ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Konkurenca – Javna podjetja in podjetja, ki so jim države članice odobrile posebne ali izključne pravice – Prevladujoči položaj – Državni ukrep, ki lahko ta podjetja privede do tega, da zlorabijo prevladujoči položaj – Nedopustnost, neodvisno od vsakršne dejanske zlorabe

(člena 82 in 86(1) ES)

2. Konkurenca – Javna podjetja in podjetja, ki so jim države članice odobrile posebne ali izključne pravice – Prevladujoči položaj – Razširitev prevladujočega položaja zaradi državnega ukrepa, brez objektivne utemeljitve – Per se nezdružljivost s členom 86(1) ES v povezavi s členom 82 ES

(člena 82 in 86(1) ES)

Summary

1. V skladu s členom 86(1) ES države članice glede javnih podjetij ali podjetij, ki so jim odobrile posebne ali izključne pravice, ne smejo sprejeti ali ohraniti v veljavi nobenih ukrepov, ki so v nasprotju s pravili iz Pogodbe ES, med drugim tistimi iz člena 82 ES. Zadnjenavedena določba prepoveduje vsako zlorabo prevladujočega položaja na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu, če bi lahko prizadela trgovino med državami članicami.

V tem okviru lahko gre za kršitev določb člena 86(1) ES v povezavi s členom 82 ES neodvisno od obstoja kakršne koli dejanske zlorabe. Pomembno je le, da Komisija ugotovi protikonkurenčno posledico, potencialno ali dejansko, ki bi lahko bila posledica zadevnega državnega ukrepa. Takšno kršitev je torej mogoče ugotoviti, če zadevni državni ukrepi vplivajo na strukturo trga s tem, da ustvarjajo neenake konkurenčne razmere za podjetja, ker javnemu podjetju ali podjetju, ki so mu podeljene posebne ali izključne pravice, omogočajo ohraniti – na primer z oviranjem novih vstopov na ta trg – okrepiti ali razširiti njihov prevladujoči položaj na drug trg, ter s tem omejujejo konkurenco, in to ne da bi se zahtevalo, da se dokaže obstoj dejanske zlorabe.

(Glej točke 39, 40 in 46.)

2. Razširitev prevladujočega položaja javnih podjetij ali podjetij, ki so jim države članice odobrile posebne ali izključne pravice, brez objektivne utemeljitve je „kot taka“ prepovedana s členom 86(1) ES v povezavi s členom 82 ES, če je bila ta razširitev posledica državnega ukrepa. Ker konkurenca tako na tak način ne sme biti odpravljena, prav tako ne sme biti izkrivljena.

(Glej točko 67.)
Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, zagotovljena s členom 45(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je pravica, zagotovljena s členom 20(2), prvi pododstavek, točka (a), PDEU, ki se v skladu s členom 20(2), drugi pododstavek, PDEU izvaja pod pogoji in v mejah, določenih v pogodbah in z ukrepi, sprejetimi za njihovo izvajanje. Direktiva 91/477 o nadzoru nabave in posedovanja orožja, ki ureja svobodno gibanje imetnikov orožja, med drugim tudi lovcev in športnih strelcev, pomeni tak ukrep.

Direktivo 91/477 o nadzoru nabave in posedovanja orožja, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/51, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se izdaja evropskega dovoljenja za strelno orožje dovoli le imetnikom orožja za namen izvajanja lova ali športnega streljanja.

V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da je s členom 3 te direktive izrecno izključeno, da bi države članice z možnostjo, da v svoji zakonodaji sprejmejo strožje določbe od določb iz navedene direktive, omejile pravice, ki so prebivalcem držav članic priznane s členom 12(2) iste direktive, in sicer pravice lovcev in športnih strelcev, ki so imetniki evropskega dovoljenja za strelno orožje, da z odstopanjem od postopka, predpisanega v členu 12(1) te direktive, in pod nekaterimi pogoji potujejo z orožjem, navedenim v dovoljenju, brez drugih upravnih formalnosti.

Drugič, iz dejstva, da se to dovoljenje izda le osebi, ki je v skladu z nacionalnimi določbami že zakoniti posestnik orožja, je mogoče sklepati, da to dovoljenje ne nadomešča nacionalnega dovoljenja za nabavo in posedovanje orožja.

Tretjič, člen 1(4) te direktive napotuje na Prilogo II k tej direktivi, v kateri sta med podatki, ki jih mora vsebovati navedeno dovoljenje, navedena prav lov in športno streljanje. Iz tega sledi, da se želi s členom 1(4) navedene direktive v povezavi z njenim členom 12(2) zlasti olajšati pretok orožja za lov ali športne dejavnosti.

(Glej točke 47, 48, 51, 52, 60 in izrek.)
Neodvisno od posebnosti različnih nacionalnih zakonodaj je treba šteti, da so dajatve socialne varnosti iste vrste, če so njihovi predmet in cilj ter tudi osnova za izračun in pogoji za dodelitev enaki. Zgolj formalnih značilnosti pa, nasprotno, ni mogoče šteti za pomembne dejavnike razvrstitve dajatev.

Zaradi številnih razlik med nacionalnimi sistemi socialne varnosti bi namreč zahteva po popolni enakosti pri osnovi za izračun ali pogojih za dodelitev povzročila, da bi bila uporaba prepovedi prekrivanja iz člena 12 Uredbe št. 1408/71 bistveno manjša. Tak učinek bi bil v nasprotju s ciljem take prepovedi, ki je preprečiti neupravičeno prekrivanje socialnih dajatev.

Poleg tega je iz besedila te določbe razvidno, da ne gre za prekrivanje samo takrat, kadar je ena oseba hkrati upravičena do dveh različnih družinskih dajatev, ampak tudi takrat, kadar sta do takih dajatev upravičeni različni osebi, v obravnavanem primeru oba od staršev, za istega otroka. Smisel določb Uredbe št. 1408/71, ki urejajo prekrivanje družinskih dajatev, in rešitve, ki so za to predvidene, namreč kažejo na to, da je namen zadevne določbe preprečiti, da so lahko tako neposredni upravičenec do družinske dajatve, to je delavec, kot tudi njeni posredni upravičenci, to so člani njegove družine, hkrati upravičeni do dveh dajatev iste vrste.

(Glej točke od 54 do 56.)
V okviru zahteve za ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti, ki temelji na prejšnji znamki, varovani z nacionalnim pravom, morata Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) in Splošno sodišče nadzor izvesti ob upoštevanju zahteve, da se zagotovi polni učinek Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki pomeni zagotovitev varstva znamke Skupnosti.

Glede na to, da je lahko posledica uporabe nacionalnega prava ugotovitev razloga za razglasitev ničnosti pravilno registrirane znamke Skupnosti, morata imeti Urad in Splošno sodišče v tem smislu možnost, da pred ugoditvijo zahteve za ugotovitev ničnosti take znamke preverita upoštevnost elementov, ki jih predloži vlagatelj in ki se nanašajo na dokaze, ki jih mora vlagatelj predložiti glede vsebine nacionalnega prava.

Nadzor pristojnih organov Urada in Splošnega sodišča mora biti tudi v skladu z zahtevami, ki se nanašajo na njihove vloge ob obravnavi spora glede znamke Skupnosti.

Ker se najprej od pristojnih organov Urada zahteva, naj odločijo o zahtevi za ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti, ki temelji na prejšnji pravici, varovani z nacionalnim pravom, je lahko posledica odločbe, da se imetniku znamke odvzame pravica, ki mu je bila dodeljena. Obseg take odločbe nujno pomeni, da naloga organa, ki to odločbo sprejme, ne more biti omejena na preprosto potrditev nacionalnega prava, ki ga predloži vlagatelj zahteve za ugotovitev ničnosti.

Sodni nadzor, ki ga nato opravi Splošno sodišče, mora izpolnjevati zahteve načela učinkovitega sodnega varstva. Ker uporaba nacionalnega prava v okviru zadevnega postopka lahko pomeni odvzem pravice imetniku znamke Skupnosti, Splošnemu sodišču zaradi morebitnih pomanjkljivosti predloženih dokumentov, s katerimi se dokazuje uporabljivo nacionalno pravo, ni mogoče odvzeti možnosti izvedbe dejanskega nadzora. Zato mora imeti možnost, da zunaj okvira predloženih dokumentov preveri vsebino, pogoje uporabe in obseg pravil prava, ki jih uveljavlja vlagatelj zahteve za ugotovitev ničnosti.

Urad se mora zato v okoliščinah, v katerih se lahko od njega zahteva, da upošteva med drugim nacionalno pravo države članice, ki varuje prejšnjo pravico, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, po uradni dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati o nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če so take informacije potrebne za presojo pogojev za uporabo razloga za ničnost in zlasti za presojo pravilnosti predloženih dejstev ali dokazne vrednosti predloženih dokumentov.

(Glej točke od 40 do 45.)
Člen 13(B)(d), točka 6, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da lahko pokojninski skladi spadajo pod to določbo o pokojninskih skladih, če jih financirajo upravičenci do pokojnine, če se privarčevana sredstva investirajo po načelu razpršitve tveganj in če tveganja naložb nosijo zavarovanci. V zvezi s tem ni pomembno, da prispevke plačuje delodajalec, da njihov znesek temelji na kolektivnih pogodbah med delodajalskimi združenji in sindikati, da so načini izplačila nadomestila za privarčevana sredstva različni, da se lahko prispevki na podlagi predpisov o dohodnini uveljavljajo kot olajšava in da jim je mogoče priključiti pomožen element zavarovanja.

V zvezi s tem okoliščina, da znesek prispevkov v pokojninski sklad temelji na kolektivnih pogodbah med delodajalskimi združenji in sindikati, ne spremeni dejstva, da prispevke plačujejo delavci – oziroma da so vsaj plačani v njihovem imenu in za njihov račun – ki bodo upravičeni do donosov teh naložb, s tem da nosijo tudi tveganja. Tudi na podlagi dejstva, da se lahko zavarovancem kot protidajatev za privarčevana sredstva, ko zadevna oseba dopolni upokojitveno starost, izplačuje kapital ali rente, ni mogoče izpodbijati bistvenih elementov privarčevanih sredstev v pokojninskih skladih. Obstajajo namreč razlike med načini finančnega izračuna te protidajatve in prehajanja med različnimi možnostmi, in prehajanja so mogoča s preprosto finančno transakcijo.

(Glej točke 54, 55, 59 in točko 1 izreka.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Pritožba – Pravni interes – Zahteva – Pritožba, ki lahko koristi stranki, ki jo je vložila – Odločba Komisije o ustavitvi postopka s pritožbo glede kršitve pravil o konkurenci v okviru antidopinških pravil – Teniški igralec, ki ne igra več profesionalno – Izguba pravnega interesa – Obstoječ in dejanski interes, ki je lahko podlaga za morebitno odškodninsko tožbo – Neobstoj (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 56(2)) (Glej točke od 15 do 18.)

2. Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem – Neopredelitev navedene napačne uporabe prava – Nedopustnost (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člena 56 in 58(1); Poslovnik Sodišča, člena 168(1)(d) in 169) (Glej točke od 22 do 25.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba zoper sklep Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 26. marca 2012 v zadevi Cañas proti Komisiji (T-508/09), s katerim je Splošno sodišče zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije C(2009) 7809 z dne 12. oktobra 2009 v zadevi COMP/39471, s katero je bila zaradi neobstoja interesa Skupnosti zavrnjena pritožba v zvezi s kršitvijo členov 81 ES in 82 ES, ki naj bi jo storili Svetovna protidopinška agencija (SPA), organizacija ATP Tour Inc. (ATP) in Mednarodni arbitražni svet za šport (MASŠ) – Konkurenca – Antidopinška pravila – Napačna uporaba prava pri razlagi pojma pravnega interesa – Prenehanje pravnega interesa med postopkom

Izrek

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. G. Cañasu se naloži plačilo stroškov.

3. Svetovna protidopinška agencija nosi svoje stroške.
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2013 :601 1OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 2 6. septembra 2 0 1 3  – EI du Po nt de N emours proti Komisiji
(Zadeva C-1 7 2 / 1 2 P)
„Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Trg kloroprenskega kavčuka — Določitev cen in 
razdelitev trga — Kršitev člena 81 E S — Pripis kršitve h čerinske dr užbe njeni matični družbi — 
Skupno o bvladovanje s strani dveh matičnih dr užb — Odločilni vpliv — Solidarna odgovornost — 
Zastaranje — Legitimni interes“
1. Konkurenca — Pravila U nije — Kršitve — Pripis — Matična in h čerinske d ružbe — 
Gospodarska enota — Merila presoje — Domneva odločilnega vplivanja m atične družbe na 
hčerinske družbe, ki so v celoti v njeni lasti — Možnost Komisije, da domnevo podkrepi 
z dejanskimi elementi, ki dokazujejo de jansko izvrševanje odločilnega vpliva — Skupno podjetje, ki 
ga skupno obvladujeta dve matični družbi (člen 101 P DEU) (Glej točke od 41 d o 53.)
2. Pritožba — Razlogi — Izpodbijanje, v katerem so povzeti razlogi in argumenti, navajanji pred 
Splošnim sodišče, ki zadevajo razlago ali uporaba prava Unije s strani tega sodišča — Dopustnost 
(člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik So dišča, člen 168(1)(d)) ( Glej 
točki 58 in 64.)
Predmet
Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 2. februarja 2012 v zadevi EI d u Pont de 
Nemours and Company in dr ugi proti Komisiji (T-76/08) s katero je Splošno s odišče zavrnilo tožbo 
zaradi ra zglasitve d elne ničnosti Odločbe Komisije C(2007 ) 5910 kon č. z dne 5. decembra 2007 v zvezi 
s postopkom n a podlagi člena 81 E S in člena 53 S porazuma EGS (Zadeva C OMP/38.629 – 
Kloroprenski ka včuk), ki s e nanaša na omejevalni sporazum n a trgu kl oroprenskega ka včuka 
v Evropskem g ospodarskem p rostoru (EGP), ki z ajema razdelitev trgov in določitev cen, in, podredno, 
zmanjšanja globe naložene tožeči stranki – Skupno p odjetje – Pripis kršitve
Iz rek
1. Pritožba se zavrne.
2. Družbi EI d u Pont de Nemours and Company se naloži plačilo stroškov.
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2014 :1385 1Združeni zadevi C-2 4 / 1 2 in C-2 7 / 1 2
X BV
in
TBG Limited
proti
Staatssec retaris van Financiën
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki g a je vložilo Hoge Raad d er Nederlanden)
„Prosti pretok ka pitala — Omejitve — Izplačilo dividend iz države članice v njeno č ezmorsko 
ozemlje — Področje uporabe prava Unije — Posebna ureditev E U-ČDO“
Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. junija 2014
Prosti pretok k apitala in svoboda plačil — Omejitve — Nacionalna zakonodaja, ki om ejuje pretok 
kapitala med to državo članico in njenimi čezmorskimi državami ali ozemlji — Ukrep, sprejet s ciljem 
boja proti izogibanju plačila davka — Dopustnost — Upravičenost — Pogoji
(člen 56 E S; Sklep Sveta 2001 /822, člena 47(1) in 55)
Pravo Unije je treba razlagati tako, da n e nasprotuje da včnemu ukrepu dr žave č lanice, s katerim se 
omejuje pretok ka pitala me d to dr žavo članico in n jeno č ezmorsko dr žavo ali ozemljem ( v 
nadaljevanju: ČDO), pri čemer se učinkovito in sorazmerno u resničuje cilj boja proti izogibanju plačilu 
davka.
Čeprav člen 47(1)(b) Sklepa 2001 /822/ES o pridružitvi čezmorskih dr žav in ozemelj Evropski skupnosti 
med dr ugim p repoveduje omejitve izplačevanja dividend me d Unijo in ČDO, tako ko t take u krepe 
prepoveduje člen 56 E S me d dr ugim gl ede odnosov me d dr žavami članicami in tretjimi državami, je 
v členu 55 n avedenega sklepa določena izjema, katere izrecen namen je preprečevanje izogibanja 
plačilu da vka. V zvezi s tem s e za da včni ukrep, katerega namen je preprečevanje čezmernega pretoka 
kapitala v ČDO in boj proti privlačnosti ČDO ko t davčne oaze, uporabi navedena klavzula o izjemi, 
tako da j e torej zunaj področja uporabe člena 47(1) Sklepa 2001 /822, če ta cilj uresničuje učinkovito in 
sorazmerno, kar m orajo preizkusiti nacionalna sodišča.
(Glej točke 49, 51, 53 in 54 ter izrek.)
Člen 49 PDEU, natančneje zahtevo po doslednem uresničevanju zadanega cilja, je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, ki kot bistveno merilo za preverjanje obstoja potrebe po ustanovitvi nove lekarne določa fiksno mejo „oseb, ki jih je treba še naprej preskrbovati“, v delu, v katerem pristojni nacionalni organi nimajo možnosti odstopanja od te meje, da bi upoštevali lokalne okoliščine.

Nacionalna ureditev, ki temelji na nekaterih merilih za izdajo dovoljenj za ustanovitev novih lekarn, je sicer načeloma primerna za uresničitev cilja zagotavljanja zanesljive in kakovostne preskrbe prebivalstva z zdravili.

Vendar je nacionalna ureditev primerna za uresničevanje zadanega cilja le, če je z njo resnično zagotovljeno dosledno in sistematično uresničevanje tega cilja.

To, da se pogoji glede gostote prebivalstva in minimalne razdalje med lekarnami, ki jih nacionalna zakonodaja določa za ustanovitev nove lekarne, enotno uporabijo na celotnem zadevnem območju, v nekaterih okoliščinah pomeni nevarnost, da na območjih z nekaterimi demografskimi posebnostmi ne bi bil zagotovljen ustrezen dostop do lekarniških storitev. Natančneje, glede pogojev v zvezi z gostoto prebivalstva bi lahko njihova enotna uporaba brez možnosti odstopanja na nekaterih kmetijskih območjih, na katerih je prebivalstvo navadno razpršeno in manj številčno, povzročila, da nekateri zainteresirani prebivalci ne bi bili na razumni oddaljenosti od lekarne in da bi jim s tem bil onemogočen ustrezen dostop do lekarniške storitve. Iz tega izhaja, da pri uporabi merila v zvezi z „osebami, ki jih je treba še naprej preskrbovati“, obstaja tveganje, da za nekatere osebe, ki prebivajo v kmetijskih in osamljenih regijah, ne bi bil zagotovljen enakopraven in primeren dostop do lekarniških storitev.

(Glej točke 25, 39, 41, 42, 50 in 51 ter izrek.)
(Glej točke od 18 do 20.)

(Glej točki 30 in 31 ter točko 1 izreka.)

Določbo 4, točka 1, okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da se je mogoče nanjo neposredno sklicevati proti subjektu, ki je v celoti v lasti države in pod njenim nadzorom.

(Glej točki 33 in 40.)

(Glej točke 35, 37, 38 in točko 2 izreka.)

Odločilno merilo pri ugotavljanju, ali neki ukrep spada med „pogoje zaposlitve“ v smislu navedene določbe okvirnega sporazuma je prav merilo zaposlitve, to je delovno razmerje, ki obstaja med delavcem in njegovim delodajalcem. Ni sporno, da se taka odškodnina delavcu prizna zaradi delovnega razmerja, ki ga veže z delodajalcem. Ker se torej plača zaradi zaposlitve, spada pod pojem „pogoji zaposlitve“.

Določbo 4, točka 1, okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP je treba razlagati tako, da pojem „pogoji zaposlitve“ obsega odškodnino, ki jo mora delodajalec plačati delavcu zaradi nezakonite določitve datuma prenehanja njegove pogodbe o zaposlitvi.

Čeprav okvirni sporazum o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP ne nasprotuje temu, da države članice sprejmejo ugodnejšo ureditev od tiste, ki je za delavce, zaposlene za določen čas, določena s tem sporazumom, je treba določbo 4, točka 1, okvirnega sporazuma razlagati tako, da ne nalaga enakega obravnavanja odškodnine, ki se prizna v primeru nezakonite določitve datuma prenehanja pogodbe o zaposlitvi in odškodnine, ki se plača v primeru nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

Ena od teh odškodnin se namreč plača v položaju, ki je bistveno drugačen od položaja, ki je podlaga za plačilo druge. Prva odškodnina se namreč nanaša na delavce, katerih pogodba je bila nepravilno sklenjena, medtem ko se druga nanaša na delavce, ki jim je bila pogodba odpovedana.

Tudi če na podlagi besedila določbe 4, točka 1, okvirnega sporazuma ni mogoče šteti, da se odškodnina, s katero se sankcionira nezakonita določitev datuma prenehanja pogodbe o zaposlitvi, in odškodnina za odpoved pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas nanašata na delavce v primerljivem položaju, je iz določbe 4, točka 1, v povezavi z določbo 8, točka 1, okvirnega sporazuma razvidno, da ti državam članicam, ki tako želijo, omogočata, da sprejmejo določbe, ki so za delavce, zaposlene za določen čas, ugodnejše, in torej v nekaterih primerih premoženjske posledice nezakonite sklenitve pogodbe o zaposlitvi za določen čas izenačijo s tistimi, ki nastanejo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

(Glej točke 44, 47, 48 in točko 3 izreka.)
Za uporabo člena 110 PDEU so enakovrstni domači izdelki, ki so primerljivi z rabljenim vozilom, ki se je prvič uporabilo pred 1. februarjem 2008 in ki je bilo v državo članico uvoženo in tam registrirano leta 2010, vozila, ki so na trgu te države članice in imajo navedenemu vozilu najbolj podobne lastnosti.

(Glej točko 45 in izrek.)
Sodišče Unije je ob spoštovanju sodnega varstva tožeče stranke, kadar ta stranka izpodbija zakonitost odločbe, s katero ji je bil dostop do dokumenta zavrnjen na podlagi ene od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, pri čemer trdi, da se izjema, na katero se sklicuje zadevna institucija, ni smela uporabiti za zaprošeni dokument, dolžno odrediti predložitev tega dokumenta in ga preučiti. Sodišče Unije, ker samo ni preučilo navedenega dokumenta, naj namreč ne bi moglo opraviti dejanske presoje v zvezi s tem, ali bi lahko zadevna institucija dostop do tega dokumenta pravilno zavrnila na podlagi izjeme, na katero se je sklicevala, in posledično ni moglo presojati zakonitosti odločbe, s katero je bil zavrnjen dostop do navedenega dokumenta.

Ni pa mogoče trditi, da je Splošno sodišče, da bi presojalo zakonitost razlogov za zavrnitev dostopa do dokumenta, na katere se je institucija sklicevala na podlagi izjeme, katere uporaba se ne izpodbija, dolžno sistematično odrediti predložitev celotnega dokumenta, do katerega se zahteva dostop. Splošno sodišče lahko namreč pri izvrševanju diskrecijske pravice, ki jo ima na področju presoje dokaznega gradiva, odloči, ali je v konkretnem primeru potrebno, da se mu dokument predloži, da bi preučilo utemeljenost razlogov, na podlagi katerih je institucija zavrnila dostop do navedenega dokumenta.

(Glej točke 27, 29 in 30.)
(Glej točke od 27 do 30.)

Začetek formalnega postopka preiskave, določen v členu 108(2) PDEU, s strani Komisije nacionalnih sodišč torej ne sme odvezati dolžnosti varovati pravice posameznikov pri morebitnih kršitvah člena 108(3) PDEU. Vendar se lahko obseg te obveznosti razlikuje glede na vprašanje, ali je Komisija začela formalni postopek preiskave v zvezi z ukrepom, ki je predmet spora pred nacionalnim sodiščem, ali ne.

Če Komisija še ni začela formalnega postopka preiskave, so lahko nacionalna sodišča, kadar jim je predložen predlog, naj izpeljejo ukrepe v zvezi z morebitno kršitvijo člena 108(3), zadnji stavek, PDEU, zavezana, da razložijo in uporabijo pojem pomoči, da ugotovijo, ali so bile pomoči ustrezno priglašene Komisiji.

Kadar je Evropska komisija na podlagi člena 108(2) PDEU že začela formalni postopek preiskave v zvezi z nepriglašenim ukrepom, ki se izvaja, polni učinek člena 108(3) PDEU ter obveznosti poštenega sodelovanja med nacionalnimi sodišči na eni strani in Komisijo oziroma sodišči Unije na drugi strani, zahtevata, da mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za ustavitev izvajanja tega ukrepa in vračilo že izplačanih zneskov, sprejeti vse potrebne ukrepe, da izpelje posledice v zvezi z morebitno kršitvijo obveznosti začasnega odloga izvajanja navedenega ukrepa. V ta namen lahko nacionalno sodišče odloči, da bo začasno odložilo izvajanje zadevnega ukrepa ali odredilo vračilo že izplačanih zneskov. Lahko tudi odredi začasne ukrepe, da zavaruje na eni strani interese zadevnih strank in na drugi strani polni učinek odločbe Evropske komisije o začetku formalnega postopka preiskave.

Kadar nacionalno sodišče dvomi, ali je zadevni ukrep državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU ali glede veljavnosti ali razlage odločbe o začetku formalnega postopka preiskave, lahko na eni strani Evropsko komisijo zaprosi za pojasnila, na drugi strani pa lahko vprašanje predloži ali mora predložiti Sodišču v predhodno odločanje v skladu s členom 267, drugi in tretji odstavek, PDEU.

(Glej točke od 32 do 34, 38 in od 41 do 44 ter izrek.)