SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PRIITA PIKAMÄEJA,

predstavljeni 7. julija 2022 ( 1 )

Zadeva C‑404/21

WP

proti

Istituto nazionale della previdenza sociale,

Repubblica italiana

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale ordinario di Asti (sodišče v Astiju, Italija))

„Predhodno odločanje – Osebje ECB – Pokojninske pravice, pridobljene v nacionalnem pokojninskem sistemu pred nastopom službe pri Uniji – Prenos v pokojninski sistem Unije – Nacionalna ureditev ali upravna praksa, ki ne omogoča tega prenosa – Neobstoj izvedbenega akta nacionalne zakonodaje ali posebnega sporazuma med državo članico, iz katere je delavec, ali njegovim zavodom za socialno varnost ter institucijo Unije“

I. Uvod

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale Ordinario di Asti (sodišče v Astiju, Italija), se nanaša na razlago člena 4(3) PEU, členov 45 in 48 PDEU, člena 11 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije in druge uslužbence Unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in člena 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev osebja Evropske centralne banke (ECB) (v nadaljevanju: Pogoji za zaposlitev v ECB).

2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med WP na eni strani ter Istituto nazionale della previdenza sociale (nacionalni zavod za socialno varnost (INPS), Italija) in Italijansko republiko na drugi strani zaradi prenosa zneska aktuarskega ekvivalenta, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je tožeča stranka pridobila v okviru Fondo Pensioni Lavoratori Dipendenti (pokojninski sklad zaposlenih delavcev) pri INPS, v pokojninski sistem ECB.

3. Predložitveno sodišče Sodišču postavlja dve vprašanji v zvezi z možnostjo, ki jo ima član osebja ECB, da si zagotovi prenos pokojninskih pravic, ki jih je pridobil v italijanskem pokojninskem sistemu, v pokojninski sistem ECB, če tak prenos ni določen s sporazumom, sklenjenim med ECB in Italijansko republiko. S to zadevo se Sodišču ponuja priložnost, da pojasni, kakšne obveznosti imajo v skladu s pravom Unije države članice do ECB, kadar gre za sprejetje ukrepov, potrebnih za zagotovitev takega prenosa pokojninskih pravic.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Protokol o ESCB in ECB

4. Člen 36 Protokola št. 4 o statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke, ki je priložen pogodbama EU in DEU ( 2 ) (v nadaljevanju: Protokol o ESCB in ECB), določa: „36. 1. Svet ECB na predlog Izvršilnega odbora določi pogoje za zaposlitev v ECB. […]“.

2. Protokol o privilegijih in imunitetah

5. Člen 14 Protokola št. 7 o privilegijih in imunitetah Evropske unije, ki je priložen pogodbama EU in DEU ( 3 ) (v nadaljevanju: PPI), določa: „Evropski parlament in Svet z uredbami po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z zadevnimi institucijami določita sistem socialnovarnostnih dajatev za uradnike in druge uslužbence Unije.“

6. PPI se na podlagi njegovega člena 22, prvi odstavek, uporablja tudi za ECB, člane njenih organov in zaposlene, brez poseganja v določbe Protokola o ESCB in ECB.

3. Kadrovski predpisi

7. V skladu s členom 1 se Kadrovski predpisi uporabljajo za uradnike Unije.

8. Člen 1a(1) Kadrovskih predpisov določa: „V teh Kadrovskih predpisih ,uradnik Unije‘; pomeni vsako osebo, ki je imenovana, kakor določajo ti kadrovski predpisi, na stalno delovno mesto v eni od institucij Unije z aktom, ki ga izda organ za imenovanja te institucije.“

9. Člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa: „[…] 2. Uradnik, ki začne delati v Uniji po tem, ko: je prenehal delati v državni upravi ali v nacionalni ali mednarodni organizaciji; ali je opravljal dejavnost kot zaposlena ali samozaposlena oseba, ima po tem, ko se zaposli, vendar preden izpolni pogoje za plačilo starostne pokojnine v smislu člena 77 Kadrovskih predpisov, pravico Uniji plačati na dejanski datum prenosa ažurirano kapitalizirano vrednost pokojninskih pravic, pridobljenih na podlagi takega dela ali dejavnosti. V takem primeru organ za imenovanja institucije, v kateri je uradnik zaposlen, ob upoštevanju njegove osnovne plače, starosti in deviznega tečaja na dan, ko se za prenos zaprosi, s pomočjo splošnih izvedbenih določb določi število let pokojninske dobe, ki se mu za prejšnje zaposlitve priznajo v novem pokojninskem zavarovanju na podlagi prenesenega kapitalskega zneska, po odbitku zneska povečanja vrednosti kapitala med datumom, ko se za prenos zaprosi in dejanskim datumom prenosa. Uradniki lahko tako ureditev uporabijo samo enkrat za vsako državo članico in zadevni pokojninski sklad.“

4. PZDU

10. Člen 1 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Unije (v nadaljevanju: PZDU) določa: „Pogoji za zaposlitev se uporabljajo za uslužbence, ki z Unijo sklenejo pogodbo o zaposlitvi. Mednje sodijo: začasni uslužbenci, pogodbeni uslužbenci, […]“.

11. V skladu s členom 39(2) oziroma 109(2) PZDU se člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom uporablja za začasne in pogodbene uslužbence.

5. Pogoji za zaposlitev v ECB

12. Svet ECB je med drugim na podlagi člena 36.1 Protokola o ESCB in ECB sprejel Pogoje za zaposlitev v ECB, katerih člen 9(c) določa: „Pogoji za zaposlitev niso urejeni z nobenim posebnim nacionalnim pravom. ECB uporablja: (i) splošna pravna načela, skupna pravnim sistemom držav članic, (ii) splošna načela prava Unije in (iii) pravila, ki jih vsebujejo uredbe in direktive Unije v zvezi s socialno politiko, katerih naslovniki so države članice. Kadar bo potrebno, bo ECB uporabila te pravne akte. V zvezi s tem se ustrezno upoštevajo priporočila Unije glede socialne politike. Pri razlagi pravic in obveznosti, določenih s temi Pogoji za zaposlitev, se ustrezno upoštevajo načela, določena z uredbami, pravili in sodno prakso, ki se uporabljajo za zaposlene v institucijah Unije.“

13. Člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB določa: „(a) ECB z drugimi pokojninskimi sistemi, drugimi organizacijami in vladami, ki jih določi, sklene sporazume in se dogovori o ustreznih ukrepih za sprejetje prenosa denarnih zneskov v [pokojninski sistem ECB] za člane, ki so v ECB končali poskusno dobo. […]“.

B. Italijansko pravo

14. Člen 1 legge n. 29 - Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali (zakon št. 29 o združitvi zavarovalnih dob delavcev v okviru pokojninskega zavarovanja) z dne 7. februarja 1979 ( 4 ) določa: „Zaposlena oseba v javnem ali zasebnem sektorju, ki je ali je bila vključena v obvezne oblike socialnega zavarovanja, ki nadomeščajo splošno obvezno invalidsko in pokojninsko zavarovanje ter zavarovanje za preživele družinske člane zaposlenih, ki ga upravlja INPS, ali na podlagi katerih je bila izključena iz ali oproščena takega zavarovanja, ima za namene upravičenosti do enotne pokojnine in njene odmere pravico kadar koli zahtevati združitev vseh obdobij plačevanja prispevkov za navedene oblike socialnega zavarovanja z vključitvijo v splošno obvezno zavarovanje in oblikovanjem ustreznih pokojninskih pravic znotraj tega. V ta namen upravitelj ali upravitelji sistemov, iz katerih prihaja zaposlena oseba, na upravitelja navedenega splošnega obveznega zavarovanja prenesejo znesek njenih prispevkov […].“

15. Člen 18 legge n. 115 - Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’ appartenenza dell’Italia all’Unione europea - Legge europea 2014 (zakon št. 115 o določbah za izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz članstva Italije v Evropski uniji – evropski zakon 2014) z dne 29. julija 2015 ( 5 ) določa: „1. Državljani Evropske unije […], ki so ali so bili vključeni v splošno obvezno invalidsko in pokojninsko zavarovanje ter zavarovanje za preživele družinske člane zaposlenih […], imajo od 1. januarja 2016 pravico, da se jim zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru tega zavarovanja, seštevajo z zavarovalnimi dobami, dopolnjenimi pri mednarodnih organizacijah. 2. Za seštevanje iz odstavka 1 je mogoče zaprositi, če je to potrebno za pridobitev pravice do starostne ali invalidske pokojnine oziroma pokojnine za preživele družinske člane, če skupno trajanje zavarovalnih dob, dopolnjenih na podlagi italijanske zakonodaje, znaša vsaj 52 tednov in če se dobe, ki jih je treba sešteti, ne prekrivajo. 3. Seštevanje zavarovalnih dob je mogoče na podlagi vloge zadevne osebe, ki se predloži italijanskemu zavodu za socialno varnost, pri katerem je oseba dopolnila zavarovalne dobe. Če nekdanji zaposleni pri mednarodni organizaciji pravico do dajatev, določenih z italijansko zakonodajo, pridobi, ne da bi bilo treba sešteti zavarovalne dobe, dopolnjene pri mednarodni organizaciji, italijanski zavod za socialno varnost pokojnino izračuna izključno na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih v okviru italijanskega pokojninskega sistema. Če nekdanji zaposleni pri mednarodni organizaciji pravico do dajatev, določenih z italijansko zakonodajo, pridobi le s seštevanjem zavarovalnih dob, dopolnjenih pri mednarodni organizaciji, italijanski zavod za socialno varnost zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru pokojninskega sistema mednarodne organizacije, razen tistih, ki so bile povrnjene, upošteva, kot če bi bile dopolnjene na podlagi italijanske zakonodaje, in znesek dajatve izračuna izključno na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih na podlagi italijanske zakonodaje. 4. Pokojninske dajatve, izplačane v skladu s tem členom, se za vse, kar se nanaša na učinke, ki izhajajo iz uporabe italijanske zakonodaje, obravnavajo kot pokojnine. 5. Obdobja zaposlitve pri mednarodni organizaciji je mogoče, če zaradi njih ne nastane pravica do pokojninske dajatve v breme pokojninskega sklada te mednarodne organizacije, odkupiti v okviru italijanskega pokojninskega sistema v skladu z zakonodajo, ki ureja odkup obdobij zaposlitve, dopolnjenih v tujini. Pravica do odkupa se uresničuje, zlasti kadar jo uveljavljajo preživeli zaposlenega pri mednarodni organizaciji, pod pogoji, določenimi s pravili italijanskega zavoda za socialno varnost, pri katerem je bila vložena vloga za odkup. […]“.

16. Iz okrožnice INPS št. 14 z dne 23. januarja 2001 je razvidno, da je bil 24. novembra 2000 med INPS in Evropsko investicijsko banko (EIB) sklenjen sporazum za prenos pravic, ki jih je pridobilo osebje te banke. Člen 2 tega sporazuma določa: „Zahtevek za prenos pokojninskih pravic bo lahko neposredno pri INPS in v vednost EIB vložil član osebja, ki je v času vložitve zahtevka v delovnem razmerju, in sicer za zavarovalne dobe, vpisane pri INPS, za katere ni bila izplačana pokojnina. EIB od INPS zahteva aktuarski ekvivalent, ki ustreza pravicam, pridobljenim v zadevnem skladu, […] izračunan v skladu s pravili, ki urejajo pokojnine v zadevnem skladu na datum vložitve zahtevka […]. […] INPS obvesti vlagatelja in EIB o znesku, ki ga je treba prenesti in ki ne vključuje stroškov vpisa, v 60 dneh po prejemu vlagateljeve odobritve, zneske skupaj z [obrestmi] po zakonsko določeni stopnji v veljavi v Italiji v obdobju med datumom prejema odobritve in [datumom] valute dobropisa pa prenese v roku treh mesecev zatem; preneseni zneski ne morejo presegati vrednosti odkupa, ki jo izračuna EIB v skladu z določbami svoje uredbe.“

III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

17. WP je od 1. marca 2012 zaposlen v ECB. Od 1. avgusta 1982 do 24. februarja 2012 je bil zaposlen v Italiji pri zasebnem delodajalcu, ki je zanj plačeval obvezne prispevke v pokojninski sklad za zaposlene pri INPS. WP je 12. decembra 2016 pri INPS vložil zahtevek za prenos aktuarskega ekvivalenta, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil v tem pokojninskem skladu, ali, podredno, ažurirane kapitalizirane vrednosti, ki izhaja iz pokojninskih prispevkov, vplačanih v pokojninski sklad, izračunanih v skladu s pravili, ki urejajo pokojnine v okviru tega sklada, v pokojninski sistem ECB.

18. INPS je zahtevo WP zavrnil z utemeljitvijo, da ob neobstoju posebnega zakonodajnega ukrepa ali dvostranskega sporazuma ne more izvesti zahtevanega prenosa. Upravna pritožba, ki jo je WP 28. novembra 2017 vložil zoper zavrnitev svoje zahteve, je bila s sklepom z dne 11. aprila 2018 razglašena za nedopustno.

19. WP je nato pri predložitvenem sodišču vložil tožbo, v kateri je primarno predlagal, naj se ugotovi in odloči, da morata INPS in/ali Italijanska republika sprejeti vse potrebne ukrepe za prenos določenega zneska, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil, v pokojninski sistem ECB, ter naj INPS in/ali Italijanski republiki torej naloži sprejetje vseh potrebnih ukrepov za prenos tega zneska v pokojninski sistem ECB. Podredno je predlagal, naj se ugotovi in odloči, da morata INPS in/ali Italijanska republika v pokojninski sistem ECB prenesti določen znesek iz naslova odškodnine, ter naj se INPS in/ali Italijanski republiki torej naloži, da v pokojninski sistem ECB preneseta ta znesek iz naslova odškodnine.

20. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali pravo Unije zaposlenemu ECB podeljuje pravico do prenosa pokojninskih pravic, pridobljenih pri nacionalnem zavodu za socialno varnost, v pokojninski sistem ECB ter ali je treba to pravico priznati tudi neodvisno od sprejetja nacionalnega pravila za prenos ali sklenitve posebnega sporazuma med zadevno državo članico ali zadevnim nacionalnim zavodom za socialno varnost in ECB, ki določa podrobna pravila za uresničevanje te pravice. Pri tem se sklicuje na več določb prava Unije in z njimi povezano sodno prakso, vendar ne da bi ob tem prišlo do jasne ugotovitve.

21. Ker je rešitev spora odvisna od razlage prava Unije, je Tribunale ordinario di Asti (sodišče v Astiju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba člena 45 in 48 PDEU, člen 4 PEU, člen 11 Priloge VIII h [Kadrovskim predpisom] in člen 8 Priloge IIIa k [Pogojem za zaposlitev v ECB] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji ali nacionalni upravni praksi, ki delavcu iz države članice, ki ima obračunane prispevke pri svojem nacionalnem zavodu za socialno varnost in trenutno dela v instituciji Evropske unije, kot je ECB, ne dovoljuje, da v pokojninski sistem te institucije prenese pokojninske prispevke, knjižene v pokojninskem sistemu svoje države? 2. Ali je treba, glede na zgoraj navedeno, pravico do prenosa prispevkov omogočiti tudi brez izvedbenega akta nacionalne zakonodaje ali posebnega sporazuma med državo članico, iz katere je delavec, ali njegovim pokojninskim organom na eni strani in institucijo Unije na drugi?“

IV. Postopek pred Sodiščem

22. Predložitvena odločba z dne 13. januarja 2021 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 30. junija 2021.

23. Stranki v postopku v glavni stvari, italijanska, grška, španska, poljska in portugalska vlada, Evropska komisija ter ECB so pisna stališča predložile v roku, določenem v členu 23 Statuta Sodišča Evropske unije.

24. Sodišče je na podlagi člena 76(2) Poslovnika odločilo, da se obravnava ne opravi.

V. Pravna analiza

A. Uvodna pojasnila

25. Kot je bilo navedeno v uvodu, predložitveno sodišče s predlogom za sprejetje predhodne odločbe Sodišče prosi, naj pojasni, kakšne so obveznosti držav članic v skladu s pravom Unije, kadar gre za sprejetje ukrepov, potrebnih za zagotovitev prenosa pokojninskih pravic člana osebja ECB, ki jih je ta pridobil v nacionalnem pokojninskem sistemu, v pokojninski sistem ECB. Menim, da je v okoliščinah te zadeve ob upoštevanju posebej pasivnega odnosa italijanskih organov do predloga ECB za sklenitev sporazuma, ki bi določal prav tak prenos, nujno potrebnih nekaj pojasnil.

26. Za zagotovitev strukturirane in dosledne analize pravnih vprašanj, ki jih postavlja predložitveno sodišče, predlagam, naj se prvo vprašanje za predhodno odločanje preoblikuje tako, da je treba opredeliti, ali je treba člen 4(3) PEU, člena 45 in 48 PDEU, člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ter člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB razlagati tako, da mora država članica, ki ji ECB predlaga sklenitev takega sporazuma, tega skleniti.

27. Če bo odgovor pritrdilen, bo treba v okviru preučitve drugega vprašanja za predhodno odločanje opredeliti, ali je treba zgoraj navedene določbe razlagati tako, da sodišču države članice, pri katerem zadevna oseba vloži tožbo, dovoljujejo, da odredi, naj se v pokojninski sistem ECB prenesejo pokojninske pravice, ki jih je ta oseba pridobila v pokojninskem sistemu navedene države članice, tudi če ne obstaja določba nacionalnega prava ali sporazum, sklenjen med zadevno državo članico in ECB, ki določa tak prenos.

B. Prvo vprašanje za predhodno odločanje

28. Predložitveno sodišče navaja vrsto določb, ki vse spadajo v pravni red Unije, vendar se po svojem hierarhičnem položaju in svoji pravni vrednosti med seboj kljub vsemu razlikujejo. V nadaljevanju bom preučil, ali te določbe državam članicam nalagajo obveznosti, s katerimi bi bilo mogoče podpreti zahteve člana osebja ECB v položaju WP in, če bo to primerno, kakšne vrste obveznosti. Menim, da je primerno najprej preučiti možnost uporabe pravil o javnih uslužbencih, ki urejajo prenos pokojninskih pravic, nato pa presoditi še o upoštevnosti določb Pogodb.

1. Pravila o javnih uslužbencih, ki urejajo prenos pokojninskih pravic

29. ECB zaradi svojih funkcij, povezanih z monetarno politiko, uživa visoko stopnjo avtonomije v institucionalnem okviru Unije, ( 6 ) kar se izraža v njenih notranjih pravilih v zvezi s prenosom pokojninskih pravic. Vendar bom pred preučitvijo njenih posebnosti na kratko predstavil splošna pravila, ki se uporabljajo za uradnike in druge uslužbence institucij, kar mi bo omogočilo izpeljavo upoštevnih ugotovitev glede obravnave članov osebja ECB. V tem okviru se še zlasti postavlja vprašanje, ali se ti lahko sklicujejo na nekatera splošna načela v zvezi s prenosom pokojninskih prispevkov znotraj sistema javnih uslužbencev Unije, čeprav se člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom zanje vsaj formalno ne uporablja. ( 7 )

a) Možnost prenosa pokojninskih prispevkov kot „pravica“, priznana uradnikom in drugim uslužbencem Unije

30. Pravica uradnikov in drugih uslužbencev Unije, da se odločijo za prenos pokojninskih prispevkov na Unijo, temelji na členu 14 PPI. S to določbo je Evropskemu parlamentu in Svetu podeljeno splošno pooblastilo, da določita sistem socialnovarstvenih dajatev za uradnike in druge uslužbence Unije. Zakonodajalec Unije je to pooblastilo udejanjil tako, da je v Kadrovskih predpisih v členu 11(2) Priloge VIII določil, da imajo uradniki, ki prenehajo delati v Uniji, pravico, da se aktuarski ekvivalent njihovih pravic do starostne pokojnine, pridobljenih v Uniji, prenese v drug pokojninski sklad, uradniki, ki začnejo delati v Uniji, pa imajo pravico v pokojninski sistem Unije plačati kapitalizirano vrednost pokojninskih pravic, pridobljenih na podlagi dejavnosti, ki so jih opravljali pred tem. Povezana preučitev člena 14 PPI in člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ne pušča prostora za razlago v zvezi s tem, da obstaja polna pravica uradnikov in drugih uslužbencev Unije do prenosa pokojninskih prispevkov.

31. Obseg teh določb je posebej upošteven v zvezi z opredelitvijo „enakovrednih“ pravic za člane osebja ECB. V zvezi s tem je treba poudariti, da se PPI, vključno z njegovim členom 14, uporablja za člane osebja ECB v skladu z njegovim členom 22(1), ki določa, da se PPI „uporablja tudi za [ECB], za člane njenih organov in zaposlene, brez poseganja v določbe Protokola o [ESCB in ECB]“ (moj poudarek). Člen 22(1) PPI jasno izraža namero avtorjev Pogodb, ki so si prizadevali za to, da bi bili člani osebja ECB kot osebe, ki jih zaposluje ena od institucij Unije, obravnavani enako kot kateri koli drug uradnik ali uslužbenec Unije, razen če Statut ESCB in ECB in pravni akti, sprejeti na njegovi podlagi, določajo drugače.

32. Ker ni ECB niti s členom 36 tega statuta, na podlagi katerega so bili sprejeti Pogoji za zaposlitev v ECB, niti z nobeno drugo določbo navedenega statuta podeljeno pooblastilo za sprejemanje uredb na področju socialne varnosti, ki bi bile za tretje osebe zavezujoče, področje uporabe PPI za člane osebja ECB zajema vprašanja v zvezi s socianovarstvenimi dajatvami iz člena 14 PPI in torej vključuje tudi možnost prenosa pokojninskih prispevkov z države članice na institucijo Unije in obratno. Pooblastilo za naložitev obveznosti državam članicam na tem področju torej ostaja v domeni zakonodajalca Unije, to je Evropskega parlamenta in Sveta, kot določa člen 14 PPI, ta zakonodajalec pa ga je udejanjil tako, da je v Kadrovske predpise vključil pravico do prenosa pokojninskih prispevkov. Torej je treba to pravico „enakovredno“ priznati članom osebja ECB.

33. V zvezi s tem je treba spomniti, da je enako obravnavanje temeljno načelo prava Unije, ki je določeno v členu 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). V skladu z ustaljeno sodno prakso ( 8 ) se s splošnim načelom enakega obravnavanja kot splošnim načelom prava Unije zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno. To načelo se v skladu s členom 13 PEU uporablja za ECB kot institucijo Unije, enako kot se uporablja za institucije in organe, za katere se uporabljajo Kadrovski predpisi Unije. Kot je Sodišče nedavno opozorilo, se namreč splošno načelo enakega obravnavanja, ki je odslej določeno v členu 20 Listine, na podlagi njenega člena 51(1) uporablja za vse institucije in organe Unije, vključno z ECB. ( 9 ) Prav tako se določbe Listine uporabljajo za države članice Unije, vključno z Italijansko republiko, ko izvajajo pravo Unije.

34. Glede socialnovarstvenih dajatev in z njimi povezanih pravic menim, da je član osebja ECB, ki želi svoje pokojninske prispevke prenesti z INPS v pokojninski sistem ECB, v enakem položaju kot vsak drug uradnik ali uslužbenec Unije, ki želi uveljaviti isto pravico. V obeh primerih gre za osebe, ki začnejo delati v eni od institucij Unije, ki želijo prenesti prispevke, ki so jih plačevale v istih državah članicah v isti nacionalni sistem socialne varnosti in ki uresničujejo temeljno pravico do svobode gibanja. Zato se različno obravnavanje načeloma ne zdi utemeljeno, pri čemer pa se upoštevajo praktična pravila in pogoji, določeni s predpisi, ki se uporabljajo za uresničitev takega prenosa pokojninskih prispevkov znotraj ECB. Zagotoviti je treba tudi enako obravnavanje med člani osebja te institucije, ki bi morali imeti pravico do prenosa, ki jo lahko prosto uresničujejo ne glede na to, v kateri državi članici ali državah članicah so pridobili pokojninske pravice, preden jih je zaposlila sama ECB.

35. Kot je v stališčih navedlo več zadevnih strank, je obramba take pravice uradnikov in drugih uslužbencev Unije še toliko nujnejša, ker člen 298 PDEU zagotavlja, da „[i]nstitucije, organe, urade in agencije Unije pri izvajanju njihovih nalog podpira odprta, učinkovita in neodvisna evropska uprava“. Sodišče je to potrebo izrecno priznalo v svoji sodni praksi, ko je ugotovilo, da je prenosljivost pokojninskih pravic pogojena s potrebo po tem, da se „olajš[a] prehod iz javnih ali zasebnih nacionalnih zaposlitev v upravo [Unije] in tako [Uniji] zagot[ovijo] najboljše možnosti izbire usposobljenega osebja z ustreznimi delovnimi izkušnjami“. ( 10 )

36. Sodišče je prav tako pojasnilo, da je za kar največjo izbiro med osebjem z ustreznimi poklicnimi izkušnjami potrebna „večj[a] prilagodljivost na področju prenosljivosti pravic do starostne pokojnine v [pokojninske sisteme Unije in obratno], s čimer [se odpravi tudi] negotovost, s katero bi se morali soočiti nekateri uslužbenci glede na možnost prenehanja delovnega razmerja in nemožnost pridobitve enakovrednih pravic do starostne pokojnine“. ( 11 ) Možnost prenosa pokojninskih prispevkov ima torej bistveno vlogo pri zagotavljanju, da na odločitev oseb v zvezi s smotrnostjo in načinom dela za institucijo Unije ne vpliva nobena ovira, povezana z uživanjem pokojninskih pravic.

37. Očitno je, da vsi ti preudarki, s katerimi se izpolnjujejo zahteve po odprti, učinkoviti in neodvisni evropski upravi v smislu člena 298 PDEU, veljajo tudi za člane osebja ECB, ki so – enako kot uradniki in drugi uslužbenci institucij Unije, za katere se uporabljajo Kadrovski predpisi – uslužbenci ene od institucij Unije. Torej menim, da ni nobenega objektivnega razloga za to, da se osebju ECB zavrne načelno priznanje „enakovredne“ pravice, seveda ob upoštevanju praktičnih pravil in pogojev iz upoštevnih predpisov, kar bom podrobneje obravnaval v teh sklepnih predlogih. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da podobno kot pri socialnih pravicah, katerih uresničitev pogosto zahteva konkretizacijo v zakonu, ( 12 ) pravica do prenosa pokojninskih prispevkov za uresničitev zahteva posebne predpise. Kot bom pojasnil v nadaljevanju, se pravila ECB, ki urejajo prenos pokojninskih pravic, z nekaterih pomembnih vidikov razlikujejo od pravil za preostale javne uslužbence Unije, in sicer konkretneje v zvezi z uresničevanjem tega prenosa.

b) Razlike med splošnimi pravili za javne uslužbence in pravili ECB v zvezi s prenosom pokojninskih pravic

38. Že uvodoma je treba ugotoviti, da je s „pravico“ iz člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom uradnikom priznana pravica, katere uveljavljanje je odvisno izključno od njihove izbire. Uveljavljanje te pravice omogoča dejstvo, da se Kadrovski predpisi kot uredba na podlagi člena 288 PDEU splošno uporabljajo, so v celoti zavezujoči in se neposredno uporabljajo v vseh državah članicah. ( 13 ) To pomeni, da člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom sicer ne privede do harmonizacije nacionalnih predpisov v pokojninskih zadevah, vendar zato nič manj ne drži, da Kadrovski predpisi poleg učinkov, ki jih imajo v notranjem redu uprave Unije, zavezujejo tudi države članice, ker je pri izvajanju teh predpisov potrebna njihova pomoč. Sodišče je v sodni praksi v zvezi s to določbo pojasnilo, da iz nje izhaja, da morajo države članice, kadar določba Kadrovskih predpisov zahteva izvedbene ukrepe na nacionalni ravni, sprejeti vse ustrezne splošne ali posebne ukrepe v skladu s členom 5 Pogodbe EGS, ki ustreza členu 4(3) PEU. ( 14 ) Menilo je, da morajo države članice glede na namen člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom izoblikovati konkretna sredstva, ki omogočajo uresničitev možnosti, dane na voljo uradnikom, da v pokojninski sistem Unije prenesejo pravice, ki so jih pridobili v nacionalnem okviru. ( 15 )

39. Čeprav je očitno, da je namen člena 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB zagotoviti prenos pokojninskih pravic v korist članov osebja ECB, nič manj ne drži, da z njim ta pravica ni določena na enak način kot s členom 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, saj je za njeno uresničevanje določenih nekaj izvedbenih pravil in pogojev, ki jih je treba navesti. V zvezi s tem je pomembno poudariti, da imajo Pogoji za zaposlitev v ECB izključno notranje učinke, saj so z njimi urejeni samo odnosi med to institucijo in njenim osebjem. Drugače povedano, Pogoji za zaposlitev kot taki nimajo pravnih učinkov za države članice, tako da bi jim bile z njimi naložene obveznosti. Poleg tega ECB drugače kot Parlament in Svet ni pristojna za sprejemanje uredb na tem področju. Regulativna pristojnost ECB je omejena na zelo posebne primere, povezane z izvajanjem nalog, določenih z njenim statutom, ki so izčrpno naštete v členu 132(1), prva alinea, PDEU. Torej je treba za „enakovredno“ uresničitev te pravice za člane njenega osebja uporabiti drugačen pravni mehanizem.

40. Da se nadomesti neobstoj zavezujočega učinka Pogojev za zaposlitev, ECB v skladu z zgoraj navedeno določbo „z drugimi pokojninskimi sistemi, drugimi organizacijami in vladami, ki jih določi, sklene sporazume in se dogovori o ustreznih ukrepih za sprejetje prenosa denarnih zneskov v [pokojninski sistem ECB] za člane [osebja ECB]“. Torej je zakonodajalec Unije v tem primeru izbral sklenitev sporazumov z državami članicami, to je dvostransko metodo. To je očitno, saj se izrecno zahteva, da je prenos „sprejet“. Ker ima ECB v skladu s členom 282(3), prvi stavek, pravno osebnost, lahko z državami članicami sklepa take sporazume v svojem imenu in za svoj račun.

41. S tega zornega kota je logična ugotovitev, da član osebja ECB brez takega sporazuma, s katerim se uredijo pogoji za zagotovitev prenosa pokojninskih pravic, ne bo mogel uveljavljati pravice, „enakovredne“ pravici iz člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. Ker člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB, prvič, napotuje samo na pristojnost ECB za sklenitev teh sporazumov, molči pa o vlogi držav članic in, drugič, nima pravnih učinkov za tretje osebe, je treba v tej fazi analize kot vmesni predlog ugotoviti, da ta določba sama zase ni zadostna pravna podlaga za to, da se državi članici naloži obveznost sklenitve sporazuma z ECB. Vendar je sodelovanje te države članice nujno potrebno, saj dvostranski sporazum že po definiciji zahteva dve soglasni izjavi volje.

42. Iz istih razlogov je treba zavrniti to, da bi kot pravno podlago uporabili člen 9(c) Pogojev za zaposlitev v ECB. Čeprav se v skladu s to določbo „[p]ri razlagi pravic in obveznosti, določenih s temi Pogoji za zaposlitev, […] ustrezno upoštevajo načela, določena z uredbami, pravili in sodno prakso, ki se uporabljajo za zaposlene v institucijah Unije“ (moj poudarek), nič manj ne drži, da navedena določba kot zgolj razlagalno pravilo teh (notranjih) pogojev za zaposlitev ne more povzročiti pravno zavezujočega učinka za države članice. Še manj se lahko predpostavi, da je mogoče samo z njo nadomestiti neobstoj dvostranskega sporazuma med ECB in državo članico. Zato se mi zdi ta določba v obravnavanih okoliščinah neupoštevna.

43. Zaradi izčrpnosti je treba dodati, da se mi zdi kakršna koli uporaba po analogiji – ker ni vrzeli, ki bi jo morala zapolniti – izključena, saj povsem enako kot člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom tudi upoštevna določba iz obravnavane zadeve, to je člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB, določa prenos pokojninskih pravic. Kot sem pravkar pojasnil, je razlika med obema določbama predvsem v tem, da je v skladu z drugim pravilom kot pogoj za izvedbo zadevnega prenosa – v nasprotju z določbo iz Kadrovskih predpisov – potreben sporazum z zadevno državo članico.

44. Zato menim, da uporaba člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – bodisi neposredna bodisi po analogiji – kakršno so predlagale nekatere zadevne stranke, da bi se tako izognili izrecni zahtevi po sporazumu med ECB in zadevno državo članico, s katerim se uredijo pogoji za zagotovitev prenosa pokojninskih pravic, ni dopustna, saj bi s tem ravnali v nasprotju z izrecno voljo zakonodajalca Unije. ( 16 ) Kljub legitimnemu interesu, da se zagotovi prenos pokojninskih pravic za vse evropske javne uslužbence, se mi zdi jasno, da vendarle obstajajo razlike glede uresničitve te pravice, ki so neločljivo povezane z institucionalno strukturo Unije v sedanji fazi njenega razvoja.

45. Načelo enotnosti javne uprave Unije, ki je bilo uvedeno s členom 9(3) Amsterdamske pogodbe in v skladu s katerim za vse uradnike vseh institucij veljajo enotni kadrovski predpisi in iste določbe ( 17 ), načeloma ne preprečuje sprejetja in torej uporabe ločenih ureditev za osebje, kadar je zadevni instituciji priznana regulativna avtonomija ( 18 ), kot to velja za ECB v skladu s členom 36 Protokola o ESCB in ECB.

46. Čeprav se preudarki, na katere je bilo opozorjeno v teh sklepnih predlogih in so povezani z načelom enakega obravnavanja v skladu s členom 20 Listine, ter javni interes za to, da je na voljo „odprta, učinkovita in neodvisna evropska uprava“ v smislu člena 298 PDEU, lahko izkažejo za upoštevne pri določanju konkretnih pravil prenosa pokojninskih pravic v okviru pogajanj za sklenitev sporazuma med ECB in posamezno državo članico, zlasti da se podpre nediskriminatorno obravnavanje članov osebja ECB in se tej instituciji omogoči, da izkoristi kvalificirano osebje iz vseh držav članic, je treba kljub vsemu priznati, da zgoraj navedenih določb samih zase ni mogoče uporabiti kot pravno podlago, ki bi državo članico zavezovala k sklenitvi takega sporazuma.

c) Vmesni predlog

47. Iz te analize pravil v zvezi z javnimi uslužbenci, ki urejajo prenos pokojninskih pravic, je razvidno, da se člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – niti neposredno niti po analogiji – ne uporablja za člane osebja ECB. Torej ni mogoče iz te določbe izpeljati nobene obveznosti za državo članico, ki bi zajemala sklenitev sporazuma s to institucijo. Člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB prav tako ni zadostna pravna podlaga za to, da se navedeni državi naloži taka obveznost.

2. Določbe o prostem gibanju delavcev

48. Nato je treba preučiti, ali sta lahko člena 45 in 48 PDEU o prostem gibanju delavcev ustrezna pravna podlaga za to, da se državi članici naloži obveznost, da zagotovi uresničevanje pravice do prenosa pokojninskih pravic, kot to predlaga predložitveno sodišče. V tem okviru je treba napotiti na sodbo Gardella, ( 19 ) v kateri se je Sodišče izreklo o vprašanju, ali je z zgoraj navedenimi določbami združljivo to, da uradnik mednarodne organizacije ne more doseči, da se na to organizacijo prenesejo pokojninske pravice, ki jih je pridobil v okviru poklicnih dejavnosti, ki jih je pred tem opravljal v državi članici izvora.

49. Sodišče je v navedeni sodbi opozorilo na svojo sodno prakso, v skladu s katero državljan Unije, ki dela v državi članici, ki ni njegova država članica, in ki sprejme zaposlitev v mednarodni organizaciji, spada na področje uporabe člena 45 PDEU. ( 20 ) Zato mu ni mogoče odreči socialnih pravic in ugodnosti, ki so mu zagotovljene s to določbo. ( 21 ) To pomeni zlasti prepoved vseh ovir za prosto gibanje delavcev v Uniji, to je vseh ukrepov, ki bi lahko, tudi če se uporabljajo brez diskriminacije glede na državljanstvo, državljane Unije ovirali pri izvajanju temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo DEU, ali ga zanje naredili manj privlačnega. ( 22 )

50. Ker za WP kot člana osebja ECB ne veljajo Kadrovski predpisi, saj ima ECB za svoje osebje samostojna pravila, sprejeta v skladu s členom 36 Protokola o ESCB in ECB, menim, da ga je treba obravnavati kot „delavca“ v smislu člena 45 PDEU. Vendar je treba kljub temu še opredeliti, ali je mogoče neobstoj sporazuma med ECB in eno od držav članic kot v okoliščinah te zadeve obravnavati kot „oviro“ v smislu opredelitve, navedene v prejšnji točki teh sklepnih predlogov. Očitno je, da mora Sodišče na to vprašanje odgovoriti nikalno, saj je v zgoraj navedeni sodbi razsodilo, da iz člena 45 PDEU ne izhaja obveznost za države članice, da omogočijo prenos pokojninskih pravic, pridobljenih v državi članici izvora, v pokojninski sistem drugega delodajalca, pa naj bo to država članica ali mednarodna organizacija. ( 23 )

51. Sodišče je pojasnilo, da s to določbo ni naložena obveznost sklenitve mednarodnega sporazuma v zvezi s tem, ( 24 ) kar se mi zdi v okviru preučitve prvega vprašanja za predhodno odločanje pomembna ugotovitev, saj se s členom 8 Priloge IIIa k Pogojem o zaposlitvi v ECB za to, da se omogoči tak prenos pokojninskih pravic v pokojninski sistem ECB, zahteva sklenitev dvostranskega sporazuma. Ta ugotovitev izhaja iz razlage obveznosti na podlagi člena 45 PDEU ter člena 48 PDEU in uredb, sprejetih na njegovi podlagi, ki ne določajo pravice do uresničitve tega prenosa.

52. Ker ta ugotovitev izhaja iz razlage upoštevnih določb primarnega prava, ne pa iz dejstva, da je bila v tem posebnem primeru zadevna organizacija – to je Evropski patentni urad (EPO) – subjekt zunaj institucij Unije, ni mogoče sprejeti trditve WP, da bi lahko, ker je, nasprotno, v obravnavani zadevi ECB institucija Unije, na podlagi preproste razlage a contrario sodbe z dne 4. julija 2013, Gardella (C-233/12, EU:C:2013:449), ugotovili, da je to, da mu je INPS zavrnil zadevni prenos, v nasprotju s prostim gibanjem delavcev. Neobstoj obveznosti privolitve v prenos pokojninskih pravic v skladu z določbami Pogodbe o prostem gibanju delavcev torej velja tudi za institucije Unije, za katere se člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ne uporablja, kot je bilo pojasnjeno v poznejši sodni praksi s področja javnih uslužbencev. ( 25 )

53. Iz zgoraj navedenih razlogov je treba kot vmesni predlog ugotoviti, da z določbami člena 45 in 48 PDEU o prostem gibanju delavcev državi članici ni naložena obveznost zagotovitve prenosa pokojninskih pravic v pokojninski sistem ECB s sklenitvijo dvostranskega sporazuma v ta namen.

3. Obveznost lojalnega sodelovanja

54. Preudarki iz prejšnjih točk kažejo, da se je mogoče za uveljavitev priznanja „enakovredne“ pravice člana osebja ECB, da zahteva prenos pokojninskih pravic, pridobljenih pri zavodu za socialno varnost ene od držav članic, v pokojninski sistem te institucije, sklicevati na več določb. Vendar je hkrati očitno, da je treba za zagotovitev uresničitve te pravice nujno skleniti sporazum s to državo članico. Povedano drugače, sporazum, ki ga je treba skleniti, je „nujni pogoj“ za uresničitev tega cilja.

55. Čeprav se zdi, da je ECB s členom 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB zaupana naloga sklenitve sporazumov z državami članicami, ( 26 ) je vloga teh držav pri izpolnitvi navedene naloge kljub vsemu odločilna. Ker namreč „sporazum“ v smislu te določbe s pravnega vidika zahteva dve soglasni izjavi volje, ki ustvarita vzajemno zavezo, je logično predpostaviti, da je dejavno sodelovanje zadevne države članice v okviru pogajanj in sklenitve tega sporazuma bistveno. Ob upoštevanju te ugotovitve se postavlja vprašanje, katere natančne obveznosti pravo Unije nalaga državi članici v okoliščinah, na katere se nanaša navedena določba.

56. V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo države članice na podlagi načela lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU sprejeti vse potrebne ukrepe, ki institucijam Unije omogočajo izvajanje njihovih nalog. Natančneje, kot je Sodišče ugotovilo v sodni praksi, to načelo nasprotuje ravnanju držav članic na področju prenosa pokojninskih pravic, ki institucijam Unije otežuje zaposlovanje osebja. ( 27 )

57. Zlasti glede potencialnih uradnikov institucij Unije, ki že imajo določene poklicne izkušnje, je Sodišče nedavno opozorilo, da države članice na podlagi načela lojalnega sodelovanja Uniji ne smejo otežiti „zaposlovanj[a] nacionalnih uradnikov, ki so že pridobili neko delovno dobo“. ( 28 ) Menim, da bi se morala načela, ki izhajajo iz te sodbe, ki je bila izdana v zadevi v zvezi z nekdanjim članom nacionalne uprave, uporabljati tudi za osebe, ki so – kot WP – poklicne izkušnje pridobile v zasebnem sektorju, saj je zahteva po tem, da se institucije Unije ne prikrajšajo za pomoč izkušenega osebja, splošne narave in se uporablja ne glede na specifičnost izkušenj zadevne osebe.

58. Poleg tega je treba ugotoviti, da je sodelovanje države članice v obravnavanih okoliščinah bistveno, da se tako prepreči položaj, težko združljiv z enakim obravnavanjem, na katerega sem v teh sklepnih predlogih že opozoril, ( 29 ) to je tveganje, da bi bili državljani ene od držav članic obravnavani manj ugodno od državljanov drugih, skrbnejših držav članic, ki so že sklenile tak sporazum in tako svojim državljanom, ki jih zaposluje ECB, omogočile, da dejansko izkoristijo možnost iz člena 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB.

59. Očitno je, da bi bila s takim položajem omajana ne samo cilj iz člena 298 PDEU, to je imeti na voljo „odprto, učinkovito in neodvisno evropsko upravo“, in načelo enotnosti javne uprave, na katera je bilo v teh sklepnih predlogih že opozorjeno, ( 30 ) ampak bi bilo to hkrati v nasprotju s skupnim interesom Unije in države članice, da se olajša zaposlovanje prihodnjih članov osebja iz te države članice, s čimer se zagotovi izbira osebja na najširšem možnem geografskem območju, kar je tudi zahteva iz člena 27 Kadrovskih predpisov. Poudariti moram, da se ti preudarki, povezani s politiko zaposlovanja Unije, brez izjeme uporabljajo za vse njene institucije, organe, urade in agencije, vključno z ECB. Ker je sklenitev takega sporazuma z ECB v interesu same države članice, bi lahko razumno pričakovali, da bo ponudila sodelovanje brez zadržkov.

60. Čeprav sicer načela lojalnega sodelovanja ni mogoče razlagati tako, da državi članici nalaga sprejetje vsakega osnutka sporazuma, ki ga pripravi ECB in katerega izvedba na nacionalni ravni bi bila lahko problematična, nič manj ne drži, da mora država članica kljub vsemu dejavno in v dobri veri sodelovati v okviru pogajanj, s katerimi naj bi odstranili obstoječe ovire. Kot je opozorilo Sodišče, je sodelovanje države članice zlasti potrebno, kadar je treba rešiti praktična vprašanja, na primer opredeliti metodo izračuna, da se omogoči prenos pokojninskih pravic v pokojninski sistem institucij Unije. ( 31 )

61. Čeprav države članice obdržijo pristojnost, da organizirajo svoje sisteme socialne varnosti, zlasti z določanjem pogojev za odobritev prejemkov s področja socialne varnosti, morajo pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije. ( 32 ) Preprosta zavrnitev izpeljave pogajanj ali resne preučitve konkretnega predloga, ki ga je predložila ECB, se mi ne zdi pristop, skladen z duhom lojalnega sodelovanja, h kateremu se poziva s členom 4(3) PEU. S takim pristopom bi namreč onemogočili izpolnjevanje nalog, zaupanih organom ECB.

62. V zvezi s tem je treba pripomniti, da je iz stališč, predloženih Sodišču, razvidno, da je bil formalni predlog ECB za dosego takega sporazuma pripravljen 22. decembra 2005. V ta namen naj bi ECB pripravila in predložila osnutek dvostranskega sporazuma, ki naj bi ga podpisala skupaj z INPS ter je v veliki meri temeljil na veljavnem sporazumu med INPS in EIB. Torej ECB Italijanski republiki že 16 let predlaga sklenitev sporazuma v skladu s členom 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB, vendar še vedno brez odgovora, kar italijanski organi pojasnjujejo s tem, da prenos pokojninskih pravic v obravnavani zadevi ni mogoč brez „zakonodajne pobude“.

63. Vendar je poleg tega, da italijanski organi niso zmogli najti rešitve v zvezi s tem, tak odgovor težko pojasniti, saj, prvič, se ne zdi, da bi sklenitev sporazuma z INPS za osebje, ki dela pri EIB, pomenila kakršno koli posebno težavo: dosežen in izveden je bil namreč na podlagi preproste upravne okrožnice. ( 33 ) Drugič, ugotoviti je treba, da so po informacijah, predloženih Sodišču, skoraj vse države članice monetarne unije že dolgo tega z ECB sklenile sporazume, na podlagi katerih je dovoljen prenos pokojninskih pravic. Tretjič, ugotoviti je treba, da nista niti italijanska vlada niti INPS v pisnih stališčih predložili pojasnila, ki bi upravičevalo to zamudo pri sklenitvi sporazuma z ECB. Prav tako nista predlagali niti nobene konkretne rešitve za izhod iz slepe ulice. Zdi se, da vsi ti elementi kažejo na nesodelovanje Italijanske republike.

64. Kot je v stališčih navedlo več zadevnih strank, bi lahko položaj, v katerem je trenutno ECB v odnosu do Italijanske republike in ki je zaznamovan z dolgim obdobjem pravne negotovosti glede možnosti zagotovitve prenosa pokojninskih pravic, zainteresirane osebe, ki že imajo nekaj poklicnih izkušenj, odvrnil od sprejetja zaposlitve pri ECB. Ta odvračilni učinek je še toliko večji, ker so druge institucije, organi, uradi in agencije Unije, za katere se uporabljajo Kadrovski predpisi in PZDU ter s katerimi ECB v določeni meri konkurira pri zaposlovanju izkušenega osebja, zmožni zagotoviti tak prenos. Ta položaj je težko združljiv tudi z načelom enakega obravnavanja, saj so člani njenega osebja, ki so italijanski državljani, obravnavani manj ugodno od tistih iz drugih držav članic, zaposlenih pri sami ECB, ali tistih, ki delajo pri drugih institucijah Unije. V tej fazi analize ugotavljam, da se zdi, da so se tveganja za ECB in člane njenega osebja, na katera je napoteno v teh sklepnih predlogih, udejanjila v tem konkretnem primeru.

65. Iz navedenega izhaja, da je načelo lojalnega sodelovanja, določeno v členu 4(3) PEU, ustrezna pravna podlaga, saj omogoča, da se od zadevne države članice zahteva, da sprejme vse potrebne ukrepe za podporo ECB pri izpolnjevanju njenih nalog. To še toliko bolj drži za ukrepe, ki zahtevajo dejavno sodelovanje te države članice, kot je sklenitev dvostranskih sporazumov za zagotovitev prenosa pokojninskih pravic.

66. Glede na navedene preudarke menim, da je treba načelo lojalnega sodelovanja razlagati tako, da mora država članica na predlog ECB dejavno in v dobri veri sodelovati pri pogajanjih za sklenitev sporazuma s to institucijo, na podlagi katerega bo mogoče v pokojninski sistem zadnjenavedene prenesti pokojninske pravice, ki jih je njeno osebje pridobilo v sistemu te države članice.

4. Odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje

67. Glede na navedeno predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori, da je treba člen 4(3) PEU razlagati tako, da mora država članica, ki ji ECB predlaga sklenitev sporazuma v skladu s členom 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB, na podlagi katerega bo mogoče v pokojninski sistem zadnjenavedene prenesti pokojninske pravice, ki jih je njeno osebje pridobilo v sistemu te države članice, dejavno in v dobri veri sodelovati pri pogajanjih za sklenitev takega sporazuma s to institucijo.

C. Drugo vprašanje za predhodno odločanje

1. Splošni preudarki

68. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(3) PEU, člena 45 in 48 PDEU, člen 11 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ter člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB razlagati tako, da sodišču države članice, pri katerem zadevna stranka vloži tožbo, dovoljujejo, da odredi prenos pokojninskih pravic, ki jih je ta stranka pridobila v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, tudi če ne obstaja določba nacionalnega prava ali sporazum, sklenjen med zadevno državo članico in ECB, ki bi določal tak prenos.

69. Kot je bilo navedeno v točki 54 teh sklepnih predlogov, je podpis takega sporazuma med ECB in zadevno državo članico „nujni pogoj“ za uresničevanje pravice do prenosa pokojninskih pravic. Že jasno besedilo člena 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB ne pušča nobenega dvoma v zvezi s tem. Z nobeno od različnih določb, preučevanih v okviru te analize, samo zase namreč ni mogoče nadomestiti neobstoja takega sporazuma. Kljub vsemu pa je mogoče na podlagi načela lojalnega sodelovanja zahtevati, da država članica prispeva k uspehu pogajanj za sklenitev tega sporazuma.

70. Vendar je treba po tem pojasnilu vseeno upoštevati, da se drugo vprašanje za predhodno odločanje nanaša na poseben položaj, to je položaj, v katerem je nesklenitev takega sporazuma posledica tega, da zadevna država članica ni sprejela predloga, ki ga je v zvezi s tem podala ECB. Zato menim, da bi bilo treba v odgovor na to vprašanje predložitvenemu sodišču pojasniti, katere ukrepe bi lahko sprejelo v odgovor na tako opustitev, ki je v nasprotju s pravom Unije.

2. Obveznost države članice, da zagotovi sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije

71. V zvezi s tem želim uvodoma opozoriti, da morajo sodišča držav članic v skladu z ustaljeno sodno prakso na podlagi načela lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU zagotoviti sodno varstvo pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije. Člen 19(1) PEU državam članicam poleg tega nalaga, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva, na področjih, ki jih ureja pravo Unije. ( 34 )

72. Prav tako je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ob neobstoju pravil prava Unije notranji pravni red vsake države članice določi pristojna sodišča in postopkovna pravila za pravna sredstva, ki naj bi zagotovila varstvo pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije. Ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti), in v praksi ne smejo onemogočiti ali pretirano otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). V zvezi z zadnjenavedenim načelom je namreč treba opozoriti, da je pravica do učinkovitega pravnega sredstva pred nepristranskim sodiščem določena v členu 47 Listine, ki pomeni potrditev načela učinkovitega sodnega varstva. ( 35 )

3. Možnost pristojnemu sodišču predlagati, naj upravne organe prisili k pogajanjem v dobri veri in k sklenitvi sporazuma

73. Menim, da je mogoče iz preudarkov, navedenih v prejšnjih točkah, izpeljati, da mora sodišče države članice, kadar meni, da so pristojni organi te države članice v nasprotju s pravom Unije opustili sklenitev sporazuma z ECB, ki ga je ta predlagala za prenos pokojninskih pravic, ki so jih člani njenega osebja pridobili v pokojninskem sistemu navedene države članice, v svoj pokojninski sistem, ali vsaj dejavno sodelovanje v dobri veri pri pogajanjih za sklenitev takega sporazuma s to institucijo, ugotoviti nezakonitost te opustitve in po potrebi sprejeti ukrepe, določene z nacionalnimi postopkovnimi pravili, ki se uporabljajo, da tako te organe prisili, da začnejo pogajanja z ECB za sklenitev sporazuma in nato izvedejo zahtevani prenos.

74. Razlaga prava Unije, po kateri bi se od sodišča države članice zahtevalo, naj upravnim organom naloži konkretne obveznosti do ECB, bi zagotovila, da ta država članica ravna v skladu z načelom lojalnega sodelovanja. Tradicionalni sistem porazdelitve in ravnovesja pooblastil v državah članicah je po mojem mnenju jamstvo za učinkovito izpolnjevanje obveznosti, naloženih državi v skladu s pravom Unije. Postopkovna pravila, ki se uporabljajo, se lahko med posameznimi pravnimi redi razlikujejo, zato mora pristojno sodišče sprejeti najučinkovitejše ukrepe, ki jih ima na voljo na podlagi nacionalnega prava, vključno z možnostjo sprejetja odredbe, s katero naloži sklenitev sporazuma in izvedbo zahtevanega prenosa v določenem roku, sicer se izrečejo sankcije. ( 36 )

75. Pooblastilo za izdajo odredbe je možnost, dana sodišču, da stranki naloži, naj stori neko dejanje, ki ga določi, ali naj ga ne stori, eventualno z grožnjo denarne kazni. ( 37 ) Sodišče, ki obravnava spor, lahko tako posamezniku ali upravi odredi sprejetje ukrepa, ki ga določi, če sodba nujno pomeni, da ena od strank v sporu sprejme ta ukrep. Načelo, po katerem lahko nacionalno sodišče izda odredbo, ni trenutno urejeno z nobenimi predpisi Unije. Poleg tega se to načelo v državah članicah ne uporablja enotno, zlasti kadar je odredba naslovljena na upravo.

76. Vendar je to pooblastilo sodišča za izdajo odredbe, naslovljene na upravo, priznano v več državah članicah. ( 38 ) V skladu z zadevnim nacionalnim pravnim redom ima sodišče bodisi splošno pooblastilo za izdajo odredbe upravi bodisi bolj omejeno pooblastilo, ki izključuje vlado in njene neposredne sodelavce. V zvezi s postopkom v glavni stvari se zdi primerno, da se nacionalnemu sodišču prepusti naloga opredelitve potrebe in, če je to primerno, pogojev, pod katerimi je mogoče pooblastilo za izdajo odredbe izvršiti v okviru njegovega notranjega pravnega reda ter v skladu z načeloma učinkovitosti in enakovrednosti. V okviru te presoje si mora nacionalno sodišče prizadevati za zagotovitev polne izvršitve svojih odločb.

4. Možnost uveljavljanja odgovornosti zadevne države članice zaradi kršitve prava Unije, ker je opustila pogajanja v dobri veri

77. Če so izpolnjeni pogoji, prav tako ni mogoče izključiti niti možnosti, na katero so opozorile nekatere zadevne stranke, to je možnosti uveljavljanja odgovornosti zadevne države članice zaradi kršitve prava Unije, če navedena država v nasprotju s tem pravom opusti sklenitev sporazuma in ne privoli v zahtevani prenos. V zvezi s tem je treba opozoriti, da imajo v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča oškodovanci pravico do nadomestila za škodo, povzročeno s kršitvami prava Unije, ki se pripišejo državi članici, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer da je namen kršenega pravila prava Unije priznavanje pravic posameznikom, da je kršitev tega pravila dovolj resna ter da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno tem posameznikom. ( 39 ) Izpolnjevanje teh pogojev, ki omogočajo vzpostavitev odgovornosti držav članic za škodo, ki je bila posameznikom povzročena s kršitvami prava Unije, morajo načeloma ugotoviti nacionalna sodišča v skladu z usmeritvami, ki jih je za to ugotavljanje določilo Sodišče. ( 40 )

78. Vendar dvomim o učinkovitosti tega pristopa v obravnavani zadevi, in sicer iz razlogov, navedenih v nadaljevanju. Prvič, čeprav je možnost prenosa pokojninskih pravic, pridobljenih v pokojninskem sistemu ene od držav članic, v pokojninski sistem ECB pravica, „enakovredna“ pravici, ki jo imajo uradniki in drugi uslužbenci Unije v skladu s Kadrovskimi predpisi in PZDU, nič manj ne drži, da je treba to pravico uresničiti prek sporazuma, v katerem bi bilo treba med drugim določiti enakovreden znesek pokojninskih pravic, ki ga je treba prenesti v pokojninski sistem ECB. ( 41 ) Če bi se izkazalo, da takega zneska ni mogoče določiti s potrebno gotovostjo, bi bil kakršen koli odškodninski zahtevek nujno omejen na splošno uveljavljanje odgovornosti zadevne države članice zaradi kršitve prava Unije. Posledica tega pa bi bila, da v tem posebnem primeru ne bi bila izpolnjena ena od bistvenih zahtev za priznanje pravice do odškodnine, to je obstoj škode. Drugič, ker ni mogoče izključiti, da bi škoda, ki bi jo utrpela zadevna stranka, konkretno nastala šele v trenutku, ko bi se ta odločila za upokojitev, obstaja tveganje, da bi tožbo, ki bi jo za priznanje take pravice do odškodnine vložila pred tem datumom, pristojno sodišče zavrnilo, ker ne bi bili izpolnjeni pogoji iz sodne prakse.

79. Ne da bi a priori izključil, da lahko sodišče, pri katerem je vložen odškodninski zahtevek zoper državo članico kršiteljico, morda premaga navedene ovire, na primer tako, da na podlagi nekaterih meril, ki jih stranki v sporu priznavata, določi neki znesek, enakovreden nastali škodi, menim, da prvi pristop, predlagan v teh sklepnih predlogih, najbolje služi interesom zadevnih članov osebja ECB. Tak pristop namreč ponuja dolgoročno rešitev za celotno osebje, s čimer se zagotovi potrebna pravna varnost. Poleg tega pogajanja o sporazumu omogočajo tudi ureditev prenosa pokojninskih pravic v obratni smeri, torej iz pokojninskega sistema ECB v nacionalni pokojninski sistem, kar je lahko zanimivo za vse člane osebja ECB, ki se želijo vrniti v svojo državo članico izvora. Nazadnje, njena prednost je, da upravnim organom zadevne države članice omogoča, da bodo – vsaj v prihodnje – izpolnili obveznosti, ki zanje izhajajo iz načela lojalnega sodelovanja.

80. Vendar mora pristojno sodišče preučiti, kateri pristop se zdi v skladu z njegovim nacionalnim pravnim redom vzdržen za uresničitev zastavljenega cilja, ki je zagotoviti prenos pokojninskih pravic, pridobljenih v pokojninskem sistemu zadevne države članice, v pokojninski sistem ECB.

5. Odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje

81. Ob upoštevanju predhodnih preudarkov predlagam, naj se na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 4(3) PEU razlagati tako, da mora sodišče države članice, pri katerem zadevna stranka vloži zahtevo za prenos pokojninskih pravic, ki jih je pridobila v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, sprejeti vse ukrepe, določene z nacionalnimi postopkovnimi pravili, ki se uporabljajo, da nacionalne upravne organe prisili, da dejavno in v dobri veri sodelujejo pri pogajanjih za sklenitev sporazuma v skladu s členom 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB in da izvedejo zahtevani prenos. To sodišče mora tudi oceniti možnost uveljavljanja odgovornosti zadevne države članice zaradi kršitve načela lojalnega sodelovanja, ker ni ravnala v skladu s temi obveznostmi.

VI. Predlog

82. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Tribunale ordinario di Asti (sodišče v Astiju, Italija), odgovori: 1. Člen 4(3) PEU je treba razlagati tako, da mora država članica, ki ji Evropska centralna banka (ECB) predlaga sklenitev sporazuma v skladu s členom 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB, na podlagi katerega bo mogoče v pokojninski sistem zadnjenavedene prenesti pokojninske pravice, ki jih je njeno osebje pridobilo v pokojninskem sistemu te države članice, dejavno in v dobri veri sodelovati pri pogajanjih za sklenitev takega sporazuma s to institucijo. 2. Člen 4(3) PEU je treba razlagati tako, da mora sodišče države članice, pri katerem zadevna stranka vloži zahtevo za prenos pokojninskih pravic, ki jih je pridobila v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, sprejeti vse ukrepe, določene z nacionalnimi postopkovnimi pravili, ki se uporabljajo, da nacionalne upravne organe prisili, da dejavno in v dobri veri sodelujejo pri pogajanjih za sklenitev sporazuma z ECB in da izvedejo zahtevani prenos. Navedeno sodišče mora tudi oceniti možnost uveljavljanja odgovornosti zadevne države članice zaradi kršitve načela lojalnega sodelovanja, ker ni ravnala v skladu s temi obveznostmi.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL 2016, C 202, str. 230.

( 3 ) UL 2016, C 202, str. 266.

( 4 ) GURI št. 40 z dne 9. februarja 1979, str. 1317.

( 5 ) GURI št. 178 z dne 3. avgusta 2015, str. 1

( 6 ) Lenaerts., K., in Van Nuffel, P., v delu European Union Law, tretja izdaja, London 2011, točka 13-097, str. 540, napotujeta na člen 130 PDEU, iz katerega je razvidno, da ECB podobno kot nacionalne centralne banke izvaja svoja pooblastila ter opravlja svoje naloge in dolžnosti povsem neodvisno. Po mnenju teh avtorjev navedena neodvisnost ne pomeni, da je ECB popolnoma ločena od Unije, ampak je njen namen prej to institucijo zavarovati pred kakršnim koli političnim vplivom pri opravljanju njenih nalog.

( 7 ) Čeprav drži, da ECB uživa funkcionalno avtonomijo, v okviru katere je bila izoblikovana ločena ureditev v primerjavi z ureditvijo, ki jo določajo Kadrovski predpisi, bi morale v primerih, ko s predpisi, ki jih določi za svoje uslužbence, v bistvu reproducira predpise, določene za uradnike, in čeprav se določbe Kadrovskih predpisov za te uslužbence ne uporabljajo neposredno, ugotovitve, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi z določbami Kadrovskih predpisov, kljub vsemu ostati upoštevne tudi za osebje ECB, vsaj kadar se nanašajo na pravno pravilo ali načelo, ki se uporablja za vse institucije in organe Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 30. junija 2021, BZ/ECB, T‑554/16, neobjavljena, EU:T:2021:387, točka 70).

( 8 ) Glej sodbo z dne 16. decembra 2020, Svet in drugi/K. Chrysostomides & Co. in drugi (C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P in C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, točka 191).

( 9 ) Glej sodbo z dne 6. oktobra 2021, Veit/ECB (C‑272/20 P, EU:C:2021:814, točka 55).

( 10 ) Glej sodbi z dne 16. decembra 2004, My (C‑293/03, EU:C:2004:821, točka 44), in z dne 4. februarja 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire in Ministre de l’Action et des Comptes publics (C‑903/19, EU:C:2021:95, točka 23).

( 11 ) Glej sodbo z dne 4. februarja 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire in Ministre de l’Action et des Comptes publics (C‑903/19, EU:C:2021:95, točka 24).

( 12 ) Kot je poudarila generalna pravobranilka V. Trstenjak v sklepnih predlogih v zadevi Dominguez (C‑282/10, EU:C:2011:559, točka 78), so formulacije določb o temeljnih pravicah načelno lahko zelo abstraktne, predvsem zato, da je mogoče upoštevati politične in družbene spremembe. To še zlasti velja za socialne pravice, ki pogosto potrebujejo konkretizacijo, nenazadnje zaradi z njimi povezanih stroškov, zaradi katerih je lahko uresničitev teh pravic na koncu odvisna od dejanskih gospodarskih zmožnosti države. V zvezi z izvajanjem socialnih pravic s predpisi glej Frenz, W., Handbuch Europarecht, zvezek 4 (Europäische Grundrechte), Dunaj, 2009, str. 135, točka 444, in Tridimas, T., „On Constitutional Rights and Political Choices“, European Papers - A Journal on Law and Integration, 2019, št. 2, str. 568.

( 13 ) Glej sodbi z dne 20. oktobra 1981, Komisija/Belgija (137/80, EU:C:1981:237, točka 7), in z dne 4. februarja 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire in Ministre de l’Action et des Comptes publics (C‑903/19, EU:C:2021:95, točki 36 in 37).

( 14 ) Glej sodbo z dne 20. oktobra 1981, Komisija/Belgija (137/80, EU:C:1981:237, točka 9).

( 15 ) Glej sodbo z dne 17. decembra 1987, Komisija/Luksemburg (315/85, EU:C:1987:569, točka 19).

( 16 ) Kot sem pojasnil v sklepnih predlogih v zadevi Komisija/Hansol Paper (C‑260/20 P, EU:C:2022:13, točka 127), je v metodi pravne razlage uporaba analogije na splošno odvisna od nekaterih pogojev, in sicer potrebe po zapolnitvi pravne vrzeli z uporabo pravnega pravila za drugačno predpostavko, s katero pa neobravnavani primer ohrani podobnost na ravni „ratio“ ali „bistvene identitete“. To seveda velja le, če zakonodajalec temu ni strogo nasprotoval.

( 17 ) Glej sodbo z dne 14. decembra 2017, RL/Sodišče Evropske unije (T‑21/17, EU:T:2017:907, točka 51).

( 18 ) Glej sodbo z dne 16. septembra 1997, Gimenez/Odbor regij (T‑220/95, EU:T:1997:130, točka 73), in sklep z dne 11. oktobra 2012, Cervelli/Komisija (T‑622/11 P, EU:T:2012:538, točka 25).

( 19 ) Sodba z dne 4. julija 2013 (C‑233/12, EU:C:2013:449).

( 20 ) Sodba z dne 4. julija 2013 (C‑233/12, EU:C:2013:449, točka 25).

( 21 ) Glej sodbo z dne 6. oktobra 2016, Adrien in drugi (C‑466/15, EU:C:2016:749, točka 25).

( 22 ) Glej sodbo z dne 6. oktobra 2016, Adrien in drugi (C‑466/15, EU:C:2016:749, točka 26).

( 23 ) Sodba z dne 4. julija 2013, Gardella (C‑233/12, EU:C:2013:449, točki 35 in 36).

( 24 ) Sodba z dne 4. julija 2013, Gardella (C‑233/12, EU:C:2013:449, točka 35).

( 25 ) Glej sodbo z dne 16. januarja 2014, Guinet/EIB (F‑107/12, EU:F:2014:1, točka 77), v kateri je Sodišče za uslužbence razsodilo, da iz člena 45 PDEU ne izhaja obveznost za državo članico, da določi možnost za člana osebja EIB, da prenese kapitalizirano vrednost prej pridobljenih pokojninskih pravic v pokojninski sistem EIB, niti obveznosti sklenitve sporazuma v zvezi s tem.

( 26 ) V francoski („La BCE conclut des accords“) in angleški različici („The ECB shall enter into agreements“) (moj poudarek).

( 27 ) Glej sodbo z dne 16. decembra 2004, My (C‑293/03, EU:C:2004:821, točka 48), in sklep predsednika Sodišča z dne 18. septembra 2009, Ricci in Pisaneschi (C‑286/09 in C‑287/09, neobjavljen, EU:C:2009:566, točka 33).

( 28 ) Sodba z dne 4. februarja 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire in Ministre de l’Action et des Comptes publics (C‑903/19, EU:C:2021:95, točka 34).

( 29 ) Glej točko 34 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 30 ) Glej točki 36 in 46 teh sklepnih predlogov.

( 31 ) Glej sodbo z dne 5. decembra 2013, Časta (C‑166/12, EU:C:2013:792, točka 37).

( 32 ) Glej sodbi z dne 7. marca 2018, DW (C‑651/16, EU:C:2018:162, točka 16), in z dne 13. februarja 2019, Rohart (C‑179/18, EU:C:2019:111, točka 14).

( 33 ) Glej točko 16 teh sklepnih predlogov.

( 34 ) Glej sodbi z dne 19. novembra 2014, ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, točka 52), in z dne 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK (C‑243/15, EU:C:2016:838, točka 50).

( 35 ) Glej sodbo z dne 26. junija 2019, Craeynest in drugi (C‑723/17, EU:C:2019:533, točka 54).

( 36 ) Glej sodbi z dne 19. novembra 2014, ClientEarth (C‑404/13, EU:C:2014:2382, točka 58), in z dne 26. junija 2019, Craeynest in drugi (C‑723/17, EU:C:2019:533, točka 56), v katerih je Sodišče nacionalnim sodiščem naložilo obveznost, da v zvezi s pristojnimi upravnimi organi sprejmejo vse potrebne ukrepe, kot je odredba, da se zagotovi spoštovanje prava Unije na področju okolja. Cilj odredbe, ki so jo morala sprejeti nacionalna sodišča, je bil upravne organe prisiliti k sprejetju konkretnih ukrepov, določenih z zakonodajo Unije, to je k pripravi načrta za kakovost zraka in umestitvi vzorčevalnih mest za spremljanje kakovosti zraka.

( 37 ) Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Wall (C‑91/08, EU:C:2009:659, točki 132 in 133).

( 38 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Visnapuu (C‑91/08, EU:C:2009:659, točka 134).

( 39 ) Glej sodbi z dne 16. julija 2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, točka 34), in z dne 25. marca 2021, Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, točka 113).

( 40 ) Glej sodbo z dne 16. julija 2020, Presidenza del Consiglio dei Ministri (C‑129/19, EU:C:2020:566, točka 35).

( 41 ) Glej točko 61 teh sklepnih predlogov.