SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTONIA TIZZANA,

predstavljeni 11. marca 2004( )

Zadeva C-262/02

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Francoski republiki

in

Zadeva C-429/02

Bacardi France

proti

Télévision française TF1 in drugim

(Predlog za sprejem predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija))

„Direktiva 89/552/EGS – Televizijsko oglaševanje – Svobodno opravljanje storitev – Oglaševanje alkoholnih pijač – Prepoved v državi članici – Morebitna nezdružljivost s pravom Skupnosti“

1. V zadevi C-262/02, ki temelji na tožbi Komisije Evropskih skupnosti v smislu člena 226 ES, naj Sodišče ugotovi, ali je s členom 49 ES združljiva francoska zakonodaja, ki na nacionalnem ozemlju prepoveduje prenašanje televizijskih programskih vsebin športnih dogodkov, ki potekajo v drugih državah članicah, če se v okviru teh dogodkov na panojih oglašujejo alkoholne pijače, za katere je televizijsko oglaševanje v Franciji prepovedano.

2. Ta zakonodaja je predmet dveh vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je s sodbo z dne 19. novembra 2002 Cour de cassation (Francija) predložilo Sodišču v zadevi C-429/02. V tej zadevi želi francosko sodišče predvsem izvedeti, ali je zakonodaja države članice, kot je zgoraj navedena francoska, združljiva z Direktivo 89/552 in s členom 49 ES.

3. Obe zadevi se tako nanašata na isto nacionalno zakonodajo v velikem delu na enak način. Zato ju je treba obravnavati skupaj.

I – Pravni okvir

A – Pravo skupnosti

4. V zvezi s pravom Skupnosti je treba navesti člen 49 ES, ki zagotavlja svobodo opravljanja storitev v Skupnosti.

5. Med drugim je treba spomniti na člen 46 ES, ki se v skladu s členom 55 ES uporablja na področju svobode opravljanja storitev, ne nanaša pa se na zakone in druge predpise držav članic, ki to svoboščino sicer omejujejo, vendar so upravičeni iz razlogov javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja.

Direktiva 89/552

6. V zadevi C-429/02 je treba upoštevati tudi Direktivo Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 (tako imenovana direktiva „Televizija brez meja“; v nadaljevanju Direktiva 89/552)( ).

7. V okviru zagotavljanja svobodnega opravljanja storitev oddajanja prenosov televizijskih programskih vsebin v Skupnosti Direktiva 89/552 usklajuje nekatera področja dejavnosti predvajanja televizijskih programov in določa minimalna pravila prenašanja programskih vsebin, ki nastajajo v Skupnosti in ki so namenjene sprejemu v Skupnosti (trinajsta in štirinajsta uvodna izjava).

8. Med drugim za uresničenje tega cilja Direktiva na eni strani od držav članic zahteva, naj zagotovijo, da izdajatelji televizijskih programov pod njihovo sodno pristojnostjo ravnajo v skladu z določbami Direktive (člen 3(2)), in po drugi strani zagotovijo svobodno sprejemanje televizijskih oddaj iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega prenašanja na svojem ozemlju iz razlogov, ki zadevajo področja, ki jih usklajuje ta direktiva (člen 2(2)).

9. Med področja, ki jih usklajuje Direktiva, sodi „televizijsko oglaševanje“, za katero veljajo nekatere določbe, ki opredeljujejo temeljne pojme na tem področju in urejajo oblike, meje in čas prenašanja te vrste oglaševanja.

10. V zvezi s tem je treba navesti zlasti člen 1(b) in (c), ki določa:

„V tej direktivi imajo uporabljeni izrazi naslednji pomen:

‚televizijsko oglaševanje‘ pomeni vsako obliko obvestila, ki ga javno ali zasebno podjetje oddaja za plačilo ali podobno nadomestilo in ki zadeva trgovino, poslovno dejavnost, obrt ali stroko z namenom spodbujanja preskrbe z blagom in storitvami, vključno z nepremičninami ali pravicami in obveznostmi.

[…]

‚prikrito oglaševanje‘ pomeni besedno ali slikovno predstavljanje blaga, storitev, imena, blagovne znamke ali dejavnosti proizvajalca blaga ali izvajalca storitev v programih, kadar takšno predstavljanje izdajatelju televizijskega programa služi kot oglaševanje in bi utegnilo zavajati javnost glede svoje narave. Takšno predstavljanje velja za namerno zlasti tedaj, kadar se opravlja za plačilo ali podobno nadomestilo“.

11. Člen 10 določa:

„1. Televizijsko oglaševanje mora biti jasno razpoznavno kot takšno in mora biti z optičnimi oziroma akustičnimi sredstvi povsem ločeno od drugih delov programske sheme.

[…]

4. Prikrito oglaševanje je prepovedano“.

12. Člen 11 določa:

„1. Oglasi se vstavljajo med posamezne oddaje. Če so pogoji iz členov 2 do 5 izpolnjeni, smejo biti oglasi vstavljeni tudi v oddaje, vendar tako, da se ob upoštevanju naravnih premorov ter trajanja in narave oddaj ne posega niti v njihovo celovitost in pomen niti v pravice imetnikov pravic.

2. Pri oddajah, sestavljenih iz samostojnih delov, ali pri športnih in drugih podobno strukturiranih dogodkih in prireditvah, ki vsebujejo presledke, se oglasi predvajajo le med posameznimi deli ali v presledkih.

[…]“.

13. Končno člen 15 navaja nekaj posebnih meril, ki jih mora izpolnjevati oglaševanje alkoholnih pijač.

14. Sicer je bila Direktiva 89/552 spremenjena z Direktivo 97/36 ( ), ki je iz časa, ko je bilo dejansko stanje te zadeve že nastopilo, zato se v obravnavanem primeru ne uporablja.

B – Nacionalna zakonodaja

a) Zakon Evin

15. Med nacionalno zakonodajo je treba predvsem navesti francoske določbe, ki se nanašajo na televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, kamor na prvem mestu sodi zakon št. 91-32 z dne 10. januarja 1991 o boju zoper odvisnost od kajenja in alkohola( ) (v nadaljevanju: zakon Evin), kot je bil spremenjen s členom L. 17 Code des débits de boissons (kodeks o točilnicah pijač, v nadaljevanju: CDB) ( ).

16. Zakon Evin temelji na načelu prepovedi vsake oblike oglaševanja alkoholnih pijač (z vsebnostjo alkohola več kot 1,2 vol. %), ki ni izrecno dovoljena. V skladu s tem je televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač prepovedano, ker po členu L. 17 CDB ni izrecno dovoljeno.

17. Ta prepoved je izrecno potrjena v členu 8 dekreta št. 92-280 z dne 27. marca 1992 o televizijskem oglaševanju in sponzoriranju ( ), ki določa:

„Prepovedano je oglaševanje proizvodov, katerih televizijsko oglaševanje je predmet zakonske prepovedi, in naslednjih proizvodov in gospodarskih področij:

pijač, katerih vsebnost alkohola je višja od 1,2 vol. % […]“.

18. Kršitev zakona Evin pomeni „délit“ v smislu francoskega kazenskega prava. Člen L. 21 CDB v skladu s tem določa, da:

„Kršitev določb členov L. 17, L. 18, L. 19 in L. 20 se kaznuje z denarno kaznijo 500.000 francoskih frankov. Najvišja kazen se lahko poveča za do 50 % zneska, ki je bil porabljen za nezakonito oglaševanje.

Ob ponovitvi lahko sodišče za določen čas, od enega do petih let, prepove trženje alkoholne pijače, ki je predmet nezakonitega oglaševanja.“

b) Ukrepi, ki jih sprejema CSA

19. Pomembno vlogo pri nadzoru na tem področju ima Conseil supérieur de l’audiovisuel (avdiovizualni svet, v nadaljevanju: CSA), ki lahko izreka upravne sankcije proti francoskim izdajateljem televizijskih programov, ki ne spoštujejo zakona Evin.

20. V okviru izvrševanja te naloge je CSA ugotovil, da so bili pri prenašanju športnih dogodkov, ki so potekali v tujini, v Franciji prikazovani oglaševalni panoji za alkoholne pijače( ), in je presodil, da je ta oblika televizijskega oglaševanja v nasprotju z zakonom Evin, pozval določene francoske izdajatelje televizijskih programov, naj spoštujejo zakon, in celo vložil kazensko ovadbo zaradi te kršitve.( )

21. Ta organ je sprejel tudi „kodeks pravilnega ravnanja“, s katerim je javnost seznanil, kako sam razlaga predpise zakona Evin v zvezi s prenašanjem športnih dogodkov, v okviru katerih se prikazuje oglaševanje alkoholnih pijač“ (na primer na oglaševalnih panojih znotraj igrišča).( )

22. Kodeks pravilnega ravnanja, ki izključuje vsakršno diskriminacijo med francoskimi in tujimi alkoholnimi pijačami, zahteva od oglaševalcev, posrednikov, športnih društev in izdajateljev televizijskih programov posebno visoko stopnjo pazljivosti pri oglaševanju v okviru športnih dogodkov, ki potekajo v tujini. Izdajatelji televizijskih programov, ki prenašajo tekme v Franciji, morajo biti v teh primerih zlasti previdni glede oglaševanja na kraju, kjer te potekajo, ne smejo se udeležiti namestitve oglaševanja in morajo, kolikor je to le mogoče, preprečiti njegovo prikazovanje.

23. To splošno pravilo je dalje natančneje opredeljeno na podlagi razlikovanja med „mednarodnimi dogodki“ in „drugimi dogodki v tujini“. Pri „mednarodnih dogodkih“, ki potekajo v večini držav in posledično ne morejo biti opredeljeni kot taki, ki so namenjeni predvsem francoski javnosti, organizatorjem ni mogoče očitati neizpolnitve obveznosti, čeprav se na zaslonih pojavi oglas, saj gre za prenos slik, katerih prikazovanja izdajatelji televizijskih programov ne nadzorujejo. Drugačno je obravnavanje pri „drugih dogodkih“, katerih prenašanje je namenjeno izključno neposredno francoski publiki. V tem primeru, v katerem je sicer lahko oglaševanje alkoholnih pijač v državi, v kateri prireditev poteka, pravno dopustno, morajo pogajalski partnerji imetnikov pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin uporabiti vsa „razpoložljiva sredstva“, da preprečijo, da se v Franciji pojavi oglas za alkoholne pijače, pri čemer je treba tuje partnerje obvestiti o veljavni zakonodaji.

c) Spremembe kodeksa pravilnega ravnanja

24. Sicer to ni pomembno za odločitev v obravnavanih zadevah, vendar je bil kodeks pravilnega ravnanja od leta 1999 večkrat spremenjen. Vanj je bil namreč vključen dodatek, ki našteva „dvonarodne dogodke“ (prej: drugi dogodki). Ta seznam, ki ga je treba redno preverjati, vsebuje prijateljske tekme, kvalifikacijske tekme za končne kvalifikacije, tekme za nogometni pokal Intertoto in tekme prvega kroga (pred osmino finala) nogometnega pokala UEFA. Med drugim je določeno, da se tekme s tega seznama lahko obravnavajo kot „mednarodni dogodki“, če je moštvo ali so igralci, ki sodelujejo pri njej, „zlasti dobro poznani“.( ) Dalje je bila francoskim izdajateljem televizijskih programov dana možnost, da si lahko priskrbijo mnenje CSA v zvezi z „mednarodnim“ ali „dvonanarodnim“ značajem športne prireditve, ki naj bi se prenašala.

25. Iz dokumentov izhaja, da je bil kodeks pravilnega ravnanja v letih 2000 in 2001 ponovno spremenjen. Spremembe so bile zlasti naslednje: skrajšan je bil seznam „dvonarodnih dogodkov“( ), postopek za posvetovanje s CSA je bil razširjen in bolj določen, pri čemer je bila vsem zadevnim subjektom priznana pravica, da lahko CSA povprašajo o pogojih uporabe kodeksa in da po poteku treh tednov od takrat prejmejo njegov odgovor, končno je bila med sporočili CSA in na njegovi spletni strani predvidena še ena seznanitev javnosti s kodeksom na podlagi njegove objave v uradnem listu ministrstva za mladino in šport.

II – Dejansko stanje in postopek

Zadeva C-262/02

26. Do leta 1995 je Komisija prejela številne namige od fizičnih oseb glede težav, ki jih prinaša zakon Evin, ko naj bi se športni dogodki, ki potekajo v drugi državi članici, prenašali v Franciji in želijo proizvajalci alkoholnih pijač na takem prizorišču pridobiti oglaševalne panoje.

27. Posledično je Komisija 21. avgusta 1995 Franciji poslala opomin. Temu opominu je 21. novembra 1996 sledilo obrazloženo mnenje, s katerim je Komisija ugotovila, da je Francija kršila člen 59 Pogodbe ES (zdaj člen 49 ES).

28. Ker je Komisija menila, da odgovori, ki jih je posredovala Francija, in spremembe kodeksa pravilnega ravnanja, ki jih je ta sprejela po tem, ko je prejela navedeno mnenje, ne zadoščajo, je s tožbo, ki jo je sodno tajništvo prejelo 16. julija 2002, predlagala, naj Sodišče ugotovi, da je „Francoska republika s tem, da prenašanje športnih dogodkov, ki potekajo v drugih državah članicah, po francoskih televizijskih kanalih v Franciji pogojuje s predhodno odstranitvijo oglasov za alkoholne pijače, kršila obveznosti iz člena 49 ES“.

29. S sklepom z dne 3. decembra 2002 je Sodišče dopustilo Združenemu kraljestvu, da se v podporo predlogom Komisije kot intervenient udeleži obravnavane zadeve v smislu člena 93(1) Poslovnika.

Zadeva C-429/02

30. Dejansko stanje, ki je podlaga postopku v glavni stvari, se nanaša na štiri gospodarske družbe: Bacardi France SAS (v nadaljevanju: Bacardi), Télévision Française TF1 SA (v nadaljevanju: TF1), Groupe Jean-Claude Darmon SA (v nadaljevanju: Darmon) in Girosport SARL (v nadaljevanju: Girosport). Bacardi je francosko podjetje, ki proizvaja in trži alkoholne pijače, TF1 je francoski izdajatelj televizijskih programov, Darmon in Girosport sta gospodarski družbi francoskega prava, ki se pogajata o pravicah prenašanja televizijskih programskih vsebin športnih dogodkov.

31. Kot izhaja iz dokumentov, je TF1 zaradi tega, da ne bi ravnala v nasprotju s predpisi kodeksa pravilnega ravnanja CSA, od Darmona in Girosporta zahtevala, „naj ob pridobitvi pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin [športnih srečanj] uporabita vsa razpoložljiva sredstva, da preprečita, da se na račun TF1 po televiziji pojavijo znamke alkoholnih pijač“( ).

32. Dalje iz dokumentov izhaja, da nekateri nogometni klubi na tekmah v tujini, ki naj bi se prenašale v Franciji, niso želeli, da bi se na oglaševalnih panojih na stadionih oglaševalo alkoholne izdelke Bacardija.

33. Pri Bacardiju so menili, da bi bila lahko ta zavrnitev povezana s pritiskom na tuje klube, ki sta ga izvajala Darmon in Girosport zaradi zahteve TF1, in da se je ta pritisk izvajal le, kolikor se je nanašal na oglaševanje francoskih pijač, ter je Tribunal de commerce de Paris vložilo zahtevo, naj prej navedenima podjetjema naloži opustitev teh diskriminatornih ravnanj.

34. Po tem, ko je bil ta predlog na prvi stopnji in v postopku pritožbe zavrnjen, je Bacardi vložil pritožbo pri Cour de cassation. To je podvomilo v združljivost francoske zakonodaje z Direktivo 89/552 in s členom 49 ES in je Sodišču v skladu s členom 234 ES v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. […] ali Direktiva 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989, imenovana ‚Televizija brez meja‘, v različici, ki je veljala pred spremembami iz Direktive 97/36/ES z dne 30. junija 1997, ne dopušča nacionalne zakonodaje, kot so členi od L.17 do L.21 francoskega Code des débits de boissons in člen 8 Uredbe št. 92‑280 z dne 27. marca 1992, ki zaradi varstva javnega zdravja prepoveduje in kaznuje s kazenskimi sankcijami oglaševanje alkoholnih pijač, ki so nacionalnega izvora ali pa izvirajo iz drugih držav članic Unije, po televiziji, kadar gre za oglaševalne vložke v smislu člena 10 Direktive [(neposredno oglaševanje)] ali za posredno oglaševanje na panojih, ki se pojavijo po televiziji in pomenijo promocijo alkoholnih pijač, ki pa ne pomeni prikritega oglaševanja iz člena 1(c) Direktive [?]

„2. […]ali je treba člen 49 Pogodbe ES in načelo prostega pretoka televizijskih programskih vsebin v Uniji razlagati tako, da ne dopuščata, da bi nacionalna zakonodaja, kot so členi od L. 17 do L. 21 francoskega Code des débits de boissons in člen 8 Uredbe št. 92-280 z dne 27. marca 1992, ki zaradi varstva javnega zdravja prepoveduje in kaznuje s kazenskimi sankcijami oglaševanje alkoholnih pijač, ki so nacionalnega izvora ali pa izvirajo iz drugih držav članic Unije, po televiziji, kadar gre za oglaševalne vložke v smislu člena 10 Direktive [(neposredno oglaševanje)] ali za posredno oglaševanje v obliki panojev, ki se pojavijo po televiziji in pomenijo promocijo alkoholnih pijač, ki pa ne pomeni prikritega oglaševanja iz člena 1(c) Direktive, imela za posledico, da izvajalci, ki so zadolženi za razširjanje in distribucijo televizijskih programov:

a) opustijo razširjanje televizijskih sporedov, zlasti prenosa športnih prireditev, ki potekajo v Franciji ali v drugih državah Unije, če vsebujejo prepovedano oglaševanje v smislu francoskega Code des débits de boissons, ali

b) nadaljujejo razširjanje pod pogojem, da ne vsebuje prepovedanega oglaševanja v smislu francoskega Code des débits de boissons, s čimer bi preprečili sklepanje pogodb o oglaševanju alkoholnih pijač, ki so nacionalnega izvora ali izvirajo iz drugih držav članic Unije [?]“

35. V obravnavanem postopku so pisna stališča predložili Bacardi, TF1, francoska vlada in vlada Združenega kraljestva ter Komisija.

36. V obravnavani zadevi in v zadevi C-262/02 je bila 25. novembra 2003 opravljena skupna obravnava, na kateri so sodelovali Bacardi, TF1, francoska vlada in vlada Združenega kraljestva ter Komisija.

III – Pravna presoja

Uvodna opažanja

37. Kot sem že dejal, so si bistvena vprašanja v obeh zadevah zelo podobna. Obe zadevi bom zato preizkusil skupaj. Prej pa moram podrobneje obravnavati vprašanji, ki sta bili predloženi v zadevi C-429/02.

38. Kot je bilo omenjeno, sta bili Sodišču predloženi dve vprašanji, s katerima naj bi to pojasnilo, ali je v nasprotju z Direktivo 89/552 in s členom 49 ES nacionalna zakonodaja, kakršna je francoska, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, neodvisno od tega, ali gre za neposredno oglaševanje s televizijskimi oglaševalnimi vložki ali posredno televizijsko oglaševanje s posnetki oglaševalnih panojev med športnimi dogodki.

39. Glede formulacije teh vprašanj je po mojem mnenju treba podati nekatere ugotovitve.

40. Prvič je treba natančneje določiti, da naj se Sodišče s ciljem, podati koristne odgovore predložitvenemu sodišču, pri preiskavi ne omeji le na člene od L. 17 do L. 21 CDB in člen 8 dekreta št. 92-280, ki jih je predložitveno sodišče izrecno navedlo, nujno mora upoštevati tudi ukrepe CSA, ki jih je ta sprejel za izvedbo prej navedenih določb. Upoštevati je treba namreč tudi kodeks pravilnega ravnanja CSA, na podlagi katerega – kot je bilo navedeno in kot izhaja iz dokumentov – morajo posredniki s pravicami predvajanja televizijskih programskih vsebin športnih dogodkov, ki potekajo v tujini, vendar se ne prenašajo v „velikem številu držav“ in so določene „posebej za francosko publiko“ (tako imenovani „drugi dogodki“), uporabiti vsa „razpoložljiva sredstva“ za preprečitev, da se v Franciji pojavijo oglasi za alkoholne pijače, ki se prikazujejo ob takih dogodkih.

41. Ravnanje TF1, Darmona in Girosporta, ki je podlaga za postopek v glavni stvari in ki ga kritizira Bacardi, temelji namreč na volji slednjih, upoštevati praktično razlago in uporabo navedenih členov L. 17 in L. 21 CDB in člena 8 dekreta št. 92-280. Pri preizkusu obeh predloženih vprašanj je treba glede na to upoštevati to prakso, katere pomen za razlago navedenih členov je predložitveno sodišče v bistvu priznalo in pomenilo glavno grajo Komisije v zadevi C-262/02. Poleg tega bi primer, v katerem Sodišče ne bi upoštevalo te prakse, vodil v mnenje brez upoštevanja resničnih dejstev v postopku v glavni stvari, kar pa bi bilo v očitnem nasprotju z nalogo postopka za izdajo predhodne odločbe.( )

42. Drugič se mora Sodišče pri preizkusu te zakonodaje v prvi vrsti posebej osredotočiti na to, koliko je prepoved posrednega oglaševanja alkoholnih pijač na podlagi predvajanja televizijskih posnetkov oglaševalnih panojev med športnimi dogodki združljiva s pravom Skupnosti. Kot je bilo že prikazano, se odločitev v postopku v glavni stvari namreč nanaša na zakonitost ravnanja TF1, Darmona in Girosporta, ki upoštevajo navedeno prepoved. V tej odločitvi nima prepoved neposrednega televizijskega oglaševanja, ki jo določajo francoske zakonske norme, nasprotno nobene vloge. Mnenje Sodišča o združljivosti zadnje navedene prepovedi s pravom Skupnosti se mi tako zdi nepotrebno za odločitev v pravnem sporu v postopku v glavni stvari.

43. Zaradi teh razlogov je treba vprašanja, ki jih je predložilo Cour de cassation, razumeti v smislu, da naj Sodišče odloči o tem, ali je v nasprotju z Direktivo 89/552 in členom 49 ES zakonodaja države članice, kakršna je francoska, ki na domačem ozemlju prepoveduje prenašanje športnih dogodkov, ki potekajo v drugi državi članici, vendar se ne prenašajo v velikem številu držav in so določene posebej za francosko javnost, če se na kraju, kjer se ti dogodki odvijajo, prikazujejo oglaševalni panoji, na katerih se oglašujejo proizvodi (v obravnavanem primeru alkoholne pijače), katerih oglaševanje je v najprej navedeni državi prepovedano.

44. Tako oblikovano se drugo vprašanje v zadevi C-429/02 končno ujema s tožbo Komisije zaradi neizpolnitve obveznosti države v zadevi C-262/02, saj gre v obeh primerih za to, ali je obravnavana zakonodaja, kot jo razlaga in uporablja CSA, združljiva s členom 49 ES.

45. To je očitno skupna osrednja točka obeh zadev. Preden preidem na preizkus te točke, je treba razjasniti še vprašanje, ki se samo postavlja v postopku za izdajo predhodne odločbe. Gre namreč za to, ali je treba zakonitost francoskih predpisov, ki so predmet preizkusa, izključiti že zaradi tega, ker so v nasprotju z Direktivo 89/552.

Direktiva 89/552

46. To vprašanje bom le kratko obravnaval, saj se pridružujem mnenju vseh udeleženih v postopku za izdajo predhodne odločbe (razen TF1), da se navedena direktiva v obravnavanem primeru ne uporablja, saj se predvajanja televizijskih posnetkov oglaševalnih panojev, ki se prikazujejo med športnimi dogodki, ne morejo opredeliti kot „televizijska oglaševanja“ in jih zato Direktiva ne vključuje.

47. To jasno izhaja iz členov 1, 10 in 11 Direktive.

48. Člen 1(b) opredeljuje „televizijsko oglaševanje“ kot „vsako obliko obvestila […], ki ga javno ali zasebno podjetje oddaja za plačilo ali podobno nadomestilo […], ki zadeva trgovino, poslovno dejavnost, obrt ali stroko […] z namenom spodbujanja preskrbe“.( )

49. Ta določba se posledično nanaša na posledice televizijskih slik, ki so posebej namenjene za oglaševanje, in zaradi te njihove lastnosti izdajatelj televizijskih programov prejme plačilo. Ta tako ne zajema sporočil druge vrste, kot so tista na oglaševalnih trakovih, ki se jih prikazuje pri prenašanju športnega dogodka in za katere izdajatelj televizijskih programov ne prejme nobene nasprotne dajatve.

50. K temu člena 10 in 11 Direktive določata, da mora biti oglaševanje „[…] jasno razpoznavno od drugih delov programske sheme“ (člen 10(1)); in da se pri „oddajah, sestavljenih iz samostojnih delov, ali pri športnih in drugih podobno strukturiranih dogodkih in prireditvah, ki vsebujejo presledke, […] oglasi predvajajo le med posameznimi deli ali v presledkih“ (člen 11(2)).

51. Kot s tem v zvezi upravičeno poudarjata Združeno kraljestvo in Komisija, lahko televizijska sporočila, ki zadevajo trgovino, poslovno dejavnost, obrt ali stroko z namenom spodbujanja preskrbe, te pogoje izpolnjujejo in se lahko v smislu Direktive prenašajo med posameznimi deli ali v presledkih.

52. Nasprotno se slike na oglaševalnih panojih, ki se jih prikazuje med športnim dogodkom, ki se prenaša po televiziji, nujno pojavljajo med celotnim potekom tekme, saj so ti oglaševalni panoji nameščeni na obrobju igrišča, tako da jih ni mogoče jasno ločiti od slik poteka tekme. Tako ne bi bilo smiselno izhajati iz tega, da Direktiva 89/552 ureja tudi to obliko posrednega oglaševanja, ki že glede na svojo obliko ne more spoštovati določb Direktive.

53. Sklepno torej ugotavljam, da zakonodaja države članice, kakršna je francoska, ki na domačem ozemlju prepoveduje televizijsko prenašanje športnih dogodkov, ki potekajo v drugih državah članicah, če se na kraju, kjer se ti dogodki odvijajo, prikazujejo oglaševalni panoji, na katerih se oglašujejo proizvodi (v obravnavanem primeru alkoholne pijače), katerih televizijsko oglaševanje je v prej navedeni državi prepovedano, ni v nasprotju z Direktivo 89/552.

Člen 49 ES

54. Kot sem že nekajkrat ugotovil, se tožba zaradi neizpolnitve obveznosti države, ki jo je vložila Komisija, in drugo vprašanje za predhodno odločanje Cour de cassation nanašata na isti problem. Gre za vprašanje o tem, ali je francoska zakonodaja, kot jo razlaga in uporablja CSA, združljiva s členom 49 ES.

55. Po mnenju Komisije, Združenega kraljestva in Bacardija pomenijo sporni ukrepi omejitev svobode opravljanja različnih čezmejnih storitev, ki ni sorazmerna s cilji varovanja javnega zdravja in preprečevanja obida zakonov. Francija nasprotno trdi, da sporna zakonodaja sicer pomeni omejitev svobode opravljanja različnih čezmejnih storitev, vendar je ta upravičena zaradi razlogov javnega zdravja in je v skladu z načelom sorazmernosti.

(1) Omejitev svobode opravljanja storitev

56. Prvo vprašanje torej je, ali ukrepi CSA in zlasti kodeks pravilnega ravnanja, v prvotnem besedilu, predstavljajo omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 49 ES.

57. Glede tega, ali je podana taka omejitev, se mnenja udeleženih v obeh postopkih ne razlikujejo bistveno, saj Francija v tej točki ne nasprotuje resnično mnenju Bacardija, Komisije in Združenega kraljestva.

58. Zlasti ni sporno, da ukrepi CSA prinašajo omejitev svobode opravljanja čezmejnih storitev na treh področjih, in sicer: i) pri prenašanju s strani francoskih izdajateljev televizijskih programov „dvonarodnih“ športnih dogodkov, ki potekajo v tujini, pri katerih se oglašujejo alkoholne pijače; ii) pri prenosu zadevnih pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin francoskim izdajateljem televizijskih programov s strani organizatorjev takih športnih dogodkov; in končno iii) pri prepustitvi oglaševalnih panojev za alkoholne proizvode s strani upravljavcev teh panojev, ki so nameščeni ob robu igrišča. Komisija v svoji tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti izhaja tudi iz omejitve sponzoriranja moštev, ki se udeležujejo „dvonarodnih“ športnih dogodkov (na primer pritrditev znamke alkoholne pijače na drese športnikov). Vendar, kot je to Komisija priznala, ta očitek ni vsebovan v obrazloženem mnenju, tako da ga v zadevi C-262/02 ni mogoče upoštevati.( )

59. Sicer se zdi, da obravnavana zakonodaja, kot že rečeno, določa obveznosti le za francoske subjekte, vendar menim, da neposredno ovira dostop francoskih gospodarskih subjektov in tudi gospodarskih subjektov iz drugih držav članic na trg teh storitev.

60. Kot je že bilo ugotovljeno, morajo namreč pogajalski partnerji imetnikov pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin, kot to določa kodeks pravilnega ravnanja, uporabiti vsa „razpoložljiva sredstva“, da preprečijo po francoski televiziji pojavljanje oglaševanja alkoholnih pijač.

61. Menim, da k „sredstvom“, ki jih tem subjektom nalaga kodeks za dosego navedenega rezultata, sodi tudi dolžnost nepridobivanja pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin za prenašanje „drugih dogodkov“, če se prej preventivno ne odstranijo oglasi za alkoholne pijače. Nedvomno je namreč tudi to „sredstvo“ na voljo pogajalcem o pravicah predvajanja televizijskih programskih vsebin.

62. Tako je težko zanikati, da obravnavana zakonodaja pomeni oviro za dostop do zgoraj navedenih storitev. Če se zahteva odstranitev spornega oglaševanja, lahko to namreč poljubno vodi do dveh položajev: če organizatorji športnega dogodka ohranijo oglaševanje, ne morejo oddati zadevnih pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin, tako da dogodka ni mogoče prenašati v Franciji; če pa ti odstranijo zadevno oglaševanje na igrišču in ga vnaprej prepovejo, po drugi strani upravljavci oglaševalnih panojev, ki jih imajo ti na voljo, teh ne morejo prepustiti proizvajalcem alkoholnih pijač in jih s tem ti zadnji ne morejo pridobiti. V vsakem primeru tako ravnanje, ki ga kodeks predpisuje za pogajalce o pravicah predvajanja televizijskih programskih vsebin, ovira zadevne subjekte pri tem, da ponujajo ali se poslužujejo storitev „preko meja Skupnosti“.

63. Ne da se ugovarjati, da lahko francoski izdajatelji televizijskih programov, namesto da se odpovejo prenašanju „dvonarodnih dogodkov“ zaradi prisotnosti zadevnega oglaševanja, s sodobno tehniko prikrivanja slik, skrijejo oglaševalne panoje za alkoholne pijače. Kot je to pravilno ugotovila Komisija in je na obravnavi potrdila francoska republika, gre v bistvu za zahteven postopek, ki se izvaja z zelo zapletenimi tehnikami, ki izvirajo iz sistemov za vodenje raket, ki bi izdajateljem televizijskih programov povzročile izjemno visoke stroške.

64. Obstoj prepovedane omejitve v smislu člena 49 ES ne more biti izključen zaradi dejstva, da – kot navaja predložitveno sodišče – sporna nacionalna zakonodaja brez razlikovanja obsega vse alkoholne pijače, in jo za take pijače uporabljajo „gospodarski subjekti, ki smejo prikazovati in razširjati televizijske programe“, „ne glede na to, ali [te pijače] izvirajo z domačega ozemlja ali iz drugih držav članic Unije“.( )

65. Dejansko člen 49 ES namreč ne prepoveduje le diskriminacije na podlagi državljanstva, ampak na splošno vsako omejitev svobode opravljanja storitev v breme ponudnikov storitev, ki imajo sedež v drugi državi članici.( ) Tako so v nasprotju s to določbo nacionalne določbe, ki se sicer uporabljajo brez razlikovanja, vendar so take, da neposredno vplivajo na dostop do trga storitev v drugih državah članicah.( )

66. Prav tak, kot je navedeno zgoraj, je obravnavani primer.

67. Zdi se mi, da lahko na tej točki zaključim, da ukrepi, ki jih je CSA sprejel za izvedbo zakona Evin, po katerih morajo pogajalski partnerji imetnikov pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin pri „drugih dogodkih“ uporabiti vsa „razpoložljiva sredstva“ za preprečitev, da se v Franciji pojavi oglas za alkoholne pijače, pomenijo omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 49 ES.

(2) Sorazmernost francoske zakonodaje

68. Preizkusiti je treba, ali se lahko navedena omejitev upraviči na podlagi zahtev, katerih varstvo se po pravu Skupnosti dopušča kot izjema od načela svobode gibanja.

69. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da vsi subjekti, ki so udeleženi v obeh postopkih, prav tako kot Sodišče menijo, da ukrepi, kakršni so sporni, „ki omejujejo možnosti oglaševanja alkoholnih pijač in naj bi s tem prispevali k boju proti alkoholizmu“, sicer pomenijo omejitev svobode opravljanja storitev, vendar „so namenjeni varovanju javnega zdravja“ ( ) in se „zaradi teh razlogov, ki so v javnem interesu […] in so priznani na podlagi člena 46 ES, ki se uporablja na področju svobode opravljanja storitev v smislu člena [55 ES],“ lahko upravičijo.( )

70. V skladu s sodno prakso Sodišča so nacionalni predpisi, ki jih dovoljuje člen 46 ES, vendarle zakoniti le pod pogojem, da „niso v nesorazmerju z zastavljenim ciljem“.( ) Ob pomanjkanju določb Skupnosti o splošni ureditvi oglaševanja alkoholnih pijač je sicer treba ugotoviti, da so države članice tiste, ki „se odločijo, na kateri stopnji želijo zagotoviti varovanje javnega zdravja in kako naj se ta stopnja doseže “; „vendar lahko to storijo samo v okviru, ki ga določa Pogodba, posebej ob upoštevanju načela sorazmernosti“( ), po katerem mora biti nacionalni ukrep „primeren“ za „uresničenje zastavljenega cilja in [ne sme] prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje.“( )

71. Ravno sorazmernost francoske zakonodaje je pravo središče tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti države, ki jo je Komisija vložila proti Franciji, in predloga za izdajo predhodne odločbe predložitvenega sodišča. Za sprejem odločitve v obeh primerih je tako treba ugotoviti, ali je ta zakonodaja: a) primerna za uresničitev zastavljenega cilja varovanja javnega zdravja in b) ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje.

a) Ali je francoska zakonodaja primerna za uresničitev zastavljenega cilja varovanja javnega zdravja?

72. Po mnenju Komisije in Bacardija sporna francoska zakonodaja za to ni primerna, saj temelji na neenotnih zakonskih podlagah in na merilih, ki niso primerna za dosego tega cilja. Zaradi vrste razlogov je treba napraviti bolj analitičen preizkus.

73. Prvi element neskladnosti izpostavljata Bacardi in Komisija s tem, da primerjata predpise za tobačne izdelke na eni strani in alkoholne pijače na drugi. Za prve francoska zakonodaja določa splošno prepoved oglaševanja, razen pri dirkah Formula 1. Za zadnje so nasprotno dopustne različne oblike (na primer v tisku, po radiu in na plakatih), vendar je prepovedano televizijsko oglaševanje, ki ga je kodeks pravilnega ravnanja razširil na televizijske posnetke oglaševalnih panojev za alkoholne pijače.

74. Komisija očitno meni, da med obema primeroma obstaja neskladnost v delu, v katerem je za splošno prepoved, namreč za tobačne izdelke, določena izjema, medtem ko je uporaba delne prepovedi, namreč za alkoholne pijače, razširjena na televizijske prenose.

75. Druga neskladnost je po mnenju Bacardija in Komisije v tem, da zakon Evin dovoljuje oglaševanje alkoholnih pijač na oglaševalnih panojih ob športnih igriščih na eni strani, po drugi pa prepoveduje predvajanje televizijskih posnetkov teh panojev. Neskladnost je treba ugotoviti tudi v tem, da je na eni strani dopustno oglaševanje na oglaševalnih panojih, ki jih gledalci lahko vidijo ves čas poteka športnega dogodka, po drugi strani pa je prepovedano predvajanje televizijskih posnetkov prav teh oglaševalnih panojev, čeprav se slednji prikazujejo le občasno in jih posledično lahko televizijski gledalci vidijo zgolj v nekaterih trenutkih.

76. Francoska vlada v zvezi s tem odgovarja, da je sprejela politične zakonske odločitve, ki skladno s ciljem varovanja javnega zdravja stopnjujejo prepoved oglaševanja glede na nevarnost zadevnega proizvoda in na spodbujanje, ki izhaja iz uporabljenega oglaševalnega sredstva.

77. Posebej je ta vlada poudarila, da ni nobenega nasprotja v tem, da za oglaševanje tobaka veljajo izjeme, ki za alkoholne pijače niso bile določene, saj je nevarnost, ki jo te povzročajo za zdravje ljudi, drugačna. Poleg tega je logično, da je oglaševanje na oglaševalnih panojih dopustno, saj jih lahko vidijo le fizično navzoči na kraju, kjer se športna tekmovanja odvijajo, in je prepovedano predvajanje televizijskih posnetkov teh panojev, glede na to, da ti dosežejo veliko večje število ljudi.

78. Potrditi moram, da so lahko določene odločitve, ki jih sprejel francoski zakonodajalec, dejansko res videti sporne. Kadar so določene večje izjeme od prepovedi oglaševanja ali so določene slike na oglaševalnih panojih prepovedane le na televiziji, ne pa tudi na športnem igrišču, lahko ukrepi države zaradi varovanja javnega zdravja nedvomno postanejo manj učinkoviti.

79. Menim, da so te ureditve del svobode držav članic, da „se odločijo, na kateri stopnji želijo zagotoviti varovanje javnega zdravja in kako naj se ta stopnja doseže“( ), tako da sodijo k izbiram, ki jih imajo države članice na voljo pri zasledovanju tega cilja. Kot je že bilo prikazano, nasprotno s to svobodno izbiro držav članic nista zajeta pogoja primernosti in nujnosti teh izbir glede na doseganje zastavljenega cilja, in sta tako podvržena nadzoru Sodišča, saj lahko le ta pogoja upravičita omejitve, ki jih povzročajo te izbire.

80. Tako ni treba preizkusiti, kateri ukrepi bi bili abstraktno mogoči in učinkoviti, ampak ali so konkretni ukrepi, ki jih je Francija sprejela pri izvajanju svoje diskrecijske pravice, da prepreči televizijski prenos dvonarodnih športnih dogodkov, pri katerih se oglašujejo alkoholne pijače, primerni za zagotovitev stopnje varovanja javnega zdravja, ki si jo je zastavila ta država.

81. Zdi se mi, da ta primernost, v vsakem primeru znotraj prikazanih meja, ne more biti sporna. Sporni ukrepi namreč zmanjšujejo primere prikazovanja televizijskih slik oglaševalnih panojev za alkoholne pijače, slik torej, ki so postavljene na športnih igriščih z namenom, da potrošnike vabijo k nakupu teh proizvodov. Razumno lahko torej izhajam iz tega, da ti ukrepi na podlagi omejevanja priložnosti razširjanja takega povabila lahko zmanjšujejo tudi primere, v katerih gledalci televizije kot naslovniki tega oglaševanja uživajo alkoholne pijače.

82. Najpomembnejši ugovor Bacardija in Komisije je z vidika, ki je pomemben na tem mestu, načeloma vendarle drug. Nanaša se na zgoraj navedeni kodeks pravilnega ravnanja (točke 19–23) in predvsem na razliko med „nacionalnimi dogodki“ in „drugimi dogodki“, na kateri temelji prepoved prenašanja športnih prireditev, ki potekajo v tujini.

83. Bacardi in Komisija menita, da navedena razlika ni le nedoločna, ampak je protislovna. Dejansko je na podlagi le-te prepovedano v primeru oglaševanja alkoholnih pijač na oglaševalnih panojih na krajih, kjer potekajo športna srečanja, prenašanje „drugih dogodkov“, ki jih francoska javnost spremlja v manjšem obsegu, ne pa tudi „mednarodnih dogodkov“, ki jih francoska javnost spremlja v večjem obsegu. To pomeni, da manj stroga ureditev velja prav za prenašanje dogodkov, ki imajo več občinstva, in je tako oglaševanje lahko povod, da več ljudi uživa alkohol.

84. Vendar menim, da ta ugovor zaradi razlogov, ki jih bom poskusil pojasniti v nadaljevanju, ni utemeljen.

85. Predvsem naj omenim, da je po uvedbi prepovedi televizijskega oglaševanja alkoholnih pijač na oglaševalnih panojih na kraju, kjer poteka športni dogodek, na podlagi zakona Evin CSA, ki je zadolžen za skrb za spoštovanje tega zakona, moral ugotoviti, da so to prepoved proizvajalci alkohola različno obšli. Ti so namreč pridobili prostore na oglaševalnih panojih pri športnih dogodkih, ki so se prenašali v Franciji, a so sicer potekali v tujini, vendar niso imeli posebne mednarodne značilnosti, ampak se je zanje v resnici zanimalo francosko občinstvo.

86. Ker so ta dejanja po mnenju CSA pomenila obid prepovedi televizijskega oglaševanja alkoholnih pijač, ki jo določa zakon Evin, in so bila tako v nasprotju z zastavljenim ciljem varovanja javnega zdravja, ki ga zasleduje ta zakon, je ta leta 1995 sklenil v Franciji prepovedati prenašanje „drugih dogodkov“, pri katerih se prikazuje navedeno oglaševanje. V skladu s tem je prepoved razširil na prenašanje dogodkov, ki so že bili predmet zlorab, ki se ne prenašajo „v velikem številu držav“ in so določene „posebej za francosko publiko“.

87. Logika, ki je podlaga tej izbiri, se mi zdi še bolj očitna in prepričljivejša v zvezi z zastavitvijo ciljev francoske zakonodaje, če se predvideva, da lahko proizvajalci alkoholnih proizvodov in oglaševalci v primeru prej navedenih „drugih dogodkov“, ki so „posebej namenjeni francoski publiki“ (zaradi oglaševanega proizvoda in sporočila na oglaševalnem panoju), izvajajo oglaševanje, ki je prilagojeno francoskemu televizijskemu gledalcu in tako bolj upravičuje cilj in je bolj škodljivo.

88. Tako je predvsem pri „drugih dogodkih“ treba izhajati iz večje učinkovitosti zadevne prepovedi. Ker gre za dogodke, ki se prenašajo samo v omejenem številu držav, je njihovo prikazovanje širokemu občinstvu, kakršno je francosko, zlasti pomembno za imetnike pravic predvajanja televizijskih programskih vsebin in oglaševalce, tako da so ti prej pripravljeni sodelovati, kar zadeva upoštevanje te prepovedi.

89. Nenazadnje razlikovanje med „mednarodnimi dogodki“ in „drugimi dogodki“ prispeva k boljši uskladitvi zastavljenega cilja varovanja zdravja in načela svobodnega opravljanja storitev, saj se s tem zmanjša število primerov, v katerih je prenos športnih dogodkov, ki potekajo v tujini, v Franciji prepovedan. Na podlagi tega razlikovanja je omejitev omejena le na „druge dogodke“, ki se, kot je bilo prikazano, ne prenašajo v velikem številu držav in za katere se posebej zanima le francoska publika.

90. Splošna prepoved prenašanja za vse športne dogodke bi bila gotovo učinkovitejša za boj proti alkoholizmu in bi bila s tem bolj primerna za varovanje javnega zdravja. Po drugi strani pa je jasno, da bi to pomenilo hkrati oviranje svobodnega opravljanja storitev, ki pa bi bilo bistveno večje od tistega, ki izhaja iz obravnavane zakonodaje.

91. Glede ugovora, da bi splošna prepoved bolje zagotavljala pravno varnost, je treba ugotoviti, da se slednja lahko zagotovi tudi na podlagi prepovedi „drugih dogodkov“. Ti dogodki so namreč določeni na podlagi dveh natančnih meril (števila držav, v katerih se prenašajo, in posebnega zanimanja francoskega občinstva), ki skupaj izdajateljem televizijskih programov in drugim gospodarskim subjektom tega sektorja omogočajo, da lahko jasno ločijo primere, v katerih je prepovedano prenašanje športnih dogodkov, od primerov, v katerih je predvajanje dovoljeno.( )

92. Dodajam, da lahko francoski izdajatelji televizijskih programov, ki se v prvi vrsti zanimajo za prenašanje televizijskih programskih vsebin športnih srečanj, izključijo vsakršno negotovost v zvezi z opredelitvijo le-teh kot mednarodnih dogodkov ali bilateralnih dogodkov s tem, da čeprav na kratko, o tem povprašajo CSA. Zlasti ker ta kot odgovorna služba za izvajanje zakona Evin in bolj splošno, kot nadzorni organ za televizijski sektor, vzdržuje pogoste in redne stike z navedenimi izdajatelji televizijskih programov.( )

93. Po drugi strani je lahko trditev Bacardija in Komisije, da bi bila s polno prepovedjo povezana večja pravna varnost in s tem večja skupnostna „združljivost“, protislovje, ki se v tožbeni vlogi in v pojasnilih v obeh postopkih večkrat pojavlja. Iz tega namreč izhaja, da naj bi bil zadevni francoski ukrep opredeljen kot nezdružljiv s pravom Skupnosti, ker oglaševanje alkoholnih pijač […] premalo omejuje; temu nasprotno naj bi bila popolna prepoved, ki bi veliko bolj omejevala svobodo opravljanja storitev, protislovno, združljiva s pravom Skupnosti.

94. Z namenom izpodbijanja primernosti francoske zakonodaje za uresničenje cilja varovanja javnega zdravja je Komisija v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti grajala nenazadnje tudi ravnanje CSA pri konkretnem izvajanju zakona Evin in kodeksa pravilnega ravnanja. CSA je z izpodbijanim ukrepom namreč omejeval prenos športnih dogodkov v Franciji le takrat, ko so bili na kraju, kjer je dogodek potekal, prikazovani isti oglaševalni panoji za alkoholne pijače, ki so se oglaševale tudi na francoskem trgu. CSA bi moral, kot dalje pojasnjuje Komisija, z namenom doslednega zasledovanja cilja varovanja javnega zdravja zadevno prepoved uporabiti za vsako oglaševanje alkoholnih pijač, neodvisno od tega, ali se ta pijača v Franciji trži ali ne.

95. Francoska vlada zavrača očitek neenakega obravnavanja pri uporabi kodeksa pravilnega ravnanja in razlaga, da se francoska zakonodaja enako, brez razlike, uporablja tako za proizvode, ki se tržijo v drugih državah članicah, kot za tiste, ki se tržijo v Franciji.

96. Menim, da je treba ne glede na pravkar navedeno lastnost te trditve, s katero se znova graja sporni ukrep, da naj ta […] ne bi bil dovolj strog, ugotoviti, da niti zakon Evin niti kodeks pravilnega ravnanja oglaševanja alkoholnih pijač ne omejujeta na proizvode, ki se tržijo na francoskem trgu. Prvi namreč prepoveduje televizijsko oglaševanje vseh pijač z vsebnostjo alkohola več kot 1,2 vol. %; zadnji „izrecno“ zavezuje k „enaki pozornosti […] glede vseh alkoholnih pijač, neodvisno od tega, ali gre za francoske ali tuje proizvode“, in poleg tega določata, da se „francoski proizvajalci in trgovci ne obravnavajo drugače kot njihovi tuji konkurenti.“

97. Dalje Komisija v tožbi ni dokazala, da je CSA zakon Evin in kodeks pravilnega ravnanja uporabil le za oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v Franciji. V aktih v tej zadevi namreč ni dokazila za trditev, da naj bi se načelo enakega obravnavanja, ki je določeno v kodeksu, uporabljalo „v smeri, da [naj bi bile] predvsem vključene [le] pijače, ki se tržijo v Franciji“,( ) ali za trditev, da se to načelo črpa iz tega, da se sme po francoski televiziji prikazovati le „oglaševanje nekaterih tujih znamk alkohola“( ). Iz prilog, ki jih je Komisija priložila tožbeni vlogi (delno se nanašajo na dejstva, ki so nastala po ravnanjih, ki so predmet graje v obrazloženem mnenju), predvsem izhaja, da je francoska zakonodaja večkrat ovirala pridobitev oglaševalnih panojev za vse alkoholne pijače in je bila tako uporabljena tudi za pijače, proizvedene v drugih državah članicah.( )

98. Sklepno ugotavljam, da je obravnavana francoska zakonodaja primerna za uresničenje zastavljenega cilja varovanja javnega zdravja.

b) Nujnost francoske zakonodaje

99. Za presojo sorazmernosti francoske zakonodaje z zastavljenim ciljem varovanja javnega zdravja je treba preizkusiti, ali, neodvisno od njene primernosti, ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za doseganje tega cilja.

100. Po mnenju Komisije ta druga zahteva načela sorazmernosti v obravnavanem primeru ni izpolnjena. Z namenom preprečiti posamezno pojavljanje oglaševalnih panojev za alkoholne pijače po televiziji, francoska zakonodaja namreč preprečuje televizijski prenos celotnega športnega dogodka, v okviru katerega se ti prikazujejo.

101. Bacardi in Združeno kraljestvo, vsekakor na podlagi drugačnih razlogov, menita enako. Po njunem mnenju se lahko cilj, ki ga zasleduje francoska zakonodaja, doseže tudi z manj strogimi ukrepi, s katerimi se omeji vsebina oglaševanja ali se gledalce opozori o nevarnostih, ki izhajajo iz večje porabe alkohola. Poleg tega Združeno kraljestvo uveljavlja, da sporna francoska zakonodaja brez razmejitve velja za vse alkoholne pijače, katerih vsebnost alkohola presega 1,2 vol. %, in da preprečuje prenašanje oglaševanj v Franciji, ki so že v skladu z zakoni druge države članice, kar je treba obravnavati kot podvajanje nadzora, ki je bil v tej državi že izveden.

102. Menim, da te trditve niso sprejemljive.

103. Treba je prav tako zavrniti ugovor Komisije, saj, kot je bilo navedeno, izdajatelji televizijskih programov danes še nimajo na voljo takih tehničnih sredstev, s katerimi bi lahko oglaševalne panoje za alkoholne pijače med predvajanjem namenoma skrili. Moderna tehnika za prekrivanje televizijskih slik bi sicer lahko vodila k takemu manj strogemu rezultatu, vendar je izdajatelji televizijskih programov, zaradi izjemno visokih stroškov, povezanih s tem, ne morejo koristiti.

104. Prav tako tudi ugovora Bacardija in Združenega kraljestva nista prepričljiva. Francija upravičeno nasprotuje, da je prevelika poraba alkoholnih pijač za zdravje ljudi nevarna, ne glede na vsakokratno vsebnost alkohola, in da se oblika oglaševanja, ki jo prepoveduje kodeks pravilnega ravnanja (predvajanje televizijskih posnetkov panojev z oglasi alkoholnih pijač), na zaslonu prikazuje nenadoma in samo za nekaj sekund, kar ne dovoljuje niti nadzora nad vsebino oglasa, ki se prenaša, niti uvedbe z reklamnim sporočilom povezanega opozorila pred nevarnostmi prevelike porabe alkohola.

105. Trditvi, da obstaja nevarnost podvajanja nadzora oglaševanja, ki je že v skladu z ureditvijo ene države članice, Francija upravičeno ugovarja: ali država, v kateri športni dogodek poteka, prepove predvajanje slik na oglaševalnih panojih, ki oglašujejo alkoholne pijače, tako da se dogodek brez zahteve po nadzoru lahko prenaša v Franciji, ali pa v tej državi prepoved ne obstaja, tako da je prepoved francoskih organov edini nadzor nad primerom.

106. Dodajam, da tudi če naj bi prišlo do kopičenja francoske zakonodaje in liberalnih določb v drugih državah članicah, prva zakonodaja zaradi tega ne more biti opredeljena kot nesorazmerna in tako nezdružljiva s pravom Skupnosti. Kot je Sodišče namreč že razjasnilo „okoliščina, da ena država članica sprejme manj stroge predpise, kot druga država članica, ne pomeni, da je zakonodaja le-te nesorazmerna […]“ ( ). Francoska zakonodaja le zaradi tega, ker druga država članica pri oglaševanju alkoholnih pijač uporablja manj stroge določbe, še ni v nasprotju z načelom sorazmernosti.

107. Na podlagi tega je treba sklepno ugotoviti, da zadevna francoska zakonodaja ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za doseganje zasledovanega cilja varovanja javnega zdravja.

108. Kot zadnje, ker je francoska zakonodaja upravičena zaradi cilja varovanja javnega zdravja in je v pravem sorazmerju s tem ciljem, je odveč ugotavljati, ali je navedena zakonodaja upravičena tudi glede zavezujoče zahteve preprečevanja obida zakona, ki sta jo v obeh postopkih uveljavljali tožeči stranki.

109. Sklepno menim, da:

– je v zadevi C-429/02 treba Cour de cassation odgovoriti, da Direktiva 89/552/EGS in členi 46 ES, 49 ES in 55 ES ne nasprotujejo zakonodaji države članice, kot je francoska, ki je obravnavana tu, ki na domačem ozemlju prepoveduje prenašanje televizijskih programskih vsebin športnih dogodkov, ki potekajo v drugi državi članici, ki se ne prenašajo v velikem številu držav in so posebej namenjene domačemu občinstvu, če se na kraju, kjer tak dogodek poteka, prikazujejo oglaševalni panoji, ki so postavljeni za oglaševanje proizvodov (v obravnavanem primeru alkoholnih pijač), za katere je televizijsko oglaševanje v najprej navedeni državi prepovedano;

– je treba tožbo Komisije v zadevi C-262/02 zavrniti.

IV – Stroški v zadevi C-262/02

110. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Francija je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

111. Člen 69(4) Poslovnika določa, da države članice, ki se kot intervenienti udeležijo postopka, nosijo svoje stroške. Združeno kraljestvo posledično nosi svoje stroške.

V – Predlog

Na podlagi navedenih razlogov predlagam Sodišču, naj:

– v zadevi C-429/02 odloči, da Direktiva 89/552/EGS in členi 46, 49 in 55 ES ne nasprotujejo zakonodaji države članice, kot je francoska, ki je obravnavana tu, ki na domačem ozemlju prepoveduje prenašanje televizijskih programskih vsebin športnih dogodkov, ki potekajo v drugi državi članici, ki se ne prenašajo v velikem številu držav in so posebej namenjene domačemu občinstvu, če se na kraju, kjer tak dogodek poteka, prikazujejo oglaševalni panoji, ki so postavljeni za oglaševanje proizvodov (v obravnavanem primeru alkoholnih pijač), za katere je televizijsko oglaševanje v najprej navedeni državi prepovedano;

– v zadevi C-262/02 naj:

„1. se tožba Komisije zavrne;

2. se Komisiji naloži plačilo stroškov postopka;

3. se Združenemu kraljestvu naloži plačilo njegovih stroškov“.