Poleg tega, prvič, ker je pojem „organizacija“ načeloma dovolj širok in lahko vključuje zasebne profitne subjekte, dejstvo, da zadevna organizacija dejavnosti opravlja s takim namenom, nikakor ne izključuje njene opredelitve kot „druge organizacije, ki jih zadevna država članica priznava kot organizacije socialne pomena“ v smislu člena 13(A)(1)(g) Šeste direktive. Drugič, čeprav je lahko dejstvo, da velik del stroškov opravljenih storitev morda nosijo skladi zdravstvenega zavarovanja oziroma druge socialnovarstvene organizacije, med elementi, ki jih je treba upoštevati za opredelitev, ali ima zadevna organizacija socialni pomen, je to dejstvo le eden od več elementov. Zato neobstoj javne finančne pomoči sam po sebi ne izključuje takega priznanja, ker ga je treba presoditi glede na vse upoštevne elemente obravnavane zadeve.

Člen 13(A)(1)(g) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaj držav članic o prometnih davkih državam članicam daje diskrecijsko pravico, da nekatere organizacije, ki niso subjekti javnega prava, priznajo kot organizacije socialnega pomena. Nacionalni organi morajo ob priznavanju drugih organizacij, ki niso osebe javnega prava, kot organizacij socialnega pomena, v skladu s pravom Unije in pod nadzorom nacionalnih sodišč, upoštevati več elementov. Med te je mogoče šteti obstoj posebnih določb, naj bodo te nacionalne ali regionalne, zakonodajne ali upravne, davčne ali socialnovarstvene, splošni interes dejavnosti zadevnega davčnega zavezanca, dejstvo, da je bilo drugim davčnim zavezancem, ki opravljajo enake dejavnosti, že odobreno podobno priznanje, in dejstvo, da lahko stroške zadevnih storitev v veliki meri prevzamejo zavodi za zdravstveno zavarovanje ali druge organizacije socialne varnosti.

člen 13(A)(1)(g) Šeste direktive 77/738 o usklajevanju zakonodaj držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da lahko med storitvami, ki se opravljajo v okviru oskrbovanih stanovanj, katerih socialni pomen mora presoditi predložitveno sodišče, za storitve, ki vključujejo dajanje na voljo stanovanj primernih za starejše osebe, velja oprostitev iz te določbe. Tudi za druge storitve, ki so zagotovljene v okviru teh oskrbovanih stanovanj, lahko velja ta oprostitev, zlasti če je namen storitev, ki so jih v skladu z upoštevno nacionalno zakonodajo dolžna zagotavljati oskrbovana stanovanja, zagotavljanje pomoči starejšim osebam in njihova oskrba ter ustrezajo storitvam, ki so jih v skladu z zadevno nacionalno zakonodajo dolžni zagotavljati tudi domovi za ostarele.

V zvezi s tem ni upoštevno, ali upravitelj oskrbovanih stanovanj, od javnih organov prejema subvencije ali katero koli drugačno ugodnost ali finančno pomoč.

V besedilu člena 13(A)(1)(g) Šeste direktive so namreč storitve, ki jih opravljajo domovi za ostarele, izrecno navedene med storitvami in dobavami blaga, ki so tesno povezane s socialnim skrbstvom in socialnovarstvenim delom in ki torej spadajo pod oprostitev iz te določbe. V zvezi s tem je treba navesti, da domovi za ostarele, tako kot oskrbovana stanovanja, osebam, starim najmanj 60 let, zagotavljajo stanovanje, skupaj z različnimi storitvami pomoči in oskrbe. Prvič, enako obravnavo glede davka na dodano vrednost bi bilo treba zagotoviti za storitev dajanja na voljo stanovanj, bodisi da se ta stanovanja ponujajo v okviru doma za ostarele bodisi v okviru oskrbovanih stanovanj. Drugič, ker navedene storitve pomoči in oskrbe, ki so jih oskrbovana stanovanja dolžna nuditi v skladu z upoštevno nacionalno zakonodajo, ustrezajo storitvam, ki so jih v skladu z navedeno zakonodajo dolžni zagotavljati domovi za ostarele, jih je treba glede davka na dodano vrednost obravnavati enako.

Poleg tega so oprostitve iz člena 13(A)(1) Šeste direktive avtonomni pojmi prava Unije in morajo biti zato opredeljeni na ravni Evropske unije. Opredelitev storitev iz člena 13(A)(1)(g) Šeste direktive glede na obstoj javne finančne pomoči v korist izvajalca ali glede na prevzemanje odgovornosti za stroške storitev s strani socialnovarstvenih organizacij pa bi vodila do pogojevanja tega pojma s posebnimi značilnostmi zakonodaj držav članic na tem področju.

V skladu s členom 13(A)(2)(b), prva alinea, Šeste direktive države članice ne smejo oprostiti storitev, določenih zlasti v členu 13(A)(1)(g) te direktive, če niso nujne za izvedbo oproščenih transakcij. Ta določba, ki je zavezujoča za države članice, namreč določa pogoje, ki jih je treba upoštevati pri razlagi različnih primerov oprostitev, ki so tam določeni, in ki se, tako kot tisti, določeni v členu 13(A)(1)(g) navedene direktive, nanašajo na storitve ali dobave, ki so tesno povezane ali ki imajo tesno povezavo z dejavnostjo, ki je v javnem interesu.

(Glej točke 42, 43, 47, 52 in 55 ter izrek.)