Res je, da je Sodišče v točkah 47 in 49 sodbe z dne 30. maja 2013, Arslan ( C‑534/11 , EU:C:2013:343 ), razsodilo, da dovoljenje ostati na ozemlju zaradi učinkovite uporabe pravnega sredstva zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito preprečuje, da se Direktiva 2008/115 uporabi za državljana tretje države, ki je vložil to prošnjo, do odločitve o pravnem sredstvu, ki je bilo vloženo zoper odločbo o zavrnitvi te prošnje (sodba z dne 19. junija 2018, Gnandi, C‑181/16 , EU:C:2018:465 , točka 43 ). Kljub temu pa na podlagi te sodbe ni mogoče sklepati, da tako dovoljenje ostati preprečuje to, da bi prebivanje zadevne osebe postalo nezakonito v smislu Direktive 2008/115 takoj po zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito, če ni pravice ali dovoljenja za prebivanje. Nasprotno, razen če ima državljan tretje države pravico do prebivanja ali dovoljenje za prebivanje iz člena 6(4) Direktive 2008/115, je njegovo prebivanje nezakonito v smislu Direktive 2008/115 od takrat, ko pristojni organ na prvi stopnji zavrne prošnjo za mednarodno zaščito, in to neodvisno od obstoja dovoljenja ostati do zaključka postopka s pravnim sredstvom, ki je bilo vloženo zoper to odločbo o zavrnitvi (sodba z dne 19. junija 2018, Gnandi, C‑181/16 , EU:C:2018:465 , točki 44 in 59 ).

Direktivo 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav in Direktivo 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da je državljan tretje države, čigar prošnjo za mednarodno zaščito je pristojni upravni organ na prvi stopnji zavrnil kot očitno neutemeljeno, pridržan z namenom odstranitve, kadar lahko v skladu s členom 46(6) in (8) Direktive 2013/32 zakonito ostane na nacionalnem ozemlju do odločitve o njegovem pravnem sredstvu v zvezi s pravico, da ostane na tem ozemlju do zaključka postopka s pravnim sredstvom, ki ga je vložil zoper odločbo, s katero je bila zavrnjena njegova prošnja za mednarodno zaščito.

V zvezi s tem pravica do učinkovitega pravnega sredstva pomeni, da se zadržijo vsi pravni učinki odločbe o vrnitvi, česar posledica je zlasti to, da zainteresirane osebe ni mogoče pridržati z namenom odstranitve po členu 15 Direktive 2008/115, dokler ji je dovoljeno, da ostane na ozemlju zadevne države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 2018, Gnandi,C‑181/16, EU:C:2018:465, točka 62). Enako velja za državljana tretje države, čigar prošnja za mednarodno zaščito je bila zavrnjena kot očitno neutemeljena v skladu s členom 32(2) Direktive 2013/32.

Res je, da iz člena 46(5) in (6) Direktive 2013/32 izhaja, da v tem primeru zadevna oseba nima pravice zakonito ostati na ozemlju zadevne države članice do zaključka postopka s pravnim sredstvom. Vendar pa mora ta v skladu z zahtevami iz člena 46(6), zadnji pododstavek, te direktive imeti možnost, da zadevo predloži sodišču, ki bo odločilo, ali lahko ostane na tem ozemlju do meritorne odločitve o njenem pravnem sredstvu. Člen 46(8) te direktive določa, da mora zadevna država članica zadevni osebi dovoliti, da ostane na njenem ozemlju do zaključka postopka, v katerem se odloča, ali lahko ostane na njenem ozemlju.

Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da državljana tretje države, čigar prošnja za mednarodno zaščito je bila zavrnjena kot očitno neutemeljena, ni mogoče pridržati na podlagi člena 15 Direktive 2008/115 v roku za vložitev pravnega sredstva zoper odločbo o zavrnitvi. Če je tako pravno sredstvo vloženo, zadevna oseba prav tako ne more biti pridržana na podlagi tega člena, dokler ji je dovoljeno, da ostane na ozemlju zadevne države članice v skladu s členom 46(8) Direktive 2013/32.

(Glej točke od 51 do 55 in izrek.)