ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SL Uradni list Evropske unije C 161/13

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia de Cartagena (Španija) 3. marca 2017 – Bankia S.A./Juan Carlos Marí Merino, Juan Pérez Gavilán in María Concepción Marí Merino

(Zadeva C-109/17)

(2017/C 161/16)

Jezik postopka: španščina

Predložitveno sodišče

Juzgado de Primera Instancia de Cartagena

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Bankia S.A.

Tožene stranke: Juan Carlos Marí Merino, Juan Pérez Gavilán in María Concepción Marí Merino

Vprašanja za predhodno odločanje

1. Ali je treba Direktivo 2005/29 (1) razlagati tako, da zaradi oteževanja ali onemogočanja sodnega nadzora pri pogodbah in aktih, ki bi lahko vključevali nepoštene poslovne prakse, nacionalna zakonodaja, kot so v Španiji veljavni predpisi o izvršbah na podlagi hipoteke – člen 695 in naslednji v povezavi s členom 552(1) Ley 1/2000, de 7 de enero, de Enjuiciamiento Civil (zakon 1/2000 z dne 7. januarja 2000 o civilnopravnem postopku, v nadaljevanju: LEC) –, v katerih ni predviden nadzor, niti po uradni dolžnosti niti na zahtevo stranke, nepoštenih poslovnih praks vključno na zahtevo stranke, nasprotuje členu 11 te direktive?

2. Ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da nacionalna zakonodaja, kot so španski predpisi, ki ne zagotavljajo dejanskega spoštovanja kodeksa ravnanja, če se upnik odloči, da ga ne uporabi, in sicer člena 5 in 6 v povezavi s členom 15 Real-Decreto Ley 6/2012, de 9 de marzo (kraljevi zakonodajni odlok št. 6/2012 z dne 9. marca 2012), nasprotuje členu 11 te direktive?

3. Ali je treba člen 11 Direktive 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje španski nacionalni zakonodaji, ki potrošniku ne omogoča, da bi med postopkom izvršbe na podlagi hipoteke pozval k spoštovanju kodeksa ravnanja, natančneje v zvezi z odstopom od pogodbe in prenehanjem dolga – odstavek 3 Anexo del Real-Decreto Ley 6/2012, de 9 de marzo, Código de Buenas Prácticas (aneks h kraljevemu zakonodajnemu odloku št. 6/2012 z dne 9. marca 2012, kodeks dobrih praks)?

(1) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 149, str. 22).
(b)

Ali je storitev izvajalca, ki je v tem, da za upravičenca izvede druga dela, ki nikakor niso povezana s predmetom financiranja in na podlagi katerih je oproščen obveznosti plačila pogodbene kazni (datio in solutum), prejemek v smislu pravila št. 2 Uredbe Komisije (ES) št. 448/2004 z dne 10. marca 2004 o spremembi Uredbe (ES) št. 1685/2000 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1260/1999 glede upravičenosti izdatkov za aktivnosti, ki se sofinancirajo iz strukturnih skladov, in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1145/2003?
SL Uradni list Evropske unije C 144/32

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Monomeles Protodikeio Athinon (Grčija) 7. marca 2017 – O.L./P.Q.

(Zadeva C-111/17)

(2017/C 144/42)

Jezik postopka: grščina

Predložitveno sodišče

Monomeles Protodikeio Athinon

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: O.L.

Tožena stranka: P.Q.

Vprašanje za predhodno odločanje

Kako je treba razlagati pojem „običajno prebivališče“ v smislu člena 11(1) Uredbe (ES) št. 2201/2003 „o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo“ v primeru dojenčka, ki je iz nepredvidljivih razlogov ali zaradi višje sile rojen v drugem kraju, kot sta ga njegova starša, ki v zvezi z njim skupaj izvršujeta starševsko odgovornost, zanj predvidela kot kraj običajnega prebivališča, in ki ga je odtlej eden od staršev nezakonito zadrževal v državi, kjer je bil rojen, ali je bil odpeljan v tretjo državo[?] Natančneje, ali je fizična prisotnost v vseh primerih nujen in očiten pogoj za ugotovitev običajnega prebivališča osebe, zlasti novorojenca?
2.

Ali bi se položaj, kot je predviden v členu 96(2) kraljeve zakonske uredbe 5/2015 z dne 30. oktobra o potrditvi prečiščene različice zakona o temeljni pravni ureditvi statusa javnih uslužbencev, v katerem to, da se disciplinski ukrep odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas v javni upravi, razglasi za nezakonit, vedno povzroči, da se delavec vrne na delovno mesto, če pa je delavec zaposlen za nedoločen čas, a ne za stalno (indefinido no fijo) – ali za določen čas – in opravlja enake naloge kot delavec, zaposlen za nedoločen čas, pa je predvidena možnost, da se delavca ne vzame nazaj na delovno mesto, temveč se mu izplača odpravnina, štel za diskriminatoren v skladu z določbo 4, točka 1, Direktive Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP?
SL Uradni list Evropske unije C 129/10

Tožba, vložena 22. februarja 2017 – Evropska komisija/Helenska republika

(Zadeva C-93/17)

(2017/C 129/12)

Jezik postopka: grščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: A. Bouchagiar in B. Stromsky)

Tožena stranka: Helenska republika

Predlogi tožeče stranke

— ugotovi naj se, da Helenska republika s tem, da ni sprejela ukrepov za izvršitev sodbe Sodišča z dne 28. junija 2012 v zadevi C-485/10 Komisija/Grčija, EU:C:2012:395, ni izpolnila obveznosti iz navedene sodbe in iz člena 260(1) PDEU;

— Helenski republiki naj se naloži, da Komisiji na račun „Lastna sredstva Evropske unije“ plača denarno kazen v višini 34 974 EUR za vsak dan zamude pri izvršitvi sodbe Sodišča z dne 28. junija 2012 v zadevi C-485/10 za obdobje od dneva razglasitve sodbe v tej zadevi do dneva izvršitve sodbe z dne 28. junija 2012;

— Helenski republiki naj se naloži, da Komisiji na račun „Lastna sredstva Evropske unije“ plača pavšalni znesek, ki se določi na podlagi dnevne vsote v višini 3 929 EUR, pomnožene s številom dni, ki bodo pretekli od dneva razglasitve sodbe z dne 28. junija 2012 do dneva, ko bo kršitev odpravljena, če pa ne bo odpravljena, do dneva razglasitve sodbe v tej zadevi;

— Helenski republiki naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Evropska komisija je 2. julija 2008 sprejela odločbo o ukrepih C 16/04 (ex NN 20/04, CP 71/02 in CP 133/05) Grčije za Hellenic Shipyards (2009/610/ES). V tej odločbi je Komisija štela, da nekatere državne pomoči v korist podjetja Hellenic Shipyards niso združljive z notranjim trgom, in odredila njihovo vračilo, skupaj z obrestmi, izračunanimi do celotnega vračila državnih pomoči.

Komisija je 8. oktobra 2010 pri Sodišču vložila tožbo zaradi kršitve člena 108(2) PDEU (zadeva C-485/10). Sodišče je 28. junija 2012 razglasilo, da Helenska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za izvršitev Odločbe Komisije, in ker Komisiji v predpisanem roku ni predložila podatkov naštetih v členu 19 te odločbe, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 3, 5, 6, 8, 9 in od 11 do 19 zadevne odločbe.

Helenska republika je s tem, da ni sprejela ukrepov za izvršitev sodbe Sodišča z dne 28. junija 2012, kršila obveznosti, ki izhajajo iz navedene sodbe in iz člena 260(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije.
11.

Ali je treba v skladu s členom 25(1) Uredbe 1215/2012 (na podlagi člena 5(1) iste uredbe) tožbo vložiti pri belgijskih sodiščih, konkretno pri sodišču v Kortrijku, ker je v točki 20 splošnih pogojev, ki so veljali za vse prodaje tožene stranke tožeči stranki, pisno in v celoti v skladu z belgijsko zakonodajo določen dogovor o pristojnosti, v skladu s katerim „any dispute of any nature whatsoever shall be the exclusive jurisdiction of the courts of Kortrijk“ [o vseh sporih kakršne koli narave bodo odločala izključno sodišča v Kortrijku]?
—

ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da je ohranila določbe, v skladu s katerimi se na področju ocenjevanje prihodkov od nepremičnin, oddanih v najem ali ne, od fizičnih oseb, ki tega ne opravljajo v okviru poklicne dejavnosti, ali od pravnih oseb, ki jih dajejo na voljo fizičnim osebam v zasebne namene, obdavčljiva osnova izračuna na podlagi katastrske vrednosti, kar zadeva nepremičnine na nacionalnem ozemlju, in na podlagi dejanske najemne vrednosti, kar zadeva nepremičnine v tujini, ni izpolnila obveznosti iz člena 63 Pogodbe o delovanju Evropske unije in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, in
2.

Ali je treba opredelitev pojma „zbirka“ v členu 2(c) Direktive o varstvu podatkov ob upoštevanju uvodnih izjav 26 in 27 navedene direktive razlagati tako, da skupek osebnih podatkov, ki se v okviru zgoraj opisane dejavnosti oznanjanja od vrat do vrat ne zbirajo avtomatsko (ime in naslov ter drugi možni podatki in značilnosti, ki zadevajo osebo), a) ne pomeni take zbirke zato, ker v smislu opredelitev v finskem zakonu o varstvu osebnih podatkov izrecno ne gre za specifične kartoteke ali sezname ali podobne sisteme razvrščanja, namenjene iskanju, ali b) pomeni tako zbirko zato, ker je na podlagi podatkov ob upoštevanju njihovega namena dejansko enostavno in brez nesorazmernih stroškov mogoče pridobiti informacije, potrebne za poznejšo uporabo, kakor je to določeno v finskem zakonu o varstvu osebnih podatkov?
5.

Francoska vlada v okviru edinega tožbenega razloga meni, da je štiri izpodbijane akte treba razglasiti za nične, ker so v nasprotju s protokolom št. 6 k PEU in PDEU in protokolom št. 3 k Pogodbi ESAE, ki se nanašata na določitev sedežev institucij ter nekaterih organov, uradov, agencij in služb Evropske unije.
2.

S to pritožbo se želi dokazati, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da se razlogi za zavrnitev, ki so določeni v členu 8(1)(b) in (5) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 (1) z dne 26. februarja 2009 pred spremembo (v nadaljevanju: Uredba o znamki Skupnosti), ne uporabijo za izpodbijano znamko. Splošno sodišče naj bi zlasti očitno izkrivilo dejstva in dokaze, ki so mu bili predloženi, ko je presojalo podobnost med spornimi znaki, in je posledično napačno uporabilo člen 8(1)(b) in (5) Uredbe o znamki Skupnosti, prav tako pa izpodbijane sodbe ni obrazložilo
I.

Ali člen 43, v povezavi s členom 48 ES (sedaj člen 49 v povezavi s členom 54 PDEU) nasprotuje nacionalni davčni zakonodaji, kakšna je v postopku v glavni stvari, po kateri matična družba nerezidentka, ki se v koncernu, ki je dejaven v državi njenega sedeža, trajno izčleni kot holdinška družba, ni upravičena do oprostitve plačila davka na dohodek iz kapitala na razdelitev dobička, če so v njej udeležene osebe, ki ne bi bile upravičene do povračila ali oprostitve, če so dohodke dosegle neposredno in (1) za vključitev matične družbe nerezidentke niso podani gospodarski ali drugi upoštevni razlogi ali (2) matična družba nerezidentka ne dosega več kot 10 % skupnih bruto prihodkov zadevnega gospodarskega leta iz naslova opravljanja lastne gospodarske dejavnosti (kar med drugim ni podano, če tuja družba svoje bruto prihodke dosega z upravljanjem premoženja) ali (3) matična družba nerezidentka v gospodarskem prometu ni udeležena s primerno opremljenim podjetjem glede na njen poslovni cilj, medtem ko so holdinške družbe rezidentke oproščene plačila davka na dohodek iz kapitala, ne glede na to, ali so navedeni pogoji izpolnjeni?
5.

Ali je v skladu s členom 4 Direktive 2011/95 v povezavi z njeno uvodno izjavo 36 in s členom 31(1) Direktive 2013/32 v državi članici dopustna nacionalna sodna praksa, v skladu s katero: (a) je pristojni organ dolžan obravnavati prošnje za mednarodno zaščito članov iste družine v skupnem postopku, če so te prošnje obrazložene z enakimi dejstvi, in sicer s trditvijo, da je samo eden od družinskih članov begunec; (b) je pristojni organ dolžan prekiniti postopek, v katerem se obravnavajo prošnje za mednarodno zaščito družinskih članov, ki osebno ne izpolnjujejo pogojev za tako zaščito, dokler ni končan postopek, v katerem se obravnava prošnja družinskega člana, ki je obrazložena s tem, da je zadevna oseba begunec v smislu člena 1, oddelek A, Ženevske konvencije o statusu beguncev; ali je ta sodna praksa dopustna tudi z vidika premislekov v zvezi s koristmi otroka, ohranjanjem enotnosti družine in spoštovanjem pravice do zasebnega in družinskega življenja ter pravico ostati v državi članici do obravnavanja prošnje, in sicer na podlagi členov 7, 18 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, uvodnih izjav 12 in 60 ter člena 9 Direktive 2013/32, uvodnih izjav 16, 18 in 36 ter člena 23 Direktive 2011/95 ter uvodnih izjav 9, 11 in 35 ter členov 6 in 12 Direktive 2013/33/EU (3) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito?
—

Da bi spadali na področje uporabe člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 50(1) Uredbe št. 2868/95, bi morali biti dejstva in dokazi, ki so bili prvič navedeni pred odborom za pritožbe, navedeni dopolnilno ali dodatno k dejstvom in dokumentom, ki so bili v povezavi z istimi pogoji že navedeni.
1.

Prvi pritožbeni razlog: kršitev členov 31 in 32 Direktive 2001/83/ES V tej zvezi se uveljavlja, da izpodbijani izvedbeni sklep temelji na formalno nezakonito uvedenem in izvedenem postopku. Pritožnika dalje trdita, da je bil postopek, v nasprotju s členom 31(1), prvi stavek, Direktive 2001/83/ES (1), uveden šele po zavrnitvi ponovne izdaje dovoljenja za promet z zdravilom, ne pa pred tem. Ker ni aktualnih poročil o varnostnih tveganjih, tudi ni bilo posebnega interesa Unije. Dalje, imenovanje člana Committee for Medicinal Products for Human Use (CHMP) kot glavnega poročevalca iz države članice naj bi temeljila na kršitvi temeljnega načela vestne in nepristranske obravnave, v skladu s členom 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. V vsakem primeru naj bi šlo za objektivno in subjektivno pristranskost, če v času, ko se postopek začne, še obstaja spor na nacionalni ravni med državo članico, ki določi glavnega poročevalca, in imetnikom dovoljenja za promet z zdravilom, zaradi zavrnitve ponovne izdaje dovoljenja za promet z zdravilom. Pritožnika nazadnje očitata kršitev pravice do izjave, ker prvi pritožnik v postopku pri CHMP ni imel priložnosti podati izjave glede vsebine spremembe dovoljenja za dajanje v promet.
SL Uradni list Evropske unije C 70/11

Tožba, vložena 23. decembra 2016 – Evropska komisija/Zvezna republika Nemčija

(Zadeva C-668/16)

(2017/C 070/18)

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopniki: C. Hermes, A. C. Becker, D. Kukovec, agenti)

Tožena stranka: Zvezna republika Nemčija

Predlog tožeče stranke

Tožeča stranka Sodišču predlaga, naj ugotovi, da:

Zvezna Republika Nemčija s tem, da

— ni sprejela ukrepov, potrebnih za ponovno zagotovitev skladnost vozil tipov 246, 176 in 117 s homologiranimi tipi (člena 12 in 30 Okvirne direktive);

— ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvrševanje sankcij (člen 46 v povezavi s členoma 5 in 18 Okvirne direktive); in

— je 17. maja 2013 ugodila predlogu družbe Daimler AG za razširitev obstoječega tipa vozila 245G na vozila, za katera je bila predhodno že izdana druga homologacija in za katera se uporabljajo nove zahteve Direktive o klimatskih napravah, zaradi česar je prišlo do obida te direktive.

ni izpolnila svojih obveznosti iz Direktive 2006/40/ES (1) (Direktiva o klimatskih napravah) in Direktive 2007/46/ES (2) (Okvirna direktiva)

Zvezni Republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

V skladu s členom 12 in Prilogo X Okvirne direktive so države članice, v primeru neskladne proizvodnje, dolžne sprejeti ukrepe, potrebne za zagotovitev, da proizvedena vozila ustrezajo homologiranim tipom. Ravno tako je treba v skladu s členom 30 Okvirne direktive, pri odstopanju novih vozil od homologiranih tipov, sprejeti potrebne ukrepe za to, da se ponovno doseže usklajenost. Proizvodnja in že proizvedena nova vozila nekaterih tipov vozil družbe Daimler AG zaradi uporabe določenega hladilnega sredstva odstopajo od svojega homologiranega tipa. Nemški organi pa, v nasprotju s členoma 12 in 30 Okvirne direktive, niso prejeli ukrepov, potrebnih za ponovno doseganje skladnosti.

Poleg tega so nemški organi kršili člen 46 Okvirne direktive, saj zoper kršitev člena 5(1) in člena 18 Okvirne direktive s strani družbe Daimler AG, niso sprejeli potrebnih ukrepov.

Nazadnje, nemški organi so z razširitvijo starejšega tipa vozila na zgoraj navedene tipe vozil, na nezakonit način obšli Direktivo o klimatskih napravah.

(1) Direktiva 2006/40/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. maja 2006 o emisijah iz klimatskih naprav v motornih vozilih in spremembi Direktive Sveta 70/156/EGS

(UL L 161, 14.6.2006, str. 12).

(2) Direktiva 2007/46/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila (UL L 263, 9.10.2007, str. 1).
SL Uradni list Evropske unije C 38/17

Pritožba, ki jo je Evropska komisija vložila 25. novembra 2016 zoper sodbo Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 15. septembra 2016 v zadevi T-219/13, Ferracci/Komisija

(Zadeva C-624/16 P)

(2017/C 038/23)

Jezik postopka: italijanščina

Stranke

Pritožnica: Evropska komisija (zastopniki: P. Stancanelli, D. Grespan, F. Tomat, agenti)

Drugi stranki v postopku: Pietro Ferracci, Italijanska republika

Predlogi

— Izpodbijana sodba naj se razveljavi v delu, v katerem je z njo tožba razglašena za dopustno v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU;

— tožba naj se razglasi za nedopustno v smislu člena 263, četrti odstavek, drugi in zadnji del stavka, PDEU in naj se posledično zavrne v celoti;

— P. Ferracciju naj se naloži plačilo stroškov, nastalih Komisiji, tako v postopku pred Splošnim sodiščem kot tudi v tem postopku.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija se le z enim pritožbenim razlogom, ki ima tri dele, sklicuje na napačno razlago in uporabo člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ker je Splošno sodišče tožbo tožeče stranke na podlagi te določbe razglasilo za dopustno. Natančneje, Splošno sodišče je napačno uporabilo pravo, s tem da je izpodbijani akt štelo za regulatorni akt, ki se neposredno nanaša na tožečo stranko in ki v odnosu do nje ne potrebuje izvedbenih ukrepov.
1.

Prvi pritožbeni razlog se deli na štiri dele. S prvim delom Komisija meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi pravne narave „splošnih pravil“ za javne natečaje (UL EU 2014, C 60 A/1), glede na to, da so po mnenju Komisije navedena pravila določala nove in posebne obveznosti za potek postopka javnega natečaja, obveznosti, ki z izpodbijanimi razpisi niso bile spremenjene. Z drugim delom prvega pritožbenega razloga Komisija trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 7(1) Priloge III h Kadrovskim predpisom, ker naj EPSO ne bi imel zakonodajnih pooblastil za pripravo splošnih in abstraktnih predpisov o jezikovni ureditvi na natečajih, ki jih organizira. Po mnenju Komisije EPSO ima takšna pooblastila. Komisija v zvezi s tem še navaja kršitev obveznosti obrazložitve, ker v točki 57 izpodbijane sodbe, in fine, Splošno sodišče protislovno trdi, da ima EPSO vsekakor pristojnost za presojo potreb, tudi jezikovnih, posameznih institucij pri organizaciji različnih natečajev. S tretjim delom prvega pritožbenega razloga Komisija meni, da je Splošno sodišče napačno menilo, da so pravila zgolj akti namenjeni objavi meril za izbiro drugega jezika v postopkih natečaja, ki jih organizira EPSO, glede na to, da so ta pravila nasprotno zavezujoče določala merila za utemeljitev takšne izbire. S četrtim delom prvega pritožbenega razloga Komisija nazadnje trdi, da je Splošno sodišče napačno razložilo naravo in vsebino izpodbijanih natečajev, ker naj bi bili v zvezi z jezikovno ureditvijo natečaji vir novih in posebnih obveznosti, s čimer je tudi kršilo obveznost obrazložitve pri zavrnitvi ugovora nedopustnosti, ki ga je v zvezi s tem vložila Komisija; v tem smislu, so bili natečaji po mnenju Komisije akti, katerih vsebina je zgolj potrjevala vsebino tistega, kar je bilo določeno v splošnih pravilih.
SL Uradni list Evropske unije C 30/29

Pritožba, ki sta jo Arrow Group ApS in Arrow Generics Ltd vložili 24. novembra 2016 zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 8. septembra 2016 v zadevi T-467/13, Arrow Group ApS, Arrow Generics Ltd/Evropska komisija

(Zadeva C-601/16 P)

(2017/C 030/34)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnici: Arrow Group ApS, Arrow Generics Ltd (zastopniki: C. Firth, S. Kon, C. Humpe, Solicitors)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predlogi

Pritožnici Sodišču predlagata, naj:

— razveljavi sodbo Splošnega sodišča z dne 8. septembra 2016 v zadevi T-467/13 in/ali za nične razglasi člene 1, 2 in 3 sklepa Komisije C(2013) 3803 final z dne 19. junija 2013 v zadevi AT.39226-Lundbeck v delu, v katerem se nanašajo na družbo Arrow; ali

— podredno, razveljavi sodbo Splošnega sodišča z dne 8. septembra 2016 v zadevi T-467/13, zadevo pa vrne Splošnemu sodišču v ponovno presojanje; ali

— podpodredno, razveljavi sodbo Splošnega sodišča z dne 8. septembra 2016 v zadevi T-467/13 v delu, v katerem je bilo s sodbo potrjeno zmanjšanje globe, naložene družbi Arrow, v skladu s členom 2 sklepa Komisije C(2013) 3803 final v zvezi z dogovori med Združenim kraljestvom in Dansko, ali pa zmanjša znesek takšne globe; in

— Komisiji naloži plačilo stroškov družbe Arrow.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Prvi pritožbeni razlog: Splošno sodišče je napačno uporabilo zadevni test za potencialno konkurenco:

1. Splošno sodišče je dokazno breme preložilo na družbo Arrow in Komisijo oprostilo njene dolžnosti, da se predloži dokaz za obstoj potencialne konkurence.

2. Splošno sodišče je napačno ugotovilo obstoj potencialne konkurence na podlagi številnih domnev, ki nasprotujejo načelu, da potencialna konkurenca zahteva obstoj dejanske in konkretne možnosti vstopa na trg.

3. Splošno sodišče je pripisalo preveliko težo nameri družbe Lundbeck in napačno presodilo očitni pomen dejstev, ki so nastali po podpisu sporazumov.

4. Splošno sodišče ni upoštevalo pomena in učinkov sodbe Paroxetine, ki jo je izdalo angleško sodišče.

5. Splošno sodišče je izpeljalo obstoj potencialne konkurence iz dejstva, da je družba Arrow izvedla korake za pripravo vstopa na trg.

6. Splošno sodišče je napačno uporabilo domnevo, da so patenti družbe Lundbeck začasno neveljavni in niso kršeni.

Drugi pritožbeni razlog: Splošno sodišče je napačno ugotovilo, da je namen sporazumov o poravnavi patentov omejevanje konkurence:

1. Splošno sodišče ni upoštevalo dejstva, da sporazum, ki „zgolj lahko“ omejuje konkurenco, ni predmet kršitve.

2. Splošno sodišče je storilo napako s tem, ko je sporazume opredelilo kot sporazume o izključitvi trgov.

3. Splošno sodišče je napačno ugotovilo, da bi Komisija lahko dokazala protikonkurenčni namen, ne da bi bilo treba upoštevati položaj, ki naj bi bil sicer dosežen ob neobstoju sporazumov.

Tretji pritožbeni razlog: Splošno sodišče je napačno sledilo sklepanju Komisije, da je družba Arrow namenoma ali iz malomarnosti storila očitane kršitve in se ne bi smelo naložiti globe.