ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8.

Člen 46 Direktive 2013/32 določa: „1. Države članice zagotovijo, da imajo prosilci pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper: a) odločbo, izdano v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, vključno z odločbo: i) o neutemeljenosti prošnje v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite, ii) o nedopustnosti prošnje v skladu s členom 33(2), iii) sprejeto na meji ali v tranzitnih območjih države članice, kot je opisano v členu 43(1); iv) ne opravi obravnavanja na podlagi člena 39; b) zavrnitev ponovne uvedbe postopka obravnavanja prošnje po njegovi prekinitvi v skladu s členoma 27 in 28; c) odločbo o odvzemu mednarodne zaščite v skladu s členom 45. […] 3. Države članice zaradi spoštovanja odstavka 1 zagotovijo, da učinkovito pravno sredstvo vsaj v pritožbenih postopkih pred sodiščem prve stopnje zagotavlja podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj, po potrebi vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti v skladu z Direktivo 2011/95/EU. 4. Države članice določijo razumne roke in druga potrebna pravila za uveljavljanje pravice prosilca do učinkovitega pravnega sredstva v skladu z odstavkom 1. Roki prosilcem ne smejo onemogočiti ali pretirano otežiti takega uveljavljanja. […] 5. Brez poseganja v odstavek 6 države članice prosilcem dovolijo, da ostanejo na njihovem ozemlju do izteka roka, v katerem lahko uveljavljajo svojo pravico do učinkovitega pravnega sredstva in, če so tako pravico v tem roku uveljavljali, pa do zaključka postopka s pravnim sredstvom. 6. V primeru odločbe: a) o očitni neutemeljenosti prošnje v skladu s členom 32(2) ali odločbe o neutemeljenosti prošnje po obravnavi v skladu s členom 31(8) […]; b) o nedopustnosti prošnje v skladu s členom 33(2)(a), (b) ali (d); c) o zavrnitvi nadaljevanja obravnavanja prosilčeve zadeve, ki je bilo prekinjeno v skladu s členom 28, ali d) o neobravnavanju ali nepopolnem obravnavanju prošnje v skladu s členom 39, sodišče na podlagi prošnje prosilca ali na lastno pobudo odloči o pravici prosilca, da ostane na ozemlju države članice, če zaradi take odločitve prosilcu preneha pravica ostati v državi članici, in kadar v takih primerih v nacionalnem pravu ni predvidena pravica ostati v državi članici do zaključka postopka s pravnim sredstvom. […] 8. Države članice prosilcu dovolijo, da ostane na njihovem ozemlju do zaključka postopka iz odstavkov 6 in 7, v katerem se odloča, ali lahko ostane na njihovem ozemlju. […]“.
47.

To poročilo je mogoče v okviru zgodovinske in sistematične razlage Uredbe Bruselj IIa upoštevati kot podlago za razlago ustreznih določb te uredbe. Določbe navedene uredbe v zvezi s pravico do varstva in vzgoje namreč temeljijo na pripravljalnih delih h KVO in jim v veliki meri ustrezajo. Določbe navedene uredbe in ustrezne določbe Haaške konvencije bi morale biti tudi zato razložene po možnosti enako, da se preprečijo različne rešitve glede na to, ali se primer nanaša na drugo državo članico ali na tretjo državo. ( 15 )
33.

Seveda bi bilo treba oprostitve kot izjeme od načela usklajene trošarine razlagati restriktivno. Vendar se mi zdi, da gre v tej zadevi za nekaj drugega. Odločiti moram, ali primer, ki ga je predložilo predložitveno sodišče, spada v ureditev obveznih oprostitev ali v ureditev neobveznih oprostitev. Ob dvomu bi moralo po mojem mnenju Sodišče zaradi zahteve po enotni uporabi prava Unije dati prednost ureditvi obveznih oprostitev, ki so opredeljene na ravni Unije, in to toliko bolj, če se te obvezne oprostitve izrecno nanašajo na kategorijo izdelkov, ki so predmet spora o glavni stvari, in sicer zdravila. Člen 27(1)(d) Direktive 92/83 ima zato naravo lex specialis glede na člen 27(2)(d) iste direktive. Poleg tega je treba upoštevati dejstvo, da je Sodišče imelo večkrat priložnost poudariti, da je „oprostitev izdelkov iz člena 27(1) Direktive 92/83 načelo in njena zavrnitev izjema“. ( 11 )
77.

Pomoč tolmača se lahko izvede v različnih oblikah glede na posebnosti uporabljenega postopka. Pomoč je seveda lahko ustna, če je tolmač fizično navzoč in simultano tolmači besede obrambe ali besede, ki so namenjene obrambi. Pomoč se lahko izvede tudi v znakovnem jeziku, če ima na primer oseba motnje sluha ali govora in se ne more izražati ustno. Člen 2(6) Direktive 2010/64 poleg tega določa, da se lahko, če fizična navzočnost tolmača ni nujna, uporabljajo komunikacijske tehnologije, kot so videokonferenca, telefon ali internet. Prav tako si je mogoče predstavljati, da se jezikovna pomoč zagotovi v obliki prevedenega ali dvojezičnega obrazca pritožbe, kot to predlaga Komisija. ( 15 ) Tako bi bilo mogoče kazenski obsodilni sodbi, ko se vroči zadevni osebi ali naslovi nanjo ter glede katere nihče ne zanika, da mora biti prevedena in da obstaja jasna pravna podlaga za to, priložiti obrazec v jeziku te osebe, ki bi ga ta lahko le še izpolnila, če bi menila, da mora to storiti, in ga poslala na naslov sodišča, pri katerem je treba vložiti pritožbo.
8.

Program zmanjševanja emisij je določen v Prilogi IIB Direktive VOC: „1. Načela Namen programa zmanjševanja emisij je omogočiti upravljavcu, da zmanjša emisije na druge načine, kakor bi jih zmanjšal z uporabo mejnih emisijskih vrednosti. Upravljavec lahko v ta namen uporabi kakršen koli program zmanjševanja emisij, pripravljen posebej za njegov obrat, pod pogojem, da se doseže enakovredno zmanjšanje emisij. Države članice skladno s členom 11 poročajo Komisiji o napredku pri doseganju enakega zmanjšanja emisij, vključno z izkušnjami pri izvajanju programa zmanjševanja emisij. 2. Praksa Pri nanašanju premaznih sredstev, lakov, lepila ali črnila se lahko uporabi spodaj navedeni program. Če je spodaj navedena metoda neprimerna, lahko pristojni organ dovoli upravljavcu, da izvede kakršen koli nadomestni program izjem, za katerega se prepriča, da izpolnjuje tu navedena načela. Pri oblikovanju programa se upoštevajo naslednje točke: (i) če se nadomestki, ki vsebujejo malo topil ali jih ne vsebujejo, še vedno razvijajo, je treba upravljavcu podaljšati rok za izvedbo načrtov [programov] za zmanjševanje emisij. (ii) referenčna točka za zmanjševanje emisij bi morala biti čim bliže emisijam, ki bi nastale, če se ne bi izvajali nikakršni ukrepi za zmanjševanje emisij. Naslednji program se uporablja za obrate, za katere je mogoče oceniti stalen delež trdnih snovi v izdelku in ga uporabiti za določitev referenčne točke za zmanjševanje emisij: (i) upravljavec predloži načrt [program] za zmanjševanje emisij, ki vključuje predvsem zmanjšanje povprečnega deleža topila v celotnem vnosu in/ali večjo učinkovitost pri uporabi trdnih snovi za zmanjšanje skupne emisije iz obrata na določeni odstotek referenčnih letnih emisij, to je do ciljne emisije. To mora storiti v naslednjem časovnem okviru: Časovno obdobje Največje dovoljene skupne letne emisije Novi obrati Obstoječi obrati do 31.10.2001 do 31.10.2004 do 31.10.2005 do 31.10.2007 ciljna emisija × 1,5 ciljna emisija (ii) Referenčna letna emisija se izračuna na naslednji način: (a) Določi se skupna masa trdnih snovi v količini premaznega sredstva in/ali črnila, laka ali lepila, porabljenega v enem letu. Trdne snovi so vse snovi v premaznih sredstvih, črnilu, lakih in lepilih, ki se strdijo, ko izhlapi voda ali hlapne organske spojine. (b) Referenčne letne emisije se izračunajo tako, da se masa, določena v točki (a), pomnoži z ustreznim faktorjem iz spodnje tabele. […] (c) Ciljna emisija je enaka zmnožku referenčne letne emisije in odstotka, ki je enak: — (vrednosti nezajetih emisij + 15) za obrate iz točke 6 in na spodnje območje pragov iz točk 8 in 10 Priloge IIA; — (vrednosti nezajetih emisij + 5) za vse druge obrate.“
Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na predlog za sprejetje prehodne odločbe Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden odgovori:

V okoliščinah, v katerih je kupec sprožil odškodninski postopek proti prodajalcu na podlagi določb nacionalnega prava, ki se med drugim uporabljajo za potrošniške pogodbe, ni pa izrecno zatrjeval, da je potrošnik, nacionalna postopkovna določba ne more nasprotovati temu, da nacionalno sodišče preuči, ali je ta oseba resnično potrošnik v smislu Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij, in posledično uporabi nacionalni zakon o varstvu potrošnikov, razlagan v skladu z Direktivo 1999/44. Vendar je ta zahteva odvisna od pogoja, da ima nacionalno sodišče na voljo pravne in dejanske elemente, ki so potrebni za to nalogo, bodisi zato, ker so ti elementi že del spisa, bodisi zato, ker jih lahko pridobi v skladu z nacionalnim postopkovnim pravom. Nacionalno sodišče ne sme prekoračiti meja spora, kot so ga opredelile stranke. Ista dolžnost ex officio preučitve in isti pogoji veljajo za pritožbo, (i) če je vsaj ena stranka uveljavljala določbe nacionalnega prava, s katerimi je (vsaj delno) prenesena Direktiva 1999/44, in (ii) če – glede na to, ali je (oziroma ni) stranka potrošnik – je lahko (ali ni) deležna okrepljenega varstva, zagotovljenega s temi določbami. Dejstvo, da je potrošnika zastopal odvetnik, ne spremeni te ugotovitve.

Z načelom učinkovitosti je zahtevana ex officio preučitev člena 5(3), če ima nacionalno sodišče na voljo potrebne pravne in dejanske elemente in če ne spremeni meja spora, kot so ga opredelile stranke. Ker ima člen 5(3) podobne značilnosti, kot so tiste, s katerimi je opredeljeno pravilo javnega reda iz nacionalnega prava, je lahko z načelom enakovrednosti zahtevano tudi, da nacionalno sodišče, kot je to v sporu o glavni stvari, po uradni dolžnosti uporabi katero koli določbo nacionalnega prava, s katero je prenesen člen 5(3).

Direktiva 1999/44 ne omejuje pristojnosti držav članic, da določijo in uporabljajo pravila o izvajanju dokazov glede zahteve na podlagi člena 5(2) Direktive 1999/44, da potrošnik obvesti prodajalca o neskladnosti, če nacionalno pravo (i) določa rok, ki ni krajši od dveh mesecev, (ii) če ne določa pravil, ki spreminjajo vsebino obveznosti iz člena 5 Direktive 1999/44, in (iii) veljavna pravila niso drugače manj ugodna od tistih, ki veljajo za nacionalne tožbe in niso oblikovana tako, da bi bilo v praksi onemogočeno ali čezmerno oteženo uresničevanje pravic, podeljenih s pravom Unije.

S členom 5(3) Direktive 1999/44 je določena delna prevalitev dokaznega bremena v korist potrošnika, ki mu, če je upoštevan rok, ni treba izkazati, da je neskladnost obstajala že ob dobavi blaga. Potrošnik mora pa tako še vedno opredeliti, da dobavljeno blago ne ustreza tistemu, za katerega bi lahko razumno pričakoval, da ga bo prejel glede na pogodbo in informacije, naštete v členu 2(2). Vendar potrošniku ni treba dokazati, da je neujemanje mogoče pripisati prodajalcu.
62.

V teh okoliščinah ni upoštevno, ali je bila pravica do priredbe predmet uskladitve oziroma ali je treba uporabiti člen 12 Bernske konvencije. Pomembno je zgolj to, da je pravica, ki je tu upoštevna, ta iz člena 4 Direktive 2001/29 – torej ta, na podlagi katere lahko izključno njeni imetniki dovolijo ali prepovedo kakršno koli javno distribuiranje izvirnika ali primerkov varovanega dela – in da se v skladu s sodno prakso in namenom Direktive lahko šteje, da je bilo s tem členom pravilo o izčrpanju pravice distribuiranja povsem usklajeno, ( 9 ) ne glede na to, da je treba Direktivo 2001/29 – kot prav tako izhaja iz sodne prakse – „običajno razlagati v vsej Skupnosti neodvisno in enotno“. ( 10 )
4.

Člen 2 osnovne uredbe v odstavkih od 1 do 4 in 6 med drugim določa: „1. Normalna vrednost običajno temelji na cenah, ki so jih neodvisne stranke plačale ali jih plačujejo v običajnem poteku trgovanja v državi izvoznici. Vendar če izvoznik v državi izvoznici ne izdeluje ali ne prodaja podobnega izdelka, se lahko normalna vrednost ugotovi na osnovi cen drugih prodajalcev ali proizvajalcev. Cene, ki veljajo med strankami, ki se zdijo povezane ali ki imajo medsebojni kompenzacijski dogovor, ne štejejo kot cene v običajnem poteku trgovanja in jih ni mogoče uporabljati za določanje normalne vrednosti, razen če je določeno, da navedena medsebojna povezava nanje ne vpliva. […] 2. Prodaja podobnega izdelka, namenjenega domači potrošnji, se običajno uporablja za določanje normalne vrednosti, če obseg takšne prodaje predstavlja 5 % ali več obsega prodaje obravnavanega izdelka v Skupnosti. Kljub temu se nižji obseg prodaje lahko uporablja, kadar na primer zaračunane cene veljajo kot reprezentativne za obravnavani trg. 3. Če ni, ali pa ni dovolj, prodaje podobnega izdelka v običajnem poteku trgovanja ali če zaradi posebne situacije na trgu taka prodaja ne dovoljuje ustrezne primerjave, se normalna vrednost podobnega izdelka izračuna na osnovi proizvodnih stroškov v državi porekla, h katerim se doda razumen znesek za prodajne, splošne in upravne stroške in za dobiček, ali pa na osnovi izvoznih cen pri običajnem poteku trgovanja v primerno tretjo državo, pod pogojem, da so te cene reprezentativne. […] 4. Prodaja podobnega izdelka na notranjem trgu države izvoznice ali izvozna prodaja v tretjo državo po cenah, ki so pod proizvodnimi stroški na enoto (stalnimi in spremenljivimi), h katerim se dodajo še zneski za prodajne, splošne in upravne stroške, se lahko obravnava, kot da ne nastopa v običajnem poteku trgovanja zaradi cene in jo je mogoče zanemariti pri določanju normalne vrednosti samo, če se ugotovi, da se taka prodaja izvaja znotraj daljšega časovnega obdobja v znatnih količinah in pri cenah, ki ne zagotavljajo kritja vseh stroškov v razumnem časovnem obdobju. […] 6. Zneski za prodajne, splošne in upravne stroške in za dobičke temeljijo na dejanskih podatkih, ki se nanašajo na proizvodnjo in prodajo pri običajnem poteku trgovanja podobnega izdelka s strani obravnavanega izvoznika ali proizvajalca. Če teh zneskov ni mogoče določiti na tej osnovi, se lahko zneski določijo na osnovi: (a) tehtanega povprečja dejanskih zneskov, ugotovljenih za druge izvoznike ali proizvajalce, ki so predmet preiskave glede proizvodnje in prodaje podobnega izdelka na notranjem trgu države porekla; (b) dejanskih zneskov, ki veljajo za proizvodnjo in prodajo pri običajnem poteku trgovanja za enako splošno kategorijo izdelkov za obravnavanega izvoznika ali proizvajalca na notranjem trgu države porekla; (c) katere koli druge razumne metode, pod pogojem, da znesek za tako ugotovljeni dobiček ne presega dobička, ki ga običajno dosežejo drugi izvozniki ali proizvajalci izdelkov enake splošne kategorije na notranjem trgu države porekla.“
5.

V uvodnih izjavah 31, 34, 36, 40 in 44 Direktive 2001/29 je navedeno: „(31) Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga. […] (34) Države članice naj imajo možnost, da dopuščajo določene izjeme ali omejitve na primer za izobraževalne in znanstvene namene v dobro javnih institucij, kot so knjižnice in arhivi […]. […] (36) Države članice lahko predvidijo pravično nadomestilo za imetnike pravic tudi, kadar uporabljajo izbirne določbe o izjemah ali omejitvah, ki takšnega nadomestila ne zahtevajo. […] (40) Države članice lahko predvidijo izjemo ali omejitev v korist določenih neprofitnih ustanov, na primer javnih knjižnic in podobnih institucij, pa tudi arhivov. Vendar pa naj bo to omejeno na določene posebne primere, ki jih zajema pravica reproduciranja. Takšne izjeme ali omejitve naj ne zajemajo uporabe v kontekstu sprotne [spletne] dostave varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. […] Zato je treba spodbujati posebne pogodbe ali licence, ki so, ne da bi povzročale neravnovesje, ugodne za takšne ustanove in namene širjenja, ki jim služijo. […] (44) Izjeme in omejitve, ki jih predvideva ta direktiva, je treba uporabljati v skladu z mednarodnimi obveznostmi. Takšne izjeme in omejitve se ne smejo uporabljati na način, ki vpliva na legitimne interese imetnika pravic ali ki nasprotuje normalnemu izkoriščanju njegovega dela ali predmeta sorodnih pravic. Določanje takšnih izjem ali omejitev s strani držav članic naj še posebej ustrezno odraža povečan ekonomski vpliv, ki ga lahko imajo takšne izjeme ali omejitve v kontekstu novega elektronskega okolja. Torej je mogoče, da je obseg določenih izjem ali omejitev še bolj omejen, kadar gre za določene nove rabe varovanih del in predmetov sorodnih pravic.“
100.

Komisija je v točkah od 355 do 360 obrazložitve sporne odločbe ocenila, da je mogoče glede na znaten in hkraten vložek zasebnih kupcev v višini 26,25 milijona EUR takoj izključiti naravo pomoči v zvezi s kapitalskim vložkom družbe CGMF. V točkah od 361 do 365 sporne odločbe je še ugotovila, da pomeni 10‑odstotna fiksna stopnja donosnosti ustrezno nadomestilo za vloženi kapital in da obstoj razvezne klavzule o prodaji ( 67 ) ne more ogroziti enakega obravnavanja. Na podlagi tega je torej sklepala, da kapitalski vložek družbe CGMF v znesku 8,75 milijona EUR ne pomeni pomoči v smislu člena 87(1) ES.
40.

Na koncu bi rad poudaril, da neizpolnitev dogovorjenih pogodbenih specifikacij še ne pomeni, da je treba snov ali predmet šteti za odpadek. Če trgovec restavraciji dobavi mleto meso, ki je namesto čistega govejega mesa, kot sta se dogovorili stranki, mešanica govejega in konjskega mesa, je lahko pogodbeno zavezan, da pošiljko vzame nazaj, ne da bi se ta štela za odpadek. Če pa je izdelek posledica naključnega onesnaženja govejega mesa s konjskim mesom med predelavo mletega mesa, mora mleto meso zavreči do podrobne določitve njegovih lastnosti, lahko se bodisi odstrani ali komercialno prerazvrsti, na primer kot krma za norke ali kot mešanica govejega in konjskega mesa za prehrano ljudi, če izpolnjuje ustrezne zahteve na podlagi živilskih predpisov. ( 27 ) Splošneje, nenamerno proizvedena zmes se prima facie šteje za odpadek, če uporaba, za katero je bila namenjena, ni varna in če njena sestava ni znana. To velja za izdelke, kot so živila ali goriva, katerih lastnosti so pomembne za zdravje ljudi in okolje. ( 28 )
V Členu 8 je določena „[zaščitna] klavzula“:

„1. Če kaka država članica ugotovi, da lahko pripomočki iz druge alinee člena 4(1) in (2) pri predvidenem namenu in ob pravilni namestitvi, vzdrževanju in uporabi škodljivo vplivajo na zdravje in/ali varnost bolnikov, uporabnikov in, če to pride v poštev, drugih oseb, sprejme ustrezne začasne ukrepe za umik takih pripomočkov s trga ali za prepoved ali omejitev njihovega dajanja na trg ali v uporabo. Država članica nemudoma obvesti Komisijo o vseh takih ukrepih z navedbo razlogov za tako odločitev in še posebej, ali je neskladnost s to direktivo posledica:

(a) neizpolnjevanja bistvenih zahtev iz člena 3;

(b) nepravilne uporabe standardov iz člena 5, če se zatrjuje, da so bili ti standardi uporabljeni;

(c) pomanjkljivosti standardov samih.

[…]

3. Če pripomoček, ki ni v skladu s temi zahtevami, nosi oznako CE, pristojna država članica sproži ustrezne ukrepe proti osebi/osebam, ki so pritrdile oznako, in o tem obvesti Komisijo in druge države članice.

[…]“
43.

Ob upoštevanju zgornjih preudarkov predlagam, da Sodišče na vprašanji, ki ju je postavilo Högsta domstolen, odgovori: Člen 16(3) in (4) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES je treba razlagati tako, da ne pokriva kršitve obveznosti predaje, ki jo stori upravljavec, ki ima 30. aprila tekočega leta dejansko zadostno število pravic za pokritje svojih emisij v predhodnem letu in ki torej ni odgovoren za nikakršno onesnaženje nad dovoljeno količino. Pravna podlaga za sankcijo za kršitev obveznosti predaje, ki jo je storil upravljavec, za katerega je ugotovljeno, da ima zadostno število pravic za pokritje svojih emisij za predhodno leto in ki ni odgovoren za onesnaženje, večje od dovoljenega, je člen 16(1) Direktive 2003/87. V okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, je treba s pridržkom preverjanja dejanskega stanja, ki ga mora izvesti predložitveno sodišče, zahtevo sorazmernosti iz člena 16(1) Direktive 2003/87 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se mehanizem sankcij, kot je ta iz poglavja 8, člen 6, zakona št. 1199 z leta 2004 o trgovanju s pravicami do emisije (lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrättigheter), uporabi pod enakimi pogoji samodejno, takoj in brez preverjanja okoliščin za upravljavca, ki ni izpolnil obveznosti predaje, čeprav je imel zadostno število pravic za pokritje svojih emisij, in ki ni bil odgovoren za nikakršno onesnaženje nad dovoljeno količino.
68.

Najprej je dvomljivo, ali je dopust za nego in varstvo otroka v skladu s finskim pravom starševski dopust v smislu Direktive 96/34 in ali obravnavani primer torej sploh spada na področje uporabe Direktive. Finska najprej daje pravico do plačanega starševskega dopusta v trajanju 158 delovnih dni. Temu se lahko doda neplačan dopust za nego in varstvo otroka, ki lahko traja do dopolnjenega tretjega leta starosti otroka. V tem postopku v glavni stvari sta ženski na takem dopustu za nego in varstvo otroka. Že finski starševski dopust s časovnega vidika presega minimalno trajanje starševskega dopusta v trajanju treh mesecev, ki ga določa Direktiva. To velja še toliko bolj za dopust za nego in varstvo otroka.
93.

Omejitev pravnega varstva, ki naj bi bilo zagotovljeno pred izvršbo, ki je posledica pogoja, pomeni premik pogodbenih pravic in obveznosti v škodo potrošnika. Vendar to samo zase ne pomeni, da je v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzročeno znatno in neupravičeno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih. To je dokončno treba ugotoviti s celovito primerjavo prednosti in slabosti tega pogoja za pogodbenici.
111.

Zdaj se postavlja vprašanje, ali je poročilo iz leta 2010 lahko bistveno vplivalo na odločitev pristojnega nacionalnega organa. Če to drži in ker je posledično šlo za bistveni element, menim, da bi bilo treba zadevni osebi omogočiti, da v zvezi s tem predloži stališča. Glede na dokumente iz spisa se zdi, da v obravnavani zadevi ni bilo tako. Predložitveno sodišče po eni strani navaja, da se splošne in varnostne razmere v Ruandi v obdobju 2007–2010 niso bistveno spremenile. Po drugi strani pa navaja, da glede na osebne okoliščine prosilca in pomanjkanje verodostojnosti, ki se mu v bistvu očita, razlike med poročiloma iz let 2008 in 2010 niso zelo upoštevne. Zdi se torej, da so informacije, na katere se je oprl Minister for Justice, Equality and Law Reform, samo potrjevale ugotovitve, ki so bile sprejete že v okviru postopka obravnavanja prošnje za azil.
83.

Po drugi strani pritožnica ne upošteva ugotovitev, ki so navedene pred točko 114 izpodbijane sodbe, in zlasti dveh ugotovitev iz točk od 88 do 102 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče izpostavilo razloge, iz katerih sporni akt ne pomeni odločbe. V zvezi s tem je v celoti upoštevalo dejstvo, da bi lahko takšno zadevno sporočilo pomenilo odločbo. Splošno sodišče je v točki 94 izpodbijane sodbe dejansko opozorilo, da „se ni mogoče omejiti le na preučitev oblike dopisa z dne 20. maja 2008“ in da je za ugotovitev, ali dopis pomeni odločbo, treba preučiti vsebino in ne oblike akta, in sicer v skladu s sodno prakso Sodišča.