Keywords

Summary



Keywords

1. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba o uporabi konkurenčnih pravil

(člena 81 ES in 253 ES)

2. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Razdelitev – Matična družba in hčerinske družbe – Gospodarska enota – Merila presoje

(člen 81 ES)

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Izjave zaposlenih v podjetju, podane izključno v interesu tega podjetja

(člen 81 ES)

4. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Vpogled v spis – Obseg – Nesporočitev elementa, ki ga Komisija navaja v podporo ugotovitve odgovornosti podjetja – Vpliv na zakonitost ugotovitve o odgovornosti – Neobstoj

(člen 81(1) ES)

Summary

1. Kadar se odločba o uporabi člena 81 ES nanaša na več naslovnikov in načenja problem odgovornosti za kršitev, mora biti glede vsakega naslovnika dovolj obrazložena, zlasti glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo odgovarjati za kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za solidarno odgovorno za kršitev, podrobno pojasniti razloge, ki bi lahko utemeljili odgovornost te družbe za kršitev.

Vendar pa Komisija ni dolžna zavzeti stališča do vseh trditev, ki so jih pred njo navajale zadevne osebe, temveč zanjo zadošča, da navede dejstva in pravne ugotovitve, ki so bistvenega pomena za odločbo.

(Glej točki 45 in 59.)

2. Ravnanje hčerinske družbe se lahko pripiše matični družbi, zlasti če ta hčerinska družba – čeprav je ločena pravna oseba – o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma ravna v skladu z navodili matične družbe, zlasti glede gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav med tema pravnima osebama. V takem položaju sta namreč matična družba in njena hčerinska družba del iste gospodarske enote in zato tvorita eno samo podjetje v smislu člena 81 ES.

V posebnem primeru, ko je matična družba stoodstotna lastnica kapitala hčerinske družbe, ki je kršila konkurenčna pravila Unije, lahko po eni strani ta matična družba odločilno vpliva na ravnanje te hčerinske družbe, po drugi strani pa obstaja domneva, da navedena matična družba dejansko odločilno vpliva na njeno ravnanje.

V teh okoliščinah za domnevanje, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo lahko tako matično družbo štela za solidarno odgovorno za zadevno kršitev, razen če matična družba, ki mora to domnevo ovreči, ne predloži zadostnih dokazov o tem, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno. V zvezi s tem samo začetni dokaz ne more zadostovati, da bi se ta domneva ovrgla.

Tako Komisija, če matična družba predloži skupek dokaznih elementov o avtonomnosti njene hčerinske družbe in dokaže, da zadnjenavedena ne sledi v večini njenim navodilom, temveč na trgu ravna samostojno, matični družbi ne more pripisati ravnanja njene hčerinske družbe, razen če ovrže ta nasprotni dokaz.

Pri presoji, ali hčerinska družba na trgu ravna samostojno, je treba upoštevati vse elemente v zvezi s poslovnimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki to hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, ti pa so lahko različni od primera do primera in jih torej ni mogoče taksativno našteti. Ta presoja zlasti ne sme biti omejena na elemente, ki se nanašajo samo na poslovno politiko hčerinske družbe v ožjem smislu, kot je distribucijska ali cenovna strategija. Domneve v zvezi z izvajanjem odločilnega vpliva naj zlasti ne bi bilo mogoče ovreči samo s tem, da hčerinska družba sama upravlja te vidike svoje poslovne politike in ne prejema navodil v zvezi z njimi. Iz tega izhaja, da samostojnosti hčerinske družbe ni mogoče dokazati samo s prikazom, da samostojno upravlja posamezne vidike svoje politike v zvezi s trženjem proizvodov, ki so povezani s kršitvijo. Prav tako, glede na to, da se samostojnost hčerinske družbe ne presoja samo ob upoštevanju vidikov operativnega vodenja podjetja, dejstvo, da hčerinska družba v korist matične družbe nikoli ni uvedla posebne politike informiranja na zadevnem trgu, ne zadostuje za dokazovanje njene samostojnosti.

Poleg tega okoliščina, da dejavnost matične družbe omogoča sklepanje, da je ta bila holding, katerega vloga je bila v skladu s statutom upravljanje deležev tega holdinga v kapitalu drugih družb, namreč kot taka ne zadostuje za to, da bi se zadevna domneva ovrgla.

Po drugi strani neprekrivanje osebja, ki sodeluje pri operativnem vodenju podjetja, na katerega se sklicuje tožeča stranka, prav tako ne more potrjevati samostojnosti hčerinske družbe, saj se zadevna presoja te samostojnosti ne nanaša samo na poslovno politiko podjetja v ožjem smislu.

Nasprotno pa istovetnost oseb, ki so člani upravnega odbora zadevnih družbe, pomeni indic o nesamostojnosti hčerinske družbe. Enako velja za neposredno sodelovanje ene od zadevnih oseb pri nezakonitih stikih. Sodelovanje člana osebja matične družbe pri tajnih sestankih je lahko namreč dokaz o tem, da je ta vedela za sodelovanje hčerinske družbe pri kršitvi in da je bila torej aktivno vpletena v protikonkurenčna ravnanja, kar je mogoče a fortiori šteti za indic o njenem odločilnem vplivu na hčerinsko družbo.

(Glej točke od 96 do 100, od 104 do 106, 108, 109, 117, 118, 130, 143, 145.)

3. Na področju konkurence priznavanje velike dokazne vrednosti, od primera do primera, izjavam, ki so bile podane v okviru prošnje za ugodno obravnavo, je posledica tega, da gre za priznanje kršitve in torej načeloma za izjave, ki so v nasprotju z interesom izjavitelja. Kadar so torej izjave zaposlenih nekega podjetja podane izključno v interesu tega podjetja, jim ni mogoče priznati posebno velike dokazne vrednosti, v primerjavi s tisto, ki je bila priznana nekaterim izjavam podjetij, ki so zaprosila za ugodno obravnavo, ker te izjave ne spadajo v isti okvir kot prošnja za ugodno obravnavo.

(Glej točki 156 in 157.)

4. Ko tožeča stranka med upravnim postopkom, uvedenim zaradi kršitve pravil konkurence, ni imela možnosti podati pripombe k elementom, ki jih je Komisija navedla v podporo ugotovitve solidarne odgovornosti te družbe, je treba te elemente kot dokaz izločiti. Vendar mora glede kršitve pravice do obrambe tožeča stranka še dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi bilo treba te elemente, ki niso bili sporočeni, izločiti.

Poudariti pa je treba, da glede elementov, ki jih Komisija navaja samo kot potrditev, to, da jih je treba izločiti kot dokaz, ne more vplivati na zakonitost sklepa o odgovornosti tožeče stranke, ki je pravno zadostno razvidna iz drugih ugotovitev iz odločbe Komisije.

(Glej točke od 162 do 166.)