ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen Direktive 2003/88 določitev minimalnih zahtev, namenjenih izboljšanju življenjskih in delovnih razmer za delavce s približevanjem nacionalnih zakonodaj, ki se nanašajo predvsem na delovni čas, tako da se jim zagotovi pravica do minimalnega počitka, predvsem dnevnega in tedenskega, in do primernih odmorov ter da se določi zgornja meja tedenskega delovnega časa (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer in drugi, od C-397/01 do C-403/01, ZOdl., str. I-8835, točka 76, in z dne 25. novembra 2010 v zadevi Fuß, C-429/09, ZOdl., str. I-12167, točka 43).
4

Protimonopolný úrad Slovenskej republiky, odbor dohôd obmedzujúcich súťaž (služba urada Slovaške republike za varstvo konkurence za sporazume o omejevanju konkurence, v nadaljevanju: zadevna služba urada), prvostopenjski organ, pristojen za varstvo konkurence, je z odločbo z dne 9. junija 2009 ugotovila, da so tri velike banke s sedežem v Bratislavi (Slovaška), in sicer Slovenská sporiteľňa a.s., Československá obchodná banka a.s. in Všeobecná úverová banka a.s., kršile člen 81 ES in ustrezno določbo zakona št. 136/2001 s tem, da so sklenile sporazum o razdoru pogodb o tekočih računih družbe Akcenta CZ a.s. (v nadaljevanju: Akcenta), družbe s sedežem v Pragi (Češka republika), in o nesklenitvi novih pogodb s to družbo. Zadevna služba urada je ocenila, da je družba Akcenta, nebančno podjetje, ki ponuja storitve brezgotovinskega plačevanja, za opravljanje svojih dejavnosti, vključno s prenosom valut iz tujine in v tujino, tudi za svoje stranke na Slovaškem, potrebovala tekoče račune, odprte pri bankah. Po mnenju zadevne službe urada so tri zadevne banke, ki so družbo Akcenta štele za konkurentko, ki ponuja storitve njihovim strankam, in ki niso bile zadovoljne zaradi zmanjšanja dobička, ki ga je povzročila dejavnost te družbe, nadzirale njeno dejavnost, se dogovorile in s skupnim sporazumom odločile, da usklajeno razdrejo pogodbe, sklenjene s to družbo. Na podlagi dokazov o obstoju stikov med temi bankami, predvsem sestanka, ki so ga sklicale 10. maja 2007, in poznejše medsebojne izmenjave elektronske pošte, je zadevna služba urada ugotovila, da je vsaka od teh treh bank privolila v razdor pogodbe z družbo Akcenta pod pogojem, da drugi banki storita enako, da bi preprečile, da bi del strank te družbe prešel k banki, ki bi še naprej imela odprte tekoče račune za družbo Akcenta. Zadevna služba urada je ugotovila, da je ravnanje teh bank na zadevnem trgu, ki je opredeljen kot slovaški trg storitev brezgotovinskega plačevanja, pomenilo sporazum, katerega cilj je omejevanje konkurence, zato je bankam naložila globe, in sicer banki Slovenská sporitel’ňa globo v višini 3.197.912 EUR, banki Československá obchodná banka a.s. globo v višini 3.183.427 EUR in banki Všeobecná úverová banka a.s. globo v višini 3.810.461 EUR.
(Glej točki 37 in 42.)

(Glej točke od 39 do 41 in 43.)

Tako je svoboda držav članic glede izbire sredstev za izterjavo take pomoči omejena, saj posledica teh sredstev ne sme biti, da se vračilo, ki se zahteva s pravom Unije, dejansko onemogoči. Za uporabo nacionalnih postopkov velja pogoj, da omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje sklepa Komisije, kar je pogoj, ki odraža zahteve načela učinkovitosti. Zato je treba vprašanje, ali je zadevna država članica – glede na zahtevo učinkovitosti – z izbiro teh sredstev izpolnila obveznost izterjave pomoči, ki je bila razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom, presojati v vsakem primeru posebej glede na konkretne okoliščine obravnavanega primera.

Pravo Unije ne zahteva, da nacionalni organi nezakonito pomoč od prejemnika izterjajo le na podlagi sklepa Komisije o vračilu. V zvezi s tem zadevna država članica lahko prosto izbere način, na katerega bo izpolnila obveznost izterjave pomoči, za katero je bilo razsojeno, da je nezdružljiva z notranjim trgom, če izbrani ukrepi niso v nasprotju z obsegom in učinkovitostjo prava Unije.

Kar zadeva morebitno utemeljitev precejšnje zamude pri izterjavi pomoči, je edini razlog, na katerega se država članica lahko sklicuje v obrambi zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jo Komisija vloži na podlagi člena 108(2) PDEU, absolutna nemožnost pravilne izvršitve zadevnega sklepa. Ta absolutna nemožnost sodne narave, če izvira iz odločb, ki so jih izdala nacionalna sodišča, v primeru da so te odločbe skladne s pravom Unije.

Če bi se izkazalo, da s pravili civilnega prava ni mogoče učinkovito izterjati sporne pomoči, bi bilo lahko glede na okoliščine obravnavanega primera nujno, da se nacionalno pravilo ne uporabi in da se uporabijo drugi ukrepi, pri čemer takih ukrepov ne bi bilo mogoče izključiti iz razlogov, ki se nanašajo na nacionalni pravni red. V zvezi s tem člen 4(3) PEU tudi za nacionalna sodišča ustvarja obveznost lojalnega sodelovanja s Komisijo in sodišči Unije, v okviru katerega morajo nacionalna sodišča sprejeti vse ustrezne, splošne ali posebne ukrepe, da bi zagotovila izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, in se vzdržati sprejetja ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev Pogodbe.

Poleg tega je treba nadzor izvršilnega naslova, izdanega za vračilo nezakonite državne pomoči, ki ga opravi nacionalno sodišče, in morebitno razveljavitev takega naslova šteti zgolj za izraz načela učinkovitega sodnega varstva, ki je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča splošno načelo prava Unije.

(Glej točke 45, 48, 49, 55 in 56.)
Izbira pravne podlage akta Unije mora temeljiti na objektivnih okoliščinah, ki jih je mogoče sodno preizkusiti, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina tega akta.

V zvezi s tem cilj izjave o odobritvi ribolovnih možnosti v vodah Evropske unije za ribiška plovila, ki plujejo pod zastavo Bolivarske republike Venezuele v izključni ekonomski coni ob obali Francoske Gvajane, ki je bila odobrena s Sklepom Sveta 2012/19, ni zagotoviti določitve in dodelitve ribolovnih možnosti v smislu člena 43(3) PDEU, temveč, Venezueli ponuditi možnost sodelovanja pri izkoriščanju živega bogastva v izključni ekonomski coni Gvajane pod pogoji, ki jih je določila Unija.

Pristojne institucije Unije, glede na posebno odgovornost Unije, ki deluje v imenu zadevne obalne države, za izkoriščanje živih virov v izključni ekonomski coni te države ocenijo, ali zainteresirana država lahko zagotovi, da bodo plovila, ki plujejo pod njeno zastavo, ravnala v skladu s pogoji takega izkoriščanja – kakršni so med drugim spoštovanje določb skupne ribiške politike Unije – ki veljajo na zadevnem območju. Nazadnje, institucije Unije morajo upoštevati nekatere elemente, in sicer pomembnost živih bogastev zadevnega območja za gospodarstvo zadevne obalne države in druge njene državne interese, potrebe držav v razvoju v zadevni regiji in potrebe, da se zmanjšajo ekonomske motnje v državah, katerih državljani so običajno ribarili v tem območju, ali ki so vlagale znatne napore v raziskovanje in identifikacijo ribjih jat.

Tako je cilj sporne izjave vzpostaviti splošni okvir za to, da se ribiškim plovilom, ki plujejo pod zastavo Venezuele, dovoli ribolov na tem območju, pri čemer je bil ta okvir nato zaporedoma natančneje določen z določbami različnih uredb. Iz tega izhaja, da ponudba, naslovljena na Bolivarsko republiko Venezuelo, ni tehnični ali izvedbeni ukrep, temveč nasprotno ukrep, za katerega je treba sprejeti avtonomno odločitev, v okviru tega sprejetja pa je treba upoštevati politične interese, ki jim Unija sledi s svojimi skupnimi politikami, zlasti ribiško politiko. Iz tega sledi, da sporna izjava spada na področje tistih pristojnosti, v okviru katerih odloča zakonodajalec Unije in da Sklep št. 2012/19 s katerim je bila v imenu Unije odobrena ta izjava spada na področje uporabe člena 43(2) PDEU, in ne na področje uporabe člena 43(3) PDEU.

Poleg tega, ker je ta izjava konstitutivni del mednarodnega sporazuma, spada na področje uporabe člena 218 PDEU. Sklep 2012/19 bi bilo torej treba sprejeti na podlagi člena 43(2) PDEU v povezavi s členom 218(6)(a)(v) PDEU, in ne na podlagi člena 43(3) PDEU v povezavi s členom 218(6)(b) PDEU.

(Glej točke 51, 58, 75, 76, od 78 do 83, 85, in točka 1 izreka.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2014 :298 1Zadeva C-4 3 / 1 2
E v ropska komisija
proti
E v ropskemu parlamentu
in
Svetu E v r opske u nije
„Ničnostna tožba — Direktiva 2011 /82/EU — Čezmejna izmenjava informacij o prometnih prekrških, 
povezanih z varnostjo v cestnem p rometu — Izbira p ravne podlage — Člen 87(2)(a) PD EU — Člen 91 
PDEU — Ohranitev u činkov dir ektive v primeru, da s e razglasi za nično“
Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 6. maja 2014
1. Akti institucij — Izbira pravne podlage — Merila — Akt Unije, ki ima dvojni cilj ali ima dva 
dela — Sklicevanje na glavni ali prevladujoči cilj ali del — Direktiva 2011 /82 o lažji čezmejni 
izmenjavi informacij o prometnih p rekrških, povezanih z varnostjo v cestnem p rometu — 
Glavni ali prevladujoči cilj, ki se n anaša na prometno politiko U nije — Neobstoj neposredne 
povezave s cilji policijskega sodelovanja — Sprejetje na podlagi člena 91(1) PDEU
(člena 87(2) PDEU in 91(1)(c) PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011 /82)
2. Ničnostna tožba — Sodba o razglasitvi ničnosti — Učinki — Omejitev s strani So dišča — 
Ohranitev učinkov izpodbijanega akta vse do njegove nadomestitve v razumnen roku — Utemeljitev 
z razlogi socialne varnosti
(člen 264, drugi odstavek, PDEU)
1. V okviru sistema pristojnosti Skupnosti mora izbira p ravne podlage akta temeljiti na objektivnih 
dejstvih, ki j ih je mogoče sodno p reizkusiti, me d ka terimi sta zlasti cilj in vsebina zadevnega akta. Če 
se pri preizkusu zadevnega akta izkaže, da i ma ta dvojni cilj ali da i ma dva dela, pri čemer je eden 
glaven ali prevladujoč, drugi pa zgolj stranski, mora ta akt temeljiti samo na eni pravni podlagi, in sicer 
tisti, ki s e zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma del.
V zvezi s tem j e glavni ali prevladujoči cilj Direktive 2011 /82 o lažji čezmejni izmenjavi informacij 
o prometnih prekrških, povezanih z varnostjo v cestnem p rometu ve čja varnost v cestnem p rometu, ki 
je glavni cilj prometne politike U nije. Zato bi morala biti ta dir ektiva, ker glede na svoje cilje in vsebino 
pomeni ukrep, ki o mogoča večjo varnost prevoza v smislu člena 91(1)(c) PD EU, sprejeta na podlagi te 
določbe.
Čeprav je z Direktivo 2011 /82 s icer vzpostavljen sistem č ezmejne izmenjave informacij o prometnih 
prekrških, povezanih z varnostjo v cestnem p rometu, pa je namreč ta sistem v zpostavljen prav zato, da 
lahko U nija sledi cilju ve čje varnosti v cestnem p rometu. Zato se ta dir ektiva ne navezuje neposredno 
na cilje policijskega sodelovanja in ni mogla biti veljavno s prejeta na podlagi člena 87(2) PD EU.
(Glej točke 29, 30, 36, 37, 44, 49 in 50.)
2 ECLI:EU:C:2014 :298POVZETEK–ZADEVAC-43/12
KOMISIJA/PARLAMENTINSVET
2. Glej besedilo odločbe.
(Glej točke o d 53 d o 56.)
Če so tako države članice obdavčevale te transakcije 1. januarja 1978, lahko te obdavčujejo še naprej. Glede na to, da je Šesta direktiva izrecno določila ta datum kot izhodiščno točko za morebitno ohranitev ukrepa obdavčitve, ni mogoče šteti, da lahko zakon, ki določa obdavčitev teh storitev in je bil sprejet pred tem datumom, v obdobju, določenem za prenos te direktive, resno ogroža cilje, ki so določeni v tej direktivi.

Vendar iz besedila člena 28(3) in (4) Šeste direktive v povezavi s členom 15 in Prilogo E k tej direktivi izhaja, da je zakonodajalec Unije državam članicam, katerih zakonodaja je določala obdavčitev upoštevnih storitev pred 1. januarjem 1978, dal možnost, da določijo izjemo od obveznosti oprostitve storitev iz člena 26(3) te direktive.

(Glej točke od 41 do 43 in točko 2 izreka.)

(Glej točke od 46 do 48, 50 in 51 ter točko 3 izreka.)

Ta člen resda s tem, da je državam članicam dana taka možnost izbire, uvaja ureditev, s katero se razlikuje med državami članicami, ki uveljavljajo obdavčitev teh storitev, in tistimi, ki uporabljajo določbe iz člena 309 navedene direktive in iste storitve oprostijo.

Država članica s tem, da potovalne agencije obravnava drugače kakor posrednike, in s tem, da sprejme predpis, v skladu s katerim so storitve, ki se nanašajo na potovanja zunaj Evropske unije, obdavčene, le če jih opravljajo potovalne agencije, ne pa, če jih opravljajo posredniki, ne krši prava Unije, predvsem načel enakega obravnavanja, sorazmernosti in davčne nevtralnosti. Pojem agencije je treba glede tega razumeti v smislu člena 26(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih in člena 306 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost.

Načelo enakega obravnavanja, ki se na področju davka na dodano vrednost odraža v načelu davčne nevtralnosti, namreč zahteva, da se primerljivi položaji ne smejo obravnavati različno, razen če je razlikovanje objektivno utemeljeno.

Zakonodajalec Unije pa je menil, da ti kategoriji potovalnih agencij nista v primerljivem položaju. Glede tega je za dejavnost potovalnih agencij, kot so opredeljene v Šesti direktivi, značilno to, da so te gospodarski subjekti, ki organizirajo potovanja ali turistične izlete v svojem imenu in ki pri zagotavljanju storitev, običajno povezanih s to vrsto dejavnosti, uporabljajo storitve, ki jih opravljajo drugi davčni zavezanci.

(Glej točke 53, 55 in 58 ter točko 4 izreka.)
Člene 4(1), 9 in 11 Direktive Sveta 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, je treba razlagati tako, da so pristojni organi držav članic Evropski komisiji dolžni predlagati ukinitev območja, uvrščenega na seznam območij, pomembnih za Skupnost, če so ti organi prejeli zahtevo lastnika zemljišča, vključenega v to območje, ki se sklicuje na poslabšanje stanja okolja na takem območju, pod pogojem da ta zahteva temelji na okoliščini, da kljub spoštovanju določb člena 6, od (2) do (4), te direktive, kakor je bila spremenjena, navedeno območje dokončno ne more več prispevati k ohranjanju naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst ali k uvedbi omrežja Natura 2000.

Če namreč območje, vpisano na seznam območij, pomembnih za Skupnost, nepreklicno ne more več prispevati k uresničitvi ciljev Direktive 92/43 in torej ni več razloga za to, da za to območje še naprej veljajo določbe te direktive, mora zadevna država članica Komisiji predlagati ukinitev navedenega območja. Ta obveznost je še toliko bolj pomembna, če to območje zajema ozemlje, ki je v lasti subjekta, čigar izvajanje lastninske pravice je omejeno zaradi tega vpisa, čeprav ni več razloga za to, da se za navedeno območje še naprej uporabljajo določbe te direktive, saj bi lahko nadaljnja omejitev uporabe v takšnih okoliščinah vodila do kršitve te lastninske pravice.

Vendar pa vsako poslabšanje območja, vključenega na seznam OPS, ne upravičuje njegove ukinitve. Pristojni nacionalni organi morajo namreč predlagati ukinitev območja le, če je to kljub upoštevanju obveznosti iz Direktive 92/43, to postalo nepopravljivo neustrezno za uresničitev ciljev navedene direktive.

(Glej točke 28, 29, 31, 35 in 36 ter točko 1 izreka.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2013 :433 1OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 2 7. junija 2 0 1 3  – Xeda International in Pace International proti 
Komisiji
(Zadeva C-1 4 9 / 1 2 P)
„Pritožba — Fitofarmacevtska sredstva — Difenilamin — Nevključitev v Prilogo I k Direktivi Sveta 
91/414/EGS — Postopek ocenjevanja aktivnih snovi — Preklic, s strani prijavitelja, podpore vključitvi 
aktivne snovi v to prilogo — Uredbi (ES) št. 1490 /2002 in (ES) št. 1095 /2007 “
1. Pritožba — Pravni interes — Zahteva — Pritožba, ki lahko ko risti stranki, ki jo je vložila — 
Odprava akta, izpodbijanega v postopku — Nevplivanje — Podlaga za mo rebitno tožbo za 
ugotovitev odgovornosti (Glej točki 31 in 32.)
2. Pritožba — Razlogi — Nujnost natančne kritike posameznega vidika razlogovanja Splošnega 
sodišča (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik So dišča, člen 169(2)) 
(Glej točki 41 in 42.)
3. Kmetijstvo — Približevanje zakonodaj — Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet — Direktiva 
91/414 — Postopek vključitve aktivnih snovi navedenih proizvodov v Prilogo I k tej direktivi — 
Preklic podpore k vključitvi aktivne snovi v to prilogo s strani prijavitelja — Pogoji (Direktiva Sveta 
91/414, člen 8(2); Uredba Komisije št. 1490 /2002 , člen 11b in 11 c in priloga VI, ter Uredba 
Komisije št. 1095 /2007 , člen 3(2)) (Glej točko 58.)
Predmet
Pritožba, vložena zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 19. januarja 2012 v zadevi T-71/10, 
Xeda International SA i n Pace International LL C proti Evropski ko misiji, s katero je Splošno s odišče 
zavrnilo tožbo za ra zglasitev n ičnosti Odločbe Komisije z dne 30. novembra 2009 o nevključitvi 
difenilamina v Prilogo I k Direktivi Sveta 91 /414/EGS in o preklicu registracij fitofarmacevtskih 
sredstev, ki v sebujejo n avedeno s nov (notificirano p od d okumentarno š tevilko C (2009 ) 9262 ) 
(UL L 314, str. 79).
Iz rek
1. Pritožba se zavrne.
2 ECLI:EU:C:2013 :433OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
2. Xeda International SA i n Pace International LLC se naloži plačilo stroškov.
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2013 :695 1OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2 4. oktobra 2 0 1 3  – De utsc he Po st proti Komisiji
(Zadeva C-7 7 / 1 2 P)
„Pritožba — Državne pomoči — Odločba Komisije o uvedbi postopka iz člena 88(2) ES — 
Ničnostna tožba — Akti zoper katere je mogoče vložiti ničnostno tožbo — Akti, ki n aj bi imeli 
zavezujoče učinke — Prejšnja odločba o uvedbi postopka, ki s e nanaša na enake u krepe“
1. Ničnostna tožba — Izpodbojni akti — Akti s pravnimi učinki — Pojem — Odločba o začetku 
formalnega postopka preiskave, določenega v členu 88(2) ES — Vključitev (člena 88(2) in 230, četrti 
odstavek ES) (Glej točke od 51 d o 55.)
2. Sodni postopek — Dopustnost tožbe — Presoja ob sklicevanju na položaj ob vl ožitvi tožbe — 
Razglasitev ničnosti odločbe, na podlagi katere izpodbijana odločba postane izpodbojna, m ed 
postopkom — Neobstoj vpliva na presojo dopustnosti tožbe (člen 230 ES) (Glej točke od 65 d o 67.)
3. Pritožba — Utemeljena pritožba — Vsebinska rešitev spora s strani pritožbenega sodišča — 
Zahteva — Stanje postopka, ki dovoljuje, da se o zadevi odloči (Statut So dišča, člen 61, prvi 
odstavek) (Glej točko 68.)
Predmet
Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 8. decembra 2011 v zadevi Deutsche Post 
AG p roti Evropski ko misiji (T -421/07) s katero je Splošno s odišče ko t nedopustno z avrglo tožbo 
pritožnika z a razglasitev n ičnosti Odločbe Komisije z dne 12. septembra 2007 o uvedbi postopka iz 
člena 88(2) ES v zvezi z državno p omočjo, ki j o je Zvezna republika N emčija odobrila v korist družbe 
Deutsche Post AG (pomoč C 36/07 ( ex NN 25 /07)) – Kršitev č lena 263, četrti odstavek, PD EU in 
pravice do učinkovitega pravnega sredstva – Napačna razlaga pravice do dobrega upravljanja in načela 
varstva zaupanja v pravo in načela pravne varnosti – Nezadostna obrazložitev sodbe Splošnega sodišča
Iz rek
1. Sodba Splošnega sodišča Evropske u nije z dne 8. decembra 2011 v zadevi Deutsche Post proti 
Komisiji (T-421/07) se razveljavi.
2 ECLI:EU:C:2013 :695OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
2. Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske u nije.
3. Odločitev o stroških se pridrži.
(Glej točke od 37 do 39, 56, 59 in 60.)

Člene 49 PDEU, 63 PDEU in 65 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji države članice, na podlagi katere se – kadar rezident te države članice, ki je delničar družbe s sedežem v drugi državi članici, prejme dividende, obdavčene v obeh državah, in je dvojno obdavčenje urejeno tako, da se v državi, katere rezident je, odbije davek, katerega znesek je enak znesku davka, ki je bil plačan v državi družbe, ki je izplačala dividende – v mehanizmu zgornje meje različnih neposrednih davkov v določenem odstotku dohodkov, prejetih med letom, davek, plačan v državi družbe, ki je izplačala dividende, ne upošteva ali se upošteva samo delno.

Prvič, zaradi različnega obravnavanja davčnih zavezancev, glede na to, ali dividende prejmejo od družbe s sedežem na nacionalnem ozemlju ali od družbe s sedežem v drugi državi članici, lahko taka davčna zakonodaja fizične osebe, ki so plačilu davka primarno zavezane v državi članici, katere rezidenti so, namreč odvrne od vlaganja njihovega kapitala v družbe s sedežem v drugi državi članici in pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je s členom 63 PDEU načeloma prepovedana.

Drugič, tako različno obravnavanje lahko pomeni omejitev svobode ustanavljanja, ki je s členom 49 PDEU načeloma prepovedana, ker za državljana prve države članice zmanjšuje privlačnost ustanavljanja v drugi državi članici.

Take omejitve ni mogoče utemeljiti niti z nujnostjo zagotovitve doslednosti nacionalne davčne ureditve niti z nujnostjo ohranitve razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami.

Da bi bilo v zvezi z nujnostjo ohranitve doslednosti nacionalnega davčnega sistema mogoče sprejeti trditev, ki temelji na takem razlogu, je treba dokazati obstoj neposredne zveze med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določeno davčno dajatvijo, pri čemer je treba neposrednost te zveze presojati glede na cilj zadevne ureditve. Med davčno ugodnostjo, to je vračilom davka, ki ga mehanizem zgornje meje lahko povzroči v korist davčnega zavezanca, in izravnavo te ugodnosti z določeno dajatvijo pa ni nobene zveze. Znesek davka, vrnjenega na podlagi zgornje meje, je namreč odvisen od celotnega zneska neposrednih davkov, ki jih je plačal davčni zavezanec, in od tega, ali ta znesek presega zgornjo mejo, določeno v zakonodaji. Zadevna davčna ugodnost tako ni odobrena v sorazmerju s pobranim davkom, temveč le takrat, kadar znesek, plačan iz naslova vseh zadevnih davkov, presega določen odstotek letnih dohodkov davčnega zavezanca. Iz tega sledi, da ni mogoče dokazati nobene neposredne zveze med zadevno davčno ugodnostjo in določeno davčno dajatvijo.

V zvezi z nujnostjo ohranitve enakomerne razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami tak mehanizem zgornje meje davka ne vpliva na možnost zadevne države članice, da obdavči dejavnosti, ki se opravljajo na njenem ozemlju, in ne ovira možnosti te države članice, da obdavči dohodke, pridobljene v drugi državi članici. Zato se glede pogojev uporabe takega davčnega mehanizma vprašanje kakršnekoli razdelitve davčne pristojnosti med državami članicami ne postavlja.

(Glej točke 55, 56, 59, 69, 72, 74, od 85 do 88 in izrek.)
Člen 107(1) PDEU je treba razlagati tako, da se za ukrep iz državnih sredstev šteje mehanizem popolnega nadomestila dodatnih stroškov, naloženih podjetjem zaradi obveznosti odkupa električne energije, pridobljene iz energije vetra, po višji ceni od tržne, ki ga financirajo vsi končni odjemalci električne energije na nacionalnem ozemlju, pri čemer znesek prispevka, ki ga mora plačati vsak končni odjemalec električne energije, vsako leto določijo javni organi zadevne države članice, če pa tega ne storijo, se znesek prispevka vsako leto avtomatično poveča, določena pa je tudi upravna sankcija, če odjemalec prispevka ne plača.

Sredstva, ki se zbirajo z obveznimi prispevki, ki so predpisani z zakonodajo države članice, ter se upravljajo in razdeljujejo v skladu s to zakonodajo, je mogoče šteti za državna sredstva v smislu člena 107(1) PDEU, tudi če jih upravljajo subjekti, ki so ločeni od javnih organov. Tako je v primeru Caisse des dépôts et consignations, pooblaščene s strani zadevne države, ki zbrane zneske zbira na posebnem računu, nato pa jih izplača zadevnim operaterjem, s čimer deluje kot posrednik pri upravljanju teh sredstev, ki lahko poleg tega tako zbrane prispevke investira, pri čemer prihodek iz teh naložb odbije od zneska prispevkov, dolgovanih za naslednje leto, in ki pri tej dejavnosti ne ustvarja dobička, medtem ko se njegni stroški za upravljanje financirajo s prispevki, ki jih plačajo končni odjemalci električne energije. V teh okoliščinah je namreč treba šteti, da zneski, ki se tako upravljajo, ostajajo pod javnim nadzorom.

(Glej točke od 23 do 25, 28, od 30 do 33 in 37 ter izrek.)