Zadeva C‑331/17

Martina Sciotto

proti

Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte d’appello di Roma)

„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 1999/70/ES – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Določba 5 – Ukrepi za preprečevanje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas – Nacionalna zakonodaja, ki uporabo teh ukrepov izključuje v sektorju dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 25. oktobra 2018

Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70 – Ukrepi za preprečevanje zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas – Nacionalna ureditev, ki uporabo teh ukrepov izključuje v sektorju dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov – Nedopustnost – Neobstoj učinkovitih ukrepov za sankcioniranje take nezakonite uporabe

(Direktiva Sveta 1999/70, Priloga, določba 5)

Določbo 5 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je bil sklenjen 18. marca 1999, ki je Priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, v skladu s katero se splošna pravila, ki urejajo delovna razmerja in s katerimi se želi sankcionirati zlorabe veriženja pogodb za določen čas s samodejno spremembo pogodbe za določen čas v pogodbo za nedoločen čas, če se delovno razmerje nadaljuje po točno določenem datumu, ne uporabljajo za sektor dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, kadar v nacionalnem pravnem redu ne obstaja noben drug učinkovit ukrep za sankcioniranje zlorab, ki so bile ugotovljene v tem sektorju.

Določba 5, točka 2, okvirnega sporazuma namreč državam članicam načeloma prepušča, da določijo, pod katerimi pogoji se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas štejejo za sklenjena za nedoločen čas. Iz tega izhaja, da okvirni sporazum ne določa pogojev, pod katerimi se lahko uporabijo pogodbe za določen čas (sodba z dne 26. novembra 2014, Mascolo in drugi, C‑22/13, od C‑61/13 do C‑63/13 in C‑418/13, EU:C:2014:2401, točka 80, in sklep z dne 11. decembra 2014, León Medialdea, C‑86/14, neobjavljen, EU:C:2014:2447, točka 47).

Vendar mora zato, da se nacionalna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki zgolj v sektorju opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, prepoveduje spremembo verižnih pogodb za določen čas v pogodbo za nedoločen čas, lahko šteje za skladno z okvirnim sporazumom, notranji pravni red zadevne države članice v tem sektorju obsegati drug učinkovit ukrep za preprečevanje in, če je potrebno, sankcioniranje zlorabe verižnih pogodb za določen čas (glej po analogiji sodbi z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López, C‑184/15 in C‑197/15, EU:C:2016:680, točka 41, in z dne 7. marca 2018v zadevi Santoro,C‑494/16, EU:C:2018:166, točka 34).

V zvezi s tem je naloga nacionalnih organov, da kadar pravo Unije ne določa posebnih sankcij, zloraba pa je ugotovljena, sprejmejo ustrezne ukrepe, ki morajo biti ne le sorazmerni, ampak tudi dovolj učinkoviti in odvračilni, da zagotovijo polni učinek pravil, sprejetih za izvajanje okvirnega sporazuma (sodbi z dne 26. novembra 2014, Mascolo in drugi, C‑22/13, od C‑61/13 do C‑63/13 in C‑418/13, EU:C:2014:2401, točka 77 in navedena sodna praksa, in z dne 7. marca 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, točka 29).

Iz tega sledi, da mora ob zlorabi veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas obstajati možnost, da se uporabi ukrep, ki dejansko in enakovredno zagotavlja varstvo delavcev, da bi se ta zloraba ustrezno sankcionirala in bi se odpravile posledice kršitve prava Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 26. novembra 2014, Mascolo in drugi, C‑22/13, od C‑61/13 do C‑63/13 in C- 418/13, EU:C:2014:2401, točka 79 in navedena sodna praksa, ter z dne 7. marca 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, točka 31).

(Glej točke 59, 60, 64, 65 in 72 ter izrek.)