SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)

z dne 12. marca 2008

Zadeva T-100/04

Massimo Giannini

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Splošni natečaj – Nevpis na čakalni seznam – Nepravilnosti pri poteku preizkusov, zaradi katerih lahko pride do izkrivljanja rezultata – Enako obravnavanje – Ničnostna tožba – Odškodninska tožba“

Predmet: Tožba za, po eni strani, razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije na natečaju COM/A/9/01 za sestavo čakalnega seznama za zaposlitev administratorjev (A 7/A 6) na področju ekonomije in statistike (UL 2001, C 240 A, str. 12) o nevpisu tožeče stranke na čakalni seznam tega natečaja in, po drugi strani, dodelitev odškodnine.

Odločitev: Tožba se zavrne. Komisija nosi svoje stroške in tri četrtine stroškov, ki jih je priglasil Massimo Giannini. Massimo Giannini nosi četrtino svojih stroškov.

Povzetek

1. Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Odločba, sprejeta po ponovnem preizkusu prejšnje odločbe

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90(2) in 91(1))

2. Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Istovetnost predmeta in vzroka

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

3. Uradniki – Natečaj – Splošni natečaj – Udeležba uradnikov na delovnem mestu in v nazivu, ki sta navedena v obvestilu o natečaju – Dopustnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 4 in 27, prvi odstavek)

4. Uradniki – Zaposlovanje – Postopki – Izbor – Diskrecijska pravica uprave

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29(1))

5. Uradniki – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave

6. Uradniki – Natečaj – Podrobna pravila in vsebina preizkusov

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III)

7. Uradniki – Natečaj – Natečajna komisija – Sestava

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III, člen 3)

8. Uradniki – Natečaj – Natečajna komisija – Sestava

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III, člen 3)

9. Uradniki – Pravice in obveznosti – Obveznost neodvisnosti in integritete

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 14)

10. Uradniki – Natečaj – Načelo nepristranskosti natečajne komisije

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 14)

11. Uradniki – Natečaj – Obveznost institucij Skupnosti, da vsem kandidatom zagotovijo miren in pravilen potek preizkusov

12. Uradniki – Natečaj – Ocena sposobnosti kandidatov

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III)

1. Kadar kandidat na natečaju zahteva ponovni preizkus odločbe natečajne komisije, da ga ne vpiše na čakalni seznam, in je ta zahteva zavrnjena, je zavrnilna odločba akt, ki posega v položaj, torej izpodbojni akt.

(Glej točki 29 in 30.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 3. april 2001, Zaur-Gora in Dubigh proti Komisiji, združeni zadevi T-95/00 in T-96/00, RecFP, str. I-A-79 in II-379, točke od 24 do 27; Sodišče prve stopnje, 23. januar 2002, Gonçalves proti Parlamentu, T-386/00, RecFP, str. I-A-13 in II-55, točka 39; Sodišče prve stopnje, 31. maj 2005, Gibault proti Komisiji, T-294/03, ZOdl. JU, str. I-A-141 in II-635, točka 22; Sodišče prve stopnje, 13. december 2006, Heus proti Komisiji, T‑173/05, ZOdl. JU, str. I-A-2-329 in II-A-2-1695, točka 19.

2. V tožbah uradnikov se pravilo ujemanja med upravno pritožbo in tožbo, vloženo pri Sodišču za uslužbence, neomejeno uporablja, kadar se zainteresirane osebe, čeprav jim tega ni treba storiti, v zvezi z odločbo natečajne komisije odločijo najprej vložiti upravno pritožbo pri organu za imenovanja, namesto da bi neposredno vložile tožbo pri sodišču Skupnosti. Zato mora biti, kadar tožeča stranka vloži pritožbo na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov zoper odločbo natečajne komisije in organ za imenovanja to pritožbo zavrne, predmet predlogov, predstavljenih pred sodiščem Skupnosti, enak predmetu predlogov, predstavljenih v pritožbi. Poleg tega morajo očitki, predstavljeni pred sodiščem Skupnosti, temeljiti na istem razlogu kot očitki, navedeni v pritožbi.

Ker pa je namen predhodnega postopka omogočiti in spodbujati sporazumno reševanje sporov, ki lahko nastanejo med uradniki in upravo, ker je ta postopek neformalen in ker zainteresirane osebe na splošno v tej fazi delujejo brez pomoči odvetnika, uprava pritožb ne sme preučiti ozko, temveč jih mora, nasprotno, preučiti v duhu odprtosti. Še več, očitki iz pritožbe se lahko razvijejo v predhodnem postopku, in sicer z dodatnimi pisanji, in tudi pred sodiščem Skupnosti, če v njih navedeni očitek temelji na istem razlogu, na katerem temeljijo očitki, navedeni v prvotni pritožbi. Tako se lahko očitki do postopka pred sodiščem Skupnosti razvijajo s predložitvijo razlogov in trditev, ki niso nujno navedeni v pritožbi, vendar so z njo tesno povezani.

(Glej točke od 37 do 40.)

Napotitev na: Sodišče, 7. maj 1986, Rihoux in drugi proti Komisiji, 52/85, Recueil, str. 1555, točke od 11 do 13; Sodišče, 20. maj 1987, Geist proti Komisiji, 242/85, Recueil, str. 2181, točka 9; Sodišče prve stopnje, 29. marec 1990, Alexandrakis proti Komisiji, T-57/89, Recueil, str. II-143, točka 9; Sodišče prve stopnje, 3. marec 1993, Booss in Fischer proti Komisiji, T-58/91, Recueil, str. II‑147, točka 83; Sodišče prve stopnje, 9. julij 1997, S proti Sodišču, T-4/96, Recueil, str. II-1125, točka 99; Sodišče prve stopnje, 17. december 1997, Dricot in drugi proti Komisiji, T-159/95, RecFP, str. I-A-385 in II-1035, točka 24; zgoraj navedena sodba Gonçalves proti Parlamentu, točka 42; Sodišče prve stopnje, 9. september 2003, Vranckx proti Komisiji, T-293/02, RecFP, str. I-A-187 in II‑947, točke od 41 do 45.

3. S pripustitvijo uradnikov, ki so zaposleni na delovnem mestu in imajo nazive, navedene v obvestilu o splošnem natečaju, k natečaju nista kršena niti predmet niti cilj zaposlovanja, kot sta opredeljena v Kadrovskih predpisih.

Na podlagi člena 4, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov je zaposlitev mogoča samo zaradi zapolnitve prostega delovnega mesta. V členu 27, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov je opredeljen nujen cilj vsake zaposlitve, ki je zaposliti osebe, ki izpolnjujejo najvišje zahteve glede usposobljenosti, učinkovitosti in integritete, pri čemer so izbrane med državljani držav članic Skupnosti na ne samo geografsko najširši možni podlagi.

Glede cilja zaposlovanja je namreč očitno, da instituciji Skupnosti ni mogoče očitati, da ni zapolnila prostega delovnega mesta, če na podlagi natečaja na določenem področju in v točno določen naziv zaposli uradnika, ki je že zaposlen na področju in že ima naziv, na katera se nanaša natečaj. Seveda je res, da se s to zaposlitvijo zasede prosto delovno mesto in hkrati ustvari drugo prosto delovno mesto. Vendar ta zaposlitev, ker se z njo zapolni prosto delovno mesto, ni v nasprotju s ciljem zaposlovanja, kot je opredeljen v členu 4 Kadrovskih predpisov.

Kar zadeva cilj zaposlovanja, kadar uradnik, ki je zaposlen na delovnem mestu na področju in že ima naziv, naveden v obvestilu o natečaju, uspešno opravi različne preizkuse tega natečaja, zaposlitev tega uradnika s strani institucije po končanem natečaju ne vpliva na opredeljeni cilj zaposlovanja na podlagi natečaja. Dejstvo, da je tak uradnik uspešno opravil različne preizkuse natečaja, namreč dokazuje, da je med najbolj usposobljenimi kandidati za zasedbo prostih delovnih mest v instituciji. Poleg tega se taka zaposlitev opravi na najširši mogoči podlagi.

(Glej točke od 83 do 87.)

Napotitev na: Sodišče, 31. marec 1965, Rauch proti Komisiji, 16/64, Recueil, str. 179; Sodišče prve stopnje, 8. november 1990, Bataille in drugi proti Parlamentu, T-56/89, Recueil, str. II-597, točka 48; Sodišče prve stopnje, 6. marec 1997, de Kerros in Kohn-Bergé proti Komisiji, združeni zadevi T-40/96 in T-55/96, RecFP, str. I-A-47 in II-135, točki 40 in 41; Sodišče prve stopnje, 12. november 1998, Carrasco Benítez proti Komisiji, T-294/97, RecFP, str. I‑A‑601 in II-1819, točka 35.

4. Izraz „mogoče“ v členu 29(1) Kadrovskih predpisov jasno pomeni, da organ za imenovanja ni absolutno zavezan, da izvede napredovanje ali premestitev, če je treba zasesti prosto delovno mesto, temveč mora v vsakem primeru le preučiti, ali je s tema ukrepoma mogoče imenovati osebo, ki izpolnjuje najvišje zahteve glede usposobljenosti, učinkovitosti in integritete.

Takó hierarhizacija, določena v členu 29(1) Kadrovskih predpisov, čeprav zahteva, da organ za imenovanja čim bolj skrbno preuči možnosti napredovanja ali premestitve, preden preide na naslednjo fazo, ne preprečuje, da ta organ pri taki preučitvi upošteva tudi možnost pridobitve najboljših prijav z drugimi postopki. Torej lahko organ za imenovanja preide na poznejšo fazo postopka zaposlovanja, tudi če obstaja eden ali več kandidatov, ki za zasedbo delovnega mesta izpolnjujejo vse pogoje in zahteve iz razpisa prostega delovnega mesta.

Zato, če organ za imenovanja po preučitvi možnosti premestitve meni, da nekateri uradniki lahko zasedejo prosta delovna mesta ali da, nasprotno, noben uradnik ne more zasesti teh delovnih mest, temu organu ni mogoče prepovedati, da izmed teh uradnikov zaposli tiste, ki so uspešno opravili splošni natečaj, da zapolni zadevna delovna mesta. Udeležba in vpis teh uradnikov na čakalni seznam lahko potrdita in celo razkrijeta, da so ti kandidati najboljši kandidati za zasedbo prostih delovnih mest. Organ za imenovanja lahko takó glede na svojo široko diskrecijsko pravico potrdi svojo oceno ali spremeni prvotno oceno teh uradnikov in jih na prosta delovna mesta ne imenuje s premestitvijo, temveč po natečaju. To novo imenovanje povzroči prenehanje prvega imenovanja z učinkom od novega imenovanja.

(Glej točke od 91 do 93.)

Napotitev na: Sodišče, 31. marec 1965, Ley proti Komisiji, združeni zadevi 12/64 in 29/64, Recueil, str. 143, 161; Sodišče, 14. julij 1983, Mogensen in drugi proti Komisiji, 10/82, Recueil, str. 2397, točka 10; Sodišče, 13. julij 2000, Parlament proti Richardu, C-174/99 P, Recueil, str. I-6189, I-6191, točke od 38 do 40; Sodišče prve stopnje, 23. april 2002, Campolargo proti Komisiji, T-372/00, RecFP, str. I-A-49 in II-223, točke od 93 do 95; Sodišče prve stopnje, 17. oktober 2002, Cocchi in Hainz proti Komisiji, združeni zadevi T-330/00 in T‑114/01, RecFP, str. I-A-193 in II-987, točka 38.

5. Dolžnost skrbnega ravnanja uprave do njenih uslužbencev izraža ravnotežje medsebojnih pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovski predpisi oblikovali v razmerjih med javnim organom in javnimi uslužbenci. Zahteve dolžnosti skrbnega ravnanja organu za imenovanja vseeno ne morejo preprečiti, da sprejme ukrepe, ki jih ocenjuje kot nujne v interesu službe, ker mora zapolnitev vsakega delovnega mesta primarno temeljiti na interesu službe.

Spoštovanje dolžnosti skrbnega ravnanja ob zaposlovanju je zato treba presojati z vidika interesa službe, ki je temeljni element, ki ga mora institucija upoštevati pri zapolnitvi delovnega mesta v svojem okviru. Vendar ima institucija široko diskrecijsko pravico pri določitvi interesa službe, saj je sodni nadzor omejen na preverjanje, ali je delovala v razumnih mejah in ni očitno napačno uporabila svoje diskrecijske pravice.

Institucija – natančneje organ za imenovanja, kar zadeva sprejetje obvestila o natečaju, in natečajna komisija, kar zadeva uporabo tega obvestila – je, s tem ko je uradnike, ki so že zaposleni na delovnem mestu in že imajo naziv, naveden v obvestilu o natečaju, pripustila k natečaju in jih vpisala na čakalni seznam, ostala v takih mejah in ni očitno napačno uporabila svoje diskrecijske pravice.

(Glej točke 98, 103, 105 in 106.)

Napotitev na: Sodišče, 4. februar 1987, Maurissen proti Računskemu sodišču, 417/85, Recueil, str. 551, točka 12; Sodišče, 29. junij 1994, Klinke proti Sodišču, C-298/93 P, Recueil, str. I-3009, točka 38; Sodišče prve stopnje, 16. december 1993, Turner proti Komisiji, T-80/92, Recueil, str. II-1465, točka 77; Sodišče prve stopnje, 15. februar 1996, Ryan-Sheridan proti FEACVT, T-589/93, RecFP, str. I-A-27 in II-77, točka 132; Sodišče prve stopnje, 28. maj 1998, W proti Komisiji, združeni zadevi T-78/96 in T-170/96, RecFP, str. I-A-239 in II-745, točka 116; Sodišče prve stopnje, 6. julij 1999, Séché proti Komisiji, združeni zadevi T-112/96 in T-115/96, RecFP, str. I-A-115 in II-623, točka 267; Sodišče prve stopnje, 12. december 2000, Dejaiffe proti UUNT, T‑223/99, RecFP, str. I-A-277 in II-1267, točka 53; zgoraj navedena sodba Cocchi in Hainz proti Komisiji, točka 89; Sodišče prve stopnje, 26. november 2002, Cwik proti Komisiji, T-103/01, RecFP, str. I-A-229 in II‑1137, točka 52; Sodišče prve stopnje, 24. november 2005, Marcuccio proti Komisiji, T-236/02, ZOdl. JU, str. I-A-365 in II-1621, točka 129.

6. Načelo enakega obravnavanja je temeljno načelo prava Skupnosti, tako da ga mora natečajna komisija strogo upoštevati pri kandidatih med potekom natečaja. Čeprav ima natečajna komisija široko diskrecijsko pravico pri določitvi podrobnih pravil in podrobne vsebine preizkusov, mora sodišče Skupnosti vseeno izvajati takšen nadzor, kot je potrebno za zagotavljanje enakega obravnavanja kandidatov in objektivnosti izbora, ki ga natečajna komisija opravi med njimi.

Vsak izpit na splošno in sam po sebi vključuje tveganje neenakega obravnavanja zaradi nujno omejenega števila vprašanj, ki se na izpitu lahko postavijo o določeni temi. Zato je bilo dopuščeno, da se kršitev načela enakega obravnavanja lahko ugotovi le, kadar natečajna komisija pri izbiri preizkusov ni omejila tveganja neenakih možnosti na tveganje, ki je na splošno samo po sebi značilno za vsak izpit.

Poznavanje dokumenta, ki so ga nekateri kandidati na natečaju lahko pridobili med delom v instituciji Skupnosti, ne pomeni, da so imeli neprimerno prednost zaradi odločitve natečajne komisije, da ta dokument uporabi kot podlago za vprašanja na pisnem preizkusu natečaja. Po eni strani je prednost, ki jo imajo nekateri kandidati zaradi izbire tega dokumenta, del tveganja, ki je na splošno samo po sebi značilno za vsak izpit. Po drugi strani pa je bilo besedilo tega dokumenta dostopno pred zadevnim pisnim preizkusom in med njim.

(Glej točke 132, 133 in 164.)

Napotitev na: Sodišče, 8. marec 1988, Sergio in drugi proti Komisiji, združene zadeve 64/86, od 71/86 do 73/86 in 78/86, Recueil, str. 1399, točka 27; Sodišče prve stopnje, 17. marec 1994, Hoyer proti Komisiji, T-43/91, RecFP, str. I-A-91 in II-297, točka 47; Sodišče prve stopnje, 17. marec 1994, Smets proti Komisiji, T-44/91, RecFP, str. I-A-97 in II-319, točka 46; Sodišče prve stopnje, 25. maj 2000, Elkaïm Mazuel proti Komisiji, T-173/99, RecFP, str. I-A-101 in II‑433, točki 87 in 90.

7. Sestava natečajne komisije mora med preizkusi ostati čim bolj stalna, da se zagotovi usklajena uporaba meril za ocenjevanje. Ta usklajenost omogoča zagotavljanje objektivnosti in enakega obravnavanja kandidatov na preizkusih. Glede na pomen načela enakega obravnavanja v postopkih zaposlovanja se lahko dejstvo, da natečajna komisija ne spoštuje stalnosti sestave, opredeli kot bistvena kršitev postopka. Odločba, ki vsebuje tako kršitev, mora biti zato razglašena za nično, ne da bi bila zainteresirana oseba dolžna dokazati posebno negativen učinek na svoje pravice ali dokazati, da bi bil izid natečaja lahko drugačen, če bi se upoštevala bistvena postopkovna pravila.

(Glej točko 202.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 10. november 2004, Vonier proti Komisiji, T‑165/03, ZOdl. JU, str. I-A-343 in II-1575, točka 39 in navedena sodna praksa.

8. Zaradi hkratne navzočnosti članov in njihovih namestnikov v natečajni komisiji na ustnih preizkusih delo in sestava te komisije nista nezakonita, če se upošteva sestava, zahtevana v členu 3, prvi odstavek, Priloge III h Kadrovskim predpisom, ter če člani komisije s pravico glasovanja ohranijo nadzor nad postopkom in si pridržijo pravico do ocenjevanja in odločanja. Zato hkratna navzočnost nadomestnega predsednika in predsednika ne povzroči nezakonitosti dela in sestave natečajne komisije, če v takem primeru nadomestni predsednik nima pravice glasovanja.

(Glej točki 210 in 255.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 13. september 2005, Pantoulis proti Komisiji, T-290/03, ZOdl. JU, str. I-A-241 in II-1123, točki 77 in 78.

9. V skladu s členom 14 Kadrovskih predpisov se navzkrižje interesov nanaša le na položaj, ko se mora uradnik pri opravljanju svojih nalog izreči o zadevi, pri obravnavi ali rešitvi katere ima osebni interes, ki bi lahko ogrozil njegovo neodvisnost. Pri presoji nevarnosti navzkrižja interesov obstoj poklicnih odnosov med uradnikom in tretjo osebo načeloma ne pomeni, da je neodvisnost uradnika ogrožena ali da se tako zdi, kadar se mora ta uradnik izreči o zadevi, v kateri nastopa ta tretja oseba.

Zato sodelovanje člana natečajne komisije pri ocenjevanju kandidata, ki dela ali je delal v istem oddelku ali istem direktoratu kot ta član, samo po sebi ne pomeni, da se mora ta član izreči o zadevi, pri obravnavi ali rešitvi katere ima osebni interes, ki bi lahko ogrozil njegovo neodvisnost.

(Glej točki 223 in 224.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 11. september 2002, Willeme proti Komisiji, T-89/01, RecFP, str. I-A-153 in II-803, točka 58; Sodišče prve stopnje, 3. februar 2005, Mancini proti Komisiji, T-137/03, ZOdl. JU, str. I-A-7 in II-27, točka 33; Sodišče prve stopnje, 12. julij 2005, De Bry proti Komisiji, T-157/04, ZOdl. JU, str. I-A-199 in II-901, točka 35.





10. Načelo nepristranskosti natečajne komisije tako zahteva, da član komisije ne sodeluje pri ocenjevanju kandidata, kadar obstaja neposredna zveza med članom komisije in kandidatom. Nepristranskost natečajne komisije je zagotovljena, kadar se član komisije, navzoč pri ustnem preizkusu kandidatov, ki jih pozna, vzdrži vsakršnega posredovanja pri razgovoru in ocenjevanju teh kandidatov in kadar pri primerjalni oceni vseh kandidatov komisijo poleg tega „pasivnega“ člana nujno sestavljajo vsaj trije ali štirje člani, ki nimajo nobene neposredne zveze s kandidatom.

(Glej točki 228 in 229.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 5. april 2005, Christensen proti Komisiji, T‑336/02, ZOdl. JU, str. I-A-75 in II-341, točka 53.

11. Institucije Skupnosti morajo v skladu z načeloma skrbnega ravnanja in enakega obravnavanja vsem kandidatom na javnem natečaju zagotoviti čim bolj miren in pravilen potek preizkusov. Vendar nepravilnost, storjena med preizkusi natečaja, vpliva na zakonitost navedenih preizkusov le, če je ta nepravilnost bistvena ali če tožeča stranka dokaže, da so zaradi te nepravilnosti rezultati preizkusov lahko izkrivljeni. Nasprotno pa mora v primeru bistvene nepravilnosti tožena institucija dokazati, da ta nepravilnost ni vplivala na rezultate preizkusov.

V zvezi s tem neenako trajanje posvetovanja glede različnih kandidatov ne pomeni kršitve načela prepovedi diskriminacije in torej ni nepravilnost, ker trajanje posvetovanja ni pokazatelj učinkovitosti ali kakovosti tega posvetovanja.

(Glej točki 244 in 250.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 11. februar 1999, Jiménez proti UUNT, T‑200/97, RecFP, str. I-A-19 in II-73, točka 55; Sodišče prve stopnje, 24. april 2001, Torre in drugi proti Komisiji, T-159/98, RecFP, str. I-A-83 in II‑395, točka 47; Sodišče prve stopnje, 7. februar 2002, Felix proti Komisiji, T‑193/00, RecFP, str. I-A-23 in II-101, točka 46.

12. Ocene, ki jih dodeli natečajna komisija, ko ocenjuje znanje in sposobnosti kandidatov, so izraz vrednostne sodbe uspešnosti vsakega kandidata na preizkusu in spadajo na področje široke diskrecijske presoje natečajne komisije. Sodišče Skupnosti jih lahko preverja le v primeru očitne kršitve pravil, ki veljajo za delo natečajne komisije. Sodišče Skupnosti namreč ne more s svojo presojo nadomestiti presoje natečajne komisije. Kadar se tožeča stranka v okviru ničnostne tožbe zoper odločbo, s katero je natečajna komisija odločila, da tožeča stranka ni bila uspešna na izločitvenih preizkusih, ne sklicuje na kršitev pravil, ki veljajo za delo natečajne komisije, ali ne predloži dokaza o taki kršitvi, je utemeljenost ocene natečajne komisije izključena iz nadzora sodišča Skupnosti.

Iz načela iz člena 27 Kadrovskih predpisov, po katerem se mora z zaposlovanjem zagotoviti, da institucija dobi predvsem uradnike, ki izpolnjujejo najvišje zahteve glede usposobljenosti, izhaja, da mora natečajna komisija vsakega kandidata, ki so mu postavljena vprašanja, na katera je le en pravilen in natančen odgovor, izbrati na podlagi pravilnosti njegovih odgovorov. To pravilo ne vpliva na diskrecijsko pravico, ki jo ima vsaka natečajna komisija. Kadar je na postavljeno vprašanje mogoče kot edini pravilen odgovor dati le en preprost in natančen odgovor, natečajna komisija namreč nima diskrecijske pravice, da odgovor, ki ga je kandidat dal na to vprašanje, razglasi za pravilen ali napačen.

Iz tega pravila izhaja, da dejstvo, da člani natečajne komisije pri ustnem preizkusu v okviru natečaja netočno popravijo odgovore kandidata na vprašanja, na katera je mogoč le en pravilen odgovor, pomeni kršitev pravil, ki veljajo za delo natečajne komisije.

(Glej točke od 274 do 278.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 1. december 1994, Michaël-Chiou proti Komisiji, T-46/93, RecFP, str. I-A-297 in II-929, točki 48 in 49; Sodišče prve stopnje, 14. julij 2000, Teixeira Neves proti Sodišču, T-146/99, RecFP, str. I‑A‑159 in II-731, točka 41; Sodišče prve stopnje, 25. junij 2003, Pyres proti Komisiji, T-72/01, RecFP, str. I-A-169 in II-861, točka 30; Sodišče prve stopnje, 9. november 2004, Vega Rodríguez proti Komisiji, združeni zadevi T-285/02 in T-395/02, ZOdl. JU, str. I-A-333 in II-1527, točke od 35 do 45; Sodišče prve stopnje, 26. januar 2005, Roccato proti Komisiji, T-267/03, ZOdl. JU, str. I-A-1 in II-1, točka 42.