SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 22. maja 2008 ( 1 )

Zadeva C-251/07

Gävle Kraftvärme AB

proti

Länsstyrelsen i Gävleborgs län

„Okolje — Direktiva 2000/76/ES — Sežiganje odpadkov — Opredelitev obrata za soproizvodnjo toplote in elektrike — Pojma ‚sežigalnica‘ in ‚naprava za sosežig‘“

I – Uvod

1. Obravnavana zadeva se nanaša na razlago Direktive 2000/76/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. decembra 2000 o sežiganju odpadkov ( 2 ) (v nadaljevanju: Direktiva o sežiganju odpadkov). Podrobno je treba razjasniti, ali je napravo za proizvodnjo toplote in elektrike (v nadaljevanju: naprava za proizvodnjo toplote in elektrike ( 3 )) treba obravnavati kot celoto ali se mora upoštevati posamezne kotle, in kako razlikovati med sežigalnico in napravo za sosežig.

II – Pravni okvir

2. Člen 1 Direktive o sežiganju odpadkov določa njene cilje: „Cilj te direktive je pri sežiganju in sosežiganju odpadkov preprečiti ali omejiti negativne učinke na okolje, zlasti onesnaževanje z emisijami v zrak, tla, površinsko vodo in podzemno vodo, kolikor je to izvedljivo, ter iz tega izvirajoče tveganje za zdravje ljudi. Ta cilj se doseže s strogimi pogoji obratovanja in tehničnimi zahtevami, z določitvijo mejnih vrednosti emisij za sežigalnice in naprave za sosežig odpadkov v Skupnosti ter z izpolnjevanjem zahtev Direktive 75/442/EGS.“

3. Sežigalnica in naprava za sosežig sta opredeljeni v členih 3, 4 in 5: „Za namene te direktive pomeni izraz: 1.– 3.[…] 4. „sežigalnica“ katero koli nepremično ali premično tehnično enoto in opremo, namenjeno toplotni obdelavi odpadkov z izkoriščanjem pridobljene zgorevalne toplote ali brez njega. To vključuje sežig z oksidacijo odpadkov in druge postopke toplotne obdelave, kot so piroliza, uplinjanje ali obdelava v plazmi, če se snovi, ki nastanejo pri obdelavi, naknadno sežgejo. Ta opredelitev vključuje kraj in celotno napravo za sežiganje, vključno z vsemi linijami za sežiganje, sprejemom odpadkov, skladiščem, napravami za predobdelavo na kraju samem, sistemi za oskrbo z odpadki-gorivom in zrakom, kotlom, napravami za čiščenje odpadnih plinov, napravami za obdelavo ali skladiščenje ostankov in odpadne vode na kraju samem, odvodnikom, napravami in sistemi za nadziranje postopkov sežiganja, zapisovanje in spremljanje pogojev sežiganja; 5. ‚naprava za sosežig‘ katero koli nepremično ali premično napravo, katere glavni namen je proizvodnja energije ali izdelkov in: — ki uporablja odpadke kot običajno ali dodatno gorivo; ali — v kateri se odpadki termično obdelajo z namenom odstranitve. Če sosežiganje poteka tako, da glavni namen naprave ni proizvodnja energije ali izdelkov, ampak toplotna obdelava odpadkov, se naprava šteje za sežigalnico v smislu točke 4. Ta opredelitev vključuje kraj in celotno napravo, vključno z vsemi linijami za sosežig, sprejemom odpadkov, skladiščem, napravami za predobdelavo na kraju samem, sistemi za oskrbo z odpadki, gorivom in zrakom, kotlom, napravami za čiščenje odpadnih plinov, napravami za obdelavo ali skladiščenje ostankov in odpadne vode na kraju samem, odvodnikom, napravami in sistemi za nadziranje postopkov sežiganja, zapisovanje in spremljanje pogojev sežiganja; […]“

4. Člen 6(1) in (2) določa različne zahteve za obratovanje sežigalnic in naprav za sosežig: „1. Sežigalnice obratujejo tako, da se doseže stopnja sežiga, pri kateri je delež skupnega organskega ogljika (TOC) v žlindri in pepelu manj kot 3 % ali je žarilna izguba manj kot 5 % suhe teže materiala. Če je potrebno, se uporabijo ustrezne metode predobdelave odpadkov. Sežigalnice se projektirajo, opremijo, zgradijo in upravljajo tako, da se po zadnjem dovodu zraka za sežig plin, ki nastane pri postopku, na nadzorovan in homogen način ter tudi v najbolj neugodnih pogojih za dve sekundi segreje na temperaturo 850 °C, merjeno blizu notranje stene ali na drugi reprezentativni točki sežigalne komore, kot to odobri pristojni organ. Če se sežigajo nevarni odpadki, ki vsebujejo več kot 1 % halogeniranih organskih snovi, izraženih kot klor, je treba temperaturo za vsaj dve sekundi dvigniti na 1 100 °C. Vsaka linija sežigalnice mora biti opremljena z vsaj enim pomožnim gorilnikom. Ta gorilnik se mora samodejno vklopiti, kadar po zadnjem dovodu zraka za sežig temperatura zgorevalnih plinov pade pod 850 °C oziroma 1 100 °C. Gorilnik se uporabi tudi ob zagonu in ustavitvi naprave, da se zagotovi, da se temperatura 850 °C oziroma 1 100 °C vzdržuje ves čas teh postopkov in dokler so nesežgani odpadki v sežigalni komori. Med zagonom in ustavitvijo ali ko temperatura zgorevalnega plina pade pod 850 °C ali 1100 °C, se pomožni gorilnik ne sme polniti z gorivi, ki lahko povzročijo višje emisije od tistih, nastalih pri sežigu plinskega olja, kot je opredeljeno v členu 1(1) Direktive Sveta 75/716/EGS, utekočinjenega plina ali zemeljskega plina. 2. Naprave za sosežig se projektirajo, opremijo, zgradijo in upravljajo tako, da se plin, ki nastane pri sosežiganju odpadkov, na nadzorovan in homogen način ter tudi v najbolj neugodnih pogojih za dve sekundi segreje na 850 °C. Če se sosežigajo nevarni odpadki, ki vsebujejo več kot 1% halogeniranih organskih snovi, izraženih kot klor, je treba temperaturo dvigniti na 1 100 °C.“

5. Končno je treba opozoriti na 13. uvodno izjavo, ki se nanaša na razmerje do Direktive Sveta 96/61/ES z dne 24. septembra 1996 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja ( 4 ): „Skladnost z mejnimi vrednostmi emisij, ki jih določa ta direktiva, je treba imeti za potreben, vendar ne zadosten pogoj za skladnost z zahtevami Direktive 96/61/ES. Taka skladnost lahko vključuje strožje mejne vrednosti emisij za onesnaževala, predvidena v tej direktivi, mejne vrednosti emisije za druge snovi in druge prvine okolja ter druge ustrezne pogoje.“

III – Dejansko stanje in vprašanji za predhodno odločanje

6. Gävle Kraftvärme AB je družba iz skupine podjetij za energetiko Gävle; je odvisna družba, katere stoodstotna lastnica je delniška družba v lasti občine Gävle. Ena izmed njenih nalog je tudi proizvajanje toplote za omrežje daljinskega ogrevanja mesta Gävle.

7. Gävle Kraftvärme uporablja napravo za proizvodnjo toplote in elektrike tipa Johannes. Ta je v lasti družbe in služi kot osnovna naprava v proizvodnji toplote za omrežje daljinskega ogrevanja ter proizvaja hkrati toploto in električni tok. Naprava je sestavljena iz kotla na trdo gorivo oz. kotla 1, ki bo – potem ko bo njegova postavitev končana – imel skupno obratovalno vhodno moč v višini 85 MW. Proizvodnja toplote poteka s sežiganjem predvsem bioloških goriv, vključno z recikliranim lesom, poskusno pa tudi z dodajanjem določenih goriv iz odpadkov.

8. Gävle Kraftvärme zdaj načrtuje razširitev naprave za proizvodnjo toplote in elektrike z še enim ali dvema kotloma z največjo skupno obratovalno vhodno močjo v višini največ 85 MW. Družba namerava najprej zgraditi kotel na goriva iz odpadkov z močjo največ 50 MW oz. kotel 2, ki bo namenjen sežiganju gospodinjskih in gospodarskih odpadkov. Če to ne bo zadostilo povpraševanju, bo zgrajen nov kotel na biološka goriva oz. kotel 3 z vhodno močjo, ki naj bi krila povpraševanje v prihodnosti do višine 85 MW. Vendar ni izključeno, da se bodo v Gävle Kraftvärme odločili, da ne zgradijo novih kotlov na gorivo iz odpadkov. V tem primeru bi lahko zgradili nov, večji kotel na biološka goriva z močjo največ 85 MW, s katerim bi bilo pokrito vse povpraševanje v prihodnosti.

9. Družba Gävle Kraftvärme je zato zaprosila za dovoljenje za obratovanje za napravo za proizvodnjo toplote in elektrike tipa Johannes s skupno obratovalno vhodno sežigalno močjo v višini največ 170 MW. Prošnja je zajemala tudi dovoljenje za nadaljnjo uporabo zdajšnjega kotla na trda goriva (kotel 1) s skupno obratovalno vhodno sežigalno močjo v višini 85 MW in dovoljenje za postavitev in začetek obratovanja novega kotla na goriva iz odpadkov (kotel 2) s skupno obratovalno vhodno sežigalno močjo največ 50 MW in kotla na biološko gorivo (kotel 3) s skupno obratovalno vhodno sežigalno močjo največ 85 MW. Vendar naj bi skupna vhodna moč obeh novih kotlov ne presegala 85 MW. Prošnja je zajemala tudi dovoljenje za izvedbo drugih sprememb in nastavitev, ki so potrebne za razširjeno delovanje.

10. V prošnji je predvideno, da se bo v kotlih 1 in 2 sežgalo največ 150.000 ton trdega goriva iz odpadkov letno. Delež nevarnih odpadkov pri tem bo največ 10.000 ton, in sicer kot les, ki je bil obdelan površinsko ali z materiali za zaščito.

11. Pristojni organ je menil, da je glavni namen naprave proizvajanje energije in jo je zato potrdil kot napravo za sosežig, kar je ustrezalo namenu prošnje, ki jo je vložila Gävle Kraftvärme. Proti tej odločbi se je pritožila državna regionalna uprava (Länsstyrelse i Gävleborgs). Menila je, da je kotel 2 treba uvrstiti med sežigalnice, in ne med naprave za sosežig. Ta pritožba je bila sprva uspešna.

12. Predložitveno sodišče zdaj odloča o pravnem sredstvu, ki ga je vložila Gävle Kraftvärme. Nasprotuje ločeni uvrstitvi kotlov v ustrezne skupine. Trdi, da je nasprotno celoten obrat tipa Johannes ena naprava, ki jo je treba obravnavati celovito.

13. Zato je predložitveno sodišče, Högsta domstol, predložilo v predhodno odločanje naslednja vprašanja: 1. Ali se pri razlagi Direktive o sežiganju odpadkov, ko je naprava za proizvodnjo toplote in elektrike sestavljena iz več enot (kotlov), vsaka enota presoja kot ločena naprava, ali se naprava za proizvodnjo toplote in elektrike presoja kot celota? 2. Ali se pri razlagi Direktive naprava, zgrajena za sežiganje odpadkov, katere glavni namen je proizvodnja energije, uvrsti med sežigalnice ali med naprave za sosežig?

14. V pisnem postopku so sodelovale Republika Avstrija, Kraljevina Švedska in Komisija Evropskih Skupnosti. V ustnem postopku 17. aprila 2008 pa je sodelovala le Komisija.

IV – Pravna presoja

A – Prvo vprašanje – glede pojma naprava

15. Högsta domstol najprej sprašuje, ali naj se pri napravi za proizvodnjo toplote in elektrike, ki je sestavljena iz več enot (kotlov), vsaka enota presoja kot ločena naprava ali se naprava za proizvodnjo toplote in elektrike presoja kot celota.

16. Direktiva o sežiganju odpadkov razlikuje med sežigalnico in napravo za sosežig. Sežigalnica je po opredelitvi iz členov 3 in 4 nemške različice Direktive katerakoli nepremična ali premična tehnična enota ali oprema [Anlage]. Druge jezikovne različice se izognejo dvojni uporabi pojma „Anlage“ [naprava, oprema]. Tako je v francoski različici „installation“ opredeljena kot „équipement“ ali „unité technique“, medtem ko v angleški različici „plant“ označuje „technical unit“ ali „equipment“. Švedska različica sledi obema zadnjima jezikovnima različicama, saj opredeli „förbränningsanläggning” kot „teknisk enhet” ali „utrustning”.

17. Sežigalnice so torej tehnične enote ali oprema.

18. Nasprotno se pri opredelitvi „naprave za sosežig“ v členu 3, točka 5, Direktive o sežiganju odpadkov jezikovne različice ujemajo: v vseh primerih je opredeljena kot naprava. Vendar to ne sme biti razumljeno tako, da za napravo za sosežig velja drug pojem naprave kot za sežigalnico. Nasprotno, ta opredelitev implicitno razvija opredelitev sežigalnice.

19. Enotna opredelitev pojma naprave je posebej očitna v besedilu členov 3, točka 4, drugi pododstavek, in točka 5, tretji pododstavek, Direktive o sežiganju odpadkov, kjer se opisa obeh tipov naprav skoraj povsem ujemata. V skladu z zgoraj omenjenima členoma obsega opredelitev pojma kraj sežigalnice oz. naprave za sosežig in celotno napravo, vključno z vsemi linijami za sežiganje, sprejemom odpadkov, skladiščem, napravami za predobdelavo na kraju samem, sistemi za oskrbo z odpadki, gorivom in zrakom, kotlom, napravami za čiščenje odpadnih plinov, napravami za obdelavo ali skladiščenje ostankov in odpadne vode na kraju samem, odvodnikom, napravami in sistemi za nadziranje postopkov sežiganja, zapisovanje in spremljanje pogojev sežiganja.

20. Opis pojma naprave ne govori o več kotlih, temveč o enem samem. To govori za trditev, da pojem naprava navadno kaže na to, da gre samo za en ( 5 ) kotel.

21. Ta razlaga je v skladu z določenimi ureditvami v zvezi s sežigalnicami v skladu s členom 6(1) Direktive o sežiganju odpadkov, ki se jih lahko uporabi le za posamezne kotle. V členu 6(1), prvi pododstavek, je predpisano, da mora biti pri stopnji sežiga delež skupnega organskega ogljika v žlindri in pepelu manj kot 3 % in žarilna izguba manj kot 5 %. Mešane obravnave za več kotlov ne bi dovolile nobenih izjem glede stopnje sežiga.

22. V skladu s členom 6(1), tretji in četrti pododstavek, Direktive o sežiganju odpadkov mora biti sežigalnica opremljena z vsaj enim pomožnim gorilnikom. ( 6 ) Vsak kotel potrebuje lasten pomožni gorilnik.

23. Tako je treba načeloma pri vsakem posameznem kotlu – skupaj s pripadajočo opremo – preučiti, ali gre pri njem za sežigalnico ali napravo za sosežig.

24. Navedbe avstrijske in švedske vlade pa odpirajo vprašanje, koliko kotlov je lahko združenih k eni napravi. V prid temu govori opredelitev iz člena 2, točka 7, tretji pododstavek, Direktive 2001/80/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o omejevanju emisij nekaterih onesnaževal v zrak iz velikih kurilnih naprav ( 7 ): Kadar se dve ali več ločenih novih naprav namesti tako, da bi se ob upoštevanju tehničnih in ekonomskih dejavnikov njihovi odpadni plini po mnenju pristojnih organov lahko izpuščali skozi skupen odvodnik, se šteje, da je kombinacija takih naprav ena enota.

25. Vendar se ta ureditev – kot pravilno opozarja Komisija – nanaša na drugo Direktivo z drugimi cilji. Uporaba te opredelitve za sežigalnice in naprave za sosežig je tako mogoča le po temeljitem preizkusu.

26. Tako bi si bilo načeloma mogoče predstavljati, da se v zvezi z vrednostmi za emisije več naprav za sosežig obravnava kot celota, saj Priloga II.2 z naraščanjem velikosti naprave predpisuje čedalje strožje vrednosti za emisije. Vendar o tem ni nujno odločiti.

27. Nikakor pa se s kombinacijo delov naprav ne sme obiti okoljskih določb. To bi bilo v nasprotju s členom 1 Direktive o sežiganju odpadkov, ki kot cilj določa preprečevanje negativnih učinkov na okolje in tveganja za zdravje ljudi. Zato mora, denimo pri sežigalnicah, sestavljenih iz več kotlov, imeti vsak kotel lasten pomožni gorilnik.

28. Nesprejemljiva kršitev okoljskih določb bi nastopila, če bi se sežigalnice in naprave za sosežig kombiniralo tako, da bi za celotno končno napravo veljale le deloma manj stroge ( 8 ) zahteve, ki sicer veljajo za napravo za sosežig. Zato vsi udeleženci postopka zavračajo združevanje sežigalnic in naprav za sosežig.

29. Zato je Direktivo o sežiganju odpadkov treba razlagati tako, da se pri napravi za proizvodnjo toplote in elektrike, ki je sestavljena iz več enot (kotlov), vsaka enota, t.j. vsak kotel s pripadajočo opremo, presoja kot ločena naprava. Pri uporabi posameznih določb Direktive o sežiganju odpadkov pa je mogoče več povezanih naprav obravnavati kot eno napravo, če pri tem ne pride do kršitve določb o preprečevanju negativnih učinkov na okolje in tveganja za zdravje ljudi.

B – Drugo vprašanje – glede uvrstitve naprave

30. Z drugim vprašanjem se Högsta domstol sprašuje o tem, ali je pri razlagi Direktive napravo, ki je zgrajena za sežig odpadkov, vendar je njen glavni cilj proizvajanje energije, treba uvrstiti med sežigalnice ali med naprave za sosežig.

31. Razlikovanje med obema vrstama naprav je ključnega pomena za Direktivo o sežiganju odpadkov, kajti v skladu s tem so določene različne zahteve za obe vrsti naprav. Tako ni mogoče, da bi bila naprava lahko hkrati sežigalnica in naprava za sosežig.

32. V nemški in bržkone tudi švedski jezikovni različici člena 3, točka 4, Direktive o sežiganju odpadkov je opredelitev sežigalnice razmeroma odprta: v skladu z opredelitvijo je naprava sežigalnica, če se uporablja [eingesetzt] za toplotno obdelavo odpadkov (nemška različica ( 9 )) oz. je temu namenjena [bestimmt] (švedska različica ( 10 )). Na prvi pogled bi bila po tej opredelitvi naprava, ki je bila zgrajena za sežig odpadkov, sežigalnica. V skladu s tem švedska vlada predlaga, da se razliko med sežigalnicami in napravami za sosežig določi na podlagi te opredelitve. Naprave za sosežig v smislu Direktive bi bile po njenem mnenju naprave, ki niso sežigalnice.

33. Vendar je to protislovno. Kajti taka opredelitev sežigalnice ne bi določila razlike med napravama, temveč nujno zajela vse naprave za sosežig. ( 11 ) Te pa so po členu 3, točka 5, Direktive o sežiganju odpadkov opredeljene predvsem z glavnim namenom uporabe, to je proizvodnjo energije ali izdelkov. Vendar se morajo naprave za sosežig prav tako uporabljati oz. biti namenjene za termično obdelavo odpadkov, kar pa dejansko pomeni sežiganje. V nasprotnem primeru ne bi šlo za naprave za sosežig, temveč za preostale kurilne naprave.

34. Potrebna določitev razlike med obema vrstama naprav je razvidna – kot zatrjuje Komisija – iz člena 3, točka 5, drugi pododstavek, Direktive o sežiganju odpadkov. V skladu z navedenim členom je naprava sežigalnica, če sosežiganje poteka tako, da glavni namen naprave ni proizvodnja energije ali izdelkov, ampak toplotna [termična] obdelava odpadkov.

35. Tako je treba obe vrsti naprav razlikovati glede na njun glavni namen: če je to termična obdelava odpadkov, gre za sežigalnico, če pa je glavni namen proizvodnja energije ali izdelkov, gre za napravo za sosežig.

36. Sklicevanje na glavni namen je sicer bolj jasno kot v nemški ali švedski jezikovni različici razpoznavno v francoski različici opredelitve iz člena 3, točka 4, Direktive o sežiganju odpadkov; v tej različici je izrecno navedeno, da mora biti naprava namenjena termični obdelavi odpadkov („destiné spécifiquement“).

37. Med seboj različne jezikovne različice je treba s pomočjo splošne sistematike in namena določbe razlagati enotno ( 12 ); zato je treba člen 3, točka 4, Direktive o sežiganju odpadkov, opirajoč se na francosko različico, razlagati tako, da ni v nasprotju s členom 3, točka 5, drugi pododstavek.

38. Kot zatrjuje avstrijska vlada, ustreza razlaga glede na glavni namen poleg tega tudi sodni praksi, in sicer v zvezi z razlikovanjem med odstranjevanjem in recikliranjem odpadkov. Odločilna lastnost postopka predelave odpadkov je – v skladu s členom 3(1)(b) Direktive Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 o spremembi Direktive 75/442/EGS o odpadkih (v nadaljevanju: Okvirna direktiva o odpadkih) ( 13 ) in četrto uvodno izjavo te Direktive – v tem, da je njegov glavni cilj, da odpadki lahko izpolnijo koristno funkcijo, s tem da nadomestijo uporabo drugih materialov, ki bi jih bilo treba uporabiti za izpolnitev te funkcije, kar omogoča ohranitev naravnih virov. ( 14 ) Zlasti sežiganje odpadkov je tako postopek predelave odpadkov, če je njegov glavni namen smiselno uporabiti odpadke, to je za proizvodnjo energije – s tem se nadomesti glavni energetski vir, ki bi ga sicer morali uporabiti v ta namen. ( 15 )

39. Ne da bi to pomenilo drugačno rešitev, je švedska vlada pravilno nasprotovala temu, da ta rešitev – kot zatrjuje tudi Komisija – omejuje uporabo strožjih okoljskih določb za sežigalnice. Razlike so predvsem v določbah člena 6(1) Direktive o sežiganju odpadkov, ki se nanašajo le na sežigalnice. V členu je določena količina ostanka skupnega organskega ogljika oz. žarilna izguba v žlindri in pepelu, zahtevan pa je tudi pomožni gorilnik. ( 16 ) V skladu s členom 6(4) so vsaj v zvezi s pomožnim gorilnikom možne izjeme, če se upošteva v Direktivi določene vrednosti.

40. Te razlike je izrecno in v prav taki obliki predvidel zakonodajalec Skupnosti. Zdi se, da mu je za izhodišče služilo to, da že zahteve v zvezi z napravami za sosežig, ki so predvidene v Direktivi o sežiganju odpadkov, občutno dvigajo raven varovanja okolja. To izhaja iz obrazložitvenega memoranduma predloga Direktive o sežiganju odpadkov, saj po mnenju Komisije naprave za sosežig v prejšnjih direktivah niso bile zajete. ( 17 )

41. Zakonodajalec je z Direktivo o sežiganju odpadkov zahteve za naprave za sosežig vsaj približal zahtevam, ki veljajo za sežigalnice. Slednje težijo k temu, da bi za delež odpadkov v gorivu veljale enake zahteve kot za sežig odpadkov. Vendar so tudi za preostala goriva določene mejne vrednosti, ki se deloma zdijo strožje kot zahteve, ki jih vsebuje Direktiva 2001/80. Če se sežigajo nepredelani mešani komunalni odpadki ali če se sežge več kot 40 % nevarnih odpadkov, potem v skladu s členom 7(4) oz. 7(2), drugi pododstavek, veljajo celo mejne vrednosti za sežigalnice.

42. Poleg tega je treba opozoriti na to, da zahteve Direktive o sežiganju odpadkov niso dokončne, saj je mogoče – v skladu s trinajsto uvodno izjavo Direktive – na podlagi Direktive 96/61 določiti strožje zahteve. Poleg tega lahko države članice – posebej v primerih, ko ne velja zadnjenavedena Direktiva – v skladu s členom 176 ES sprejmejo strožjo ureditev. ( 18 )

43. Da bi se ugotovilo, ali je v resnici treba skoraj vse naprave, v katerih se sežiga odpadke, uvrstiti med naprave za sosežig, kot skrbi švedsko vlado, je potreben praktičen preizkus. V zvezi s tem je predvsem pomembno, kaj se označi kot glavni namen neke naprave. Slednjega je treba določiti na podlagi objektivnih okoliščin ( 19 ), ker je namen, ki ga določi upravljavec, določen subjektivno in ne more biti predmet preizkusa.

44. Kot zatrjuje švedska vlada, uvrstitev naprave med naprave za sosežig ne more biti odvisna le od tega, ali se energija, ki nastane pri sežiganju odpadkov, tudi uporabi. Nasprotno, Direktiva o sežiganju odpadkov celo dvakrat, namreč v členih 4(2)(b) in 6(6), določa, da morajo, če je to izvedljivo oz. možno, tudi sežigalnice uporabljati nastalo toploto.

45. Če je bila naprava zasnovana, da služi samo sežiganju odpadkov, potem je to vsaj znak za to, da glavni namen sežiganja ni proizvajanje energije. To velja toliko bolj, če upravljavci naprave računajo, da se proizvodnja energije v primeru, da primernih odpadkov ne bo na razpolago, ustavi. Drugače je, če naprava deluje predvsem ali občasno celo povsem s pomočjo drugih goriv. ( 20 )

46. Pomembno je gotovo tudi, kako je sežiganje odpadkov obravnavano v gospodarskem smislu. Če je treba odpadke kupiti in nadomestiti dražja alternativna goriva, to govori, da je glavni namen naprave pridobivanje energije. Odločilna pri pridobivanju toplote za daljinsko ogrevanje je tudi primerjava med stroški investicij, ki so potrebne za postavitev infrastrukture za razdeljevanje toplote, in stroški, ki so povezani s postavitvijo kurilne naprave.

47. Če pa se za sežig odpadkov zaračunavajo pristojbine, ki presegajo prihodke iz naslova pridobivanja energije, lahko sklepamo, da je glavni namen naprave sežiganje odpadkov. To velja toliko bolj, če je naprava del infrastrukture, ki je namenjena odstranjevanju odpadkov.

48. Kot poudarja Komisija in v nasprotju z bojaznimi švedske vlade, je v primerjavi s predstavljenim dejstvo, kaj je glavna dejavnost podjetja, ki napravo upravlja – ali ravnanje z odpadki ali morda pridobivanje energije – drugotnega pomena. Ker pa obravnavamo posamezne naprave in v bistvu celo konkretne kotle ter pripadajočo nadaljnjo opremo, glavni namen podjetja ne more biti odločilen.

49. Vendar je Komisija v odgovoru na vprašanje na ustni obravnavi prav tako pravilno zatrdila, da glavni namen naprave ni za vedno določen, saj se odločilni dejavniki lahko spremenijo. Tako ni mogoče izključiti, da bo novi imetnik obratovanje naprave tako spremenil, da bo treba njen glavni namen presoditi znova.

50. Tako lahko končno ugotovimo, da je uvrstitev naprave, v kateri se sežiga odpadke, odvisna od tega, ali je njen glavni namen termična obdelava odpadkov ali proizvodnja energije in izdelkov. Glavni namen je treba določiti na podlagi objektivnih okoliščin.

V – Predlog

51. Zato Sodišču predlagam, naj na predlog za sprejetje predhodne odločbe odgovori tako: 1. Ob uporabi Direktive 2000/76/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. decembra 2000 o sežiganju odpadkov je načeloma treba pri napravi za proizvodnjo toplote in elektrike, ki je sestavljena iz več enot (kotlov), vsako enoto, to je vsak kotel s pripadajočo opremo, obravnavati kot eno napravo. Vendar je mogoče več naprav, ki so med seboj povezane, pri uporabi posameznih pravil te Direktive obravnavati kot eno napravo, če pri tem niso kršene določbe o preprečevanju negativnih učinkov na okolje in tveganja za zdravje ljudi. 2. Uvrstitev naprave, v kateri se sežiga odpadke, med sežigalnice v skladu s členom 3, točka 4, Direktive 2000/76/ES ali med naprave za sosežig v skladu s členom 3, točka 5, te Direktive je odvisna od tega, ali je njen glavni namen termična obdelava odpadkov ali proizvodnja energije in izdelkov. Glavni namen je treba določiti na podlagi objektivnih okoliščin.

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) UL L 332, str. 91.

( 3 ) Glej opredelitev iz člena 3 Direktive 2004/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo in o spremembi Direktive 92/42/EGS (UL L 52, str. 50).

( 4 ) UL L 257, str. 26.

( 5 ) Vprašanje, kako obravnavati naprave brez lastnega sežigalnega kotla, bo Sodišče kmalu preverilo, saj je predmet sodbe v zadevi Lahti Energia, C-317/07 (glej sporočilo v UL 2007, C 211, str. 26).

( 6 ) Glede pomožnih gorilnikov kot najboljše dostopne metode za sežigalnice na gorivo iz odpadkov glej Reference Document on the Best Available Techniques for Waste Incineration, avgust 2006, str. 269 in naslednja (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/wi_bref_0806.pdf). Komisija je ta dokument izdelala v sodelovanju s strokovnjaki iz držav članic na podlagi Direktive 96/61.

( 7 ) UL L 309, str. 1.

( 8 ) V zvezi s tem glej tudi točko 39.

( 9 ) Nemška jezikovna različica se v tem smislu navidez razlikuje od drugih jezikovnih različic besedila člena 4, točka 2, Direktive Sveta 94/67/ES z dne 16. decembra 1994 o sežiganju nevarnih odpadkov (UL L 365, str. 34).

( 10 ) „Förbränningsanläggning: varje stationär eller mobil teknisk enhet eller utrustning avsedd för värmebehandling av avfall med eller utan återvinning av alstrad värme.“

( 11 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa, predstavljene 26. septembra 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-228/00, Recueil, str. I-1439, str. 80), ki izhaja iz tega, da so se prej veljavne direktive o sežiganju odpadkov, ki so vsebovale podobno opredelitev sežigalnice kot nemška jezikovna različica Direktive o sežiganju odpadkov, uporabljale tudi za naprave za recikliranje odpadkov. Pri tem je šlo za Direktivo Sveta 89/369/EGS z dne 8. junija 1989 o preprečevanju onesnaževanja zraka iz novih sežigalnic komunalnih odpadkov (UL L 163, str. 32), Direktivo Sveta 89/429/EGS z dne 21. junija 1989 o zmanjševanju onesnaževanja zraka iz delujočih sežigalnic komunalnih odpadkov (UL L 203, str. 50), in Direktivo 94/67 (navedena v opombi 9 zgoraj).

( 12 ) Sodbe z dne 12. novembra 1969 v zadevi Stauder (29/69, Recueil, str. 419, točka 3); z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Kraaijeveld in drugi (C-72/95, Recueil, str. I-5403, točka 28); z dne 23. novembra 2006 v zadevi ZVK (C-300/05, ZOdl., str. I-11169, točka 16), in z dne 14. junija 2007 v zadevi Euro Tex (C-56/06, ZOdl., str. I-4859, točka 27).

( 13 ) Ta sodna praksa temelji na Direktivi Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih (UL L 194, str. 39), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne 18. marca 1991 (UL L 78, str. 32), in Odločbi Komisije 96/350/ES z dne 24. maja 1996 (UL L 135, str. 32). Ta direktiva je bila razveljavljena z Direktivo 2006/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o odpadkih (UL L 114, str. 9) in nadomeščena s prečiščeno verzijo.

( 14 ) Sodbe z dne 27. februarja 2002 v zadevi ASA (C-6/00, Recueil, str. I-1961, točka 69); z dne 19. junija 2003 v zadevi Mayer Parry Recycling (C-444/00, Recueil, str. I-6163, točka 63), in z dne 7. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Italiji (C-103/02, ZOdl., str. I-9127, točka 62).

( 15 ) Sodbe z dne 13. februarja 2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-228/00, Recueil, str. I-1439, točka 46); z dne 13. februarja 2003 v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C-458/00, Recueil, str. I-1553, točka 37), in z dne 3. aprila 2003 v zadevi SITA (C-116/01, Recueil, str. I-2969, točka 53).

( 16 ) V zvezi s tem glej zgoraj, točka 4 in 21 ter naslednja.

( 17 ) COM(1998) 558 konč., str. 7 in 13. Glej tudi nasprotno stališče generalnega pravobranilca Jacobsa v sklepnih predlogih v zadevi C-228/00 (navedeni v opombi 11 zgoraj), ki je vsaj v primerih predelave odpadkov izhajal iz uporabnosti teh dveh Direktiv. Sodišče se v zvezi s tem vprašanjem ni izreklo.

( 18 ) Glej sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Deponiezweckverband Eiterköpfe (C-6/03, ZOdl., str. I-2753).

( 19 ) V zvezi z določitvijo protipravnih ciljev glej tudi sodbi z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi (C-255/02, ZOdl., str. I-1609, točka 75), in z dne 8. novembra 2007 v zadevi Ing. Auer (C-251/06, ZOdl., str. I-9689, točka 46); glede določitve dobav znotraj Skupnosti v zvezi s predpisi o DDV glej sodbo z dne 27. septembra 2007 v zadevi Teleos in drugi (C-409/04, Recueil, str. I-7797, točka 39 in naslednja); glede izbire pravne podlage ukrepa Skupnosti glej sodbe z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti Svetu (45/86, Recueil, str. 1493, točka 11), z dne 11. junija 1991 v zadevi Komisija proti Svetu (Titandioxid, C-300/89, Recueil, str. I-2867, točka 10), in z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Svetu (C-440/05, ZOdl., str. I-9097, točka 61); glede namena predelave podatkov glej moje sklepne predloge, predstavljene 8. maja 2008 v zadevi Satakunnan Markkinapörssi in Satamedia (C-73/07, še nerešena zadeva pred Sodiščem, št. 85).

( 20 ) Mnenja o sosežigu v Reference Document on Best Available Techniques for Large Combustion Plants, julij 2006, str. 489 in naslednje (http://ec.europa.eu/comm/environment/ippc/brefs/lcp_bref_0706.pdf), se opirajo na predpostavko, da odpadki predstavljajo le majhen del uporabljenih goriv. Komisija je ta dokument pripravila na podlagi Direktive 96/61v sodelovanju s strokovnjaki iz držav članic.