Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

I – Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2008/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o nekaterih vidikih mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah.(2)

2. Ozadje vprašanj za predhodno odločanje so italijanske določbe,(3) sprejete za prenos te direktive, ki so za nekatere civilnopravne spore določale postopek mediacije. Poskus mediacije je bil po italijanskem pravu predpostavka za dopustnost poznejše tožbe. Poleg tega je italijansko pravo vsebovalo določbe o vplivu postopka mediacije na poznejši sodni postopek. Tako je lahko sodnik na primer iz nesodelovanja v obveznem postopku mediacije izvedel dokaze v breme stranke, ki v postopku ni sodelovala.

3. Za predložitveno sodišče se je postavilo vprašanje, ali je tak sistem združljiv s pravom Unije in zlasti z direktivo o mediaciji.

4. Po koncu pisnega postopka pred Sodiščem pa je bila izdana sodba italijanskega ustavnega sodišča, s katero so bile za neskladne z ustavo razglašene številne določbe zakonske uredbe 28/2010, med njimi tudi določba, s katero je bila določena obvezna izvedba postopka mediacije. Zato se postavlja vprašanje, ali se je v vmesnem času predlog za sprejetje predhodne odločbe razrešil.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

5. Okvir prava Unije je v tem primeru določen z Direktivo 2008/52. Njeno področje uporabe je opredeljeno v členu 1, ki med drugim določa:

„(1) Cilj te direktive je olajšati dostop do alternativnega reševanja sporov in spodbuditi mirno reševanje sporov s spodbujanjem uporabe mediacije in zagotavljanjem uravnoteženega odnosa med mediacijo in sodnimi postopki.

[…]“

6. Člen 3 direktive o mediaciji, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:

„V tej direktivi se uporabljata naslednji opredelitvi:

(a) ‚Mediacija‘ pomeni strukturiran postopek, kakor koli imenovan ali naveden, v katerem dve ali več strank v sporu poskuša prostovoljno s pomočjo mediatorja doseči dogovor o rešitvi spora. Ta postopek lahko začnejo stranke ali pa ga predlaga oziroma odredi sodišče ali predpiše zakonodaja države članice.

Vključuje mediacijo, ki jo vodi sodnik, ki ni pristojen za nobenega od sodnih postopkov v zvezi z zadevnim sporom. Izključeni pa so poskusi sodišča ali sodnika, ki mu je zadeva predložena v reševanje, med sodnim postopkom o zadevnem sporu; […]“

B – Italijansko pravo

7. Direktiva o mediaciji je bila v italijansko pravo prenesena z zakonsko uredbo 28/2010.(4) Člen 5 te uredbe določa, da je postopek mediacije v nekaterih primerih procesna predpostavka za vložitev tožbe. V odstavku 1 je določeno:

„Pred vložitvijo tožbe v sporih o solastnini, stvarnih pravicah, razdelitvi, dedovanju, družinskih pogodbah, najemu, neodplačni posodbi, zakupu nepremičnin, povrnitvi škode v primeru prometnih nesreč, zdravniške odgovornosti in obrekovanja prek tiska ali prek drugih sredstev oglaševanja, ter o zavarovalnih, bančnih in finančnih pogodbah je treba predhodno sprožiti postopek mediacije v skladu s to uredbo. […] Poskus postopka mediacije je procesna predpostavka za vložitev tožbe. […] Če sodišče ugotovi, da se je mediacija že začela, a se še ni končala, določi naslednji narok po poteku roka iz člena 6. Enako postopa, kadar mediacija ni bila sprožena, v tem primeru strankam hkrati določi petnajstdnevni rok za vložitev predloga za začetek mediacije. […]“

8. Člen 6 zakonske uredbe ureja trajanje postopka mediacije in določa:

„(1) Postopek mediacije ne sme biti daljši od štirih mesecev.

[…]“

9. Člen 8 vsebuje določbe o poteku postopka in v odstavku 5 določa:

„(5) Sodišče lahko zaradi neupravičenega nesodelovanja v postopku mediacije v poznejšem postopku izvede dokaze v skladu s členom 116(2) zakonika o civilnem postopku [Codice di procedura civile]. Sodišče stranki, ki v primerih iz člena 5 neupravičeno ni sodelovala v postopku, naloži, da v državni proračun nakaže znesek v višini enotnega prispevka, dolgovanega za sodni postopek.“

10. Člen 11 se nanaša na poravnavo v okviru mediacije in določa:

„(1) Če se doseže sporazumni dogovor, mediator sestavi zapisnik, ki mu priloži besedilo dogovora. Če do dogovora ne pride, lahko mediator pripravi predlog poravnave. Mediator vedno pripravi predlog poravnave, če stranke to soglasno zahtevajo kadarkoli med postopkom. Mediator, preden pripravi predlog, stranke seznani o morebitnih posledicah iz člena 13.

(2) Strankam se predlog poravnave posreduje pisno. Stranke mediatorja pisno v sedmih dnevih obvestijo, ali sprejemajo ali zavračajo predlog. Če v tem roku ne odgovorijo, se šteje, da je predlog zavrnjen. Razen če se stranke ne dogovorijo drugače, se predlog ne sme sklicevati na podane izjave ali podatke, pridobljene v postopku.

[…]

(4) Če poravnava ne uspe, mediator sestavi zapisnik, v katerem navede predlog; zapisnik podpišejo stranke in mediator, ki potrdi lastnoročne podpise strank ali njihovo nezmožnost, da se podpišejo. V istem zapisniku mediator potrdi nesodelovanje katere od strank v postopku mediacije.

(5) Zapisnik se shrani v tajništvu organizacije, ki strankam na njihovo zahtevo izda njegov prepis.“

11. Člen 13 vsebuje določbo o stroških postopka mediacije:

„(1) Če se akt, s katerim se konča sodni postopek, v celoti ujema z vsebino predloga, sodišče zavrne povračilo stroškov, ki jih je stranka, ki je uspela v sodnem postopku in je zavrnila predlog, imela po vložitvi tega predloga, in ji naloži povračilo stroškov, ki jih je stranka, ki v sodnem postopku ni uspela, imela v istem obdobju, ter ji odredi, da v državni proračun nakaže dodatni znesek v višini dolgovanega enotnega prispevka. Uporabita se člena 92 in 96 zakonika o civilnem postopku. Določbe tega odstavka se uporabljajo tudi za stroške nadomestila, ki pripada mediatorju, in nadomestila, ki pripada izvedencu iz člena 8(4).

(2) Če se akt, s katerim se konča sodni postopek, ne ujema popolnoma z vsebino predloga, sme sodišče iz resnih in izjemnih razlogov kljub temu zavrniti povračilo stroškov stranke, ki je v postopku uspela, ki so nastali v zvezi z nadomestilom, izplačanim mediatorju, in nadomestilom, ki pripada izvedencu iz člena 8(4). […]“

C – Sodba italijanskega ustavnega sodišča

12. Italijansko ustavno sodišče je 24. oktobra 2012 izdalo sodbo št. 272/2012, s katero so bili deli zakonske uredbe 28/2010 razglašeni za neskladne z ustavo, zlasti členi 5(1), 8(5) in 13 (z izjemo dela te določbe, ki napotuje na člena 92 in 96 italijanskega zakonika o civilnem postopku, kar pa za ta postopek ni pomembno).

III – Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje

13. V postopku v glavni stvari gre za tožbo za nadomestilo škode zaradi nedopustnega ravnanja. Viličar družbe SIMSA srl(5) je v obratu te družbe poškodoval vozilo C. Di Donne. Družba SIMSA ne ugovarja, da je nastal škodni dogodek in da je odgovorna zanj, meni pa, da bi morala škodo kriti njena zavarovalnica, zaradi česar plačilo C. Di Donni še ni bilo opravljeno. Ker C. Di Donna ne more neposredno tožiti zavarovalnice, je vložil tožbo zaradi plačila proti družbi SIMSA. Družba SIMSA je zaprosila za preložitev prve obravnave, da bi lahko o sporu obvestila zavarovalnico.

14. Predložitveno sodišče navaja, da bi tudi pred obvestitvijo o pravdi v skladu s členom 5(1) zakonske uredbe 28/2010 moral biti izveden postopek mediacije med družbo SIMSA in zavarovalnico. Zato se postavlja vprašanje, katere roke mora upoštevati za konec prve obravnave – le rok 45 dni, ki je določen v italijanskem civilnem procesnem pravu v primeru obvestitve o pravdi, ali pa dodatno še štirimesečni rok, ki je v členu 6(1) zakonske uredbe 28/2010 določen kot najdaljše trajanje postopka mediacije.

15. Stranki se pritožujeta nad neprimernim podaljšanjem trajanja postopka, ki je s tem povezano. Na predlog družb SIMSA, ki dvomi o skladnosti zakonske uredbe 28/2010 z direktivo o mediaciji, se je zato Giudice di Pace di Mercato S. Severino obrnilo na Sodišče s temi vprašanji:

Ali člena 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, Direktiva 2008/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o nekaterih vidikih mediacije v civilnih in gospodarskih zadevah, splošno načelo prava Unije o učinkovitem sodnem varstvu in na splošno pravo Unije v celoti nasprotujejo temu, da se v eni od držav članic Evropske unije sprejme ureditev, kot je v Italiji uvedena z zakonsko uredbo št. 28/2010 in ministrsko uredbo št. 180/2010, kakor je bila spremenjena z ministrsko uredbo št. 145/2011, v skladu s katero

1. lahko sodišče v poznejšem postopku izpelje dokaze v breme stranke, ki neupravičeno ni sodelovala v obveznem postopku mediacije;

2. mora sodišče zavrniti povračilo stroškov, ki jih je stranka, ki je uspela v sodnem postopku in je zavrnila predlog za poravnavo, imela po vložitvi tega predloga, ter mora tej stranki naložiti, da povrne stroške, ki jih je stranka, ki v sodnem postopku ni uspela, imela v istem obdobju, in da v državni proračun nakaže dodatni znesek v višini že plačanega zneska za dolgovano takso (enotni prispevek), če se sodba, s katero je bil končan sodni postopek, uveden po predložitvi zavrnjenega predloga, v celoti ujema z vsebino samega predloga;

3. lahko sodišče iz resnih in izjemnih razlogov zavrne povračilo stroškov, ki jih je imela stranka, ki je uspela v sodnem postopku, zaradi nadomestila, plačanega mediatorju, in nadomestila, ki pripada izvedencu, tudi če se akt, s katerim se konča sodni postopek, ne ujema v celoti z vsebino predloga;

4. mora sodišče stranki, ki neupravičeno ni sodelovala v postopku mediacije, naložiti, da znesek v višini enotnega prispevka, dolgovanega za sodni postopek, nakaže v državni proračun;

5. lahko mediator predloži oziroma celo mora predložiti predlog poravnave, tudi če se stranke o tem niso sporazumele in tudi če v postopku niso sodelovale;

6. rok, v katerem je treba končati poskus mediacije, ne sme biti daljši od štirih mesecev;

7. bo po poteku štirimesečnega roka po uvedbi postopka mogoče vložiti tožbo šele po tem, ko bo tajništvo mediacijske organizacije pridobilo zapisnik mediatorja o nedoseženem soglasju, v katerem bo naveden tudi zavrnjeni predlog;

8. ni izključeno, da je mogoče izvesti toliko postopkov mediacije – s posledičnim časovnim podaljšanjem rešitve spora – kolikor novih predlogov je zakonito vloženih med samim sodnim postopkom, ki je bil medtem uveden;

9. je strošek obveznega postopka mediacije vsaj dvakrat višji od stroška sodnega postopka, ki se s postopkom mediacije želi preprečiti, in se nesorazmerje eksponentno povečuje s povečanjem vrednosti spora (dokler strošek mediacije ne postane tudi več kot šestkrat višji od stroška sodnega postopka) ali s povečanjem njegove zapletenosti (v tem primeru je nujno imenovanje izvedenca, ki ga plačajo stranke v postopku in ki pomaga mediatorju v sporih, ki zahtevajo posebno tehnično znanje, pri čemer pa tehničnih poročil izvedenca ali podatkov, ki jih ta predloži, ni mogoče uporabiti v poznejšem sodnem postopku)?

IV – Postopek pred Sodiščem

16. Po koncu pisnega postopka na Sodišču je bila izdana sodba št. 272/2012 italijanskega ustavnega sodišča, s katero so bile za neskladne z ustavo razglašene nekatere določbe zakonske uredbe 28/2010, zlasti določba, s katero je bila določena obvezna izvedba postopka mediacije.

17. V teh okoliščinah je Sodišče z dopisom z dne 14. decembra 2012 predložitveno sodišče pozvalo, naj jasno navede, kakšen učinek ima sodba italijanskega ustavnega sodišča na predlog za sprejetje predhodne odločbe in nacionalni sodni postopek. Predložitveno sodišče je s stališčem z dne 17. januarja 2013 odgovorilo, da je še naprej zainteresirano za odgovor Sodišča na vprašanja za predhodno odločanje. Nadaljnjih pojasnil o učinku sodbe italijanskega ustavnega sodišča in o razlogih za vztrajanje pri predlogu ni navedlo.

18. V postopku pred Sodiščem so sodelovale italijanska, francoska in avstrijska vlada ter Evropska komisija.

V – Pravna presoja

19. O dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe obstajajo dvomi. Komisija je prepričljivo pojasnila, da so nekatera vprašanja za predhodno odločanje hipotetična. Ni namreč razvidno, koliko so podrobna pravila postopka mediacije, na primer glede stroškov, pomembna za odločitev v konkretnem sporu o glavni stvari. Predložitveno sodišče je na vprašanje Sodišča o pomenu, ki ga imajo za njegovo odločitev postavljena vprašanja, pojasnilo le, da mora odločiti o koncu obravnave in hkrati tudi o tem, ali je treba trajanje postopka mediacije upoštevati pri računanju roka.

20. Ali je bil predlog za sprejetje predhodne odločbe zato – vsaj delno – že na začetku nedopusten, lahko v obravnavanem primeru ostane odprto. Po podatkih, ki jih ima na voljo Sodišče, so namreč vprašanja za predhodno odločanje vsaj od izdaje sodbe italijanskega ustavnega sodišča dalje hipotetična.

21. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru sodelovanja med njim in nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 267 PDEU, le sodišče, ki prejme zadevo v odločanje in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve presodi nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, ter u poštevnost vprašanj, ki jih je treba postaviti Sodišču.(6) Zato Sodišče, kadar se predložena vprašanja nacionalnega sodišča nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti o teh vprašanjih. Zato lahko odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe nacionalnega sodišča zavrne le, če je jasno, da razlaga ali ocena veljavnosti predpisa Unije, ki jo zahteva to sodišče, ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če nima na voljo dejanskih ali pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na predložena vprašanja.(7)

22. Vendar mora Sodišče izjemoma samo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče.(8) Duh medsebojnega sodelovanja, v katerem poteka postopek za sprejetje predhodne odločbe, namreč zahteva, da predložitveno sodišče upošteva funkcijo Sodišča, ki je prispevanje k izvajanju sodne oblasti v državah članicah, ne pa podajanje mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih.(9)

23. Na vprašanje je predložitveno sodišče splošno navedlo, da ima še naprej interes, da Sodišče odgovori na njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe. Pri tem pa ni natančneje opredelilo, zakaj naj bi bila po sodbi italijanskega ustavnega sodišča v predhodno odločanje predložena vprašanja za spor o glavni stvari še vedno upoštevna. Iz podatkov, ki jih ima na voljo Sodišče, je namreč razvidno, da so predložena vprašanja le še hipotetična. Kajti ne nanašajo se neposredno na določbe zakonske uredbe 28/2010, ki so bile razglašene za neskladne z ustavo, ali pa, potem ko je odpadla dolžnost izvedbe postopka mediacije pred vložitvijo tožbe, za odločitev v sporu o glavni stvari niso več pomembna. Nič ne kaže na to, da bi bile lahko zadevne določbe kljub dejstvu, da so bile razglašene za neskladne z ustavo, še naprej pomembne za odločitev v sporu o glavni stvari. Iz tega razloga je bil že umaknjen podoben predlog za sprejetje predhodne odločbe nekega drugega italijanskega sodišča, ki se je prav tako nanašal na razlago direktive o mediaciji v zvezi z italijanskimi določbami, ki jih je razveljavilo ustavno sodišče.(10)

Prvo, drugo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje

24. Predložitveno sodišče s prvim, drugim, tretjim in četrtim vprašanjem sprašuje, ali so nekateri ukrepi, ki jih lahko sprejme sodišče na podlagi zakonske uredbe 28/2010, združljivi z direktivo o mediaciji oziroma s preostalim pravom Unije. Vprašanja se pri tem nanašajo izključno na določbe, ki so bile razglašene za neskladne z ustavo. Vprašanje o združljivosti ukrepov iz vprašanj od 1 do 4 s pravom Unije je zato zgolj hipotetično in Sodišču nanj ni več treba odgovoriti.

25. Tako se prvo vprašanje za predhodno odločanje nanaša na možnost, da nacionalno sodišče v sporu, ki sledi mediaciji, izvede dokaze v breme ene od strank, če ta stranka neupravičeno ni sodelovala v obveznem postopku mediacije. Ta možnost je bila določena v členu 8(5), stavek 1, zakonske uredbe 28/2010, ki je bil razglašen za neskladnega z ustavo.

26. Drugo vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na člen 13(1) zakonske uredbe 28/2010, ki je določal, da lahko pristojno sodišče stranki, ki je uspela v postopku, naloži kritje stroškov postopka, če je ta stranka zavrnila predlog mediatorja, ki se ujema s končno sodno odločbo. Vendar je bil tudi člen 13(1) razglašen za neskladnega z ustavo.

27. S tretjim vprašanjem naj bi se razjasnilo, ali je s pravom Unije združljivo, da lahko nacionalno sodišče iz resnih in izjemnih razlogov odloči, da je izključeno povračilo stroškov, ki jih je stranka, ki je uspela v postopku, nadomestila za stroške mediatorja in izvedenca, čeprav se odločitev, s katero se konča sodni postopek, ne ujema v celoti z vsebino mediatorjevega predloga. To je bilo določeno v členu 13(2) zakonske uredbe 28/2010, ki je bil prav tako razglašen za neskladnega z ustavo.

28. Odpadel je tudi predmet četrtega vprašanja za predhodno odločanje. To se nanaša na ureditev iz člena 8(5), stavek 2, zakonske uredbe 28/2010, ki je bila razglašena za neskladno z ustavo in s katero je bilo je za stranko, ki neupravičeno ni sodelovala v postopku, določeno plačilo zneska v višini enotnega prispevka, dolgovanega za sodni postopek, v državni proračun.

Peto, šesto, sedmo, osmo in deveto vprašanje za predhodno odločanje

29. Tudi odgovor na preostala vprašanja za predhodno odločanje po sodbi italijanskega ustavnega sodišča za odločitev v sporu o glavni stvari ni več pomemben. Peto, šesto, sedmo, osmo in deveto vprašanje za predhodno odločanje se namreč nanašajo na podrobna pravila o izvedbi in koncu postopka mediacije, na njegovo trajanje in na stroške, do katerih pride v postopku mediacije, pri čemer je predpostavka teh vprašanj obvezen postopek mediacije. Vendar ni razvidno, ali naj bi v obravnavani zadevi dejansko prišlo do postopka mediacije.

30. Zaradi protiustavnosti člena 5(1) zakonske uredbe 28/2010 stranki nista več dolžni sodelovati v postopku mediacije. Kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, v tej zadevi tudi nimata interesa, da bi tak postopek izvedli prostovoljno. Nasprotno, pritožujeta se nad neprimernim podaljšanjem trajanja postopka, ki bi ga povzročila mediacija. Iz podatkov, ki jih ima na voljo Sodišče, je razvidno, da bi naj bil postopek mediacije izveden le zato, ker sta bili stranki k temu zavezani na podlagi italijanskega prava.

31. Tako se Sodišče v tej zadevi sooča s predlogom za sprejetje predhodne odločbe, ki se je razrešil zaradi spremenjenih pravnih okoliščin. Sodišče bi zato moralo razsoditi, da na predlog za sprejetje predhodne odločbe ni treba odgovoriti. S tem se upošteva okoliščina, da vprašanja za predhodno odločanje niso bila nedopustna že od začetka, ampak so postala brezpredmetna šele po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe, predložitveno sodišče pa jih ni umaknilo.(11)

VI – Predlog

32. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je postavilo Giudice di Pace di Mercato S. Severino, odgovori tako:

Na predlog za sprejetje predhodne odločbe ni več treba odgovoriti.

(1) .

(2) – UL L 136, str. 3 (v nadaljevanju: direktiva o mediaciji).

(3) – Zakonska uredba (decreto legislativo) št. 28 z dne 4. marca 2010 o izvajanju člena 60 zakona št. 69 z dne 18. junija 2009 o mediaciji v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: zakonska uredba 28/2010).

(4) – Navedena v opombi 3.

(5) – V nadaljevanju: SIMSA.

(6) – Sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C-379/98, Recueil, str. I-2099, točka 38), z dne 23. aprila 2009 v zadevi Rüffler (C-544/07, ZOdl., str. I-3389, točka 36), z dne 19. novembra 2009 v zadevi Filipiak (C-314/08, ZOdl., str. I-11049, točka 40), z dne 7. julija 2011 v zadevi Agafiţei in drugi (C-310/10, ZOdl., str. I-5989, točka 25) in z dne 15. januarja 2013 v zadevi Križan in drugi (C-416/10, točka 53).

(7) – V opombi 6 navedene sodbe PreussenElektra (točka 39), Rüffler (točka 38), Filipiak (točka 42), Agafiţei in drugi (točka 27) ter Križan in drugi (točka 54).

(8) – V opombi 6 navedene sodbe PreussenElektra (točka 39), Rüffler (točka 37) in Filipiak (točka 41).

(9) – Sodbe z dne 20. januarja 2005 v zadevi García Blanco (C-225/02, ZOdl., str. I-523, točka 28), z dne 8. septembra 2008 v zadevi Winner Wetten (C-409/06, ZOdl., str. I-8015, točka 38) in z dne 26. februarja 2013 v zadevi Åkerberg Fransson (C-617/10, točka 42).

(10) – Glej sklep Sodišča o izbrisu z dne 8. februarja 2013 v zadevi Galioto (C-464/11).

(11) – Glej v tem smislu moje sklepne predloge, predstavljene 28. oktobra 2004 v zadevi García Blanco (C-225/02, ZOdl., str. I-523, točka 36).