32

V teh okoliščinah je Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je – v zvezi s sodbo [z dne 27. februarja 2014, Pohotovosť (C‑470/12, EU:C:2014:101)] in ugotovitvami [Sodišča], navedenimi v točki 46 [te sodbe] – v nasprotju z načelom enakovrednosti prava Unije pravni predpis, ki v okviru enakovrednosti interesov, varovanih z zakonom, in varstva pravic potrošnikov pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji pravni osebi, katere dejavnost je kolektivno varstvo potrošnikov pred nepoštenimi pogodbenimi pogoji in katere namen je izpolnitev cilja iz člena 7(1) Direktive [93/13], kakor je bil prenesen s členom 53a(1) in (2) civilnega zakonika, ne dovoljuje, da brez soglasja potrošnika sodeluje kot druga stranka (intervenient) v sodnem postopku od njegovega začetka ter da v korist potrošnika učinkovito uporabi sredstvi intervencije in obrambe na sodiščih, da bi ga v okviru navedenega postopka zavarovala pred sistematično uporabo nepoštenih pogodbenih pogojev, medtem ko v drugem primeru dodatna stranka (intervenient), ki intervenira v sodnem postopku v podporo nasprotne stranke in ki ima interes za opredelitev materialnopravnih (premoženjskih) pravic iz postopka v glavni stvari, nasprotno kot združenje za varstvo potrošnikov za sodelovanje v sodnem postopku od njegovega začetka in za učinkovito uporabo sredstev obrambe in intervencije v postopku v korist nasprotne stranke, v podporo katere intervenira, sploh ne potrebuje njenega soglasja? 2. Ali je treba izraz ‚razumljiv‘ iz člena 4(2) Direktive 93/13, med drugim ob upoštevanju ugotovitev Sodišča v [sodbah z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282) in z dne 23. aprila 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262)], razlagati tako, da je mogoče za pogodbeni pogoj šteti, da je ‚nerazumljiv‘ – pravna posledica česar je, da je treba [po uradni dolžnosti] sodno preveriti njegovo nepoštenost – tudi kadar je pravni institut (sredstvo), ki ga ureja, sam po sebi zapleten, njegove pravne posledice pa težko predvidljive za povprečnega potrošnika in je za njegovo razumevanje običajno potrebna strokovna pravna pomoč, pri čemer stroški te pomoči niso sorazmerni z vrednostjo storitve, ki jo prejme potrošnik na podlagi pogodbe? 3. Ali – če bi sodišče odločalo o pravicah, izhajajočih iz pogodbe, sklenjene s potrošnikom, uveljavljanih v zvezi s potrošnikom kot toženo stranko, samo na podlagi izjav tožeče stranke, s plačilnim nalogom v okviru hitrega postopka, in v postopku nikakor ne uporabi določbe iz člena 172(9) zakonika o civilnem postopku, ki izključuje izdajo plačilnega naloga v primeru obstoja nepoštenih pogodbenih pogojev v pogodbi, sklenjeni s potrošnikom – ni v nasprotju s pravom Unije zakonodaja države članice, ki, ob upoštevanju kratkega roka za vložitev ugovora in morebitne neizsledljivosti ali nedelovanja potrošnika, združenju za varstvo potrošnikov, kvalificiranemu in pooblaščenemu za izpolnjevanje cilja iz člena 7(1) Direktive [93/13], kakor je bil prenesen s členom 53a(1) in (2) civilnega zakonika, ne omogoča, da učinkovito, brez soglasja potrošnika (brez izrecnega nesoglasja potrošnika), uporabi edino možnost za varstvo potrošnika, in sicer v obliki ugovora zoper plačilni nalog, če sodišče ne izpolnjuje obveznosti iz člena 172(9) zakonika o civilnem postopku? 4. Ali se lahko za odgovor na drugo in tretje vprašanje za pomembno šteje okoliščina, da potrošniku z zadevno pravno ureditvijo ni priznana pravica do obvezne pravne pomoči in da njegovo neznanje na zadevnem področju, in sicer zaradi nezastopanja, pomeni nezanemarljivo tveganje, da ne bo razbral nepoštenosti pogodbenih pogojev niti deloval tako, da bo v njegovo podporo v sodnem postopku mogoča intervencija združenja za varstvo potrošnikov, kvalificiranega in pooblaščenega za izpolnitev cilja iz člena 7(1) Direktive 93/13/EGS, kakor je bil prenesen s členom 53a(1) in (2) civilnega zakonika? 5. Ali ni v nasprotju s pravom Unije in zahtevo po presoji vseh okoliščin v smislu člena 4(1) Direktive 93/13/EGS zakonodaja, kakršna je zakonodaja o hitrem postopku, v katerem naj bi se izdal plačilni nalog (člen 172(1) in naslednji OSP (zakonik o civilnem postopku)), v skladu s katero je mogoče (1) prodajalcu ali ponudniku, z učinki sodbe, priznati pravico do denarne dajatve (2) v okviru hitrega postopka, (3) ki poteka pred upravnim uslužbencem sodišča, (4) samo na podlagi izjav prodajalca ali ponudnika, in to (5) brez pridobivanja dokazov ter v položaju, v katerem (6) potrošnika ne zastopa pravni strokovnjak (7) in njegove obrambe ne more izvesti učinkovito, brez njegovega soglasja, združenje za varstvo potrošnikov, kvalificirano in pooblaščeno za izpolnitev cilja iz člena 7(1) Direktive [93/13], kakor je bil prenesen s členom 53a(1) in (2) civilnega zakonika?“