SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 5. marca 2020 ( 1 )

Združeni zadevi C‑698/18 in C‑699/18

SC Raiffeisen Bank SA

proti

JB (C‑698/18)

in

BRD Groupe Société Générale SA

proti

KC (C‑699/18)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureșu, Romunija))

„Predhodno odločanje – Direktiva 93/13/EGS – Ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev – Kreditna pogodba, ki se nanaša na osebno posojilo – Podrobna pravila sodnega postopka– Redna tožba, za katero ni zastaralnega roka – Redna tožba, ki je osebne in premoženjske narave ter za katero velja zastaralni rok – Objektivni trenutek, od katerega je potrošnik seznanjen z obstojem nepoštenega pogoja“

1. Zadevna predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago Direktive 93/13/EGS ( 2 ) v posebnem okviru kreditnih pogodb, izvršenih v celoti. Natančneje, ta predloga bosta za Sodišče priložnost, da pojasni, ali se ta direktiva uporablja tudi po izvršitvi pogodbe v celoti in, po potrebi, ali za tožbo za vračilo zneskov, prejetih na podlagi pogodbenih pogojev, ki se štejejo za nepoštene, lahko velja triletni zastaralni rok, ki začne teči od trenutka prenehanja pogodbe. Tako gre v bistvu za določitev časovnega obsega varstva, ki je z navedeno direktivo zagotovljeno potrošnikom.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

2. V skladu s členom 2(b) Direktive 93/13 „potrošnik“ pomeni vsako fizično osebo, ki na podlagi pogodb, zajetih s to direktivo, deluje v namene, ki ne sodijo v okvir njene poklicne dejavnosti.

3. Člen 6(1) navedene direktive določa: „Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih [nepoštenih] pogojev.“

B. Romunsko pravo

4. Člen 1(3) Legea nr. 193/2000 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între profesioniști și consumatori (zakon št. 193/2000 o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalci ali ponudniki in potrošniki) z dne 6. novembra 2000 (Monitorul Oficial al României št. 560 z dne 10. novembra 2000), ki je bil ponovno objavljen leta 2012 (Monitorul Oficial al României št. 543 z dne 3. avgusta 2012) in kot je bil nazadnje spremenjen leta 2014 (v nadaljevanju: zakon št. 193/2000), prodajalcem ali ponudnikom prepoveduje vključitev nepoštenih pogojev v potrošniške pogodbe. Poleg tega člen 6 tega zakona določa, da nepošteni pogoji nimajo učinkov za potrošnika.

5. Člen 12(1) in (4) navedenega zakona določa: „1. Če se ugotovi, da so bile uporabljene enostranske tipske pogodbe, ki so vsebovale nepoštene pogoje, nadzorni organi iz člena 8 vložijo tožbo pri sodišču v kraju stalnega prebivališča ali, odvisno od primera, sedeža prodajalca ali ponudnika, s katero predlagajo, naj se mu naloži sprememba pogodb, ki se še izvršujejo, z odpravo nepoštenih pogojev. […] 4. Določbe odstavkov od 1 do 3 ne posegajo v pravico potrošnika, zoper katerega se uveljavlja enostranska tipska pogodba, ki vsebuje nepošten pogoj, da se v tožbi ali ugovoru sklicuje na ničnost pogoja pod pogoji, določenimi z zakonom.“

6. Člen 993 Codul civil (civilni zakonik) iz leta 1864, ki se je uporabljal na datum sklenitve pogodb v zadevah v glavni stvari, med drugim določa, da ima tisti, ki se je imel pomotoma za dolžnika in je plačal dolg, regresno pravico do upnika.

7. Člen 1 Decretul nr. 167/1958 privitor la prescripția extinctivă (uredba št. 167 o zastaranju) z dne 10. aprila 1958 (Monitorul Oficial al României št. 19 z dne 21. aprila 1958), ki je bil ponovno objavljen, določa: „Pravica do uveljavljanja odškodninskega zahtevka premoženjske narave ob zastaranju preneha, če se ni uveljavljala v zakonsko določenem roku. S prenehanjem pravice do uveljavljanja odškodninskega zahtevka v zvezi z glavno pravico preneha pravica do uveljavljanja odškodninskega zahtevka v zvezi s stranskimi pravicami.“

8. V skladu s členom 2 te uredbe „se je mogoče na ničnost pravnega akta sklicevati kadar koli, in sicer v tožbi ali ugovoru“.

9. Člen 7 navedene uredbe določa: „Zastaralni rok začne teči na dan, ko nastane pravica do uveljavljanja odškodninskega zahtevka ali pravica do zahtevanja izvršbe. Zastaralni rok za obveznosti, ki jih je treba izpolniti na zahtevo upnika, in obveznosti, za katere ni določen rok izvršitve, začne teči na dan, ko nastane pravno razmerje.“

10. Člen 8 iste uredbe določa: „Zastaralni rok za uveljavljanje odškodninskega zahtevka za povrnitev škode, nastale zaradi nezakonitega dejanja, začne teči na dan, ko je bila oškodovana oseba seznanjena ali bi morala biti seznanjena s škodo in osebo, ki je zanjo odgovorna. Določbe prejšnjega odstavka se uporabljajo enako v primeru neupravičene obogatitve.“

II. Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

A. Zadeva C‑698/18, Raiffeisen Bank

11. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je junija 2008 z banko SC Raiffeisen Bank SA (v nadaljevanju: Raiffeisen Bank) sklenila kreditno pogodbo za 84 mesecev, ki je prenehala veljati leta 2015, ko je bil kredit v celoti odplačan.

12. Tožeča stranka je menila, da so bili nekateri pogodbeni pogoji nepošteni, zato je decembra 2016 pri Judecătoria Târgu Mureş (prvostopenjsko sodišče v Târgu Mureşu, Romunija) vložila tožbo za ugotovitev nepoštenosti navedenih pogojev, vračilo zneskov, plačanih na njihovi podlagi, ter plačilo zakonskih obresti.

13. Banka Raiffeisen Bank se je v ugovoru sklicevala na neobstoj procesnega upravičenja tožeče stranke, pri čemer je navedla, da ta nima več statusa potrošnika v smislu zakona št. 193/2000, ker na datum vložitve tožbe med strankama ni bilo več pogodbenih razmerij, saj je leto pred tem kreditna pogodba prenehala veljati, potem ko je bila v celoti izvršena.

14. Nacionalno sodišče je na prvi stopnji v celoti ugodilo tožbi tožeče stranke.

15. Banka Raiffeisen Bank je menila, da je bilo s to odločitvijo poseženo v njen položaj, zato je vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču, pri čemer je ponovila trditev, da je tožeča stranka izgubila status potrošnika pred vložitvijo tožbe, in sicer po prenehanju veljavnosti kreditne pogodbe zaradi njene izvršitve v celoti.

16. V teh okoliščinah je Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureșu, Romunija) prekinilo odločanje in Sodišču v obravnavanih zadevah v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali določbe [Direktive Sveta 93/13], zlasti dvanajsta, enaindvajseta in triindvajseta uvodna izjava, člen 2(b), člen 6(1), člen 7(2) in člen 8 [te direktive], v skladu z načelom procesne avtonomije in v povezavi z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti dopuščajo sklop pravnih instrumentov, ki ga sestavljata redna tožba, za katero ni zastaralnega roka in katere namen je ugotovitev nepoštenosti nekaterih pogojev v potrošniških pogodbah, in redna tožba, ki je osebne in premoženjske narave ter za katero velja zastaralni rok, s katero se uresničuje cilj [navedene d]irektive, da se odpravijo učinki vseh obveznosti, ki izhajajo iz in se izvršujejo na podlagi pogoja, za katerega je bilo ugotovljeno, da je nepošten za potrošnika? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali navedene določbe nasprotujejo razlagi, ki izhaja iz uporabe načela varnosti pravnih razmerij v okviru civilnega prava, v skladu s katerim je objektivni trenutek, od katerega je potrošnik bil ali bi moral biti seznanjen z obstojem nepoštenega pogoja, trenutek prenehanja posojilne pogodbe, v kateri je imel status potrošnika?“

B. Zadeva C‑699/18, BRD Groupe Société Générale

17. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari in še ena stranka, ki je bila sokreditojemalec, sta maja 2003 z banko BRD Groupe Société Générale SA sklenili kreditno pogodbo. Marca 2005 se je zaradi predčasnega odplačila kredita štelo, da je kredit poravnan, in kreditna pogodba je prenehala veljati.

18. Več kot deset let pozneje, julija 2016, je tožeča stranka pri Judecătoria Târgu Mureş (prvostopenjsko sodišče v Târgu Mureşu, Romunija) vložila tožbo za ugotovitev nepoštenosti pogojev te pogodbe. Tožeča stranka je poleg tega predlagala razglasitev ničnosti teh pogojev in vračilo celotnega zneska, plačanega na njihovi podlagi, ter plačilo zakonskih obresti v zvezi s terjanimi zneski.

19. Banka BRD Groupe Société Générale se je sklicevala na dejstvo, da tožeča stranka nima več statusa potrošnika, ker na datum začetka sodnega postopka ni bilo več razmerij med strankama in ker je zadevna pogodba zaradi predčasnega odplačila prenehala veljati pred več kot 11 leti.

20. Nacionalno sodišče je na prvi stopnji tožbi delno ugodilo.

21. Banka BRD Groupe Société Générale je menila, da je bilo s to odločitvijo poseženo v njen položaj, zato je vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču, pri čemer je ponovila trditev, da je tožeča stranka izgubila status potrošnika 11 let pred vložitvijo tožbe, in sicer po prenehanju veljavnosti kreditne pogodbe zaradi predčasnega odplačila.

22. V teh okoliščinah je Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureșu) prekinilo odločanje in Sodišču predložilo vprašanji za predhodno odločanje, ki sta enaki vprašanjema iz zadeve C‑698/18. Vendar predložitveno sodišče poudarja, da je v zadevi C‑699/18 tožeča stranka vložila tožbo za ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev 11 let po prenehanju veljavnosti kreditne pogodbe, to je po izteku rednega triletnega zastaralnega roka, ki ga je nacionalni zakonodajalec določil za možnost uveljavljanja premoženjske pravice.

III. Postopek pred Sodiščem

23. S sklepom predsednika Sodišča z dne 12. decembra 2018 sta bili zadevi C‑698/18 in C‑699/18 združeni za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe.

24. Pisna stališča so predložile stranke iz postopkov v glavni stvari, razen tožeče stranke v zadevi C‑698/18, romunska, češka, poljska in portugalska vlada ter Evropska komisija.

25. Iste zainteresirane osebe so bile zastopane na obravnavi, ki je bila 12. decembra 2019.

IV. Analiza

26. Predložitveno sodišče želi z vprašanjema za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali Direktiva 93/13 nasprotuje, na prvem mestu, možnosti zastaranja tožbe za vračilo zneskov, plačanih na podlagi pogoja, ugotovljenega za nepoštenega in vsebovanega v pogodbi, ki je bila izvršena v celoti. Na drugem mestu se sprašuje, ali ta direktiva nasprotuje temu, da se za tako tožbo uporabi triletni zastaralni rok, ki začne teči s trenutkom prenehanja veljavnosti pogodbe. Predložitveno sodišče ti vprašanji postavlja z vidika meja procesne avtonomije držav članic. Ker je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali se z nacionalno določbo spoštujejo te meje, preučiti ob upoštevanju vloge te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti, ( 3 ) menim, da je treba ti vprašanji preučiti skupaj.

27. Poleg tega predložitveno sodišče meni, da je postavljeno pred problematiko časovne določitve statusa „potrošnika“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13. Čeprav tega vprašanja ne postavlja izrecno, ugotavlja, da je treba določiti, ali se ta direktiva uporablja tudi po tem, ko je bila pogodba, sklenjena z osebo, ki je ob sklenitvi pogodbe z nepoštenimi pogoji nedvomno imela status potrošnika, v celoti izvršena.

28. Glede na navedeno in po predhodni preučitvi dopustnosti vprašanj za predhodno odločanje (razdelek A) bom za koristen odgovor nanju najprej predstavil rešitve, ki jih romunsko pravo ponuja v zvezi s kaznijo za vključitev nepoštenih pogojev v pogodbo, ki jo prodajalec ali ponudnik sklene s potrošnikom (razdelek B). Nato bom obravnaval vprašanje možnosti uporabe Direktive 93/13 za pogodbe, ki so bile izvršene v celoti (razdelek C). Nazadnje bom glede meje procesne avtonomije držav članic ugotovil, ali ta direktiva nasprotuje možnosti zastaranja tožbe za vračilo zneskov, plačanih na podlagi pogoja, ki je bil ugotovljen za nepoštenega in je vsebovan v pogodbi, ki je bila v celoti izvršena, in temu, da trenutek, ko začne teči triletni zastaralni rok, ustreza trenutku, ko pogodba preneha veljati (razdelek D).

A. Dopustnost

29. Tožeča stranka v zadevi C‑699/18 primarno trdi, da vprašanji za predhodno odločanje nista dopustni.

30. Na prvem mestu navaja, da želi predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje ugotoviti, ali je bil spoštovan rok za vložitev tožbe pri tem sodišču ali ne. Toda vprašanje za predhodno odločanje se mora nanašati na razlago prava Unije in ne na vidike, povezane z nacionalnim pravom. Na drugem mestu tožeča stranka navaja, da bi bila omejitev učinkov vračila po ugotovitvi nepoštenosti pogodbenega pogoja v nasprotju z logiko, na kateri temelji varstvo potrošnikov.

31. Z zadržki, ki jih je navedla tožeča stranka, se ne strinjam.

32. Predložitveno sodišče želi z vprašanjema za predhodno odločanje dobiti elemente za razlago prava Unije, na podlagi katerih bi lahko v bistvu ugotovilo, ali sta nacionalna zakonodaja in njegova razlaga te zakonodaje združljiva s sistemom varstva potrošnikov, določenim z Direktivo 93/13. Če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, je Sodišče načeloma dolžno odločiti. ( 4 ) Poleg tega bi presoja, da vprašanji za predhodno odločanje nista dopustni, ker naj bi bila omejitev učinkov vračila po ugotovitvi nepoštenosti pogodbenega pogoja v nasprotju z logiko, na kateri temelji varstvo potrošnikov, vplivala na odgovor, ki ga je treba dati na ti vprašanji.

33. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj ugotovi, da ni pristojno za odgovor na vprašanji, postavljeni v zadevi C‑699/18. Zadevna pogodba v obravnavani zadevi je bila sklenjena leta 2003, veljati pa je prenehala leta 2005, to je pred 1. januarjem 2007, ko je Romunija pristopila k Uniji. Sodišče pa je pristojno za razlago prava Unije, le v zvezi z njegovo uporabo v državi članici od dneva pristopa te države k Uniji. ( 5 ) Tako je iz istega razloga Sodišče pristojno za odgovor na vprašanji, postavljeni v zadevi C‑698/18, ki se nanašata na pogodbo, sklenjeno leta 2008.

B. Kazen, ki se odredi v romunskem pravu v zvezi s prenosom Direktive 93/13

1. Neizvršljivost, relativna ničnost in absolutna ničnost glede na romunsko pravo

34. Predložitveno sodišče v predlogih za sprejetje predhodne odločbe pojasnjuje, da v romunskem pravu obstajajo tri različne civilne kazni zaradi nespoštovanja pravnega pravila, to so neizvršljivost, relativna ničnost in absolutna ničnost. Navaja, da ni izrecne določbe glede materialnega prava, ki se je uporabljalo na datum sklenitve pogodb, zaradi katerih sta nastala spora o glavni stvari, zato je treba romunsko pravo razlagati na podlagi nacionalne sodne prakse in nacionalne pravne teorije, da bi se določil pravni sistem ničnosti civilnih pravnih aktov, ki ga je zakonodajalec nameraval uvesti na nacionalni ravni. ( 6 )

35. Namen kazni razglasitve ničnosti je odvzeti pravni učinek aktu, ki je bil sprejet ob kršitvi zakonskih določb. Glede na naravo interesa (posamični ali splošni), zaščitenega z zakonsko določbo, ki je bila kršena ob sklenitvi civilnega pravnega akta, se odredi kazen razglasitve relativne ničnosti ali kazen razglasitve absolutne ničnosti.

36. Predložitveno sodišče navaja, da se z relativno ničnostjo kaznuje nespoštovanje zavezujočega pravnega predpisa, s katerim se varuje zasebni interes, in da tovrstna kazen lahko zastara. Z absolutno ničnostjo pa naj bi se kaznovalo nespoštovanje – ob sklenitvi civilnopravnega akta – pravnega predpisa, s katerim se varuje splošni interes, zaščiten z zavezujočim javnopravnim predpisom. Ker je ta interes zaščiten, za absolutno ničnost ne more veljati načelo potrditve, tako da se potrošnik, ki se lahko sklicuje na to ničnost, tej pravici ne more odpovedati. Nanjo se lahko sklicuje vsakdo, ki ima interes, organi, ki imajo to možnost na podlagi zakona, in sodišče po uradni dolžnosti. ( 7 ) Tožba za ugotovitev absolutne ničnosti ne more zastarati, tako da se je na tako ničnost mogoče sklicevati kadar koli, v tožbi ali ugovoru.

37. Na splošno, v romunskem pravu ima absolutna ničnost, kot je pojasnilo predložitveno sodišče, retroaktivne učinke, to je od trenutka sklenitve pravnega akta (učinki ex tunc). Vseeno pa obstaja nekaj izjem od tega načela, v okviru katerega ima absolutna ničnost učinke ex nunc. Primer tega je, kadar dobroverni imetnik plodonosne stvari obdrži plodove, pridobljene v obdobju, ko je deloval v dobri veri. Poleg tega absolutna ničnost povzroči ponovno vzpostavitev prejšnjega položaja (restitutio in integrum), kar pomeni, da se zneski, plačani na podlagi pravnega akta, za katerega velja tovrstna ničnost, vrnejo. Na področju sinalagmatskih pogodb se vračilo izvede na podlagi instituta neupravičeno plačanih zneskov in tožb za vračilo.

38. Po navedbah predložitvenega sodišča je treba v skladu z romunskim pravom razločevati med tožbo za ugotovitev absolutne ničnosti, ki ne more zastarati, in tožbo za vračilo zneskov, ki je premoženjski zahtevek in vedno zastara. Toda pogoj za vložitev tožbe za vračilo zneskov je predhodna odločitev o ničnosti, tako da pravica do uveljavljanja vračila nastane šele po ugotovitvi ničnosti. V zvezi s tem obstajajo izjeme, na podlagi katerih se lahko prilagodi način uporabe pravil o zastaranju tožbe za vračilo. Ena od teh izjem se uporablja, kadar s procesnega vidika dva tožbena predloga nista bila navedena (ničnost na podlagi primarnega tožbenega predloga in vračilo zneskov na podlagi podrednega tožbenega predloga). Druga od teh izjem se uporablja v zvezi s pogodbami, ki se izvršujejo sukcesivno, kadar objektivno ni mogoče naložiti vračila enega od zneskov (v primeru dobrine, uporabljene za najem) in torej ni mogoče vrniti niti drugega zneska, namen tega pa je preprečiti neupravičeno obogatitev ene od strank.

2. Odreditev kazni razglasitve absolutne ničnosti

39. Predložitveno sodišče navaja, da se je romunska nacionalna sodna praksa izoblikovala tako, da je v njej odprava nepoštenih pogojev izenačena z institutom razglasitve absolutne ničnosti.

40. Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da je v Direktivi 93/13 sicer navedeno, da nepošteni pogoj ne zavezuje potrošnika, tako da za potrošnika tak pogoj ne more veljati in ga lahko prezre, kar ustreza pojmu neizvršljivosti, vendar se glede na značilnosti ničnosti in neizvršljivosti, kot ju ureja romunsko pravo, zdi, da je kazen razglasitve ničnosti v skladu z ureditvijo, določeno s to direktivo.

41. Poleg tega se predložitveno sodišče sklicuje na člen 7(2) Direktive 93/13 in navaja, da države članice v skladu s procesno avtonomijo določijo ustrezna in učinkovita sredstva, s katerimi se zadevnim osebam omogoči vložitev tožbe, da pridobijo odločbo o nepoštenosti pogojev. Navaja, da v zakonu št. 193/2000 ni izrecno navedena odreditev kazni razglasitve ničnosti, temveč je odreditev te kazni omenjena v določbah člena 12(4).

42. Predložitveno sodišče tudi poudarja, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča člen 6(1) Direktive 93/13 šteti za normo, ki je enakovredna nacionalni določbi, ki v nacionalnem pravnem redu velja za pravilo javnega reda. ( 8 ) V tem okviru pojasnjuje, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti izvajati nadzor nad morebitnimi nepoštenimi pogoji, je nacionalna sodna praksa sledila pravni ureditvi absolutne ničnosti. Poleg tega se v nacionalni pravni teoriji šteje, da prodajalci ali ponudniki v potrošniške pogodbe ne smejo vključiti nepoštenih pogojev, pri čemer je ta obveznost naložena z zavezujočim pravnim pravilom javnega reda, katerega kršitev se kaznuje z absolutno ničnostjo takih pogojev. ( 9 )

43. Zato bi lahko oseba, ki trdi, da ima v okviru kreditne pogodbe status potrošnika, na sodišču kadar koli vložila tožbo za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja. Ker je bila glede na absolutno ničnost teh pogodbenih določb ugotovljena nepoštenost pogojev, se uporabljajo s tem povezana nacionalna načela, zlasti načelo restitutio in integrum.

3. Posledice odreditve kazni razglasitve ničnosti v zvezi s pogodbami, izvršenimi v celoti

44. Predložitveno sodišče poudarja, da je bistvo sporov o glavni stvari to, da sta bili pogodbi, zaradi katerih sta ta spora nastala, izvršeni pred vložitvijo tožb pri nacionalnih sodiščih. Navaja, da so bile v nacionalni sodni praksi glede posledic ugotovitve nepoštenosti pogoja, navedenega v pogodbi, ki je bila v celoti izvršena, izoblikovane različne rešitve.

45. V skladu z eno vejo sodne prakse naj bi se ob ugotovitvi nepoštenosti odredila kazen razglasitve absolutne ničnosti. Ker tožba za razglasitev absolutne ničnosti nepoštenih pogojev ne zastara, naj torej za tožbo za vračilo ne bi veljal zastaralni rok.

46. Druga veja sodne prakse naj bi temeljila na razlagi, v skladu s katero kazen, ki se odredi v primeru ugotovitve nepoštenosti pogodbenih pogojev, pomeni kazen sui generis, ki ima učinke za prihodnost, ne da bi se izpodbijali že plačani zneski, kot je to pri kazni razglasitve ničnosti.

47. Vendar je mogoče po mnenju predložitvenega sodišča sprejeti razlago, v skladu s katero bi se moralo od trenutka prenehanja veljavnosti pogodbe zaradi njene izvršitve v celoti ali predčasnega odplačila za kreditojemalca šteti, da v razmerju do prodajalca ali ponudnika ni več v podrejenem položaju in da do njega nima več nobene obveznosti. V skladu z razlago predložitvenega sodišča naj bi to bil posledično objektivni trenutek, ko je potrošnik moral ali bi moral biti seznanjen z nepoštenostjo pogoja.

48. V skladu s to razlago bi se lahko tožba za razglasitev absolutne ničnosti, s katero lahko potrošnik predlaga ugotovitev nepoštenosti pogojev, vložila brez časovne omejitve, medtem ko bi moral tožbo za vračilo zneskov, plačanih na podlagi teh pogojev, vložiti v treh letih po prenehanju veljavnosti pogodbe.

49. Naj še pripomnim, da po navedbah predložitvenega sodišča razlikovanje trenutka, ko začne teči zastaralni rok za premoženjske zahtevke, povezane z nepoštenostjo pogodbenih pogojev, pri čemer se izključi uporaba nasprotnega nacionalnega prava, izhaja iz neposredne uporabe prava Unije. Vendar to sodišče prav tako navaja, da njegova razlaga temelji na prizadevanju, da se spoštuje načelo pravne varnosti. V zvezi s tem se ne sklicuje na načelo pravne varnosti v okviru prava Unije, temveč na načelo varnosti pravnih razmerij v okviru civilnega prava ali na načelo varnosti izmenjav. Poleg tega se sklicuje na več sodb, v katerih je Sodišče menilo, da je določitev razumnih rokov za vložitev pravnega sredstva, ki ima zastaralni rok v interesu pravne varnosti, združljiva s pravom Unije. ( 10 ) V teh sodbah se je Sodišče sklicevalo na načelo pravne varnosti kot na načelo, na katerem temelji nacionalni sodni sistem. ( 11 ) Tako je treba ugotoviti, da razlaga nacionalnih določb, ki jo predlaga predložitveno sodišče, temelji na načelu pravne varnosti, ki se uporablja v romunskem pravu in na katerem temelji sistem civilnega prava te države članice.

C. Možnost uporabe Direktive 93/13 glede izvršene pogodbe

1. Status potrošnika in možnost uporabe Direktive 93/13

50. Kot sem navedel v točki 27 teh sklepnih predlogov, predložitveno sodišče meni, da je treba vprašanji za predhodno odločanje preučiti z vidika vprašanja, ali stranke pogodb, katerih veljavnost je prenehala, ohranijo status „potrošnika“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13. Ta preudarek ustreza trditvi toženih strank, da kreditojemalec po izvršitvi kreditne pogodbe v celoti izgubi status potrošnika in s tem varstvo, zagotovljeno z Direktivo 93/13.

51. V členu 2(b) Direktive 93/13 je „potrošnik“ sicer res opredeljen kot „vsaka fizična oseba, ki na podlagi pogodb, zajetih s to direktivo, deluje v namene, ki ne sodijo v okvir njene poklicne dejavnosti“. Zdi se, da toženi stranki v bistvu na podlagi dejstva, da je zakonodajalec v tej opredelitvi uporabil povedni naklon sedanjika, sklepata, da oseba, ki je sklenila pogodbo, po izvršitvi te pogodbe ne deluje več v njenem okviru in zato nima več statusa „potrošnika“ v smislu te direktive.

52. Poleg tega drži, da morajo države članice v skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 določiti, „da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika“. V tej določbi je navedeno, da morajo države članice poleg tega zagotoviti, da pogodba, ki vsebuje nepoštene pogoje, „še naprej zavezuje obe stranki“. Zdi se, da toženi stranki opredelitev, ki jo je uporabil zakonodajalec, razlagata tako, da se ta določba nanaša le na pogodbe, ki še niso izvršene, in da če pogodba preneha veljati, a priori ni več treba zagotoviti, da nepošteni pogoji ne zavezujejo več potrošnika ali da pogodba ostane zavezujoča za stranki.

53. Kljub temu pa menim, da se ne bi bilo treba vprašati o tem, ali oseba, ki je sklenila pogodbo kot potrošnik v smislu člena 2(b) Direktive 93/13, ohrani status potrošnika v smislu te določbe po izvršitvi pogodbe v celoti, temveč o tem, ali ta direktiva ne zagotavlja več varstva tej osebi, potem ko je bila pogodba, ki jo je ta sklenila, v celoti izvršena.

54. Namreč, na prvem mestu, glede večine sistemov zasebnega prava pogodba preneha, čim so izvršene vse obveznosti, ki izhajajo iz te pogodbe, ( 12 ) čeprav je treba upoštevati, da je pomenila podlago za prenose, izvedene v okviru njenega izvrševanja. Pogodba, izvršena v celoti, namreč ostane zavezujoča v tem smislu, da še vedno pomeni podlago za predhodno izvedene prenose. Poleg tega izvršitev pogodbe v celoti ne spremeni dejstva, da je oseba, ki je sklenila to pogodbo, ob izvrševanju svojih pogodbenih obveznosti nedvomno imela status „pogodbene stranke“.

55. Če je torej pogoj, ki je bil ugotovljen za nepoštenega, pomenil podlago za prenos, izveden med izvrševanjem pogodbe, okoliščina, da je bila ta pogodba že izvršena, ne more omiliti nepoštenosti tega pogoja. Obstaja še interes, da se pogoji iz te pogodbe ugotovijo za nepoštene in da navedena pogodba, po potrebi, v preostalem ostane zavezujoča. Določbe Direktive 93/13 je treba brati v skladu s to logiko.

56. Na drugem mestu, toženi stranki prav tako v bistvu trdita, da asimetrija med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom obstaja šele ob sklenitvi pogodbe in med njenim izvrševanjem. Direktiva 93/13 naj bi se tako po izvršitvi pogodbe prenehala uporabljati, saj naj ne bi bila potrebna za odpravo te asimetrije. Toženi stranki v zvezi s tem predstavljata svoje razumevanje sodne prakse Sodišča, v skladu s katerim naj bi sistem varstva, vzpostavljen z Direktivo 93/13, temeljil na ideji, da je razmerje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom neenakopravno ( 13 ) ter da se ta direktiva nanaša na pogodbe, v okviru katerih obstaja veliko neravnotežje. ( 14 )

57. Vendar je iz iste sodne prakse Sodišča razvidno, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju tako glede pogajalske sposobnosti kot ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino. ( 15 ) Z izvršitvijo pogodbe se okoliščina, da je bil potrošnik ob njeni sklenitvi v tem podrejenem položaju, retroaktivno ne spremeni. Poleg tega so bili prav v teh okoliščinah v pogodbo vključeni nepošteni pogoji, s katerimi se ustvarja veliko neravnotežje in ki jih potrošnik sprejema. ( 16 ) Kot izhaja iz ugotovitev, predstavljenih v točki 54 teh sklepnih predlogov, so ti pogoji še naprej podlaga za prenose, ki sta jih stranki pogodbe izvedli med njenim izvrševanjem.

58. V teh okoliščinah bi ugotovitev, da se z izvršitvijo pogodbe izključi vsakršna možnost ugotovitve nepoštenosti teh pogojev, pomenila, da bi vsak prenos, izveden na njihovi podlagi, ostal neovrgljiv in dokončen. V tem okviru, kot ugotavlja poljska vlada, se nekatere pogodbe izvršijo takoj po ali celo ob njihovi sklenitvi. To velja zlasti za prodajno pogodbo. Če bi se sprejela razlaga toženih strank, v skladu s katero se Direktiva 93/13 po izvršitvi take pogodbe v celoti preneha uporabljati, bi to pomenilo, da ena od strank te pogodbe ne bi imela niti teoretične možnosti za vložitev učinkovite tožbe pred prenehanjem te pogodbe. Vendar nič v tej direktivi ne kaže na izključitev teh pogodb iz njenega področja uporabe.

59. Na tretjem mestu, Direktiva 93/13, kot je razvidno iz njenega člena 7(1) v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo, državam članicam nalaga, naj zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva „za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki“. Taka sredstva morajo imeti odvračilni učinek za prodajalca ali ponudnika. ( 17 ) Razlaga, v skladu s katero se ta direktiva po izvršitvi pogodbe preneha uporabljati, bi lahko dolgoročno ogrozila uresničitev njenega cilja. Ni namreč mogoče izključiti, da bi potrošnik, ki ni v celoti seznanjen z nepoštenostjo pogojev in ki se boji tožbe, ki bi jo proti njemu lahko vložil prodajalec ali ponudnik, poskušal izpolniti svoje pogodbene obveznosti.

2. Odpoved varstvu in možnosti uporabe Direktive 93/13

60. Naj še pripomnim, da se predložitveno sodišče sprašuje, ali način prenehanja veljavnosti pogodbe lahko vpliva na možnost uporabe Direktive 93/13. V zvezi s tem se navedeno sodišče sklicuje na predčasno odplačilo in izvršitev v celoti.

61. Razlaga, v skladu s katero se Direktiva 93/13 po prostovoljni izvršitvi pogodbe preneha uporabljati, bi morala po mojem mnenju temeljiti na ideji, da se potrošnik z izvršitvijo pogodbe, ki vsebuje nepoštene pogoje, implicitno odpove varstvu, ki mu je zagotovljeno s to direktivo.

62. Toda Sodišče je v svoji sodni praksi že pojasnilo, da mora potrošnik za to, da bi se lahko učinkovito odpovedal varstvu na podlagi Direktive 93/13, dati svobodno in zavestno soglasje za neodreditev kazni, določene z navedeno direktivo. ( 18 ) Ni mogoče domnevati, da se potrošnik seznani z nepoštenostjo pogojev v pogodbi med izvrševanjem svojih pogodbenih obveznosti. Podobno ni mogoče domnevati, da potrošnik z izvršitvijo pogodbe da soglasje, ki presega zgolj voljo po izvršitvi zadevne obveznosti. Potrošnik lahko namreč svoje obveznosti izvrši v dobri veri ali pa zato, da prodajalec ali ponudnik proti njemu ne bi vložil tožbe.

63. Zato dejstvo, da je bila pogodba izvršena prostovoljno, samo po sebi ne izključuje možnosti uporabe Direktive 93/13 in varstva, ki je s to direktivo zagotovljeno osebi, ki je to pogodbo sklenila kot potrošnik v smislu člena 2(b) navedene direktive.

3. Uvodne ugotovitve glede možnosti uporabe Direktive 93/13

64. Iz navedenega izhaja, da se Direktiva 93/13 uporablja tudi za pogodbe, izvršene v celoti. Ta direktiva se lahko začne uporabljati šele po tem, ko potrošnik sklene pogodbo. Poleg tega izvršitev pogodbe v celoti ne izključuje možnosti uporabe navedene direktive. Vendar je treba razločevati med možnostjo uporabe navedene direktive glede na pogodbe, ki so bile v celoti izvršene, in možnostjo držav članic, da na nacionalni ravni uvedejo zastaralne roke, s katerimi se lahko časovno omejijo tožbe za vračilo.

D. Meje procesne avtonomije držav članic

65. Pravila za preučitev domnevne nepoštenosti pogodbenega pogoja v pravu Unije niso harmonizirana. Ta pravila mora določiti notranji pravni red posamezne države članice na podlagi načela procesne avtonomije, vendar le če niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje v nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uresničevanja pravic, ki jih potrošniku podeljuje pravo Unije (načelo učinkovitosti). ( 19 )

66. Menim, da je tako treba ob upoštevanju načela pravne varnosti, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, ugotoviti, ali je to, da tožba za vračilo zneskov, plačanih na podlagi pogoja, ki je bil ugotovljen za nepoštenega, lahko zastara, združljivo s tema načeloma, nato pa s tega vidika analizirati, ali država članica lahko določi triletni zastaralni rok, izračunan od trenutka prenehanja veljavnosti pogodbe.

1. Načelo učinkovitosti

a) Zastaralni roki v okviru načela učinkovitosti

67. Sodišče je v svoji sodni praksi v zvezi z Direktivo 93/13 priznalo, da varstvo potrošnika ni absolutno. ( 20 ) V tem okviru je menilo, da dejstvo, da konkretni postopek vključuje nekatere postopkovne zahteve, ki jih mora potrošnik spoštovati za uveljavitev svojih pravic, ne pomeni, da te zahteve niso v skladu z načelom učinkovitosti ( 21 ) ali da potrošnik zaradi tega ni deležen učinkovitega sodnega varstva. ( 22 ) Od potrošnika se tako lahko zahteva določena skrbnost glede varstva njegovih interesov, ne da bi se s tem posegalo v načelo učinkovitosti ali pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Tako je na primer, kadar se v splošnem interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti in predvidljivosti od potrošnika zahteva dodaten napor. ( 23 ) Pri preučitvi združljivosti določb nacionalnega prava, s katerimi je zakonodajalec prenesel Direktivo 93/13, z načelom učinkovitosti je namreč treba po potrebi upoštevati taka načela nacionalnega pravnega sistema, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in učinkovit potek postopka. ( 24 )

68. Poleg tega je treba glede, natančneje, časovne omejitve pravnih sredstev, ki temeljijo na Direktivi 93/13, poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso določitev razumnih rokov za pravna sredstva, ki zastarajo v interesu pravne varnosti, v praksi ne onemogoča ali pretirano ne otežuje izvajanja pravic, podeljenih v okviru pravnega reda Unije. ( 25 )

69. Iz navedenega sklepam, da je z vidika načela učinkovitosti in kolikor je načelo pravne varnosti načelo, na katerem temelji nacionalni sodni sistem, in to zahteva, načeloma dopustno časovno omejiti pravna sredstva, ki temeljijo na pravu Unije. Roki, naloženi v zvezi s tem, morajo biti, če uporabim ubeseditev Sodišča v njegovi sodni praksi, „razumni“, kar se izraža z dejstvom, da v praksi ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravic, podeljenih v okviru pravnega reda Unije. Tako je treba ugotoviti, ali je mogoče triletni zastaralni rok, ki začne teči glede pogodb, izvršenih v celoti, od trenutka prenehanja veljavnosti pogodbe šteti za „razumen“ rok v smislu navedene sodne prakse.

b) Razumnost zastaralnega roka

70. Sodišče je v različnih okoliščinah že ugotovilo, da se nacionalni triletni zastaralni rok zdi razumen. ( 26 ) Vendar razumnosti roka – in s tem njegove skladnosti z načelom učinkovitosti – ni mogoče določiti izključno na podlagi njegovega trajanja. Pomembno je upoštevati vse podrobnosti v zvezi s tem rokom, torej dogodek, s katerim ta rok začne teči, dogodke, zaradi katerih se tek zastaralnega roka pretrga ali zadrži, ter, po potrebi, posledice njegovega nespoštovanja in možnost določitve njegovega ponovnega teka. ( 27 ) Vsi ti elementi lahko namreč v praksi onemogočijo ali pretirano otežijo izvajanje pravic, ki jih imajo potrošniki na podlagi Direktive 93/13.

71. V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje samo o dogodku, s katerim je začel teči zastaralni rok, in o trajanju tega roka. Zato v svoji analizi izhajam iz predpostavke, da ni bilo nobenega dogodka, zaradi katerega bi se lahko tek tega roka pretrgal ali zadržal. Zaradi izčrpnosti ugotavljam, da predložitveno sodišče ne navaja, da ima vložitev tožbe za ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev odložilni učinek glede zastaralnega roka za vložitev tožbe za vračilo.

72. Pri ugotavljanju, ali se z zastaralnim rokom, skupaj z vsemi upoštevnimi podrobnostmi, spoštuje načelo učinkovitosti, je treba upoštevati, da morajo biti zastaralni roki in podrobnosti njihove uporabe prilagojeni posebnosti zadevnega področja, da se ne izniči polni učinek upoštevnih določb prava Unije. ( 28 )

73. To, da se od potrošnika zahteva določena skrbnost glede varstva njegovih interesov, ni v nasprotju z določbami Direktive 93/13. ( 29 ) V tem smislu se zdi, da triletni zastaralni rok, ki začne teči od trenutka prenehanja pogodbe, potrošniku, ki ni seznanjen s svojimi pravicami in/ali z nepoštenostjo pogodbenih pogojev, načeloma daje dovolj časa, da se seznani z zakonitostjo teh pogojev in presodi, ali je primerno vložiti pravno sredstvo. Da bi potrošnik imel to možnost, morajo biti zastaralni rok in vse podrobnosti za njegovo uporabo določeni in znani vnaprej. ( 30 ) Določiti jih je torej mogoče le z zakonom ali v skladu z razlago tega zakona, ki izhaja iz ustaljene sodne prakse.

74. V tem okviru lahko potrošnik pred iztekom triletnega roka od trenutka prenehanja veljavnosti pogodbe načrtuje vložitev tožbe za ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev pri nacionalnem sodišču, da bi se za prodajalca ali ponudnika zavezujoče ugotovilo, ali je v pogodbo vključil pogoje, ki so v nasprotju z Direktivo 93/13. Vendar se ob pridržku preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, zdi, da se tek zastaralnega roka, na katerega se nanašata vprašanji za predhodno odločanje in ki se uporablja za vložitev tožb za vračilo, ne zadrži, če potrošnik vloži tožbo za ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev. Tako se lahko zgodi, da pred tako zavezujočo ugotovitvijo nepoštenosti pogodbenih pogojev potrošnik tvega, da bo njegova tožba za vračilo zastarala zaradi trajanja postopka za ugotovitev nepoštenosti pogojev. Obstaja torej nezanemarljivo tveganje, da potrošnik iz razlogov, na katere nima vpliva, ne vloži pravočasno tožbe, potrebne za uveljavljanje pravic, ki jih ima na podlagi Direktive 93/13.

75. Če se odmisli ta pridržek, dejstvo, da se Direktiva 93/13, kot izhaja iz ugotovitev, predstavljenih v točki 64 teh sklepnih predlogov, uporablja tudi za pogodbe, ki so bile v celoti izvršene, ne nasprotuje temu, da država članica določi zastaralni rok v zvezi s tožbo za vračilo, s katero se ta direktiva izvaja na nacionalni ravni. V obravnavanih zadevah se ne postavlja vprašanje časovne omejitve tožbe, s katero lahko potrošnik predlaga ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev. Predložitveno sodišče namreč navaja, da se lahko taka tožba vloži brez časovne omejitve in da je po izteku zastaralnega roka povračilo, dolgovano potrošniku, nepremoženjske narave, kar je povezano z odvračilnim učinkom za prodajalce ali ponudnike. Poleg tega iz zakona št. 193/2000 izhaja, da se lahko potrošnik sklicuje na ničnost pogodbenega pogoja tudi v ugovoru. Iz tega sklepam, da iztek triletnega zastaralnega roka za vložitev tožb za vračilo potrošniku ne preprečuje, da izpodbija tožbo, ki jo vloži prodajalec ali ponudnik in s katero ta predlaga, naj potrošnik izpolni obveznost, izhajajočo iz nepoštenega pogoja. Poleg tega nič ne kaže, da iztek tega roka nacionalnemu sodišču preprečuje, da po uradni dolžnosti preizkusi nepoštenost pogodbenih pogojev, po čemer se obravnavani zadevi razlikujeta od zadeve, v kateri je bila izdana sodba Cofidis. ( 31 )

76. Res je, da je Sodišče v sodbi Gutiérrez Naranjo in drugi, ( 32 ) ki se je nanašala na nacionalno sodno prakso, v skladu s katero so bili restitucijski učinki časovno omejeni, navedlo, da mora biti posledica sodne ugotovitve nepoštenosti pogodbenega pogoja načeloma to, da se ponovno vzpostavi pravni in dejanski položaj potrošnika, v katerem bi ta bil, če ne bi bilo tega pogoja. Poleg tega obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nepoštenega pogodbenega pogoja, ki nalaga plačilo zneskov, ki so se izkazali za neupravičene, načeloma zajema restitucijski učinek glede teh zneskov.

77. Vendar je treba, na prvem mestu, upoštevati dejstvo, da je Sodišče v sodbi Gutiérrez Naranjo in drugi ( 33 ) vztrajalo pri tem, da je treba tožbi za ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev načeloma zagotoviti restitucijski učinek. Na drugem mestu, časovna omejitev restitucijskih učinkov, navedena v tej sodbi, je bila določena v posebnih okoliščinah. Zdi se, da je ta omejitev izhajala iz razlage prava Unije, ki jo je nacionalno vrhovno sodišče podalo v skladu z merili, katerih izpolnjevanje zahteva Sodišče, kadar mora omejiti časovne učinke svojih sodb. ( 34 ) Vendar bi v obravnavanih zadevah predložitveno sodišče v sporih o glavni stvari želelo uporabiti razlago nacionalnega prava. Na tretjem mestu, Sodišče je v navedeni sodbi jasno razlikovalo med, na eni strani, časovno omejitvijo učinkov razlage pravila prava Unije in, na drugi strani, uporabo procesnega pravila, kot je razumen zastaralni rok. ( 35 )

78. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica določi, da tožba za vračilo, ki se nanaša na ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev, lahko zastara. Poleg tega iz nobenega od elementov, navedenih v predložitvenih odločbah, ni razvidno, da v obravnavani zadevi z razlago nacionalne ureditve, v skladu s katero za tožbo za vračilo, ki se nanaša na nepoštene pogoje, velja triletni zastaralni rok, ki začne teči od trenutka, ko preneha veljati pogodba med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ne bi bilo upoštevano načelo učinkovitosti. Ta ugotovitev velja ob pridržku dveh pogojev: prvič, če se tek tega roka pretrga med postopkom, s katerim želi potrošnik dokazati nepoštenost teh pogojev, in drugič, če so navedeni rok ter vse podrobnosti njegove uporabe določeni in znani vnaprej.

2. Načelo enakovrednosti

a) Podobnost pravnih sredstev

79. Načelo enakovrednosti zahteva, da se vsa pravila glede pravnih sredstev brez razlikovanja uporabljajo za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi prava Unije, in podobna pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi nacionalne zakonodaje. Nacionalna sodišča morajo določiti pravna sredstva nacionalnega prava, ki so podobna tistim, ki temeljijo na pravu Unije. Sodišče lahko zaradi presoje, ki jo mora opraviti nacionalno sodišče, slednjemu zagotovi določene elemente v zvezi z razlago prava Unije.

80. Za preveritev, ali je v postopkih v glavni stvari spoštovano načelo enakovrednosti, je treba ugotoviti, ali je mogoče šteti, da sta tožbi, ki sta ju tožeči stranki vložili na podlagi Direktive 93/13, glede na svoj predmet, vzrok in bistvene elemente primerljivi s tožbama, ki bi ju lahko vložili na podlagi nacionalnega prava. ( 36 )

81. Predložitveno sodišče ne pojasni izrecno, katera pravna sredstva je mogoče šteti za podobna tistim, ki temeljijo na Direktivi 93/13. Ugotavlja samo, da romunska sodišča kazen za vključitev nepoštenih pogojev v potrošniško pogodbo izenačujejo s kaznijo, ki se odredi v zvezi z absolutno ničnostjo. S tega vidika podobnost med pravnimi sredstvi, ki se nanašajo na kršitev pravila, ki spada med pravila javnega reda, in tistimi, ki se nanašajo na Direktivo 93/13, ni očitna. ( 37 ) Vendar predložitveno sodišče primerja podrobnosti uporabe, ki se nanašajo na ta pravna sredstva, in tiste, ki se nanašajo na pravna sredstva v zvezi z absolutno ničnostjo. Zato se zdi, da je po mnenju predložitvenega sodišča mogoče vzrok (kršitev pravila javnega reda), predmet (odprava take kršitve in odvzem pravnih učinkov pogodbenemu pogoju) in bistvene elemente teh tožb (zlasti dejstvo, da je za kaznovanje te kršitve predviden skupek dveh tožb in da mora to kršitev po uradni dolžnosti preizkusiti nacionalno sodišče) šteti za podobne in primerljive. Menim, da predloga za sprejetje predhodne odločbe ne vsebujeta nobene podrobnosti, na podlagi katere bi bilo mogoče to ugotovitev ovreči. Poleg tega se zdi, da je na izpodbijajo niti stranke, ki so predložile stališča v obravnavanih zadevah. Vendar mora zadnja preverjanja v zvezi s tem opraviti predložitveno sodišče.

b) Spoštovanje načela enakovrednosti

82. Načeloma morajo nacionalna sodišča preveriti, ali so postopkovna pravila, katerih namen je v nacionalnem pravu zagotoviti varstvo pravic, ki jih posameznikom daje pravo Unije, v skladu z načelom enakovrednosti. Enako velja za opredelitev podobnih pravnih sredstev v okviru nacionalnega prava. Vendar lahko Sodišče, če elementi spisa iz postopka v glavni stvari to dovoljujejo, navede stališča o skladnosti postopkovnih pravil s tem načelom. ( 38 )

83. V tem okviru zgolj to, da se za pravna sredstva, ki temeljijo na pravu Unije, in tista, ki temeljijo na nacionalnem pravu, uporablja isti zastaralni rok, ne zadostuje za ugotovitev skladnosti z načelom enakovrednosti. V skladu s tem načelom se morajo vsa pravila, ki se uporabljajo za tožbe za vračilo, brez razlik uporabljati za vsa ta pravna sredstva. ( 39 ) Vendar predložitveno sodišče pojasnjuje, da njegova razlaga, v skladu s katero triletni zastaralni rok, ki ustreza splošnemu zastaralnemu roku, začne teči od trenutka, ko preneha veljati pogodba, velja samo v zvezi s tožbami za vračilo, ki se nanašajo na pogoje, ki se štejejo za nepoštene v smislu Direktive 93/13. Poleg tega nič ne kaže, da ta razlaga ustreza kateri od izjem, navedenih v točki 38 teh sklepnih predlogov, na podlagi katerih je mogoče prilagoditi določitev trenutka, od katerega začne teči zastaralni rok za vložitev tožb, ki se nanašajo na nacionalni sistem absolutne ničnosti.

84. Poleg tega drugače kakor pri zahtevah, ki izhajajo iz načela učinkovitosti, zahtev, ki izhajajo iz načela enakovrednosti, ni mogoče omiliti s sklicevanjem na načela, na katerih temelji nacionalni sistem, kot je načelo pravne varnosti. Spoštovanje načela enakovrednosti namreč zahteva uporabo nacionalnega pravila brez razlikovanja za postopke na podlagi prava Unije in postopke na podlagi nacionalnega prava. Ugotovitev, da je nediskriminatorna obravnava zagotovljena glede pravnega sredstva, ki temelji na pravu Unije, čeprav se pravno sredstvo, ki temelji na nacionalnem pravu, obravnava drugače, bi bila v nasprotju s samim načelom enakovrednosti. Čeprav mora v skladu z načelom pravne varnosti zastaralni rok začeti teči od natančno določenega trenutka, je treba to podrobnost glede zastaralnega roka uporabljati brez razlikovanja med položaji, ki se nanašajo na pravice, izhajajoče iz pravnega reda Unije, in podobnimi nacionalnimi položaji.

85. V teh okoliščinah se zdi, da se v obravnavani zadevi ne spoštuje načelo enakovrednosti, ker ni sporno, da je določitev dogodka, s katerim začne teči zastaralni rok, odvisna od podlage tožb za vračilo.

86. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da načelo enakovrednosti nasprotuje nacionalni ureditvi ali njeni razlagi, v skladu s katero začne triletni zastaralni rok za vložitev tožb za vračilo v zvezi s pogodbenimi pogoji, ki se štejejo za nepoštene v smislu Direktive 93/13, teči od trenutka, ko preneha veljati pogodba, ki vsebuje te pogoje, čeprav začne triletni zastaralni rok za vložitev podobnih tožb, ki temeljijo na nekaterih določbah nacionalnega prava, teči šele od sodne ugotovitve predmeta teh tožb.

V. Predlog

87. Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Tribunalul Specializat Mureş (specializirano sodišče v Mureşu, Romunija), odgovori: V zadevi C‑698/18: 1. Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica določi, da tožba za vračilo, ki se nanaša na ugotovitev nepoštenosti pogodbenih pogojev, lahko zastara. 2. Načelo učinkovitosti ne nasprotuje temu, da država članica določi, da za tako tožbo za vračilo velja triletni zastaralni rok, ki začne teči od trenutka, ko preneha veljati pogodba, če, prvič, se tek tega roka med postopkom, s katerim potrošnik pri nacionalnem sodišču predlaga ugotovitev ničnosti teh pogojev, pretrga, in drugič, če so navedeni rok ter vse podrobnosti njegove uporabe določeni in znani vnaprej. 3. Načelo enakovrednosti nasprotuje nacionalni ureditvi ali njeni razlagi, v skladu s katero začne triletni zastaralni rok za vložitev tožb za vračilo v zvezi s pogodbenimi pogoji, ki se štejejo za nepoštene v smislu Direktive 93/13, teči od trenutka, ko preneha veljati pogodba, ki vsebuje te pogoje, čeprav začne triletni zastaralni rok za podobne tožbe, ki temeljijo na nekaterih določbah nacionalnega prava, teči šele od trenutka sodne ugotovitve predmeta teh tožb. V okoliščinah, kot so te v sporu o glavni stvari v zadevi C‑699/18, v katerem so upoštevna dejstva nastala pred pristopom države k Evropski uniji, Sodišče ni pristojno odgovoriti na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo predložitveno sodišče.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).

( 3 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2013, Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, točka 34).

( 4 ) Glej sodbo z dne 1. julija 2010, Sbarigia (C‑393/08, EU:C:2010:388, točka 19 in navedena sodna praksa).

( 5 ) Glej sodbo z dne 10. januarja 2006, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9, točka 36), in glede Romunije sklep z dne 3. julija 2014, Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, točke od 26 do 29).

( 6 ) Naj poudarim, da se v novem civilnem zakoniku, ki je začel veljati 1. oktobra 2011, razločuje med relativno in absolutno ničnostjo. Glej Firică, M. C., „Considerations upon the Nullity of the Civil Legal Act in the Regulation of the New Romanian Civil Code“, Journal of Law and Public Administration, 2015, zv. 1(1), str. 54, in Hinescu, A., „The Nullity of a Merger under Romanian Law“, European Company Law, zv. 10(2), 2013, str. 53. Vendar se predložitveno sodišče v zvezi s pravnim okvirom, ki se uporablja za pogodbe, zaradi katerih sta nastala spora o glavni stvari, sklicuje samo na civilni zakonik iz leta 1864.

( 7 ) Iz pravne teorije sicer res izhaja, da je bila že takrat, ko je veljal civilni zakonik iz leta 1864, možnost sklicevanja na absolutno ničnost po uradni dolžnosti sporna. Nekateri avtorji so menili, da nacionalno sodišče, če nobena od strank ne vloži tožbe za razglasitev absolutne ničnosti, ne more odločiti o ničnosti pogodbe, zaradi katere je nastal spor. Če bi torej sodišče, ki odloča o tožbi za plačilo pogodbenih dolgov, ugotovilo, da je bila pogodba nična, bi moralo to tožbo zavrniti kot neutemeljeno, ne da bi odločilo o veljavnosti te pogodbe. Glej Firică, M. C., „Considerations upon the Nullity of the Civil Legal Act in the Regulation of the New Romanian Civil Code“, Journal of Law and Public Administration, 2015, zv. 1(1), str. 56 in navedena pravna teorija.

( 8 ) Sodbi z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 44), in z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 54).

( 9 ) Glej Voiculescu, I. C., „Unfair terms in contracts concluded between traders and consumers“, v: Romanian and European Law, Journal of Advanced Research in Law and Economics, zv. 3(2), 2012, str. 57. Glej tudi v tem smislu Marcusohn, V., „The effects of unfair terms on the binding force principle of contracts“, Union of Jurists of Romania. Law Review, zv. 9(1), 2019, str. 34. Ugotavljam, da zadnjenavedeni avtor na strani 33 svojega besedila omenja, da je nacionalna pravna teorija predvidela tudi odreditev kazni, v skladu s katero se nepošteni pogoji štejejo za nenapisane.

( 10 ) Glej sodbi z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 41), in z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 69).

( 11 ) Sodba z dne 6. oktobra 2009, Târşia Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 39). Glej v tem smislu implicitno tudi sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 67).

( 12 ) Glej člen 2:114 standardnih pravil evropskega zasebnega prava (osnutek skupnega referenčnega okvira za evropsko pogodbeno pravo), pri katerih oblikovanju je bil uporabljen zlasti pristop primerjalnega prava, v skladu s katerim z izvršitvijo v celoti preneha obveznost, če je v skladu s pogoji obveznosti ali če se z njo lahko dolžniku zakonito zagotovi veljavna pobotnica. Glej Von Bar, Ch., Clive, E., in Schulte-Nölke, H., in drugi (ur.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR), Outline Edition, München, Sellier European Law Publishers, 2009, str. 282. Na podlagi teh določb so bila sprejeta pravila evropskega zasebnega prava (osnutek skupnega referenčnega okvira za evropsko pogodbeno pravo), pri katerih oblikovanju je bil uporabljen zlasti pristop primerjalnega prava.

( 13 ) Glej sodbi z dne 27. junija 2000, Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C‑240/98 do C‑244/98, EU:C:2000:346, točka 25), in z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, točka 25).

( 14 ) Glej sodbo z dne 16. januarja 2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, točka 23).

( 15 ) Glej sodbi z dne 27. junija 2000, Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C‑240/98 do C‑244/98, EU:C:2000:346, točka 25), in z dne 26. oktobra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, točka 25).

( 16 ) To je tudi razlog, zakaj je treba nepoštenost pogodbenih pogojev oceniti s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe. Glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi (C‑186/16, EU:C:2017:703, točki 53 in 54).

( 17 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2000, Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C‑240/98 do C‑244/98, EU:C:2000:346, točka 28).

( 18 ) Glej sodbe z dne 4. junija 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, točka 33); z dne 21. februarja 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, točka 35), in z dne 3. oktobra 2019, Dziubak (C‑260/18, EU:C:2019:819, točka 53). Glej tudi moje sklepne predloge v združenih zadevah Sales Sinués in Drame Ba (C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:15, točka 69). Iz te sodne prakse izhaja, da se lahko potrošnik še vedno odpove varstvu, ki mu je zagotovljeno z Direktivo 93/13. Kot pa izhaja iz točke 36 teh sklepnih predlogov, se v zvezi s sistemom razglasitve absolutne ničnosti v romunskem pravu zdi, da se ni mogoče odpovedati kazni, ki jo določa ta sistem.

( 19 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 5. decembra 2013, Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, točka 30 in navedena sodna praksa). Drži, da se je Sodišče v zvezi z Direktivo 93/13 v nedavni sodni praksi sklicevalo bolj na pravico do učinkovitega pravnega sredstva (glej sodbi z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska,C‑176/17, EU:C:2018:711, točka 57, in z dne 3. aprila 2019, Aqua Med,C‑266/18, EU:C:2019:282, točka 47) ali do učinkovitega sodnega varstva (glej sodbo z dne 31. maja 2018, Sziber,C‑483/16, EU:C:2018:367, točka 35), ki sta določeni v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Ti sklicevanji sta bili navedeni v okviru vprašanj za predhodno odločanje v zvezi s postopkovnimi pravili za ugotovitev nepoštenosti pogodbenega pogoja. V tem okviru se je Sodišče osredotočilo na vprašanje, ali postopkovna pravila povzročajo nezanemarljivo tveganje, da bo potrošnik odvrnjen od tega, da učinkovito brani svoje pravice pred sodiščem, pri katerem je prodajalec ali ponudnik vložil tožbo. Glej sodbi z dne 13. septembra 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, točka 61), in z dne 3. aprila 2019, Aqua Med (C‑266/18, EU:C:2019:282, točka 54). Vendar je težko določiti, kako so zahteve, ki izhajajo iz člena 47 Listine o temeljnih pravicah, povezane z zahtevami, ki izhajajo iz načela učinkovitosti v okviru Direktive 93/13. Glej med drugim moje sklepne predloge v zadevi Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2015:746, točka 85). Poleg tega menim, da glede zastaralnih rokov za tožbe, ki jih vložijo potrošniki, zadostuje sklicevanje, kot to v svojih vprašanjih predlaga predložitveno sodišče, na načelo učinkovitosti. S pristopom, ki bi temeljil na pravici do učinkovitega pravnega sredstva ali do učinkovitega sodnega varstva, bi se naložile zahteve, ki bi bile enake ali bi jih bilo težko razlikovati.

( 20 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 31. maja 2018, Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, točka 50).

( 21 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, točka 62). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 6. oktobra 2009, Târşia Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 47).

( 22 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 31. maja 2018, Sziber (C‑483/16, EU:C:2018:367, točki 50 in 51).

( 23 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 12. februarja 2015, Baczó in Vizsnyiczai (C‑567/13, EU:C:2015:88, točka 51).

( 24 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 5. decembra 2013, Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, točka 34); z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 39), in z dne 18. februarja 2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98, točka 44).

( 25 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 41), in z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 69).

( 26 ) Glej sodbo z dne 15. aprila 2010, Barth (C‑542/08, EU:C:2010:193, točki 28 in 29 ter navedena sodna praksa). Poleg tega je Sodišče v okviru uvoznih ali izvoznih dajatev menilo, da triletno zastaralno obdobje za vložitev zahteve za vračilo neupravičeno pobranih carinskih dajatev ni v nasprotju z načelom učinkovitosti, čeprav bi šlo za obdobje, v zvezi s katerim je izključena vsaka možnost podaljšanja zaradi višje sile. Glej sodbo z dne 9. novembra 1989, Bessin in Salson (386/87, EU:C:1989:408, točka 17).

( 27 ) Glej v tem smislu glede zastaralnih rokov, ki so podrobna pravila izvrševanja pravice zahtevati odškodnino za škodo, ki izvira iz kršitve prava konkurence, sodbo z dne 28. marca 2019, Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, točka 45). Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Cargill Deutschland (C‑360/18, EU:C:2019:648), ki je navedla, da obstajajo prepričljivi razlogi procesne logike, ki kažejo, da bi morale določbe, ki urejajo zastaralne roke, vsebovati niz pravil, ki določajo dolžino zastaralnega roka, datum, na katerega začne ta rok teči, in dogodke, ki povzročijo pretrganje ali zadržanje teka zastaralnega roka.

( 28 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2019, Cogeco Communications (C‑637/17, EU:C:2019:263, točki 47 in 53). Sodišče je v tej sodbi v zvezi s pravom konkurence menilo, da triletni zastaralni rok, ki po eni strani začne teči z dnem, ko je oškodovanec izvedel, da ima pravico do odškodnine, čeprav oseba, odgovorna za kršitev, ni znana, in po drugi strani tek tega zastaralnega roka ne more biti zadržan ali pretrgan za čas postopka pred nacionalnim organom za konkurenco, izvrševanje pravice do polne odškodnine praktično onemogoča ali čezmerno otežuje.

( 29 ) Glej točko 67 teh sklepnih predlogov.

( 30 ) Glej v tem smislu moje sklepne predloge v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točka 81).

( 31 ) Glej sodbo z dne 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705).

( 32 ) Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 54).

( 33 ) Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 54).

( 34 ) Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 70). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v združenih zadevah Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:552, točki 19 in 20).

( 35 ) Glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točki 69 in 70).

( 36 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2018, EOS KSI Slovensko (C‑448/17, EU:C:2018:745, točka 40).

( 37 ) Romunska sodišča se v podporo tej ugotovitvi sklicujejo na dejstvo, da je treba člen 6(1) Direktive 93/13 – v skladu z ubeseditvijo, ki jo je uporabilo Sodišče – šteti za normo, ki je enakovredna nacionalni določbi, ki v nacionalnem pravnem redu velja za pravilo javnega reda. Glej sodbe z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, točki 44 in 45); z dne 4. junija 2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, točka 56); z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, točki 42 in 43); z dne 17. maja 2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, točki 35 in 36), in z dne 20. septembra 2018, OTP Bank in OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, točki 87 in 89). Poleg tega se z absolutno ničnostjo v romunskem pravu kaznuje kršitev zavezujočega pravnega pravila javnega reda. Kljub temu moram priznati, da se mi porajajo dvomi glede tega, ali iz te sodne prakse izhaja, da mora država članica kazen, ki se uporablja za nepoštene pogoje, izenačiti s kaznijo, ki se uporablja v primeru nespoštovanja pravil javnega reda. Menim, da se je Sodišče v svoji sodni praksi na ta pravila sklicevalo le za pojasnitev, zakaj morajo nacionalna sodišča po uradni dolžnosti preveriti nepoštenost pogodbenih pogojev.

( 38 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 1997, Palmisani (C‑261/95, EU:C:1997:351, točka 33).

( 39 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2010, Barth (C‑542/08, EU:C:2010:193, točka 19).