SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 20. septembra 2007( )

Zadeva C‑435/06

C

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Korkein Hallinto-oikeus (Finska))

„Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnosti in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Področje uporabe – Pojem ‚civilne zadeve‘ – Prevzem v varstvo in namestitev otrok“

I – Uvod

1. Na Finskem in na Švedskem se ukrepi, kot sta prevzem v varstvo in namestitev v rejniško družino ali v oskrbo zavoda, ki jih oblasti sprejmejo za zaščito otrok proti volji njihovih staršev, obravnavajo kot javnopravni akti. Ti ukrepi se lahko izpodbijajo pred upravnim sodiščem. Med nordijskimi državami obstaja upravno sodelovanje, ki omogoča eni državi članici, da brez formalnosti pri izvrševanju teh odločb o starševski odgovornosti izroči otroke drugi državi članici.

2. V postopku v glavni stvari gospa C izpodbija (že izvedeno) izročitev njenih dveh otrok s strani finskih policijskih organov švedskim oblastem, ki so odredile prevzem otrok v varstvo in namestitev na Švedskem, kjer je družina prebivala pred tem.

3. Korkein Hallinto-oikeus (finsko vrhovno upravno sodišče), ki rešuje pravni spor, v tem primeru sprašuje, ali se lahko za priznanje in izvršitev odločbe o prevzemu otroka v varstvo in namestitvi uporabi Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000( ). V tem primeru na Finskem ne bi bila pristojna upravna sodišča, ampak redna sodišča. Poleg tega bi postopkovne določbe Uredbe izpodrinile nacionalne določbe, ki se uporabljajo v okviru upravnega sodelovanja.

4. Odgovor je odvisen predvsem od tega, ali pojem civilne zadeve v členu 1 Uredbe vključuje tudi dejanska stanja, kakršno je obravnavano, ki se po nacionalnem pravu uvrščajo med javnopravne spore.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

5. V sklepni listini k Pogodbi o pristopu Avstrije, Finske in Švedske so pogodbene stranke sprejele naslednjo Skupno izjavo št. 28 o nordijskem sodelovanju( ):

„Pogodbenice ugotavljajo, da Švedska, Finska in Norveška kot članice Evropske unije nameravajo nadaljevati nordijsko sodelovanje med seboj kakor tudi z drugimi državami in ozemlji popolnoma v skladu s pravom Skupnosti in drugimi določbami Pogodbe o Evropski uniji.“

6. V uvodnih izjavah 5 in 10 Uredbe št. 2201/2003 so v tej zadevi pomembne določbe v zvezi z odločbami o starševski odgovornosti utemeljene z naslednjimi besedami:

„5. Da bi se zagotovila enakost za vse otroke, zajema ta uredba vse odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za zaščito otrok, neodvisno od kakršne koli povezave s postopki v zakonskih sporih.

[…]

10. Ta uredba se ne uporablja za zadeve socialne varnosti, za javne ukrepe splošne narave na področju izobraževanja in zdravstva, prav tako se ne uporablja za odločbe o pravici do azila ali o priseljevanju. Ne uporablja se za ugotavljanje očetovstva oz. materinstva, ker se te zadeve razlikujejo od podelitve starševske odgovornosti, in tudi ne za druga vprašanja, povezana s statusom oseb. Prav tako se ne uporablja za ukrepe, izrečene otrokom zaradi storitve kaznivih dejanj.“

7. V tej zadevi so pomembne naslednje določbe Uredbe št. 2201/2003:

„Člen 1

Področje uporabe





1. Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na:

[…]

b) podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti.

2. Zadeve iz odstavka 1(b) lahko zlasti zadevajo:

a) pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom;

b) skrbništvo, rejništvo in podobne institute;

c) določitev in naloge katere koli osebe ali telesa, ki so dolžni skrbeti za otrokovo osebnost ali premoženje, za zastopanje ali pomoč otroku;

d) namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda;

e) ukrepe za zaščito otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim.

3. Ta uredba se ne uporablja za:

a) ugotavljanje ali izpodbijanje razmerja roditelj-otrok;

b) odločbe o posvojitvi, ukrepih pred posvojitvijo ali razveljavitvi ali preklicu posvojitve;

c) priimek in ime otroka;

d) pravila o polnoletnosti;

e) preživninske obveznosti;

f) truste ali dedovanje;

g) ukrepe, ki so posledica kaznivih dejanj, ki so jih storili otroci.“

„Člen 2

Opredelitve





V tej uredbi:

1. ‚sodišče‘ pomeni vse organe v državi članici, ki so v skladu s členom 1 pristojni za odločanje o zadevah s področja uporabe te uredbe;

[…]

7. ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom;

[…]

9. ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča;

[…]“

„Člen 8

Splošna pristojnost





1. Za odločbe v zadevah starševske odgovornosti so pristojna Sodišča države članice, v kateri otrok običajno prebiva v trenutku, ko je bil vložen predlog.

[…]“

„Člen 16

Začetek postopka





1. Šteje se, da je Sodišče začelo postopek:

a) v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki;

ali

b) če je treba vročiti pisanje še pred vložitvijo na sodišče, v trenutku, ko ga prejme organ, ki je odgovoren za vročitev, pod pogojem, da vlagatelj kasneje ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vložitvijo pisanja na sodišče.“

„Člen 21

Priznanje sodne odločbe





1. Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršenkoli poseben postopek.

[…]

3. Brez poseganja v oddelek 4 tega poglavja lahko vsaka zainteresirana stranka v skladu s postopkom iz oddelka 2 tega poglavja zahteva izdajo odločbe o priznanju oz. nepriznanju sodne odločbe.

Krajevna pristojnost sodišča s seznama, o katerem vsaka država članica uradno obvesti Komisijo v skladu s členom 68, se določi po nacionalnem pravu države članice, v kateri se začne postopek za priznanje oz. nepriznanje.

[…]“

„Člen 28

Izvršljive sodne odločbe





1. Sodna odločba o izvrševanju starševske odgovornosti glede otroka, izdana v državi članici in ki je izvršljiva v tej državi članici ter je bila vročena, se izvrši v drugi državi članici, ko je na zahtevo katere koli od zainteresiranih strank razglašena za izvršljivo v tej državi.

[…]“

„Člen 29

Krajevno pristojna sodišča





1. Zahteva za razglasitev izvršljivosti se vloži pri sodišču iz seznama, o katerem vsaka država članica uradno obvesti Komisijo v skladu s členom 68.

[…]“

„Člen 59

Razmerje do drugih pravnih instrumentov





1. Ob upoštevanju določil členov 60, 61, 62 ter odstavka 2 tega člena ta uredba nadomesti ob začetku veljave te uredbe obstoječe konvencije, ki so bile sklenjene med dvema ali več državami članicami ter se nanašajo na zadeve, ki jih ureja ta uredba.

(2) a) Finska in Švedska imata možnost izjaviti, da se bo Konvencija z dne 6. februarja 1931 med Dansko, Finsko, Islandijo, Norveško in Švedsko, ki vsebuje določbe mednarodnega zasebnega prava o zakonski zvezi, posvojitvi in skrbništvu, skupaj s pripadajočim Sklepnim protokolom v celoti ali delno uporabljala v njihovih medsebojnih odnosih namesto pravil te uredbe. Take izjave se priložijo tej uredbi in se objavijo v Uradnem listu Evropskih skupnosti. Navedene države jih lahko kadarkoli v celoti ali delno prekličejo.

[…]“

„Člen 64





1. Določbe te uredbe se uporabljajo samo za postopke, listine, ki so bile uradno sestavljene ali registrirane kot javne listine, in za sporazume, začete, sestavljene oz. sklenjene po dnevu začetka njene uporabe v skladu s členom 72.

2. Sodne odločbe, izdane po dnevu začetka uporabe te uredbe v postopkih, začetih pred navedenim dnem, vendar po dnevu začetka veljavnosti Uredbe (ES) št. 1347/2000, se priznajo in izvršijo v skladu z določbami Poglavja III te uredbe, če je pristojnost temeljila na pravilih, skladnih s pravili v Poglavju II te uredbe ali v Uredbi (ES) št. 1347/2000 ali v konvenciji, ki je veljala med državo članico izvora in zaprošeno državo članico, ko se je postopek začel.

[…]“

„Člen 72

Začetek veljavnosti





Ta uredba začne veljati 1. avgusta 2004.

Ta uredba se začne uporabljati 1. marca 2005, z izjemo členov 67, 68, 69 in 70, ki se začnejo uporabljati 1. avgusta 2004.“

8. V seznamu po členu 68 Uredbe št. 2201/2003( ), na katerega se sklicujeta člena 21(3) in 29(1), je kot pristojno sodišče za priznavanje in izvrševanje odločb organov druge države članice na Finskem navedeno Käräjäoikeus/Tingsrätt (sodišče prve stopnje v civilnih in kazenskih zadevah).

B – Nacionalno pravo

1. Finsko pravo

9. Lastensuojelulaki (finski zakon o varstvu otrok) (683/1983) predvideva, da lahko občinska socialna služba, če je ogrožena dobrobit otroka, nemudoma sprejme ukrepe za pomoč otroku. Lahko odredi prevzem v varstvo in namestitev v oskrbo zunaj družine. Prevzem v varstvo, ki je bil izvršen proti volji staršev, je treba v potrditev predložiti Hallinto-oikeus (upravno sodišče). Prevzem v varstvo je mogoče izpodbijati pri Hallinto-oikeus in nato pri Korkein Hallinto-oikeus.

10. Finska lahko v skladu s členom 1(1) zakona (761/1970) o izročitvi Islandiji, Norveški ali Danski pri izvrševanju odločb o prevzemu v varstvo ali oskrbi tistega, za kogar je treba na podlagi odločbe islandskih, norveških ali danskih organov skrbeti ali ga oskrbovati, izroči zadevni državi po tem zakonu na podlagi zahteve za izvršitev te odločbe. Zakon 761/1970 se nanaša na dogovore nordijskih držav, ki pa niso bili sprejeti v obliki, ki bi bila mednarodnopravno zavezujoča.

11. V skladu s členom 2 zakona 761/1970 je izročitev mogoče dovoliti le, če zahteva temelji na odločbi, sprejeti na podlagi določenih predpisov zadevne države, med drugim na predpisih o pomoči otrokom in mladim, če naj bi bila oseba, ki naj bi se jo izročilo, v skladu z odločbo sprejeta v zavod, ali naj bi tam ostala, ali pa naj bi ostala na kraju, ki ji je bil posebej določen, in če je odločba v državi, v kateri je bila izdana, izvršljiva. Zato je v skladu s členom 3 zakona izročitev finskega državljana dovoljena le, če ima bivališče v državi, v kateri je bila odločba izdana, če je cilj odločbe določiti prevzem v varstvo ali oskrbo in če se bo to najustrezneje doseglo v tej državi. Odločbo, ki je bila izdana po tem zakonu, je mogoče v skladu s členom 11(1) zakona izpodbijati pred Hallinto-oikeus, pri čemer je mogoče zoper njegovo odločitev vložiti pritožbo pri Korkein Hallinto-oikeus.

12. Člen 1 zakona (1153/2004) z dne 21. decembra 2004 za izvajanje Uredbe št. 2201/2003 ureja dopolnilne ukrepe za izvajanje Uredbe na Finskem. V skladu s členom 2(1) tega zakona je na Finskem pristojno sodišče v smislu člena 21(3) in 29(1) Uredbe št. 2201/2003 Käräjäoikeus (sodišče prve stopnje v civilnih in kazenskih zadevah).

2. Švedsko pravo

13. Švedski zakon o posebnih določbah za zaščito mladoletnih oseb (1990:52) (lag med sarskilda bestammelser om vard av unga) ureja zaščitne ukrepe za otroke ter prevzem teh v varstvo in namestitev proti volji staršev. Če je ogrožena dobrobit, lahko občinska socialna služba predlaga ustrezne ukrepe pri Länsrätt (upravno sodišče). V nujnih primerih lahko socialna služba najprej tudi sama odredi zaščitne ukrepe, ki jih mora naknadno odobriti Länsrätt. Zaščitni ukrep po zakonu 1990:52 ni povezan s popolnim odvzemom pravice do varstva in vzgoje.

III – Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje

14. Gospa C, tožeča stranka in pritožnica v sporu o glavni stvari, je mati dveh mladoletnih otrok, ki imata oba finsko in eden poleg tega še švedsko državljanstvo. Tožeča stranka je najprej s soprogom in otroci živela na Švedskem. Na podlagi preiskav, ki so jih švedski socialni organi uvedli jeseni 2004, je socialna služba v občini, kjer družina prebiva, 23. februarja 2005 odredila takojšnji prevzem v varstvo in namestitev obeh otrok v rejniško družino. Socialna služba je 25. februarja 2005 svojo odločitev o takojšnjem prevzemu v varstvo predložila Länsrätt, ki je odločitev potrdilo 3. marca 2005. Pritožba gospe C zoper odločitev Länsrätt ni bila uspešna. Predvsem je Regeringsrätt na zadnji stopnji potrdilo pristojnost švedskih sodišč.

15. Tožeča stranka pa se je 1. marca 2005 z otrokoma že preselila na Finsko in se tam prijavila 2. marca 2005. Finski organi so 10. marca 2005 vpisali spremembo bivališča v evidenco občanov z retroaktivnim učinkom od 1. marca 2005.

16. Švedska policija je 3. marca 2005 zaprosila finsko policijo v novem kraju bivanja otrok na Finskem za uradno pomoč pri izvršitvi svoje odločbe. Z odločbo z dne 8. marca 2005 je zaprošena policija odredila, da vzame otroka v varstvo in ju preda švedskim socialnim organom.

17. Po neuspešni tožbi pri Hallinto-oikeus zoper izvršitev ukrepov s strani finskih oblasti se je gospa C pritožila pri Korkein Hallinto-oikeus. Zahtevala je razveljavitev odločbe Hallinto-oikeus in odločbe policije ter vrnitev obeh otrok na Finsko. Korkein Hallinto-oikeus je s sklepom z dne 13. oktobra 2006 v skladu s členom 234 ES in členom 68 ES predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:

1. a) Ali se Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 […] uporablja za izvršitev odločbe v celoti, kot je ta, ki je bila sprejeta v tem primeru, ki odreja takojšen prevzem v varstvo in namestitev otroka v rejniško družino zunaj lastne družine, če je bila sprejeta v okviru javnopravnih pravil o zaščiti otrok, v obliki ene same odločbe?

b) Oziroma ali se Uredba glede na člen 1(2)(d) uporablja le za del odločbe o namestitvi v rejniško družino zunaj lastne družine?

c) Ali se v slednjem primeru Uredba št. 2201/2003 uporablja za odločbo o namestitvi, ki je sestavni del odločbe o prevzemu v varstvo, tudi kadar bi za to zadnjo, od katere je odvisna odločba o namestitvi, veljali predpisi o vzajemnem priznavanju in izvrševanju sodnih in upravnih odločb, ki so jih zadevne države članice uskladile v okviru sodelovanja?

2. Ali je v primeru, če je odgovor na vprašanje 1.a) pritrdilen, navedene usklajene predpise vseeno mogoče uporabiti za prevzem otroka v varstvo, če ti predpisi temeljijo na priznavanju in neposrednem izvrševanju upravnih odločb prek sodelovanja upravnih organov, glede na dejstvo, da v Uredbi ti usklajeni predpisi o priznavanju in izvrševanju odločb o namestitvi, ki so predmet javnega prava, na predlog Sveta nordijskih držav niso navedeni in da ta uredba upošteva le ustrezno civilnopravno konvencijo?

3. Ali se Uredba, če je odgovor na vprašanje 1.a) pritrdilen in odgovor na vprašanje 2 nikalen, ob upoštevanju členov 72 in 64(2) te uredbe ter navedenih usklajenih predpisov nordijskih držav o odločbah o prevzemu v varstvo, ki so predmet javnega prava, uporablja ratione temporis za zadevo, v kateri so švedski organi sprejeli odločbo tako o takojšnjem prevzemu v varstvo in namestitvi v rejniško družino 23. februarja 2005 in so 25. februarja 2005 odločbo o takojšnjem prevzemu v varstvo predložili v potrditev Länsrätt, ki jo je potrdilo 3. marca 2005?

18. V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložile nemška, francoska, nizozemska, slovaška, finska in švedska vlada ter Komisija Evropskih skupnosti.

IV – Pravna presoja

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

19. S prvim vprašanjem želi predložitveno sodišče vedeti, ali je mogoče Uredbo št. 2201/2003 uporabljati za odločbo organa, s katero se odredi prevzem otroka v varstvo in njegova namestitev v rejniško družino zunaj lastne družine, v celoti (podvprašanje 1.a)) ali le za del odločbe, ki odreja namestitev v rejniško družino (podvprašanje 1.b)). S podvprašanjem 1.c) se želi ugotoviti, kakšne posledice ima to za uporabo Uredbe za odločitev o namestitvi v rejniško družino, če Uredba velja samo za namestitev, ne pa za s tem tesno povezan prevzem v varstvo.

20. Samo švedska vlada zastopa stališče, da naj se Uredba ne bi uporabljala v celoti, ker sporni ukrepi niso civilne zadeve, ampak so javnopravni. Nasprotno pa vse druge stranke, udeležene v postopku, skupaj s finsko vlado, menijo, da je Uredba uporabna in poudarjajo, da naj bi bil izraz civilna zadeva samostojen izraz prava Skupnosti. Zato naj ne bi bilo v nasprotju z uporabo Uredbe, če dejansko stanje v državi članici spada pod javno pravo.

21. Po členu 1(1)(b) velja Uredba št. 2201/2003, ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti. Zato je treba najprej preizkusiti, ali se prevzem otrok v varstvo in namestitev v rejniško družino s strani državnih organov razumeta kot ukrep za ureditev starševske odgovornosti. Nato je treba razjasniti, ali gre za civilno zadevo.

1. Ukrepi v zvezi s starševsko odgovornostjo

22. Starševska odgovornost je osrednji izraz za določitev stvarnega področja uporabe Uredbe št. 2201/2003. Člen 2, točka 7, jo opredeli kot vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema zlasti pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom. V skladu s členom 2, točka 9, pravice do varstva in vzgoje vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča.

23. Abstraktna opredelitev odločitev, ki spadajo v področje uporabe člena 1(1)(b) Uredbe št. 2201/2003, je konkretizirana z naštevanji na dveh seznamih v členu 1(2) in (3). Odstavek 2 navaja področja oziroma ukrepe, za katere se Uredba lahko uporablja. To naštevanje ni izčrpno, kot je razvidno iz njenega uvoda z uporabo besede „zlasti“.( ) Nasprotno pa so v odstavku 3 izčrpno navedena nekatera področja, ki so izključena iz področja uporabe Uredbe.

24. V skladu s členom 1(2)(d) sodi namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda med civilne zadeve, ki spadajo v področje uporabe Uredbe.

25. Nasprotno pa člen 1(2) izrecno ne omenja prevzema otroka v varstvo. Države članice, udeležene v tem postopku, razen Švedske, pa so mnenja, da prevzem v varstvo pomeni odločitev, ki se nanaša na starševsko skrb, ki jo je treba po določbah Uredbe priznati in izvršiti. Kaže pa, da Komisija nasprotno meni, da je prevzem v varstvo le izvršilni ukrep, ki je namenjen izvršitvi namestitve. Za izvršilni postopek pa naj bi bila v skladu s členom 47(1) Uredbe odločilna sama zakonodaja države članice izvršbe.

26. Za končno določitev značaja prevzema v varstvo je pristojno predložitveno sodišče. V svoji predložitveni odločbi, v nasprotju s Komisijo, očitno izhaja iz tega, da sta prevzem v varstvo in namestitev dve – četudi sta v odločbi združeni – odredbi, ki ju je mogoče priznati in izvrševati neodvisno eno od druge.

27. Če ta opredelitev prevzema v varstvo ustreza izvršljivi odredbi, priznanje in izvršitev – ob pridržku uvrstitve med civilne zadeve, kar je treba še preizkusiti – sodita pod Uredbo št. 2201/2003. S temi državnimi ukrepi, kot pravilno poudarja nemška vlada, se namreč staršem odvzame možnost, da izvajajo pravice do varstva in vzgoje v smislu člena 2(9). Sami ne morejo več opravljati pravic in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča. Prevzem v varstvo je zato treba prav tako kot namestitev uvrstiti med ukrepe, ki zadevajo pravico do varstva in vzgoje in s tem starševsko odgovornost.

28. Kot sicer pravilno poudarjata nemška in francoska vlada, sta prevzem v varstvo in namestitev zelo tesno povezana, tako da v nekaterih pravnih redih nista ločeni odločitvi. Prevzem v varstvo se v skrajnem primeru lahko posebej izreče le kot začasen ukrep. Na splošno pa je spremljevalni ukrep pri namestitvi otroka v rejniško družino ali zavod. Namestitev otroka proti volji staršev se lahko izvrši le, če organ otroka predhodno vzame v varstvo. Zato bi lahko nastale velike praktične težave, če bi področje uporabe Uredbe vključevalo le namestitev, prevzema v varstvo pa ne. Tako bi se lahko razhajala sodna pristojnost za odreditev teh med seboj tesno povezanih ukrepov, če bi se deloma ravnala po nacionalni zakonodaji in deloma po Uredbi št. 2201/2003.

29. Po mnenju švedske vlade državni zaščitni ukrepi vendarle niso ukrepi starševske odgovornosti, ker bi bili ti sprejeti v javnem interesu in ne bi privedli do prenosa pravice do varstva in vzgoje otrok na organe oblasti.

30. Iz člena 1(1)(b) sledi, da Uredba št. 2201/2003 temelji na širšem pojmu odločbe o starševski odgovornosti. Ne velja le za prenos ali odvzem starševske odgovornosti, ampak tudi za ukrepe v zvezi z njenim izvrševanjem. Četudi starši po švedski zakonodaji s prevzemom v varstvo in namestitvijo otroka uradno ne izgubijo pravic do vzgoje in varstva, pa vendar ne morejo več opravljati nekaterih bistvenih nalog starševstva.

31. Sodba Mednarodnega sodišča v zadevi Nizozemska proti Švedski (Boll)( ), na katero se sklicuje Švedska, ne privede do drugačne presoje. Odločba zadeva razlago Haaške konvencije o skrbništvu mladoletnih oseb iz leta 1902. Mednarodno sodišče je v njej ugotovilo, da država, ki po tem sporazumu ni pristojna za ureditev skrbništva, kljub temu lahko sprejme zaščitne ukrepe za otroka. To razumevanje skrbništva po Haaški konvenciji iz leta 1902 ne dopušča sklepa, da državni zaščitni ukrepi prav tako ne vplivajo na širšo starševsko odgovornost v smislu Uredbe št. 2201/2003.

32. Prevzem skrbništva in namestitev otrok sta torej odločbi, ki zadevata starševsko odgovornost.

2. Civilna zadeva

33. Vendar pa je vprašljivo, ali so taki zaščitni ukrepi tudi civilne zadeve v smislu Uredbe št. 2201/2003. Vse stranke se strinjajo, da gre pri tem za samostojen pojem prava Skupnosti in se v tem smislu sklicujejo na ustaljeno sodno prakso v zvezi z samostojnim pojmom „civilna in gospodarska zadeva“ v smislu Bruseljske konvencije( ).

34. Po mnenju švedske vlade pa državni zaščitni ukrepi, kot sta prevzem v varstvo in namestitev, – tudi pri samostojnem razumevanju prava Skupnosti – niso civilne zadeve, ker jih odrejajo organi oblasti v okviru izvajanja državne oblasti.

a) Sodna praksa v zvezi s pojmom „civilna in gospodarska zadeva“ v smislu Bruseljske konvencije

35. Sodna praksa v zvezi s pojmom „civilna in gospodarska zadeva“ v smislu Bruseljske konvencije izhaja iz sodbe LTU proti Eurocontrol( ). Sodišče jo je pred kratkim v sodbi Lechouritou( ) opisalo tako:

„Ker je treba v kar največji meri zagotoviti enakost ter enotnost pravic in obveznosti, ki za države pogodbenice in zainteresirane osebe izhajajo iz Bruseljske konvencije, pojmov, ki so uporabljeni v tej določbi, ni mogoče razlagati kot preprosto napotitev na notranje pravo ene ali druge zadevne države. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pojem ‚civilne in gospodarske zadeve‘ šteti za samostojen pojem, ki ga je treba razlagati s sklicevanjem na, po eni strani, cilje in ureditev omenjene Konvencije in, po drugi strani, na splošna načela, ki izhajajo iz nacionalnih pravnih ureditev […]( )

Ta razlaga po mnenju Sodišča privede do tega, da so nekatere sodne odločbe zaradi narave pravnega razmerja med strankama ali zaradi predmeta spora izključene iz področja uporabe Bruseljske konvencije […]( )

Sodišče je tako menilo, da čeprav določeni spori med javnim organom in posameznikom lahko sodijo v področje uporabe Bruseljske konvencije, pa je drugače, kadar javni organ ravna v okviru izvajanja državne oblasti […]( )“

36. V zvezi z Uredbo št. 2201/2003 obstaja enaka potreba po enotni veljavnosti kot pri Bruseljski konvenciji. To je tudi tukaj mogoče zagotoviti le z samostojno razlago pojma civilne zadeve. S tem pa seveda ni rečeno, da ima samostojna razlaga pojma civilne zadeve v obeh pravnih aktih enak pomen.

37. Prav iz tega pa izhaja švedska vlada, ker želi razlikovanje civilne zadeve od javnopravnih sporov, ki ga je Sodišče uvedlo v navedeni sodni praksi v zvezi z Bruseljsko konvencijo, prenesti na pojem civilne zadeve v smislu Uredbe št. 2201/2003. Zato naj tu ne bi šlo za civilno zadevo, ker bi socialna služba ukrepala v okviru izvajanja državne oblasti, ko je odredila prevzem v varstvo in namestitev otrok in ko je Länsrätt potrdilo prevzem v varstvo.

38. S tem se ni mogoče strinjati. Sodišče je namreč v svojih odločitvah v zvezi z Bruseljsko konvencijo stalno poudarjalo, da je treba pojem „civilne in gospodarske zadeve“ šteti za samostojen pojem, ki upošteva cilje in ureditev Bruseljske konvencije in splošna načela, ki izhajajo iz nacionalnih pravnih ureditev.( ) Njeni cilji in ureditev ter – kot bi rada dodala – njena zgodovina nastanka se ne ujemajo nujno s cilji, ureditvijo in zgodovino nastanka Uredbe št. 2201/2003. Na področju starševske odgovornosti pa lahko veljajo tudi druga splošna načela prava Skupnosti kot tista, ki se uporabljajo za spore na področju uporabe Bruseljske konvencije v nacionalnih pravnih redih. Pojem civilne zadeve v Uredbi št. 2201/2003 mora torej biti razložen samostojno v kontekstu te uredbe.

b) Pojem civilne zadeve v kontekstu Uredbe št. 2201/2003

39. Uredba št. 2201/2003 ne opredeli izrecno pojma civilna zadeva. Vendar pa je mogoče iz besedila v členu 1(1) najprej ugotoviti, da za to, da bi se nekaj opredelilo kot civilna zadeva, ni pomembno, katera sodna veja je pristojna za spor. Odločilna je le materialnopravna uvrstitev predmeta postopka.( )

40. Uredba št. 2201/2003 se v skladu s členom 1(1)(b) med drugim uporablja za popoln ali delni odvzem starševske odgovornosti, ki ga večinoma odredijo organi oblasti v okviru državnega nadzora. Poleg tega seznam v členu 1(2) v pojem civilne zadeve v smislu Uredbe vključuje konkretne ukrepe oziroma področja urejanja, ki so na splošno državni zaščitni ukrepi. Člen 1(2)(d) določa namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda, ki praviloma poteka na državno zahtevo, ker bi bila ogrožena dobrobit otroka, če bi ostal pri svoji družini. Dalje so pod točko (e) omenjeni ukrepi za zaščito otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim.

41. Če se ukrepi, ki so navedeni na pozitivnem seznamu, ne bi šteli za civilne zadeve, v katerih so stranke fizične osebe (starši) na eni strani in urad, ki izvaja državno oblast, na drugi strani, bi njihova navedba na seznamu sploh izgubila pomen. Zato razlikovanja, razvitega v okviru Bruseljske konvencije, glede na to, ali država ukrepa na podlagi oblastnih ali davčnih pristojnosti, ni mogoče prenesti na Uredbo št. 2201/2003.

42. Poleg tega govorijo postavljeni cilji, ki so našli mesto v uvodni izjavi 5, v prid vključitvi državnih zaščitnih ukrepov v področje uporabe Uredbe št. 2201/2003. V skladu z njo mora Uredba veljati za vse odločitve o starševski odgovornosti, skupaj z ukrepi za zaščito otroka, da bi se zagotovila enakost za vse otroke. Posledično ponuja široko razlago pojma civilna zadeva in s tem preprečuje težave pri razlikovanju v posameznih primerih. To omogoča predvsem jasna opredelitev sodne pristojnosti po pravilih Uredbe št. 2201/2003.

43. Pri tem je treba v okviru Uredbe št. 2201/2003 upoštevati tesno povezanost pojma civilna zadeva s pojmom starševske odgovornosti, ki je za Uredbo bistvenega pomena. Ustrezni predpisi o pravnih razmerjih med starši in otroci so v večini pravnih redov ključen element civilnega prava. Vsaka odločitev v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki torej vpliva na to civilnopravno razmerje,( ) naj bi spadala na področje uporabe Uredbe, razen če velja kakšna izjema po členu 1(3).( )

44. Zato ni pomembno, ali na starševsko odgovornost vpliva državni zaščitni ukrep ali odločba, ki je bila sprejeta na pobudo enega ali več nosilcev pravice do varstva in vzgoje otroka. Ker mora biti pojem civilna zadeva predmet samostojne razlage, lahko vključuje celo take ukrepe, ki so po nacionalnem pravu države članice uvrščeni pod javno pravo.( )

45. Uvodna izjava 10 Uredbe potrjuje, da uporaba pojma civilna zadeva ne bi smela iz področja uporabe izključiti državnih zaščitnih ukrepov, ki zadevajo starševsko skrb, kot to pravilno poudarja francoska vlada. Izbira tega pojma nasprotno upošteva dejstvo, da Uredba ne velja za nekatera področja javnega in kazenskega prava, ki niso usmerjena v ureditev starševske odgovornosti, kot na primer za socialno varnost ali za ukrepe pri zadevah vzgoje in zdravja, za odločbe o pravici do azila ali o priseljevanju ter za ukrepe zaradi kaznivih dejanj, ki so jih storili otroci( ).

46. Pogled v zgodovino nastanka potrjuje to razumevanje pojma civilna zadeva. Uredba št. 1347/2000( ), ki je bila predhodnica Uredbe št. 2201/2003, je veljala le za civilnopravne postopke v zvezi s starševsko odgovornostjo do otrok obeh zakoncev ter za postopke v zvezi z zakonskimi spori (člen 1(1)(b) Uredbe št. 1347/2000). Ker je bila v skladu s to uredbo nujna povezava med odločitvijo o starševski odgovornosti in zakonskim sporom, državni zaščitni ukrepi niso bili zajeti v področje uporabe Uredbe št. 1347/2000.

47. Čeprav si je Komisija prizadevala za obsežno vključitev vseh odločb o starševski odgovornosti, se je v svojem predlogu za poznejšo Uredbo št. 2201/2003( ) najprej navezovala na staro besedilo.( ) Iz predloga zato ni bilo mogoče jasno razbrati, ali naj bi državni zaščitni ukrepi poslej spadali v področje uporabe Uredbe. Vendar je Komisija v obrazložitvi predloga pojasnila, da le določeni zaščitni ukrepi, povezani s kaznovanjem kaznivih dejanj, ne spadajo v področje uporabe Uredbe.( ) Iz tega je bilo mogoče izpeljati nasproten sklep, da bi morali biti vključeni drugi državni zaščitni ukrepi.( ) Ta nejasnost je bila med razpravami v Svetu odpravljena s spremembo člena 1(1) in z vključitvijo pozitivnega in negativnega seznama v člen 1(2) in (3) ter z vključitvijo uvodne izjave 10.

48. Med druge vidike zgodovine nastanka spada tesna vsebinska povezanost med Uredbo št. 2201/2003 in Haaško konvencijo o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju, uveljavljanju in sodelovanju glede starševske odgovornosti in ukrepov za varstvo otrok z dne 19. oktobra 1996 (KVO)( ).

49. Sedanja različica Uredbe pri določitvi področja uporabe kaže jasne podobnosti s KVO. Tako področje uporabe obeh ureditev soglasno temelji na širokem razumevanju starševske odgovornosti. Poleg tega se je metoda ureditve področja uporabe Uredbe št. 2201/2003 med razpravami o osnutku v Svetu očitno približevala KVO, tako da sta bila v člen 1(2) in (3) Uredbe uvedena pozitivni in negativni seznam, ki se v veliki meri ujemata z ustreznimi seznami v členu 3 in 4 KVO.( ) KVO pri tem v svoje področje uporabe izrecno vključuje državne ukrepe ter namestitev (člen 3(e) KVO), ki jih Paul Lagarde v obrazložitvenem poročilu o KVO( ) označuje celo kot klasične zaščitne ukrepe. Iz KVO so prav tako izključeni ukrepi, ki so sprejeti zaradi kaznivih dejanj (člen 4(i) KVO).

50. Sicer ima Uredba št. 2201/2003 na svojem področju uporabe v razmerjih med državami članicami prednost pred mednarodnimi konvencijami (glej člena 60 in 61 Uredbe). Med državami članicami in tretjimi državami pa še vedno veljajo mednarodni instrumenti. Zato bi morale biti določbe Uredbe in ustrezne določbe iz konvencije po možnosti razložene enako, da ne pridemo do različnih sklepov, glede na to, ali se primer nanaša na drugo državo članico ali na tretjo državo.( )

c) Združljivost vključitve državnih zaščitnih ukrepov v področje uporabe Uredbe št. 2201/2003 z njeno pravno podlago v členu 61 ES

51. Na koncu je treba opozoriti, da vključevanje državnih zaščitnih ukrepov, ki so v nekaterih državah članicah uvrščeni v javno pravo, v področje uporabe Uredbe št. 2201/2003 ni v nasprotju s pravno podlago Uredbe.

52. Zagotovo člen 61, točka (c), ES dovoljuje le sprejetje ukrepov na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah, predvidenih v členu 65 ES. V skladu s členom 65, točka (a), tretja alinea, ES vključujejo ukrepi na tem področju med drugim tudi izboljšanje in poenostavitev priznavanja in izvrševanja odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, skupaj z odločbami v zunajsodnih zadevah. Pojem civilne zadeve v smislu navedenih določb Pogodbe ES pa je treba prav tako kot ustrezni pojem Uredbe št. 2201/2003 razumeti kot samostojen pojem prava Skupnosti. Civilne zadeve v smislu člena 61, točka (c), ES in člena 65 ES lahko zato prav tako vključujejo državne ukrepe, ki se nanašajo na civilnopravna razmerja, kot na primer izvajanje starševske odgovornosti, četudi so ustrezni ukrepi v nekaterih državah članicah opredeljeni kot javnopravni ukrepi.

3. Vmesni predlog

53. Zgornje ugotovitve v zvezi s podvprašanjema 1(a) in (b) so pokazale, da je treba odločitev o takojšnjem prevzemu v varstvo in namestitvi otroka v rejniško družino zunaj lastne družine opredeliti kot civilno zadevo v zvezi z izvajanjem starševske odgovornosti, in zato je zanjo treba uporabiti Uredbo št. 2201/2003. To velja tudi takrat, če za zadevno odločitev po nacionalnem pravu države porekla ali zaprošene države velja javno pravo. Posledično ni potreben odgovor na podvprašanje 1(c), ker bi bil pomemben le, če bi na področje uporabe Uredbe spadala samo namestitev, ne pa prevzem v varstvo.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

54. Korkein Hallinto-oikeus želi z drugim vprašanjem razjasniti, ali je mogoče usklajene nacionalne predpise nordijskih držav, ki omogočajo neposredno izvrševanje in priznanje upravnih odločb v obliki sodelovanja med upravnimi organi, še vedno uporabljati za prevzem otroka v varstvo, če ustrezni ukrepi spadajo na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003.

55. V zvezi s tem se sodišče sklicuje na člen 59(2) Uredbe št. 2201/2003. V skladu s tem členom lahko Finska in Švedska Konvencijo z dne 6. februarja 1931 med Dansko, Finsko, Islandijo, Norveško in Švedsko, ki vsebuje določbe mednarodnega zasebnega prava o zakonski zvezi, posvojitvi in skrbništvu, skupaj s pripadajočim Sklepnim protokolom v celoti ali delno uporabljata v svojih medsebojnih odnosih namesto pravil te uredbe. Sprašuje se, ali je mogoče to določbo na podoben način prenesti na sodelovanje nordijskih držav pri izročitvi za izvajanje ukrepov prevzema v varstvo in oskrbe.

56. Vendar, kot so soglasno poudarili intervenienti, ki so se izrekli o tem vprašanju, temu nasprotuje načelo primarnosti prava Skupnosti.( ) Organe in sodišča držav članic obvezuje, da ne bodo uporabljali nacionalnega prava, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti.( )

57. Od tega se lahko odstopa le, če zadevni akt Skupnosti državam članicam izrecno dovoljuje odstopanja. Člen 59 Uredbe št. 2201/2003 pa ne vsebuje ustreznega pooblastila glede nacionalnih predpisov Finske in Švedske o izročitvi za izvajanje prevzema v varstvo in oskrbe v okviru sodelovanja nordijskih držav.( )

58. Podobna uporaba člena 59(2)(a) Uredbe št. 2201/2003 ne pride v poštev že zaradi tega, ker gre pri tem za izjemo, ki jo je treba ozko razlagati. Poleg tega bi morale zadevne države članice v skladu s členom 59(2)(a) oddati izjavo o uporabi odstopajočih predpisov, ki je Uredbi priložena kot priloga in objavljena v Uradnem listu Evropske unije.

59. Izjava št. 28 o nordijskem sodelovanju, sprejeta ob pristopu Avstrije, Finske in Švedske, prav tako ne dovoljuje uporabe določb, ki odstopajo od Uredbe št. 2201/2003. V tej izjavi namreč pogodbenice izrecno ugotavljajo, da Švedska in Finska kot članici Evropske unije nameravata nadaljevati obstoječe nordijsko sodelovanje med seboj in z drugimi državami ter področji v popolnem skladu s pravom Skupnosti.

60. Če je Uredbo št. 2201/2003 mogoče uporabiti v časovnem in stvarnem smislu, morata Finska in Švedska uporabljati določbe Uredbe za priznanje in izvrševanje odločb o starševski odgovornosti, ne smeta pa uporabljati nacionalnih predpisov, ki od tega odstopajo.

61. Ta predlog bi se lahko zdel glede na očitno dobro utečeno upravno sodelovanje med Finsko in Švedsko, ki je v dobrobit otrok, obžalovanja vreden. Na drugi strani so se države članice, kot pravilno poudarja nizozemska vlada, s sprejetjem Uredbe št. 2201/2003 strinjale glede določenih enotnih postopkovnih standardov, kot na primer ohranjanje zahtev za priznanje izvršljivosti, ki se uporabljajo za zaščito strank v postopku.

C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

62. Tretje vprašanje za predhodno odločanje zadeva časovno področje uporabe Uredbe št. 2201/2003. V skladu s prehodno določbo v členu 64(2) je mogoče Uredbo uporabljati pod naslednjimi tremi pogoji za priznanje in izvrševanje odločbe:

– odločba je bila sprejeta po začetku uporabe Uredbe št. 2201/2003,

– postopek, ki je privedel do odločbe, je bil uveden pred začetkom uporabe Uredbe št. 2201/2003, vendar po začetku veljavnosti Uredbe št. 1347/2000,

– Sodišče, ki je odločbo sprejelo, je bilo pristojno na podlagi predpisov, ki se ujemajo z določbami o pristojnosti v Uredbi št. 2201/2003, Uredbi št. 1347/2000 ali sporazumu, ki je bil veljaven ob uvedbi postopka med državo članico porekla in zaprošeno državo članico.

63. V skladu s členom 72(1) je Uredba št. 2201/2003 začela veljati že 1. avgusta 2004, njene določbe pa – z nekaterimi na tem mestu nepomembnimi izjemami – so začele veljati šele od 1. marca 2005 (člen 72(2)). Posledično se je Uredba začela uporabljati 1. marca 2005. Uredba št. 1347/2000 je začela veljati 1. marca 2001.

64. Prvi pogoj je torej, da je bila odločba sprejeta 1. marca 2005 ali pozneje. Predložitveno sodišče šteje odločbo Länsrätt, s katero je potrdilo odločbo socialne službe z dne 23. februarja 2005, za izvršljivo. Ta je bil sprejet 3. marca 2005, torej po začetku uporabe Uredbe št. 2201/2003.

65. Načeloma bi se lahko odločba socialne službe z dne 23. februarja 2005 štela za upoštevno. Po členu 2(4) je odločba v smislu Uredbe med drugim vsaka odločba o starševski odgovornosti, ne glede na njeno poimenovanje. Iz člena 2(1) poleg tega sledi, da pojem sodišče pomeni vse organe, ki so v skladu s členom 1 pristojni za odločanje o zadevah s področja uporabe te uredbe. Tudi upravne odločbe je zato načeloma mogoče priznati in izvajati v drugi državi članici na podlagi te uredbe.

66. Vendar pa mora biti zadevna odločba izvršljiva v državi porekla, da bi jo sodišče druge države članice lahko izvršilo v okviru pravne pomoči (člen 28(1) Uredbe št. 2201/2003). Da bi bilo mogoče izhajati iz sprejete odločbe, kar je treba presoditi po Lex fori, mora ta odločba učinkovati vsaj navzven.( ) Ker sta učinkovanje in izvršljivost odločbe po švedskem pravu očitno odvisna od potrditve Länsrätt, se zdi primerno, da se za odločilnega šteje čas sodne potrditve v okviru člena 64(2) Uredbe. V vsakem primeru mora predložitveno sodišče presoditi, kdaj je po nacionalnem pravu odločba izvršljiva.

67. Pri drugem pogoju (glej točko 62) predložitveno sodišče izhaja iz tega, da je bil postopek uveden, ko je socialna služba jeseni 2004 začela preiskave. Komisija nasprotno meni, da je bil postopek uveden šele s predložitvijo predloga socialne službe z dne 25. februarja 2005 pri Länsrätt za potrditev njene odločbe.

68. Podrobneje je v členu 16 Uredbe št. 2201/2003 določeno samo to, kaj se šteje kot predložitev sodišču, namreč – preprosto povedano – vložitev dokumenta za uvedbo postopka pri sodišču ali vročitev dokumenta nasprotni stranki, če se mora to zgoditi pred vložitvijo pri sodišču. Določba pa ne zajema neposredno primera, da organ ukrepa po uradni dolžnosti in sprejme ukrepe za zaščito otrok. Če pa se za trenutek sprejetja odločilne odločbe ne šteje odločba socialne službe z dne 23. februarja 2005, ampak njena potrditev s strani Länsrätt z dne 3. marca 2005, marsikaj govori v prid temu, da se pridružim mnenju Komisije, da se je postopek v smislu člena 64(2) začel šele z vložitvijo zahtevka socialne službe pri Länsrätt.

69. Nenazadnje lahko vprašanje ostane odprto, ker sta bila tako začetek preiskav socialne službe kot tudi vložitev zahtevka pri Länsrätt izvedena pred začetkom uporabe Uredbe št. 2201/2003 in po začetku veljavnosti Uredbe št. 1347/2000.

70. Izpolnjen je tudi tretji pogoj. Določbe o pristojnosti, ki so veljale na Švedskem v času uvedbe postopka, ustrezajo določbam v Uredbi št. 2201/2003. Nacionalni predpisi, ki so veljali pred začetkom uporabe Uredbe, so določali pristojnost organov oziroma sodišča glede na stalno prebivališče otrok na Švedskem. Člen 8(1) Uredbe št. 2201/2003 vsebuje podobno pravilo o pristojnosti.

71. Na tretje vprašanje za predhodno odločanje je zato treba odgovoriti, da je treba člen 64 (2) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da se odločba o starševski odgovornosti, ki je bila 3. marca 2005 sprejeta v postopku, ki je bil uveden po 1. marcu 2001 in pred 1. marcem 2005, prizna in izvede v skladu s Poglavjem III Uredbe št. 2201/2003, če so določbe o pristojnosti, ki so veljale ob uvedbi postopka, in prav tako člen 8(1) Uredbe določali pristojnost organov oblasti glede na stalno prebivališče otrok.

V – Predlog

72. Na podlagi gornjih ugotovitev predlagam Sodišču, naj na vprašanja za predhodno odločanje Korkein Hallinto-oikeus odgovori:

1. Člen 1(1)(b) v povezavi z (2)(a) in (d) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati v smislu, da je treba odločbo o takojšnjem prevzemu otroka v varstvo in namestitvi v rejniško družino zunaj lastne družine opredeliti kot civilno zadevo v zvezi z izvajanjem starševske odgovornosti, za katero je zato treba uporabiti Uredbo št. 2201/2003. To velja tudi, če za zadevno odločbo po nacionalnem pravu države porekla ali zaprošene države velja javno pravo.

2. Če je Uredbo št. 2201/2003 mogoče uporabljati v časovnem in stvarnem smislu in v njej ni predvidena nobena ustrezna izrecna izjema, države članice ne smejo uporabljati nacionalnih predpisov, ki odstopajo od Uredbe.

3. Člen 64(2) Uredbe št. 2201/2003 je treba razlagati tako, da se odločba o starševski odgovornosti, ki je bila sprejeta 3. marca 2005, v postopku, ki je bil uveden po 1. marcu 2001 in pred 1. marcem 2005, prizna in izvede v skladu s Poglavjem III Uredbe št. 2201/2003, če so določbe o pristojnosti, ki so veljale ob uvedbi postopka, in prav tako člen 8(1) Uredbe določali pristojnost organov oblasti glede na stalno prebivališče otrok.