bivanja.

Tako na podlagi besedila, kot smisla Uredbe št. 1931/2006 se namreč spodbuja samostojna razlaga te uredbe in ne razlaga ob upoštevanju schengenskega pravnega reda. Člen 5 te uredbe glede določitve najdaljšega dovoljenega trajanja bivanja napotuje na bilateralne sporazume, pri čemer je treba upoštevati trimesečno omejitev za „trajanje vsakega neprekinjenega bivanja“. S tem pojasnilom in besedilom tega pojasnila je časovna omejitev obmejnega prometa jasno ločena od „schengenske omejitve“, ki se nikakor ne nanaša na neprekinjeno bivanje. V zvezi s tem okoliščina, da je ta omejitev – kot v schengenskem pravnem redu – omejena na največ tri mesece, ne povzroča dvoma o posebnosti te omejitve v primerjavi s splošnimi pravili, ki veljajo za državljane tretjih držav, za katere se ne zahteva vizum, ker iz nobene določbe Uredbe št. 1931/2006 ne izhaja, da bi morali biti ti trije meseci vključeni v isto šestmesečno obdobje.

Zakonodajalec Unije pa je imel namen, da za obmejni promet določi pravila o odstopanju od Uredbe št. 562/2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja. Namen teh pravil je prebivalcem zadevnih obmejnih območij zaradi upoštevanja aktualnih ali zgodovinskih lokalnih razmer omogočiti, da iz legitimnih ekonomskih, socialnih, kulturnih ali družinskih razlogov preprosto, to pomeni brez pretiranih upravnih ovir, pogosto, pa tudi redno prehajajo zunanje kopenske meje Unije.

(Glej točke 23, 24, 26 in točko 1 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Uvrstitev blaga – Merila – Objektivne značilnosti in lastnosti proizvoda

2. Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Uvrstitev blaga – Merila – Objektivne značilnosti – Obseg – Namen proizvoda – Vključitev

3. Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Proizvod, ki vsebuje lizin sulfat in nečistoče iz proizvodnega postopka – Uvrstitev v tarifno številko 2309 kombinirane nomenklature

(Uredba Sveta št. 2658/87, Priloga I, postavka 2309)

4. Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Sladkor – Dodelitev proizvodnega nadomestila za nekatere proizvode, uporabljene v kemijski industriji – Proizvod, ki se ne uvršča v tarifno številko, navedeno v potrdilu o nadomestilu – Vračilo, ki ga zahtevajo nacionalni davčni organi za že prejeti neupravičeno izplačani znesek proizvodnih nadomestil – Zavrnitev s strani teh organov plačila predvidenih proizvodnih nadomestil – Kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj – Neobstoj

(Uredba Komisije št. 1265/2001)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 27.)

2. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 41.)

3. Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi je treba razlagati tako, da se proizvod, ki vsebuje lizin sulfat in nečistoče iz proizvodnega postopka, uvrsti v tarifno številko 2309 kot izdelek, ki se uporablja kot krma za živali.

(Glej točko 45 in točko 1 izreka.)

4. Načelo varstva legitimnih pričakovanj je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalni carinski organi, prvič, zahtevajo vračilo neupravičeno izplačanega zneska proizvodnih nadomestil za lizin sulfat, ki ga je proizvajalec že prejel, in drugič, zavrnejo plačilo nadaljnjih proizvodnih nadomestil za ta proizvod, za katero so se ti organi zavezali nasproti temu proizvajalcu.

Namreč, na načelo varstva legitimnih pričakovanj se ni mogoče sklicevati v zvezi z natančno določbo besedila prava Unije in ravnanje nacionalnega organa, pristojnega za izvajanje prava Unije, ki je s tem pravom v nasprotju, pri gospodarskem subjektu ne more ustvariti legitimnih pričakovanj, da bo upravičen do obravnavanja, ki je v nasprotju s pravom Unije.

Legitimno pričakovanje gospodarskega subjekta glede dodelitve proizvodnega nadomestila se lahko utemelji samo, če se njegov proizvod uvršča v tarifno številko oziroma poglavje kombinirane nomenklature, ki je navedeno v potrdilu o nadomestilu.

(Glej točke 52, 54 in 57 ter točko 2 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Pristojnost nacionalnega sodišča – Potrebnost vprašanja za predhodno odločanje in upoštevnost postavljenih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča

(člen 267 PDEU)

2. Omejevalni sporazumi – Prepoved – Neposredni učinek – Odškodninska pravica posameznikov – Podrobna pravila za izvrševanje – Uporaba nacionalnega prava – Pogoji – Spoštovanje načela enakovrednosti podrobnih pravil za izvrševanje pravice, ki jo daje pravo Unije, in podrobnih pravil za izvrševanje pravice, ki jo daje nacionalni pravni red – Spoštovanje načela učinkovitosti prava Unije

(člen 101(1) PDEU)

3. Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Vpogled osebe, ki je bila oškodovana z omejevalnim sporazumom in ki želi pridobiti odškodnino, v dokumente v spisu glede nacionalnega postopka v zvezi z uporabo člena 101 PDEU – Uporaba nacionalnega prava – Pogoji – Spoštovanje načela učinkovitosti – Obveznost tehtanja zadevnih interesov

(člen 101(1) PDEU; Uredba Sveta št. 1/2003)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 15 in 16.)

2. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 20 do 27.)

3. Pravo Unije, zlasti načelo učinkovitosti, nasprotuje določbi nacionalnega prava, v skladu s katero je vpogled tretjih oseb, ki niso stranke nacionalnega postopka v zvezi z uporabo člena 101 PDEU in ki nameravajo vložiti odškodninske tožbe zoper udeležence omejevalnega sporazuma, v dokumente v spisu v zvezi s tem postopkom, vključno z dokumenti, predloženimi v okviru programa prizanesljivosti, pogojen izključno s soglasjem vseh strank navedenega postopka, ne da bi imela nacionalna sodišča kakršno koli možnost tehtanja zadevnih interesov.

V okviru izvajanja njihove pristojnosti za namene določitve in uporabe nacionalnih pravil glede pravice oseb, ki menijo, da so oškodovane zaradi omejevalnega sporazuma, do vpogleda v dokumente v zvezi z nacionalnimi postopki glede tega omejevalnega sporazuma je namreč nujno, da lahko nacionalna sodišča od primera do primera tehtajo interes vložnika zahteve za vpogled v te dokumente zaradi priprave njegove odškodninske tožbe ob upoštevanju zlasti drugih možnosti, ki jih ima morebiti na voljo, in resnično škodljive posledice, do katerih tak vpogled lahko vodi, glede na javne interese ali legitimne interese drugih oseb, vključno z javnim interesom za učinkovitost nacionalnega programa prizanesljivosti.

(Glej točke 30, 34, od 44 do 46 in 49 ter izrek.)
Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi federalne enote države članice, ki vsakega delodajalca s sedežem poslovanja na ozemlju te enote zavezuje, da pogodbe o zaposlitvi s čezmejnim elementom sestavi izključno v uradnem jeziku te federalne enote, sicer so te pogodbe nične, kar po uradni dolžnosti ugotovi sodišče.

Take ureditve namreč ni mogoče šteti za sorazmerno, saj presega to, kar je nujno potrebno za uresničitev legitimnih ciljev kot so, najprej, promoviranje in spodbujanje uporabe enega od uradnih jezikov zadevne države članice, dalje, zagotavljanje varstva delavcev, tako da se jim omogoči, da se z dokumenti o delovnem razmerju seznanijo v svojem jeziku ter da so deležni učinkovitega varstva institucij, ki zastopajo delavce, in upravnih in sodnih organov, ki presojajo o teh dokumentih, in nazadnje, cilj zagotovitve učinkovitosti pregledov in nadzora delovne inšpekcije.

(Glej točke 24, 33 in 34 ter izrek.)
Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da je mogoče za sporazume, s katerimi se družbe za avtomobilska zavarovanja bodisi z avtomobilskimi trgovci, ki delujejo kot avtomehanične delavnice, bodisi z združenjem, ki zastopa te trgovce, dvostransko dogovorijo o urni postavki, ki jo zavarovalna družba plača za popravilo vozil, ki so zavarovana pri njej, pri čemer je določeno, da je ta postavka odvisna med drugim od števila in deleža zavarovanj, ki jih je trgovec prodal kot zastopnik te družbe, šteti, da imajo omejevanje konkurence za „cilj“ v smislu te določbe, če je po posamični in konkretni preučitvi vsebine in cilja teh sporazumov ter iz gospodarskega in pravnega okvira, v katerega so umeščeni, razvidno, da so že po naravi škodljivi za dobro delovanje običajne konkurence na enem od dveh zadevnih trgov.

(Glej točko 51 in izrek.)
Za postopke odvzetja zdravila v obliki tekočine iz originalnih ampul, ki so bile dane na trg v Uniji in za katere je bilo pridobljeno dovoljenje za promet (DP), ki ga je izdala Skupnost, na podlagi člena 3(1) Uredbe (ES) št. 726/2004 o postopkih Skupnosti za pridobitev dovoljenja za promet in nadzor zdravil za humano in veterinarsko uporabo ter o ustanovitvi Evropske agencije za zdravila, kot zdravila, izdelanega po enem od biotehnoloških postopkov, navedenih v točki 1 Priloge k tej uredbi, in prenos tega zdravila v za uporabo pripravljene injekcije brez uporabe biotehnoloških postopkov, navedenih v točki 1 navedene priloge, – če ne spreminja zadevnega zdravila in se izvaja zgolj na podlagi posameznega recepta, ki predpisuje tak postopek, kar mora preveriti predložitveno sodišče – ni treba pridobiti dovoljenja za promet na podlagi člena 3(1) te uredbe, se pa za tako dejavnost vsekakor uporabljajo določbe Direktive 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/84.

Ti postopki namreč ustrezajo procesu, ki bi ga lahko izvajali na svojo odgovornost zdravniki, ki predpisujejo zdravila, ali celo lekarne same v svojih laboratorijih ali bolnišnicah, in se izvedejo po tem, ko so zdravila, za katera je pridobljeno DP, dana na trg.

Glede uporabe Direktive 2001/83 ni mogoče izključiti, da je njen člen 5(1), ki za zadovoljevanje posebnih potreb s področja uporabe te direktive izvzema zdravila, ki se izdajajo v odgovor na prostovoljno naročilo v dobri veri, so pripravljena v skladu s specifikacijami pooblaščenega zdravstvenega delavca in jih bodo njegovi posamezni bolniki uporabljali na njegovo neposredno osebno odgovornost, mogoče uporabiti glede dajanja na razpolago dovoljenega zdravila za terapevtske indikacije zunaj DP, kadar je taka priprava izvedena v skladu z navodili pooblaščenega zdravnika in je namenjena njegovim posameznim bolnikom na podlagi njegove neposredne osebne odgovornosti. Navedeni postopki odvzetja zdravila v obliki tekočine so vsekakor še naprej urejeni v členu 40(2) Direktive 2001/83.

(Glej točke od 40 do 43, 45, 48, 51 in 54 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Davčna olajšava – Nacionalna zakonodaja, ki dopušča odbitek izgub, ki jih je utrpela odvisna družba rezidentka, vendar tega ne dopušča odvisnim družbam nerezidentkam – Dopustnost – Pogoji

(člena 49 PDEU in 54 PDEU)

Summary

Člena 49 PDEU in 54 PDEU v okoliščinah primera v postopku v glavni stvari ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki izključuje možnost, da matična družba, ki se združi s hčerinsko družbo, ki ima sedež v drugi državi članici in preneha opravljati svojo dejavnost, odbije svoj obdavčljivi dohodek zaradi izgub, ki so tej hčerinski družbi nastale v davčnih obdobjih pred združitvijo, zatorej ta nacionalna ureditev dovoljuje takšno možnost, kadar je združitev izvedena s hčerinsko družbo rezidentko. Vendar je takšna nacionalna ureditev nezdružljiva s pravom Unije, če matični družbi ne daje možnosti dokazati, da je njena hčerinska družba nerezidentka izčrpala možnosti uveljavljanja teh izgub in da ne obstaja možnost, da bi jih bodisi ona sama bodisi nekdo tretji lahko uveljavljal v državi rezidentstva iz naslova bodočih obdobij.

Možnost, ki jo daje pravo države članice matični družbi rezidentki, da upošteva izgube hčerinske družbe rezidentke, kadar se združi s hčerinsko družbo rezidentko, pomeni davčno ugodnost za matično družbo, če je matična družba rezidentka, katere odvisna družba ima sedež v drugi državi članici, z izključitvijo take ugodnosti ovirana pri izvrševanju svoje pravice do ustanavljanja s tem, da je ustanavljanje v drugi državi članici manj privlačno in je odvrnjena od ustanavljanja hčerinskih družb. Glede cilja zakonodaje sta objektivno primerljiva položaj matične družbe rezidentke, ki se želi združiti s hčerinsko družbo in matične družbe rezidentke, ki želi izvesti enako dejanje s hčerinsko družbo nerezidentko.

Vendar je različno obravnavanje upravičeno, po eni strani, če zasleduje legitimne cilje, ki so združljivi s Pogodbo, kot je nujnost, da se zagotovi ohranitev delitve davčne pristojnosti med državami članicami in zaradi omejevanja nevarnosti dvojnega uveljavljanja izgube kot tudi izogibanja davkom.

Takšna zakonodaja, po drugi strani, prispeva k uresničitvi teh ciljev. Vendar presega, kar je nujno potrebno za dosego zasledovanih ciljev v položaju, v katerem je odvisna družba nerezidentka izčrpala možnosti, da upošteva izgube, ki obstajajo v državi članici rezidentstva.

V vsakem primeru, če na podlagi prava Unije matična družba, rezidentka v državi članici, lahko upošteva izgube hčerinske družbe nerezidentke pri združitvi, pravila za izračun izgub hčerinske družbe nerezidentke za namene njenega prevzema s strani matične družbe rezidentke ne smejo pomeniti neenakega obravnavanja v primerjavi s pravili za izračun, ki se uporabijo, če je bila ta združitev izvedena s hčerinsko družbo rezidentko.

(Glej točke 31, 32, 35, 40, 46, 49, 56, 61 in točki 1 in 2 izreka.)
—

čeprav so ti naročniki na ciljnem ozemlju navedenega prizemnega televizijskega radiodifuznega oddajanja in lahko to oddajanje zakonito sprejemajo po televizijskem sprejemniku. Dajanje del na voljo javnosti z retransmisijo prizemnega televizijskega radiodifuznega oddajanja po internetu se opravlja s posebnim tehničnim sredstvom, ki je drugačno od sredstva prvotne priobčitve. Zato ga je treba šteti za „priobčitev“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29. Ni mogoče šteti, da je taka retransmisija zgolj tehnično sredstvo za zagotovitev ali izboljšanje sprejemanja prvotnega oddajanja na območju, ki ga zajema. Zato jo morajo dovoliti avtorji del, ki so njen predmet, če so priobčena javnosti. V zvezi s tem pojem javnosti, na katero se sklicuje člen 3(1) Direktive 2001/29, zajema nedoločeno število morebitnih naslovnikov, pri tem pa mora biti število oseb dovolj veliko. Natančneje, pri zadnjem merilu je treba upoštevati kumulativni učinek dajanja del na voljo potencialnim naslovnikom. V zvezi s tem ni upoštevno vprašanje, ali imajo potencialni naslovniki do priobčenih del dostop po individualni povezavi. Ta tehnika namreč ne preprečuje tega, da bi lahko imelo veliko oseb hkrati dostop do istega dela. Poleg tega pogoj „nove javnosti“ ni upošteven v primeru vzporednega dajanja del, vključenih v prizemno radiodifuzno oddajanje, na voljo po internetu. V tem primeru morajo namreč vsako od teh oddajanj posamično in ločeno dovoliti zadevni avtorji, saj vsako od teh oddajanj poteka pod posebnimi tehničnimi pogoji in z drugačnim sredstvom za oddajanje zaščitenih del ter je namenjeno neki javnosti. Na to razlago člena 3(1) Direktive 2001/29 ne vpliva niti to, da se taka retransmisija financira z oglasi in je tako pridobitna, niti to, da jo opravlja subjekt, ki neposredno konkurira prvotnemu izdajatelju. Pridobitnost namreč ni odločilni pogoj za to, da se retransmisija šteje za „priobčitev“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.
Člen 23(3) in (4) Direktive 2005/85 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica v prednostnem ali pospešenem postopku obravnava, ob spoštovanju temeljnih načel in jamstev iz poglavja II te direktive, nekatere vrste prošenj za azil, ki so določene na podlagi merila državljanstva ali izvorne države prosilca.

Države članice imajo namreč diskrecijsko pravico pri izvajanju določb Direktive 2005/85, ob upoštevanju posebnosti nacionalnega prava, tudi pri izvajanju postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca. Prvič, v skladu s členom 23(3) te direktive lahko države članice prednostno ali pospešeno obravnavajo vsako prošnjo, vključno s prošnjami, pri katerih obstaja velika verjetnost, da so utemeljene, in vključno s prošnjami prosilcev s posebnimi potrebami. Drugič, države članice lahko na podlagi člena 23(4) te direktive uporabijo prednostni ali pospešeni postopek na podlagi enega od petnajstih posebnih razlogov, ki utemeljujejo uvedbo takega postopka. Iz tega izhaja, da je seznam prošenj, ki so lahko predmet prednostnega ali pospešenega obravnavanja, eksemplifikativen, in ne izčrpen in da se lahko države članice odločijo, da bodo prednostno ali pospešeno obravnavale prošnje, ki ne sodijo v nobeno od kategorij, naštetih v tem odstavku 4, pod pogojem, da je zagotovljeno spoštovanje temeljnih načel in jamstev iz poglavja II te direktive.

Glede načela prepovedi diskriminacije je treba ugotoviti, da imata na področju azila in zlasti v okviru sistema, ki ga uvaja Direktiva 2005/85, izvorna država in državljanstvo prosilca odločilno vlogo. Iz člena 8(2)(b) te direktive namreč izhaja, da izvorna država prosilca vpliva na odločbo organa za presojo, glede na to da se je ta organ dolžan poučiti o splošnem položaju v tej državi, da bi lahko ugotovil obstoj ali neobstoj nevarnosti za prosilca za azil in, odvisno od primera, potrebo po mednarodni zaščiti takega prosilca.

Vendar – da bi se izognili diskriminaciji med prosilci za azil iz tretjih držav, katerih prošnje so predmet prednostnega postopka obravnavanja, in prošnjami državljanov tretjih držav, katerih prošnje se obravnavajo po običajnem postopku – ta prednostni postopek prosilcem iz prve kategorije ne sme odvzeti jamstev, ki so zagotovljena v členu 23 Direktive 2005/85 in se uporabljajo za vse vrste postopkov.

(Glej točke 63, 64, 67, od 69 do 71, 73, 74 in 77 ter točko 1 izreka.)
Kadar več javnih organov, ki nastopajo kot naročniki, skupaj ustanovi subjekt, zadolžen za izvajanje njihovih nalog javne službe, ali kadar javni organ pridobi delež v takem subjektu, je pogoj – ki ga določa sodna praksa Sodišča, da morajo ti organi, da jim ne bi bilo treba izvesti postopka oddaje za javno naročilo v skladu s pogoji prava Unije, skupaj izvajati podoben nadzor, kot ga izvajajo nad svojimi službami – izpolnjen, če je vsak od teh organov udeležen v kapitalu in upravnih organih navedenega subjekta.

Podoben nadzor namreč obstaja, če naročnik izvaja nad zadevnim subjektom nadzor, ki mu omogoča, da vpliva na njegove odločitve. Podana mora biti možnost odločilnega vpliva na strateške cilje in na pomembne odločitve tega subjekta. Povedano drugače, naročnik mora imeti možnost izvajati strukturni in funkcionalni nadzor nad tem subjektom. Ta nadzor mora tudi biti učinkovit. Če je subjekt v lasti več javnih organov, lahko ti organi v skladu s sodno prakso izvajajo podoben nadzor skupaj, ne da bi bilo potrebno, da vsak izmed njih izvaja nadzor posamično. Iz tega je razvidno, da če javni organ postane manjšinski družbenik delniške družbe, ki ima 100-odstotni javni kapital, da bi se ji oddalo opravljanje storitve javne službe, je mogoče nadzor, ki ga javni organi, družbeniki te družbe, izvajajo nad njo, opredeliti za podobnega tistemu, ki ga izvajajo nad svojimi službami, kadar ga ti organi izvajajo skupaj. Čeprav v okoliščinah, kadar javni organi uporabijo skupen subjekt za namen opravljanja skupne javne službe, vsekakor ni nujno, da ima vsak od teh organov možnost posamično opravljati nadzor nad to družbo, pa nadzor nad tem subjektom ni izključna možnost javnega organa, ki ima večinski delež v kapitalu zadevne družbe, saj bi se s tem izgubil pomen skupne kontrole. Položaj naročnika, ki nima niti najmanjše možnosti sodelovanja pri nadzoru izbranega subjekta v skupni lasti, bi namreč pomenil možnost, da se obide uporaba pravil prava Unije na področju javnih naročil ali koncesij za storitve, saj naročniku zaradi zgolj formalne udeležbe v takem subjektu ali skupnem organu, ki ga upravlja, ne bi bilo treba izvesti postopka javnega razpisa v skladu s pravili Unije, čeprav sploh ne bi sodeloval pri izvajanju podobnega nadzora nad tem subjektom.

(Glej točke od 27 do 31, 33 in izrek.)