Tako država članica ne izpolnjuje obveznosti, ki jih ima, ker se opredelitve iz člena 2, točke 19, 20, 26 in 27, Direktive 2000/60 ne nahajajo v upoštevni nacionalni zakonodaji, ki je veljala na dan izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, ker lahko ta neobstoj prenosa ogrozi uresničitev ciljev, ki jim sledi ta direktiva. V zvezi s tem, ker je treba določbe direktive prenesti z nesporno zavezujočo močjo ter z zahtevano specifičnostjo, natančnostjo in jasnostjo, da bi bila izpolnjena zahteva po pravni varnosti, razlaga nacionalne določbe v zvezi z zaščito voda v skladu s številnimi drugimi določbami, razpršenimi po več različnih zakonih, ki se poleg tega na prvi pogled ne nanašajo na zaščito voda, ne izpolnjuje teh zahtev.

Za prenos direktive v notranje pravo se ne zahteva nujno formalni in dobesedni prevzem njene vsebine v izrecno in specifično določbo zakona ali drugega predpisa, ampak za njen prenos lahko zadostuje splošni pravni kontekst, če ta kontekst dejansko zagotavlja polno uporabo te direktive na dovolj jasen in natančen način. Ker pa v zvezi z Direktivo 2000/60 o določitvi okvira za vodno politiko Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/32 navedene opredelitve služijo za zagotovitev pravilnega prenosa temeljnih obveznosti iz navedene direktive, je bistveno, da se pravilno upoštevajo v okviru prenosa materialnih določb, ki vsebujejo opredeljene izraze, če država članica ne opravi njihovega ločenega prenosa.

Ni nobenega razmerja med izrazoma „razpoložljivi vir podzemne vode“, določenem v členu 2, točka 27, Direktive 2000/60 o določitvi okvira za vodno politiko Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/32, in „odvzem vode“, kot sta določena v nacionalnem pravu za prenos navedene direktive. Prvi izraz namreč ustreza naravnim procesom, saj se opredelitev, ki je navedena v Direktivi 2000/60, sklicuje na stanje naravnega ravnovesja, in sicer na stopnjo celotne obnove telesa podzemne vode, zmanjšano za stopnjo pretoka, brez poseganja človeka. Navedeno poseganje, ki se razlikuje od odvzema vode, spada pod člen 2, točka 28, te direktive. Opredelitev iz člena 2, točka 27, navedene direktive, se implicitno sklicuje na obveznost spremljanja stanja iz točke 2.2.1 Priloge V k tej direktivi, ki se nanaša tako na naravne procese kot tudi na procese, ki jih sproži človek. Če se med tema dvema kategorijama ne bi razlikovalo, bi obstajala nevarnost, da bi bili učinki človekovega poseganja neurejeni. Zato bi bilo težko ustrezno določiti ukrepe, ki bi jih bilo treba upoštevati za zagotovitev dobrega stanja voda v skladu s členom 4 Direktive 2000/60.

Pri prenosu člena 8(1), tretja alineja, Direktive 2000/60 o določitvi okvira za vodno politiko Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/32, v nacionalno pravo je treba upoštevati zahtevo, da morajo biti programi spremljanja stanja voda na zavarovanih območjih dopolnjeni z zahtevami, določenimi v zakonodaji Unije, na podlagi katere so bila zavarovana območja ustanovljena. Nacionalne določbe, ki ne omogočajo sklepa, da so pristojni nacionalni organi dolžni uporabiti rezultate, pridobljene v okviru spremljanja okolja, za spremljanje in popis stanja zadevnih vod v skladu z določbami člena 8 v povezavi s Prilogo V k Direktivi 2000/60, ne ustrezajo tej zahtevi. Enako velja za nacionalne določbe, ki določajo le tako spremljanje, ne da bi nalagale obveznost uporabe pridobljenih podatkov. Poleg tega zgolj dejstvo morebitnega razpolaganja s podatki, ki se nanašajo na habitate in vrste ali celo stanje voda, ne zagotavlja, da bodo programi spremljanja, sestavljeni v skladu z določbami, s katerimi je prenesena Direktiva 2000/60, dopolnjeni z zahtevami iz zakonodaje Unije.

(Glej točke od 105 do 107 in 109.)