SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA,

predstavljeni 28. januarja 2014 ( 1 )

Zadeva C‑583/12

Sintax Trading OÜ

proti

Maksu- ja Tolliamet

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Riigikohus (Estonija))

„Carinsko ukrepanje zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši pravice intelektualne lastnine — Uredba (ES) št. 1383/2003 — Člen 13(1) — Pristojni organ za vodenje postopkov za ugotavljanje, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine — Pristojnost carinskih organov za sprožitev postopka za ugotovitev, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine — Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah“

1. Ta zadeva se nanaša na ukrepe na meji, ki so bili v Estoniji sprejeti zoper blago, ki naj bi kršilo pravice iz modela. Sodišču daje priložnost, da še enkrat poda razlago Uredbe sveta (ES) št. 1383/2003 (v nadaljevanju: Uredba), ( 2 ) in sicer glede postopka za ugotavljanje, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine, določenega v členu 13(1) Uredbe.

2. Estonsko vrhovno sodišče (Riigikohus) je Sodišču predložilo dve vprašanji. S prvim je vprašalo, ali lahko postopek, določen v členu 13(1) Uredbe, vodijo carinski organi sami, z drugim pa, ali lahko ti organi sprožijo ta postopek.

3. Ti vprašanji sta se pojavili v okviru tožbe, ki jo je družba Sintax Trading OÜ (v nadaljevanju: Sintax) vložila zoper estonski davčni in carinski urad (Maksu‑ja Tolliamet, v nadaljevanju: MTA), ki je zavrnil zahtevo družbe Sintax, da MTA sprosti blago, ki ga je zadržal, ker naj bi kršilo registriran industrijski model, katerega imetnica je družba OÜ Acerra (v nadaljevanju: Acerra).

I – Pravni okvir

A – Pravo EU

4. Ukrepi na meji so pomemben del varstva pravic intelektualne lastnine v Evropski uniji. Uredba ni ne prvi ne zadnji zakonodajni instrument EU na tem področju. ( 3 ) S 1. januarjem 2014 je bila namreč razveljavljena z Uredbo št. 608/2013. ( 4 ) Vendar pa se glede na datume zadevnih aktov v obravnavanem primeru uporablja Uredba.

5. V uvodnih izjavah 2 in 3 Uredbe je navedeno: „(2) Trženje ponarejenega in piratskega blaga ter v resnici vsega blaga, ki krši pravice intelektualne lastnine, povzroča znatno škodo proizvajalcem in trgovcem, ki se ravnajo po zakonu, in imetnikom pravic, ter zavaja in v nekaterih primerih ogroža zdravje in varnost potrošnikov. Kolikor mogoče si je treba prizadevati, da tako blago ne bi doseglo tržišča, ter sprejeti ukrepe, ki bodo učinkovito opravili s to nezakonito dejavnostjo, ne da bi pri tem ovirali svobodo zakonite trgovine. Ta cilj je v skladu s prizadevanji, ki potekajo na mednarodni ravni. (3) Kadar ponarejeno blago, piratsko blago in nasploh blago, ki krši kako pravico intelektualne lastnine, izvira ali prihaja iz tretjih držav, je treba prepovedati njegov vnos na carinsko območje Skupnosti, kar vključuje pretovarjanje, sprostitev v prosti promet v Skupnosti, uvedbo odložnega postopka in vnos v prosto cono ali skladišče, ter vzpostaviti postopek, po katerem bodo carinski organi lahko čimbolj učinkovito uveljavili to prepoved.“

6. Člen 10 Uredbe določa: „Trenutno veljavna zakonodaja v državi članici, na katere ozemlju se nahaja blago v enem izmed položajev iz člena 1(1), se uporablja pri odločanju o tem, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine po nacionalnem pravu. Navedena zakonodaja se uporablja tudi za takojšnje uradno obvestilo carinskemu oddelku ali uradu iz člena 9(1) o tem, da je bil sprožen postopek, določen v členu 13, razen če ni postopka sprožil ta oddelek ali urad.“

7. Člen 13(1) Uredbe določa: „Če v desetih delovnih dneh po prejemu uradnega obvestila o prekinitvi sproščanja ali zadržanju carinski urad iz člena 9(1) ni bil uradno obveščen o tem, da je bil v skladu s členom 10 sprožen postopek, v katerem naj bi bilo ugotovljeno, ali je pravica intelektualne lastnine po nacionalnem pravu kršena, oziroma če ni prejel soglasja imetnika pravice, predvidenega v členu 11(1), se po izpolnitvi vseh carinskih formalnosti blago sprosti oziroma se njegovo zadržanje konča. To obdobje se, kadar je to primerno, lahko podaljša za največ 10 delovnih dni.“

8. Uredba Komisije (ES) št. 1891/2004 ( 5 ) določa ukrepe, ki so potrebni za izvajanje Uredbe. V uvodni izjavi 1 je navedeno: „Uredba (ES) št. 1383/2003 je vzpostavila skupna pravila z namenom prepovedi vnosa, sprostitve v prosti promet, iznosa, izvoza, ponovnega izvoza in uvedbe odložnega postopka za ponarejeno in piratsko blago, ki je bilo vneseno v prosto cono ali prosto skladišče, ter z namenom učinkovitega obvladovanja nezakonitega trženja takšnega blaga, ne da bi ob tem ovirala svobodo zakonite trgovine.“

B – Nacionalno pravo

9. Estonski Tolliseadus (carinski zakon, v nadaljevanju: TS) v členu 39(4) in (6) določa: „(4) V zvezi z blagom, glede katerega v smislu Uredbe […] (ES) št. 1383/2003 […] o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice […], obstaja sum, da je z njim kršena intelektualna lastnina, imetnik pravice na podlagi pregleda vzorcev blaga v roku desetih dni od seznanitve z zadržanjem blaga poda pisno presojo. Imetnik pravice za predložitev presoje ne prejme nobenega plačila. […] (6) Carinski organi kopijo presoje, ki jo predloži imetnik pravice, takoj posredujejo zadevni osebi, ki lahko v roku desetih dni od prejema kopije zoper presojo vloži pisne ugovore z ustreznimi dokazili.“

10. Člen 45(1) TS določa: „Carinski organi blago, navedeno v členih 53, 57 in 75 Carinskega zakonika Skupnosti, zasežejo in ga prodajo, pod carinskim nadzorom uničijo ali pa ga neodplačno predajo tako, kot je določeno v členih 97 in 98.“

11. Člen 6 Haldusmentluse seadus (zakon o upravnem postopku, v nadaljevanju: HMS) določa: „Upravni organ mora pojasniti okoliščine, ki so v zadevi, o kateri poteka postopek, bistvenega pomena, in pri tem po potrebi po uradni dolžnosti zbrati dokaze.“

II – Dejansko stanje v postopku v glavni stvari

12. Družba Acerra je imetnica industrijskega modela za steklenico, ki je bil v Estoniji registriran 15. februarja 2010 pod številko 01563 „Pudel“ (steklenica).

13. Družba Acerra je 6. decembra 2010 MTA sporočila, da poskuša družba Sintax v Republiko Estonijo dobaviti izdelek, ki naj bi se polnil v steklenico, ki uteleša registrirani model.

14. MTA je 23. decembra 2010 opravil dodaten pregled pošiljke 63.700 steklenic, ki jih je ukrajinska družba poslala družbi Sintax. MTA je ugotovil, da so steklenice dovolj podobne registriranemu modelu, da obstaja sum kršitve pravic intelektualne lastnine. MTA je z odločbo z dne 27. decembra 2010 sumljivo blago zadržal v carinskem skladišču.

15. MTA je z obvestilom z istim datumom družbo Acerra zaprosil za presojo zadržanega blaga. Družba Acerra je 6. januarja 2011 MTA predložila zahtevano presojo, v kateri je trdila, da uvožene steklenice kršijo njene pravice intelektualne lastnine.

16. Družba Sintax se je odzvala na dva načina. Najprej je 18. januarja 2011 MTA zaprosila, naj sprosti blago. Nato je 7. februarja 2011 pri Harju Maakohus (okrožno sodišče v Harjuju) proti družbi Acerra vložila tožbo, s katero je izpodbijala veljavnost industrijskega modela te družbe.

17. Glede prošnje za sprostitev blaga je MTA družbo Sintax z dopisom z dne 11. februarja 2011 obvestil, da je družba Acerra presodila, da so steklenice, ki so bile vnesene v Estonijo, povsem enake njenemu registriranemu modelu. MTA naj na podlagi Uredbe Sveta št. 1383/2003 ne bi mogel sprostiti blaga, ker je bila po njegovem mnenju storjena kršitev pravic intelektualne lastnine. MTA naj ne bi bil pristojen za odločanje o veljavnosti te pravice intelektualne lastnine. Družba Sintax je z dopisom z istim datumom še drugič zaprosila za sprostitev blaga. MTA je 17. februarja 2011 sprostitev blaga ponovno zavrnila s podobno utemeljitvijo. ( 6 )

18. Družba Sintax je 10. marca 2011 pri Tallinna Halduskohus (upravno sodišče v Tallinnu) vložila tožbo, da bi dosegla sprostitev blaga. Navedeno sodišče je 3. junija 2011 MTA naložilo, naj sprejme odločbo o sprostitvi blaga. MTA se je pritožil na Tallinna Ringkonnakohus (regionalno sodišče v Tallinnu), ki je pritožbo s sodbo z dne 19. januarja 2012 zavrnilo, vendar z drugačno obrazložitvijo. MTA je zoper to odločbo pri predložitvenem sodišču vložil kasacijsko pritožbo.

19. Tožba, s katero je družba Sintax izpodbijala veljavnost industrijskega modela, je bila zavrnjena 21. decembra 2011, medtem ko je bil postopek s kasacijsko pritožbo, opisan v prejšnji točki, v teku. Ta sodba je postala dokončna, tako da je registracija modela veljavna.

III – Vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

20. Riigikohus je s sklepom z dne 5. decembra 2012 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: 1. Ali lahko „postopek, v katerem naj bi bilo ugotovljeno, ali je pravica intelektualne lastnine […] kršena“, naveden v členu 13(1) Uredbe št. 1383/2003, vodi tudi carinski urad ali pa mora biti „organ, pristojen za odločanje o primeru“, obravnavan v poglavju III te uredbe, ločen od carinskih organov? 2. V uvodni izjavi 2 Uredbe št. 1383/2003 je kot cilj te uredbe poudarjeno varstvo potrošnikov, v skladu z uvodno izjavo 3 pa naj bi se vzpostavil postopek, po katerem bodo carinski organi lahko čim bolj učinkovito uveljavili prepoved vnosa blaga, s katerim je kršena pravica intelektualne lastnine, na carinsko območje Skupnosti, ne da bi pri tem ovirali svobodo zakonite trgovine, navedeno v uvodni izjavi 2 te uredbe in v uvodni izjavi 1 Izvedbene uredbe št. 1891/2004. Ali je to, da je ukrepe iz člena 17 Uredbe št. 1383/2003 mogoče uporabiti, samo če imetnik pravice začne postopek za ugotovitev kršitve pravice intelektualne lastnine, naveden v členu 13(1) te uredbe, skladno s temi cilji ali pa morajo za čim boljše uresničevanje teh ciljev tudi carinski organi imeti možnost začetka tega postopka?

21. Pisna stališča so predložile Češka republika, Republika Estonija in Komisija. Obravnava ni bila zahtevana niti ni bila izvedena.

IV – Presoja

22. Vprašanj, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, ni mogoče razumeti zunaj okvira sistema ukrepov na meji, vzpostavljenega z Uredbo, in tega, kako so estonska sodišča razlagala dejstva glede na ta sistem. Zato bom najprej zaporedoma obravnaval ta vidika, nato pa se bom lotil obravnave vprašanj za predhodno odločanje.

A – Cilj in sistem Uredbe

23. Uredba za zaščito imetnikov pravic, proizvajalcev in trgovcev, ki se ravnajo po zakonu, pa tudi potrošnikov ( 7 ) najprej in v prvi vrsti vzpostavlja sistem carinskega ukrepanja zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši pravico intelektualne lastnine, ( 8 ) določa pa tudi nekaj ukrepov zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice.

24. Kar zadeva blago, ( 9 ) glede katerega obstaja sum, da krši pravico intelektualne lastnine, se lahko ukrepi na meji načeloma sprejmejo na zahtevo imetnika pravice, ( 10 ) ki jo odobrijo carinski organi. ( 11 ) Carinski organi prekinejo sproščanje blaga, glede katerega obstaja sum, da krši pravico intelektualne lastnine, na katero se nanaša odobritev zahteve, ali ga zadržijo, po potrebi po posvetovanju z vlagateljem zahteve. ( 12 ) Če nobena zahteva ni bila vložena ali odobrena, a imajo carinski organi dovolj razlogov za sum, da blago krši pravico intelektualne lastnine, lahko po uradni dolžnosti prekinejo sprostitev blaga ali ga zadržijo za obdobje treh delovnih dni, zato da lahko imetnik pravice vloži zahtevo za ukrepanje. ( 13 )

25. Vendar so ti ukrepi začasni. Člen 13(1) Uredbe določa, da če v desetih delovnih dneh po prejemu uradnega obvestila o prekinitvi sproščanja ali zadržanju carinski organi niso bili uradno obveščeni o tem, da je bil sprožen postopek, v katerem naj bi bilo ugotovljeno, ali je pravica intelektualne lastnine kršena, ( 14 ) se mora blago sprostiti oziroma njegovo zadržanje končati. Za blago, glede katerega je ugotovljeno, da krši pravico intelektualne lastnine, veljajo ukrepi iz poglavja IV Uredbe, med katerimi je navedeno uničenje blaga, s katerim je storjena kršitev. ( 15 )

26. Ko je glede blaga ugotovljeno, da krši pravico intelektualne lastnine, se uporabijo ukrepi iz poglavja IV Uredbe: blago ne sme biti vneseno v carinsko območje Skupnosti ali biti predmet dejanj, navedenih v členu 16, države članice pa morajo sprejeti potrebne ukrepe, ki pristojnim organom omogočajo sprejetje ukrepov iz člena 17, vključno z uničenjem blaga.

27. Iz dejstev ni razvidno, ali je bil postopek, določen v Uredbi, spoštovan, in zlasti, ali je imetnik pravice vložil zahtevo za ukrepanje carinskih organov. Te zahteve morajo preučiti nacionalna sodišča.

B – Razlaga dejanskega stanja v zadevi s strani nacionalnih sodišč glede na sistem Uredbe ( 16 )

28. Družba Sintax je v tožbi zoper zadržanje blaga pred upravnim sodiščem v Tallinnu med drugim zatrjevala, da postopek za ugotavljanje, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine, iz člena 13(1) Uredbe ni bil pravočasno sprožen. MTA pa je navedel, da je ugotovil, da blago krši pravico intelektualne lastnine.

29. Upravno sodišče v Tallinnu je odločilo, da je dopis, ki ga je MTA poslal družbi Acerra, mogoče šteti za prvo dejanje v upravnem postopku za ugotavljanje, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine, ki je dovoljen na podlagi členov 9 in 10 Uredbe. Sodišče je očitno menilo, da je MTA postopek, naveden v členu 13(1) Uredbe, začel 27. decembra 2010. Vendar pa sodišče v nobenem od poznejših aktov ni našlo odločbe MTA. To, da MTA ni sprejel odločbe, in način, kako je sodišče razlagalo člen 14 Uredbe, sta privedla do tega, da je sodišče razsodilo v korist družbe Sintax.

30. MTA se je zoper to odločbo pritožil in pri tem trdil, da odločbe o kršitvi ni mogel sprejeti, ker je družba Sintax izpodbijala veljavnost pravice intelektualne lastnine, in da se člen 14 Uredbe ni mogel uporabiti, ker ni bila položena varščina.

31. Regionalno sodišče v Tallinnu je potrdilo odločbo upravnega sodišča, čeprav z drugačno utemeljitvijo. V skladu z razlago dejstev, ki jo je podalo regionalno sodišče, postopek iz člena 13(1) Uredbe ni bil sprožen, saj o tem, ali je pravica intelektualne lastnine kršena, ne odločijo carinski organi, temveč civilno sodišče.

32. MTA je zoper to sodbo vložil kasacijsko pritožbo, pri čemer je trdil, da se je vprašanje pristojnosti carinskih organov za odločanje o kršitvi postavilo prvič in da carinski organi imajo tako pristojnost.

33. Estonsko vrhovno sodišče je v predložitvenem sklepu izjavilo, da je estonsko pravo ( 17 )„načeloma mogoče“ razlagati tako, da so carinski organi pristojni za odločanje, ali je zadevno blago piratsko. ( 18 ) Vendar pa se predložitvenemu sodišču pojavljajo dvomi v zvezi s tem, ali je taka razlaga nacionalnega prava v skladu s pravom EU, in meni, da je odgovor na postavljeni vprašanji nujen za odločitev glede vsebine navodil, ki jih bo sodišče dalo MTA.

C – Predloženi vprašanji

34. Kot sem že navedel, estonsko vrhovno sodišče v bistvu sprašuje dvoje: ali lahko postopek iz člena 13(1) Uredbe vodijo carinski organi sami (vprašanje 1) in ali lahko carinski organi zadevni postopek tudi sprožijo (vprašanje 2).

1. Prvo vprašanje

35. S prvim vprašanjem želi estonsko vrhovno sodišče izvedeti, ali lahko carinski organi sami vodijo postopek iz člena 13(1) Uredbe. Pred analizo te določbe bom na kratko povzel stališča strank in predložitvenega sodišča.

a) Stališča, predložena Sodišču

36. Predložitveno sodišče dvomi, ali Uredba carinskim organom dovoljuje, da sami vodijo postopek iz člena 13(1) Uredbe. Naslov poglavja III Uredbe se nanaša na „carinske organe in organ, pristojen za odločanje o primeru“, in torej jasno razlikuje med obema izrazoma. Vendar predložitveno sodišče meni, da je sodna praksa v zvezi s tem vprašanjem nejasna.

37. Vsi udeleženci zadevnega postopka bi na prvo vprašanje odgovorili pritrdilno.

38. Republika Estonija meni, da Uredba le usklajuje ukrepe na meji. Kot naj bi bilo razvidno iz uvodne izjave 8 in člena 10 Uredbe, je opredelitev kršitve iz člena 13(1) prepuščena nacionalnemu pravu, določitev pristojnega organa pa je – v skladu z načelom procesne avtonomije držav članic – v pristojnosti držav članic. Estonija meni, da njeno trditev potrjujeta člena 49 in 55 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (Sporazum TRIPs), saj naj bi navedeni sporazum izrecno omenjal upravne postopke. Nanašanje v naslovu poglavja III po mnenju Estonije pomeni le, da gre lahko za različne organe, vendar to ni nujno tako. Prav tako naj bi člen 10 Uredbe določal, da lahko postopek, določen v členu 13(1), sproži carinski oddelek, in ker upravni oddelek le redko sproži sodni postopek, da bi zaščitil interes posameznikov, naj bi člen 10 implicitno zahteval obstoj upravnega postopka. Upravni postopek naj bi tudi pripomogel k uresničitvi ciljev Uredbe, in sicer k boljši zaščiti pred kršitvijo pravic intelektualne lastnine. Meni, da njeno stališče potrjuje sodna praksa.

39. Češka republika se v bistvu strinja z Estonijo. Dodaja, da bi bila drugačna razlaga dopustna le, če bi razlikovanje med carinskimi organi in organom, ki odloča v postopku, na katerega se nanaša člen 13(1) Uredbe, uresničevalo začrtani cilj Uredbe.

40. Komisija meni, da je postopek, določen v členu 13(1) Uredbe, postopek po nacionalnem pravu, v katerem se meritorno odloča o tem, ali je bila kršitev pravic intelektualne lastnine dejansko storjena. Ta postopek naj bi bilo treba razlikovati od postopka, ki ureja zadržanje blaga (carinsko ukrepanje). Komisija trdi, da členi od 41 do 49 Sporazuma TRIPs vsebujejo pogoje za meritorni postopek, da pa morajo države članice med drugim določiti, ali naj bo pristojni organ sodni ali upravni – čeprav mora biti v skladu s členom 41(4) nad upravnimi odločbami mogoč sodni nadzor.

b) Ali so lahko carinski organi „organ, pristojen za odločanje o primeru“ v smislu poglavja III Uredbe

41. Ni sporno, da je lahko upravni organ tudi pristojni organ za ugotavljanje, ali je bila pravica intelektualne lastnine kršena po nacionalnem pravu, kot je Sodišče že odločilo, ko je napotilo na „sodni ali drug organ, pristojen za meritorno odločanje“ o kršitvi. ( 19 ) Nevtralno besedilo Uredbe, in sicer napotilo na „organ, pristojen za odločanje o primeru“, v naslovu poglavja III ter to, da ne določa, kje se postopki iz člena 13(1) vodijo, potrjuje, da se je želelo določitev pristojnega organa prepustit državam članicam. ( 20 )

42. To, da se z Uredbo ne izključuje, da lahko postopek iz člena 13(1) vodi upravni organ, skupaj z dejstvom, da carinski organi nedvomno so upravni organi, ne vodi do sklepa, da so lahko carinski organi pristojni za vodenje zadevnih postopkov.

43. Obstaja namreč nekaj okoliščin, ki terjajo posebno previdnost pred sprejetjem takega sklepa. Prvič, treba je spomniti, da se v Uredbi v naslovu poglavja III „carinske organe“ navaja poleg „organa, pristojnega za odločanje o primeru“, ki odloča, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine, zaradi česar se zdi, da se namiguje na razlikovanje med njimi.

44. Poleg tega je iz besedila člena 10 Uredbe, h kateremu se bom vrnil pri obravnavi drugega vprašanja, razvidno, da določba predpostavlja, da sta organ, ki ugotavlja, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine, in carinski oddelek ali urad, ki sproži postopek, različna organa. ( 21 )

45. Vprašanje, ki se zdaj postavlja, je, ali bi moralo Sodišče v navedenih okoliščinah – kot očitno predlaga Komisija – brez nadaljnje razprave odločiti, da se z Uredbo ne nasprotuje temu, da bi se carinski organi šteli za pristojne za ugotavljanje, ali je bila storjena kršitev.

46. Komisija je namreč predlagala, naj Sodišče ugotovi, da so države članice pristojne za odločitev o tem, kateri organ je pristojen, in za določitev podrobnosti postopka za ugotavljanje, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine. Vendar pa svari, da je treba v nacionalnem pravu jasno določiti, kateri organ je pristojen za vodenje tega postopka. Vztraja tudi, da postopek meritornega odločanja o kršitvi ne more biti enak kot postopek za odločanje o tem, ali je treba sprostitev blaga prekiniti in blago zadržati ali ne, kadar glede blaga obstaja sum, da krši pravico intelektualne lastnine. Vendar pa je treba še ugotoviti, ali ti jamstveni mehanizmi zadoščajo.

47. Menim, da ni tako.

48. To, da je lahko po nacionalnem pravu upravni organ tisti, ki je pristojen za odločanje, ali je bila kršena pravica intelektualne lastnine, po postopku iz člena 13(1) Uredbe, ne spremeni niti narave niti vsebine odločbe, ki jo mora sprejeti ta organ. Jasno je, da bi v takem postopku upravni organ odločal o pravicah in legitimnih interesih posameznikov, to je – če uporabim izraze iz Uredbe – „deklaranta, imetnika ali lastnika blaga“. ( 22 ) V tem okviru je treba spet poudariti, da lahko zaradi odločbe za blago veljajo ukrepi, določeni v poglavju IV Uredbe.

49. V sodbi Sopropé, ki se nanaša na zadevo v zvezi z odločbo carinskih organov o carini, je Sodišče razsodilo, da mora biti v skladu s splošnim načelom prava Evropske unije „naslovnikom odločb, ki občutno prizadenejo njihove interese, omogočeno, da učinkovito izrazijo svoje stališče o elementih, s katerimi namerava organ utemeljiti svojo odločbo“. ( 23 ) To analizo je treba po začetku veljavnosti Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) kajpak mutatis mutandis uporabiti v zvezi z Lizbonsko pogodbo. ( 24 )

50. Seveda je urejanje postopka iz člena 13(1) Uredbe običajno v pristojnosti držav članic pri izvajanju njihove procesne avtonomije, ( 25 ) kot je pravilno poudarila Komisija. Vseeno pa je treba ravnanje države članic v zvezi s tem šteti za „izvajanje prava Unije“ v smislu člena 51(1) Listine. ( 26 )

51. Glede na navedeno je naslednji korak pri potrebni analizi določiti, kako in predvsem kje je v kontekstu po Lizbonski pogodbi mogoče najti navedena procesna jamstva, ki so hkrati zaščitena kot splošna načela prava Evropske unije.

52. Menim – in to je poglavitna točka teh preudarkov – da pomembnost narave izvajane funkcije prevlada nad pomembnostjo tega, da jo izvaja javni organ. Seveda je res, da je Sodišče razsodilo, da se člen 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju: EKČP), na katerem temelji člen 47(2) Listine, ( 27 ) splošno nanaša na postopek pred „sodiščem“, ne pa na upravni postopek. ( 28 ) Kljub temu pa je treba poudariti, da so okoliščine obravnavanega primera zares posebne. V obravnavanem primeru bi upravni organ izvajal funkcijo, njegova zasnova in način delovanja pa se zdita enaka zasnovi in načinu delovanja sodnega organa. Mojo ugotovitev v sklepnih predlogih v zadevi Philips, da je pristojni organ „običajno“ sodišče, ( 29 ) je treba razumeti v tem smislu. S tega vidika predlagam, naj se za člen 47 Listine ugotovi, da je ustrezen sedes za navedena procesna jamstva.

53. To, kako je Evropsko sodišče za človekove pravice razlagalo člen 6(1) EKČP, potrjuje moj argument. Po mnenju navedenega sodišča izraz „o […] civilnih pravicah […] odloča“ iz člena 6(1) EKČP zajema spore o obstoju in kršitvi pravic intelektualne lastnine, ne glede na pravno naravo organa, ki jih presoja po nacionalnem pravu. ( 30 ) Varstvo iz člena 6 EKČP se torej uporablja v primerih, v katerih gre – kot v tem primeru – za tovrsten spor, izid spora pa je odločilen za zadevne pravice. Vendar pa v takem primeru ni nujno, da države članice spor predložijo sodnemu organu, ki bi v vseh fazah postopka izpolnjeval vse zahteve iz člena 6 EKČP. „Zahteve prilagodljivosti in učinkovitosti […] lahko upravičujejo predhodno posredovanje upravnih organov […], ki navedenih zahtev ne izpolnjujejo v vseh pogledih“. ( 31 ) Ta trditev pomeni, da vsebinske zahteve iz člena 6 EKČP načeloma veljajo tudi za ta upravni postopek, čeprav morda ne enako strogo. V skladu s členom 52(3) Listine bi bilo treba enake ugotovitve prenesti na člen 47 Listine.

54. Na podlagi zgoraj navedene analize ni težko opredeliti bistvenih jamstev, ki morajo spremljati postopek, določen v členu 13(1) Uredbe.

55. Torej, kot je navedla Komisija, z nacionalnim pravom se mora carinske organe izrecno pooblastiti za sprejemanje ustreznih odločitev. Samoumevno je, da ne zadošča, da se o pristojnosti carinskih organov sklepa iz tega, kar se lahko imenuje njihova „normalna“ pristojnost. Podobno se od carinskih organov, pristojnih za sprejemanje navedenih odločb, pričakuje, da bodo ravnali tako, da sta zagotovljeni njihova neodvisnost in nepristranskost. Prav tako mora biti naslovnikom odločb, ki občutno prizadenejo njihov interes, ob upoštevanju pravice do obrambe omogočeno, da učinkovito izrazijo svoje stališče o elementih, s katerimi namerava organ utemeljiti svojo odločbo. ( 32 ) Prizadetim osebam mora biti torej zagotovljena pravica do izjave. Poleg tega je jasno, da mora biti nad odločbo, ki jo sprejmejo carinski organi, mogoč sodni nadzor.

56. Glede na navedeno predlagam, naj se odgovori, da je treba člen 13(1) Uredbe razlagati tako, da ne izključuje, da države članice za vodenje postopka iz navedene določbe pooblastijo carinske organe, pod pogojem, da je navedeno pooblastilo izrecno določeno v nacionalnem pravu, da carinski organi ravnajo tako, da sta zagotovljeni njihova neodvisnost in nepristranskost, da se spoštuje pravica do izjave in da je zagotovljena možnost sodnega nadzora.

2. Drugo vprašanje

57. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali lahko države članice določijo, da carinski organi lahko sprožijo postopek, določen v členu 13(1) Uredbe.

58. Vsi udeleženci postopka trdijo, da je tako. Poudarjajo, da postopek iz člena 13(1) v skladu s prvim odstavkom člena 10 Uredbe ureja nacionalno pravo. Estonija in Češka republika poudarjata, da člen 14(2) in drugi odstavek člena 10 določata, da lahko postopek sproži nekdo, ki ni imetnik pravice, in – dejansko – tudi sami carinski organi, ter da je ta razlaga skladna s ciljem Uredbe, ki je boj proti kršitvam pravic intelektualne lastnine in varstvo potrošnika pred blagom, ki bi kršilo te pravice.

59. Iz dejstev ni razvidno, ali so nacionalni organi sprožili postopek iz člena 13(1) Uredbe ali ne. Preučitev dejstev morajo opraviti nacionalna sodišča.

60. Vsekakor je res, da je Sodišče odločilo, da se z Uredbo daje poglavitno vlogo imetniku pravice: ta je tisti, ki mora na podlagi člena 5 Uredbe zaprositi za carinsko ukrepanje, ukrepanje carinskih organov po uradni dolžnosti pa je na podlagi člena 4(1) dovoljeno le, „zato da lahko imetnik pravice vloži zahtevo za ukrepanje v skladu s členom 5“. Sodišče je v zvezi s tem navedlo, da „zato, da bi lahko nacionalni organ, ki je pristojen za meritorno odločanje o zadevi, lahko izdal dokončno odločbo, mu mora zadevo najprej posredovati imetnik pravice. Če zadeve tako ne posreduje imetnik pravice, ukrep prekinitve sprostitve ali zadržanja blaga takoj preneha veljati. […]“. ( 33 ) Čeprav se je ta ugotovitev nanašala na Uredbo št. 3295/94, velja tudi glede Uredbe, ki je veljala v času dejanskega stanja v obravnavani zadevi.

61. Ob navedenem je treba dodati, da ni bil namen Sodišča opisati vse možnosti, kako je mogoče sprožiti postopek iz člena 13(1) Uredbe, ampak se je v zvezi s tem izreklo o najbolj tipičnem primeru.

62. Tretji pododstavek člena 14(2) Uredbe se namreč izrecno nanaša na položaje, ko „[…] je bil postopek, v katerem naj bi se ugotovilo, ali je bila po nacionalnem pravu kršena pravica intelektualne lastnine, sprožen drugače kakor na pobudo imetnika pravice iz modela […]“. Drugi odstavek člena 10 določa, da se trenutno veljavna zakonodaja v zadevni državi članici „uporablja tudi za takojšnje uradno obvestilo carinskemu oddelku ali uradu iz člena 9(1) o tem, da je bil sprožen postopek, določen v členu 13, razen če ni postopka sprožil ta oddelek ali urad“. Določba izrecno predpostavlja, da lahko postopek, določen v členu 13, sproži carinski oddelek ali urad iz člena 9(1). To odgovori na vprašanje. V kakšni meri je to, da postopek iz člena 13(1) Uredbe sprožijo carinski organi, potrebno ali koristno za varstvo potrošnikov, kot navaja predložitveno sodišče, pa ni treba odločiti.

63. Glede na te ugotovitve in glede na zagotovo ne precej jasne okoliščine primera je treba znova spomniti, da člen 13(1) Uredbe določa obveznost carinskih organov, da blago sprostijo ali končajo njegovo zadržanje, če so izpolnjeni pogoji iz tega člena. Ta obveznost je posledica prizadevanj Uredbe, da se ne bi ovirala svoboda zakonitega trgovanja, vendar ob hkratnem preprečevanju trženja blaga, ki krši pravice intelektualne lastnine, omenjenih v uvodni izjavi 2 Uredbe. Torej, če imetnik pravice ne sproži postopka v določenem roku, lahko namesto njega postopek sprožijo carinski organi z namenom preprečitve sprostitve blaga le, če sprejmejo uradno odločbo o sprožitvi postopka. Zlasti zgolj izjava, da imetnik pravice meni, da uvoz zadevnega blaga krši njegovo pravico intelektualne lastnine, ne zadošča za utemeljitev zavrnitve zahteve za sprostitev blaga. Seveda pa morajo nacionalna sodišča ugotoviti upoštevne okoliščine.

64. Glede na navedeno predlagam, naj se na drugo vprašanje odgovori, da je treba člen 13(1) Uredbe razlagati tako, da ne izključuje, da države članice določijo možnost, da carinski organi sami tudi uradno sprožijo postopek iz navedene določbe.

V – Predlog

65. Glede na zgoraj navedene preudarke predlagam, naj Sodišče na vprašanji, ki ju je predložilo Riigikohus, odgovori: — Člen 13(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1383/2003 z dne 22. julija 2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice, je treba razlagati tako, da ne izključuje, da države članice za vodenje postopka iz navedene določbe pooblastijo carinske organe, pod pogojem, da je navedeno pooblastilo izrecno določeno v nacionalnem pravu, da carinski organi ravnajo tako, da sta zagotovljeni njihova neodvisnost in nepristranskost, da se spoštuje pravica do izjave in da je zagotovljena možnost sodnega nadzora. — Člen 13(1) Uredbe št. 1383/2003 je treba razlagati tako, da ne izključuje, da države članice določijo možnost, da carinski organi sami tudi uradno sprožijo postopek iz navedene določbe.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba z dne 22. julija 2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 13, str. 469). Uredba je bila razlagana v sodbi z dne 12. februarja 2009 v zadevi Schenker (C-93/08, ZOdl., str. I-903), sodbi z dne 2. julija 2009 v zadevi Zino Davidoff (C-302/08, ZOdl., str. I-5671) in sodbi z dne 1. decembra 2011 v združenih zadevah Philips (C‑446/09 in C‑495/09). Predhodna zakonodaja je bila predmet dodatne sodne prakse.

( 3 ) Razveljavila je (člen 24) Uredbo Sveta (ES) št. 3295/94 z dne 22. decembra 1994 o ukrepih za prepoved sprostitve ponarejenega in piratskega blaga v prosti promet izvoz, ponoven izvoz ali za uvedbo odložnega postopka (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 5, str. 318), ki pa je razveljavila (člen 16) Uredbo Sveta (EGS) št. 3842/86 z dne 1. decembra 1986 o ukrepih za prepoved sprostitve ponarejenega blaga v prosti promet (UL L 357, str. 1).

( 4 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. junija 2013 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine s strani carinskih organov in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1383/2003 (UL L 181, str. 15). Glej člen 38.

( 5 ) Uredba z dne 21. oktobra 2004 o sprejemu določb za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1383/2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice (UL L 328, str. 16). Glej člen 20 Uredbe.

( 6 ) V skladu z navedbami Estonije je MTA ob upoštevanju postopka, ki teče pred sodiščem v zvezi z veljavnostjo pravice iz modela, odločil, da ne sprejme upravne odločbe glede vprašanja, ali je bila pravica intelektualne lastnine kršena v smislu člena 2(1)(b) Uredbe, ker bi taka odločba v bistvu vodila k zasegu in uničenju blaga.

( 7 ) Uvodna izjava 2 Uredbe.

( 8 ) Izraz je opredeljen v členu 2(1) Uredbe.

( 9 ) Za blago mora veljati upoštevna carinska ureditev. Glej člen 1(1) Uredbe.

( 10 ) Člena 5 in 6 Uredbe.

( 11 ) Člen 8 Uredbe. Uredba uporablja različne izraze za različne organe, na katere se nanaša. Organ, ki prejema in obdeluje zahteve za ukrepanje, se imenuje „carinski oddelek“ (člen 5(1) in (2)), medtem ko se organ, ki prejema zahteve, ki jim je bilo ugodeno, in ukrepa na tej podlagi, imenuje „carinski urad“ (člen 9(1)). Izraz „carinski organi“ se uporablja (na primer v členu 1(1)) kot splošen izraz, ki se nanaša na kateri koli poseben organ v carinski organizaciji. Ta izraz bom uporabljal v celotnem dokumentu.

( 12 ) Člen 9(1) Uredbe.

( 13 ) Člen 4 Uredbe.

( 14 ) Izbirno se lahko, če je to mogoče, uporabi tako imenovani poenostavljeni postopek, določen v členu 11(1). Glej tudi zgoraj navedeno sodbo Schenker, točka 26.

( 15 ) Člen 17 Uredbe.

( 16 ) Opis temelji na predložitvenem sklepu.

( 17 ) Člena 39(4) in (6) ter 45(1) TS, členi 6, 38 in 39 HMS v povezavi s členom 1(4) TS.

( 18 ) V skladu z navedbami Estonije lahko imetnik pravice sproži postopek tudi pred civilnim sodiščem, upravni postopek pa je alternativa temu postopku.

( 19 ) Zgoraj v opombi 2 navedena sodba Philips (točka 69). Namen moje navedbe v točki 96 sklepnih predlogov v zadevi Philips („carinski organi niso pristojni za končno odločitev o tem, ali je šlo za kršitev pravice intelektualne lastnine ali ne“) je bil prikazati razliko med postopkom carinskega ukrepanja zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši pravico intelektualne lastnine, in postopkom v zvezi z blagom, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice. Te navedbe se nikakor ne sme razumeti tako, da izključuje tukaj obravnavano možnost.

( 20 ) Vrins, O. in Schneider, M., „Enforcement of Intellectual Property Rights through Border Measures“, Oxford University Press, 2. izdaja 2012, 5.495.

( 21 ) Zdi se, da nemška in danska različica drugega odstavka člena 10 Uredbe kažeta na to, da carinski organi lahko vodijo postopek („sofern dieses nicht von dieser Dienststelle oder Zollstelle durchgeführt wird“; „medmindre denne gennemføres af nævnte afdeling eller toldsted“). Iz angleške, nizozemske, francoske in italijanske različice pa je jasno, da se določba nanaša na te organe kot na take, ki sprožijo postopek („unless the procedure was initiated by that department or office“, „tenzij dat kantoor of die dienst de procedure zelf heeft ingeleid“, „à moins que celle‑ci n’ait été engage par ce service ou ce bureau“, „sempre che la medesima non sia stata avviata da tale servizio o ufficio doganale“).

( 22 ) Člen 11(1) Uredbe.

( 23 ) Sodba z dne 18. decembra 2008 v zadevi Sopropé (C-349/07, ZOdl., str I-10369, točki 36 in 37).

( 24 ) Splošno načelo je bilo nedavno uporabljeno v sodbi z dne 22. oktobra 2013 v zadevi Sabou (C‑276/12, točka 38), vendar v zvezi s preiskavami davčnih organov.

( 25 ) Glej v zvezi z načelom procesne avtonomije sodbo z dne 11. februarja 1971 v zadevi Norddeutsches Vieh- und Fleischkontor (39/70, Recueil, R 49, točka 4).

( 26 ) Glej sodbo z dne 26. februarja 2013 v zadevi Åkerberg Fransson (C‑617/10, točka 19) in sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Sabou (točke od 38 do 46).

( 27 ) Pojasnila k členu 47 Listine.

( 28 ) Sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123); sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Sabou (točka 54) in sodba ESČP z dne 18. marca 1997 v zadevi Mantovanelli proti Franciji (Reports of Judgments and Decisions 1997-II, točka 33).

( 29 ) Sklepni predlogi v zgoraj navedeni zadevi Philips (točka 41).

( 30 ) Glej sodbe ESČP z dne 2. maja 2013 v zadevi Kristiansen in Tyvik AS proti Norveški (pritožba št. 25498/08, točka 51), z dne 13. septembra 2005 v zadevi Vrábel in Ďurica proti Češki republiki (pritožba št. 65291/01, točke 5 in od 38 do 40) in tudi z dne 28. junija 1978 v zadevi König proti Nemčiji (Series A, št. 27, točka 88).

( 31 ) Sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 23. junija 1981 v zadevi Le Compte, Van Leuven in de Meyere proti Belgiji (Series A, št. 43, točka 51) in z dne 23. julija 2002 v zadevi Janosevic proti Švedski (Reports of Judgments and Decisions 2002-VII, točka 81).

( 32 ) Zgoraj v opombi 23 navedena sodba Sopropé (točka 37).

( 33 ) Sodba z dne 14. oktobra 1999 v zadevi Adidas (C-223/98, Recueil, str. I-7081, točka 26).