SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 8. septembra 2011( )

Zadeva C-384/10

Jan Voogsgeerd

proti

Navimer SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Cassatie (Belgija))

„Rimska konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – Člen 6(2)(b) – Izbira prava s strani pogodbenih strank – Prisilne določbe po pravu, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava – Pogodba o zaposlitvi – Delavec, ki svojega dela običajno ne opravlja samo v eni državi“

I – Uvod

1. V tem postopku predhodnega odločanja na podlagi člena 267 PDEU postavlja belgijsko Hof van Cassatie (v nadaljevanju: predložitveno sodišče) Sodišču vrsto vprašanj glede razlage Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (v nadaljevanju: Rimska konvencija)( ). Ta konvencija je bila, kot je razvidno iz uvodnih izjav, navedenih v preambuli, sklenjena z namenom nadaljevati v Uniji že opravljeno delo pri poenotenju prava na področju mednarodnega zasebnega prava, zlasti na področju pristojnosti in izvrševanja sodnih odločb, ter v želji oblikovati enotna pravila za uporabo prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih. Poenotenje zadevnih kolizijskih pravil naj bi prispevalo k pravni varnosti v evropskem pravosodnem prostoru. Na ta cilj se prav tako navezuje Uredba (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I)( ) (v nadaljevanju: Uredba Rim I), ki je nadomestila Rimsko konvencijo z učinkom od 17. decembra 2009. Ob upoštevanju, da se ta uredba uporablja šele za pozneje sklenjene pogodbe in da je bila sporna pogodba o zaposlitvi sklenjena 7. avgusta 2001, se zanjo uporabljajo samo določbe Rimske konvencije.

2. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil predložen v sporu med nizozemskim državljanom Janom Voogsgeerdom in njegovim nekdanjim delodajalcem, družbo Navimer s sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg, pri katerem je delal kot vodilni ladijski inženir, o odškodninskem zahtevku zaradi domnevno neupravičene odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca. Pri tem je sporno, katero nacionalno pravo je v zadevi iz postopka v glavni stvari treba končno uporabiti, zlasti ker bi v primeru možnosti uporabe luksemburškega prava, ki je bilo prvotno dogovorjeno kot lex contractus, odškodninski tožbi J. Voogsgeerda nasprotoval trimesečni prekluzivni rok, ki se je medtem iztekel. J. Voogsgeerd meni, da ta prekluzivni rok ne velja, ker je v nasprotju s prisilnimi določbami belgijskega prava, ki naj bi se po njegovem mnenju uporabljale za njegovo pogodbo o zaposlitvi. Za utemeljitev možnosti uporabe belgijskega prava se med drugim sklicuje na to, da je za izvrševanje svoje pogodbe o zaposlitvi stalno dobival navodila drugega podjetja, ki pa je bilo tesno povezano z njegovim delodajalcem, in sicer od družbe Naviglobe s sedežem v Antwerpnu. Iz tega sklepa, da bi bilo treba družbo Naviglobe obravnavati kot poslovno enoto njegovega delodajalca v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, zaradi česar naj bi bilo kljub vsemu treba uporabiti v njej navedena posebna pravila.

3. Namen vprašanj za predhodno odločanje je v bistvu pojasniti, kaj je treba razumeti pod pojmom „poslovna enota“ v smislu zgoraj navedene določbe oziroma katere zahteve je treba postaviti za to zakonsko dejansko stanje, da bi se lahko uporabilo v njej vsebovano kolizijsko pravilo. Glede na podobnost med zadevo Koelzsch (C‑29/10)( ), v kateri je šlo za razlago člena 6(2)(a) Rimske konvencije, in to zadevo se kot nujna izkaže analiza razmerja med obema določbama.

II – Pravni okvir

A – Rimska konvencija

4. Člen 3 Rimske konvencije, naslovljen „Svoboda izbire“, določa:

„(1) Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira pogodbenih strank mora biti izražena izrecno ali pa mora dovolj nedvoumno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.

[…]“

5. Člen 4 Rimske konvencije, naslovljen „Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava“, določa:

„(1) Če pogodbeni stranki nista izbrali prava v skladu s členom 3, se za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana. Če je mogoče posamezen del pogodbe ločiti od preostale pogodbe in je ta del tesneje povezan z drugo državo, se zanj lahko uporablja pravo te druge države.

[…]“

6. Člen 6 Rimske konvencije, naslovljen „Pogodbe o zaposlitvi“, določa:

„(1) Ne glede na določbe člena 3 izbira prava s strani pogodbenih strank v pogodbi o zaposlitvi ne sme pripeljati do izključitve prisilnih določb o varstvu pravic delavcev po pravu države, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 2, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava.

(2) V primeru, da pogodbeni stranki v skladu s členom 3 ne izbereta prava, in ne glede na določbe člena 4 se za pogodbo o zaposlitvi uporablja:

a) pravo države, v kateri delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo, tudi če je začasno napoten v drugo državo; ali

b) pravo države, v kateri je poslovna enota, ki ga je zaposlila, če delavec običajno ne opravlja svojega dela samo v eni državi,

razen kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo – v tem primeru se za pogodbo uporablja pravo te države.“

7. Prvi protokol o razlagi Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, s strani Sodišča Evropskih skupnosti( ) (v nadaljevanju: Prvi protokol o razlagi Rimske konvencije) v členu 1 določa:

„Sodišče Evropskih skupnosti je pristojno za odločanje o razlagi:

(a) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu […];

(b) konvencije o pristopu k Rimski konvenciji držav, ki postanejo države članice Evropskih skupnosti po datumu, ko je bila Konvencija na voljo za podpis;

[…]“

8. Člen 2 Prvega protokola o razlagi Rimske konvencije določa:

„Spodaj navedena sodišča lahko zaprosijo Sodišče za predhodno odločanje o vprašanju v zadevi, ki jo obravnavajo in ki se nanaša na razlago določb, ki jih vsebujejo instrumenti iz člena 1, če ta sodišča menijo, da je za izrek njihovih sodb potrebna odločitev o tem vprašanju:

[…]

(b) sodišča pogodbenic, ko odločajo kot pritožbena sodišča.“

B – Bruseljska konvencija

9. Konvencija o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)( ) v členu 5 določa:

„Toženec s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici je lahko tožen v drugi državi pogodbenici:

[…]

5. če gre za spor, ki izhaja iz poslovanja podružnice, agencije ali druge poslovne enote, pred sodišči v kraju, v katerem se nahaja ta podružnica, agencija ali poslovna enota[.]“

C – Nacionalna zakonodaja

10. V skladu s členom 80 luksemburškega zakona z dne 9. novembra 1990( ) o ustanovitvi luksemburškega javnega ladijskega registra imajo mornarji pravico do odškodnine s pripadajočimi obrestmi, če jim delodajalec nezakonito odpove pogodbo o zaposlitvi za mornarje; odškodninska tožba zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi se lahko vloži pri delovnem sodišču le v prekluzivnem roku treh mesecev po vročitvi odpovedi ali njene utemeljitve.

III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

11. Nizozemski državljan J. Voogsgeerd je 7. avgusta 2001 s podjetjem Navimer, ki ima sedež v Velikem vojvodstvu Luksemburg, sklenil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Za pravo, ki se uporablja, je bilo v tej pogodbi o zaposlitvi dogovorjeno luksemburško pravo.

12. J. Voogsgeerd je plačo prejemal od sekretariata podjetja Navimer, ki ima prav tako sedež v Luksemburgu, poleg tega pa je imel sklenjeno luksemburško zdravstveno zavarovanje.

13. Od avgusta 2001 do aprila 2002 je opravljal delo vodilnega inženirja na krovu ladij MS Regina in Prince Henri, ki sta bili v lasti podjetja Navimer, pri čemer je bilo kot delovno območje navedeno Severno morje.

14. Podjetje Navimer je z dopisom z dne 8. aprila 2002 odpustilo J. Voogsgeerda, ki je enostransko prekinitev pogodbe o zaposlitvi izpodbijal s tožbo zaradi nezakonite odpovedi s strani delodajalca, vloženo 4. aprila 2003 pri Arbeidshof Antwerpen (delovno sodišče).

15. V podporo svoji tožbi se je J. Voogsgeerd ob napotilu na člen 6(1) Rimske konvencije skliceval na prisilne določbe belgijskega prava, ki naj bi se uporabljale v skladu s členom 6(2)(b) te konvencije, če pogodbeni stranki ne izbereta prava.

16. Pri tem je zatrjeval, da bi bilo treba zanj šteti, da je bil s pogodbo o zaposlitvi vezan na belgijsko podjetje Naviglobe, in ne na luksemburško podjetje Navimer, ker je moral v okviru dela, ki ga je opravljal, stalno potovati v Antwerpen, da je bil navzoč pri natovarjanju ladij in da je od svojega delodajalca prejel navodila, posredovana prek podjetja Naviglobe.

17. Arbeidshof Antwerpen je odločilo, da se mora na podlagi vseh okoliščin delovnega razmerja Navimer obravnavati kot poslovna enota, ki je zaposlila J. Voogsgeerda, in da se morajo temu primerno za pogodbo o zaposlitvi v skladu s členom 6(2)(b) Rimske konvencije uporabljati prisilne določbe luksemburškega prava.

18. Poleg tega je Arbeidshof Antwerpen razsodilo, da se odškodninska tožba zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca zavrže, ker je bila vložena po izteku trimesečnega prekluzivnega roka, določenega za to v členu 80 zakona o ustanovitvi luksemburškega javnega ladijskega registra.

19. J. Voogsgeerd je zoper to sodbo vložil pravno sredstvo pri pristojnem sodišču v Antwerpnu. Iz predložitvenega sklepa izhaja, da je pritožbeno sodišče pritožbo sicer zavrglo, vendar ni izključilo, da bi se utegnila upoštevati dejstva, ki jih je J. Voogsgeerd predstavil glede kraja natovarjanja in vezanosti na navodila podjetja Naviglobe.

20. V kasacijski pritožbi J. Voogsgeerd pred predložitvenim sodiščem uveljavlja iste argumente kot na pritožbeni stopnji. Predložitveno sodišče opozarja na to, da bi se lahko podjetje Naviglobe s sedežem v Antwerpnu, če bi se informacije izkazale za pravilne, obravnavalo kot tista poslovna enota v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, na katero naj bi bil vezan J. Voogsgeerd zaradi svoje dejanske zaposlitve.

21. Ob upoštevanju preostalih dvomov v zvezi z razlago je Hof van Cassatie prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

1. Ali je treba za državo, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila, v smislu člena 6(2)(b) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, šteti državo, v kateri je poslovna enota delodajalca, ki je v skladu s pogodbo o zaposlitvi zaposlila delavca, ali državo, v kateri je poslovna enota delodajalca, pri kateri je bil delavec dejansko zaposlen, čeprav svojega dela običajno ni opravljal samo v eni državi?

2. Ali je treba kraj, v katerem se mora javiti delavec, ki svojega dela običajno ne opravlja samo v eni državi, da tam prejme navodila in ukaze za opravljanje svoje dejavnosti, šteti za kraj dejanske zaposlitve v smislu prvega vprašanja?

3. Ali morajo biti v zvezi s poslovno enoto delodajalca, pri kateri je delavec v smislu prvega vprašanja dejansko zaposlen, izpolnjene določene formalne zahteve, kot je lastna pravna osebnost, ali zadostuje obstoj dejanske poslovne enote?

4. Ali je mogoče poslovno enoto neke druge družbe, s katero ima družba delodajalca poslovne odnose, obravnavati kot poslovno enoto v smislu tretjega vprašanja, čeprav pooblastilo za izdajo navodil ni bilo preneseno na to drugo družbo?

IV – Postopek pred Sodiščem

22. Predložitvena odločba z dne 7. junija 2010 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 29. julija 2010.

23. J. Voogsgeerd, belgijska in nizozemska vlada ter Evropska komisija so predložili pisna stališča v roku, določenem v členu 23 Statuta Sodišča.

24. Na vprašanje, ki ga je Sodišče zastavilo predložitvenemu sodišču, in sicer ali glede na sodbo z dne 15. marca 2011 v zadevi Koelzsch (C-29/10), ki mu je bila tudi sporočena, vztraja pri svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, je to sodišče z dopisom z dne 4. aprila 2011, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispelo 21. aprila 2011, odgovorilo pritrdilno.

25. Sodišče je v okviru svojih pristojnosti za odreditev ukrepov procesnega vodstva udeležencem v postopku postavilo vprašanje glede možnosti uporabe člena 6(2)(b) Rimske konvencije v zadevi iz postopka v glavni stvari, na katero so pisno odgovorili v določenem roku.

26. Ker nihče od udeležencev v postopku ni predlagal začetka ustnega postopka, je bilo mogoče po upravni seji Sodišča 17. maja 2011 pripraviti sklepne predloge v tej zadevi.

V – Bistvene trditve strank

A – Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje

27. Nizozemska vlada in Komisija menita, da je treba izraz „država, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila“, v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije razumeti tako, da je s tem mišljena država, v kateri je poslovna enota tistega podjetja, ki je z delavcem sklenilo pogodbo o zaposlitvi.

28. Po mnenju nizozemske vlade je treba člen 6(2)(b) Rimske konvencije razumeti dobesedno. Namen te določbe je namreč poenotiti kolizijska pravila, da se prepreči forum shopping, podpre pravna varnost in olajša določitev prava, ki se uporablja. Toda za to morajo biti kolizijska pravila nadvse predvidljiva. Nasprotno pa naj bi bilo nejasno, kaj natančno naj se razume pod pojmom „kraj dejanske zaposlitve“, zlasti tedaj, ko delavec svojega dela običajno ne opravlja v eni sami državi.

29. Komisija zatrjuje, da je treba kot glavno kolizijsko pravilo šteti v členu 6(2)(a) Rimske konvencije vsebovano pravilo, tako da bi moralo sodišče, ki zadevo obravnava, najprej ugotoviti, ali pri dejavnosti posameznega delavca obstaja središče. Sodišče naj bi se pri svojem razlogovanju, kolikor je mogoče, oprlo na kraj dejavnosti, ki najbolje ustreza danemu položaju, celo če delavec svojo dejavnost opravlja v več državah članicah. To pravilo naj bi omogočilo, če se razlaga široko, največjo mogočo pravno varnost, ker naj bi bilo nadvse predvidljivo in naj bi poleg tega najbolje odražalo resničnost. Komisija zato meni, da naj bi to pravilo v večini primerov omogočalo ugotovitev prava, ki se uporablja. V členu 6(2)(b) vsebovano kolizijsko pravilo bi se lahko uporabilo šele subsidiarno, če ne bi bilo mogoče ugotoviti takega središča dejavnosti.

30. Po tem kolizijskem pravilu naj bi bilo mogoče upoštevati dva pristopa. To pravilo naj bi se namreč razlagalo tako, da se nanaša bodisi na kraj poslovne enote, na katero je delavec vezan na podlagi svojega delovanja (merilo na podlagi dejstev), bodisi na kraj poslovne enote, ki je delavca zaposlila po pogodbi o zaposlitvi (formalno merilo). Komisija se zavzema za drugo razlago. Po eni strani že samo besedilo iz točke (b) kaže v to smer: s pojmom „zaposliti“ je bolj povezan trenutek sklenitve pogodbenega razmerja kot pa dejansko opravljanje dejavnosti, v nasprotju z merilom iz točke (a), ki se izrecno navezuje na običajno opravljanje dela pri izvrševanju pogodbe o zaposlitvi. Po drugi strani bi bilo, gledano s sistematičnega stališča, dokaj nelogično, če bi se uporabljalo merilo, ki bi prav tako temeljilo na dejstvih, čeprav naj tudi pri široki razlagi merila iz točke (a) ne bi bilo mogoče ugotoviti središča dejavnosti.

31. J. Voogsgeerd in belgijska vlada nasprotno menita, da se izraz „država, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila“, v členu 6(2)(b) Rimske konvencije nanaša na državo, v kateri je poslovna enota, na katero je vezan delavec pri dejanskem opravljanju svojega dela.

32. J. Voogsgeerd poleg tega zatrjuje, da delovno razmerje v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, kaže le zelo šibko povezavo s krajem poslovne enote podjetja, ki je delavca zaposlilo. Uporaba prava tiste države bi bila v nasprotju s pristopom, na katerem temelji Rimska konvencija in po katerem je treba uporabiti pravo tiste države, ki je v tesnejši povezavi z delovnim razmerjem. Sklenitev pogodbe s poslovno enoto matične družbe zgolj za opravljanje dela v tujini za podružnico te družbe zato ne bi smela vplivati na določitev prava, ki se uporablja.

33. Dejansko naj bi bilo v nasprotju s ciljem člena 6 Rimske konvencije, če bi se delodajalec lahko namerno izognil prisilnim določbam države, ki izkazuje pristno in tesno vez s pogodbo o zaposlitvi, s tem, da bi podpis pogodbe o zaposlitvi preprosto prepustil drugi poslovni enoti. Z uporabo prava države poslovne enote, v kateri dela, naj bi delavec užival enako varstvo kot tisti delavci, ki v tej poslovni enoti običajno opravljajo svoje naloge pri izpolnjevanju svoje pogodbe o zaposlitvi. J. Voogsgeerd nazadnje opozarja na to, da v angleški različici člena 6(2)(b) Rimske konvencije ni nobenega dvoma o tem, da se določba ne nanaša na podjetje, s katerim je delavec sklenil pogodbo o zaposlitvi.

34. Belgijska vlada trdi, da je z „državo, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila“, mišljena tista država, v kateri je poslovna enota, na katero je delavec vezan z dejanskim opravljanjem svojega dela.

35. Prvič, belgijska vlada opozarja na to, da bi razumevanje te določbe, kot da je mišljena država, ki je navedena v pogodbi, lahko povzročilo, da prisilne določbe prava te države ne bi imele nobene povezave z dejanskim opravljanjem dela. Kolizijsko pravilo pri uporabi takega merila bi bilo odvisno od okoliščine, ki se pogosto ne nanaša na dejansko delo. Drugič, s temi izrazi ni mogoče razumeti sklenitve pogodbe o zaposlitvi na glavnem sedežu družbe, ne da bi se delo dejansko opravljalo v državi, v kateri je ta glavni sedež. To bi zlahka vodilo do zlorabe, tako da bi delodajalec morda lahko preselil sedež družbe v državo, v kateri delavci uživajo le slaba socialna jamstva. Tretjič, pristop belgijske vlade temelji na „teoriji ožje povezave“, po kateri je treba uporabiti pravo tiste države, v kateri ob upoštevanju vseh okoliščin obstajajo ožje povezave. Na ožjo povezavo lahko kažejo številni vidiki, kot na primer jezik pogodbe, uporabljena valuta, vpis v register zaposlenih, državljanstvo pogodbenih strank in kraj, v katerem delodajalec izvaja pooblastilo za izdajo navodil.

B – Tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje

36. Po mnenju J. Voogsgeerda se lahko gospodarski subjekt opredeli kot poslovna enota v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, če ima predstavništvo ali urad, ki izkazuje določeno stalnost, je pravna oseba ali ustreza drugim zahtevam.

37. J. Voogsgeerd kljub temu meni, da naj priznanje take značilnosti ne bi zahtevalo, da ima zadevna organizacijska enota pooblastilo za izdajo navodil ali da glavno podjetje nanjo prenese tako pooblastilo. Lahko bi bila tako podružnica brez pravne osebnosti kakor tudi hčerinska družba s pravno osebnostjo.

38. Belgijska vlada meni, da pravna osebnost ni formalni pogoj, da bi se zadevna organizacijska enota štela za „poslovno enoto“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, in da je kot poslovna enota lahko opredeljena vsaka podružnica ali agencija družbe, ki je bila ustanovljena v skladu s pravom države poslovne enote.

39. Prav tako bi morala vsaka poslovna enota podjetja od matičnega podjetja dobiti pooblastilo za izdajo navodil glede določanja oblik plačevanja in pogojev za odpuščanje.

40. Komisija prav tako meni, da uvrstitev med poslovne enote zahteva vsaj malo stalnosti. Pri tem napotuje na sodbo Somafer( ), v kateri je Sodišče pri razlagi člena 5, točka 5, Bruseljske konvencije razsodilo, da se pod pojmom podružnice, agencije ali poslovne enote razume središče poslovne dejavnosti, ki je po svoji pojavni obliki trajna izpostava matične družbe. Komisija zatrjuje, da bi ustrezen pristop preprečil, da bi se vzpostavila povezava z državo, ki ima nižjo raven varstva delavcev.

VI – Pravna presoja

A – Uvodne opombe

41. Kolizije med posameznimi pravnimi redi na področju delovnega prava odpirajo zapletena pravna vprašanja prav pri delovnih razmerjih, ki imajo čezmejno razsežnost. Nenazadnje zato sodiščem držav članic, ki so pozvana, da določijo pravo, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, pogosto povzročajo hude težave. Vsakdanjim težavam v zvezi z razlago pogodbe o zaposlitvi se namreč pridružuje negotovost glede izbire primernega pristopa k določitvi prava, ki se uporablja. Teh težav bo v sodni praksi čedalje več, čim bolj bo običajna napotitev delavcev, čim več državljanov Unije bo uresničevalo svobodo gibanja delavcev in čim več podjetij bo imelo poslovne odnose s tujino oziroma poslovne enote v drugih državah. Napotitev, začasna ali za nedoločen čas, številnih delavcev je postala pomemben dejavnik v mednarodnih gospodarskih odnosih, in sicer ne samo znotraj evropskega notranjega trga, ampak povsod po svetu. Prav zato se zdi zelo pomembno, da so na voljo kolizijska pravila, ki pogodbenim strankam ponujajo predvidljive rešitve za številne težave, ki zadevajo delovna razmerja, kot na primer vprašanje, kakšne ureditve odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca veljajo, kakšne odškodnine je po potrebi treba plačati delavcem, kakšna določila o dopustih se uporabljajo, ali pa vprašanje, ali je treba šteti za veljavno kako klavzulo o reševanju sporov.( )

42. Pred tako težavo je tudi nacionalno sodišče v postopku v glavni stvari, ki mora odločiti o tem, ali je treba za obravnavani primer uporabiti luksemburško ali belgijsko pravo. Različne povezave med pravom obeh držav članic ne omogočajo, da bi se na prvi pogled prepoznala jasna dodelitev. Določitev prava, ki se uporablja, pa je za J. Voogsgeerda temeljnega pomena, ker bi njegovi odškodninski tožbi zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, če bi bilo treba uporabiti luksemburško pravo, nasprotoval zdaj že potekli trimesečni prekluzivni rok na podlagi člena 80 luksemburškega zakona z dne 9. novembra 1990 o ustanovitvi luksemburškega javnega ladijskega registra. Njegovo tožbo bi bilo treba v takem primeru zavreči. V skladu s tem bo moralo pristojno nacionalno sodišče svojo odločitev opreti na upoštevne določbe Rimske konvencije in pri tem upoštevati več pravnih vidikov in elementov dejanskega stanja. Razlaga upoštevnih določb in pojmov, ki se je bo Sodišče lotilo v okviru tega postopka za predhodno odločanje, mu bo morala pomagati pri pravno ustrezni odločitvi, pri kateri se kar najbolj upošteva tudi ratio legis člena 6 Konvencije, to je primerno varstvo delavca.

B – Predstavitev sistematičnega zaporedja analize pri določitvi prava, ki se uporablja

43. Da bi bila predložena pravna vprašanja postavljena v pravi tematski in sistematski okvir, bom na kratko, preden se bom posvetila dejanskim vprašanjem za predhodno odločanje, obravnavala zaporedje analize, ki ga mora nacionalno sodišče upoštevati pri določitvi prava, ki se uporablja. Da bi nacionalnemu sodišču ponudila čim bolj koristno rešitev predloženih pravnih vprašanj, ta predstavitev ne bo opravljena brez vsake povezave z dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari, ampak se bo, kolikor je mogoče, navezovala na posamezne vidike tega dejanskega stanja.

1. Svobodna izbira prava kot temeljno pravilo

44. Za Rimsko konvencijo je značilno, da avtonomiji strank pripisuje osrednji pomen, s tem da pogodbenim strankam v skladu s členom 3(1) dopušča svobodno izbiro prava kot temeljno pravilo.( ) S tem se presoje v tej konvenciji navsezadnje ujemajo s stališčem, ki ga je Sodišče že predstavilo v svoji sodni praksi, in sicer da „morajo pogodbeni dogovori, ki izražajo soglasno voljo strank, imeti prednost pred vsakim drugim merilom, ki se lahko uporabi le v primeru molka pogodbe“( ). Če pa se stranke nikakor ne sporazumejo o izbiri prava, se določi pravo, ki se uporablja, na podlagi člena 4 te konvencije, ki kot temeljno merilo določa uporabo prava države, s katero je pogodba najtesneje povezana.

45. Pri tem je treba ugotoviti, da so v obravnavanem primeru vsekakor podani pogoji iz člena 3(1) Rimske konvencije, ker sta družba Navimer in J. Voogsgeerd pri sklenitvi pogodbe o zaposlitvi izrecno določila pravo Velikega vojvodstva Luksemburg kot pravo, ki se uporablja. Glede tega bi lahko izhajali iz načelne možnosti uporabe luksemburškega delovnega prava, če ne bi bila upoštevna nobena posebna določba te konvencije.

2. Posebna pravna ureditev varstva delavcev

46. Zaradi posebnega razmerja v skladu z načelom lex specialis derogat legi generali bi v zadevi iz postopka v glavni stvari namreč druge določbe te konvencije lahko dobile prednost pred členoma 3 in 4. Upoštevati je mogoče člen 6 Rimske konvencije, ki določa pravo, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja. V razmerju do členov 3 in 4 te konvencije pomeni posebno pravno ureditev, ker vsebuje od njiju odstopajoče določbe o varstvu šibkejše pogodbene stranke, in sicer delavca.( )

47. Prvič, v skladu s členom 6(1) Rimske konvencije izbira prava pogodbenic ne sme povzročiti prikrajšanja delavca za varstvo, ki mu ga zagotavljajo prisilni predpisi prava, ki bi se uporabljalo, če izbire prava ne bi bilo. Drugič, člen 6(2) te konvencije vsebuje posebno pravno ureditev, ki se uporablja, če izbire prava ne bi bilo: v tem primeru je treba uporabiti pravo države, v kateri delavec običajno opravlja svoje delo oziroma – če ni mogoče ugotoviti nobene države, v kateri se običajno opravlja delo – pravo države, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila. Za obe osnovni kolizijski pravili je značilno, da sta, prvič, med seboj alternativni, to je, da se medsebojno izključujeta, in drugič, da zajemata celoten spekter mogočih primerov.( ) Nazadnje, člen 6(2) Rimske konvencije v zadnjem pododstavku vsebuje klavzulo o izjemi( ), po kateri se ne uporablja nobena od teh določb, če je pogodba o zaposlitvi tesneje povezana z drugo državo. V tem primeru je treba uporabiti pravo druge države. Za te določbe je značilna temeljna ideja, da se v interesu delavca, ki potrebuje varstvo, omogoči uporaba tistega prava, ki je bliže pogodbi o zaposlitvi.

48. Da bi bilo lahko osnovno pravilo iz člena 3 izpodrinjeno, mora torej nacionalno sodišče v skladu s členom 6(1) Rimske konvencije ugotoviti, katero pravo bi se uporabilo, če pogodbene stranke ne bi izbrale prava, in ali bi bil delavec zato morda prikrajšan za varstvo, ki mu ga zagotavljajo prisilne določbe prava druge države. To mora ugotoviti nacionalno sodišče, pri čemer mora v bistvu presoditi, katero pravo – izbrano pravo ali pravo, ki bi se uporabilo sicer – delavcu zagotavlja večje varstvo (tako imenovano kolizijskopravno načelo ugodnosti) in ali so ustrezne določbe ugodnejšega prava v konkretnem pravnem redu prisilne.( ) Če dogovorjeno pravo nima nobenih prisilnih varstvenih predpisov ali ne dosega standarda prava, ki se uporablja v skladu s členom 6(2) Rimske konvencije, potem se uporabijo prisilni predpisi tega pravnega reda, ki so za delavca ugodnejši. To lahko povzroči, da za delovno razmerje veljajo različni pravni redi.( ) Če pa pravo, ki so ga izbrale pogodbene stranke, delavcu daje enako ali večje varstvo kot pravo, ki se uporablja v skladu s členom 6(2) Rimske konvencije, potem obvelja dogovorjeno pravo.( )

49. Ob upoštevanju, da so, po eni strani, nekatere določbe v istem pravnem redu lahko ugodnejše od drugih in da so, po drugi strani, določbe v obeh pravnih redih lahko različne ali medsebojno nezdružljive, se lahko s presojo prvonavedenega vidika – katero pravo določa ugodnejše določbe – le težko med seboj primerjata obe ureditvi delovnega prava, in to popolnoma ločeno od zadeve, o kateri je treba odločiti. To bi nacionalna sodišča soočilo s komaj obvladljivimi težavami, zlasti ker ima lahko določena delovnopravna določba sama ali uporabljena skupaj z drugimi različne učinke.( ) Nasprotno, pri presoji, ki jo je treba opraviti, je treba upoštevati predvsem tiste vidike, ki neposredno zadevajo predmet spora.( )

50. V zadevi iz postopka v glavni stvari gre za določbe o varstvu zaposlenih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in za njihovo sodno izvedbo.( ) Pri presoji obravnavanega primera bi bila lahko zato pomembna okoliščina, da v luksemburškem pravu za vložitev odškodninske tožbe zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca velja trimesečni prekluzivni rok, medtem ko v belgijskem pravu zaradi pomanjkanja nasprotnih navedb predložitvenega sodišča ne velja ustrezna časovna omejitev. Možnost uporabe posebnih določb Rimske konvencije za varstvo delavcev je v zadevi iz postopka v glavni stvari po mojem mnenju očitna, še zlasti če se uporabijo pojasnila o delovanju člena 6 iz poročila o Rimski konvenciji, ki sta ga pripravila M. Giuliano in P. Lagarde( ), med katerimi je naveden podoben primer ugodnejše določbe za delavca: „Če pravni predpisi, ki se uporabljajo na podlagi odstavka 2, bolje varujejo delavce kot izbrano pravo, na primer z zagotavljanjem daljšega odpovednega roka, ti pravni predpisi izključijo ustrezne predpise izbranega prava in veljajo namesto njih“ Ker gre v obeh primerih za roke, katerih namen je varovati delavce pred negativnimi posledicami odpovedi, se zdi, da je temeljno misel iz navedenega primera mogoče prenesti na ureditev, ki je predmet spora. Zato bi daljši prekluzivni rok za uveljavitev odškodninskega zahtevka s tožbo v belgijskem pravu ali neobstoj tega roka upravičil izpodrinjenje luksemburških predpisov, ki se načeloma uporabljajo.

51. Če bi bilo treba belgijske določbe o varstvu pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca uvrstiti med „prisilne“ v smislu člena 6(1) Rimske konvencije, bi izbiro luksemburškega prava vsekakor lahko imeli za „odvzem“ varstva delavcem.

3. Razmerje med členom 6(2)(a) in členom 6(2)(b) Rimske konvencije

52. Ratio legis člena 6 Rimske konvencije, ki je, kot je bilo že omenjeno, v varstvu delavcev, je utemeljen s tem, da se delavec praviloma obravnava kot družbeno in gospodarsko šibkejša pogodbena stranka. To varstvo se doseže s tem, da je treba za pogodbo uporabiti pravo države, s katero je pogodba o zaposlitvi najtesneje povezana. To je, kot je določilo Sodišče v sodbi Koelzsch, pravo države, v kateri delavec opravlja svojo poklicno dejavnost, ne pa pravo tiste države, v kateri ima delodajalec sedež. Po mnenju Sodišča namreč delavec opravlja svojo gospodarsko in družbeno dejavnost v prvonavedeni državi, v kateri poslovno in politično okolje vpliva tudi na njegovo dejavnost. Po mnenju Sodišča je zato treba, če je to mogoče, zagotoviti spoštovanje pravil o varstvu delavcev v skladu z zakonodajo te države.( )

53. Da bi se upošteval varstveni cilj, ki mu sledi člen 6 Rimske konvencije, je Sodišče v sodbi Koelzsch poleg tega navedlo, da je treba merilo države, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, iz člena 6(2)(a) razlagati široko, medtem ko bi bilo treba merilo sedeža „poslovne enote, ki ga je zaposlila“, iz člena 6(2)(b) uporabiti, kadar sodnik v sporu ne more določiti države običajnega opravljanja dela.( )

54. Iz ratio legis in sistematične zgradbe člena 6 ter besedila posameznih določil („če delavec običajno ne opravlja svojega dela samo v eni državi“) izhaja, da se mora nacionalno sodišče pri ugotavljanju prava, ki se uporablja, opreti na odstavek 2(a), preden uporabi odstavek 2(b). Pri tem mora ugotoviti središče dejavnosti delavca. Zato to, da je bil delavec zaradi okoliščin v okviru svoje dejavnosti začasno napoten v druge države, načeloma ne ovira uporabe člena 6(2)(a) Rimske konvencije.( )

55. Sodišče, ki je bilo v zadevi Koelzsch pozvano, naj razloži merilo „običajno opravlja svoje delo“ iz člena 6(2)(a) Rimske konvencije, je v točki 44 sodbe Koelzsch obrazložilo, da je ta določba upoštevna, „če lahko sodišče, ki odloča, določi državo, ki je z opravljanjem dela tesno povezana“. Taka povezava obstaja, kot je Sodišče navedlo v nadaljevanju sodbe v točki 45, s krajem, „v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja svoje poklicne dejavnosti ali, če [središča poklicnih dejavnosti] nima, [s] kraj[em], v katerem delavec opravlja večino svojih dejavnosti“ (moj poudarek).

4. Merila za ugotovitev središča poklicnih dejavnosti

56. Široka razlaga člena 6(2)(a) Rimske konvencije v sodbi Koelzsch ima posledice za pravno presojo te zadeve, predvsem kar zadeva izbiro ustreznih kolizijskih pravil. Zdi se namreč, da se merila, ki jih je Sodišče razvilo v zadevi Koelzsch, da bi ugotovilo središče poklicne dejavnosti, lahko uporabijo v obravnavani zadevi. To bom podrobno pojasnila, pri čemer se bom sklicevala na zadevne odlomke iz sodbe ter na ustrezne elemente dejanskega stanja v zadevi iz postopka v glavni stvari.

57. Kot je Sodišče v sodbi Koelzsch pravilno ugotovilo, se lahko kot kraj običajnega opravljanja dela ne razume samo kraj, v katerem delavec dejansko opravlja svojo poklicno dejavnost. Nasprotno, interesom varstva delavcev ter koherentni razlagi v skladu z določbami Bruseljske konvencije oziroma Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah( ) (tako imenovana Bruseljska uredba I)( ), kot so bile obravnavane v sodni praksi Sodišča, ustreza, da je pod tem treba razumeti tudi kraj, iz katerega delavec dejansko opravlja svojo poklicno dejavnost. V zvezi s tem velja omeniti, da je ta razlaga dobila potrditev v tem, da je zakonodajalec Unije ta primer izrecno prevzel v določbo, ki je nasledila člen 8(2) Uredbe (ES) št. 593/2008( ), s čimer je bil pojasnjen obstoječi pravni položaj( ).

58. Sodišče je – izhajajoč iz te ugotovitve – v točkah 48 in 49 sodbe Koelzsch razvilo merila, ki naj bi nacionalnemu sodišču pomagala pri ugotavljanju središča delavčeve poklicne dejavnosti. Glede na to, da je bil predmet v zadevi Koelzsch določitev običajnega kraja dela voznika težkih tovornih vozil, se ta merila ustrezno nanašajo na posebno področje sektorja mednarodnega prevoza. Vendar ta okoliščina sama ne bi smela ovirati možnosti uporabe teh meril v zadevi iz postopka v glavni stvari, zlasti ker je J. Voogsgeerd po navedbah predložitvenega sodišča očitno delal za podjetje, ki deluje na področju ladijskega prevoza in špedicije. Čeprav ni delal kot ladijski kapitan, ampak kot vodilni ladijski inženir, se iz spisov lahko razbere, da je očitno tako kot preostala posadka delal tudi na krovu ladij, ki so za podjetje plule po Severnem morju. Zato bi se lahko pri presoji dejanskega stanja v glavni stvari neposredno uporabila merila, ki jih je Sodišče razvilo v sodbi Koelzsch, saj ni opornih točk, ki bi kazale nasprotno.

59. Po teh merilih mora nacionalno sodišče ob upoštevanju narave dela v sektorju mednarodnega prevoza upoštevati vse elemente, ki so značilni za dejavnost delavca. Med drugim je treba ugotoviti, v kateri državi je kraj, iz katerega delavec opravlja svoje prevoze, prejema navodila za prevoze in organizira svoje delo, in kraj, v katerem so delovna sredstva. Ugotoviti je treba tudi kraje, v katerih se opravlja bistveni del prevoza, kraje raztovarjanja blaga in kraj, v katerega se delavec vrne po svojih misijah. Navsezadnje je odločilno, kje delavec izpolnjuje glavni del svojih obveznosti do delodajalca.( )

60. Če bi nacionalno sodišče ta merila uporabilo v zadevi iz postopka v glavni stvari, bi lahko ugotovilo, da obstaja dovolj opornih točk za domnevo, da je bilo središče poklicne dejavnosti J. Voogsgeerda v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije v Antwerpnu. Iz predložitvene odločbe je namreč mogoče razbrati, da se je J. Voogsgeerd pred vkrcanjem moral javiti v Antwerpnu, kjer je od tamkajšnje družbe Naviglobe dobil navodila in ukaze, kar je bilo del izpolnjevanja njegove pogodbe o zaposlitvi z družbo Navimer. V skladu s tem je bil Antwerpen kraj, v katerem je J. Voogsgeerd delal in imel stalno bazo, iz katere so se tudi začela njegova redna službena potovanja. Glede na to, da je brez nadaljnjega mogoče na podlagi člena 6(2)(a) določiti pravo, ki se uporablja, obstaja dvom o tem, ali je v zadevi iz postopka v glavni stvari sploh še kaj manevrskega prostora za uporabo člena 6(2)(b).( )

61. Vendar okoliščina, da več elementov dejanskega stanja govori za to, da je treba člen 6(2)(a) Rimske konvencije obravnavati kot dejansko upošteven predpis v zadevi iz postopka v glavni stvari, ne sme voditi k temu, da bi se vzbudil dvom o upoštevnosti vprašanj za predhodno odločanje za odločitev. V skladu s sodno prakso Sodišča je namreč izključno predložitveno sodišče tisto, ki opredeli predmet vprašanj, ki jih bo predložilo. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, v vsakem primeru posebej presoja tako nujnost kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločati, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije.( )

62. Poleg tega je treba opozoriti, da je predložitveno sodišče navsezadnje odgovorno za to, da se dejansko stanje izčrpno razišče, da se s tem ugotovijo tisti dejanski in pravni elementi, s katerimi bi se lahko določile navezne okoliščine za določen pravni red, in se Sodišču dajo na voljo kot podlaga za njegovo odločitev. S tem naj bi se Sodišču omogočilo, da v okviru sodelovanja, ki je značilno za postopek predhodnega odločanja, učinkovito izvršuje svoje pristojnosti za razlago in predložitvenemu sodišču ponudi koristno razlago prava Unije, ki bi pripomogla, če je le mogoče, k rešitvi spora v glavni stvari. Čeprav je treba domnevati, da je predložitveno sodišče to dolžnost izpolnilo ter dejanski in pravni okvir določilo in ga v predložitveni odločbi dovolj natančno začrtalo, načeloma ni mogoče izključiti, da ima indice, ki nakazujejo na uporabo kolizijskega pravila v pododstavku (b) namesto, kot menim jaz, kolizijskega pravila v pododstavku (a).

63. Za namene tega postopka predhodnega odločanja je vsekakor treba izhajati iz tega, da je predložitveno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, izhajalo iz tega, da člena 6(2)(a) Rimske konvencije ni mogoče uporabiti. Zato je treba v nadaljevanju razložiti člen 6(2)(b) z vidika vprašanj za predhodno odločanje.

C – Preučitev vprašanj za predhodno odločanje

1. Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje

64. Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje sta namenjeni opredelitvi pojma „poslovna enota delodajalca“ iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije, pri čemer želi predložitveno sodišče v bistvu vedeti, ali se pod njim razume kraj, v katerem je bil delavec zaposlen v skladu s pogodbo o zaposlitvi, ali kraj, v katerem dejansko dela.

65. Za razlago, da se pod pojmom „poslovna enota delodajalca“ iz člena 6(2)(b) razume kraj, v katerem je bil delavec zaposlen v skladu s pogodbo o zaposlitvi, govori že besedilo te določbe. Uporaba izraza „zaposliti“ v istem stavku očitno meri na sklenitev pogodbe o zaposlitvi oziroma – pri dejanskem delovnem razmerju – na vstop v delovno razmerje, in ne na dejansko dejavnost delavca.( ) Zadnji vidik je vendarle lahko pomemben za razlago člena 6(2)(a), ker je cilj te določbe dejanska značilnost običajnega opravljanja dela.

66. Nadaljnje oporne točke o tem, kako je treba razlagati pojem „poslovna enota delodajalca“ iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije, izhajajo iz teleološke in sistematske razlage določb, vsebovanih v členu 6(2) te konvencije.

67. Kot že navedeno, sta smisel in namen posebnih določb za pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja varstvo delavca. Glede na to, da je kraj, v katerem delavec v izpolnjevanju pogodbe o zaposlitvi običajno opravlja svoje delo, navsezadnje najtesneje povezan s pogodbo o zaposlitvi in da se z navezavo na pravo tiste države članice torej najbolj upošteva varstvo delavca, je treba člen 6(2)(a) Rimske konvencije, kot je Sodišče pravilno ugotovilo v sodbi Koelzsch, načeloma razlagati široko. Nujnost prednostne uporabe te določbe v interesu varstva delavcev zato govori v korist temu, da je treba člen 6(2)(b) temu ustrezno ozko razlagati.

68. Če v primeru, o katerem se odloča, ne bi bilo mogoče uporabiti člena 6(2)(a) Rimske konvencije, bi predvsem interes pravne varnosti govoril za bolj formalno razlago v točki (b) vsebovane določbe, in sicer tako, da se nanaša na poslovno enoto podjetja, ki je delavca zaposlila v skladu s pogodbo o zaposlitvi. V tem smislu je treba temu naklonjenemu mnenju nizozemske vlade( ) in Komisije( ) izrecno pritrditi. Navezava na kraj zaposlitve namreč ponuja prednost predvidljivosti prava, ki se uporablja, v nasprotju z navezavo na zgolj dejansko značilnost, kot je kraj običajnega opravljanja dela. Medtem ko se lahko zadnjenavedeni v okviru poklicnega življenja pogosto spreminja, ostaja kraj zaposlitve praviloma nespremenjen, in sicer ne glede na morebitne selitve podjetja ali mogoče dolgoletne napotitve delavca v tujino.( ) Navsezadnje kraj zaposlitve najbolj jasno pove, kje je bil delavec prvič vključen v organizacijo podjetja. Že pri delovnih razmerjih, ki od delavca terjajo veliko mobilnosti, se to merilo izkaže kot tisto, ki najbolje služi stalnosti pravnih razmerij pogodbenih strank.( )

69. Glede na navedeno si ni mogoče predstavljati, zakaj naj bi se države podpisnice Rimske konvencije hotele odpovedati predvidljivosti tega merila, da bi se namesto tega oprle na manj zanesljivo merilo, kot je kraj dejanske zaposlitve. S takim razumevanjem sporne določbe, kot ga J. Voogsgeerd zastopa v svojih pisnih stališčih( ), se namreč spregleda, da je v členu 6(2)(a) že navedeno dejansko merilo, ki je v večini primerov upoštevno zaradi njegove široke razlage. Zato bi bilo, gledano s sistematičnega vidika, nelogično, če bi bila v točki (b) v bistvu ista določba, ker bi bila preprosto odveč. Obstoj posebne ločene določbe nasprotno govori za lastno vsebino te določbe, ki jo je treba strogo razlikovati od vsebine v točki (a). Kar zadeva prav to vsebino določbe, se pogodbenim strankam Rimske konvencije ne more pripisati, da niso vedele za zgoraj omenjene prednosti formalne navezne okoliščine. Nasprotno, treba je izhajati iz tega, da so hotele to merilo vključiti v pravni red Rimske konvencije. Sistematična razlaga člena 6(2)(b) Rimske konvencije torej prej dopušča sklep, da napotuje na kraj sklenitve pogodbe o zaposlitvi.

70. Vendar to ne pomeni nujno, da je treba pod pojmom „poslovna enota“ v smislu te določbe razumeti samo glavni sedež podjetja. Taka razlaga ne bi upoštevala, da se, prvič, v poslovnih odnosih podjetij danes kažejo številne mednarodne povezave in, drugič, da ni malo podjetij, ki imajo v več državah članicah podružnice in agencije, da bi izkoristila prednosti notranjega trga. Take podružnice in agencije lahko same zaposlujejo v svojem imenu ali imenu družbe. V skladu s tem se lahko tudi zajamejo s pojmom „poslovna enota“, če izpolnjujejo določene pogoje. Prav tako razlago potrjuje angleška različica člena 6(2)(b) („the place of business through which he was engaged“) Rimske konvencije, katere besedilo odpira možnost zaposlitve, pri katerem je poslovna enota samo posrednik med družbo in delavcem.( ) Da se določbi iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije ne bi odvzela vloga lahko uporabljivega merila in da bi se poleg tega zmanjšalo tveganje zlorabe, bi bilo vsekakor treba zahtevati, da mora vsaka posamezna podružnica oziroma agencija po pooblastilu delodajalca aktivno sodelovati pri sklenitvi pogodbe o zaposlitvi, morda pri pogajanjih o pogodbi z delavcem.( )

71. Opiranje na kraj zaposlitve gotovo ne more v celoti izključiti tveganja zlorabe, zlasti ker si ni težko predstavljati, da bi bil delodajalec morda v skušnjavi, da kot kraj za sklenitev pogodbe o zaposlitvi izbere državo, v kateri delovnopravni predpisi za delavca zagotavljajo nižjo raven varstva.( ) Glede na navedeno bi se lahko v okoliščinah zdela navezava na kraj zaposlitve poljubna ali celo samovoljna, ker bi bilo to lahko končno odvisno tudi od kraja, v katerem je delavec pogodbeno zaposlen. Za preprečitev te nevarnosti bi se moralo v skrajnih primerih kot dodatni pogoj za opredelitev kot „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije zahtevati, da delavec v kraju tudi dejansko dela in da pri tem ne gre samo za kraj sklenitve pogodbe o zaposlitvi.( )

72. Glede zadeve iz postopka v glavni stvari je mogoče ugotoviti, da skope navedbe iz predložitvenega sklepa in spisa J. Voogsgeerda ne omogočajo nobenih sklepov o natančnem poteku sklenitve pogodbe oziroma o morebitnem sodelovanju družbe Naviglobe pri postopku zaposlitve. Če je bil J. Voogsgeerd zaposlen na podlagi pogodbe v imenu družbe Navimer, to še nujno ne izključuje tega, da je družba Naviglobe s tem, da je na primer objavila razpis delovnega mesta, opravila pogovor o zaposlitvi, določila podrobnosti pogodbe o zaposlitvi ali dala na razpolago svoje prostore za sklepanje pogodbe o zaposlitvi, pri tem morda sodelovala. Predložitveno sodišče bo zato moralo osvetliti ozadje zaposlitve J. Voogsgeerda in to, kakšna natančno je bila vloga družbe Naviglobe pri tem.

73. Če se bo izkazalo, da obstaja očitno razhajanje med krajem zaposlitve in krajem dejanskega opravljanja dela, se bo lahko vzpostavila za varstvo delavca ugodnejša in tesnejša povezava pogodbe o zaposlitvi s krajem prava, ki se uporablja, in sicer spet z uporabo določbe o izjemi iz zadnjega pododstavka člena 6(2). Po tej določbi se namreč – z odstopanji od drugih prej navedenih določb – uporablja pravo države, s katero je pogodba o zaposlitvi „tesneje povezana“. Cilj te določbe je, da se prepreči tveganje, da bi delodajalec sedež svojega podjetja namerno preselil v državo, katere delovna zakonodaja delavcem daje nižjo raven varstva, da bi se uporabljalo pravo te države. Ta določba odpravlja nekatere slabosti prejšnjega togega sistema pravil iz člena 6(2) Rimske konvencije s tem, da izjemoma napotuje na diskrecijsko pravico nacionalnega sodišča, da se omogoči prožna in vsakokratnim okoliščinam prilagojena rešitev.( ) Izključno upoštevanje kraja sklenitve pogodbe pri uporabi člena 6(2)(b) je namreč lahko pri ločevanju poslovne enote, ki sklene pogodbo, in kraja opravljanja dejavnosti, pa tudi pri dlje trajajočem delovnem razmerju in poznejši spremembi dejanskih okoliščin, neprimerno.( )

74. Pogodba o zaposlitvi mora biti s to drugo državo tesneje povezana. Upoštevnost tega prava lahko izhaja iz vseh okoliščin.( ) To, ali z določeno državo obstajajo tesnejše povezave, je mogoče ugotoviti na podlagi teh meril: jezik pogodbe, prevzem pravnih pojmov iz določenega pravnega reda, uporabljena valuta, trajanje pogodbe o zaposlitvi, vpis v register zaposlenih, državljanstvo pogodbenih strank, običajno prebivališče, kraj, v katerem delodajalec izvaja nadzor nad osebjem, ter kraj sklenitve pogodbe o zaposlitvi.( ) Vsako od teh meril lahko samo zase daje razlago o tesnejši povezavi z drugo državo kot pa z državo, v kateri je delavec zaposlen ali v kateri je poslovna enota, ki ga je zaposlila. Pri tem je treba opozoriti, da zadnji pododstavek člena 6(2) Rimske konvencije vsebuje le določbo o izjemi, ki se uporablja še po tem, ko je bila pred tem preverjena upoštevnost določb iz člena 6(2)(a) in (b) te konvencije.( )

75. Na koncu je treba ugotoviti, da je treba za državo, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, šteti državo, v kateri je poslovna enota delodajalca, ki je v skladu s pogodbo o zaposlitvi zaposlila delavca, ali državo, v kateri je poslovna enota delodajalca, ki je delavca zaposlila na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Ker je bilo drugo vprašanje očitno postavljeno samo za primer, če bi Sodišče prišlo do drugačnega spoznanja, in sicer da je treba pod tem razumeti državo, v kateri je poslovna enota delodajalca, pri kateri je delavec dejansko zaposlen, na to vprašanje za predhodno odločanje ni treba odgovoriti.

2. Tretje vprašanje za predhodno odločanje

76. Tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje v bistvu zadevata pravne zahteve, ki jih mora izpolnjevati „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, da bi bila opredeljena kot poslovna enota.

77. S tretjim vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali morajo biti v zvezi s poslovno enoto delodajalca, pri kateri je delavec v smislu prvega vprašanja dejansko zaposlen, izpolnjene določene formalne zahteve, kot je lastna pravna osebnost, ali pa zadostuje obstoj dejanske poslovne enote. Čeprav je bilo to vprašanje očitno postavljeno za primer, če bi Sodišče na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovorilo drugače, kot pa je tu predlagano, menim, da je predložitvenemu sodišču, da bi razsodilo v zadevi iz postopka v glavni stvari, vendarle mogoče dati koristne napotke za razlago, zlasti ker bodo pomembni tudi v prihodnje. Predložitvenemu sodišču bi bili namreč lahko v pomoč pri presoji vprašanja, ali je mogoče družbo Naviglobe po potrebi funkcionalno razvrstiti kot poslovno enoto družbe Navimer v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.

78. Poleg tega je treba najprej ugotoviti, da se v skladu z besedilom člena 6(2)(b) Rimske konvencije ne postavlja zahteva, da mora biti poslovna enota v smislu te določbe vedno pravna oseba. To že kaže na potrebo po manj formalni obravnavi pojma „poslovna enota“. Če se dalje upošteva že omenjeni cilj te določbe in Rimske konvencije skupaj( ), in sicer da se v interesu pogodbenih strank poskrbi za večjo pravno varnost v zvezi z vprašanjem prava, ki se uporablja, potem bi navezava na pravo določene države svoj cilj najverjetneje zgrešila, če bi bila na koncu odvisna od tega, ali zadevna poslovna enota izpolnjuje pogoje za pridobitev pravne osebnosti po določbah tega pravnega reda. Zaradi razlik med pravnimi redi in s tem povezanimi mogočimi minimalnimi zahtevami za nacionalno sodišče, ki se znajde pred tujim pravnim redom, ne bi bilo vedno preprosto ugotoviti, ali določena podružnica ali agencija te zahteve tudi izpolnjuje.

79. Glede na to, da poslovna enota pri zaposlitvi delavca, kot rečeno, v nekaterih okoliščinah lahko nastopa tudi kot „posrednik“, ne da bi morala v svojem imenu skleniti pogodbo o zaposlitvi( ), se zdi zahteva po pravni osebnosti poslovne enote vendarle prestroga, da bi se po eni strani upoštevala zapoved pravne varnosti, po drugi strani pa tudi zahteve po enostavni in prožni uporabi. Zato bi se lahko zahteva, da je treba pod „poslovno enoto“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije vedno razumeti sedež družbe kot tak, obravnavala kot preozka. Zahteve po pravni varnosti in prožnosti bi bile vsekakor izpolnjene že tedaj, ko bi se pod tem razumela tudi dejanska poslovna enota, na primer pisarna delodajalčevega zastopnika.

80. V vsakem primeru pa je treba zahtevati, da mora delodajalec nad to poslovno enoto izvajati dejanski nadzor, da bi se mu s tem lahko ravnanje poslovne enote pripisalo kot njegovo lastno ravnanje. Zadnje bi se lahko domnevalo, če poslovna enota v najširšem smislu, to je podružnica brez pravne osebnosti ali celo hčerinska družba, ki je pravna oseba, od vodstva prevladujoče družbe sprejema navodila, pa tudi v primeru, kot je v zadevi iz postopka v glavni stvari, v katerem imata dve družbi isto vodstvo. Zato je treba v zvezi s tem opozorilo J. Voogsgeerda o skupnem direktorju obeh podjetij( ) oceniti kot upoštevno. Pri tovrstni enakosti v sestavi vodstva namreč v glavnem izginejo razlike med obema podjetjema, ker sta tako njuno oblikovanje volje kakor tudi njuno ravnanje enotni.

81. Čeprav pridobitev pravne osebnosti ni nujen pogoj za opredelitev kot „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, je vendar treba zahtevati vsaj to, da zadevna poslovna enota družbe, kot pravilno pripominjata J. Voogsgeerd( ) in Komisija( ), izkazuje določeno trajnost na zadevnem kraju. S tem naj bi preprečili, da bi delodajalec izkoristil samo prehodno prisotnost v določeni državi, da bi si pridobil možnost uporabe prava tiste države, za katero je značilna nižja raven varstva delavcev. Zato bi bilo treba šteti za nezadostno, če bi se pooblaščenec delodajalca v rednih presledkih pojavljal na tem kraju, da bi zaposlil delavce za delo v tujini.( ) Če pa isti pooblaščenec potuje v državo, v kateri ima delodajalec stalno zastopstvo svojega podjetja, potem bi bila vsekakor sprejemljiva domneva, da je to „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, v kateri je bil delavec zaposlen.( )

82. Izhajajoč iz mojih ugotovitev v zvezi z razlago merila kraja zaposlitve( ) in v skladu z zgoraj navedeno minimalno zahtevo po trajnosti bi bilo treba pojem „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije razumeti tako, da zajema predvsem podjetje, ki v celoti organizira zaposlitev delavca. Seveda bi pojem lahko razlagali še širše in bi vanj zajeli tudi druge organizacijske enote, ki izvajajo dejavnost za delodajalca morda v obliki dela ali obrata podjetja, ne da bi morale izpolnjevati zahteve za pridobitev statusa podjetja.( ) Poslovno enoto je namreč treba načeloma razlikovati od sedeža delodajalca, to je od pravnega nosilca podjetja. Poenostavljeno povedano, za opredelitev kot poslovna enota je dovolj, da delodajalec od tam tudi poslovno deluje in za to imenuje delavce.( )

83. V prid tej razlagi govori sodna praksa Sodišča v zvezi s členom 5, točka5, Bruseljske konvencije, v skladu s katerim pojem podružnice, agencije ali poslovne enote v smislu tega predpisa „pomeni poslovno enoto, ki je trajna izpostava matične družbe, ki ima svojo upravo in je materialno opremljena za poslovanje s tretjimi osebami, tako da se jim, čeprav vedo, da je morda vzpostavljeno pravno razmerje z matično družbo s sedežem v tujini, ni treba neposredno obračati nanjo, ampak lahko posle sklepajo s poslovno enoto, ki je njena izpostava“.( ) Kot sem izčrpno obrazložila v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Koelzsch, so povezave med Bruseljsko konvencijo in Rimsko konvencijo raznovrstne.( ) Nenazadnje je Sodišče v svoji sodni praksi, ki se nanaša na obe konvenciji, zato poskušalo določbe s podobnim besedilom razlagati vzporedno, če je to dovoljeval predmet urejanja posameznih predpisov. V tem primeru ni nobenega razloga, da se ne bi ravnalo enako. V interesu čim bolj enotne razlage pojmov mednarodnega zasebnega prava se zdi smiselno, da se definicija „poslovne enote“, ki jo je Sodišče razvilo za člen 5, točka 5 Bruseljske konvencije, prenese na člen 6(2)(b) Rimske konvencije.

84. Kot izhaja iz zgornjih preudarkov, je lahko „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije pravno povsem odvisna od matične družbe. Če bo torej predložitveno sodišče pri svoji presoji ugotovilo, da je treba družbo Naviglobe obravnavati kot podružnico ali celo hčerinsko družbo družbe Navimer, dejstvo, da družba Naviglobe morda ni pravna oseba, ne bo oviralo njene opredelitve kot „poslovne enote“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.

85. Glede na navedeno ugotavljam, da status pravne osebe ni pogoj, ki ga mora izpolnjevati poslovna enota delodajalca, če je bila ustanovljena v skladu z upoštevnimi predpisi države sedeža in izkazuje določeno trajnost.( )

3. Četrto vprašanje za predhodno odločanje

86. Z zadnjim vprašanjem za predhodno odločanje želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je mogoče poslovno enoto neke druge družbe, s katero ima družba delodajalca poslovne odnose, obravnavati kot „poslovno enoto“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, čeprav vodstvena pooblastila niso bila prenesena na to drugo družbo.

87. Vnaprej je treba opozoriti na to, da se ta določba, kot je bilo že obrazloženo v okviru mojih preudarkov glede prvega vprašanja za predhodno odločanje( ), opira na formalni akt „zaposlitve“ delavca, ne pa na dejanski vidik opravljanja dela. Zato za razumevanje te določbe ne more biti odločilno, kdo ima v danem primeru pooblastilo za izdajo navodil. Ker pooblastilo za izdajo navodil ni merodajno merilo za opredelitev kot „poslovna enota“, bi bilo treba na vprašanje za predhodno odločanje v skladu s tem odgovoriti pritrdilno.

88. Podredna preučitev tega, kar je pravno značilno za delovno razmerje, pripelje do istega odgovora. V skladu s sodno prakso Sodišča, ki se nanaša na pojem delavca iz člena 45 PDEU, ki se v okviru Unije razlaga samostojno, „je bistvena značilnost delovnega razmerja okoliščina, da določena oseba določen čas v korist in pod vodstvom druge osebe opravi dela, za katera v zameno prejme plačilo“.( ) Iz tega sledi, da je vezanost delavca na navodila značilnost vsakega delovnega razmerja, ki v bistvu zahteva, da je zadevni delavec pod vodstvom ali nadzorom druge osebe, ki mu določa storitve, ki jih mora opraviti, in/ali delovni čas in po katere ukazih ali navodilih se mora delavec ravnati.( ) Ta značilnost služi predvsem razmejitvi od samostojnih dejavnosti, ki so zajete bodisi pod svobodo ustanavljanja v skladu s členom 49 in naslednjimi PDEU ali pod svobodo opravljanja storitev v skladu s členom 56 in naslednjimi PDEU.

89. Čeprav se pri življenjski razlagi izhaja iz tega, da je praviloma delodajalec tisti, ki ima v delovnem razmerju izključno pravico do dajanja navodil, ta definicija načeloma ne izključuje, da delodajalec svojo pravico do dajanja navodil po potrebi deloma ali v celoti prenese na tretjo osebo. Za obseg takega prenosa pravice do dajanja navodil veljajo avtonomni zasebni dogovori. Če se s pogodbo določi, da mora delavec opravljati storitve za podjetje, s katerim ima delodajalčevo podjetje poslovne odnose, se lahko pričakuje, da delodajalec na to podjetje prenese tudi pravice do dajanja navodil glede načina opravljanja dejavnosti.

90. Okoliščina, da sme tretja oseba s soglasjem delodajalca voditi delovanje delavca z dajanjem navodil in izvajanjem dolžnosti nadzorovanja, pravno nič ne spremeni tega, da delavec svoje pogodbene obveznosti vendarle izpolnjuje do delodajalca. Ker je J. Voogsgeerd navodila običajno dobival neposredno od družbe Naviglobe, je očitno, da se je to dogajalo pri izpolnjevanju njegovih pogodbenih obveznosti do družbe Navimer. Pravno gledano pa si prav tako lahko zamislimo, da delodajalec zadrži svojo pravico do dajanja navodil delavcu ali si jo vzame nazaj, če se mu zdi to potrebno. Toda navsezadnje to tudi nič ne spremeni tega, da je morebiten prenos pravice do dajanja navodil na poslovno enoto samo ena izmed mnogo možnosti, ki so na voljo delodajalcu, da bi dosegel svoje cilje. Vendar tak prenos sam po sebi ne more vplivati na presojo, ali naj se tretja oseba opredeli kot „poslovna enota“ delodajalca v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.

91. Zato je treba na četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da se poslovna enota neke druge družbe, s katero ima družba delodajalca poslovne odnose, lahko obravnava kot poslovna enota v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, čeprav pooblastilo za izdajo navodil ni bilo preneseno na to drugo družbo.

VII – Predlog

92. Ob upoštevanju zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Hof van Cassatie, odgovori:

1. Če bo nacionalno sodišče po preučitvi vseh okoliščin v zadevi iz postopka v glavni stvari ugotovilo, da delavec v izpolnjevanju svoje pogodbe o zaposlitvi običajno opravlja svoje delo v določeni državi, mora uporabiti člen 6(2)(a) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, predložene v podpis 19. junija 1980 v Rimu, tudi če je bil delavec začasno napoten na delo v drugo državo. V takem primeru je uporaba člena 6(2)(b) izključena.

2. Če pogoji iz člena 6(2)(a) navedene konvencije po mnenju nacionalnega sodišča ne bodo izpolnjeni, je treba člen 6(2)(b) razlagati tako:

a) Kot država, v kateri se nahaja poslovna enota, ki je delavca zaposlila, se razume država, v kateri se nahaja poslovna enota delodajalca, ki je z delavcem sklenila pogodbo o zaposlitvi, pri čemer načeloma ni bistven kraj dejanske zaposlitve.

b) Status pravne osebe ni pogoj, ki ga mora izpolnjevati poslovna enota delodajalca v smislu te določbe, če je bila ustanovljena v skladu z upoštevnimi predpisi države sedeža in izkazuje določeno trajnost.

c) Poslovna enota neke druge družbe, s katero ima družba delodajalca poslovne odnose, se lahko obravnava kot poslovna enota v smislu člena 6(2)(b) navedene konvencije, čeprav pooblastilo za izdajo navodil ni bilo preneseno na to drugo družbo.