Ko je Komisija na podlagi člena 108(3) PDEU začela formalni postopek preiskave v zvezi z nepriglašenim ukrepom, ki se izvaja, mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za ustavitev izvajanja tega ukrepa in vračilo že izplačanih zneskov, sprejeti vse potrebne ukrepe, da izpelje posledice v zvezi z morebitno kršitvijo obveznosti začasnega odloga izvajanja navedenega ukrepa. Za to lahko nacionalno sodišče odloči, da bo začasno odložilo izvajanje zadevnega ukrepa ali odredilo vračilo že izplačanih zneskov in celo lahko odredi začasne ukrepe, da zavaruje na eni strani interese zadevnih strank, na drugi strani pa polni učinek sklepa Komisije o začetku formalnega postopka preiskave. Zato obveznost zadržanja izvajanja zadevnega ukrepa ni edini pravni učinek tega sklepa. Zato državni subjekt, ki je bil prej imetnik pravic v podjetju, ki je lastnik letališča, po privatizaciji tega letališča ostane izpostavljen nevarnosti, da mu bo nacionalno sodišče naložilo izterjavo morebitnih pomoči, ki so bile odobrene, ko je bil ta državni subjekt lastnik letališča, za katerega je veljal sporni ukrep. Ker torej ni končnega sklepa Komisije o zaključku formalnega postopka preiskave, sporni sklep še naprej učinkuje, tako da državni subjekt ohranja pravni interes za razglasitev njegove ničnosti.

Zgolj okoliščina, da pravilnik letališča o pristojbinah ne velja samo za letalske družbe, ki uporabljajo to letališče, ni upoštevna za to, da bi se lahko štelo, da je ta pravilnik selektiven.

Iz sodne prakse Sodišča nikakor ne izhaja, da je ukrep, s katerim javno podjetje določi pogoje za uporabo svojega blaga ali storitev, vedno in torej že po svoji naravi selektiven ukrep v smislu člena 107(1) PDEU.

Nasprotno pa ta določba ne razlikuje na podlagi razlogov ali ciljev državnih intervencij, ampak jih opredeljuje glede na njihov učinek in torej ne glede na uporabljene tehnike.

Čeprav torej ni mogoče izključiti, da je ukrep, s katerim javno podjetje določi pogoje za uporabo svojega blaga ali storitev, vseeno pa splošno velja za vsa podjetja, ki uporabljajo to blago ali te storitve, selektiven, se za ugotovitev, ali je tako, ni treba navezati na naravo tega ukrepa, temveč na njegove učinke, in preveriti, ali ugodnost, ki naj bi jo zagotavljal, dejansko ne koristi zgolj nekaterim od teh podjetij v primerjavi z drugimi, kljub temu, da so glede na cilj, ki mu zadevna ureditev sledi, vsa navedena podjetja v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.

Tako državni ukrep, ki koristi le enemu sektorju dejavnosti ali delu podjetij tega sektorja, ni nujno selektiven. Ukrep je namreč selektiven le, če v okviru danega pravnega reda učinkuje tako, da daje prednost posameznim podjetjem v primerjavi z drugimi podjetji, ki spadajo v druge sektorje ali v isti sektor in so glede na cilj, ki se uresničuje s to ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.

Zato dejstvo, da je letališče v neposredni konkurenci z drugimi nacionalnimi letališči in da so imele morebitne ugodnosti od pravilnika o letaliških pristojbinah le letalske družbe, ki uporabljajo to prvo letališče, ne zadostuje za dokaz o selektivnosti tega pravilnika. Da bi bil ta selektiven, bi moralo biti ugotovljeno, da v okviru pravne ureditve, ki bi veljala za vsa ta letališča, ta ukrep daje prednost letalskim družbam, ki uporabljajo letališče, v škodo družb, ki uporabljajo druga letališča in ki so glede na cilj, ki se uresničuje s to ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.

(Glej točke od 46 do 49, 58 in 59.)