ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 7 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive 84/450/EGS in direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da dejstvo, da se potrošniku ne posredujejo informacije glede pogojev testiranja, na podlagi katerih je bila opravljena razvrstitev sesalnika v razred energijske učinkovitosti, ki je naveden na nalepki, ki se nanaša na energijski razred sesalnikov in katere oblika je določena v Prilogi II k Delegirani uredbi Komisije (EU) št. 665/2013 z dne 3. maja 2013 o dopolnitvi Direktive 2010/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z označevanjem sesalnikov z energijskimi nalepkami, ne pomeni „zavajajoče opustitve“ v smislu te določbe.

V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba Direktivo 2010/30 in Delegirano uredbo št. 665/2013 razlagati tako, da se na energijsko nalepko ne sme dodati nobene informacije o pogojih, v katerih je bila merjena energijska učinkovitost sesalnikov. V uvodni izjavi 8 Direktive 2010/30 je namreč navedeno, da je treba uvesti enotno nalepko za vse izdelke istega tipa. Iz tega sledi, da Delegirana uredba št. 665/2013 v povezavi z Direktivo 2010/30 nasprotuje temu, da se na energijskih nalepkah dodajo druge navedbe, razen znaka Unije za okolje, kadar je to primerno.

Iz te prepovedi izhaja, da se na podlagi člena 3(4) Direktive 2005/29 člen 7 te direktive ne uporabi za opustitve navedbe informacij na energijski nalepki glede pogojev testiranja energijske učinkovitosti sesalnikov.

Kar zadeva, na drugem mestu, neobstoj informacij o pogojih testiranja drugje kot na energijski nalepki, je treba spomniti, da se v skladu s členom 7(1) Direktive 2005/29 poslovna praksa šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. Iz člena 7(5) izhaja tudi, da se zahteve po informacijah, določene s pravom Unije glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, štejejo za bistvene.

V obravnavanem primeru pogoji, v katerih je bila merjena energijska učinkovitost zadevnega sesalnika, za povprečnega potrošnika ne morejo pomeniti bistvenih informacij.

(Glej točke 35, 36, od 40 do 43 in 46 ter točko 1 izreka.)
Pravni interes tožeče stranke mora ob upoštevanju predmeta tožbe obstajati ob njeni vložitvi, sicer ta ni dopustna. Predmet spora in pravni interes morata obstajati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, kar pomeni, da mora obstajati možnost, da rezultat tožbe stranki, ki jo je vložila, prinese korist.

Kar zadeva predlog za razglasitev ničnosti uredbe o uvedbi sektorskih omejevalnih ukrepov, ki zajemajo omejitve prenosov sredstev, v katere so vključene iranske finančne institucije, ob razveljavitvi teh ukrepov po vložitvi tožbe preneha obstajati pravni interes iranske poslovne banke za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti navedene uredbe, saj ji izid te tožbe ne bi mogel prinesti koristi, s katero bi bilo mogoče utemeljiti ohranitev pravnega interesa. Natančneje, ni mogoče trditi, da bi lahko splošni omejevalni ukrepi, ki v glavnem vključujejo prepoved transakcij med bankami in finančnimi institucijami Unije ter bankami in finančnimi institucijami Islamske republike Iran, posameznemu gospodarskemu subjektu povzročili gotovo nepremoženjsko škodo v zvezi z oškodovanjem njegovega ugleda, primerljivo s škodo, povzročeno z osramotitvijo in nezaupanjem, ki spremljata javno označitev oseb za povezane na primer s teroristično organizacijo, ali da bi lahko morebitna razglasitev ničnosti teh ukrepov zadevni banki prinesla koristi v obliki povrnitve ugleda in ji tako nudila neko obliko povrnitve take nepremoženjske škode. Narava takšnih sektorskih omejevalnih ukrepov je namreč precej razlikuje od narave individualnih ukrepov zamrznitve sredstev in premoženja, ker se ne nanašajo na določene fizične ali pravne osebe, saj je področje uporabe teh ukrepov določeno glede na objektivna merila. Okoliščina, da so na dejavnosti banke ali finančne institucije lahko vplivali zadevni sektorski omejevalni ukrepi, ne pomeni, da ti ukrepi pomenijo sankcijo za posebej opredeljeno ravnanje, ki ga je mogoče pripisati temu subjektu, saj so se ti splošni ukrepi uporabljali ne glede na morebitno sodelovanje tega subjekta pri širjenju iranskega jedrskega orožja.

Poleg tega tudi ob predpostavki, da obstaja popravljiva škoda, sprejetje sektorskih omejevalnih ukrepov nima jasnega in dejanskega vpliva na banko, kadar so zanjo v celotnem obdobju uporabe sektorskih omejevalnih ukrepov veljali posamični omejevalni ukrepi, ki so določali strožje omejitve.

(Glej točke 50, od 55 do 59, 61, 62 in 68.)
–

ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa dve različni pravni sredstvi, ki spadata v pristojnost različnih sodišč in za kateri veljajo različni pogoji, če predložitveno sodišče določi, ali mora biti glede na nacionalno pravo odgovornost nacionalnega organa, kot je bolgarska narodna banka, uveljavljana na podlagi Zako za otgovornostta na darzhavata i obshtinite za vredi (zakon o odgovornosti države in občin za škodo) ali Zakon za zadalzheniata i dogovorite (zakon o obligacijskih razmerjih in pogodbah), in če vsako od teh dveh pravnih sredstev spoštuje načeli enakovrednosti in učinkovitosti;
Člen 27(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC je treba razlagati tako, da pristojni organi države članice na podlagi dejstva, da je bila zoper državljana Evropske unije ali državljana tretje države, ki je družinski član državljana Unije in ki zaprosi za priznanje pravice do prebivanja na ozemlju države članice, v preteklosti izdana odločba o zavrnitvi statusa begunca na podlagi člena 1(F) Konvencije o statusu beguncev, ki je bila podpisana 28. julija 1951 v Ženevi in dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, ki je bil 31. januarja 1967 sklenjen v New Yorku, ali člena 12(2) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite, ne morejo samodejno šteti, da ne glede na obstoj ponovitvene nevarnosti že njegova prisotnost na tem ozemlju pomeni resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe, s katero bi bilo mogoče upravičiti sprejetje ukrepov iz razlogov javnega reda ali javne varnosti.

Ugotovitev obstoja take grožnje mora biti utemeljena s presojo osebnega obnašanja zadevnega posameznika, ki jo opravijo pristojni organi države članice gostiteljice, pri čemer morajo upoštevati ugotovitve iz odločbe o zavrnitvi statusa begunca in elemente, ki so bili podlaga zanjo, zlasti naravo in težo očitanih mu kaznivih dejanj ali ravnanj, stopnjo njegove udeležbe pri teh kaznivih dejanjih ali ravnanjih, morebiten obstoj razlogov za oprostitev kazenske odgovornosti in morebiten obstoj kazenske obsodbe. Pri tej celoviti presoji je treba upoštevati tudi čas, ki je potekel od domnevne izvršitve teh kaznivih dejanj ali ravnanj, in poznejše obnašanje zadevnega posameznika, zlasti z vidika presoje, ali je iz tega obnašanja razviden njegov odklonilen odnos do temeljnih vrednot iz členov 2 in 3 PEU, ki bi lahko pomenil grožnjo za mir in fizično varnost prebivalstva. Zgolj dejstvo, da se preteklo obnašanje tega posameznika umešča v poseben zgodovinski in družbeni okvir v njegovi državi izvora, ki se v državi članici gostiteljici verjetno ne bo ponovil, take ugotovitve ne preprečuje.

V skladu z načelom sorazmernosti morajo pristojni organi države članice gostiteljice poleg tega tehtati med varstvom osnovnih interesov zadevne družbe na eni strani in interesi zadevnega posameznika v zvezi z uveljavljanjem njegove svobode gibanja in prebivanja kot državljana Unije ter njegove pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja na drugi.

(Glej točke od 65 do 67 in točko 1 izreka.)
–

mora naročnik, če ima na voljo elemente, ki vzbudijo dvom o samostojnosti in neodvisnosti ponudb, ki so jih predložili nekateri ponudniki, preveriti – po potrebi tako, da od teh ponudnikov zahteva dodatne informacije – ali so njihove ponudbe dejansko samostojne in neodvisne. Če se izkaže, da te ponudbe niso samostojne in neodvisne, člen 2 Direktive 2004/18 nasprotuje oddaji naročila ponudnikom, ki so take ponudbe predložili.
Država članica, ki sprejme nacionalne izvedbene ukrepe, katerih namen je razjasniti pojem kabotaže v smislu Uredbe št. 1072/2009 o skupnih pravilih za dostop do trga mednarodnega cestnega prevoza blaga, ne krši obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 2, točka 6, in člena 8 te uredbe.

Na prvem mestu namreč besedilo člena 2, točka 6, in člena 8(2) Uredbe št. 1072/2009 ne daje odgovora na vprašanje, ali je treba pojem kabotaže iz navedene uredbe razumeti tako, da lahko kabotaža vključuje več krajev nakladanja in več krajev razkladanja. To, da je določba splošna oziroma da ni natančna, pa kaže na nujnost sprejetja nacionalnih izvedbenih ukrepov. Na drugem mestu je treba za odločitev o tem, kdaj se šteje, da je meja treh operacij iz navedenega člena 8(2) dosežena, ugotoviti, ali prevoz, ki vključuje več krajev nakladanja in več krajev razkladanja, pomeni zgolj eno kabotažo ali več kabotaž. Na tretjem mestu se pojem kabotaže v smislu Uredbe št. 1072/2009 v državah članicah razlaga različno.

Ker bi bila lahko s tem, da bi bilo cestnim prevoznikom nerezidentom omogočeno opravljanje kabotaž, ki vključujejo neomejeno število krajev nakladanja in krajev razkladanja, razvrednotena omejitev na tri operacije iz člena 8(2) Uredbe št. 1072/2009, kar bi bilo v nasprotju z začasnostjo kabotaže in s ciljem, ki se dosega s to uredbo glede tovrstnega prevoza, je poleg tega taka prepoved, določena z nacionalnimi izvedbenimi ukrepi, primerna za uresničitev cilja, ki se z navedeno uredbo dosega v zvezi s kabotažo. V zvezi s tem nacionalni izvedbeni ukrepi, ker so v skladu z njimi prepovedane le kabotaže, ki vključujejo več krajev nakladanja in več krajev razkladanja, ne presegajo tega, kar je potrebno za uresničitev cilja Uredbe št. 1072/2009.

(Glej točke 38, 39, 41, 42, 53, 55, 59, 60 in 62.)
(Glej točke od 29 do 33.)

Člen 1(1) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da na področje uporabe te direktive lahko spada položaj, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem lahko ponudnik, ki mu je bilo oddano javno naročilo storitev upravljanja občinske glasbene šole in ki je od občinske uprave prejel vsa materialna sredstva, potrebna za opravljanje te dejavnosti, to prekine dva meseca pred koncem tekočega šolskega leta, odpusti zaposlene in ta materialna sredstva vrne občinski upravi, ki nov javni razpis izvede samo za naslednje šolsko leto in novemu izvajalcu zagotovi ista materialna sredstva.

Najprej je treba poudariti, da so v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, materialna sredstva, kot so glasbila, naprave in prostori, nujno potrebni za opravljanje zadevne gospodarske dejavnosti, saj gre pri tej za upravljanje glasbene šole. V obravnavani zadevi pa ni sporno, da je občinska uprava Valladolid novemu izvajalcu dala na razpolago vsa materialna sredstva, ki jih je dodelila prejšnjemu izbranemu ponudniku.

Iz tega izhaja, da bi razlaga člena 1(1)(b) Direktive 2001/23, ki bi s področja uporabe te direktive izključevala položaj, v katerem opredmetena sredstva, ki so nujno potrebna za opravljanje zadevne dejavnosti, nikoli niso prenehala biti last odsvojitelja (občinske uprave Valladolid), okrnila polni učinek navedene direktive (glej sodbo z dne 26. novembra 2015, Aira Pascual in Algeposa Terminales Ferroviarios, C‑509/14, EU:C:2015:781, točka 40).

Iz sodne prakse Sodišča poleg tega izhaja, da začasna, le nekajmesečna prekinitev dejavnosti podjetja ne more izključiti tega, da je gospodarska enota iz postopka v glavni stvari ohranila svojo identiteto, in torej obstoja prenosa podjetja v smislu te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi, C‑160/14, EU:C:2015:565, točka 31).

(Glej točke 35, 39, 41, 46 in točko 1 izreka.)
1.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev in dokazov–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov–Izključitev, razen ob izkrivljanju (Člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (glej točke 45, 46, od 78 do 80, od 90 do 96, 101 in 102)
Zadeva C‑320/16

Kazenski postopek

proti

Uber Francija SAS

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal de grande instance de Lille)

„Predhodno odločanje – Storitve na področju prevoza – Direktiva 2006/123/ES – Storitve na notranjem trgu – Direktiva 98/34/ES – Storitve informacijske družbe – Predpis o storitvah informacijske družbe – Pojem – Storitev posredovanja, ki omogoča, da se prek aplikacije za pametni telefon odplačno povezuje nepoklicne voznike, ki uporabljajo svoje lastno vozilo, z osebami, ki iščejo prevoz v mestu – Kazenske sankcije“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. aprila 2018

Približevanje zakonodaj – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe – Direktiva 98/34 – Svoboda opravljanja storitev – Storitve na notranjem trgu – Direktiva 2006/123 – Področje uporabe – Storitev posredovanja, kot je UberPop, ki omogoča, da se prek aplikacije za pametni telefon odplačno povezuje nepoklicne voznike, ki uporabljajo svoje lastno vozilo, z osebami, ki iščejo prevoz v mestu – Izključitev – Storitve na področju prevoza – Pojem – Storitev posredovanja, kot je UberPop – Vključitev

(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 98/34, člen 1(3), in 2006/123, člen 2(2)(d))

Člen 1 Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998, in člen 2(2)(d) Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da se nacionalna ureditev, ki za organizacijo sistema za povezovanje strank z osebami, ki zagotavljajo odplačno storitev cestnega prevoza oseb z vozili z manj kot desetimi sedeži, ne da bi za to imele dovoljenje, določa kazenske sankcije, nanaša na „storitve na področju prevoza“, saj se uporablja za storitev posredovanja prek aplikacije za pametni telefon, ki je sestavni del celotne storitve, katere glavni element je storitev prevoza. Taka storitev ne spada na področje uporabe teh direktiv.

(Glej točko 27 in izrek.)
(Glej točke od 53 do 55 in 58.)

Družba Trinseo in Komisija pa trdita, da bi morale emisije, ki nastajajo pri proizvodnji polimerov, vključevati „posredne“ emisije, ki nastajajo pri proizvodnji toplote v tretji napravi, ki to toploto dobavlja za potrebe polimerizacije. Vendar takšne razlage ni mogoče sprejeti. Kot namreč izhaja že iz točk 47 in 48 te sodbe, so „emisije“, za katere velja Direktiva 2003/87, v skladu s členom 3(b) te direktive le tiste, ki povzročijo izpust toplogrednih plinov v ozračje iz virov v napravi. Iz tega izhaja, da emisije CO2, ki nastanejo pri dejavnosti proizvodnje toplote, upravičujejo vključitev v ta sistem zgolj za naprave, ki so izvor teh emisij, kakršna je v obravnavani zadevi tretja naprava, ki dobavlja toploto napravi, obravnavani v zadevi v postopku v glavni stvari.

Člen 2(1) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009, je treba razlagati tako, da naprava za proizvodnjo polimerov, zlasti polikarbonata, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki toploto, potrebno za to proizvodnjo, pridobiva od tretje naprave, ne spada v sistem trgovanja s pravicami do emisije toplogrednih plinov, ki ga vzpostavlja ta direktiva, saj ne proizvaja neposrednih emisij CO2.

(Glej točko 74 in izrek.)
Pritožbeni postopek iz člena 72 Sklepa predsedstva Evropskega parlamenta o izvedbenih ukrepih v zvezi s Statutom poslancev Evropskega parlamenta je fakultativen. V zvezi s tem je namen upravnega pravnega sredstva, naj gre za obvezno ali fakultativno, omogočiti in spodbuditi sporazumno rešitev spora med zadevno stranko in upravo, da bi se izognilo sodnemu postopku. Iz tega zlasti izhaja, da fakultativnost ali obveznost upravnega pravnega sredstva ne vpliva na to, da predhodni upravni postopek pomeni predhodno sredstvo. Zato ni mogoče šteti, zlasti glede na pravico do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, da uvedba pritožbenega postopka v smislu člena 72 tega sklepa posega v pravico do sodnega pravnega sredstva zoper sporni sklep.

V zvezi s tem neobstoj roka za odgovor, ki bi bil naložen upravi Parlamenta za pritožbe, vložene na podlagi člena 72 Sklepa predsedstva Parlamenta v okviru upravnega postopka, ki je fakultativen ne sme omejevati dostopa do sodišča, ker lahko zadevna oseba kadar koli odstopi od tega predhodnega upravnega postopka in vloži sodno pravno sredstvo. Zato sodišče Unije ne more ugotoviti, da je tožba prepozna, ne da bi upoštevalo pritožbeni postopek, sprožen v skladu s tem členom 72.

(Glej točke od 24 do 26, 28 in 35.)
1.

Republika Poljska s tem, da je projekte za iskanje ali preučevanje nahajališč mineralov z vrtanjem do globine 5.000 metrov – razen za vrtine z globino najmanj 1000 metrov na območjih za odvzem vode, območjih varovanih celinskih voda, naravovarstvenih območjih v obliki narodnih parkov, naravnih rezervatov, krajinskih parkov in varovanih območij „Natura 2000“ ter v njihovi okolici – izključila iz postopka, po katerem se preverja, ali je treba izvesti presojo vplivov na okolje, ni izpolnila svoje obveznosti na podlagi člena 2(1) v povezavi s členom 4(2) in (3) Direktive 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje in prilogama II in III k tej direktivi.
V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, je treba člen 32, prvi odstavek, Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost razlagati tako, da se uporablja za drugo od dveh zaporednih dobav istega blaga, pri katerih je prišlo le do enega prevoza znotraj Skupnosti.

Če je druga dobava v verigi dveh zaporednih dobav, ki vključuje le en prevoz znotraj Skupnosti, dobava znotraj Skupnosti, je treba načelo varstva legitimnih pričakovanj razlagati tako, da končni kupec, ki je zmotno izkoristil pravico do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost, davka na dodano vrednost, ki ga je plačal dobavitelju le na podlagi računov, ki jih je posredoval vmesni gospodarski subjekt, ki je svojo dobavo opredelil napačno, ne more odbiti kot vstopni davek na dodano vrednost.

Uresničevanje pravice do odbitka DDV je namreč omejeno samo na dolgovane davke in je ni mogoče razširiti na pomotoma plačani vstopni DDV (glej po analogiji sodbo z dne 14. junija 2017, Compass Contract Services, C‑38/16, EU:C:2017:454, točki 35 in 36). Iz tega sledi, da te pravice do odbitka ni mogoče uresničevati glede DDV, ki je dolgovan le zato, ker je naveden na računu (glej v tem smislu sodbi z dne 13. decembra 1989, Genius, C‑342/87, EU:C:1989:635, točka 19, ter z dne 6. novembra 2003, Karageorgou in drugi, od C‑78/02 do C‑80/02, EU:C:2003:604, točka 51).

V zvezi s tem je treba poudariti, da ima pravico uveljavljati načelo varstva legitimnih pričakovanj vsak pravni subjekt, pri katerem je upravni organ vzbudil pričakovanja, oprta na natančna zagotovila, ki so mu bila dana (sodba z dne 9. julija 2015, Salomie in Oltean, C‑183/14, EU:C:2015:454, točka 44 in navedena sodna praksa).

(Glej točke 43, 46 in 49 ter točko 2 izreka.)
Člen 15 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da uporabnik zasebnega Facebook računa ne izgubi svojega statusa „potrošnik“ v smislu tega člena, kadar objavlja knjige, vodi predavanja, upravlja spletna mesta, zbira sredstva in mu številni potrošniki odstopijo zahtevke, da jih uveljavlja pred sodišči.

Nato, Sodišče je že poudarilo, da ker posebna ureditev iz členov 15 in naslednjih Uredbe št. 44/2001 izhaja iz skrbi za varstvo potrošnika kot stranke, ki se pri pogodbi šteje za ekonomsko šibkejšo in pravno manj izkušeno stranko kot njen sopogodbenik, se potrošnika varuje zgolj, če je ta osebno tožeča ali tožena stranka v postopku. Vlagateljica pravnega sredstva, ki sama ni stranka zadevne potrošniške pogodbe, torej ne more koristiti pristojnosti za potrošnike (glej v tem smislu sodbo z dne 19. januarja 1993, Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, točke 18, 23 in 24). Ti preudarki morajo veljati tudi glede potrošnika, ki so mu bili odstopljeni zahtevki drugih potrošnikov. Pravila o pristojnosti, ki so za področje potrošniških pogodb določena v členu 16(1) navedene uredbe, se namreč v skladu s to določbo uporabljajo zgolj za postopek, ki ga potrošnik sproži zoper drugo pogodbeno stranko, kar nujno pomeni, da je potrošnik z zadevnim subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno ali pridobitno, sklenil pogodbo (sodba z dne 28. januarja 2015, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 32).

(Glej točki 44 in 45.)