SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

L. A. GEELHOEDA,

predstavljeni 28. junija 2005( )

Zadeva C-366/04

Georg Schwarz

proti

Bürgermeister der Landeshauptstadt Salzburg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg (Avstrija))

„Razlaga členov 28 ES in 30 ES ter člena 7 Direktive 93/43/EGS – Združljivost nacionalne določbe, ki prepoveduje ponujanje nepakiranih slaščic za prodajo v prodajnih avtomatih“

I – Uvod

1. Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg (Avstrija) je na Sodišče naslovilo vprašanje za predhodno odločanje v zvezi z razlago členov 28 ES, 29 ES in 30 ES ter Direktive Sveta 93/43/EGS z dne 14. junija 1993 o higieni živil( ) (v nadaljevanju: Direktiva). Spor, ki mu je bil predložen, se nanaša na prodajo različnih nepakiranih žvečilnih gumijev v Avstriji, ki se v Nemčiji in Italiji prosto tržijo brez ovoja.

2. Predložitveno sodišče je Sodišču predložilo to vprašanje za predhodno odločanje:

„Ali členi 28 ES, 29 ES in 30 ES v povezavi s členom 7 Direktive Sveta z dne 14. junija 1993 o higieni živil nasprotujejo nacionalni določbi, sprejeti pred začetkom veljavnosti te Direktive, po kateri je v prodajnih avtomatih slaščice, narejene iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, prepovedano prodajati brez ovoja?“

II – Pravni okvir

A – Zakonodaja Skupnosti

3. Člen 28 ES med državami članicami prepoveduje količinske omejitve pri uvozu in vse ukrepe z enakim učinkom.

4. Vendar je v členu 30 ES določeno, da so omejitve pri uvozu, ki so utemeljene predvsem z varovanjem zdravja in življenja ljudi, živali in rastlin, dovoljene, če te prepovedi ali omejitve niso sredstvo za samovoljno diskriminacijo ali prikrito omejevanje trgovine med državami članicami.

5. V prvi uvodni izjavi obrazložitve Direktive je določeno:

„Ker je prosti pretok živil bistven predpogoj za vzpostavitev notranjega trga; ker to načelo zahteva zaupanje v standardno varnost živil za prehrano ljudi, ki so v prostem obtoku, zlasti njihov standard higiene na vseh stopnjah priprave, predelave, proizvodnje, pakiranja, skladiščenja, prevoza, razdeljevanja, obdelave in dajanja naprodaj ali preskrbe potrošnika.“

6. V skladu s četrto uvodno izjavo obrazložitve Direktive je treba zaradi varovanja zdravja ljudi uskladiti splošna pravila o higieni živil ter jih upoštevati pri pripravi, predelavi, proizvodnji, pakiranju, skladiščenju, prevozu, razdeljevanju, obdelavi in dajanju naprodaj ali preskrbi potrošnika.

7. V členu 3(1) Direktive je določeno:

„Priprava, predelava, proizvodnja, pakiranje, skladiščenje, prevoz, razdeljevanje, obdelava in dajanje naprodaj ali preskrba z živili se opravljajo na higienski način.“

8. V skladu s členom 3(2) Direktive nosilci živilske dejavnosti določijo vsako stopnjo v svoji dejavnosti, ki je odločilna za zagotavljanje varnosti živil, ter zagotovijo, da se ustrezni varnostni postopki določijo, izvajajo, vzdržujejo in preverjajo na podlagi načel, uporabljenih za razvoj sistema HACCP (Hazard analysis and critical control points – analiza tveganja, kritične kontrolne točke).

9. V členu 7(1) Direktive je določeno:

„Ob upoštevanju Pogodbe lahko države članice ohranijo, spremenijo ali sprejmejo nacionalne higienske določbe, ki so bolj specifične kakor določbe te direktive, če te določbe:

– niso manj stroge od določb v Prilogi,

– ne predstavljajo omejitve, ovire ali zapreke za trgovanje z živili, izdelanimi v skladu s to direktivo.“

10. Poglavje III Priloge k Direktivi navaja zahteve za premične in/ali začasne obrate (kot so šotori, stojnice na tržnici, premična prodajna vozila), obrate, ki se uporabljajo predvsem kot zasebna bivališča, obrate, ki se občasno uporabljajo za preskrbo, in prodajne avtomate:

„1. Obrati in prodajni avtomati morajo biti tako nameščeni, zasnovani, grajeni, čisti, vzdrževani in v dobrem stanju tako, da se prepreči tveganje za onesnaženje živil in zadrževanje škodljivcev, kolikor je to v razumnih mejah izvedljivo.

2. Zlasti in kjer je to potrebno:

[…]

(b) površine, ki so v stiku z živili, morajo biti v dobrem stanju, enostavne za čiščenje in po potrebi za razkuževanje. Za to je potrebna uporaba gladkih, pralnih in netoksičnih materialov, razen če nosilci živilske dejavnosti lahko prepričajo pristojne organe, da so drugi uporabljeni materiali primerni;

[…]

(d) treba je urediti zadovoljivo čiščenje živil;

[…]

(h) živila morajo biti nameščena in hranjena na način, ki preprečuje onesnaženje, kolikor je to v razumnih mejah izvedljivo.“

11. V točki 3 poglavja IX Priloge k Direktivi je določeno:

„Vsa živila, ki se obdelujejo, shranjujejo, pakirajo, razstavljajo in prevažajo, se ščitijo pred vsakim onesnaženjem, zaradi katerega bi bila živila neužitna, škodljiva za zdravje ali onesnažena na tak način, da bi bilo nesmiselno pričakovati, da bi se užila v takem stanju. Zlasti morajo biti živila shranjena in zaščitena tako, da je tveganje za onesnaženje minimalno. Uvesti je treba primerne postopke, s katerimi se zagotovi nadzor nad škodljivci.“

B – Nacionalno pravo

12. Določbe Direktive so bile v avstrijsko pravo prenesene z Uredbo z dne 3. februarja 1998 o higieni živil( ). V njej so določbe Direktive povzete skoraj nespremenjeno.

13. V členu 1(1) in (2) uredbe o higieni slaščic v prodajnih avtomatih z dne 10. februarja 1988 (v nadaljevanju: uredba o higieni slaščic) je določeno:

„1. Prodajni avtomati s slaščicami v smislu te uredbe so prodajni avtomati, ki če damo vanje določen znesek denarja, dostavijo slaščico, narejeno iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor. Te slaščice, ki so v zaprtem vsebniku, po dostavni drči zdrsnejo do dostavne odprtine (dostavna površina).

2. Prodajni avtomati s slaščicami morajo biti nameščeni oziroma postavljeni tako, da niso neposredno izpostavljeni soncu. Da bi se preprečilo nabiranje umazanije, dostavna odprtina (dostavna površina) ne sme biti prepustna.“

14. V členu 2 Uredbe o higieni slaščic je določeno:

„V prodajnih avtomatih je prepovedana prodaja nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor.“

III – Dejansko stanje in postopek

15. Župan prestolnice Salzburg je G. Schwarzu naložil globo zaradi različnih kršitev v smislu člena 2 uredbe o higieni slaščic. Očita mu, da je dostavljal in torej v prodajnih avtomatih z dostavno odprtino prodajal različne nepakirane žvečilne gumije. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je pri Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg vložila tožbo proti tej obtožbi, ker naj ta uredba, še posebno njen člen 2, ne bi bila združljiva z določbami Pogodbe ES, ki se nanašajo na prosti pretok blaga, in Direktivo.

16. Sporni proizvodi izvirajo iz Kanade, od koder jih je tožeča stranka prek Nemčije uvozila v Avstrijo. Izdelani so posebej za prodajo v prodajnih avtomatih. G. Schwarz, ki posluje tudi v Nemčiji in Italiji, trdi, da samo Avstrija zahteva, da morajo biti slaščice, ki se prodajajo v prodajnih avtomatih, pakirane. Trdi, da bi blago, proizvedeno v tujini, ki se lahko brez težav prodaja brez dodatnega ovoja vsaj v Nemčiji in Italiji, v obravnavanem primeru moralo biti pakirano posebej za avstrijski trg. Tožeča stranka poleg tega navaja, da sta bila proizvod in njegova tržna oblika že preizkušena ter da se je presodilo, da sta v skladu s standardi HACCP.

17. Predložitveno sodišče ocenjuje, da je taka omejitev pri uvozu pri trgovanju načeloma dejansko prepovedana. Čeprav ocenjuje, da je potrebna predhodna odločba Sodišča, v svojem predložitvenem sklepu vseeno navaja, da se nagiba k temu, da je zadevni nacionalni predpis združljiv s pravom Skupnosti. Meni, da je nacionalna določba utemeljena zaradi varstva javnega zdravja v skladu s členom 30 ES, če prispeva k večji varnosti živil. Meni, da se z manj zavezujočimi ukrepi ne bi moglo zagotoviti zaželenega varstva. Člen 2 uredbe o higieni slaščic omogoča uresničevanje zakonitega nacionalnega cilja v zvezi z višjo stopnjo higiene živil ne le v fazi prodaje, ampak tudi potrošnje, ker določa, da morajo biti slaščice, ki se prodajajo v prodajnih avtomatih, pakirane. Meni, da take stopnje varstva ni mogoče doseči na noben drug način.

IV – Presoja

18. Namen vprašanja za predhodno odločanje je preučiti, ali je nacionalna določba, ki prepoveduje prodajo nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, v prodajnih avtomatih, v skladu s členom 7 Direktive ter členoma 28 ES in 30 ES ali ne. Predložitveno sodišče izhaja iz načela, da Direktiva o higieni živil le deloma velja za nacionalni predpis, ki zahteva ovoj, in da se mora ta predpis preučiti glede na primarno pravo Skupnosti, kot je navedeno v členih 28 ES in 30 ES.

19. Če je stališče predložitvenega sodišča pravilno, se je še vedno mogoče sklicevati na člen 30 ES ali na eno od temeljnih zahtev prava Skupnosti. Vendar je utemeljitev, ki temelji na členu 30 ES ali eni od temeljnih zahtev, priznanih s pravom Skupnosti, izključena, če direktive Skupnosti določajo uskladitev ukrepov, potrebnih za uresničitev posebnega cilja, za katerega si prizadevajo.( ) V podobnem primeru je treba namreč sprejeti varstvene ukrepe v okviru, ki ga določa uskladitvena direktiva. Zato je treba v obravnavanem primeru preučiti, ali se lahko uporabljajo navedene določbe sekundarnega prava in ali določajo uskladitev ukrepov, ki se nanašajo na obliko, v kateri morajo biti proizvodi dani v prodajo.

20. Kot jasno izhaja iz obrazložitve Direktive, je njen namen zagotoviti prosti pretok živil in varstvo zdravja ljudi. Za doseganje tega cilja določa uskladitev ukrepov za higieno živil v vseh fazah: med pripravo, predelavo, proizvodnjo, pakiranjem, skladiščenjem, prevozom, razdeljevanjem, obdelavo in dajanjem naprodaj ali preskrbo potrošnika. Da se blago lahko sprosti v prosti promet v Skupnosti, mora izpolnjevati pogoje glede higiene živil, ki se nanašajo na varstvo javnega zdravja. S tem, ko določa tak predpis, želi Direktiva zagotoviti, da je proizvodom, izdelanim v skladu s predpisi Skupnosti in z njenimi bistvenimi zahtevami, omogočen prosti pretok na skupnem trgu.

21. Direktiva pripisuje odgovornost za higieno v podjetju, ki proizvaja živila, nosilcem, ki morajo zagotavljati, da se na trg dajo samo živila, ki ne predstavljajo nobenega tveganja za javno zdravje. Zato morajo podjetja upoštevati pravila o higieni živil, ki so objavljena v Prilogi k Direktivi. Poleg tega morajo vpeljati varnostne postopke, ki temeljijo na načelih HACCP. Da bi ravnala v skladu z zdravstvenimi zahtevami Direktive, lahko uporabljajo tudi smernice za dobro higiensko prakso. Upoštevanje teh pravil morajo nadzirati nacionalni organi, pristojni na tem področju.

22. Priloga k Direktivi vsebuje splošna pravila o higieni živil. V poglavju III te priloge so navedene predvsem zahteve v zvezi s prodajnimi avtomati. Ti morajo biti zasnovani, grajeni, nameščeni, čisti, vzdrževani tako, da se prepreči tveganje za onesnaženje živil in zadrževanje škodljivcev, kolikor je to v razumnih mejah izvedljivo. V točki 3 poglavja IX Priloge je poleg tega določeno, da morajo biti živila zaščitena pred vsakim onesnaženjem, zaradi katerega bi bila neužitna ali škodljiva za zdravje. Te splošne določbe se lahko dopolnijo in okrepijo z bolj specifičnimi predpisi Skupnosti o higieni živil.( ) Poleg tega lahko ta pravila o higieni razvijajo različni sektorji živilske dejavnosti in predstavniki drugih zainteresiranih strank.( )

23. Člen 7(1) Direktive državam članicam daje možnost, da ohranijo, spremenijo ali sprejmejo nacionalne higienske določbe, ki so bolj specifične kot določbe Direktive, če te določbe upoštevajo omejitve, ki jih ta določa. Te omejitve so določene z dvema kumulativnima pogojema, in sicer, da bolj specifične nacionalne higienske določbe ne morejo biti manj stroge od določb v Prilogi k Direktivi in da ne morejo predstavljati omejitve, ovire ali zapreke za trgovanje z živili, izdelanimi v skladu z Direktivo. Zdaj je treba natančno določiti obseg pristojnosti, ki jo je zakonodajalec Skupnosti pustil nacionalnim organom.

24. Iz besedila drugega pogoja je mogoče sklepati o dveh možnostih. Ali države članice obdržijo bolj specifične določbe glede proizvodnje živila ali pa obdržijo bolj specifične določbe v zvezi z drugimi fazami, ki jo zadevajo, torej v zvezi s pripravo, predelavo, pakiranjem, skladiščenjem, prevozom, z razdeljevanjem, obdelavo in dajanjem naprodaj ali s preskrbo potrošnika. V prvem primeru lahko država članica uporablja in obdrži tako določbo samo, če ne predstavlja omejitve, ovire ali zapreke za trgovanje z živili, izdelanimi v skladu z Direktivo. Glede na to, da so v Direktivi izrecno določene omejitve take bolj specifične nacionalne določbe, člena 28 ES in 30 ES nimata več nobene vloge na področju uporabe Direktive, tako da države članice nimajo več možnosti, da bi se sklicevale na člen 30 ES.

25. V drugem primeru država članica lahko obdrži bolj specifično določbo, če ni manj stroga od tiste v Prilogi k Direktivi in če ni nezdružljiva s Pogodbo. V takem položaju Direktiva dopušča možnost za utemeljitev na podlagi člena 30 ali na podlagi ene od temeljnih zahtev javnega interesa, ki jih je Sodišče opredelilo v sodni praksi.

26. Predložitveno sodišče izhaja iz domneve, da zadevni proizvod v postopku v glavni stvari – žvečilni gumi – in tudi njegova prodaja v prodajnih avtomatih spadata predvsem na stvarno področje uporabe Direktive. Predložitveni sklep ne vsebuje natančnega pojasnila v zvezi s tem, ampak se v glavnem osredotoča na razloge za utemeljitev iz člena 30 ES. Menim, da nacionalna določba nedvomno spada na področje uporabe Direktive, še posebno točka 3 poglavja IX njene priloge. Vendar ureja vidike, ki jih Direktiva ni izčrpno uskladila, posebno pogoje v zvezi s pakiranjem slaščic za prodajo v prodajnih avtomatih. V zgoraj navedeni določbi Direktiva oblikuje splošno pravilo, da morajo biti živila, namenjena prodaji, zaščitena pred onesnaženjem. Nasprotno zlasti glede pakiranja ne določa nobenega posebnega pogoja, da bi se tako onesnaženje preprečilo.

27. Nacionalna določba, ki prepoveduje prodajo nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, v prodajnih avtomatih, je bolj specifična in strožja določba od tiste v Prilogi k Direktivi. Poleg tega ta nacionalna določba ne zadeva proizvodnje živila, ampak njegovo pakiranje. Zato jo je treba preučiti glede na zahteve iz členov 28 ES in 30 ES.

28. Med preučitvijo je treba najprej preveriti, ali gre v obravnavanem primeru za način prodaje v smislu sodbe Keck in Mithouard.( ) Zadevni nacionalni predpisi načeloma vsebujejo obveznost, da morajo biti slaščice, namenjene prodaji v prodajnih avtomatih, pakirane. To pomeni, da morajo biti, preden so v Avstriji ponujene končnemu uporabniku, slaščice, ki se dajo na trg v drugi državi, najprej pakirane, kar pomeni, da morajo biti spremenjene.

29. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča potreba po spremembi ovoja ali etikete uvoženih proizvodov izključuje, da bi šlo za načine prodaje.( ) Opredelitev s pojmom način prodaje je treba pridržati za predpise, ki se nanašajo na splošne pogoje trženja izdelkov in omejujejo svobodo udeležencev na trgu pri opravljanju njihovih dejavnosti.( ) Ne uporablja se za predpise, ki zadevajo značilnosti proizvodov ali postavljajo omejitve za trženje proizvodov z določenimi značilnostmi.( )

30. Zato sklepam, da prepoved prodaje nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, v prodajnih avtomatih ne more biti opredeljena kot način prodaje v smislu zgoraj navedene sodbe Keck in Mithouard ter jo je treba zato v celoti preučiti glede na zahteve iz členov 28 ES in 30 ES.( )

31. V skladu s sodno prakso Sodišča je treba kot ukrepe z enakim učinkom, prepovedane s členom 28 ES, opredeliti ovire za prosti pretok blaga, ki izhajajo iz uporabe določb, ki se nanašajo na pogoje, ki jih mora izpolnjevati blago (kot so pravila v zvezi z njegovo označbo, obliko, dimenzijami, s težo, sestavo, predstavitvijo, z etiketiranjem ali s pakiranjem), čeprav se te določbe brez razlikovanja uporabljajo za vse proizvode, če te uporabe ni mogoče utemeljiti s ciljem v splošnem interesu, ki bi moral prevladati nad zahtevami prostega pretoka blaga.( )

32. Posebna zahteva glede pakiranja je trgovinska ovira, ker slaščice, ki so narejene iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, in jih dajo na trg drugje v Skupnosti, v Avstriji brez ovoja ne morejo biti v prodajnih avtomatih ponujene končnemu uporabniku. Ta zahteva uvozniku povzroča dodatne stroške, zaradi česar je uvoz težji in dražji. Taka določba zato ni združljiva s členom 28 ES.

33. Taka ovira ne more biti utemeljena z enim od razlogov v splošnem interesu iz člena 30 ES, kot je varovanje zdravja in življenja ljudi, ali z eno od nujnih zahtev, ki se nanašajo predvsem na varstvo potrošnikov. Omogočiti mora uresničevanje zasledovanega cilja in ne sme presegati tega, kar je potrebno za ta namen.( )

34. Sporni nacionalni predpisi se uporabljajo za slaščice, prodajane v prodajnih avtomatih, ne glede na izvor tega blaga. To pomeni, da bi poleg interesa varstva javnega zdravja, ki je bil omenjen zgoraj, lahko bilo razlog za utemeljitev tudi varstvo potrošnika. Vendar iz spisa izhaja, da prepoved prodaje nepakiranih slaščic izhaja izrecno iz ugotovitev, ki se nanašajo na varstvo javnega zdravja.( ) Presoja mora torej ostati omejena na člen 30 ES. Zahteva, da sodišče obvezno preveri, ali so nacionalni predpisi v skladu z načelom sorazmernosti.

35. V zvezi z utemeljitvijo sporne določbe se predložitveno sodišče sklicuje na izjavo avstrijske agencije za zdravje in varovanje živil, ki je potrdila, da je bilo v nekaterih primerih ugotovljeno, da so nepakirane proizvode že prizadeli vlaga ali škodljivci (mravlje) v vsebniku prodajnega avtomata in da je bila glazura popolnoma razkrojena ter je postala lepljiva. Tako propadanje proizvoda bi se lahko preprečilo z ovojem. Predložitveno sodišče je navedlo tudi možnost, da se proizvodi lahko okužijo, ker naj bi bil zbiralni predal avtomata okužen s patogenimi mikrobi, zato se okužba lahko prenese na proizvode, ki jih pobere prvi naslednji kupec. Prav tako lahko obstaja tveganje za prenos morebitne bakterijske okužbe, ki bi se prenesla s potrošnikovih rok na proizvod; to tveganje se lahko zmanjša z ovojem, ki potrošniku prepreči prijemanje slaščic z golimi rokami.

36. Ne moremo izključiti, da so določene zahteve glede ovoja, ki so predpisane za slaščice, ki se prodajajo v prodajnih avtomatih, lahko uporabne pri varstvu javnega zdravja, ker preprečujejo vsako okužbo ali poslabšanje. Vendar se je treba vprašati o učinkovitosti take zahteve, ki se pridružuje tistim, ki jih morajo slaščice v skladu z Direktivo že izpolnjevati.

37. Direktiva določa nekatera pravila v zvezi s proizvodno verigo in distribucijo ter predvideva tudi način nadzora upoštevanja pravil, določenih v Direktivi, in prepoznavanja postopkov. V skladu s členom 3(2) Direktive morajo nosilci živilske dejavnosti določiti vsako stopnjo v svoji dejavnosti, ki je odločilna za zagotavljanje varnosti živil, in zagotoviti, da se ustrezni varnostni postopki določijo, izvajajo, vzdržujejo in preverjajo na podlagi načel, uporabljenih za razvoj sistema HACCP. V tem smislu želi Direktiva vzpostaviti popolno varstvo javnega zdravja.

38. Če velja, da je država članica v skladu s členom 7(1) Direktive pristojna, da zaradi varovanja zdravja in zagotavljanja higiene postavi bolj specifične zahteve glede pakiranja, je ta pristojnost zelo omejena, saj Direktiva želi vzpostaviti popolno varovanje zdravja. Zato bi lahko samo izjemno pomemben razlog upravičil sprejetje take specifične nacionalne določbe. Država članica mora torej dokazati, da so predpisi dejansko potrebni.

39. Zastavlja se vprašanje, ali lahko ponujanje nepakiranih slaščic za prodajo v prodajnih avtomatih povzroči dejansko tveganje za zdravje, kar se mi resnično ne zdi verjetno, ker če se določbe Direktive pravilno uporabljajo in upoštevajo, lahko pričakujemo, da se zadevna živila prodajajo in dostavljajo odgovorno.

40. Tveganja za okužbo ostajajo hipotetična, ker predložitveno sodišče ni predložilo nobenega podatka, ki bi potrjeval, da slaščice, ki se v prodajnih aparatih prodajajo brez ovoja, predstavljajo nevarnost za javno zdravje.

41. Podobno stališče velja v zvezi s tveganjem za poslabšanje blaga. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je v zvezi s tem navedla, da so se edine pritožbe, ki so bile evidentirane, nanašale na vandalizem in uničevanje prodajnih avtomatov. Če poslabšanje kakovosti slaščic nastane zaradi teh dejanj, se mi zdi nujnejše boriti proti vandalizmu. Prepoved proizvodov, ki se drugod v Skupnosti zakonito tržijo in prodajajo nepakirani v prodajnih avtomatih, ni način, ki bi lahko preprečil, da bi taka pustošenja ovirala trgovino s temi proizvodi bolj, kot je potrebno, da se prepreči vandalizem. Ob domnevi, da vlaga in mravlje lahko prodrejo v prodajne avtomate, ki niso bili poškodovani zaradi izjemnih okoliščin, kot je vandalizem, se mi zdi bolj smiselno uporabiti predpise o tehnični zasnovi avtomatov kot postaviti specifične zahteve glede pakiranja proizvodov.

42. Zato ugotavljam, da nacionalni predpisi, ki prepovedujejo prodajo nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, v prodajnih avtomatih, niso združljivi s členoma 28 ES in 30 ES.

V – Predlog

43. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki mu ga je predložilo Unabhängiger Verwaltungssenat Salzburg, odgovori:

Nacionalni predpisi, ki presegajo zahteve določb Direktive Sveta 93/43/EGS z dne 14. junija 1993 o higieni živil, ki prepoveduje prodajo nepakiranih slaščic, narejenih iz sladkorja ali izdelkov, ki nadomeščajo sladkor, v prodajnih avtomatih, so ukrep, ki ima enak učinek kot količinska omejitev pri uvozu v smislu člena 28 ES, in na podlagi člena 30 ES ne morejo biti utemeljeni z interesom varovanja javnega zdravja.