Zadeva C‑133/16

Christian Ferenschild

proti

JPC Motor SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo cour d’appel de Mons)

„Predhodno odločanje – Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezane garancije – Direktiva 1999/44/ES – Člen 5(1) – Obdobje odgovornosti prodajalca – Zastaralni rok – Člen 7(1), drugi pododstavek – Rabljeno blago – Dogovor o omejitvi odgovornosti prodajalca“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. julija 2017

Varstvo potrošnikov – Prodaja potrošniškega blaga in povezane garancije – Direktiva 1999/44 – Obdobje odgovornosti prodajalca – Zastaralni rok – Rabljeno blago – Nacionalna ureditev, ki dopušča zastaralni rok za vložitev tožbe potrošnika krajši od dveh let od dobave blaga in ki določa možnost prodajalca in potrošnika, da se dogovorita za obdobje odgovornosti prodajalca, ki je krajše od dveh let, za zadevno blago – Nedopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 1999/44, uvodna izjava 24, členi 1(1), 5(1), 7(1), drugi pododstavek, in 8(2))

Člen 5(1) in člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati tako, da nasprotujeta pravilu nacionalnega prava, ki dopušča, da je zastaralni rok za vložitev tožbe potrošnika krajši od dveh let od dobave blaga, kadar je navedena država članica izkoristila možnost, ki izhaja iz druge od teh določb te direktive, in kadar sta se prodajalec in potrošnik dogovorila za obdobje odgovornosti prodajalca, ki je krajše od dveh let, to je eno leto, za zadevno rabljeno blago.

Za zagotovitev enotne minimalne ravni varstva potrošnikov v okviru notranjega trga je Direktiva 1999/44 predvsem v skladu s členom 1(1) na podlagi člena 5(1) uvedla dva različna roka, in sicer obdobje odgovornosti prodajalca in zastaralni rok. Vsak od njiju traja načeloma obvezno najmanj dve leti od dobave zadevnega blaga. Glede tega je treba ugotoviti, da je po eni strani zastaralni rok, ki traja najmanj dve leti od dobave blaga, pomemben dejavnik za zaščito potrošnikov, ki jo zagotavlja Direktiva 1999/44, in da po drugi strani trajanje tega roka ni odvisno od trajanja obdobja odgovornosti prodajalca. Poleg tega je treba upoštevati, da člen 7(1), drugi pododstavek, navedene direktive, v skladu s katerim imajo države članice možnost določitve, da se lahko v primeru rabljenega blaga prodajalec in potrošnik glede odgovornosti prodajalca dogovorita za krajši rok, kot je določen v členu 5(1) iste direktive, ne da bi ta rok lahko bil krajši od enega leta, ne upravičuje drugačne razlage.

Tako možnost držav članic, da v primeru rabljenega blaga določijo, da stranke lahko omejijo trajanje obdobja odgovornosti prodajalca na eno leto od dobave blaga, ne bi smela dovoliti državam članicam, da določijo tudi, da pogodbene stranke lahko omejijo trajanje zastaralnega roka, ki je določen v členu 5(1), drugi stavek, navedene direktive. Države članice morajo namreč spoštovati minimalno raven zaščite, ki jo določa Direktiva 1999/44. Tako lahko v skladu s členom 8(2) te direktive v povezavi z njeno uvodno izjavo 24 na področju, ki ga ureja ta direktiva, sicer sprejmejo ali ohranijo strožje določbe, da se zagotovi še višja raven varstva potrošnikov, vendar s tem ne smejo ogroziti garancij, ki jih je predvidel zakonodajalec Unije. Vendar pa bi nacionalno pravilo, ki bi dovolilo, da omejitev obdobja odgovornosti prodajalca na eno leto pomeni skrajšanje zastaralnega roka v korist potrošnika, pripeljalo do nižje ravni zaščite potrošnika in ogrozilo garancije, ki jih ima v skladu z Direktivo 1999/44. Potrošnik namreč ne bi imel na voljo nobenih pravnih sredstev niti pred iztekom dveh let po dobavi blaga, ki je trajanje, ki mu je vendarle zagotovljeno v skladu z besedilom člena 5(1), drugi stavek, te direktive.

(Glej točke 38, 41, 42 in od 47 do 50 ter izrek.)