25.

Mirovni sodnik v Bologni je na Sodišče najprej naslovil pet vprašanj, ( 7 ) vendar se je pozneje dvema odpovedal. Tako ostajajo naslednja tri vprašanja: „1. Ali je mirovno sodišče v vlogi predložitvenega sodišča zajeto s pojmom rednega evropskega sodišča, pristojnega za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 267 PDEU, čeprav mu nacionalni pravni red zaradi negotovosti zaposlitve ne priznava enakih delovnih pogojev, kot jih imajo poklicni sodniki, čeprav se z opravljanjem enakih sodnih nalog uvrščajo v nacionalni pravosodni sistem, kar pomeni kršitev dolžnosti zagotavljanja jamstev neodvisnosti in nepristranskosti rednega evropskega sodišča, ki jih je Sodišče navedlo v sodbah z dne 19. septembra 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, točke od 47 do 53); z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juizes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, točka 32 in točke od 41 do 45), in z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (pomanjkljivost sodnega sistema) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, točke od 50 do 54)? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali dejavnost opravljanja službe tožeče mirovne sodnice spada k pojmu ‚delavec, zaposlen za določen čas‘, iz členov 1(3) in 7 Direktive 2003/88 v povezavi z določbo 2 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sprejetega k Direktivi 1999/70, in členom 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kakor jo razlaga Sodišče v sodbah z dne 1. marca 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110), in z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914), in, če je odgovor pritrdilen, ali je mogoče za uporabo enakih delovnih pogojev iz določbe 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sprejetega k Direktivi 1999/70/ES, rednega oziroma poklicnega sodnika šteti za delavca, zaposlenega za nedoločen čas, primerljivega z delavcem, zaposlenim za določen čas kot ‚mirovnim sodnikom‘? 3. Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje pritrdilna, ali člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v povezavi s členom 267 PDEU glede na sodno prakso Sodišča Evropske unije s področja odgovornosti italijanske države zaradi resne kršitve prava Skupnosti od sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, v sodbah z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513); z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391), in z dne 24. novembra 2011, Komisija/Italija (C‑379/10, neobjavljena, EU:C:2011:775), nasprotuje členu 2(3) in (3)(b) legge 13 aprile 1988, n. 117 (zakon št. 117 z dne 13. aprila 1988) o civilni odgovornosti sodnikov, ki določa odgovornost sodnikov ‚v primeru hude kršitve zakonov in prava Evropske unije‘, ki je bila storjena namerno ali zaradi malomarnosti, in ki postavlja nacionalno sodišče pred izbiro – ki vsekakor ustvarja civilno in disciplinsko odgovornost do države v zadevah, v katerih je bistveno udeležena javna uprava, zlasti ko je sodnik v zadevi mirovni sodnik, ki je zaposlen za določen čas in nima zagotovljenega učinkovitega sodnega, ekonomskega in socialnega varstva – kakršna je ta v obravnavani zadevi, in sicer, ali kršiti nacionalno zakonodajo tako, da se je ne uporabi in se uporabi pravo Evropske unije, kot ga je razložilo Sodišče, ali kršiti pravo Evropske unije in uporabiti nacionalne predpise, ki preprečujejo priznanje učinkovitega varstva in so v nasprotju s členoma 1(3) in 7 Direktive 2003/88, z določbama 2 in 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sprejetega k Direktivi 1999/70/ES, in s členom 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah?“