Zadeva T‑276/13

Growth Energy

in

Renewable Fuels Association

proti

Svetu Evropske unije

„Damping — Uvoz bioetanola s poreklom iz Združenih držav Amerike — Dokončna protidampinška dajatev — Ničnostna tožba — Združenje — Neobstoj neposrednega nanašanja na člane — Nedopustnost — Dajatev na ravni države — Individualna obravnava — Vzorčenje — Pravica do obrambe — Prepoved diskriminacije — Skrbno ravnanje“

Povzetek – Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 9. junija 2016

Skupna trgovinska politika – Zaščita pred dampingom – Protidampinški postopek – Pravica do dostopa do nezaupnih dokumentov postopka – Kršitev – Razglasitev ničnosti izpodbijane protidampinške uredbe – Zahteva – Možnost zadevnega podjetja, da bi, če ne bi bilo te kršitve, upravni postopek usmeril tako, da bi privedel do drugačnega rezultata

(Sporazum o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini, protidampinški sporazum iz leta 1994, člena 6.10 in 9.2; Uredba Sveta št.o 1225/2009, člen 9(5))

(Sporazum o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini, protidampinški sporazum iz leta 1994, člena 6.10 in 9.2; Uredba Sveta št.o 1225/2009, člena 9(5) in 17(1) in (3))

(Sporazum o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini, protidampinški sporazum iz leta 1994, člena 6.10 in 9.2; Uredba Sveta št.o 1225/2009, člen 9(5))

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Pravni interes – Nujnost obstoječega in dejanskega interesa – Uredba o uvedbi protidampinške dajatve – Pravni interes poklicnega združenja za varstvo in zastopanje njegovih članov

(člen 263,četrti odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 1225/2009, členi 6(7), 19(1) in (2) ter 20(2), (4) in (5))

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo – Tožba poklicnega združenja za varstvo in zastopanje njegovih članov – Tožba, vložena v lastnem imenu – Tožba zaradi varstva procesnih pravic združenja – Dopustnost

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo – Tožba poklicnega združenja za varstvo in zastopanje njegovih članov – Tožba, ki jo vloži kot predstavnik članov brez glasovalne pravice – Nedopustnost

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo – Tožba poklicnega združenja za varstvo in zastopanje njegovih članov – Dopustnost – Pogoji – Tožba, ki jo je vzporedno vložil član – Nedopustnost tožbe združenja

Glej besedilo odločbe. (Glej točke 45, od 49 do 51.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 52 do 55.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 58 in 59.)

Ničnost uredbe lahko učinkuje le za vse člane poklicnega združenja za varstvo in zastopanje njegovih članov, pod pogojem da bi bile tožbe teh članov dopustne. Če bi bilo drugače, bi namreč poklicno združenje lahko uveljavljalo procesno upravičenje nekaterih svojih članov z namenom doseči ničnost uredbe v korist vseh članov, vključno s tistimi, ki posamično ne izpolnjujejo pogojev iz člena 263, četrti odstavek, PDEU. S tem bi se obšlo pravila o pogojih za dopustnost ničnostnih tožb. (Glej točki 60 in 61.)

Ker Osnovna protidampinška uredba št. 1225/2009 daje procesna jamstva osebam, ki so sodelovale v postopku sprejetja uredbe, s katero so bile uvedene protidampinške dajatve, je treba združenjem, ki zastopajo interese industrije, na katero se nanaša taka uredba in ki so sodelovala v protidampinškem postopku, kot zainteresiranim strankam priznati procesno upravičenje za dosego ničnosti te uredbe, saj se nanje neposredno in posamično nanaša v delu, v katerem se njihove ničnostne tožbe nanašajo na varstvo njihovih procesnih pravic. Dejstvo, da oseba tako ali drugače sodeluje v postopku, katerega rezultat je sprejetje akta Unije, namreč to osebo lahko individualizira v razmerju do zadevnega akta samo, če so ji z veljavno zakonodajo Unije zagotovljena nekatera procesna jamstva. (Glej točke 81, 82 in 87.)

Na proizvajalce proizvoda, za katerega velja protidampinška dajatev, ki niso vključeni v njegov izvoz v Unijo, se uredba o uvedbi protidampinških dajatev nanaša neposredno v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, če se dokaže, da je bila pomembna količina proizvoda teh proizvajalcev zakonito uvožena v Unijo v obdobju preiskave. Dopustnost tožbe zoper uredbo o uvedbi protidampinške dajatve namreč ni odvisna od tega, ali ima tožeča stranka status proizvajalca ali izvoznika. Ker so protidampinške dajatve povezane z izvoženimi proizvodi, je lahko proizvajalec, četudi ni izvoznik teh proizvodov, znatno prizadet zaradi naložitve teh protidampinških dajatev za zadevni proizvod, uvožen v Unijo. Poleg tega so z uvedbo protidampinške dajatve, tudi ob domnevi, da izvozniki nosijo protidampinško dajatev, in če bi se izkazalo, da se trgovska veriga zadevnega proizvoda prekine na način, da ti ne morejo prenesti protidampinške dajatve na proizvajalce, spremenjeni pravni pogoji, pod katerimi poteka trženje tega proizvoda v Uniji. Zato bo pravni položaj proizvajalcev tega proizvoda na trgu Unije v vsakem primeru neposredno in bistveno prizadet. V tem okviru struktura pogodbenih dogovorov med gospodarski subjekti vzdolž trgovske verige zadevnega proizvoda nikakor ne vpliva na to, ali se uredba o uvedbo protidampinških dajatev nanaša na proizvajalce zadevnega proizvoda neposredno. Poleg tega tudi dejstvo, da proizvajalec točno ve katero blago iz njegove proizvodnje se izvaža v Unijo ne vpliva na to, ali se uredba o uvedbi protidampinških dajatev nanj neposredno nanaša. (Glej točke 97, 104, 108, 110, 114, 116 in 117.)

Na proizvajalce proizvoda, za katerega velja protidampinška dajatev, ki niso vključeni v njegov izvoz v Unijo, se uredba o uvedbi protidampinških dajatev nanaša posamično v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, če, prvič, lahko dokažejo, da so bili opredeljeni v aktih Komisije ali Sveta ali so jih zadevale pripravljalne poizvedbe in drugič, če bi bil na njihov položaj na trgu bistveno vplivala protidampinška dajatev, ki je predmet te uredbe. V zvezi s tem vprašanje, kdo natančno je izvajal zadevne dampinške prakse torej ni pomembno pri ugotavljanju, ali se na proizvajalce posamično nanaša uredba o uvedbi, na ravni države, protidampinških dajatev na uvoz zadevnega proizvoda v Unijo. Zadevni proizvajalci namreč utrpijo posledice pripisovanja dampinških praks, tudi če se te prakse ne pripišejo njim. Poleg tega pripisovanje dampinških praks podjetju, katerega procesno upravičenje se preučuje, ni nujni pogoj za ugotovitev posamičnega nanašanja nanj. Pripis dampinških praks proizvajalcu ali uvozniku je element, ki ga lahko individualizira, ni pa osnovni pogoj za te gospodarske subjekte. Poleg tega na podlagi dejstva, da so se institucije odločile, da ne uporabijo podatkov, ki so jih zagotovili zadevni proizvajalci, za izračun individualne stopnje dampinga zanje, ne more biti izključena dopustnost tožbe s strani teh proizvajalcev. (Glej točke 122, 134, 135 in 139.)

Kar zadeva dopustnost ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU vprašanje, ali ima tožeča stranka na voljo druga pravna sredstva za uveljavljanje svojih pravic, ne vpliva na preučitev o neposrednem in posamičnem nanašanju v zvezi z izpodbijanim aktom. (Glej točko 147.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 157.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 158 do 160.)

Sporazumi Svetovne trgovinske organizacije (STO), katerih del je Sporazum o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini iz leta 1994 (protidampinški sporazum), glede na naravo in sistematiko načeloma niso del pravil, z vidika katerih sodišče Unije nadzira zakonitost aktov institucij Unije. Le v primeru, da je Unija nameravala izpolniti posamezno obveznost, ki jo je sprejela v okviru STO, ali če akt Unije izrecno napotuje na točno določene določbe sporazumov STO, mora sodišče Unije nadzorovati zakonitost zadevnega akta Unije glede na pravila STO. Glede prenosa protidampinškega sporazuma STO v pravo Unije, iz samega sprejetja Uredbe št. 765/2012 o spremembi osnovne protidampinške uredbe izhaja, da zakonodajalec Unije meni, da je bil namen Unije s členom 9(5) osnovne uredbe št. 1225/2009 izpolniti posebno obveznost, ki jo je prevzela v okviru STO in je v tem primeru vsebovana v členih 6.10 in 9.2 protidampinškega sporazuma STO. Ker poleg tega zakonodajalec Unije pri sprejetju Uredbe št. 765/2012 zaradi izvajanja priporočil in odločitev organa STO za reševanje sporov ni menil, da je nujna sprememba izrazov „uvoze izdelka iz vseh virov, za katere se ugotovi, da so pod ceno in povzročajo škodo“, kot tudi izrazov „dobavitelj“ in „ni izvedljivo“ iz člena 9(5) osnovne protidampinške uredbe je treba ugotoviti, da se ti izrazi razlagajo v skladu s členoma 6.10 in 9.2 protidampinškega sporazuma STO. (Glej točke 175, 177, 178, 180, 183 in 184)

V skladu s členom 9(5) Osnovne protidampinške uredbe št. 1225/2009 in členom 9.2 Sporazum o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini iz leta 1994 (protidampinški sporazum) je treba načeloma določiti individualno protidampinško dajatev za vsakega dobavitelja za uvoze izdelka iz vseh virov, za katere se ugotovi, da so pod ceno in povzročajo škodo. Iz besedila teh določb izhaja, da gospodarski subjekt, za katerega se ne šteje, da ima status dobavitelja, nima pravice, da se zanj določi individualna protidampinška dajatev. V skladu s pravom Svetovne trgovinske organizacije (STO) vsak izvoznik ali proizvajalec, ki je bil vključen v vzorec in je torej sodeloval s preiskovalnim organom v celotni preiskavi, izpolnjuje pogoje, da se ga šteje za dobavitelja v smislu člena 9.2 protidampinškega sporazuma STO. Glede določb osnovne uredbe je treba člen 9(5) te uredbe razlagati v skladu z določbami protidampinškega sporazuma STO. Poleg tega iz odstavkov 1 in 3 člena 17 osnovne protidampinške uredbe, razlaganih v skladu s pravom STO, izhaja, da če so celo proizvajalci, ki niso bili v začetku vključeni v vzorec, upravičeni do izračuna individualne stopnje, potem so še toliko bolj do tega upravičeni tudi proizvajalci, ki so bili vključeni v ta vzorec. V zvezi s tem zadnji stavek člena 9(6) osnovne protidampinške uredbe poudarja, da se individualne dajatve uporabijo pri uvozu od katerega koli izvoznika ali proizvajalca, za katerega velja individualna obravnava, kot jo določa člen 17 te uredbe. Ob uporabi določb osnovne protidampinške uredbe torej vsak izvoznik ali proizvajalec, ki je bil vključen v vzorec dobaviteljev in je torej sodeloval z institucijami v celotni preiskavi, izpolnjuje pogoje, da se ga šteje za „dobavitelja“ v smislu člena 9(5) navedene uredbe. (Glej točke 187 in od 192 do 194.)

Kadar se Komisija v okviru preiskave v zvezi z dampingom odloči za vzorčenje, je namen vzorčenja proizvajalcev-izvoznikov v omejeni preiskavi kolikor mogoče natančno ugotoviti cenovni pritisk na industrijo Unije. Zato ima Komisija pooblastilo, da po potrebah preiskave v katerem koli trenutku spremeni sestavo vzorca. Nobena določba člena 9.2 Protidampinškega sporazuma Svetovne trgovinske organizacije (STO) ali Osnovne protidampinške uredbe št. 1225/2009 namreč ne zavezuje institucij, da ohranijo prvotno vzorčene proizvajalce v vzorcu dobaviteljev proizvoda, ki je predmet dampinga, če menijo, da ti nimajo statusa dobaviteljev ali da niso vir uvoza proizvoda, ki je predmet dampinga in povzroča škodo. Glede tega, ali je ustrezno ohraniti gospodarski subjekt v vzorcu, je treba ugotoviti, da ima Komisija široko polje proste presoje zaradi zapletenosti gospodarskih, političnih in pravnih razmer, ki jih mora preučiti. (Glej točko 195.)

Izraz „ni izvedljivo“ iz člena 9(5) Osnovne protidampinške uredbe št. 1225/2009 je treba razlagati v skladu z analognim izrazom v členih 6.10 in 9.2 Sporazuma o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini iz leta 1994 (protidampinški sporazum). Zato če organ uporabi vzorčenje, izraz „ni izvedljivo“ iz člena 9(5) osnovne protidampinške uredbe načeloma priznava dve izjemi od določitve individualne stopnje dampinga in od določitve individualne protidampinške dajatve za gospodarske subjekte, ki so sodelovali v preiskavi, in sicer, prvič, za proizvajalce ali izvoznike, ki niso bili vključeni v vzorec, razen tistih, za katere člen 17(3) osnovne uredbe predpisuje individualno stopnjo dampinga, in drugič, za gospodarske subjekte, ki sestavljajo enoten subjekt. Z drugimi besedami, če so institucije uporabile vzorčenje, je načeloma izjema od določitve individualne stopnje dampinga in od določitve individualne protidampinške dajatve mogoča le za podjetja, ki niso del vzorca in ki sicer nimajo pravice do individualne protidampinške dajatve. Predvsem člen 9(5) osnovne uredbe ne dovoljuje nobene izjeme od obveznosti določitve individualne protidampinške dajatve za vzorčenega proizvajalca, ki je sodeloval v preiskavi, če institucije menijo, da zanj ne morejo ugotoviti individualne izvozne cene. Iz člena 9(5) osnovne protidampinške uredbe torej izhaja, da so institucije, če so proizvajalci in/ali izvozniki del vzorca, dolžne natančno opredeliti protidampinške dajatve za vsakega dobavitelja. (Glej točki 232 in 233.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 250 do 252, 269, 278, 296, 307 in 338.)

Kadar uredba o uvedbi dokončnih protidampinških dajatev spada v širši okvir skupka ukrepov, ni mogoče zahtevati, da se v njeni obrazložitvi navedejo vsi – včasih zelo številni in zapleteni – dejanski in pravni elementi, ki jih obravnava, niti da se institucije opredelijo do vseh trditev zainteresiranih oseb. Nasprotno, zadostuje, da avtor akta navede dejstva in pravne ugotovitve, ki so bistveni za namen izpodbijane uredbe. Poleg tega z obveznostjo obrazložitve v okviru protidampinških ukrepov institucijam ni naloženo, da pojasnijo, v čem je bilo stališče, predvideno v določeni fazi protidampinškega postopka, morebiti neutemeljeno. (Glej točki 253 in 289.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke 254, 265, 266, 281 in 335.)