ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑654/15

Länsförsäkringar AB

proti

Matek A/S

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Högsta domstolen)

„Predhodno odločanje – Znamka Evropske unije – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 9(1)(b) – Člen 15(1) – Člen 51(1)(a) – Obseg izključne pravice, podeljene imetniku – Obdobje petih let po registraciji“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. decembra 2016

Znamka Evropske unije – Učinki znamke Evropske unije – Pravice, podeljene z znamko – Pravica prepovedi uporabe znamke – Uporaba enakega ali podobnega znaka, ki zajema enake ali podobne proizvode ali storitve – Obseg izključne pravice, podeljene imetniku – Petletno obdobje po registraciji

(Uredba Sveta št. 207/2009, člen 9(1)(b), člen 15(1) in člen 51(1)(a) in (2))

Člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 o znamki Unije v povezavi s členom 15(1) in členom 51(1)(a) te uredbe je treba razlagati tako, da ima v obdobju petih let po registraciji znamke Evropske unije njen imetnik pravico, če obstaja verjetnost zmede, tretjim osebam preprečiti, da v gospodarskem prometu uporabljajo kateri koli znak, ki je enak ali podoben njegovi znamki, za vse proizvode in storitve, enake ali podobne tistim, za katere je bila ta znamka registrirana, ne da bi moral dokazati resno in dejansko uporabo navedene znamke za te proizvode ali te storitve.

Iz besedila in cilja člena 15(1) ter člena 51(1)(a) in (2) Uredbe št. 207/2009 je razvidno, da se do poteka roka petih let po registraciji znamke Evropske unije pravice imetnika ne morejo razveljaviti ne za del ne za vse blago ali storitve, za katere je bila ta znamka registrirana. Te določbe tako imetniku dopuščajo neko prehodno obdobje, da začne z resno in dejansko uporabo svoje znamke, v katerem lahko uveljavlja izključno pravico, ki mu jo na podlagi člena 9(1) te uredbe ta znamka podeljuje za vse to blago in storitve, ne da bi moral dokazati tako uporabo.

Za to, da se v skladu s členom 9(1)(b) navedene uredbe ugotovi, ali so proizvodi ali storitve domnevnega kršitelja enaki ali podobni proizvodom in storitvam, zajetim z zadevno znamko Evropske unije, je torej treba presojati obseg izključne pravice, podeljene na podlagi te določbe, v obdobju petih let po registraciji znamke EU glede na proizvode in storitve, ki so predmet registracije, in ne glede na to, kako je morda imetnik to znamko uporabljal v tem obdobju.

(Glej točke 26, 27, 29 in izrek.)
Zadeva C‑365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

proti

Hauptzollamt Bielefeld

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf)

„Predhodno odločanje – Carinska unija in skupna carinska tarifa – Povračilo uvoznih dajatev – Uredba (EGS) št. 2913/92 (carinski zakonik) – Člen 241, prvi odstavek, prva alinea – Obveznost države članice, da določi plačilo zamudnih obresti tudi ob neobstoju pravnega sredstva pred nacionalnimi sodišči“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. januarja 2017

Lastna sredstva Evropske unije – Povrnitev ali opustitev uvoznih ali izvoznih dajatev – Zneski, ki jih je subjekt neutemeljeno plačal iz naslova uvoznih dajatev, ki jih določa neveljavna protidampinška uredba – Obveznost plačila pripadajočih obresti subjektom, ki so upravičeni do povračila

(Uredba Sveta št. 2913/92, člen 241)

Če se uvozne dajatve, vključno s protidampinškimi dajatvami, povrnejo z obrazložitvijo, da so bile pobrane v nasprotju s pravom Unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče, obstaja obveznost držav članic, ki izhaja iz prava Unije, da subjektom, ki imajo pravico do povračila, plača pripadajoče obresti, ki tečejo od dneva, ko so ti subjekti plačali povrnjene dajatve.

V zvezi s tem je sicer treba ugotoviti, da člen 241, prvi stavek, carinskega zakonika določa, da če carinski organi povrnejo zneske uvoznih ali izvoznih dajatev in morebiti pri plačilu teh dajatev pobrane kreditne ali zamudne obresti, ti organi za to ne plačajo nobenih obresti. Vendar ta določba kot taka ne more pomeniti, da bi lahko nacionalna ureditev v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, dejansko določala, da ni treba plačati obresti na znesek povrnjenih uvoznih dajatev za obdobje od plačila teh dajatev do njihovega povračila. Tako iz zgodovine nastanka člena 241 carinskega zakonika kot tudi iz sobesedila te določbe je namreč razvidno, da se ta določba ne uporabi v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo v skladu s sodno prakso Sodišča nacionalni organi ugotoviti posledice, ki jih ima glede na njihov pravni red razglasitev ničnosti ali ugotovljena neveljavnost uredbe o uvedbi protidampinških dajatev, posledica tega pa je, da protidampinške dajatve, ki so bile plačane na podlagi zadevne uredbe, niso bile zakonito dolgovane v smislu člena 236(1) carinskega zakonika in bi jih carinski organi v skladu s to določbo načeloma morali povrniti, če so pogoji, ki veljajo za tako povračilo, med katerimi je ta iz člena 236(2) tega zakonika, izpolnjeni (glej v tem smislu sodbi z dne 27. septembra 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, točka 67 in z dne 18. marca 2010, Trubowest Handel in Makarov/Svet in Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, točka 25).

(Glej točke od 24 do 26, 34, 39 in izrek.)
Zadeva C‑168/15

Milena Tomášová

proti

Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR

in

Pohotovosť s. r. o.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Okresný súd Prešov)

„Predhodno odločanje — Varstvo potrošnikov — Direktiva 93/13/EGS — Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah — Kreditna pogodba, ki vsebuje nepošten pogoj — Izvršba na podlagi arbitražne odločbe, izdane na podlagi tega pogoja — Odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je storilo nacionalno sodišče — Pogoji za uveljavljanje — Obstoj dovolj resne kršitve prava Unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. julija 2016

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 18 do 20 in od 22 do 26.)

Čeprav v skladu s sodno prakso Sodišča sistem varstva potrošnikov, vzpostavljen z Direktivo 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, zajema možnost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogoja, pa je Sodišče je šele v sodbi z dne 4. junija 2009, Pannon GSM, C‑243/08, jasno navedlo, da se vloga, ki jo pravo Unije daje nacionalnemu sodišču, ne omejuje zgolj na to možnost, ampak zajema tudi obveznost, da po uradni dolžnosti prouči morebitno nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe te direktive, če ima na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente. V takem primeru mora nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, zlasti po uradni dolžnosti preizkusiti nepoštenost pogodbenih pogojev, na katerih temelji terjatev iz te odločbe, z vidika določb te direktive, kadar mora v skladu z notranjimi postopkovnimi pravili v podob nem izvršilnem postopku po uradni dolžnosti preizkusiti neskladnost teh klavzul z nacionalnimi pravili javnega reda. (Glej točke 28, 30 in 32.)

Odgovornost države članice za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije, storjeno z odločbo nacionalnega sodišča, je mogoče uveljavljati, samo če je to odločbo izdalo sodišče te države članice, ki odloča na zadnji stopnji, kar mora glede spora o glavni stvari preveriti predložitveno sodišče. Če je tako, odločba nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, pomeni dovolj resno kršitev prava Unije, na podlagi katere je mogoče uveljavljati navedeno odgovornost, le če je navedeno sodišče s to odločbo očitno kršilo pravo, ki se uporablja, ali če do te kršitve pride kljub temu, da na tem področju obstaja ustaljena sodna praksa Sodišča. Ni mogoče šteti, da je nacionalno sodišče, ki pred izdajo sodbe z dne 4. junija, Pannon GSM, C‑243/08, v postopku izvršbe na podlagi arbitražne odločbe, s katero je bilo ugodeno zahtevi za plačilo terjatev na podlagi pogodbenega pogoja, ki ga je treba šteti za nepošten v smislu Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, ni po uradni dolžnosti preizkusilo nepoštenosti tega pogoja, čeprav je imelo na voljo potrebne pravne in dejanske elemente, očitno kršilo sodno prakso Sodišča s tega področja in s tem storilo dovolj resno kršitev prava Unije. (Glej točke 33, 34 in 36 ter točko 1 izreka.)
Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero oseba, ki ima status uradnika v državi članici in ki se prostovoljno odpove svojemu položaju zaradi zaposlitve v drugi državi članici, izgubi pravice do starostne pokojnine na podlagi sistema pokojninskega zavarovanja uradnikov in se retroaktivno vključi v splošni sistem pokojninskega zavarovanja, ki daje pravico do nižje starostne pokojnine od tiste, ki bi izvirala iz teh pravic. Taka ureditev pomeni omejitev prostega gibanja delavcev, ker lahko, čeprav se uporablja tudi za uradnike te države članice, ki odpovejo pogodbo o zaposlitvi zaradi zaposlitve v zasebnem sektorju v tej isti državi članici, tem uradnikom prepreči ali jih odvrne od tega, da bi zapustili svojo matično državo članico zaradi sprejetja zaposlitve v drugi državi članici. Navedena ureditev tako neposredno pogojuje dostop uradnikov zadevne države članice na trg dela v državah članicah, ki niso zadevna država članica, in lahko tako ovira prosto gibanje delavcev.

Čeprav namreč primarno pravo Unije zavarovancu ne more zagotoviti, da bo preselitev v državo članico, ki ni njegova matična država članica, nevtralna z vidika socialne varnosti, zlasti na področju zdravstvenih dajatev in starostnih pokojnin, ker je takšna preselitev ob upoštevanju razlik med sistemi in zakonodajami držav članic za zadevno osebo, odvisno od primera, v okviru socialne varnosti lahko bolj ali manj ugodna, pa je nacionalna ureditev v primeru, da je njena uporaba manj ugodna, v skladu s pravom Unije, le če zadevnega delavca med drugim ne obravnava manj ugodno od delavcev, ki vse dejavnosti opravljajo v državi članici, v kateri se ureditev uporablja, in če ne vodi le do vplačevanja socialnih prispevkov, ne da bi v zameno obstajala pravica do dajatev ali storitev.

(Glej točke 24, 28, 41 in točko 1 izreka.)
Člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz EKUJS je treba ob upoštevanju ciljev Uredbe št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1783/2003, in Uredbe št. 817/2004, načela sorazmernosti ter členov 17 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere je prejemnik pomoči, dodeljene v zameno za njegove večletne kmetijske okoljske zaveze, dolžan povrniti vso pomoč, ki je bila že izplačana, ker ni vložil letnega zahtevka za izplačilo te pomoči za zadnje leto petletnega obdobja njegovih zavez, če, prvič, je to petletno obdobje nadomestilo prejšnje obdobje zaradi povečanja površine njegovega kmetijskega gospodarstva in, drugič, ta prejemnik ni prenehal izpolnjevati svojih zavez v zvezi z uporabo površine, ki je bila prijavljena pred tem povečanjem. Upravičenec mora namreč po občutnem povečanju površine zadevnega kmetijskega gospodarstva in začetku novega petletnega obdobja zaveze ves čas tega obdobja spoštovati vse obveznosti, ki iz njega izhajajo, kar zadeva celotno povečano površino. Neizpolnjevanje teh pogojev povzroči, da sta dodelitev teh pomoči in obdržanje koristi iz njih v celoti neupravičena in brez pravne podlage.

(Glej točke 38, 46, 57 in izrek.)
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da pri presoji sorazmernosti omejevalne nacionalne ureditve na področju iger na srečo ni pomemben le cilj te ureditve, kakršen je bil v času njenega sprejetja, ampak so pomembni tudi njeni učinki, ki se presojajo po njenem sprejetju.

Iz sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi, C‑390/12, namreč izhaja, da člen 56 PDEU nasprotuje nacionalni ureditvi, ker ta ureditev v resnici ne teži k zmanjšanju priložnosti za igranje iger na srečo oziroma k boju proti kriminaliteti, povezani s temi igrami, dosledno in sistematično. Uporaba izrazov „dosledno in sistematično“ pa pomeni, da mora zadevna ureditev težiti k zmanjšanju priložnosti za igranje iger na srečo oziroma k boju proti kriminaliteti, povezani s temi igrami, ne le v času njenega sprejetja, ampak tudi po njem. Poleg tega mora predložitveno sodišče v okviru presoje sorazmernosti izvesti preverjanja zlasti glede razvoja trgovinske politike pooblaščenih izvajalcev ter o stanju kriminala in goljufij v zvezi z igrami na srečo v času dejanskega stanja. Iz tega izhaja, da pri presoji sorazmernosti pristop predložitvenega sodišča ne sme biti statičen, ampak dinamičen v smislu, da mora upoštevati razvoj okoliščin po sprejetju zadevne ureditve.

(Glej točke od 33 do 37 in izrek.)
Nacionalna ureditev, ki določa, da se osebe, ki so dopolnile 35 let, ne morejo zaposliti v policiji avtonomne skupnosti države članice, vpliva na pogoje za zaposlitev teh delavcev. Zato je treba šteti, da taka ureditev določa pravila v zvezi z dostopnostjo zaposlitve v javnem sektorju v smislu člena 3(1)(a) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu in torej spada na področje uporabe te direktive.

Člen 2(2) Direktive Sveta 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu v povezavi s členom 4(1) te direktive je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi, na podlagi katere morajo biti kandidati za delovno mesto policista, ki opravlja vse operativne ali izvršilne naloge v pristojnosti te policije, mlajši od 35 let.

V zvezi s tem se s to ureditvijo uvaja različno obravnavanje, ki neposredno temelji na starosti, v smislu člena 1 v povezavi s členom 2(2)(a) Direktive 2000/78. Vendar so posebne fizične sposobnosti značilnost, ki je povezana s starostjo, naloge v zvezi z varovanjem oseb in premoženja, prijetjem in nadzorom storilcev kaznivih dejanj ter preventivnim patruljiranjem pa lahko zahtevajo uporabo fizične moči. Narava teh nalog zahteva posebno fizično sposobnost, saj imajo lahko fizične pomanjkljivosti pri opravljanju navedenih nalog resne posledice ne le za same policiste in tretje osebe, ampak tudi za ohranitev javnega reda. Zato je posedovanje posebnih fizičnih sposobnosti, ki omogočajo izpolnjevanje treh bistvenih nalog policije avtonomne skupnosti zadevne države članice, in sicer varovanje oseb in premoženja, zagotavljanje svobodnega izvrševanja pravic in svoboščin vseh posameznikov ter zagotavljanje varnosti državljanov, mogoče šteti za bistveno in odločilno poklicno zahtevo v smislu člena 4(1) Direktive 2000/78 za opravljanje zadevnega poklica.

Poleg tega je mogoče za tako ureditev šteti, prvič, da je primerna za uresničitev cilja zagotoviti operativno usposobljenost in dobro delovanje zadevne policije, in drugič, da ne presega tega, kar je nujno za uresničitev tega cilja. Zaradi pomanjkljivosti, ki se jih je bati v delovanju policije zadevne avtonomne skupnosti, je izključeno, da bi bila organizacija zahtevnih in izločilnih preizkusov telesnih zmogljivosti na natečaju za sprejem lahko alternativni ukrep, ki je manj omejujoč. Navedeni cilj namreč zahteva, da se za ponovno vzpostavitev določene starostne strukture na posebne fizične sposobnosti ne gleda statično zgolj v trenutku natečaja, ampak dinamično, tako da se upoštevajo leta službovanja policista po zaposlitvi.

(Glej točke 30, od 34 do 36, 47, 48 in 50 ter izrek.)
Ob upoštevanju težav, ki jih ima Svet zaradi vojne v Siriji pri pridobivanju dokazov, slednji zadosti dokaznemu bremenu, ki ga nosi, če sodišču Unije predloži vrsto dovolj konkretnih, natančnih in skladnih indicev, ki omogočajo, da se dokaže obstoj zadostne povezave med osebo, za katero velja ukrep zamrznitve njenih sredstev, in sirskim režimom.

Glede na okvir, v katerega se umeščajo dokazi, na katere se sklicuje Svet, je tako Splošno sodišče upravičeno štelo, da položaj pritožnika v sirskem gospodarskem življenju in njegovi pomembni nekdanji in sedanji položaji v trgovinski zbornici v Homsu in v upravnem odboru Zveze sirskih trgovinskih zbornic pomenijo vrsto dovolj konkretnih, natančnih in skladnih indicev, da je mogoče ugotoviti, da je pritožnik finančno podpiral sirski režim ali imel od njega koristi. Ni mogoče izključiti možnosti, da bi se lahko z drugimi konkretnimi in natančnimi indici ovrgla utemeljenost očitka, da je pritožnik ekonomsko podpiral ta režim ali imel od njega koristi.

Zahteva, da se dokazi ne preizkušajo ločeno, temveč v kontekstu, v katerega so umeščeni, Splošnemu sodišču ne preprečuje, da bi posamično preizkusilo vsebino različnih trditev pritožnika, če se pri tem ob preizkusu vsakega izmed njih in ob njihovi celoviti presoji kot vrste indicev upošteva kontekst posebnega položaja v Siriji.

Ker je Splošno sodišče preverilo utemeljenost uvrstitve zadevne osebe na sezname oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, na podlagi indicev v zvezi z njenim položajem, funkcijami in odnosi v sirskem režimu, ki jih zadevna oseba ni ovrgla, sklicevanje na domnevo o podpori navedenemu režimu v izpodbijani sodbi – medtem ko akti o omejevalnih ukrepih zaradi razmer v Siriji, izpodbijani pred Splošnim sodiščem, ne uvajajo take domneve – ne more vplivati na zakonitost izpodbijane sodbe, saj je iz ugotovitev Splošnega sodišča razvidno, da je to pravno zadostno preverilo obstoj dovolj trdne dejanske podlage za uvrstitev navedene osebe na zadevne sezname.

(Glej točke 61, 62, 65, 79, 80 in 82.)
Člen 7(2) Uredbe št. 492/2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki za dodelitev finančne pomoči za visokošolski študij študentom nerezidentom določa pogoj, da je ob vložitvi prošnje za finančno pomoč vsaj eden od njihovih staršev v tej državi članici delal vsaj in neprekinjeno pet let, takega pogoja pa ne določa za študente, ki prebivajo na ozemlju navedene države članice, s čimer se želi spodbujati povečanje deleža rezidentov z visokošolsko izobrazbo.

Tako razlikovanje na podlagi prebivališča namreč lahko bolj škoduje državljanom drugih držav članic, saj nerezidenti najpogosteje niso državljani te države in tako pomeni posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva, ki se lahko dopusti samo, če je objektivno upravičena. V zvezi s tem je socialni cilj, ki se nanaša na znatno povečanje deleža rezidentov z diplomo visokošolskega študija, cilj splošnega interesa, priznan na ravni Unije. Poleg tega je pogoj minimalnega in neprekinjenega trajanja zaposlitve enega od staršev, obmejnega delavca, ustrezen in potreben za dosego navedenega cilja. Legitimno je namreč, da država, ki dodeljuje pomoč, skuša zagotoviti, da ima obmejni delavec dejansko integracijsko vez z družbo, pri čemer zahteva zadostno vez, da bi se preprečila nevarnost „turizma študijskih štipendij“. Navedeni pogoj pa lahko potrdi tako vez teh delavcev in razumno verjetnost vrnitve študenta v zadevno državo članico, ko bo končal študij. Vendar navedeni pogoj presega to, kar je potrebno za dosego legitimnega cilja, ker pristojnim organom ne omogoča, da pomoč dodelijo, kadar so starši kljub nekaj kratkim prekinitvam v zadevni državi članici delali dovolj dolgo v obdobju pred to prošnjo, čeprav te prekinitve niso take, da bi prekinile vez med prosilcem za finančno pomoč in zadevno državo članico.

(Glej točke od 43 do 47, 57, 58, 69 in 70 ter izrek.)
Določbe Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, zlasti tiste iz člena 2 in Priloge VII A, točka 17, k tej direktivi, v povezavi z načelom enakega obravnavanja in zahtevo po preglednosti, ki izhaja iz njega, je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da naročnik odloči, da se javno naročilo odda ponudniku, ki je storil hudo poklicno napako, ker naj bi bila izključitev tega ponudnika iz postopka oddaje javnega naročila v nasprotju z načelom sorazmernosti, čeprav mora biti v skladu s pogoji razpisa tega naročila ponudnik, ki je zagrešil hudo poslovno napako, nujno izločen, ne da bi se upoštevala sorazmernost te sankcije.

Nekateri zainteresirani gospodarski subjekti, ki so sicer seznanjeni z določbo o izključitvi, ki je vključena v razpisno dokumentacijo, in ki se zavedajo, da so storili poklicno napako, ki jo je mogoče opredeliti kot hudo, bi namreč lahko predložili ponudbo v upanju, da ne bodo izločeni na podlagi poznejše preučitve njihovega položaja ob upoštevanju načela sorazmernosti v skladu z veljavno nacionalno ureditvijo, medtem ko drugi, ki so v primerljivem položaju, take ponudbe ne bi predložili, ker bi se zanesli na to določbo o izključitvi, ki take preučitve sorazmernosti ne omenja. Ta zadnjenavedeni primer bi lahko zadeval zlasti gospodarske subjekte drugih držav članic, ki so manj seznanjeni s pogoji in podrobnostmi uporabe upoštevne nacionalne zakonodaje. To velja še toliko bolj v položaju, v katerem obveznost naročnika, da preuči sorazmernost izključitve zaradi hude poklicne napake, ne izhaja iz veljavne nacionalne določbe, ampak zgolj iz obrazložitve te določbe. Preučitev zadevne izključitve ob upoštevanju načela sorazmernosti, ki se izvede kljub temu, da je v pogojih zadevnega javnega razpisa določena zavrnitev ponudb, v zvezi s katerimi je ugotovljen tak razlog za izključitev, brez preučitve na podlagi tega načela, torej lahko povzroči negotovost pri zainteresiranih gospodarskih subjektih ter kršitev načela enakega obravnavanja in spoštovanja zahteve po preglednosti.

(Glej točke od 41 do 44 in točko 2 izreka.)
Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi Sveta št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 1214/2007, je treba razlagati tako, da je treba blago, kakršno je „videomultiplexer“, uvrstiti pod tarifno številko 8521 te nomenklature, če ne bo nacionalno sodišče na podlagi vseh dejstev, ki jih ima na voljo, presodilo drugače.

Iz besedila tarifnih številk 8517, 8521, 8531 in 8543 kombinirane nomenklature in pripadajočih pojasnjevalnih opomb namreč izhaja, da je za uvrstitev blaga pod eno od teh tarifnih številk odločilna njegova funkcija.

Poleg tega je v opombi 3 k oddelku XVI kombinirane nomenklature, v kateri spadajo tarifne številke 8517, 8521 in 8531 te nomenklature, navedeno, da se „stroji, zasnovani za opravljanje dveh ali več dopolnilnih ali alternativnih funkcij, uvrščajo tako, kot da bi imeli samo tisto komponento ali kot da bi predstavljali samo tisti stroj, ki opravlja glavno funkcijo“.

Glavna funkcija „videomultiplexerja“, glede na njegove objektivne značilnosti in lastnosti ter namen, je snemanje in reproduciranje slike in zvoka v okviru varnostnega in nadzornega sistema. Drugi funkciji „videomultiplexerja“, to je funkcija alarmne in mrežne naprave, sta le pomožni funkciji, ki sta namenjeni boljšemu delovanju sistema, v kateri je „videomultiplexer“ vključen.

Nazadnje, „videomultiplexer“ ni mogoče šteti za „del stroja“ v smislu opombe 2 k oddelku XVI kombinirane nomenklature.

Za to, da bi izdelek opredelili kot „del“, ne zadostuje, da se dokaže, da stroja brez tega izdelka ni mogoče uporabljati za potrebe, za katere je namenjen. Poleg tega je treba dokazati še, da je mehansko in elektronsko delovanje zadevnega stroja odvisno od navedenega izdelka.

Čeprav je „videomultiplexer“ element sistema za videonadzor zaprtega kroga, lahko naprave za odkrivanje, ki se uporabljajo v sklopu tega sistema, svojo funkcijo opravljajo tudi brez „videomultiplexerja“. Poleg tega mehansko in elektronsko delovanje teh naprav ni odvisno od „videomultiplexerja“.

(Glej točke 47, 53, 55, 56, od 62 do 65, 72 in izrek.)
(22)

Dejanja, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, so navedena v Preambuli in členih 1 in 2 [Ustanovne] [l]istine Združenih narodov in so med drugim zajeta v resolucijah Združenih narodov o ukrepih boja proti terorizmu, ki razglašajo, da so ‚dejanja, metode in praksa terorizma v nasprotju z nameni in načeli Združenih narodov‘ in da je ‚namerno financiranje, načrtovanje in spodbujanje terorističnih dejanj prav tako v nasprotju z nameni in načeli Združenih narodov‘“.