To pomeni, da mora za oprostitev iz te določbe biti blago za oskrbo dobavljeno upravljavcu plovila za plovbo na odprtem morju, ki ga uporabi in zato dobavljeno v zadnji stopnji dobavne verige tega blaga.

Transakcije oskrbe plovil za plovbo na odprtem morju so na podlagi člena 148(a) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost oproščene davka na dodano vrednost, ker so izenačene z izvozom. Posledično, tako kot oprostitev za izvoz velja izključno za končno dobavo blaga, ki jo opravi prodajalec ali kdo drug za njegov račun, tudi oprostitve iz navedenega člena 148(a) ni mogoče razširiti na dobave blaga, ki so bile opravljene na zgodnejši stopnji trgovanja. Poleg tega bi taka razširitev pomenila, da bi morale države vzpostaviti nadzorne mehanizme, da bi se prepričale o končni uporabi tega blaga, ki se dobavi kot oproščeno davka, ti mehanizmi pa nikakor ne bi povzročili upravne poenostavitve, temveč bi tako za države kakor tudi za zadevne davčne zavezance pomenili obremenitve, ki bi bile nezdružljive s pravilno in enostavno uporabo oprostitev, predpisano v členu 131 Direktive 2006/112.

Zato je treba za namene člena 148(a) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost dobavo blaga za oskrbovanje, opravljeno posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, tudi kadar ti delujejo za račun upravljavcev plovil, ki bodo to blago uporabili, razločevati od dobave, opravljene neposredno upravljavcem. Tako se dobava blaga posredniku, ki deluje v svojem imenu, ne opravi na zadnji stopnji dobavne verige tega blaga, saj ga ta posrednik naj ne bi pridobil za uporabo, pač pa za nadaljnjo prodajo tretjim osebam.

To pomeni, da dobave blaga za oskrbovanje, opravljene takim posrednikom, načeloma ni mogoče obravnavati kot dobave iz člena 148(a) Direktive 2006/112 in zato ne morejo biti upravičene do oprostitve iz te določbe. Zato oprostitve iz te določbe načeloma ni mogoče uporabiti za dobave blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju, ki opravljajo prevoz potnikov za plačilo ali so namenjena opravljanju komercialne, industrijske ali ribiške dejavnosti, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu. V zvezi s tem je brez pomena to, da je končna uporaba tega blaga ob dobavi znana in ustrezno dokazana, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu.

Poleg tega nikakor ni mogoče uporabiti analogije med tako dobavo goriva in ureditvijo oprostitve, dovoljeno na podlagi člena 148(f) te direktive, za dobavo zrakoplova gospodarskemu subjektu, ki ni letalska družba, saj je narava tega blaga povsem različna. To še toliko bolj velja, ker ni mogoče zagotoviti enotne uporabe člena 148(a) Direktive brez ogrozitve cilja upravne poenostavitve.

Vendar pa se navedena oprostitev lahko uporabi, če se je prenos lastništva zadevnega blaga na navedene posrednike v oblikah, določenih z upoštevnim nacionalnim pravom, izvršil kvečjemu istočasno ali po tem, ko so bili upravljavci plovil pooblaščeni, da s tem blagom dejansko razpolagajo, kot da bi bili lastniki, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. Od trenutka dostave goriva v rezervoar plovila je navadno njegov upravljavec namreč pooblaščen, da z njim dejansko razpolaga kot bi bil njegov lastnik. Zato v teh okoliščinah – čeprav je bilo v skladu z oblikami, določenimi z upoštevnim nacionalnim pravom, lastništvo goriva formalno preneseno na posrednike in bi naj ti delovali v svojem imenu – ti posredniki v nobenem trenutku niso mogli razpolagati z dobavljenimi količinami, saj so pravico do razpolaganja z gorivom imeli upravljavci plovil, od trenutka ko jim je za to zadolženi subjekt dostavil gorivo. V takem primeru transakcij, ki jih izvede tak špediter, ni mogoče šteti za dobavo posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, ampak jih je treba obravnavati kot dobave, opravljene neposredno upravljavcem plovil, ki so na tej podlagi upravičene do oprostitve iz člena 148(a) Direktive 2006/112.

(Glej točke od 34 do 37, 40, 44, 46, od 48 do 50, 52, 53 in izrek.)