Glede predloga za izdajo začasne odredbe abstraktno navajanje kršitve temeljne pravice ne zadostuje za dokaz, da je škoda, ki bi lahko izhajala iz tega, nujno nepopravljiva. Okrepljeno varstvo temeljnih pravic, ki naj bi izhajalo iz Lizbonske pogodbe, ne sproža dvoma glede te trditve, saj so bile te pravice v pravu Unije zaščitene že pred začetkom veljavnosti te pogodbe. Res je, da lahko kršitev nekaterih temeljnih pravic, kot je prepoved mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja, določena v členu 4 Listine, zaradi same narave kršene pravice sama po sebi povzroči resno in nepopravljivo škodo. Vendar vseeno ostaja dejstvo, da mora verjeten nastanek take škode v svojem primeru vedno predstaviti in dokazati stranka, ki predlaga sprejetje začasne odredbe.

Objavo specifičnih poslovnih informacij, ki se nanašajo na elemente, kot so identiteta strank, število dobavljenih kosov, izračuni in spremembe cen, je treba šteti za škodo, ki predstavlja stopnjo resnosti, zahtevano za to, da se upraviči začasni ukrep. Glede nepopravljivosti škode bi kasnejša razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi zahteve za zaupno obravnavanje s strani Splošnega sodišča, zaradi kršitve člena 339 PDEU in temeljne pravice do varstva poslovne skrivnosti, ko bi bile zaupne informacije enkrat objavljene, izničila učinkov objave teh informacij. Posledično družba ne bi bila deležna učinkovitega pravnega varstva, če bi bile zadevne informacije posredovane preden bi bil rešen spor v glavni stvari.

Finančno škodo je mogoče šteti za nepopravljivo, če te škode, tudi če nastane, ni mogoče izraziti s številkami. Res je, da negotovosti, povezane s povračilom finančne škode v okviru morebitne odškodninske tožbe, same po sebi ni mogoče šteti za okoliščino, ki bi lahko dokazovala, da je taka škoda nepopravljiva. V fazi začasne odredbe je namreč možnost poznejše pridobitve povračila finančne škode v okviru morebitne odškodninske tožbe, ki bi lahko bila vložena po razglasitvi ničnosti izpodbijanega akta, nujno negotova. Po drugi strani je drugače, kadar se pri presoji, ki jo opravi sodnik za začasne odredbe, jasno izkaže, da zatrjevane škode, če bo nastala, glede na njeno naravo in predvideni način njenega nastanka ne bo mogoče ustrezno opredeliti in izraziti s številkami ter da je v praksi torej ne bo mogoče povrniti z vložitvijo odškodninske tožbe. To lahko med drugim velja za objavo specifičnih poslovnih in domnevno zaupnih informacij, ki se nanašajo na elemente, kot so ti v obravnavani zadevi, zlasti identiteto strank, število dobavljenih kosov ter izračune in spremembe cen. Nemogoče bi bilo namreč ugotoviti število in status vseh oseb, ki so se dejansko seznanile z objavljenimi informacijami, in tako oceniti konkretni vpliv, ki bi ga lahko objava teh informacij imela na poslovne in ekonomske interese družbe, na katero se informacije nanašajo.

Vendar iz teh ugotovitev torej ni mogoče sklepati, da lahko to, da Komisija odobri dostop do obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, nujno privede do resne in nepopravljive škode enako kot objava dokončne odločbe, s katero je ugotovljen obstoj kršitve. Kadar ima namreč stranka v upravnem postopku dostop do različice obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki vsebuje poslovne skrivnosti, ji je ta dostop načeloma odobren samo zato, da se ji omogoči učinkovito sodelovanje v tem postopku, tako da informacij, ki jih vsebuje ta dokument, ne sme uporabiti za druge namene. Poleg tega škoda, ki bi lahko nastala zaradi dostopa do obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, odobrenega omejenemu številu lahko določljivih oseb, ni primerljiva, zlasti kar zadeva možnost njene ocene in nazadnje njene opredelitve s številkami, s škodo, ki bi nastala z objavo dokončne odločbe na spletni strani, kjer bi jo lahko prebral vsakdo.

(Glej točke od 52 do 55, 57 in 58.)