(Glej točke od 58 do 62 in 64.)

Nazadnje, sistematika teh dveh postopkov se zelo razlikuje. Predvsem je postopek iz člena 11(8) Uredbe št. 384/96 v pristojnosti Komisije in se ga lahko izvede le v šestmesečnem roku po datumu, ko so pristojni organi ustrezno določili končni znesek dajatev, ki jih je treba plačati, medtem ko postopek iz člena 236 carinskega zakonika vodijo nacionalni carinski organi in se lahko začne v roku treh let od dneva, ko je bil dolžnik obveščen o teh dajatvah.

Poleg tega cilj postopka iz člena 11(8) Uredbe št. 384/96 ni enak cilju postopka iz člena 236 carinskega zakonika. S postopkom, ki ga določa člen 11(8) Uredbe št. 384/96, se namreč želi uvoznikom, ki so plačali protidampinške dajatve, omogočiti, da prek pristojnih nacionalnih organov od Komisije zahtevajo njihovo povračilo, če se izkaže, da je bila stopnja dampinga, na osnovi katere so bile dajatve plačane, odpravljena ali zmanjšana na raven, ki je nižja od ravni veljavne dajatve. V okviru tega postopka uvozniki ne izpodbijajo zakonitosti protidampinških dajatev, ki so bile naložene, ampak se sklicujejo na spremenjene razmere, ki neposredno učinkujejo na prvotno določeno stopnjo dampinga. Postopek, ki ga določa člen 236 carinskega zakonika, pa tem uvoznikom omogoča, da zahtevajo povračilo uvoznih ali izvoznih dajatev, ki so jih plačali, če se izkaže, da te dajatve v trenutku njihovega plačila niso bile zakonsko dolgovane.

Na področju zaščite pred dampingom niti člen 11(8) Uredbe št. 384/96 niti člen 236 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Unije ne dajeta niti najmanjše pravne podlage za to, da uvozniki, ki se niso sklicevali na postopek iz člena 11(8) Uredbe št. 384/96 v za to določenem roku, ne bi mogli oziroma ne bi več mogli zahtevati uporabe postopka iz člena 236 carinskega zakonika.

V okviru tožb, ki so vložene pri nacionalnih sodiščih zoper nacionalni ukrep, sprejet na podlagi uredbe o uvedbi protidampinške dajatve, imajo uvozniki, ki so plačali protidampinške dajatve, očitno svoj interes in so upravičeni, da zatrjujejo, da uredbe o uvedbi teh dajatev niso veljavne, ker je bila navedena dajatev naložena, ne da bi Komisija predhodno odločila v skladu s pravili iz Uredbe št. 384/96 o zahtevah za odobritev tržnogospodarske ali individualne obravnave, ki so jih vložili proizvajalci ali izvozniki zadevnih proizvodov. Neupoštevanje teh zahtev lahko namreč negativno vpliva na protidampinško dajatev, ki bo po koncu postopka uvedena za proizvode zadevnih subjektov.

Natančneje, člen 2(7) Uredbe št. 384/96, s tem ko vzpostavlja poseben režim, ki določa podrobna pravila za izračun normalne vrednosti v zvezi z uvozom iz držav brez tržnega gospodarstva, pomeni izraz volje zakonodajalca Unije, da uveljavi pristop, lasten pravnemu redu Unije. Določbe člena 9(5), drugi pododstavek, Uredbe št. 384/96 napotujejo na člen 2(7) te uredbe in so sestavni del ureditve, ki ga ta vzpostavlja.

Na področju zaščite pred dampingom je sicer res v uvodni izjavi 5 Uredbe št. 384/96 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 461/2004, navedeno, da je treba v največji možni meri prenesti besednjak sporazum o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o carinah in trgovini iz leta 1994 (protidampinški sporazum) v pravo Unije, vendar je treba to besedilo razumeti tako, da zakonodajalec Unije, čeprav je pri sprejemanju Uredbe št. 384/86 hotel upoštevati pravila protidampinškega sporazuma, ni izrazil, da želi v navedeno uredbo prenesti vsako od teh pravil.

Zato se tudi po poteku zgoraj navedenega roka posameznik ne more sklicevati na te odločitve in priporočila ORS, da bi dosegel nadzor nad zakonitostjo ali veljavnostjo ravnanja institucij Unije, razen takrat, ko je na podlagi teh odločitev ali priporočil Unija želela prevzeti določeno obveznost.

Poleg tega zgolj potek tega roka ne pomeni, da je Unija izčrpala možnosti, ki jih ta sistem reševanja sporov določa za rešitev spora med njo in drugimi strankami. V teh okoliščinah bi naložitev sodišču Unije, da le zaradi poteka tega roka opravi nadzor nad zakonitostjo ali veljavnostjo zadevnih ukrepov Unije glede na pravila STO ter odločitve in priporočila ORS, s katerimi je bilo ugotovljeno njihovo neupoštevanje, lahko ogrozila položaj Unije pri iskanju rešitve, ki bi bila hkrati v skladu s pravili STO in ki bi jo stranke v sporu vzajemno sprejemale.

Glede na naravo in sistematiko sistema reševanja sporov, ki ga določa Sporazum o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), in pomemben položaj, ki ga ta sistem pridržuje pogajanju pogodbenic, sodišče Unije nikakor ne sme opravljati nadzora nad zakonitostjo ali veljavnostjo aktov Unije glede na pravila STO, dokler primeren rok, ki ga ima Unija za uskladitev z odločitvami in priporočili organa za reševanje sporov (ORS) pri STO, s katerimi je ugotovljeno nespoštovanje teh pravil, ne poteče, sicer bi bil temu roku odvzet učinek.

V zvezi z Uredbo št. 1472/2006 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Vietnama, dejstvo, da se Svet in Komisija nista izrekla o zahtevah za odobritev tržnogospodarske obravnave, ki so jih vložili kitajski in vietnamski proizvajalci izvozniki, ki niso bili zajeti v vzorec, določen v skladu s členom 17 Uredbe št. 384/96, pomeni kršitev člena 2(7)(b) te uredbe. Zato je Uredba št. 1472/2006 v tem delu neveljavna.

(Glej točke od 118 do 120 in 123.)

Glede tega morata Svet in Komisija načeloma preučiti zahteve za individualno obravnavo, ki so bile nanju naslovljene na podlagi člena 9(5), drugi pododstavek, Uredbe št. 384/96, in se o teh zahtevah izreči.

Tako člen 9(5), drugi pododstavek, Uredbe št. 384/96 določa, da se individualna protidampinška dajatev določi za dobavitelje s sedežem v državi, ki nima tržnega gospodarstva, če so hkrati tudi izvozniki, če na podlagi utemeljenih zahtev izkažejo, da izpolnjujejo merila za to individualno obravnavo. Ta individualna protidampinška dajatev se bo zanje torej uporabila namesto protidampinške dajatve, ki se določi na ravni države, ki bi se zanje uporabila, če te zahteve ne bi bilo.

Vendar pa člen 9(5), prvi pododstavek, Uredbe št. 384/96 odstopa od tega načela v primeru iz člena 2(7)(a) te uredbe, ko Svet ali Komisija sprejmeta uredbo o uvedbi protidampinških dajatev na uvoz iz določenega vira, in sicer iz držav, ki nimajo tržnega gospodarstva. Za ta primer je namreč zakonodajalec Unije določil drugačno splošno pravilo, v skladu s katerim je hkrati nujno in dovolj, da uredba, ki jo sprejme Svet ali Komisija, natančno določi znesek protidampinške dajatve na ravni zadevne države dobaviteljice.

Dejstvo, da se Svet in Komisija pred sprejetjem Uredbe št. 1472/2006 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Vietnama, nista izrekla o zahtevah za individualno obravnavo, ki so jih vložili kitajski in vietnamski proizvajalci izvozniki, ki niso bili zajeti z vzorcem, določenim v skladu s členom 17 Uredbe št. 384/96, pomeni kršitev člena 9(5) te uredbe. Zato je navedena Uredba št. 1472/2006 v tem delu neveljavna. Iz istih razlogov in v enakem delu je neveljavna Izvedbena uredba št. 1294/2009 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja s poreklom iz Vietnama in s poreklom iz Ljudske Republike Kitajske, kakor je bila razširjena na uvoz določene obutve z zgornjim delom iz usnja, poslane iz Posebne upravne regije Macao, ne glede na to, ali je deklarirana kot izdelek s poreklom iz Posebne upravne regije Macao ali ne, na osnovi pregleda zaradi izteka ukrepov na podlagi člena 11(2) Uredbe št. 384/96.

Glede tega preučitev razmerja med členom 9(5), drugi pododstavek, Uredbe št. 384/96 na eni strani in členom 17 te uredbe, ki določa tehniko vzorčenja, na drugi strani, pokaže, da se besedilo člena 9(5) razlikuje od besedila člena 9(6) Uredbe št. 384/96, v katerem je izrecno napotilo, ki določa uporabo navedenega člena 17. Zato je mogoče odstavek 5 člena 9 Uredbe št. 384/96 razlagati tako, da v okviru tega člena in drugače kot v okviru odstavka 6 te določbe člen 17 Uredbe št. 384/96 ni upošteven. Zato, če se proizvajalec izvoznik s sedežem v državi, ki nima tržnega gospodarstva, sklicuje na člen 9(5), drugi pododstavek, Uredbe št. 384/96, ker so njegove individualne izvozne cene določene dovolj neodvisno od države, s tem želi, da mu Svet in Komisija priznata, da je glede tega v precej drugačnem položaju kot drugi proizvajalci izvozniki s sedežem v tej državi. Zato zahteva, da se ga obravnava individualno tam, kjer bodo ti drugi proizvajalci izvozniki v praksi obravnavani kot enota.

Če bi bilo treba priznati, da bi lahko Svet in Komisija za proizvajalca izvoznika, ki je v tem položaju, uporabila protidampinško dajatev, določeno na ravni zadevne države in izračunano na podlagi tehtane povprečne stopnje dampinga, ki je določena za proizvajalce izvoznike, zajete z vzorcem, ne da bi se prej izrekla o zahtevi takega proizvajalca izvoznika, pa bi bilo tema institucijama s tem omogočeno, da tega proizvajalca izvoznika obravnavata enako kot tiste, ki so bili zajeti z navedenim vzorcem, čeprav so ti slednji a priori v drugačnem položaju.

(Glej točke od 124 do 127, 131, 132, 135 in 174 ter točko 2 izreka.)