ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Direktiva 2003/87 v skladu z njeno uvodno izjavo 5 prispeva k učinkovitejšemu izpolnjevanju obveznosti zmanjšanja antropogenih emisij toplogrednih plinov, ki so jih Evropska skupnost in njene države članice sprejele v skladu z Odločbo Sveta 2002/358/ES z dne 25. aprila 2002 o odobritvi Kjotskega protokola k Okvirni konvenciji Združenih narodov o spremembi podnebja v imenu Evropske skupnosti in skupnega izpolnjevanja iz njega izhajajočih obveznosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 42, str. 24), prek učinkovitega evropskega trga s pravicami do emisije toplogrednih plinov in ob čim manjšem zmanjšanju gospodarskega razvoja in zaposlovanja.
Dokler med potekom predhodne faze preiskave, ki se vodi v okviru postopka EU Pilot, obstaja tveganje, da bi se lahko spremenila narava postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, da bi se lahko spremenil njegov potek in da bi se lahko ogrozilo cilje tega postopka, je uporaba splošne domneve o zaupnosti dokumentov, ki si jih izmenjata Komisija in zadevna država članica, upravičena. To tveganje obstaja, dokler postopek EU Pilot ni zaključen in dokler možnost začetka formalnega postopka zaradi neizpolnitve obveznosti proti neki državi članici ni dokončno izključena. Komisiji lahko zato zavrnitev dostopa do dokumentov, ki se nanašajo na postopek EU Pilot, kadar se sklicuje na izjemo v zvezi s postopki preiskav iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, opre na splošno domnevo o zaupnosti, ki velja za nekatere vrste dokumentov, ne da bi opravila konkreten in posamičen preizkus zaprošenih dokumentov.

(Glej točki 45 in 51.)
Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da je načeloma mogoče šteti, da je podjetje odgovorno za usklajeno ravnanje zaradi ravnanj neodvisnega izvajalca, ki je zanj opravljal storitve, le če je izpolnjen eden od teh pogojev:

— izvajalec je v resnici deloval pod vodstvom in nadzorom zadevnega podjetja,

— to podjetje je vedelo za protikonkurenčne cilje, ki jim sledijo njegovi konkurenti in izvajalec, in je nameravalo k tem ciljem prispevati z lastnim ravnanjem, ali

— navedeno podjetje je lahko razumno predvidelo protikonkurenčna ravnanja njegovih konkurentov in izvajalca in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

Na prvem mestu, če namreč izvajalec opravlja odplačne storitve na nekem trgu neodvisno, ga je treba za uporabo pravil, katerih namen je sankcioniranje protikonkurenčnih ravnanj, šteti za podjetje, ločeno od podjetij, za katere opravlja storitve, in ravnanj takega izvajalca ni mogoče vnaprej pripisati tem podjetjem.

Na drugem mestu, v zvezi s prvim od teh pogojev je treba ugotoviti, da je podjetje lahko odgovorno za dejanja izvajalca, ki se predstavlja kot neodvisen, vendar je v resnici deloval pod vodstvom in nadzorom tega podjetja. Tak bi bil položaj v okoliščinah, v katerih bi imel zgolj malo samostojnosti in fleksibilnosti glede načina izvajanja dogovorjene dejavnosti, pri čemer bi se za njegovo domnevno neodvisnostjo skrivalo delovno razmerje Poleg tega bi bilo na to vodstvo ali ta nadzor mogoče sklepati na podlagi obstoja posebnih organizacijskih, gospodarskih in pravnih povezav med zadevnim izvajalcem in uporabnikom storitev, tako kot pri razmerjih med matičnimi in njihovimi hčerinskimi družbami

V zvezi z drugim od teh pogojev je treba ugotoviti, da je sicer izpolnjen, kadar je to podjetje prek svojega izvajalca nameravalo svojim konkurentom razkriti svoje poslovno občutljive informacije ali kadar je izrecno ali molče pristalo na to, da ta z njimi deli te poslovno občutljive informacije, ni pa izpolnjen, kadar je ta izvajalec, ne da bi obvestil navedeno podjetje uporabnika, uporabljal njegove poslovno občutljive informacije, da bi izvedel ponudbe navedenih konkurentov.

Nazadnje, v zvezi s tretjim pogojem je treba ugotoviti, da je mogoče usklajeno ravnanje temu podjetju uporabniku pripisati, tudi če je to lahko razumno predvidelo, da je izvajalec, ki ga je najelo, delil njegove poslovne občutljive informacije z njegovimi konkurenti in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

(Glej točke 25, 27, 30, 31 in 33 ter izrek.)
Zadeva C‑287/14

Eurospeed Ltd

proti

Szegedi Törvényszék

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gyulai törvényszék)

„Predhodno odločanje — Cestni promet — Uredba (ES) št. 561/2006 — Odgovornost voznika za kršitve obveznosti uporabe tahografa“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 9. junija 2016

Promet – Cestni promet – Socialna določba – Uredba št. 561/2006 – Nacionalna ureditev, ki določa, da za kršitve te uredbe, ki jih je storil voznik, ta odgovarja namesto ali poleg prevoznega podjetja, v katerem je zaposlen – Dopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta št. 561/2006)

Uredbo št. 561/2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta št. 3821/85 in št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe št. 3820/85 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da za kršitve te uredbe, ki jih je storil voznik, ta odgovarja namesto ali poleg prevoznega podjetja, v katerem je zaposlen.

Člen 19(2) te uredbe namreč določa, da država članica omogoči pristojnim organom, da naložijo kazen podjetju in/ali vozniku za kršitev te uredbe, ugotovljene na njenem ozemlju, za katero še ni bila naložena kazen. Zato iz besedila te določbe jasno izhaja, da Uredba št. 561/2006 določene obveznosti nalaga tako prevoznim podjetjem kot voznikom in tako prve kot druge šteje za odgovorne za kršitev njihovih obveznosti. Poleg tega je v skladu s členom 19(2), prvi stavek, te uredbe, ta možnost naložitve kazni za kršitve, določene v tej uredbi, razširjena na kršitve, ki so bile storjene zunaj ozemlja zadevne države članice.

Enake ugotovitve izhajajo tudi iz člena 10(3) te uredbe.

Nazadnje, ta uredba je med drugim res namenjena izboljšanju pogojev dela zaposlenih v sektorju cestnih prevozov, vendar pa ni mogoče iz ničesar sklepati, prvič, da je nameraval zakonodajalec Unije voznike oprostiti vsake odgovornosti za kršitve, ki jih storijo, zlasti če so izključno povezane z opravljanjem njihovega dela. Drugič, posledica obeh ciljev te uredbe – to je izboljšanje pogojev dela in varnosti v cestnem prometu – je obveznost, da se vozila, namenjena za prevoz, načeloma opremi s homologiranim tahografom, ki omogoča nadzor nad trajanjem vožnje in počitki voznikov. Če bi se to uredbo razlagalo tako, da nasprotuje možnosti kaznovanja voznikov za kršitve obveznosti iz te uredbe, pa bi to nasprotovalo zlasti uresničitvi cilja izboljšanja splošne varnosti v cestnem prometu.

(Glej točke od 31 do 33, od 37 do 39, 41 in izrek.)
Člen 198(2) Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se uporablja za dobavo palic iz naključne, grobe zlitine, pridobljene s taljenjem ostankov in različnih kovinskih predmetov, ki vsebujejo zlato, in iz drugih kovin, materialov in snovi, ter imajo čistino med 500 in 600 tisočink glede na posamezno palico.

To, kar povečuje tveganje za davčno goljufijo in posledično upravičuje uporabo mehanizma obrnjene davčne obveznosti za dobavo določenega blaga, med njimi zlata, je namreč njegova visoka tržna vrednost glede na njegovo velikost, ki omogoča preprost prevoz. Glede trgovine z zlatom in če ne gre za končni izdelek, kot je nakit, se vrednost zadevnega blaga določi na osnovi njegove čistine. Zato je tveganje za davčno goljufijo toliko večje zaradi njegove visoke čistine.

Iz tega sledi, da je glede na poglavitni cilj zakonodajalca Unije stopnja čistine zadevnega blaga odločilna za določitev, ali dobava zlatega materiala ali polizdelkov, ki ni končni izdelek, spada v člen 198(2) Direktive 2006/112 ali ne.

Poleg tega je treba ugotoviti, da bi sprejetje razlage člena 198(2) navedene direktive, da se ta določba, potem ko naj bi jo država članica že izvedla, vendarle ne bi uporabljala za palice s čistino 325 tisočink ali več, ogrozilo popolno uresničitev tega cilja boja proti davčnim utajam, ki mu posebej sledi zakonodajalec Unije ob upoštevanju posebnosti takih plemenitih kovin. Nasprotno, pravkar navedeno ne prejudicira vprašanja, ali se lahko za palice iz „odpadkov“ ali „rabljenega materiala“, če imajo čistino pod 325 tisočink, uporablja mehanizem obrnjene davčne obveznosti iz člena 199(1)(d) iste direktive, če je država članica ta mehanizem vzpostavila.

V zvezi s tem iz Direktive 2006/112 ni mogoče nikjer razbrati, da je mehanizem obrnjene davčne obveznosti iz njenega člena 199(1)(d) nujno izključuje mehanizem iz člena 198(2), ker je ta zadnjenavedena določba lahko v tem smislu zasnovana kot lex specialis, ki se nanaša na posebne izdelke, ki so zajeti z njenim besedilom.

(Glej točke 38, od 41 do 43, 45 in izrek.)
Člen 17(2)(a), prva alinea, Direktive 86/653 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih je treba razlagati tako, da je treba stranke, ki jih je trgovski zastopnik priskrbel v zvezi z izdelki, za katerih prodajo ga je pooblastil naročitelj, šteti za nove stranke v smislu te določbe, in to celo če te stranke že imajo poslovne stike s tem naročiteljem glede drugih izdelkov, če je bila za to, da je ta zastopnik prodal prve izdelke, potrebna vzpostavitev posebnega poslovnega stika, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Ob upoštevanju namena Direktive 86/653, in sicer med drugim varstvo trgovskega zastopnika v njegovem razmerju z naročiteljem, in tega, da je člen 17 te direktive v zvezi s tem odločilen, je besedilo odstavka 2 tega člena treba razlagati tako, da bo razlaga prispevala k temu varstvu trgovskih zastopnikov in da bodo pri njej torej v celoti upoštevane njegove zasluge pri uresničitvi poslov, za katere je pooblaščen. Pojma „nove stranke“ v smislu te določbe se torej ne sme razlagati ozko.

Zato je treba vprašanje, ali je stranka nova ali obstoječa v smislu člena 17(2) Direktive 86/653, presojati glede na izdelke, v zvezi s katerimi je naročitelj trgovskega zastopnika pooblastil za posredovanje in morebitno sklenitev prodaje ali nakupa.

Tako v položaju, v katerem je trgovski zastopnik v skladu s svojo agencijsko pogodbo pooblaščen za posredovanje pri prodaji dela naročiteljevih izdelkov, ne pa za vse izdelke, okoliščina, da je neka oseba že imela poslovne stike s tem naročiteljem glede drugih izdelkov, ne izključuje, da se jo šteje za novo stranko, ki jo je priskrbel ta trgovski zastopnik, če je temu zastopniku z lastnim trudom uspelo vzpostaviti poslovni stik med to osebo in navedenim naročiteljem v zvezi z izdelki, za trženje katerih je pooblaščen.

Poleg tega je dejstvo, da naročitelj trgovskemu zastopniku poveri trženje novih izdelkov pri strankah, s katerimi je že imel neke poslovne stike, lahko kazalec, da ti izdelki spadajo med druge izdelke, kot so tisti, ki so jih te stranke do tedaj kupovale, in da bo trženje navedenih novih izdelkov pri navedenih strankah od tega trgovskega zastopnika terjalo vzpostavitev posebnega poslovnega stika, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točke od 32 do 35, 39 in 43 ter izrek.)
Člena 47(2) in 48(3) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da lahko naročnik v okviru razpisne dokumentacije, ki se nanaša na postopek oddaje javnega naročila, ponudniku, ki se sklicuje na sposobnosti drugih izvajalcev, naloži, da s temi izvajalci pred oddajo navedenega naročila sklene partnersko pogodbo ali ustanovi družbo z neomejeno odgovornostjo.

V okviru preverjanja sposobnosti ponudnika za izvedbo zadevnega naročila, ki ga opravi naročnik, člena 47(2) in 48(3) Direktive 2004/18 ne omogočata niti domneve glede tega, ali ima tak ponudnik na voljo potrebna sredstva za izvedbo naročila, in še manj a priori izključitve nekaterih načinov dokazovanja. Iz tega je razvidno, da lahko ponudnik prosto izbere pravno naravo vezi, ki jih namerava vzpostaviti z drugimi subjekti, na katerih sposobnost za izvedbo zadevnega naročila se sklicuje, in način dokazovanja obstoja teh vezi. Poleg tega, ker člena 47(2) in 48(3) Direktive 2004/18 s tem, da izrecno določata, da je predložitev zagotovil o zavezah drugih izvajalcev, da bodo ponudniku dali na voljo potrebna sredstva za izvedbo naročila, zgolj primer sprejemljivega načina dokazovanja tega, da bo imel ponudnik ta sredstva dejansko na voljo, nikakor ne izključujeta, da lahko ponudnik drugače dokaže obstoj vezi, ki ga povezujejo z drugimi subjekti, na katerih sposobnost za dobro izvedbo naročila, za katero kandidira, se sklicuje.

(Glej točke od 26 do 29 in 34 ter izrek.)
1.

Republika Španija s tem, da za nobeno od zadevnih odlagališč, in sicer v Ortuelli (Nizozemska), v Baskiji, v Zuriti in Juan Grandu (Kanarski otoki), ni sprejela ustreznih ukrepov za to, da bi upravljavec sprejel načrt prilagoditve odlagališča in da bi se zagotovila celotna izvršitev tega načrta v skladu z zahtevami iz Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih, z izjemo tistih, navedenih v točki 1 Priloge I k tej direktivi, in sicer v osmih letih po datumu, določenem v njenem členu 18(1), ni izpolnila obveznosti, ki jih ima za vsako od navedenih odlagališč na podlagi člena 14(c) te direktive.
Pravo Unije je treba razlagati tako, da se za presojo, ali licenčna pogodba, katere predmet je dajanje – na voljo – strokovnega znanja, ki omogoča upravljanje spletnega mesta, prek katerega so bile opravljene interaktivne avdiovizualne storitve, in ki je bila sklenjena z družbo s sedežem v državi članici, ki ni tista, na ozemlju katere je imela sedež družba, ki je izdala to licenco, temelji na zlorabi prava, katere cilj je bil izkoristiti to, da je stopnja davka na dodano vrednost za te storitve v tej drugi državi članici nižja, dejstva, da je poslovodja in edini delničar zadnjenavedene družbe tisti, ki je ustvaril to strokovno znanje, da ista oseba vpliva ali določa smernice za razvoj in uporabo tega strokovnega znanja in opravljanje storitev, ki temeljijo na njem, da podizvajalci opravljajo finančne transakcije, zagotavljajo kadre in tehnična sredstva, ki so potrebni za opravljanje navedenih storitev, ter razlogi, ki naj bi vodili družbo, ki izda licenco, k dajanju zadevnega strokovnega znanja na voljo družbi s sedežem v tej drugi državi članici, namesto da bi ga uporabljala sama, sami po sebi očitno niso odločilni.

Predložitveno sodišče mora analizirati vse okoliščine postopka v glavni stvari, da bi ugotovilo, ali navedena pogodba pomeni povsem umetno konstrukcijo, ki prikriva dejstvo, da zadevne storitve dejansko ni opravila družba, ki je pridobila licenco, ampak jo je dejansko opravila družba, ki je izdala licenco, pri čemer mora raziskati zlasti, ali sedež gospodarske dejavnosti ali stalne poslovne enote družbe, ki je pridobila licenco, ni bil resničen oziroma ali ta družba, za opravljanje zadevne gospodarske dejavnosti, nima ustrezne strukture v smislu prostorov, osebja in tehničnih sredstev oziroma ali navedena družba te gospodarske dejavnosti ne opravlja v svojem imenu in na svoj račun v okviru lastne odgovornosti in lastnih tveganj.

(Glej točki 49 in 50 ter točko 1 izreka.)
Zato je treba za prispevke za dobavo električne energije in plina, ki so vključeni v računih, naslovljenih na institucije Unije, šteti, da so posredni davki iz člena 3, drugi odstavek, Protokola, čeprav v skladu z nacionalno zakonodajo, ki se uporabi, institucije Unije niso opredeljene kot zavezanci za te prispevke.

Iz besedila člena 3, drugi odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Evropske unije ne izhaja, da mora biti Unija z nacionalno zakonodajo določena kot zavezanec za plačilo posrednih davkov, da bi bila deležna imunitete iz te določbe. Ta določba namreč zahteva le, da so ti posredni davki vključeni v ceno nepremičnine ali premičnine in da te cene vključujejo tovrstne davke. Prav tako v besedilu člena 3, drugi odstavek, Protokola ni pogoja, da se zadevni posredni davek prevali na institucije Unije.

Za to, da je posredna dajatev, kot so prispevki za dobavo električne energije in plina, le plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Unije, morata biti izpolnjena dva pogoja. Prvi pogoj določa, da je treba te storitve opraviti ali jih je vsaj mogoče opraviti za tiste, ki morajo tako posredno dajatev plačati. Drugi pogoj določa, da je potrebna neposredna in sorazmerna vez med dejanskim stroškom te storitve in dajatvijo, ki jo prejemnik te storitve plačal. Ta dva pogoja sta kumulativna.

Glede tega velja, da če so prispevki, ki so jih plačale institucije Unije, namenjeni tudi plačevanju nalog javne službe, ki jih te institucije ne morejo koristiti, že na podlagi tega dejstva prvi pogoj, ni izpolnjen, kar zadeva drugi pogoj, pa ne obstaja neposredna in sorazmerna vez med zneskom spornih prispevkov in dejanskim stroškom javnih storitev, ki jih določa nacionalna zakonodaja, ki se uporabi. Poleg tega je treba neobstoj take vezi ugotoviti tudi glede nalog javne službe, ki jih institucije Unije lahko izkoristijo, če na podlagi zadevne nacionalne zakonodaje, ki se uporabi, ni mogoče določiti, v kolikšni meri so lahko te prejemniki zadevnih javnih storitev.

(Glej točke 66, 70, 71 in 73.)
Da bi se ugotovilo, ali bi lahko imel sistem rabatov, ki so določeni v pogodbah o razpošiljanju masovne pošte, sklenjenimi med podjetjem v prevladujočem položaju in strankami, za katerega so značilni:

— lestvica s stopnjami od 6 % do 16 %,

— pogojnost v tem smislu, da podjetje v prevladujočem položaju na koncu referenčnega obdobja opravi prilagoditve, če oddane količine pošiljk niso sovpadale s količinami, ocenjenimi na začetku, in

— retroaktivnost v tem smislu, da če je prag prvotno določenih pošiljk presežen, se stopnja rabata, sprejeta ob koncu leta, uporabi za vso pošto v upoštevnem obdobju in ne izključno za pošto, ki je presegla prvotno ocenjeni prag,

in ga izvaja podjetje s prevladujočim položajem, omejevalni učinek na trgu v nasprotju s členom 82 ES, je treba preučiti vse okoliščine zadeve, zlasti merila in pogoje za dodelitev rabatov, obseg prevladujočega položaja zadevnega podjetja in posebne konkurenčne okoliščine upoštevnega trga. Dejstvo, da navedeni sistem rabatov pokriva večino strank na trgu, je lahko koristen pokazatelj pomembnosti te prakse in njenega vpliva na trg, saj lahko poveča verjetnost protikonkurenčnega učinka izrinjenja.

V zvezi s tem, prvič, pogodbene obveznosti sopogodbenikov do podjetja s prevladujočim položajem in pritisk, ki se nanje izvaja, so lahko posebej močna, če rabat ni odvisen zgolj od povečanja nakupov proizvodov tega podjetja, ki so jih v upoštevnem obdobju opravili ti sopogodbeniki, ampak od celote teh nakupov. Tako lahko namreč že sorazmerno majhne spremembe prodaje izdelkov podjetja s prevladujočim položajem nesorazmerno vplivajo na sopogodbenike. Za vse sisteme rabatov, podeljenih na podlagi prodanih količin v razmeroma dolgem referenčnem obdobju, je značilno, da se pritisk na kupca, da bo ustvaril potreben promet, da bo pridobil ugodnost ali da ne bo utrpel predvidene izgube za celotno obdobje, poveča ob koncu referenčnega obdobja. Zato lahko tak sistem rabatov prevladujočemu podjetju olajša, da stranke veže nase, stranke konkurentov pa privabi in si torej nazadnje na upoštevnem trgu pripoji sporni del povpraševanja. Ta učinek krepitve zvestobe se še okrepi, če rabati veljajo brez razlike za sporni del in za nesporni del povpraševanja, zajet z zakonskim monopolom.

Drugič, podjetje, ki ima zelo velik tržni delež, ima zaradi tega moč, zaradi katere so si ga drugi primorani izbrati za trgovinskega partnerja in s katero mu je omogočena svoboda ravnanja. V teh okoliščinah konkurenti zadevnega podjetja tega posebej težko premagajo z rabati, ki temeljijo na celotni prodajni količini. Zaradi znatno večjega tržnega deleža je podjetje s prevladujočim položajem praviloma neizogiben trgovinski partner na trgu.

V teh okoliščinah sistem rabatov, ki ga izvaja podjetje, ki, ne da bi stranke na podlagi formalne obveznosti vezalo nase, vseeno otežuje oskrbo teh strank pri konkurenčnih podjetjih, povzroča omejevalni protikonkurenčni učinek.

(Glej točke od 23 do 25, od 33 do 35, 40, 42 in 50 ter točko 1 izreka.)
Drugič, osebam, ki so zaposlene na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas ali za posebno nalogo in ki jim s potekom časa ali z izpolnitvijo naloge pogodba redno preneha, se lahko prizna enako varstvo, kot je priznano delavcem, zaposlenim na podlagi na pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas, če se znajdejo v podobnem položaju, in sicer če delovno razmerje preneha pred iztekom s pogodbo določenega datuma ali pred izpolnitvijo naloge, zaradi katere so bili zaposleni.

Člen 1(1), prvi pododstavek, točka (a), Direktive 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da je treba delavce, ki so zaposleni na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas ali za posebno nalogo, šteti za delavce, ki so „običajno“ zaposleni v zadevnem podjetju v smislu te določbe.

Za ugotovitev obstoja „kolektivnega odpusta“ v smislu člena 1(1), prvi pododstavek, točka (a), Direktive 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti, zaradi katerega je to direktivo treba uporabiti, je treba pogoj iz drugega pododstavka tega člena, in sicer, „če gre za najmanj pet odpustov“, razlagati tako, da se ne nanaša na prenehanja pogodb o zaposlitvi, ki se štejejo za odpust, ampak samo na odpuste v ozkem pomenu.

Namreč, glede na to, da člen 1(1), drugi pododstavek, Direktive 98/59 natančneje določa način izračuna „odpustov“, opredeljenih v prvem pododstavku pod točko (a) tega odstavka, in glede na to, da so v zadnjenavedeni določbi določeni pragi „odpustov“, pod katerimi te direktive ni mogoče uporabiti, bi se z vsako drugačno razlago, s katero bi se širilo ali omejilo področje uporabe te direktive, zadevnemu pogoju, in sicer „če gre za najmanj pet odpustov“, odvzelo polni učinek. Tako razlago dodatno potrjuje cilj Direktive 98/59. Zakonodajalec Unije je s sprejetjem določb o kolektivnih odpustih tako želel zajeti „prave“ odpuste.

(Glej točke od 44 do 46 ter točko 2 izreka.)
Pojem „tretja [odgovorna] oseba“ iz člena 85a(1) Kadrovskih predpisov je treba razlagati avtonomno in enotno znotraj pravnega reda Unije.

V skladu s členom 1a Kadrovskih predpisov so namreč uradniki upravičeni do enakega obravnavanja pri uporabi teh predpisov, kar pomeni, da je treba navedene Kadrovske predpise praviloma v celotni Uniji razlagati samostojno in enotno. V teh okoliščinah je treba pojem „tretja [odgovorna] oseba“, ki določa obseg subrogacije iz člena 85a Kadrovskih predpisov, razlagati tako, da je njegova enotna uporaba mogoča v celotni Uniji.

(Glej točke 24, 25 in 28 ter točko 1 izreka.)