ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Krmilje vozil je posebej predmet Direktive 70/311, katere člen 2a države članice zavezuje, da ne smejo prepovedati med drugim registracije vozila zaradi razlogov, povezanih z njegovo krmilno opremo, če ta izpolnjuje zahteve iz te direktive. Direktivi 2007/46 in 70/311 se res sklicujeta na izjavo „lega volana […] levo/desno“, ki mora biti navedena na opisnem listu za odobritev vozila. Izjava mora biti tudi na certifikatu o skladnosti, na podlagi katerega je vozilo „ustrezno“ za vožnjo po desni ali po levi. Ti izjavi pa se ne moreta nanašati na bistvene konstrukcijske elemente, kot je namestitev volana, temveč le na druge elemente, kot so svetila, brisalci ali naprave vozil za posredno gledanje. Prilagoditve namreč ne morejo vključevati premestitve vozniškega prostora, kar bi pomenilo bistven poseg v strukturo konstrukcije vozila, ki bi bil v nasprotju z besedilom in namenom Direktive 70/311, temveč le manjše posege.

Država članica s tem, da na svojem ozemlju registracijo novih osebnih vozil, ki imajo volan nameščen na isti strani kot je smer vožnje, pogojuje s premestitvijo volana na drugo stran, ne izpolni obveznosti iz člena 2a Direktive 70/311 o približevanju zakonodaje držav članic o krmilju za motorna in priklopna vozila in člena 4(3) Direktive 2007/46 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila.

Država članica s tem, da na svojem ozemlju registracijo v drugi državi članici že registriranega rabljenega vozila, ki ima krmilje nameščeno na isti strani, kot je smer vožnje, pogojuje s premestitvijo volana na drugo stran, ne izpolni obveznosti iz člena 34 PDEU.

Taka zakonodaja je ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve pri uvozu, ki so prepovedane s členom 34 PDEU, ker je njihov učinek oviranje dostopa vozil, ki so zakonito proizvedena in registrirana v drugih državah članicah, na trg. To zakonodajo je mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi, če navedena zakonodaja zagotavlja uresničitev želenega cilja in ne presega tega, kar je nujno za to, da se ta cilj doseže. Potreba po zagotovitvi varnosti v cestnem prometu je nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko upraviči oviro za prosti pretok blaga.

Vendar obstajajo sredstva in ukrepi, ki manj posegajo v svobodo pretoka blaga kot zadevni ukrep in ki so hkrati primerni za znatno zmanjšanje tveganja, ki ga povzroča promet z vozili, ki imajo volan na isti strani, kot je stran vožnje. V zvezi s tem imajo države članice polje proste presoje pri naložitvi ukrepov, ki so glede na razvoj tehnike primerni za zagotovitev zadostne vidljivosti vozniku vozila, ki ima volan na isti strani, kot je stran vožnje, in sicer vidljivosti tako naprej kot nazaj. Za zadevni ukrep torej ni mogoče šteti, da je nujen za dosego želenega cilja, in ni skladen z načelom sorazmernosti.

(Glej točke od 52 do 54, 63, 64 in izrek.)
1.

Kraljevina Danska z uvedbo in ohranitvijo člena 8(4) zakona z dne 7. decembra 2010 o obdavčitvi delniških družb idr. (lovbekendtgørelse nr. 1376 om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v.), glede takojšnje obdavčitve dobičkov delniških družb in s tem zakonodaje o takojšnji obdavčitvi nerealiziranih dobičkov zaradi prenosa sredstev družbe s sedežem na Danskem v drugo državo članico Evropske unije in tretjo državo, pogodbenico Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 49 PDEU in člena 31 tega sporazuma.
2.

Uskladitev davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Posebna ureditev za potovalne agente — Cilj — Pristop, ki temelji na stranki — Neobstoj neizpolnitve — Pristop, ki temelji na potniku — Neskladnost s posebno ureditvijo za potovalne agente (direktivi Sveta 77/388, člen 26(2) do (4), in 2006/12, členi od 306 do 310) (Glej točke od 51 do 53 in 61.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Opredelitev kot posebno varstveno območje pred začetkom uporabe Direktive 92/43 – Učinki – Obveznosti držav članic – Nesprejetje ukrepov potrebnih za preprečitev slabšanja stanja naravnih habitatov in motenj, ki za vrste nastanejo z navedenim izkoriščanjem – Neizpolnitev obveznosti (direktivi Sveta št. 79/409, člen 4(4), in št. 92/43, člena 6(2) in 7) (glej točke od 32 do 34 in od 39 do 44)

2. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 258 PDEU; direktivi Sveta št. 91/271, člena 3 in 4(1) in (3), in št. 92/43, člena 6(2) in 7) (glej točke 38, od 49 do 51, 53 in izrek)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 6(2) Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102) – Kršitev členov 3 in 4(1) in (3) Direktive Sveta 91/271/CEE z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode (UL L 135, str. 40) – Nesprejetje vseh potrebnih ukrepov, da bi se preprečilo slabšanje stanja in onesnaževanje jezera Koroneia (prefektura Solun) – Nedokončanje kanalizacijskega sistema in sistema čiščenja komunalne odpadne vode za naselje Langadas

Izrek

Izrek

1. S tem, da ni sprejela vseh potrebnih ukrepov, da bi se preprečilo slabšanje stanja naravnih habitatov in habitatov vrst, za katere je bilo določeno posebno varstveno območje (PVO) 1220009, in s tem, da ni dokončala kanalizacijskega sistema in sistema čiščenja komunalne odpadne vode za naselje Langadas, Helenska republika ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 6(2) Direktive Sveta 92/43/EGS o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, v povezavi s členom 7 te direktive, ter svojih obveznosti iz členov 3 ter 4(1) in (3) Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode.

2. Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 25. aprila 2013 – Komisija proti Danski

(Zadeva C-95/11)

„Neizpolnitev obveznosti države — Davki — Direktiva 2006/112/ES — Člena 9 in 11 — Nacionalna zakonodaja, ki osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje, da so del skupine zavezancev za plačilo DDV“

Usklajevanje davčne zakonodaje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Davčni zavezanci — Pojem — Možnost držav članic, da osebe, ki so ozko povezane, šteje za en davčni zavezanec — Nacionalna zakonodaja, ki osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje, da so del skupine, ki se jo lahko šteje za en davčni zavezanec — Neizpolnitev obveznosti — Neobstoj (Direktiva Sveta št 2006/112, člen 11) (Glej točke od 33 do 38 in 41.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 9 in 11 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1) – Pojem davčni zavezanec – Nacionalna zakonodaja, ki osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje, da so del skupine zavezancev za plačilo DDV

Izrek

1) Tožba se zavrne.

2) Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

3) Češka republika, Irska, Republika Finska ter Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje stroške.

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 25. aprila 2013 – Komisija proti Danski

(Zadeva C-95/11)

„Neizpolnitev obveznosti države — Davki — Direktiva 2006/112/ES — Člena 9 in 11 — Nacionalna zakonodaja, ki osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje, da so del skupine zavezancev za plačilo DDV“

Usklajevanje davčne zakonodaje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Davčni zavezanci — Pojem — Možnost držav članic, da osebe, ki so ozko povezane, šteje za en davčni zavezanec — Nacionalna zakonodaja, ki osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje, da so del skupine, ki se jo lahko šteje za en davčni zavezanec — Neizpolnitev obveznosti — Neobstoj (Direktiva Sveta št 2006/112, člen 11) (Glej točke od 33 do 38 in 41.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 9 in 11 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1) – Pojem davčni zavezanec – Nacionalna zakonodaja, ki osebam, ki niso davčni zavezanci, dovoljuje, da so del skupine zavezancev za plačilo DDV

Izrek

1) Tožba se zavrne.

2) Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
1.

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Absolutni razlogi za zavrnitev — Znamke brez razlikovalnega učinka — Tridimenzionalna znamka, pri kateri gre za obliko proizvoda — Tridimenzionalna znamka, ki vsebuje figurativen element — Razlikovalni učinek — Merila za presojo (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke od 33 do 35, 38 in 39.)
Šesto direktivo 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 95/7, je treba razlagati tako, da nasprotuje pobiranju zneskov, dolgovanih po popravku odbitka davka na dodano vrednost, od davčnega zavezanca, ki ni tisti, ki je ta odbitek uporabil.

Določitev dolžnika za plačilo dolgovanih zneskov po popravku odbitka davka na dodano vrednost namreč ni „podroben pogoj“ v smislu členov 13C, drugi odstavek, in 20(1) Šeste direktive, temveč, kot izhaja iz člena 21 te direktive, temeljno pravilo skupnega sistema DDV, uvedenega s to direktivo.

V zvezi s tem je treba člen 20(1)(a) Šeste direktive razlagati tako, da mora v primeru popravka odbitka davka na dodano vrednost, ki ga je izvedel davčni zavezanec, znesek, dolgovan na tej podlagi, plačati ta davčni zavezanec. Nasprotna razlaga ne bi bila združljiva s cilji, ki jim na področju popravka odbitkov sledi ta direktiva.

V okviru tega možnosti, ki jo državam članicam daje člen 21(1)(a) Šeste direktive, da določijo, da poleg davčnega zavezanca nekdo drug solidarno odgovarja za plačilo davka, ni mogoče razlagati tako, da dovoljuje naložitev plačila samostojne davčne obveznosti tej osebi.

Poleg tega v primeru zaporednih dobav nepremičnine okoliščina, da eden od zadevnih davčnih zavezancev ob dobavi, v kateri je bil udeležen, ni ravnal v skladu s podrobnimi pogoji za uporabo pravice do izbire iz člena 13C, drugi odstavek, Šeste direktive, ne more povzročiti obveznosti tega davčnega zavezanca, da plača davčno terjatev, dolgovano na podlagi popravka odbitka davka na dodano vrednost, ki ga je v zvezi z eno od navedenih dobav, s katero prvonavedeni davčni zavezanec ni povezan, uporabil drug davčni zavezanec. Čeprav imajo države članice v skladu s tol določbo možnost, da omejijo obseg pravice do izbire in določijo podrobne pogoje njene uporabe, te možnosti namreč ne morejo uporabiti tako, da bi davčnemu zavezancu nalagale obveznosti, ki presegajo to, kar na področju davka na dodano vrednost dovoljuje pravo Unije.

Poleg tega, ker je bila po eni strani dobava nepremičnine, ki je bila sklenjena med dobaviteljem in pridobiteljem oproščena davka na dodano vrednost z učinkom za nazaj in ker je bil po drugi strani davek na dodano vrednost v zvezi s to dobavo, ki ga je plačal in odbil ta pridobitelj, razveljavljen, ta pridobitelj ni imel nikakršne „neupravičene prednosti“ v smislu člena 20(4) Šeste direktive. Zato navedeni pridobitelj na podlagi te določbe ne more biti zavezan za plačilo davka na dodano vrednost, dolgovanega po popravku odbitka, ki ga je uporabil navedeni dobavitelj ob drugi transakciji, s katero ta pridobitelj ni povezan, in sicer ob dobaviteljevi prvotni pridobitvi navedene nepremičnine.

Namen Odločbe 88/498 je, da v zvezi z dobavo nepremičnine davek na dodano vrednost, ki se nanaša na to dobavo, plača in odbije en sam davčni zavezanec, in sicer pridobitelj zadevne nepremičnine.

(Glej točke 32, 36, 37, 39, 40, 42, 44, 45, 47 in izrek.)
Člen 17 Uredbe št. 1371/2007 o pravicah in obveznostih potnikov v železniškem prometu je treba razlagati tako, da prevoznik v železniškem prometu v svoje splošne pogoje prevoza ni upravičen vključiti določbe, s skladu s katero je oproščen obveznosti plačila nadomestila cene prevoza za primer zamude, kadar je mogoče to zamudo pripisati višji sili ali enemu od razlogov, ki so našteti v členu 32(2) Enotnih pravil za pogodbe v mednarodnem železniškem prevozu potnikov in prtljage (CIV) h Konvenciji o mednarodnem železniškem prometu z dne 9. maja 1980, kakor je bila spremenjena z Vilenskim protokolom z dne 3. junija 1999.

V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Plačilo nadomestila iz člena 17 Uredbe št. 1371/2007, ki je izračunano na podlagi cene transportne vozovnice, namenjeno nadomestilu cene, ki jo je potnik plačal za storitev, ki na koncu ni bila izvedena v skladu s prevozno pogodbo. Gre za obliko enotnega in standardiziranega finančnega nadomestila, medtem ko obsega sistem odgovornosti iz člena 32(1) teh enotnih pravil posamično oceno nastale škode.

Ker imata zgoraj navedeni določbi različen namen in način izvedbe, sistema nadomestila, ki ga je zakonodajalec Unije določil v členu 17 Uredbe št. 1371/2007, ni mogoče izenačiti s sistemom odgovornosti, ki jo ima prevoznik v železniškem prometu na podlagi člena 32(1) Enotnih pravil CIV. Ni mogoče šteti, da se razlogi za oprostitev odgovornosti prevoznika iz člena 32(2) Enotnih pravil CIV uporabljajo v okviru člena 17 Uredbe št. 1371/2007.

(Glej točke 38, 39, 42 in 52 ter točko 2 izreka.)
Člena 20 PDEU in 21 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki za dodelitev pomoči za izobraževanje za študij v drugi državi članici, ki presega eno leto, določa en sam pogoj, v skladu s katerim je moral prosilec pred začetkom navedenega študija vsaj tri leta stalno prebivati na ozemlju države članice v smislu tega zakona.

Ob upoštevanju vpliva, ki ga lahko ima izvrševanje pravice do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici na pravico do pomoči za izobraževanje, lahko namreč tak pogoj državljane države članice odvrne od izvrševanja navedene pravice.

Nedvomno je lahko upravičeno, da država članica tako pomoč dodeli le tistim študentom, ki so izkazali določeno stopnjo vključitve v družbo te države. Vendar pa dokaz, ki se s strani države članice zahteva za uveljavljanje obstoja take dejanske vključenosti, ne sme biti preveč izključujoč, tako da bi se neupravičeno dajala prednost nekemu elementu, ki nujno ne predstavlja resnične in dejanske stopnje povezave med prosilcem in to državo članico, izključevalo pa bi se vse druge reprezentativne elemente. Tako se obstoj določene stopnje vključenosti lahko šteje za dokazan na podlagi ugotovitve, da je študent določeno obdobje prebival v državi članici, kjer je zaprosil za pomoč za izobraževanje. Vendar pa se z uporabo edinega pogoja prebivanja tvega, da bodo od pridobivanja zadevne pomoči izključeni študentje, ki so – kljub temu, da neposredno pred začetkom študija v tujini v državi članici, ki daje pomoč, niso prebivali neprekinjeno tri leta – vseeno zadosti povezani z družbo navedene države članice. To je lahko tako, kadar ima študent državljanstvo zadevne države članice in je v njej opravil velik del šolanja, ali pa zaradi drugih dejavnikov, kot so zlasti njegova družina, zaposlitev, njegova jezikovna znanja ali obstoj drugih družbenih ali ekonomskih vezi.

(Glej točke 32, od 36 do 38, 41 in izrek.)
Keywords

Summary

Keywords Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev – Identifikacija izvajalca in prejemnika – Možnost neupoštevanja pogodbenih določil v primeru popolnoma umetne konstrukcije, katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti – Presoja nacionalnega sodišča (Direktiva Sveta 77/388, člena 2, točka 1, in 6(1)) Summary Čeprav so pogodbena določila eden od elementov, ki jih je treba upoštevati, niso odločilnega pomena za identifikacijo izvajalca in prejemnika „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih. Možno je tudi, da se ta določila sploh ne upoštevajo, zlasti če se izkaže, da ne odražajo gospodarske in poslovne stvarnosti, temveč so popolnoma umetna konstrukcija, ki nima nobene povezave z gospodarsko stvarnostjo in katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče. (Glej točko 52 in izrek.)

Zadeva C-653/11

Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

proti

Paulu Neweyu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Šesta direktiva o DDV — Člena 2, točka 1, in 6(1) — Pojem ‚opravljanje storitev‘ — Opravljanje oglaševalskih storitev in storitev posredovanja kreditov — Oprostitve — Gospodarska in poslovna stvarnost transakcij — Zlorabe — Transakcije, katerih edini namen je pridobitev davčne ugodnosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. junija 2013

Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev – Identifikacija izvajalca in prejemnika – Možnost neupoštevanja pogodbenih določil v primeru popolnoma umetne konstrukcije, katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti – Presoja nacionalnega sodišča

(Direktiva Sveta 77/388, člena 2, točka 1, in 6(1))

Čeprav so pogodbena določila eden od elementov, ki jih je treba upoštevati, niso odločilnega pomena za identifikacijo izvajalca in prejemnika „opravljanja storitev“ v smislu členov 2, točka 1, in 6(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih. Možno je tudi, da se ta določila sploh ne upoštevajo, zlasti če se izkaže, da ne odražajo gospodarske in poslovne stvarnosti, temveč so popolnoma umetna konstrukcija, ki nima nobene povezave z gospodarsko stvarnostjo in katere edini namen je pridobitev davčne ugodnosti, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče.

(Glej točko 52 in izrek.)
Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Pripis – Matična in hčerinske družbe – Gospodarska enota – Merila presoje – Izpodbijanje opredelitve kot enega samega podjetja – Nepreučitev tega tožbenega razloga s strani Splošnega sodišča – Napačna uporaba prava

Pritožba – Razlogi – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne opredelitve izkrivljenih dokazov in dokazati napake pri presoji, ki so vodile k temu izkrivljanju

(člen 256(1), drugi odstavek, PDEU; Statut Sodišča, člena 51, prvi odstavek, in 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d))
(Glej točki 25 in 46.)

Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 26 do 28, od 40 do 42 in 51.)
Država članica ki za presojo, ali posamezniki tobačne proizvode iz druge države članice posedujejo za komercialne namene, uporabi povsem količinsko merilo in ki to merilo uporabila za posamezno vozilo (in ne za osebo), in sicer pavšalno za vse tobačne proizvode skupaj, ne izpolni obveznosti iz Direktive 92/12/EGS o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov, zlasti iz njenih členov 8 in 9.

Člen 9(2) Direktive namreč določa nekaj meril za ugotavljanje, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene. Natančneje, kot je razvidno iz besedila prvega pododstavka tega odstavka, morajo države članice za ugotavljanje, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene, med drugim upoštevati več elementov, pri čemer je količina posedovanih proizvodov le eden izmed njih. Poleg tega drugi pododstavek istega odstavka glede tega elementa določa, da lahko države članice določijo okvirne količine le kot dokaz. Iz tega sledi, da člen 9(2) Direktive državam članicam ne dopušča, da izključno na podlagi povsem količinskega praga posedovanih proizvodov ugotovijo, ali se proizvodi posedujejo za komercialne namene.

Poleg tega Direktiva s tem, da izrecno določa najnižje pragove za več različnih kategorij tobačnih proizvodov, državam članicam dopušča, da določijo pragove glede na težo vseh posedovanih tobačnih proizvodov skupaj, samo če spoštujejo vsakega od teh minimalnih pragov.

Nazadnje, ker je namen člena 9(2) Direktive podrobneje opredeliti pogoje, pod katerimi za imetnika proizvodov nastane obveznost plačila trošarine v smislu drugega pododstavka odstavka 1 tega člena, je treba šteti, da se najnižji indikativni pragovi iz člena 9(2), drugi pododstavek, Direktive nanašajo na navedenega imetnika in da se torej uporabljajo za osebo.

(Glej točke 16, 17, 22, 23 in 30 ter izrek.)
Člen 10 Uredbe št. 178/2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki dovoljuje obveščanje javnosti z navedbo imena živila in podjetja, pod katerega imenom ali firmo se živilo proizvaja, obdeluje ali daje v promet, če tako živilo, čeprav ni zdravju škodljivo, ni primerno za prehrano. Člen 17(2), drugi pododstavek, navedene uredbe je treba razlagati tako, da omogoča nacionalnim organom, da obvestijo javnost v skladu z zahtevami člena 7 Uredbe št. 882/2004 o izvajanju uradnega nadzora, da se zagotovi preverjanje skladnosti z zakonodajo o krmi in živilih ter s pravili o zdravstvenem varstvu živali in zaščiti živali.

(Glej točko 37 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Socialna varnost delavcev migrantov – Starostno zavarovanje in zavarovanje za primer smrti – Izračun dajatev – Določitev teoretičnega zneska – Nacionalna zakonodaja, ki določa teoretični znesek starostne pokojnine na podlagi povprečnih osnov za prispevke v določenem referenčnem obdobju – Izračun tega zneska na nespremenljiv način za samozaposlenega delavca, ki je migrant ali ni, na podlagi prispevkov, plačanih v tem obdobju, neposredno pred zadnjim prispevkom, plačanim v zadevni državi članici, ne da bi bila mogoča prilagoditev, zato da bi se za tega delavca upoštevala njegova pravica do prostega gibanja – Nedopustnost

(člen 48 PDEU; Uredba Sveta št. 1408/71, členi 3, 46(2)(a) in 47(1)(g) ter Priloga VI, naslov H, točka 4)

Summary

Člen 48 PDEU, člene 3, 46(2)(a) in 47(1)(g) Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, ter Prilogo VI, naslov H, točka 4, k tej uredbi je treba razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji države članice, na podlagi katere se teoretični znesek starostne pokojnine samozaposlenega delavca, ki je migrant ali ni, nespremenljivo izračunava na podlagi prispevkov, ki jih je ta delavec plačeval v določenem referenčnem obdobju pred zadnjim prispevkom, plačanim v tej državi, ki se delijo s fiksnim deliteljem, ne da bi lahko bila trajanje tega obdobja ali ta delitelj prilagojena zaradi upoštevanja dejstva, da je zadevni delavec izvrševal svojo pravico do prostega gibanja.

Člena 46(2) in 47(1) Uredbe št. 1408/71 je treba razlagati ob upoštevanju cilja, postavljenega s členom 48 PDEU, iz katerega zlasti izhaja, da delavci migranti ne smejo utrpeti znižanja zneska svojih socialnovarstvenih dajatev zato, ker so izvrševali pravico do prostega gibanja.

(Glej točki 43 in 52 ter izrek.)
Člena 29 in 39(2) in (3) Direktive 92/49 o spremembah direktiv 73/239 in 88/357 in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) ter člen 8(3) Prve direktive Sveta o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja (73/239/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/49, je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo ureditvi države članice, ki v okviru pogodb o zdravstvenem zavarovanju, ki niso povezane s poklicno dejavnostjo, določa, da je mogoče premijo, franšizo in storitev letno prilagajati samo:

— na podlagi indeksa cen življenjskih potrebščin, ali

— na podlagi tako imenovanega zdravstvenega indeksa, če in kolikor spremembe navedenega indeksa presegajo indeks cen življenjskih potrebščin, ali