Zadeva C-545/10

Evropska komisija

proti

Češki republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Prevoz — Direktiva 91/440/EGS — Razvoj železnic v Skupnosti — Člen 10(7) — Regulatorni organ — Pristojnosti — Direktiva 2001/14/ES — Dodeljevanje železniških infrastrukturnih zmogljivosti — Člen 4(1) — Okvir za zaračunavanje uporabnin — Člen 6(2) — Ukrepi za spodbujanje upravljavca infrastrukture k zmanjšanju stroškov zagotavljanja infrastrukture in višine uporabnin za dostop — Člen 7(3) — Določitev uporabnin za minimalni paket storitev dostopa do infrastrukture in za dostop po tirih do objektov, potrebnih za izvajanje železniških storitev — Stroški, ki nastanejo neposredno pri izvajanju železniške storitve — Člen 11 — Načrt izvedbe — Člen 30(5) — Regulatorni organ — Pristojnosti — Upravna pritožba zoper odločbe regulatornega organa“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. julija 2013

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/14, člena 7 od (3) do (5) in 8)

Promet – Železniški promet – Direktiva 2001/14 – Dodeljevane železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitev uporabnin – Uporabnina za infrastrukturo – Določitev uporabnin na podlagi neposrednih – Stroški, ki nastanejo neposredno pri izvajanju železniške storitve – Pojem – Prenos in uporaba – Diskrecijska pravica držav članic

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/14, člen 6(2) in (3))

Promet – Železniški promet – Direktiva 2001/14 – Dodeljevane železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitev uporabnin – Obveznosti držav članic – Vzpostavitev mehanizmov, ki upravljalca infrastrukture spodbujajo k omejitvi stroškov zagotavljanja infrastrukture in k zmanjšanju uporabnin za dostop – Skladnost mehanizmov z zahtevami na področju varnosti in kakovostjo železniških infrastrukturnih storitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/14, člena 4(1) in 8(2))

Država članica z določitvijo najvišjega zneska uporabnin za dostop do železniške infrastrukture, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(1) Direktive 2001/14 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture. Določitev najvišje uporabnine za uporabo železniške infrastrukture namreč omejuje polje proste presoje upravljavca infrastrukture v obsegu, ki ni v skladu s cilji Direktive 2001/14. Zlasti v skladu s tem, kar določa člen 8(2) Direktive 2001/14, mora biti upravljavcu mogočeno, da določi ali obdrži višje uporabnine na podlagi dolgoročnih stroškov nekaterih investicijskih projektov. (Glej točke 36, 37 in 40.)

Čeprav je res da morajo države članice na podlagi člena 6(3) Direktive 2001/14 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture upoštevati stanje železniške infrastrukture pri uporabi člena 6(2) in (3) te direktive in da mora biti izbira spodbud, ki jih je treba sprejeti, in še zlasti konkretnih ciljev, ki jim države članice sledijo s temi spodbudami, v skladu z zahtevami varnosti in kakovostjo železniških infrastrukturnih storitev, ostane dejstvo, da morajo prav tako bodisi zagotoviti, da se sklenejo večletne pogodbe o financiranju, ki vsebujejo spodbude za zniževanje stroškov zagotavljanja infrastrukture in višine uporabnine za dostop, bodisi v ta namen vzpostaviti regulativni okvir. (Glej točke 50, 52 in 54.)

V skladu s členom 7(3) Direktive 2001/14 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture morajo biti uporabnine za minimalni paket storitev dostopa do infrastrukture in za dostop po tirih do objektov, potrebnih za izvajanje železniških storitev, enake stroškom, ki nastanejo neposredno pri izvajanju železniške storitve, brez poseganja v določbe odstavkov 4 ali 5 istega člena 7 ali člena 8 navedene direktive. Glede pojma „stroški, ki nastanejo neposredno pri izvajanju storitve“, ki izvira iz ekonomije in katerega uporaba povzroča velike praktične težave, je treba ugotoviti, da direktiva ne vsebuje nobene opredelitve in da nobena določba prava Unije ne opredeljuje stroškov, ki so ali niso zajeti s tem pojmom. Zato je treba ugotoviti, da imajo države članice v sedanjem stanju prava Unije nekaj proste presoje za prenos in uporabo navedenega pojma v notranjem pravu. (Glej točke 62, 64 in 65.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke 70, 72, 116 in 123.)

Iz člena 11(1) Direktive 2001/14 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture, izhaja, prvič, da morajo države članice v ureditev zaračunavanja uporabnin za infrastrukturo vključiti načrt izvedbe, katerega namen je spodbujati prevoznike v železniškem prometu in upravljavca infrastrukture k izboljšanju kakovosti izvedbe železniškega omrežja. Drugič, države članice glede vrste spodbujevalnih ukrepov, ki jih lahko sprejmejo, ohranijo svobodno izbiro glede konkretnih ukrepov, ki so del navedenega načrta, če ti sestavljajo skladno in pregledno celoto, ki jo je mogoče opredeliti kot „načrt izvedbe“. Ureditve finančnih nadomestil v obliki vzajemnih pogodbenih kazni, katerih pravila je treba opredeliti s pogodbo, ni mogoče šteti za popolno in ustrezno izvajanje člena 11 Direktive 2001/14, saj je taka ureditev samo fakultativna, ke je njena uporaba je prepuščena izbiri pogodbenih strank. Poleg tega, nacionalna določba, ki določa samo naložitev denarnih kazni bodisi ob neupoštevanju obveznosti za zagotavljanje obratovanja omrežja bodisi ob neobstoju ukrepov, sprejetih za odpravo njegove pomanjkljivosti, ne določa načrta izvedbe v okviru ureditve zaračunavanja uporabnin za infrastrukturo v smislu navedenega člena 11. Nazadnje, enako velja za določbo, ki določa le dodelitev finančnih sredstev za ohranitev ali izboljšanje stanja železniške infrastrukture. (Glej točke 80 in od 82 do 84.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 85 in 86.)

Člen 30 Direktive 2001/14 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture, je treba razlagati tako, da so upravne odločbe, ki jih sprejme regulatorni organ, ki ga morajo ustanoviti države članice v składu s prvim odstavkom tega člena, lahko predmet le sodne presoje. Zato člen 30 navedene direktive nasprotuje temu, da odločitve regulatornega organa pred morebitnim sodnim preizkusom obvezno preveri drug upravni organ. (Glej točke 100 in od 102 do 104.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 108 in 109.)