Zadeva C-532/03

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Irski

„Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila – Člena 43 ES in 49 ES – Storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke C. Stix-Hackl, predstavljeni 14. septembra 2006

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. decembra 2007

Povzetek sodbe

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Dokaz neizpolnitve obveznosti – Dokazno breme Komisije

(člen 226 ES)

Ne glede na obveznost držav članic iz člena 10 ES, da Komisiji olajšujejo izpolnjevanje njenih nalog, kar med drugim, kot izhaja iz člena 211 ES, obsega skrb za uporabo določb Pogodbe in določb, ki jih institucije sprejemajo v skladu z njo, mora Komisija v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti dokazati zatrjevano neizpolnitev. Sodišču mora predložiti potrebne dokaze, da to lahko preveri, ali gre za neizpolnitev obveznosti, pri čemer se Komisija ne more opreti na kakršno koli domnevo.

Tako mora Komisija v zvezi s tožbo, s katero se predlaga, naj se ugotovi, da je opravljanje storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili s strani enega javnega subjekta za drugega brez predhodne objave v nasprotju s pravico do ustanavljanja ter svobodnim opravljanjem storitev, Sodišču predložiti potrebne dokaze, da to lahko preveri, ali gre za oddajo javnih naročil, glede na to, da ne more biti izključeno, da zadevni javni subjekt take storitve opravlja v okviru svojih pristojnosti. V zvezi s tem zgolj obstoj mehanizma za financiranje storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili med dvema javnima subjektoma ne pomeni, da gre pri opravljanju zadevnih storitev za oddajo javnih naročil, kar bi bilo treba presojati glede na temeljna pravila Pogodbe.

(Glej točke 28, 29, 36 in 37.)

























SODBA SODIŠČA (veliki senat)

z dne 18. decembra 2007( )

„Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila – Člena 43 ES in 49 ES – Storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili“

V zadevi C-532/03,

zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 19. decembra 2003,

Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata K. Wiedner in X. Lewis, zastopnika, skupaj z J. Flynnom, QC, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka,

proti

Irski, ki jo zastopa D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. Collinsom in E. Reganom, SC, ter C. O’Toolom, barrister, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

ob intervenciji:

Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopajo H. G. Sevenster, C. Wissels in P. van Ginneken, zastopniki,

intervenientka,

SODIŠČE (veliki senat),

v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, G. Arestis (poročevalec) in U. Lõhmus, predsedniki senatov, J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J. Makarczyk, M. Ilešič, J. Malenovský in J. Klučka, sodniki,

generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,

sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. aprila 2006,

po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 14. septembra 2006

izreka naslednjo

Sodbo

1 Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Irska, s tem da je Dublin City Council (v nadaljevanju: DCC), ki je nasledil Dublin Corporation Fire Brigade, dovolila, da opravlja storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili, ne da bi Eastern Regional Health Authority (v nadaljevanju: zdravstveni organ), ki se je prej imenoval Eastern Health Board, zagotovil predhodno objavo obvestila o tem, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES ter iz splošnih načel prava Skupnosti.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev

2 Določbe, ki urejajo oddajo javnih naročil storitev, se nahajajo v Direktivi Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997 (UL L 328, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 92/50). Člen 1(a) Direktive 92/50 med drugim določa, da javna naročila storitev pomenijo pogodbe z denarnim interesom, sklenjene pisno med ponudnikom storitve in naročnikom.

Nacionalna ureditev

3 Člen 65(1) zakona o javnem zdravju iz leta 1953 (Health Act 1953) v svoji različici, ki je veljala leta 1999 in ki je uporabljiva v tem sporu (v nadaljevanju: Health Act), določa:

„S pridržkom splošnih navodil ministra lahko zdravstveni organ pod pogoji in zahtevami, ki jih šteje za primerne, odobri podporo telesu, ki opravlja storitev, ali predlaga opravljanje storitve, ki je podobna storitvi, ki jo lahko opravlja zdravstveni organ, oziroma tako storitev dopolnjuje v eni ali več naslednjih oblikah:

a) s prispevki za kritje stroškov, ki nastanejo temu telesu.“

4 Člen 57 Health Act določa:

„Zdravstveni organ lahko sklepa pogodbe za dobavo reševalnih vozil ali drugih prevoznih sredstev za prevoz pacientov […]“

5 Člen 25 zakona o storitvah protipožarnega varstva iz leta 1981 (Fire Services Act 1981) določa:

„Organ za protipožarno varstvo lahko izvede vse nujne posege ali pa pri njih sodeluje, ne glede na to, ali obstaja nevarnost požara, in temu ustrezno sprejme takšne ukrepe za reševanje ali varnost oseb in zaščito premoženja, ki jih šteje za primerne v ta namen.“

6 Člen 9(1)(a) Fire Services Act iz leta 1981 določa, da je za namene tega zakona organ za protipožarno varstvo „council of a county“.

Dejansko stanje in predhodni postopek

7 DCC, ki je odgovoren za gasilske storitve v Dublinu, opravlja storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili v delu območja, ki ga pokriva zdravstveni organ, in sicer v Dublinu. To storitev je kot zdravstveni organ zagotavljal do leta 1960, nato pa kot lokalni organ v okviru svoje stalne storitve protipožarnega varstva.

8 East Coast Area Health Board, ki je posebni organ zdravstvenega organa, pristojen za področje zdravja, in ki svoje naloge izvršuje na podlagi pooblastila zdravstvenega organa, na podlagi člena 65 Health Act kot finančno podporo opravljanju storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili na letni ravni DCC izplačuje zneske, katerih končna višina se določi na podlagi pogajanj med DCC in tem organom. Ta znesek predstavlja del stroškov DCC za opravljanje zadevnih storitev.

9 Eastern Health Board in Dublin Corporation Fire Brigade sta junija leta 1998 sestavila osnutek pogodbe glede opravljanja storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili. V začetku leta 2003, na datum, ki ustreza roku, določenem v obrazloženem mnenju, je ta osnutek vseboval načine financiranja med tema subjektoma in poročilo o upravljanju javnih sredstev v zvezi s takim osnutkom.

10 Zoper ta osnutek pogodbe je bila pri Komisiji vložena pritožba, v kateri je bilo zatrjevano, da bi osnutek pogodbe moral biti predhodno objavljen v skladu z zahtevami iz Direktive 92/50. Dopisovanje med Komisijo in irskimi organi se je začelo zato, da bi se ugotovilo, ali obstaja pogodba, glede katere bi morala veljati kakršnakoli obveznost objave.

11 Glede na to, da opravljanje storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili za zdravstveni organ, ki se izvaja na podlagi dogovora, sklenjenega brez predhodne objave, ni bilo v skladu z določbami členov 43 ES in 49 ES, je Komisija sprožila postopek zaradi neizpolnitve obveznosti iz člena 226 ES.

12 Komisija je 17. decembra 2002, potem ko je Irsko pozvala, naj predloži svoja stališča, izdala obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj v roku dveh mesecev od njegovega prejema sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s tem mnenjem.

13 Ker je Komisija menila, da odgovor Irske na obrazloženo mnenje ni bil zadovoljiv, se je odločila, da vloži to tožbo.

Tožba

Trditve strank

14 Komisija zatrjuje, da mehanizem opravljanja storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili s strani DCC na podlagi dogovora z zdravstvenim organom, ki ni bil objavljen, pomeni kršitev členov 43 ES in 49 ES ter splošnih načel prava Skupnosti.

15 Komisija meni, da zaradi neobstoja pisne pogodbe opravljanje takih storitev ne spada na področje uporabe Direktive 92/50. Kljub temu pa je navedeni mehanizem treba preizkusiti glede na temeljne svoboščine in splošna načela prava Skupnosti, med katerimi je tudi načelo preglednosti.

16 Komisija, sklicujoč se na sodbo z dne 9. julija 1987 v zadevi CEI in Bellini (od 27/86 do 29/86, Recueil, str. 3347), zatrjuje, da se pravo Skupnosti v celoti uporablja za situacije, ki niso zaobsežene z direktivami o javnih naročilih. Dodaja, da v skladu s točkami od 60 do 62 sodbe z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress (C-324/98, Recueil, str. I-10745) splošno spoštovanje pravil Pogodbe ES glede temeljnih svoboščin in načela prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva vključuje zlasti zahtevo po preglednosti, ki koncesijo storitev odpre konkurenci in omogoča nadzor nad tem, ali so bili postopki podelitve opravljeni nepristransko.

17 Komisija v zvezi s tem meni, da se zgoraj navedene ugotovitve uporabljajo za opravljanje storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili. Zatrjuje, da DCC te storitve opravlja odplačno na pobudo zdravstvenega organa. Slednji ima namreč aktivno vlogo pri preverjanju, ali opravljene storitve izpolnjujejo zahteve, ter nadzoruje znesek, ki ga bo zanje izplačal. Komisija prav tako poudarja, da je videti, da finančni prispevek zdravstvenega organa znaša skoraj toliko kot stroški DCC za opravljanje teh storitev.

18 Irska očitani neizpolnitvi obveznosti ugovarja.

19 Ta država članica je na obravnavi pojasnila, da se ta spor nanaša na storitve nujne medicinske pomoči („mobile emergency medical service“), ki jih je treba zagotoviti v okviru javnih storitev. Zatrjuje, da Komisija ni dokazala, da DCC storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili zagotavlja na pobudo zdravstvenega organa in da dogovor med zdravstvenim organom in DCC predstavlja oddajo „javnega naročila“.

20 Glede financiranja teh storitev Irska poudarja, da zdravstveni organ pri tem sodeluje v okviru izvajanja svojih nalog v skladu z določbami Health Act in da njegov finančni prispevek pokriva zgolj del stroškov DCC. V obravnavanem primeru naj cena ne bi bila določena, zdravstveni organ pa naj bi si prizadeval nadzorovati ali omejiti znesek, glede katerega ga zakon pooblašča, da ga izplača DCC na podlagi svoje udeležbe pri stroških teh storitev.

21 Irska trdi, da člen 25 Fire Services Act 1981 podeljuje DCC zakonite pristojnosti, da opravlja storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili. DCC naj bi to storitev zagotavljal kot lokalni organ, ki je hkrati na podlagi nacionalnega prava organ protipožarne varnosti.

22 Irska zatrjuje, da dejstvo, da so storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili in storitve gašenja požarov združene v enem javnem organu, pomeni prednost v smislu zdravja in javne varnosti, ker imajo vsi člani združenih oddelkov za prevoz z reševalnimi vozili in za gašenje požarov izobrazbo v zvezi z nujno medicinsko pomočjo.

23 Irska poleg tega poudarja, da v skladu s sodbo Sodišča z dne 27. septembra 1988 v zadevi Humbel (263/86, Recueil, str. 5365) te storitve, ki spadajo pod Prilogo I B k Direktivi 92/50, običajno niso odplačne storitve, ki bi zato spadale pod člena 43 ES in 49 ES.

24 Glede morebitne diskriminacije na podlagi državljanstva Irska zatrjuje, da njeno nacionalno pravo ponudnikom storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili, ki prihajajo iz druge države članice, ne prepoveduje ustanavljanja ali opravljanja storitev na Irskem.

25 Ta država članica namreč meni, da se Komisija ni sklicevala na nobeno določbo –bodisi iz Fire Services Act 1981 bodisi iz Health Act –, ki bi povzročala neposredno ali posredno diskriminacijo. Irska se v obravnavanem primeru sklicuje na sodbo z dne 17. junija 1997 v zadevi Sodemare in drugi (C-70/95, Recueil, str. I-3395), s katero je Sodišče razsodilo, da ni v nasprotju z načelom enakega obravnavanja zasebnikom, katerih namen ni pridobivanje dobička, omogočiti udeležbo v sistemu socialne pomoči v zvezi z zagotavljanjem domov za starejše osebe.

26 Irska dodaja, da členov 43 ES in 49 ES ni mogoče uporabiti, ker so zadevne storitve „storitve v splošnem gospodarskem interesu“ in ker je njihovo javno financiranje strogo omejeno na pokritje realnih stroškov takih storitev.

27 Kraljevina Nizozemska, ki ji je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 15. junija 2004 dovoljena intervencija v podporo predlogom Irske, trdi, da načelo preglednosti ni uporabljivo za situacijo, ki nima nobene zveze z notranjim trgom v primeru svobodnega opravljanja storitev. Ta država članica podredno zatrjuje, da tudi če bi Sodišče moralo razsoditi, da je načelo preglednosti treba spoštovati, kljub temu da Direktiva 92/50 ni uporabljiva, morajo države članice same natančneje določiti pojem ustrezne objave.

Presoja Sodišča

28 Uvodoma je treba ugotoviti, tako kot izhaja iz ugotovitev v tožbi, da se ta tožba zaradi neizpolnitve obveznosti ne nanaša na uporabo Direktive 92/50, temveč na vprašanje, ali je opravljanje storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili s strani DCC brez predhodne objave v nasprotju s temeljnimi pravili Pogodbe, zlasti s pravico do ustanavljanja ter svobodnim opravljanjem storitev iz členov 43 ES oziroma 49 ES.

29 Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora Komisija – ne glede na obveznost držav članic iz člena 10 ES, da Komisiji olajšujejo izpolnjevanje njenih nalog, kar med drugim, kot izhaja iz člena 211 ES, obsega skrb za uporabo določb Pogodbe in določb, ki jih institucije sprejemajo v skladu s to Pogodbo (sodba z dne 26. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Irski, C-494/01, ZOdl., str. I-3331, točka 42) – v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti dokazati zatrjevano neizpolnitev. Sodišču mora predložiti potrebne dokaze, da to lahko preveri, ali gre za neizpolnitev, pri čemer se Komisija ne more opreti na kakršno koli domnevo (glej zlasti sodbe z dne 25. maja 1982 v zadevi Komisija proti Nizozemski, 96/81, Recueil, str. 1791, točka 6; z dne 26. junija 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C-404/00, Recueil, str. I-6695, točka 26, in z dne 26. aprila 2007 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑135/05, ZOdl., str. I-3475, točka 26).

30 Komisija zatrjuje, da sprejetje dogovora med DCC in zdravstvenim organom brez predhodne objave pomeni kršitev pravil Pogodbe, in sicer splošnih načel prava Skupnosti, zlasti načela preglednosti.

31 Komisija v podporo svojemu stališču navaja, da čeprav ne obstaja pisna pogodba, ki bi natančno navajala, kako mora DCC opravljati storitve, pa korespondenca, priložena k dopisu z dne 19. septembra 2002, kaže, da sta stranki obseg teh storitev in pravila v zvezi s plačevanjem zanje pregledali in jih formalizirali z osnutkom pogodbe, ki je bil sprejet junija 1998. Natančneje, v dopisu z dne 15. januarja 1999, ki je priložen k dopisu z dne 19. septembra 2002, naj bi odgovorni finančnik DCC ugotovil, da je bil na podlagi pogajanj glede financiranja storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili junija 1998 sklenjen dogovor, s katerim so bili določeni bodoči stroški DCC, ki bodo obremenjevali zdravstveni organ.

32 Komisija trdi, da je videti, da sta se DCC in zdravstveni organ dogovorila, da bosta sklenila dogovor glede ravni izvajanih storitev in da je bila pogodba sestavljena v tem smislu. Komisija torej meni, da DCC opravlja storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili na pobudo zdravstvenega organa in proti plačilu.

33 V zvezi s tem je treba poudariti, da iz spisa izhaja, da nacionalna zakonodaja tako zdravstveni organ kot DCC pooblašča za izvrševanje storitev nujnih prevozov z reševalnimi vozili. V smislu člena 25 Fire Services Act 1981 organ za protipožarno varstvo lahko izvede vse nujne posege ali pa pri njih sodeluje, ne glede na to, ali obstaja nevarnost požara, in temu ustrezno sprejme takšne ukrepe za reševanje ali varnost oseb in zaščito premoženja, ki jih šteje za primerne v ta namen. V skladu s členom 9 istega zakona pa je lokalni organ, kot je DCC, pristojni organ glede storitev protipožarne varnosti.

34 DCC je od leta 1899 do leta 1960 zagotavljal storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili kot zdravstveni organ. Nato je deloval kot lokalni organ in na podlagi člena 25 Fire Services Act 1981 te storitve opravljal v sklopu svoje stalne storitve protipožarne varnosti.

35 Zato ne more biti izključeno, da DCC take storitve javnosti zagotavlja v okviru svojih zakonsko določenih pristojnosti in ob uporabi lastnih sredstev, čeprav za ta namen prejema prispevek s strani zdravstvenega organa, ki pokriva del stroškov za te storitve.

36 Kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 29 te sodbe, mora v obravnavanem primeru Komisija predložiti potrebne dokaze, da Sodišče lahko preveri, ali gre za oddajo javnih naročil, pri čemer se Komisija ne more opreti na kakršno koli domnevo.

37 Niti trditve Komisije niti predložene listine pa ne dokazujejo, da naj bi šlo za oddajo javnega naročila, glede na to, da ni mogoče izključiti, da DCC storitve nujnih prevozov z reševalnimi vozili opravlja v okviru lastnih pristojnosti, neposredno določenih z zakonom. Sicer pa zgolj obstoj mehanizma za financiranje takih storitev med dvema javnima subjektoma ne pomeni, da gre pri opravljanju zadevnih storitev za oddajo javnih naročil, kar bi bilo treba presojati glede na temeljna pravila pogodbe.

38 Ker Komisija ni dokazala, da Irska ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe, je to tožbo treba zavrniti.

Stroški

39 V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Irska predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1) Tožba se zavrne.

2) Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.

Podpisi