ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

V uvodnih izjavah 1, 6, 8, 9, 20, 36 in 37 Direktive 2003/41, ki je bila sprejeta na podlagi členov 47(2) ES, 55 ES in 95(1) ES, je navedeno: „(1) Pravi notranji trg finančnih storitev je bistvenega pomena za gospodarsko rast in ustvarjanje novih delovnih mest v Skupnosti. […] (6) S tem predstavlja ta direktiva prvi korak na poti k notranjemu trgu za zagotavljanje poklicnega pokojninskega zavarovanja, organiziranega v evropskem merilu. S postavitvijo preudarnostnih pravil kot temeljnega načela kapitalskih vlaganj in z omogočanjem opravljanja dejavnosti na tujih trgih institucijam, se spodbuja preusmeritev prihrankov v sektor poklicnega pokojninskega zavarovanja, kar prispeva h gospodarskemu in socialnemu napredku. […] (8) Institucije, ki so v celoti ločene od kakršnega koli ustanoviteljskega podjetja in ki opravljajo svojo dejavnost na podlagi kapitalskega kritja, z enim samim ciljem, to je zagotavljati pokojnine, bi morale imeti, ne glede na to, ali se jih obravnava kot pravne osebe, svobodo opravljanja storitev in svobodo vlaganj, pogoj za to pa je le upoštevanje usklajenih preudarnih predpisov. (9) V skladu z načelom subsidiarnosti bi morale države članice v celoti obdržati odgovornost za organizacijo njihovih pokojninskih sistemov, kot tudi za odločanje o vlogi vsakega od treh ‚stebrov‘ pokojninskega sistema v posameznih državah članicah. V okviru drugega stebra bi morale v celoti obdržati tudi odgovornost za vlogo in naloge različnih institucij, ki zagotavljajo prejemke iz poklicnega pokojninskega zavarovanja, kot so vsepanožni pokojninski skladi za celo dejavnost ali panogo, podjetniški pokojninski skladi in življenjske zavarovalnice. Namen Direktive ni postaviti pod vprašaj teh posebnih pravic. […] (20) Institucije za poklicno pokojninsko zavarovanje so ponudniki finančnih storitev, ki prevzemajo veliko odgovornost za zagotavljanje prejemkov iz poklicnih pokojninskih zavarovanj, zaradi česar bi morale izpolnjevati določena minimalna preudarna načela glede svojih dejavnosti in pogojev poslovanja. […] (36) Brez poseganja v nacionalno socialno in delovno zakonodajo o organizaciji pokojninskih načrtov, vključno z obveznim članstvom in rezultati pogajanj o sklenitvi kolektivnih pogodb, bi morale imeti institucije možnost zagotavljanja svojih storitev v drugih državah članicah […] (37) Pravico institucije s sedežem v eni državi članici do pogodbeno sklenjenega upravljanja poklicnega pokojninskega načrta v drugi državi članici se lahko uveljavlja le ob popolnem upoštevanju določb veljavne socialne in delovne zakonodaje gostiteljske države članice, kolikor je to pomembno za poklicne pokojnine, na primer opredelitev in plačevanje pokojninskih prejemkov in pogoji prenosljivosti pokojninskih pravic.“
24

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „Če gospodarski subjekt v nacionalnem postopku izpodbija dodelitev okvirnega sporazuma s strani naročnika po izvedbi postopka za oddajo javnega naročila, v katerem je bil ta gospodarski subjekt ponudnik in ki bi ga bilo treba izvesti v skladu z Direktivo 2004/18 (in veljavnimi nacionalnimi izvedbenimi določbami), in v tem postopku predlaga ugotovitev kršitve veljavnih določb o javnih naročilih ter odškodnino v zvezi s tem postopkom in oddajo: 1. ali je treba nacionalno določbo, kot je člen 47(7)(b) uredbe iz leta 2006, v katerem je določeno, da je treba pravno sredstvo vložiti takoj oziroma najkasneje v treh mesecih po nastopu razlogov za vložitev tega sredstva, razen če sodišče meni, da obstaja utemeljen razlog za podaljšanje tega roka, ob upoštevanju členov 1 in 2 Direktive 89/665 ter načela enakovrednosti iz prava Skupnosti, zahteve prava Skupnosti za učinkovito pravno varstvo in/ali načela učinkovitosti in katerega koli drugega upoštevnega načela prava ES razlagati tako, da podeljuje ponudniku samostojno in nepogojno pravico v razmerju do naročnika, tako da začne rok za vložitev pravnega sredstva zoper izvedbo postopka in oddajo javnega naročila teči od dneva, ko je ponudnik izvedel ali bi moral izvedeti, da sta postopek in oddaja javnega naročila kršila predpise prava Skupnosti o oddaji javnih naročil, ali od dneva kršitve veljavnih določb o oddaji javnih naročil; in 2. v vsakem primeru, kako mora nacionalno sodišče (i) uporabiti določbo, v skladu s katero je treba pravno sredstvo vložiti takoj, in (ii) izvajati diskrecijsko pravico v zvezi s podaljšanjem nacionalnega prekluzivnega roka za vložitev takšnega sredstva?“
10

Z zakonom iz leta 1987 je bil k zakonu iz leta 1980 o zastaranju (Limitation Act 1980) dodan novi oddelek 11 A, katerega odstavek 3 določa: „Tožbe na podlagi tega oddelka ni več mogoče vložiti po poteku desetih let od upoštevnega dneva […]; učinek tega odstavka je prenehanje pravice do vložitve tožbe po poteku zgoraj določenega 10-letnega roka, ne glede na to, ali je ta pravica do vložitve tožbe zapadla ali ne in ali so roki, določeni s predpisi, poznejšimi od tega zakona, začeli teči ali ne.“
39

Tako pravilo vsebuje namreč neizpodbojno domnevo navzkrižja interesov, če so združenje in eno ali več podjetij, ki so njegovi člani, v istem postopku javnega naročila vložila konkurenčne ponudbe, čeprav zadevno združenje ni sodelovalo pri postopku za račun in v imenu teh podjetij, ne da bi imela združenje in zadevna podjetja možnost dokazati, da so bile njihove ponudbe oblikovane popolnoma neodvisno in da zato ni nevarnosti vpliva na konkurenco med ponudniki (glej v tem smislu glede javnih naročil, ki spadajo na področju uporabe Direktive Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 199, str. 54) in Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1) zgoraj navedeni sodbi Michaniki, točka 67, in Assitur, točka 30).
30

Dalje, namen navedenega odstavka 2 je razviden iz obrazložitve v Predlogu Šeste direktive, ki ga je Komisija Evropskih skupnosti 29. junija 1973 predložila Svetu Evropskih skupnosti (glej Bilten Evropskih skupnosti, Dodatek 11/73, str. 20). V skladu s to obrazložitvijo se morajo „[d]ejavniki, ki so navedeni v tem odstavku, […] izključiti iz izračuna tega deleža, da se izogne temu, da bi lahko izkrivili njegov dejanski pomen, kadar ti dejavniki ne odražajo poslovne dejavnosti davčnega zavezanca. Tak primer so prodaje investicijskega blaga in nepremičninske ali finančne transakcije, ki so opravljene zgolj priložnostno, to je da so le sekundarnega ali postranskega pomena glede na skupni promet podjetja. Med drugim so te transakcije izključene le, če ne spadajo v redno poslovno dejavnost davčnega zavezanca.“
7

Zakon dežele Sardinije št. 4 z dne 11. maja 2006, ki vsebuje različne določbe s področja prihodkov, ponovne opredelitve stroškov, socialnih politik in razvoja, v različici, ki izhaja iz člena 3(3) zakona dežele Sardinije št. 2 z dne , ki vsebuje določbe o letnem in večletnem proračunu dežele – zakon o financah 2007 (v nadaljevanju: deželni zakon št. 4/2006), vsebuje člen 4 z naslovom „Deželni davek na turistične pristanke zrakoplovov in rekreacijskih plovil“, ki določa: „1. Leta 2006 je bil uveden deželni davek na turistične pristanke zrakoplovov in rekreacijskih plovil. 2. Davek je treba plačati od: a) pristanka zrakoplovov splošnega letalstva v smislu člena 743 in naslednjih zakonika o pomorskem in zračnem prometu, namenjenih zasebnim prevozom oseb, na letališčih na območju dežele med 1. junijem in 30. septembrom; b) pristanka rekreacijskih plovil v smislu zakonodajnega dekreta št. 171 z dne 18. julija 2005 (zakonik o rekreacijskih plovilih) ali vsekakor plovil za rekreacijske namene, dolgih več kot 14 metrov, izmerjenih po usklajenih standardih EN/ISO/DIS 8666 v skladu s členom 3(b) tega zakonodajnega dekreta v pristaniščih in sidriščih na območju dežele in v za to postavljenih privezih v teritorialnih vodah vzdolž sardinske obale med 1. julijem in 30. septembrom. 3. Davčni zavezanec je vsaka fizična ali pravna oseba, ki ima davčni domicil zunaj ozemlja dežele in ki prevzame upravljanje zrakoplova v skladu s členom 874 in naslednjimi zakonika o pomorskem in zračnem prometu oziroma rekreacijskega plovila v skladu s členom 265 in naslednjimi zakonika o pomorskem in zračnem prometu. 4. Deželni davek, določen v odstavku 2(a), se plača za vsak pristanek, deželni davek, določen v odstavku 2(b), pa letno. […] 6. Davka so oproščeni: a) plovila, ki pristanejo za udeležbo pri jadralnih regatah, srečanju zgodovinskih plovil in monotipnih plovil ter pri jadralnih prireditvah, tudi netekmovalnih, če so organizatorji dogodek predhodno prijavili pri organu za pomorstvo; ARASE [Agenzia della Regione autonoma della Sardegna per le entrate] mora biti pred pristankom obveščena o tej prijavi; b) rekreacijska plovila, ki so vse leto privezana v deželnih pristaniških objektih; c) tehnični postanki, omejeni na obdobje, ki je za to potrebno. Podrobna pravila o potrditvi razlogov za oprostitev so določena z odredbo ARASE. 7. Davek je treba plačati: a) ob pristanku zrakoplovov, navedenih v odstavku 2(a); b) v 24 urah po prihodu rekreacijskih plovil v pristanišča in sidrišča ter priveze vzdolž sardinske obale; v skladu s pogoji, ki jih je treba še določiti z odredbo ARASE. […]“
32

Tako je – da se zaščiti pravice iz znamke in omogoči poznejše dajanje na trg z znamko označenih proizvodov, ne da bi imetnik znamke lahko temu nasprotoval – bistveno, da lahko imetnik nadzoruje prvo dajanje svojih proizvodov na trg EGP, in sicer neodvisno od dejstva, da so bili morda prvič dani na trg zunaj tega območja (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Sebago in Maison Dubois, točki 20 in 21; Zino Davidoff in Levi Strauss, točka 33; Van Doren + Q, točka 26, in Peak Holding, točki 36 in 37).
21

V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba [člena] 9(2)(e), peta alinea, in […] 13(B), (a) in (d), (2) in (3) Šeste direktive […] razlagati tako, da je treba prenos pogodbe o življenjskem pozavarovanju, ki se izvede tako, da pridobitelj plača prodajno ceno, in na podlagi katerega pridobitelj pogodbe s privoljenjem zavarovanca prevzame dejavnost pozavarovanja, oproščeno plačila davka, od predhodnega zavarovatelja in namesto tega opravlja oproščeno storitev pozavarovanja za zavarovanca, obravnavati: a) kot zavarovalno oziroma bančno transakcijo v smislu člena 9(2)(e), peta alinea, Šeste direktive […], ali, b) kot pozavarovalno transakcijo v skladu s členom 13(B)(a) Šeste direktive […], ali c) kot transakcijo, ki je sestavljena, prvič, iz prevzema obveznosti, ki je oproščen plačila davka, in drugič, iz transakcije, prav tako oproščene davka, v zvezi s krediti, v smislu člena 13(B)(d)(2) in (3) Šeste direktive […]? 2. Ali je odgovor na prvo vprašanje drugačen, če za prenos ne plača pridobitelj, temveč predhodni zavarovatelj? 3. Če so odgovori na prvo vprašanje pod točkami (a), (b) in (c) nikalni: ali je treba člen 13(B)(c) Šeste direktive […] razlagati tako, da je odplačni prenos pogodb o življenjskem pozavarovanju dobava blaga in se pri uporabi člena 13(B)(c) Šeste direktive […] ne sme razlikovati glede na to, ali je kraj opravljanja dejavnosti, ki so oproščene plačila davka, država članica dobave ali druga država članica?“
1)

Republika Malta s tem, da ni pravilno uveljavila Direktive 2001/80/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o omejevanju emisij nekaterih onesnaževal v zrak iz velikih kurilnih naprav v zvezi z delovanjem naprave za uparjevanje faze 1 elektrarn Delimara in Marsa, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(1) v povezavi s prilogami IV A, VI A in VII A ter obveznosti iz člena 12 v povezavi s prilogo VIII A.2 k tej direktivi.
39

Kar zadeva, prvič, cilj preprečevanja pranja denarja in boja proti davčnim goljufijam, ni nujno določiti, ali ta cilj lahko izhaja iz pojma javni red. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da – kot izhaja iz sodne prakse Sodišča – organi države članice ne morejo na splošno in brez razlikovanja upravičeno domnevati, da organizacije in subjekti s sedežem v drugi državi opravljajo kriminalne dejavnosti. Poleg tega je dejstvo, da so te organizacije in subjekti na splošno izključeni iz upravičenosti do davčne oprostitve, očitno nesorazmerno, saj gre dlje od tega, kar je nujno za boj proti kriminalu. Za nadzor njihovih dejavnosti in računov je namreč na voljo več sredstev (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Gambelli in drugi, točka 74, in Centro di Musicologia Walter Stauffer, točka 61).
57

Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(a) Direktive 2006/12 razlagati tako, da glede na trenutno stanje prava Skupnosti ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za financiranje storitve upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov določa dajatev, ki se izračuna na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo dejansko proizvedli in predali za odvoz. Vendar pa mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali dajatev za odstranjevanje odpadkov, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“, v tem primeru hotelskim obratom, zaračunajo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količino ali vrsto odpadkov, ki bi jo lahko proizvedli.
8

Člen 8 Konvencije TIR določa: „1. Zavarovalno združenje se zavezuje, da bo plačalo zahtevane uvozne ali izvozne dajatve in davke, povečane, če je treba, za zamudne obresti, zapadle v plačilo v skladu s carinskimi zakoni in predpisi države, v kateri je bila opažena nepravilnost pri operaciji TIR. Ta organizacija je zavezana skupaj in solidarno z osebami, ki so dolžne poravnati navedene zneske, za plačilo teh zneskov. 2. Če zakoni in predpisi neke pogodbenice ne predvidevajo plačila uvoznih in izvoznih dajatev in davkov, kakor je navedeno v odstavku 1 tega člena, se zavarovalno združenje zavezuje, da bo pod enakimi pogoji plačalo znesek v višini uvoznih ali izvoznih dajatev in davkov, povečan, če bo treba, za zamudne obresti. 3. Vsaka pogodbenica bo določila najvišji znesek po TIR zvezku, ki ga je mogoče izterjati od zavarovalnega združenja na podlagi določb odstavkov 1 in 2 tega člena. 4. Odgovornost zavarovalnega združenja do organov države, v kateri je urad odhoda, se začne takrat, ko urad prevzame TIR zvezek. V državah, čez katere se prevaža blago po postopku TIR, se ta odgovornost začne, ko je blago uvoženo […] […] 7. Ko zapade plačilo zneskov, navedenih v odstavkih 1 in 2 tega člena, pristojni organi, če je to mogoče, izterjajo plačilo od neposredno odgovorne osebe ali oseb in ga šele kasneje terjajo pri zavarovalnem združenju.“
1.

Helenska republika s tem, da ni spremenila členov 2(1) in 3 zakona št. 3037/2002, s katerima se uvaja prepoved namestitve in izkoriščanja vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami na računalniških, v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen v igralnicah, katere kršitev ima za posledico kazenske ali upravne sankcije, predvidene v členih 4 in 5 tega zakona, v skladu s členi 28 ES, 43 ES in 49 ES ter členom 8 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/34/ES z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 98/48/ES z dne , ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe Sodišča z dne v zadevi Komisija proti Grčiji (C-5/05), in ni izpolnila obveznosti iz člena 228 ES.
5

Člen 11(1) Uredbe št. 3665/87 se nanaša na vračilo preveč izplačanih izvoznih nadomestil in kazni. V odstavku 1, od prvega do tretjega pododstavka, je določeno: „1. Če se ugotovi, da je izvoznik z namenom pridobitve izvoznega nadomestila zaprosil za višje izvozno nadomestilo, kot mu pripada, se za izvoz proizvodov plača nadomestilo, ki velja za dejansko izvožene proizvode, ki se zmanjša za: (a) polovico razlike med zaprošenim nadomestilom in nadomestilom, ki velja za dejanski izvoz; (b) dvakratno razliko med zaprošenim nadomestilom in veljavnim nadomestilom, če je izvoznik namenoma navedel napačne podatke. Šteje se, da je zaprošeno nadomestilo znesek, ki se izračuna iz podatkov, danih v skladu s členom 3 ali 25(2). Če je nadomestilo različno glede na destinacijo, se diferencialni del nadomestila izračuna iz podatkov o količini, teži in destinaciji, ki se zagotovijo na način iz člena 47. Kazen, predvidena v točki (a), prvega pododstavka, se ne uporabi: (a) v primerih višje sile; (b) v izjemnih primerih, ko izvoznik na svojo lastno pobudo, takoj ko izve, da je zaprosil za previsoko nadomestilo, o tem pisno obvesti pristojni organ, razen če pristojni organ obvesti izvoznika, da namerava preveriti zahtevek, ali izvoznik na drug način izve za to namero, ali pa je pristojni organ že ugotovil, da je bilo zaprošeno nadomestilo nepravilno; (c) pri očitni napaki v zvezi z zaprošenim nadomestilom, ki jo prizna pristojni organ; (d) če je zaprošeno nadomestilo v skladu z Uredbo (ES) št. 1222/94 in zlasti s členom 3(2) te uredbe in se izračuna na podlagi povprečnih količin, ki se uporabljajo v določenem obdobju; (e) pri popravkih teže, če razlika v teži nastane zaradi načina tehtanja. […] Kazni se ne uporabljajo le takrat, kadar je zaprošeni znesek višji od nadomestila, ki velja v skladu s členi 2a(2), 20(3), 33(2) in/ali členom 48.“
17

Poleg tega je treba opozoriti, da člen 17(2) Šeste direktive izrecno in natančno določa načelo pravice davčnega zavezanca do odbitka zneskov, ki so mu bili zaračunani iz naslova DDV za blago, ki mu je bilo dobavljeno, ali za storitve, ki so mu bile opravljene, če so bili to blago ali te storitve uporabljeni za potrebe njegovih obdavčljivih transakcij (glej zgoraj navedeno sodbo Metropol in Stadler, točka 43; sodbi z dne 11. decembra 2008 v zadevi Danfoss in AstraZeneca, C-371/07, ZOdl., str. I-9549, točka 27, in z dne 22. decembra 2008 v zadevi Magoora, C-414/07, ZOdl., str. I-10921, točka 29).
1)

Helenska republika s tem, da je sprejela in ohranila v veljavi pravila iz členov 29(d.1) in (d.2) zakona 3209/03, ki nista v skladu s členi 30, 31 in 36 Direktive Sveta 93/16/EGS z dne 5. aprila 1993 o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi, kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. maja 2001, ni izpolnila obveznosti iz navedenih členov 30, 31 in 36.
Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev zaradi opravljanja storitev

(člena 56 PDEU in 57 PDEU)

2. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Napotitev delavcev zaradi opravljanja storitev

(člena 56 PDEU in 57 PDEU)

Summary

1. Člena 56 PDEU in 57 PDEU nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, poslati predhodno izjavo o napotitvi, če je začetek predvidene napotitve odvisen od obvestila temu delodajalcu o registrski številki navedene izjave, in da imajo nacionalni organi prve države rok pet delovnih dni od njenega prejema, da izdajo to obvestilo.

Ker mora biti tako obvestilo poslano, preden delodajalec napoti delavce, in se lahko izda šele po nadzoru skladnosti predhodne izjave o napotitvi s strani nacionalnih organov, je treba namreč tak postopek šteti za postopek izdaje upravnega dovoljenja, ki lahko predvsem zaradi roka, določenega za izdajo tega obvestila, ovira predvideno napotitev in tako delodajalca, ki namerava napotiti delavce, pri opravljanju storitev, zlasti ker storitev, ki jo morajo opraviti, zahteva hitro ukrepanje. Torej zahteva po pošiljanju predhodne izjave o napotitvi in obvestila o njeni registrski številki pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 56 PDEU.

Taka omejitev ni utemeljena s ciljem zaščite delavcev. Pošiljanje predhodne izjave o napotitvi se sicer zdi primerno sredstvo za to, da se nacionalnim organom sporočijo potrebni podatki. Vendar postopek registracije in obveščanja, v skladu s katerim ima navedena izjava naravo postopka izdaje upravnega dovoljenja, presega tisto, kar je nujno za zagotovitev zaščite napotenih delavcev, saj predhodna izjava – ker omogoča nadzor nad spoštovanjem socialnih in plačilnih predpisov države članice gostiteljice med trajanjem napotitve – pomeni bolj sorazmerno sredstvo za dosego tega cilja kot taka odobritev ali predhodni nadzor.

(Glej točke 34, 36, 40, 52, 53 in 61 ter izrek.)

2. Člena 56 PDEU in 57 PDEU ne nasprotujeta predpisom države članice, ki določajo, da mora delodajalec s sedežem v drugi državi članici, ki napotuje delavce na ozemlje prve države, v času napotitve njenim nacionalnim organom dati na voljo dokumente, primerljive s socialnimi in delovnimi dokumenti, ki se zahtevajo po pravu prve države, in jih po koncu tega obdobja poslati navedenim organom.

Ni mogoče takoj izključiti, da te obveznosti povzročajo dodatne upravne in gospodarske stroške in bremena za podjetja s sedežem v drugi državi članici, zaradi česar so ta podjetja z vidika konkurence v neenakem položaju v primerjavi s podjetji, ki zaposlujejo osebe, ki običajno delajo na nacionalnem ozemlju. Vendar hramba kopije navedenih primerljivih dokumentov organom omogoča preveriti, ali so glede napotenih delavcev spoštovani pogoji za delo, kot so našteti v členu 3(1) Direktive 96/71 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev, in tako ohraniti njihovo zaščito. Ti ukrepi so torej sorazmerni s ciljem zaščite delavcev.

(Glej točke 42, 57, 60 in 61 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Lastni viri Evropskih skupnosti – Določanje in dajanje na razpolago s strani držav članic – Vknjižba v dobro računa Komisije

(uredbi Sveta št. 1552/89, členi 2, 6 in od 9 do 11, in št. 1150/2000, členi 2, 6 in od 9 do 11)

2. Lastni viri Evropskih skupnosti – Določanje in dajanje na razpolago s strani držav članic – Vknjižba v dobro računa Komisije

(Uredba Sveta št. 1552/89, člen 11)

Summary

1. Ko lahko organi države uvoznice na podlagi podatkov, ki so jim jih dostavili organi države izvoznice, določijo dolžnike in izračunajo znesek carinskega dolga, zamude pri zagotovitvi zadevnih carinskih dajatev ni mogoče opravičiti s tem, da se je čakalo na dodatne informacije organov države izvoznice ali na dokončno odločitev v sodnih postopkih, ki so bili sproženi v tej državi, še manj pa s tem, da se je čakalo na končno poročilo o preiskavi, ki jo je vzporedno vodila enota Komisije za koordinacijo boja proti goljufijam. Organi države uvoznice morajo sprejeti ugotovitve naknadnih preverjanj, ki so jih opravili organi države izvoznice. Zato dejstvo, da so organi države izvoznice prav tako opozorili, da je bila vložena tožba zoper ugotovitve naknadnega preverjanja, ne vpliva na obveznost organov države uvoznice, da vknjižijo in sporočijo zadevni carinski dolg ter določijo lastna sredstva, ki se nanj nanašajo.

Tako država članica s tem, da kljub prejemu sporočila o medsebojni pomoči pusti, da carinske terjatve zastarajo, in prepozno vknjiži v zvezi s tem dolgovana lastna sredstva ter zavrne plačilo nastalih zamudnih obresti, ne izpolnjuje obveznosti iz členov 2, 6 in od 9 do 11 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti in iz istih členov Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

(Glej točke 80, 83, 88 in 98 ter izrek.)

2. Obstaja neločljiva povezava med obveznostjo določitve lastnih sredstev Skupnosti, obveznostjo vknjižbe na račun Komisije v predpisanem roku, in nazadnje, obveznostjo plačila zamudnih obresti, ki jih je mogoče zahtevati ne glede na razlog za zamudo, s katero so bila ta sredstva nakazana na račun Komisije.

Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti zadevna država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste uredbe plača obresti za celotno obdobje zamude. Iz besedila navedenega člena 11 je prav tako razvidno, da zamuda pri zagotovitvi lastnih sredstev ni odvisna od roka, ki ga je za zagotovitev navedenih sredstev določila Komisija.

(Glej točke od 93 do 95.)