ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Podobna rešitev se a priori slabo ujema z rešitvami, ki potrjujejo izčrpnost primerov izključitve, navedenih v upoštevnih določbah direktiv, ki se nanašajo na usklajevanje postopkov za oddajo javnih naročil. Vendar je protislovje le navidezno. Res je, da poskušajo direktive Skupnosti načeloma izčrpno urediti razloge za izključitev iz udeležbe pri postopkih za oddajo javnih naročil. To je zlasti namen člena 24 Direktive 93/37. Vendar se lahko zaradi upoštevanja drugih pravil in načel, ki so navedena v obravnavani direktivi ali izhajajo iz nje, prav tako zahteva uvedba primerov izključitve. To velja posebej za načelo enakega obravnavanja med kandidati za javno naročilo. Navedeno načelo, katerega pomemben del je obveznost preglednosti ( 27 )– ki izhaja iz temeljnih svoboščin ustanavljanja in opravljanja storitev ( 28 ) in pomeni osnovo za celotno Skupnostno ureditev na področju javnih naročil ( 29 ), lahko utemelji izključitev konkurentov iz udeležbe pri naročilu, saj je konkurenca med ponudniki storitev, ki jo skušajo spodbujati direktive na področju javnih naročil in ki predpostavlja najširšo možno udeležbo pri postopkih za oddajo, učinkovita le, če nastopi ob spoštovanju načela enakega obravnavanja kandidatov ( 30 ). Zato in za ponazoritev si težko predstavljam, da pravo Skupnosti nasprotuje samemu načelu, da bi država članica ugotovila nezdružljivost med izvajanjem določenih javnih funkcij in kandidaturo za javno naročilo. Torej je treba priznati, da države članice lahko določijo druge primere izključitve, kot so tisti s seznama iz člena 24 Direktive 93/37, če se to izkaže nujno za preprečitev morebitnega navzkrižja interesov ter za zagotovitev preglednosti in enakega obravnavanja. To je tudi smisel zahteve iz člena 6(6) Direktive 93/37, v skladu s katerim „naročniki skrbijo, da ne pride do diskriminacije med različnimi podjetniki“. In to je nauk zadeve Fabricom ( 31 ). Namen nezdružljivosti med udeležbo pri pripravljalni fazi javnega naročila in kandidaturo za to naročilo, določeno z nacionalno zakonodajo, je bil izogniti se temu, da bi oseba, ki je sodelovala pri določenih pripravljalnih delih, lahko vplivala na pogoje naročila tako, da bi bila nato v boljšem položaju pri predložitvi svoje ponudbe ali pri pripravi svoje ponudbe zaradi informacij, ki bi jih ob izvajanju navedenih pripravljalnih del lahko dobila v zvezi z zadevnim javnim naročilom ( 32 ).
44.

Poleg tega je treba opozoriti na to, da se statusa žrtve v vlogi tožilca ne sme uresničevati s tem, da se kakor koli omejuje pravice obdolženca do obrambe. Te pravice izhajajo iz pravice do poštenega sojenja, ki je določena v členu 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP), podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, in priznana v členih 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene v Nici. ( 16 ) Pravice do obrambe torej tvorijo temeljno pravico, ki sodi k splošnim temeljnim pravnim načelom, katerih varstvo zagotavlja Sodišče. ( 17 ) Okvirni sklep je treba zato razlagati tako, da je treba upoštevati člen 6 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice. ( 18 )
22.

Dediči so nato zoper sodbo Rechtbank vložili pritožbo na Hof van Beroep. V podporo pritožbi v bistvu navajajo, da ima pravo Skupnosti neposreden učinek in da morajo upravni organi ponovno preučiti odločitve, ki so v nasprotju s pravom Skupnosti. Člen 41 WS ne more preprečiti pravu Skupnosti, da bi polno učinkoval. Poleg tega s sklicevanjem na zadevo Barbier ( 6 ) trdijo, da je razlikovanje med belgijskimi rezidenti in nerezidenti iz člena 2(1) WS v povezavi s členom 18 WS v nasprotju z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala. Trdijo tudi, da ta pravila WS posegajo v svoboščino prebivanja v drugi državi članici in so v nasprotju s členom 12 ES v povezavi s členoma 17 ES in 18 ES. Belgijska država, ki je nasprotna stranka v postopku v glavni stvari, oporeka omejitvi prostega pretoka kapitala in trdi, da položaja rezidentov in nerezidentov nista primerljiva.
45.

Glede na zgoraj navedene razloge predlagam, naj se na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Conseil d’État, odgovori: Kadar je država članica izbrala (v skladu s členom 4(2) Direktive Sveta z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic), da se vsi stroški, ki se nanašajo na delež matične družbe v odvisni družbi iz druge države članice, in vse izgube, ki izhajajo iz distribucije dobička odvisne družbe, ne smejo odbiti od obdavčljivega dobička matične družbe, ni v nasprotju s to določbo, da so stroški upravljanja, ki se nanašajo na ta delež, fiksni v višini 5 % od celotnega dohodka iz deleža, vključno z davčnimi odbitki, ki povrnejo pri viru odtegnjeni davek, ki je bil v skladu s členom 5(2), (3) ali (4) te direktive odmerjen od dividend.
134.

Komisija v točki 33 izpodbijane odločbe pripominja, da je izvozna oprostitev „justified by the fact that aggregate in the United Kingdom may be exempted if it is used for exempt processes. Since the United Kingdom authorities have no control over the use of aggregate outside their jurisdiction, the exemption for exports is necessary in order to provide legal certainty to aggregate exporters and to avoid imposing an unequal treatment on exports of aggregate that would otherwise qualify for an exemption within the United Kingdom“.
58.

Pritožnik v postopku v glavni stvari po navajanju tega, kar je že opisano v točki 5.2 predložitvene odločbe, tj. da je prevoznik ob koncu prevoza s podpisom na načrtu poti potrdil, da je dejansko nudil oskrbo živalim v vsakem predhodno predvidenem času, sklepa, da poznejši podpis ustreza zahtevani izpolnitvi, medtem ko predhodno v načrt poti natipkan vpis časa, ko so morale biti živali nakrmljene in napojene, ustreza zahtevani izdelavi. Očitno meni, da izpolnitev s podpisom izpolnjuje pogoj, predviden v zadevnem določilu zaradi povezave med samim podpisom in predhodno natipkanim načrtom poti. In to zato, ker: (a) navedbo, da so zadevna opravila morala biti izvedena „zvečer, zjutraj, opoldne, zvečer, zjutraj“, s ponavljanjem izrazov „zvečer, zjutraj“, ki jih vsebuje, je bilo mogoče upravičeno razumeti kot podatek, ki ni bil splošen, ampak se je nanašal na različne in časovno določene trenutke konkretnega prevoza, ki ga je treba opraviti, ki, kot izhaja iz spisa, je trajal 41 ur in pol in je torej natančno vključeval poleg „večera, jutra, opoldneva“ še „večer“ in „jutro“, in (b) taka natančnost načrta, začrtanega v načrtu poti ni zahtevala pojasnila v zvezi z njegovim spoštovanjem in je lahko napravila za „ustreznega“ čas zaključka poti, kot časa za izpolnitev z zadnjim podpisom izjave, ki jo je treba vključiti v načrt poti. Očitno, ker pritožnik v postopku v glavni stvari zagovarja stališče, navedeno v prejšnjih dveh točkah, se v pripombah ne sklicuje na dokazno moč, ki bi jo lahko imela zaprisežena izjava, glede katere točka 3 predložitvene odločbe navaja, da je bila neutemeljeno predložena ex post Zollamt Salzburg, Erstattungen.
83.

Razlogi za razlago pojma delavca, ki odstopa od pojma delavca iz člena 39 ES glede na smisel in namen Pridružitvenega sporazuma, pa do sedaj niso razvidni – drugače kot pri vstopu zaradi študija. Nasprotno, opravljanje dela kot „au-pair“ samo po sebi že pomeni opravljanje poklicnega dela. Sodišče je že izpeljalo – kot je bilo že prikazano – v sodbah Kurz in Günaydin glede učnega razmerja in pridobivanja delovnih izkušenj v tujini pri matični družbi –, da določena motivacija za opravljanje poklicnega dela ne more imeti vpliva na to, da se nekdo opredeli kot delavec v okviru člena 6. To, da naj bi se z bivanjem kot „au-pair“ prav pridobivalo kulturne izkušnje in poglobilo znanje jezikov, ne more vplivati na to, da se nekdo opredeli kot delavec.
Povzeto zato velja:

Nacionalni pravni predpisi, ki določajo načine uporabe izdelkov, ne pomenijo ukrepa z enakim učinkom v smislu člena 28 ES, če veljajo za vse prizadete gospodarske udeležence, ki dejavnost izvajajo na nacionalnem ozemlju, in če učinkujejo na prodajo domačih izdelkov in izdelkov iz drugih držav članic pravno in dejansko na enak način in niso povezani z izdelkom. Vendar so prepovedi uporabe ali nacionalni pravni predpisi, ki dopuščajo samo marginalno uporabo izdelka, če (kvazi) preprečujejo dostop do trga za izdelek, ukrepi z enakim učinkom, ki so v skladu s členom 28 ES prepovedani, če niso utemeljeni v skladu s členom 30 ES ali z nujno zahtevo.

Ureditev države članice, ki tudi za take vode določa prepoved uporabe osebnih plovil, za katere pokrajinske vlade še niso sprejele odločitve, ali je za varstvo okolja tam potrebna prepoved uporabe, je nesorazmerna in zato neutemeljena, če ne vsebuje primernega roka, do katerega morajo pokrajinske vlade sprejeti zadevne odločitve.
40.

Če je treba, če so bile pogodbe odpovedane prepozno (ker ne gre za reorganizacijo), priznati, da so določbe navedenih pogodb, ki so v nasprotju s členom 4 Uredbe št. 1400/2002, nične in da so zato pogodbe nične tudi na podlagi nacionalnega prava, sta načeloma mogoči dve rešitvi za omilitev škode, ki sta jo utrpela oškodovana distributerja. Ali se BMW odloči skleniti novo pogodbo, ki bo izpolnjevala zahteve iz nove uredbe, ali pa distributerja, v tej zadevi družbi Brünsteiner in Hilgert, dobita odškodnino za odpoved s prekratkim odpovednim rokom. Nacionalno sodišče mora tudi to vprašanje presoditi v skladu z nacionalnim pravom.
5.

V delu I(I)(A) KN Splošna pravila za razlago KN (v nadaljevanju: Splošna pravila ali SP) določajo: „Blago se v kombinirani nomenklaturi uvršča po naslednjih načelih: 1. Naslovi oddelkov, poglavij in podpoglavij so podani zato, da se je laže znajti pri uvrščanju; zaradi pravnih razlogov uvrščanje poteka po poimenovanjih tarifnih številk in opombah k ustreznim oddelkom ali poglavjem in po nadalje opisanih pravilih, če niso v nasprotju z vsebino teh tarifnih številk ali opomb. 2. a) […] b) Za proizvod ali izdelek, ki je naveden ali zajet v poimenovanju posamezne tarifne številke, se šteje tudi mešanica ali kombinacija tega materiala ali snovi z drugimi materiali ali snovmi. Proizvod ali izdelek iz danega materiala ali snovi se obravnava kot blago, ki v celoti ali deloma sestoji iz tega materiala ali snovi. Uvrščanje blaga, ki sestoji iz več materialov ali snovi, poteka po pravilu pod točko 3. 3. Proizvodi, ki bi jih bilo mogoče po pravilu pod točko 2(b) ali iz drugih razlogov na prvi pogled uvrstiti pod dve ali več tarifnih številk, se uvrščajo takole: a) Tarifna številka, v kateri je najbolj konkretno ali najbolj natančno poimenovanje za proizvod, ima prednost pred tarifnimi številkami, v katerih je poimenovanje splošnejše. Kadar pa se poimenovanja dveh ali več tarifnih številk nanašajo samo na del materiala ali snovi, vsebovanih v mešanih ali sestavljenih proizvodih, […], poimenovanja teh tarifnih številk štejejo za enako konkretna, […]. b) Mešanice, sestavljeni proizvodi, ki sestoje iz različnih materialov ali so izdelani iz različnih komponent oziroma sestavin, […], ki se ne morejo uvrstiti po pravilu pod 3(a), se uvrstijo glede na material ali sestavino, ki jim daje bistven značaj, če je to merilo uporabno. c) Če blaga ni mogoče uvrstiti po pravilu pod 3(a) ali (b), se uvrsti pod tisto tarifno številko, ki je po številčnem zaporedju zadnja med tistimi, ki bi se lahko enakovredno upoštevale pri odločitvi o uvrščanju. […] 5. Poleg gornjih določb veljajo za spodaj naštete proizvode tudi naslednja pravila: a) Toki za fotografske aparate, glasbila, puške in pištole, risalni pribor, embalaža za ogrlice in podobna embalaža, posebej oblikovana in prirejena za določen proizvod ali komplet proizvodov, primerna za dolgotrajno rabo, se uvrsti s temi proizvodi, pod pogojem, da je predložena s proizvodi, za katere je namenjena in se običajno prodaja skupaj z njimi. To pravilo pa ne velja za embalažo, ki daje celoti bistven značaj. b) V skladu z določbami iz 5(a) se embalažni materiali in embalaža (1), ki se predložijo tako, da so v njih embalirani proizvodi, uvrščajo skupaj s temi proizvodi, če se običajno uporabljajo za embaliranje teh proizvodov. Ta določba pa ne velja za embalažne materiale in embalažo, če je očitno, da so primerni za večkratno uporabo. 6. Iz pravnih razlogov se proizvodi uvrščajo pod tarifne podštevilke v okviru ene tarifne številke po poimenovanjih teh tarifnih podštevilk in morebitnih opombah k tem tarifnim podštevilkam ter, smiselno, po teh pravilih, pri čemer velja, da se tarifne podštevilke lahko primerjajo samo na isti ravni razčlenitve. To pravilo velja tudi za opombe k oddelkom in poglavjem, če ni določeno drugače.“
3.

Kot je znano, so z namenom „odpravi[ti] kontrol[e] na skupnih mejah […] in olajša[ti] preto[k] blaga in storitev“ prek navedenih meja države članice Beneluksa, Francija in Nemčija leta 1985 sklenile Schengenski sporazum ( 2 ) in leta 1990 Konvencijo o izvajanju navedenega sporazuma ( 3 ) (v nadaljevanju skupaj: schengenski sporazumi). K tem sporazumom so pozneje pristopile še Italija, Španija, Portugalska, Grčija, Avstrija, Danska, Finska in Švedska. Schengenski sporazumi in konvencije o pristopu so del tako imenovanega schengenskega pravnega reda.
14.

Italija se je v odgovoru, ki ga je nazadnje le poslala na obrazloženo mnenje Komisije, in v odgovoru na tožbo pred Sodiščem osredotočila skoraj izključno na pravni status COASCIT. V ta namen se v odgovoru na tožbo sklicuje na številne predpise, sodbe in podobno. ( 5 ) Samo eden od teh dokumentov je bil med številnimi prilogami k njenemu odgovoru na obrazloženo mnenje. Nobeden pa ni bil priložen k njenemu odgovoru na tožbo. Italija v bistvu trdi, da je prijaviteljico v primeru COASCIT v zadevno francosko javno šolo nastavil COASCIT pred in ne po tem, ko je uspešno opravila javni natečaj in dobila pravico do poučevanja v francoski javni šoli, zato njene izkušnje niso bile enakovredne izkušnjam v italijanski javni šoli, ki bi jih lahko pridobila le z uspešnim sodelovanjem na javnem natečaju. Načelo prepovedi diskriminacije od Italije ne zahteva, da bi upoštevala izkušnje prijaviteljice pri določanju njene plače, naziva in/ali kariere po tem, ko je uspešno opravila javni natečaj in dobila pravico do poučevanja v italijanskem javnem sistemu.
52.

To navidezno protislovje pa je mogoče razvozlati, kadar znotraj nematerialnih dodatnih elementov razlikujemo naslednje: po eni strani obstajajo dodatni elementi, ki so plod umskega dela in so dani na voljo zaradi izdelave blaga, kot so na primer patent, oblika ali model. Te dodatne elemente je v danem primeru, če so izpolnjeni preostali pogoji, mogoče uvrstiti pod točko (iv) člena 32(1)(b) carinskega zakonika. Od tega pa je treba po drugi strani razlikovati nematerialne sestavne dele, ki so vgrajeni v uvoženo blago zaradi njegove zmožnosti delovanja, na primer program za pranje v pralnem stroju ali programska oprema računalnika v avtomobilu. Drugače kot na primer pri patentu, modelu ali obliki nematerialni sestavni del ni nujno potrebna predpostavka za nastanek uvoženega blaga. Vendar so nematerialni dodatni elementi kljub nematerialnosti sestavni del končnega blaga, saj so z njim povezani ( 22 ), izboljšujejo njegovo zmožnost delovanja oziroma mu celo dodajajo novo funkcionalnost in tako v meri, ki ni zanemarljiva, prispevajo k vrednosti uvoženega blaga. V to zadnjo kategorijo nematerialnih sestavnih delov, ki so vgrajeni v uvoženo blago, spada po mojem mnenju programska oprema, za katero je šlo v zadevi Brown Boveri.
112.

Glavni ugovor É. Cresson glede pravice do obrambe je, da v okviru tega postopka nima pravice do pritožbe proti sodbi Sodišča. Za primerjavo se sklicuje na položaj v zadevah uslužbencev Komisije in na položaj, ki ga imajo v Belgiji za vladne ministre, za katere je pri zlorabi javnega položaja na voljo dvostopenjsko sojenje. Čeprav Sodišče res deluje na prvi in zadnji stopnji v postopku po členu 213(2) ES, je vprašanje, ali to pomeni kršitev temeljne pravice do obrambe. V zvezi s tem bi se še enkrat navezal na posebno naravo postopka po členu 213(2) ES, ki ga ni mogoče enostavno izenačiti z disciplinskim postopkom proti uradniku Skupnosti. Ta postopek je ustavne narave in se uvede v splošnem interesu vzpostavitve zaupanja v delovanje Komisije. Kot oblika ustavnega čiščenja je ustrezno, da se takšni primeri presojajo samo na eni stopnji s strani najvišjega sodišča pravnega reda Skupnosti in da niso v postopku dalj časa, kot je nujno za to funkcijo. Poleg tega postopek pred Sodiščem zagotavlja zadostna jamstva za varstvo interesov zadevnega komisarja. Poleg jamstev, določenih v Statutu Sodišča in Poslovniku, je dodatno jamstvo, da so tovrstni primeri obravnavani na občni seji Sodišča (člen 16, četrti odstavek, Statuta). Glede na posebno naravo in funkcijo postopka po členu 213(2) ES menim, da neobstoj možnosti pritožbe proti sodbi Sodišča ni kršitev temeljnih pravic tožene stranke.
11.

Poglavje II Konvencije TIR, ki ureja izdajo zvezka TIR in odgovornost zavarovalnih združenj, vsebuje med drugim naslednje določbe: „Člen 8 (1) Zavarovalno združenje se zavezuje, da bo plačalo zahtevane uvozne ali izvozne dajatve in davke, skupaj z, če je treba, zamudnimi obrestmi, zapadlimi v plačilo v skladu s carinskimi zakoni in predpisi države, v kateri je bila opažena nepravilnost pri operaciji TIR. Ta organizacija je zavezana skupaj in solidarno z osebami, ki so dolžne poravnati navedene zneske, za plačilo teh zneskov. (2) Če zakoni in predpisi neke pogodbenice ne predvidevajo plačila uvoznih in izvoznih dajatev in davkov, kakor je navedeno v odstavku 1 tega člena, se zavarovalno združenje zavezuje, da bo pod enakimi pogoji plačalo znesek v višini uvoznih ali izvoznih dajatev in davkov, skupaj z, če bo treba, zamudnimi obrestmi. (3) Vsaka pogodbenica bo določila najvišji znesek po TIR zvezku, ki ga je mogoče izterjati od zavarovalnega združenja na podlagi določb odstavkov 1 in 2 tega člena. (4) Odgovornost zavarovalnega združenja do organov države, v kateri je urad odhoda, se začne takrat, ko urad prevzame TIR zvezek. V državah, čez katere se prevaža blago po postopku TIR, se ta odgovornost začne, ko je blago uvoženo ali s prevzemom TIR zvezka s strani urada, pri kateri se operacija TIR ponovno začne, če je bila prekinjena v skladu s členom 26(1) in (2). (5) Zavarovalno združenje ne prevzame odgovornosti le za blago, navedeno v TIR zvezku, temveč tudi za blago, ki bi bilo morebiti spravljeno v označenem delu cestnega vozila ali v označenem zabojniku, čeprav ni na seznamu TIR zvezka. Odgovornost ne vključuje nobenega drugega blaga. (6) Za določanje dajatev in davkov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, se podatki o blagu, knjiženi v TIR zvezku, štejejo za točne, dokler se ne dokaže nasprotno. (7) Ko zapade plačilo zneskov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, pristojni organi, če je to mogoče, izterjajo plačilo od neposredno odgovorne osebe ali oseb in šele kasneje terjajo pri zavarovalnem združenju.“
124.

Po drugi strani ugotavljam, da so bili v sodni praksi Skupnosti, ki je sedaj v veliki meri uzakonjena z Uredbo št. 659/1999, ( 55 ) potencialni upravičenci do pomoči vselej opredeljeni le kot „zainteresirane stranke“ v postopku, katerih položaj se ne razlikuje bistveno od položaja zainteresiranih tretjih subjektov (na primer konkurentov upravičenca). V pred kratkim izdani sodbi v zadevi Acciaierie di Bolzano je Sodišče zatrdilo, da imajo „[v] postopku za nadzor državnih pomoči […] zainteresirane osebe, ki niso zadevna država članica, le vlogo [predložitve pripomb po odprtju postopka formalne preiskave] in v zvezi s tem ne morejo neposredno zahtevati razprave v kontradiktornem postopku s Komisijo, kot je to določeno v korist navedene države članice. […] V nobeni določbi o postopku za nadzor državnih pomoči ni določeno, da bi imeli izmed zainteresiranih oseb upravičenci do pomoči posebno vlogo. V zvezi s tem je treba pojasniti, da postopek za nadzor državnih pomoči ni postopek, ki se začne ‚proti‘ upravičencu ali upravičencem do pomoči, iz česar bi izhajalo, da lahko ta ali ti uveljavljajo pravice, ki bi imele tak obseg, kot ga ima pravica do obrambe kot taka“. ( 56 )
Sklep Sodišča (osmi senat) z dne 12. julija 2022 – Novais/Portugalska republika

(zadeva C-816/21 P-OST)

„Člen 155 Poslovnika Sodišča – Neodločitev – Neobstoj“

Sodni postopek – Neodločitev – Pojem – Obveznost odločitve o vseh zahtevkih, ki so jih predložile stranke – Neobstoj neodločitve

(Poslovnik Sodišča, člena 155 in 159a)

(Glej točke od 4 do 7 in od 12 do 15.)

Izrek

1. Predlog na podlagi člena 155(1) Poslovnika Sodišča, ki ga je 21. aprila 2022 vložil Luís Miguel Novais, se zavrže kot očitno neutemeljen.
10

Pritožnik z drugim delom edinega pritožbenega razloga trdi, da Splošno sodišče s priznanjem dvanajstmesečnega roka za uveljavljanje prednostne pravice v točkah od 75 do 86 izpodbijane sodbe ni preprosto razlagalo člena 41(1) Uredbe št. 6/2002 na način, ki je skladen s členom 4 Pariške konvencije, saj take skladne razlage ni mogoče razširiti do te mere, da se odobri rok za uveljavljanje prednostne pravice, ki ni določen z jasno in brezpogojno določbo prava Unije. Tako naj bi Splošno sodišče v navedenih točkah dejansko zavrnilo uporabo navedenega člena 41 in ga nadomestilo s tem členom 4. S tem naj bi Splošno sodišče zadnjenavedeni določbi podelilo neposredni učinek. Vendar naj, po eni strani, člen 4 Pariške konvencije ne bi izpolnjeval pogojev iz sodne prakse na področju neposredne uporabe mednarodnega prava v pravu Unije, ki izhaja zlasti iz sodbe z dne 3. junija 2008, Intertanko in drugi (C‑308/06, EU:C:2008:312, točka 45), ki zahteva, da je zadevna določba jasna, natančna in brezpogojna, ter, po drugi strani, naj bi bilo priznanje takega neposrednega učinka tega člena 4 v nasprotju s členom 25 Pariške konvencije in sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 25. oktobra 2007, Develey/UUNT (C‑238/06 P, EU:C:2007:635, točke od 37 do 44), v skladu s katerima navedeni člen 4 v bistvu nima neposrednih učinkov.
Sklep Sodišča (osmi senat) z dne 19. oktobra 2022 – Comune di Portici

(zadeva C‑777/21) ( 1 )

„Predhodno odločanje – Člen 99 Poslovnika Sodišča – Člen 49 PDEU – Svoboda ustanavljanja – Člen 56 PDEU – Svoboda opravljanja storitev – Cestni promet – Registracija in obdavčitev motornih vozil – Vozilo, registrirano v državi članici – Voznik s prebivališčem v državi članici registracije vozila in v drugi državi članici – Ureditev države članice, ki osebam, ki na ozemlju te države članice prebivajo več kot 60 dni, prepoveduje vožnjo v tej državi članici z vozilom, registriranim v tujini“

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna ureditev, ki samozaposlenemu delavcu, ki v državi članici prebiva več kot 60 dni, prepoveduje vožnjo v tej državi z vozilom, registriranim v drugi državi članici – Vozilo, ki ni bilo namenjeno predvsem uporabi v prvi državi niti se dejansko ni uporabljalo na ta način – Nedopustnost – Utemeljitev – Neobstoj

(člen 49 PDEU)

(Glej točke od 16 do 19, 22, 23, od 25 do 31 in izrek)

Izrek

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki samozaposleni osebi, ki v državi članici prebiva več kot 60 dni, prepoveduje vožnjo v tej državi članici z vozilom, registriranim v drugi državi članici, če vozilo ni niti namenjeno predvsem stalni uporabi v prvi državi članici niti se dejansko tako ne uporablja.

( 1 ) UL C 148, 4.4.2022.