Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA(četrti senat) 
z dne 10. novembra 2016 * 
„Predhodno odločanje — Direktiva 2002 /47/ES — Področje uporabe — Pojmi ‚finančno zavarovanje‘, 
‚ustrezne finančne obveznosti‘ in‚zagotavljanje‘ finančnega zavarovanja — Možnost uveljavljanja 
finančnega zavarovanja neodvisno od začetka postopka zaradi insolventnosti — Pogodba o tekočem 
računu, v kateri je določena klavzula o finančnem zavarovanju z zastavno pravico“ 
V zadevi C-156/15, 
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo 
Augstākās tiesas Civillietu departaments (vrhovno sodišče, civilni oddelek, Latvija) z odločbo z dne 
11. marca 2015 , ki je prispela na Sodišče 1. aprila 2015 , v postopku 
„Private Equity Insurance Group“ SIA 
proti 
„Swedbank“ AS, 
SODIŠČE(četrti senat), 
v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász, C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe,  
sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,  
generalni pravobranilec: M. Szpunar,  
sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,  
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. maja 2016 ,  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:  
— za „Private Equity Insurance Group“ SIA N. Šlitke, odvetnik, 
— za „Swedbank“ AS R. Vonsovičs, D. Lasmanis in I. Balmaks, odvetniki, ter R. Rubenis, 
— za latvijsko vlado I. Kalniņš in J. Treijs-Gigulis, agenta, 
— za špansko vlado M. García-Valdecasas Dorrego in V. Ester Casas, agentki, 
— za vlado Združenega kraljestva J. Kraehling, agentka, ob sodelovanju J. Holmesa, barrister, in 
B. Kenellyja, QC, 
* Jezik postopka: latvijščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2016 :851 1 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
— za Evropsko komisijo J. Rius, A. Sauka in K.-Ph. Wojcik, agenti,  
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. julija 2016  
izreka naslednjo  
Sodbo 
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2002 /47/ES Evropskega 
parlamenta in Sveta z dne 6. junija 2002 o dogovorih o finančnem zavarovanju (UL, posebna izdaja 
v slovenščini, poglavje 10, zvezek 3, str. 89). 
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama „Private Equity Insurance Group“ SIA in 
„Swedbank“ AS zaradi odškodninske tožbe, ki jo je prvonavedena družba vložila proti drugonavedeni. 
Pravni okvir 
Pravo Unije 
Direktiva 98/26/ES 
3 Člen 1 Direktive 98/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 1998 o dokončnosti 
poravnave pri plačilih in sistemih poravnave vrednostnih papirjev (UL, posebna izdaja v slovenščini, 
poglavje 6, zvezek 3, str. 107) določa: 
„Določbe te direktive se uporabljajo za: 
(a) vsak sistem, kakor je opredeljen v členu 2(a), po zakono daji države članice, ki posluje s katero koli 
valuto, [evrom] ali različnimi valutami, ki jih sistem pretvarja eno v drugo; 
(b) vsakega udeleženca tega sistema; 
(c) dodatno jamstvo, zagotovljeno za: 
— udeležbo v sistemu, ali  
— operacije centralnih bank držav članic v njihovi vlogi centralnih bank.“  
4 Člen 2(a), prvi pododstavek, navedene direktive določa: 
„Za namene te direktive: 
(a) ‚sistem‘ pomeni formalni dogovor: 
— med tremi ali več udeleženci, pri čemer se ne štejejo morebitni posrednik za poravnavo, 
morebitna centralna nasprotna stranka, morebitna klirinška hiša ali morebitni posredni 
udeleženec, s skupnimi pravili in standardi ziranimi dogovori za izvedbo prenosnih nalogov med 
udeleženci, 
— ki ga ureja zakono daja države članice, ki jo izberejo udeleženci; vendar lahko udeleženci 
izberejo le zakono dajo države članice, v kateri ima sedež vsaj eden od njih, in 
ECLI:EU:C:2016 :851 2 
5 SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
— ki je določen za sistem, kar pa ne vpliva na strožje pogoje splošne uporabe, ki jih določa 
nacionalna zakono daja, s tem da država članica, katere zakono daja se uporablja, to sporoči 
Komisiji, potem ko ta država članica ustrezno zadosti pravilom sistema.“ 
Direktiva 2002 /47 
V uvodnih izjavah 1, od 3 do 5, 9, 10, 17 in 18 Direktive 2002 /47 je navedeno: 
„(1) Direktiva [98/26] je predstavljala prelomnico pri vzpostavitvi zanesljivega pravnega okvirja za 
plačila in sisteme poravnave vrednostnih papirjev. Z izvajanjem te direktive se je izkazala 
pomem bnost omejevanja sistemskega tveganja, ki je neločljivo povezano s takimi sistemi in 
izhaja iz različnega vpliva nekaterih jurisdikcij, in prednosti skupnih pravil za zavarovanja, ki se 
uporabljajo v takih sistemih. 
[…] 
(3) V Skupnosti se mora vzpostaviti režim za zagotavljanje vrednostnih papirjev in denarja kot 
zavarovanj, in to v obliki poroštvene udeležbe in struktur prenosa lastniških pravic, vključno 
s pogodbami o ponovnem odkupu (repo posli). To bo prispevalo k integraciji in stroškovni 
učinkovitosti finančnega trga kot tudi k stabilnosti finančnega sistema v Skupnosti in s tem 
podprlo svobodo opravljanja storitev in prost pretok kapitala na enotnem trgu finančnih storitev. 
Direktiva se predvsem nanaša na dvostranske dogovore o finančnem zavarovanju. 
(4) Ta direktiva je bila sprejeta v evropskem pravnem okolju, ki se sestoji predvsem iz imenovane 
Direktive [98/26] in Direktive 2001 /24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. aprila 2001 
o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, 
zvezek 4, str. 15)], Direktive 2001 /17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. marca 2001 
o reorganizaciji in prenehanju zavarovalnic [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, 
zvezek 4, str. 3)] in Uredbe Sveta (ES) št. 1346 /2000 z dne 29. maja 2000 o postopku 
nesolventnosti [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191)]. Ta direktiva je 
usklajena s splošno usmeritvijo teh predhodnih zakonskih aktov in z njimi ni v nasprotju. Ta 
direktiva celo dopolnjuje obstoječe zakonske akte, ker ureja dodatno problematiko in jo presega 
v določenih zadevah, ki so že urejene z imenovanimi zakonskimi akti. 
(5) Da bi se izboljšala pravna varnost dogovorov o finančnem zavarovanju, morajo države članice 
zagotoviti, da se nekatera določila zakona o nesolventnosti ne upoštevajo pri takih dogovorih, še 
posebno tista, ki bi ovirala učinkovito realizacijo finančnih zavarovanj ali pa bi pomenila 
negotovost glede veljavnosti obstoječih metod, kot so dvostranska realizirana neto izravnava, 
zagotavljanje dodatnega zavarovanja v obliki dopolnilnega zavarovanja in nadomestnega 
zavarovanja. 
[…] 
(9) Da bi se omejila administrativna obremenitev strank, ki uporabljajo finančna zavarovanja v skladu 
s to direktivo, je edini pogoj izpolnitve finančnega zavarovanja, ki ga lahko zahteva nacionalni 
zakon, da je finančno zavarovanje dano, preneseno, hranjeno, registrirano ali kako drugače 
označeno tako, da je v posesti ali pod nadzorom uporabnika zavarovanja ali osebe, ki zastopa 
uporabnika zavarovanja, kar pa ne izključuje metod zavarovanja, s katerimi dajalec zavarovanja 
lahko nadomesti zavarovanje ali dvigne odvečno zavarovanje. 
(10) Iz istih razlogov pa ustanovitev, veljavnost, izpolnitev, izvršljivost ali dopustnost dokaza dogovora 
o finančnem zavarovanju, ali zagotavljanje finančnega zavarovanja na podlagi dogovora 
o finančnem zavarovanju, ne smejo biti odvisni od izvršitve nobenega formalnega akta, kot na 
ECLI:EU:C:2016 :851 3 
6 SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
primer izvršitve kateregakoli dokumenta v določeni obliki ali na določen način; kakršnekoli 
prijave pri uradnem ali javnem telesu ali vpisu v javni register; oglasa v časopisu ali reviji, 
v uradnem registru ali publikaciji ali v kateri koli drugi zadevi; prijave javnemu uslužbencu ali 
predložitve dokazov v posebni obliki glede datuma izvršitve dokumenta ali instrumenta; vsote 
ustreznih finančnih obveznosti ali katerekoli druge zadeve. Ta direktiva pa mora zagotoviti 
ravnotežje med učinkovitostjo trga in varnostjo strank dogovora in tretjih strank, da bi se tako 
med drugim izognili tveganju goljufije. To ravnotežje je treba doseči s skladno uporabo te 
direktive, ki pokriva samo tiste dogovore o finančnem zavarovanju, ki dajejo možnost določene 
oblike odtujitve, t.j. zagotavljanje finančnega zavarovanja, in kjer se zagotavljanje finančnega 
zavarovanja lahko dokaže v pisni obliki ali na trajnem mediju, da se tako zagotovi izsledljivost 
tega zavarovanja. […] 
[…] 
(17) Ta direktiva omogoča hitre in neformalistične postopke izvršitve, da se tako zaščiti finančna 
stabilnost in omeji učinek okužbe v primeru neizpolnjevanja obveznosti stranke v dogovoru 
o finančnem zavarovanju. […] 
(18) […] Gotovina se nanaša samo na denar v obliki dobropisa na računu, ali podobnih zahtevkov za 
izplačilo denarja (kot so depoziti na denarnem trgu), kar izrecno izključuje bankovce.“ 
Člen 1 te direktive, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, določa: 
„1. Ta direktiva določa režim Skupnosti, ki ureja dogovore o finančnem zavarovanju, ki izpolnjujejo 
zahteve, določene v odstavkih 2 in 5, in finančna zavarovanja v skladu s pogoji, določenimi 
v odstavkih 4 in 5. 
2. Uporabnik zavarovanja in dajalec zavarovanja morata pripadati eni od spodnjih kategorij: 
(a) javni organ […] 
(b) centralna banka […] 
(c) finančna institucija pod nadzorom skrbnega in varnega poslovanja […] 
(d) osrednja stranka, posrednik za poravnave ali klirinška hiša, kot je določeno v členu 2(c), (d) in (e) 
Direktive [98/26] […] 
(e) oseba, ki ni fizična oseba, vključno z neregistriranimi podjetji in družabništvi in partnerstvi pod 
pogojem, da je druga stranka institucija, določena v točkah (a) do (d). 
3. Države članice lahko iz področja uporabe te direktive izključijo dogovore o finančnem zavarovanju, 
kjer je ena od strank oseba, imenovana v odstavku 2(e). 
[…] 
4. (a) Za finančno zavarovanje se mora uporabljati gotovina ali finančni instrumenti. 
[…] 
5. Ta direktiva se nanaša na finančno zavarovanje, potem ko je bilo izdano in pod pogojem, da se to 
lahko dokaže v pisni obliki. 
ECLI:EU:C:2016 :851 4 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
Dokazovanje zagotovitve finančnega zavarovanja mora omogočati identifikacijo finančnega zavarovanja, 
na katerega se nanaša. Za ta namen je dovolj, da se dokaže, da so bili nematerializirani vrednostni 
papirji knjiženi v dobro imenovanega računa, ali da tvorijo dobropis na tem računu [ter da je bilo 
gotovinsko zavarovanje knjiženo v dobro določenega računa ali tvori dobropis na tem računu]. 
[…]“ 
7 Člen 2 navedene direktive, naslovljen„Opredelitve pojmov“, določa: 
„1. V tej direktivi: 
(a) ‚dogovor o finančnem zavarovanju‘ pomeni dogovor o prenosu lastniške pravice na finančnem 
zavarovanju ali dogovor o finančnem zavarovanju z vrednostnimi papirji, ne glede na to, ali so 
le-ti kriti s krovnim dogovorom ali splošnimi pogoji in določili; 
[…] 
(c) ‚dogovor o finančnem zavarovanju z vrednostnimi papirji‘ pomeni dogovor, po katerem dajalec 
zavarovanja izda finančno zavarovanje v obliki vrednostnega papirja v dobro ali za uporabnika 
zavarovanja, in po katerem popolno lastništvo finančnega zavarovanja ostane pri dajalcu 
zavarovanja, ko se določi pravica do vrednostnega papirja; 
(d) ‚gotovina‘ pomeni denar, nakazan na račun v kateri koli valuti, ali podobne zahtevke za izplačilo 
denarja, kot so depoziti na denarnem trgu; 
[…] 
(f) ‚ustrezne finančne obveznosti‘ pomeni obveznosti, ki so zavarovane z dogovorom o finančnem 
zavarovanju in dajejo pravico do gotovinske poravnave in/ali prenosa finančnih instrumentov. 
Ustrezne finančne obveznosti imajo lahko naslednjo obliko ali vključujejo: 
(i) sedanje ali bodoče, dejanske ali možne, ali predvidene obveznosti (vključno z obveznostmi, ki 
izhajajo iz krovnega dogovora ali podobnega dogovora); 
(ii) obveznosti do dajalca zavarovanja, ki jih ima oseba, ki ni dajalec zavarovanja; ali 
(iii) obveznosti določenega razreda ali vrste, ki se pojavljajo občasno; 
[…] 
2. Finančno zavarovanje v tej direktivi, v smislu‚zagotovitve‘ ali‚zagotavljanja‘ finančnega zavarovanja, 
pomeni, da je finančno zavarovanje izročeno, preneseno, v lastništvu, registrirano ali drugače 
dodeljeno, in je torej v posesti ali pod nadzorom uporabnika zavarovanja ali osebe, ki deluje v imenu 
uporabnika zavarovanja. Katera koli pravica nadomestitve ali umika odvečnega finančnega zavarovanja 
v prid dajalca zavarovanja ne sme vplivati na dejstvo, da je bilo finančno zavarovanje zagotovljeno 
uporabniku zavarovanja, kot je omenjeno v tej direktivi. 
3. V tej direktivi beseda‚pisanje‘ pomeni zapis v elektronski obliki ali na katerem koli drugem trajnem 
mediju.“ 
8 Člen 3 te direktive, naslovljen „Formalni pogoji“, določa: 
„1. Države članice ne smejo zahtevati, da so ustanovitev, veljavnost, izpolnitev, izvršljivost ali 
dopustnost dokaza dogovora o finančnem zavarovanju ali dajanje finančnega zavarovanja na podlagi 
dogovora o finančnem zavarovanju, odvisni od izvršitve katerega koli formalnega akta. 
ECLI:EU:C:2016 :851 5 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
2. Odstavek 1 ne vpliva na izvajanje te direktive glede finančnega zavarovanja samo potem, ko je bilo 
zavarovanje zagotovljeno in če se lahko taka zagotovitev dokaže v pisni obliki in kjer se lahko dogovor 
o finančnem zavarovanju dokaže v pisni obliki ali na zakonsko enakovreden način.“ 
9 Člen 4 Direktive 2002 /47, naslovljen „Izvrševanje dogovorov o finančnem zavarovanju“, določa: 
„1. Ko nastopi dogodek izvršitve, morajo države članice zagotoviti, da ima uporabnik zavarovanja 
možnost na naslednji način realizirati vsa finančna zavarovanja, ki so bila izdana po dogovoru 
o finančnem zavarovanju z vrednostnimi papirji in po dogovorjenih pogojih: 
[…] 
(b) gotovino, tako da se kompe nzira vsota proti, ali se uveljavi pri izpolnitvi ustreznih finančnih 
obveznosti. 
[…] 
4. Načini realizacije finančnega zavarovanja, omenjeni v odstavku 1, po pogojih, sprejetih z dogovorom 
o finančnem zavarovanju z vrednostnimi papirji, ne smejo biti pogojevani z nobenim od naslednjih 
zahtev: 
(a) obvezna predhodna objava nameravane realizacije; 
(b) pogoje realizacije odobri sodišče, javni uradnik ali druga oseba; 
(c) realizacija se izvede na javni dražbi ali na kateri koli drug predpisan način; ali 
(d) obveznost preteka nekega dodatnega obdobja. 
5. Države članice morajo zagotoviti, da lahko dogovor o finančnem zavarovanju začne veljati v skladu 
s pogoji ne glede na začetek ali nadaljevanje postopka prenehanja ali ukrepov reorganizacije v zvezi 
z dajalcem ali uporabnikom zavarovanja. 
[…]“ 
10 Člen 8 navedene direktive, naslovljen „Ukinitev uveljavljanja nekaterih določil o stečaju“, določa: 
„1. Države članice morajo zagotoviti, da se dogovori o finančnem zavarovanju, tako kot tudi 
zagotovitev zavarovanja po teh dogovorih, ne morejo proglasiti za neveljavne ali nične ali da se 
prekličejo samo zaradi sklenitve dogovora o finančnem zavarovanju ali zato, ker je bilo finančno 
zavarovanje zagotovljeno: 
(a) na dan začetka postopka prenehanja ali ukrepov reorganizacije, toda pred nalogom ali odredbo za 
začetek tega postopka; ali 
(b) v predpisanem obdobju pred začetkom, in definirano s sklicevanjem na začetek, tega postopka ali 
ukrepov ali s sklicevanjem na izvedbo kateregakoli naloga ali odredbe ali izvedbo katerega koli 
ukrepa ali nastopa kateregakoli dogodka med izvrševanjem teh postopkov ali ukrepov. 
2. Kadar pride do sklenitve dogovora o finančnem zavarovanju ali nastopa ustrezne finančne 
obveznosti, ali zagotovitve finančnega zavarovanja na dan, toda po trenutku začetka postopka 
prenehanja ali ukrepov reorganizacije, morajo države članice zagotoviti, da je to pravno izvršljivo in 
zavezujoče za tretje stranke, če lahko dajalec zavarovanja dokaže, da se ni zavedal, in da se mu tudi ni 
bilo treba zavedati, začetka takega postopka ali takih ukrepov. 
ECLI:EU:C:2016 :851 6 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
3. Kadar dogovor o finančnem zavarovanju vsebuje: 
(a) obveznost zagotovitve finančnega zavarovanja ali dodatnega finančnega zavarovanja, zaradi 
upoštevanja spremem b v vrednosti finančnega zavarovanja ali v vsoti ustreznih finančnih 
obveznosti; ali 
(b) pravico do umika finančnega zavarovanja, s tem da se zagotovi finančno zavarovanje, 
z nadomestilom ali zamenjavo, vsebinsko iste vrednosti, 
morajo države članice zagotoviti, da se izdaja finančnega zavarovanja, dodatnega finančnega 
zavarovanja ali nadomestilo ali zamenjava finančnega zavarovanja po tej obveznosti ali pravici, ne šteje 
za neveljavno ali se ne razveljavi ali ugotovi za nično zgolj zato, ker: 
(i) je bilo zavarovanje dano na dan začetka postopka prenehanja ali ukrepov reorganizacije, toda pred 
nalogom ali odredbo za izvedbo začetka ali v predpisanem obdobju pred začetkom, in definirano 
s sklicevanjem na začetek, postopka prenehanja ali ukrepov reorganizacije ali v zvezi z izdajo 
kateregakoli naloga ali odredbe ali izvajanje kakršnega koli ukrepa ali nastopa katerega koli 
drugega dogodka v med izvajanjem postopka ali takih ukrepov; in/ali 
(ii) so ustrezne finančne obveznosti nastopile pred datumom izdaje finančnega zavarovanja, dodatnega 
finančnega zavarovanja ali nadomestila ali zamenjave finančnega zavarovanja. 
[…]“ 
Latvijsko pravo 
11 Finanšu nodrošinājuma likums (zakon o finančnih zavarovanjih) je bil sprejet za prenos Direktive 
2002 /47 v latvijsko pravo. 
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje 
12 Družba „Izdevniecība Stilus“ SIA, katere pravna naslednica je družba Private Equity Insurance Group, 
in banka Swedbank sta 14. aprila 2007 sklenili tipsko pogodbo o bančnem tekočem računu. Ta 
pogodba zajema klavzulo o finančnem zavarovanju, na podlagi katere so finančna sredstva na tekočem 
računu družbe Izdevniecība Stilus dana v zastavo za vse terjatve banke Swedbank do družbe 
Izdevniecība Stilus. 
13 V zvezi z družbo Izdevniecība Stilus je bil 25. oktobra 2010 objavljen oklic o začetku stečajnega 
postopka. Nato je stečajni upravitelj z banko Swedbank sklenil novo pogodbo o tekočem računu 
z enako klavzulo o finančnem zavarovanju z zastavno pravico. 
14 Banka Swedbank je 8. junija 2011 tekoči račun družbe Izdevniecība Stilus bremenila za znesek 192,30 
latvijskega lata (približno 274 EUR) kot provizijo za vodenje računa v obdobju do objave oklica 
ozačetku stečajnega postopka. 
15 Družba Izdevniecība Stilus, ki jo je zastopal stečajni upravitelj, je proti banki Swedbank vložila tožbo za 
povračilo tega zneska, pri čemer se je oprla na načelo nacionalnega prava, s katerim se zagotavlja 
enakopravnost upnikov v postopkih zaradi insolventnosti, in na prepoved dejanj posameznih upnikov, 
zaradi katerih bi lahko bili oškodovani drugi upniki. 
ECLI:EU:C:2016 :851 7 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
16 Latvijsko prvostopenjsko sodišče in pritožbeno sodišče sta to tožbo zavrnili, pri čemer sta se oprli zlasti 
na zakon o finančnih zavarovanjih, po katerega določbah so finančna zavarovanja izvzeta iz uporabe 
prava s področja insolventnosti. Pri Augstākās tiesas Civillietu departaments (vrhovno sodišče, civilni 
oddelek, Latvija) je bila zato vložena kasacijska pritožba. 
17 Navedeno sodišče v zvezi s tem opozarja, da je bila Direktiva 2002 /47 sprejeta v kontekstu, ki ga tvori 
zlasti Direktiva 98/26, ki se nanaša na plačilne sisteme in sisteme poravnave vrednostnih papirjev. Zato 
se sprašuje, prvič, ali se Direktiva 2002 /47 uporabi tudi za sredstva na navadnem bančnem računu, kot 
je v postopku v glavni stvari, ki se uporablja zunaj plačilnih sistemov in sistemov poravnave 
vrednostnih papirjev iz členov 1 in 2 Direktive 98/26. 
18 Drugič, Augstākās tiesas Civillietu departaments (vrhovno sodišče, civilni oddelek) dvomi 
o združljivosti prednosti finančnih zavarovanj pred vsemi preostalimi vrstami zavarovanj, zlasti tistimi, 
ki so vpisane v javne registre, kot je hipoteka, z načelom enakega obravnavanja upnikov v postopku 
zaradi insolventnosti. Sprašuje se zlasti, ali je taka prednost upravičena in sorazmerna glede na cilje 
Direktive 2002 /47. 
19 Tretjič, predložitveno sodišče poudarja, da se zakon o finančnih zavarovanjih uporablja tako za osebe iz 
člena 1(2)(e) Direktive 2002 /47 kot tudi za fizične osebe. Zato se na eni strani sprašuje, ali ta določba 
omogoča, da se pravila, določena s to direktivo, razširijo na osebe, ki so izrecno izključene iz njenega 
področja uporabe, in na drugi, če je tako, ali se navedena določba uporabi neposredno. Čeprav 
predložitveno sodišče priznava, da gre v okviru spora o glavni stvari za hipotetična vprašanja, meni, da 
bi se lahko izkazala za upoštevna pri morebitni oceni ustavnosti, ki bi jo lahko Latvijas Republikas 
Satversmes tiesa (ustavno sodišče, Latvija) izvedlo glede zakona o finančnih zavarovanjih. 
20 V teh okoliščinah je Augstākās tiesas Civillietu departaments (vrhovno sodišče, civilni oddelek) 
prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 
„1. Ali je treba člen 4 Direktive 2002 /47 v zvezi z izvrševanjem dogovorov o finančnem zavarovanju ob 
upoštevanju uvodnih izjav 1 in 4 te direktive razlagati tako, da se te določbe uporabijo le za račune, 
ki se uporabljajo za poravnave v sistemih poravnave vrednostnih papirjev, ali tako, da se uporabijo 
tudi za kateri koli račun, odprt pri banki, vključno s tekočim računom, ki se ne uporablja za 
poravnave transakcij z vrednostnimi papirji? 
2. Ali je treba člena 3 in 8 Direktive 2002 /47 ob upoštevanju uvodnih izjav 3 in 5 te direktive razlagati 
tako, da je njen namen zagotoviti obravnavo, ki je posebej ugodna za kreditne institucije v primerih 
stečaja njihovih strank in zaradi katere imajo kreditne institucije prednost pred drugimi upniki teh 
strank, kot so delavci – kar zadeva njihove terjatve iz naslova plač – država – kar zadeva njene 
terjatve iz naslova davkov – in upniki, katerih terjatve so zavarovane z zavarovanji, ki zaradi vpisa 
v register uživajo javno zaupanje? 
3. Ali je treba člen 1(2)(e) Direktive 2002 /47 razumeti kot pravilo za minimalno uskladitev ali popolno 
uskladitev, torej, ali ga je treba razlagati tako, da državam članicam omogoča, da to določbo 
uporabijo za subjekte, ki so iz področja uporabe te direktive izrecno izključeni? 
4. Ali je člen 1(2)(e) Direktive 2002 /47 določba, ki se uporabi neposredno? 
5. Ali je mogoče – če sta namen in obseg Direktive 2002 /47 ožja kot dejanski namen in obseg 
nacionalnega zakona, katerega sprejetje je bilo formalno utemeljeno z obveznostjo prenosa te 
direktive – na podlagi razlage navedene direktive razveljaviti na nacionalnem zakonu utemeljeno 
klavzulo o finančnem zavarovanju z zastavno pravico, kakršna je ta iz spora o glavni stvari?“ 
ECLI:EU:C:2016 :851 8 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
Vprašanja za predhodno odločanje 
Prvo in drugo vprašanje 
21 Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali 
je treba Direktivo 2002 /47 razlagati tako, da daje prejemniku finančnega zavarovanja, kot je to 
v postopku v glavni stvari, v skladu s katerim so sredstva na bančnem računu dana banki v zastavo 
kot zavarovanje za vse njene terjatve do imetnika računa, pravico uveljaviti to zavarovanje neodvisno 
od začetka postopka zaradi insolventnosti v zvezi z dajalcem zavarovanja. 
22 V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu z uvodno izjavo 3 Direktive 2002 /47 njen namen 
prispevati k integraciji in stroškovni učinkovitosti finančnega trga ter k stabilnosti finančnega sistema 
v Evropski uniji. 
23 Zato je bil s to direktivo uveden sistem, katerega cilj je, kot je razvidno iz njenih uvodnih izjav 5, 9, 
10 in 17, da bi se omejila administrativna obremenitev strank, ki uporabljajo finančna zavarovanja, ki 
spadajo na področje uporabe iste direktive, izboljšala pravna varnost teh zavarovanj, tako da se zanje 
ne uporabijo nekatere določbe nacionalne zakono daje s področja insolventnosti, in omogočali hitri in 
neformalistični postopki izvršitve, s čimer bi se zaščitila finančna stabilnost in omejil učinek okužbe 
v primeru neizpolnjevanja obveznosti stranke v dogovoru o finančnem zavarovanju. 
24 Na eni strani tako člen 3 navedene direktive državam članicam v bistvu prepoveduje zahtevati, da bi 
bili ustanovitev, veljavnost, izpolnitev, izvršljivost ali dopustnost dokaza dogovora o finančnem 
zavarovanju ali dajanje finančnega zavarovanja na podlagi dogovora o finančnem zavarovanju odvisni 
od izvršitve katerega koli formalnega akta. 
25 Na drugi strani člen 4(1) Direktive 2002 /47 določa, da mora prejemnik finančnega zavarovanja 
z vrednostnimi papirji imeti možnost realizirati to zavarovanje na en od opisanih načinov. V skladu 
s členom 4(5) te direktive morajo države članice zagotoviti, da lahko dogovor o finančnem 
zavarovanju začne veljati v skladu s pogoji ne glede na začetek ali nadaljevanje postopka prenehanja 
ali ukrepov reorganizacije v zvezi z dajalcem ali uporabnikom zavarovanja. 
26 S sistemom, uvedenim z Direktivo 2002 /47, se zato poleg tega, da se izključuje, da bi se za uveljavljanje 
finančnih zavarovanj zahtevala izvršitev formalnih aktov, prejemnikom teh zavarovanj dodeljuje pravica, 
da jih uveljavljajo neodvisno od začetka postopka zaradi insolventnosti v zvezi z dajalcem zavarovanja. 
27 Glede na navedeno je treba ugotoviti, ali zavarovanje, kot je v postopku v glavni stvari, spada na 
področje uporabe te direktive. 
28 V zvezi s tem ni sporno, da zavarovanje iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe 
navedene direktive ratione personae, kot je opredeljeno v njenem členu 1(2). 
29 V zvezi s področjem uporabe ratione materiae Direktive 2002 /47 je treba najprej ugotoviti, da morajo 
biti obveznosti, za katere je dano zavarovanje, „ustrezne finančne obveznosti“ v smislu člena 2(1)(f) te 
direktive. V skladu z opredelitvijo iz te določbe so „ustrezne finančne obveznosti“ obveznosti, ki so 
zavarovane z dogovorom o finančnem zavarovanju in dajejo pravico do gotovinske poravnave in/ali 
prenosa finančnih instrumentov. Lahko so v celoti ali delno sestavljene iz sedanjih ali bodočih 
obveznosti, vključno z obveznostmi, ki izhajajo iz krovnega dogovora ali podobnega dogovora, 
obveznosti do dajalca zavarovanja, ki jih ima oseba, ki ni dajalec zavarovanja, ali obveznosti 
določenega razreda ali vrste, ki se pojavljajo občasno. 
ECLI:EU:C:2016 :851 9 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
30 Kot so zatrjevale vse stranke, ki so Sodišču predložile stališča, opredelitev „ustreznih finančnih 
obveznosti“ iz člena 2(1)(f) Direktive 2002 /47 zajema položaj, kot je v postopku v glavni stvari, 
v katerem zavarovanje krije vse terjatve banke do imetnika računa. 
31 Na eni strani je treba namreč ob neobstoju izrecne omejitve, določene v besedilu Direktive 2002 /47, 
besedilo „obveznosti, ki dajejo pravico do gotovinske poravnave“ iz člena 2(1)(f) razlagati tako, da se 
nanaša na vsako obveznost, ki daje pravico do gotovinske poravnave, in zato tudi na navadne denarne 
dolgove imetnika računa do banke, kot so stroški vodenja računa iz postopka v glavni stvari. 
32 Na drugi strani ta opredelitev, glede na to, da so lahko ustrezne finančne obveznosti v skladu 
z besedilom opredelitve iz člena 2(1)(f) Direktive 2002 /47 v celoti ali delno sestavljene iz sedanjih ali 
bodočih obveznosti, vključno z obveznostmi, ki izhajajo iz krovnega dogovora ali podobnega dogovora, 
zajema tudi položaj, kot je v postopku v glavni stvari, v katerem zavarovanje ne krije samo posamezne 
obveznosti, temve č vse terjatve banke do imetnika računa. 
33 Dalje, poudariti je treba, da se mora v skladu s členom 1(4) Direktive 2002 /47 za zavarovanje, na katero 
se nanaša ta direktiva, uporabljati gotovina ali finančni instrumenti. Kar zadeva pojem „gotovina“,jeta 
v členu 2(1)(d) navedene direktive opredeljen kot denar, nakazan na račun, in podobni zahtevki za 
izplačilo denarja, kot so depoziti na denarnem trgu. Poleg tega iz uvodne izjave 18 te direktive izhaja, 
da so bankovci izključeni iz te opredelitve. Ker z Direktivo 2002 /47 ni določena nobena druga 
izključitev, je treba ugotoviti, kot generalni pravobranilec to poudarja v točki 29 sklepnih predlogov, 
da so z navedeno opredelitvijo zajeta sredstva na bančnem računu, kot je v postopku v glavni stvari. 
34 V zvezi z vprašanjem, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, ali je treba področje uporabe ratione 
materiae Direktive 2002 /47 glede na kontekst, v katerem je bila ta direktiva sprejeta, omejiti samo na 
sredstva na računih, ki se uporabljajo v okviru plačilnih sistemov in sistemov poravnave vrednostnih 
papirjev iz členov 1 in 2 Direktive 98/26, je treba poudariti, da za tako omejitev v besedilu Direktive 
2002 /47 ni nobene podlage. Nasprotno, čeprav je bila ta direktiva, kot je razvidno iz njenih uvodnih 
izjav 1 in 4, sprejeta v kontekstu, ki ga tvori predvsem Direktiva 98/26, in je zakono dajalec Unije 
menil, da bi bilo koristno, da bi se za zavarovanja, zagotovljena v okviru sistemov iz zadnjenavedene 
direktive, uporabljala skupna ureditev, pa Direktiva 2002 /47, kot je tudi opozorjeno v njeni uvodni 
izjavi 4, dopolnjuje obstoječe pravne akte, ker ureja dodatno problematiko in v določenih zadevah 
presega njihov okvir. Poleg tega, kot je to poudaril generalni pravobranilec v točki 31 sklepnih 
predlogov, je tudi z obrazložitvenim mem orandumom k predlogu Direktive Evropskega parlamenta in 
Sveta o dogovorih o finančnem zavarovanju (UL 2001 , C 180 E, str. 312), potrjeno, da je bila Direktiva 
2002 /47 sprejeta zato, da preseže področje uporabe Direktive 98/26. 
35 Iz tega izhaja, da za področje uporabe ratione materiae Direktive 2002 /47 ni mogoče šteti, da je 
omejeno na sredstva na računih, ki se uporabljajo v okviru plačilnih sistemov in sistemov poravnave 
vrednostnih papirjev iz Direktive 98/26. 
36 Glede na navedeno je treba poudariti, da se Direktiva 2002 /47 v skladu z njenim členom 1(5), prvi 
odstavek, uporabi po tem, ko je bilo finančno zavarovanje izdano in če se to lahko dokaže v pisni 
obliki, s čimer so v skladu s členom 2(3) te direktive zajeti zapisi v elektronski obliki ali na katerem 
koli drugem trajnem mediju. Člen 3(2) navedene direktive pa izrecno določa, da prepoved zahtevati, 
da bi bila ustanovitev finančnega zavarovanja odvisna od izvršitve formalnih aktov, določena 
v členu 3(1) te direktive, ne vpliva na izvajanje iste direktive, potem ko je bilo zavarovanje 
ustanovljeno, če se lahko taka ustanovitev dokaže v pisni obliki. 
37 V skladu z opredelitvijo iz člena 2(2), prvi stavek, Direktive 2002 /47 zagotavljanje finančnega 
zavarovanja pomeni, da je to izročeno, preneseno, v lastništvu, registrirano ali drugače dodeljeno in je 
torej v posesti ali pod nadzorom prejemnika zavarovanja ali osebe, ki deluje v imenu prejemnika 
zavarovanja. 
ECLI:EU:C:2016 :851 10 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
38 Vendar pa v tej direktivi ni pojasnjeno, pod katerimi pogoji je merilo, da ga mora prejemnik 
zavarovanja imeti „v posesti ali pod nadzorom“, v primeru nematerialnega zavarovanja, kot je to 
v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na sredstva na bančnem računu, izpolnjeno. 
39 Ker ni izrecne napotitve na pravo držav članic, je treba za navedeno merilo v celotni Uniji uporabiti 
avtonomno in enotno razlago, ki jo je treba poiskati ob upoštevanju besedila, okvira in cilja tega merila 
(glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015 , A, C-184/14, EU:C:2015 :479, točki 31 in 32 ter navedena 
sodna praksa). 
40 V zvezi s tem iz uvodne izjave 10 Direktive 2002 /47 izhaja, da se z njo želi vzpostaviti ravnotežje med 
učinkovitostjo trga s tem, da se izogne formalnostim pri ustanavljanju finančnega zavarovanja, na eni 
strani in varnostjo strank dogovora o finančnem zavarovanju in tretjih strank s tem, da se zahteva, da 
se ustanovitev finančnega zavarovanja uresniči z neko obliko odtujitve, na drugi. 
41 Z zahtevo glede ustanovitve finančnega zavarovanja se namrečželi zagotoviti, da ima lahko prejemnik 
zavarovanja, določen v dogovoru o finančnem zavarovanju, dejansko to zavarovanje, če pride do 
dogodka, ki povzroči izvršitev tega zavarovanja. 
42 Dodati je treba, da je iz uvodne izjave 17 Direktive 2002 /47 razvidno, da ta omogoča hitre in 
neformalistične postopke izvršitve, da se tako zaščiti finančna stabilnost in omeji učinek okužbe 
v primeru neizpolnjevanja obveznosti stranke v dogovoru o finančnem zavarovanju. Z zahtevo glede 
ustanovitve finančnega zavarovanja, se lahko, ker se z njo zagotavlja, da bo lahko prejemnik s tem 
zavarovanjem dejansko razpolagal, spodbuja tak namen. 
43 Poleg tega je z besedilom člena 2(2), prvi stavek, Direktive 2002 /47 določeno, da pravica nadomestitve 
ali umika odvečnega finančnega zavarovanja v prid dajalca zavarovanja ne sme vplivati na dejstvo, da je 
bilo finančno zavarovanje zagotovljeno uporabniku zavarovanja. Ta pravica pa bi bila brez učinka, čebi 
se za prejemnika zavarovanja, ki se nanaša na sredstva na bančnem računu, štelo, da je sredstva prejel 
„v posest ali pod nadzor“, tudi kadar lahko imetnik računa z njimi prosto razpolaga. 
44 Iz tega izhaja, da se za prejemnika zavarovanja, kot je to v postopku v glavni stvari, ki se nanašana 
sredstva na navadnem bančnem računu, lahko šteje, da je prejel sredstva „v posest ali pod nadzor“, 
samo če je dajalcu zavarovanja onemogočeno, da bi z njimi razpolagal. 
45 Ugotoviti je treba še, da finančno zavarovanje načeloma ne spada na področje uporabe Direktive 
2002 /47, če je bilo ustanovljeno po začetku postopka zaradi insolventnosti. 
46 Člen 8(1) in (3) te direktive namreč v bistvu preprečuje, da bi lahko imel postopek zaradi insolventnosti 
retroaktivni učinek na finančna zavarovanja, ustanovljena pred začetkom tega postopka. V skladu 
s členom 8(2) navedene direktive pa je lahko dogovor o zavarovanju, kadar je bilo zavarovanje 
ustanovljeno po začetku takega postopka, pravno izvršljiv in zavezujoč za tretje stranke le izjemoma, 
namreč samo če je bilo zavarovanje ustanovljeno na datum tega začetka in če prejemnik dokaže, da ni 
vedel, da je bil ta postopek začet, ali tega upravičeno ni mogel vedeti. Kot je generalni pravobranilec 
poudaril v točkah 63 in 64 sklepnih predlogov, iz tega izhaja, da s to direktivo, razen ob 
predpostavkah iz njenega člena 8(2), niso zajeta zavarovanja, ustanovljena po začetku postopka zaradi 
insolventnosti. 
47 Glede na ugotovitve v točkah 44 in 46 te sodbe mora predložitveno sodišče v obravnavanem primeru 
na eni strani zlasti preveriti, ali so bila sredstva, ki jih je bremenila banka Swedbank z računa družbe 
Izdevniecība Stilus, na ta račun položena pred začetkom postopka zaradi insolventnosti oziroma na 
datum tega začetka, pri čemer je banka Swedbank dokazala, da ni vedela, da je bil ta postopek začet, 
ali tega upravičeno ni mogla vedeti, in na drugi, ali je bilo družbi Izdevniecība Stilus onemogočeno, da 
bi s temi sredstvi razpolagala po njihovem vplačilu na navedeni račun. 
ECLI:EU:C:2016 :851 11 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
48 Očitno ti pogoji, kar mora preveriti predložitveno sodišče, v obravnavanem primeru niso izpolnjeni. Na 
obravnavi pred Sodiščem sta namreč stranki iz postopka v glavni stvari soglasno poudarili, da so bila na 
eni strani sredstva, ki jih je bremenila banka Swedbank, položena na zadevni račun šele po začetku 
postopka zaradi insolventnosti, in na drugi, da dogovor o finančnem zavarovanju iz postopka v glavni 
stvari ni zajemal klavzule, v skladu s katero bi bilo družbi Izdevniecība Stilus onemogočeno, da bi 
s temi sredstvi razpolagala po njihovem vplačilu na ta račun. 
49 Nazadnje, v delu, v katerem se predložitveno sodišče sprašuje o združljivosti sistema, uvedenega 
z Direktivo 2002 /47, z načelom enakega obravnavanja upnikov v postopku zaradi insolventnosti, je 
treba še spomniti, da je enakost pred zakono m, določena v členu 20 Listine Evropske unije 
o temeljnih pravicah, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča splošno načelo prava Unije, s katerim 
se zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo 
enako, razen če je razlikovanje objektivno utemeljeno. Različno obravnavanje je utemeljeno, če temelji 
na objektivnem in razumnem merilu, torej če je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki se z zadevno 
zakono dajo želi doseči, in je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se želi doseči z zadevnim 
obravnavanjem (sodba z dne 17. oktobra 2013 , Schaible, C-101/12, EU:C:2013 :661, točki 76 in 77 ter 
navedena sodna praksa). 
50 Kot je razvidno iz točke 26 te sodbe, se s sistemom, uvedenim z Direktivo 2002 /47, poleg tega, da se 
izključuje, da bi se za uveljavljanje finančnih zavarovanj zahtevala izvršitev formalnih aktov, 
prejemnikom teh zavarovanj dodeljuje pravica, da jih uveljavljajo neodvisno od začetka postopka 
zaradi insolventnosti v zvezi z dajalcem zavarovanja. S tem sistemom se zato finančnim zavarovanjem 
priznava prednost v primerjavi z drugimi vrstami zavarovanj, ki ne spadajo na področje uporabe te 
direktive. 
51 Ugotoviti pa je treba, da tako različno obravnavanje temelji na objektivnem merilu, povezanim 
z zakonitim ciljem Direktive 2002 /47, ki je izboljšati pravno varnost in učinkovitost finančnih 
zavarovanj, da se zagotovi stabilnost finančnega sistema. 
52 Poleg tega iz predloga za sprejetje predhodne odločbe ni razviden noben element, ki bi omogočal 
ugotoviti, da navedeno različno obravnavanje ni sorazmerno glede na cilj, ki se dosega. V zvezi s tem 
je treba zlasti upoštevati okoliščino, da je uporabnost ratione materiae Direktive 2002 /47 odvisna od 
ustanovitve zavarovanja in da se zanjo ob izjemi člena 8(2) te direktive zahteva, da je do te ustanovitve 
prišlo pred začetkom postopka zaradi insolventnosti. Kot je generalni pravobranilec to poudaril 
vtočki 65 sklepnih predlogov, iz tega izhaja, da zneski, vplačani na račun dajalca zavarovanja po 
začetku postopka zaradi insolventnosti, načeloma ne morejo biti zajeti s sistemom, uvedenim 
z Direktivo 2002 /47. Poleg tega se v zvezi uporabo ratione personae navedene direktive z njenim 
členom 1(3) državam članicam daje možnost, da dogovore o finančnem zavarovanju, pri katerih je ena 
od strank oseba iz člena 1(2)(e) te direktive, izključijo. Nazadnje je treba opozoriti, da se sistem, uveden 
z Direktivo 2002 /47, nanaša le na del sredstev dajalca zavarovanja, za katerega je ta sprejel neko obliko 
odtujitve. 
53 V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da pri preučitvi prvega in drugega vprašanja za predhodno 
odločanje ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost Direktive 2002 /47 glede na 
načelo enakega obravnavanja. 
54 Glede na navedene preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 
2002 /47 razlagati tako, da dodeljuje prejemniku finančnega zavarovanja, kot je to v postopku v glavni 
stvari, v skladu s katerim so sredstva na bančnem računu dana banki v zastavo kot zavarovanje za vse 
njene terjatve do imetnika računa, pravico uveljaviti to zavarovanje neodvisno od začetka postopka 
zaradi insolventnosti v zvezi z dajalcem zavarovanja, samo če so bila na eni strani sredstva, ki so 
predmet navedenega zavarovanja, na ta račun vplačana pred začetkom tega postopka oziroma na 
ECLI:EU:C:2016 :851 12 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
datum tega začetka, pri čemer je banka dokazala, da ni vedela, da je bil navedeni postopek začet, ali 
tega upravičeno ni mogla vedeti, in če je bilo na drugi imetniku navedenega računa onemogočeno, da 
bi z navedenimi sredstvi razpolagal po njihovem vplačilu na navedeni račun. 
Tretje in četrto vprašanje 
55 Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2)(e) 
Direktive 2002 /47 razlagati tako, da državi članici omogoča, da področje uporabe ratione personae te 
direktive razširi na fizične osebe, in ali se ta določba uporabi neposredno. 
56 V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namen predloga za 
sprejetje predhodne odločbe ni v oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih 
vprašanjih, ampak v dejanski potrebi po učinkoviti rešitvi spora, ki se nanaša na pravo Unije (glej 
v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2013 , Romeo, C-313/12, EU:C:2013 :718, točka 40 in navedena 
sodna praksa). 
57 V obravnavanem primeru pa predložitveno sodišče priznava, da sta tretje in četrto vprašanje v okviru 
spora o glavni stvari povsem hipotetični, saj se ta ne nanaša na nobeno fizično osebo. 
58 Kot je generalni pravobranilec to poudaril v točki 71 sklepnih predlogov, okoliščina, da bi se ta 
vprašanja lahko izkazala za upoštevna v morebitni oceni ustavnosti, ki bi jo lahko Latvijas Republikas 
Satversmes tiesa (ustavno sodišče) izvedlo glede zakona o finančnih zavarovanjih, ne more povzročiti, 
da ta vprašanja v postopku v glavni stvari ne bi bila hipotetična. 
59 V teh okoliščinah tretje in četrto vprašanje nista dopustni. 
Peto vprašanje 
60 Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je v primeru, v katerem bi bila cilj in 
obseg Direktive 2002 /47 ožja od cilja in obsega nacionalnega zakona, s katerim je bila ta prenesena, 
mogoče, da se za razveljavitev klavzule o zavarovanju z zastavno pravico, ki temelji na nacionalnem 
pravu, kot je zavarovanje v postopku v glavni stvari, uporabi razlaga navedene direktive. 
61 V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča so zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne 
odločbe izrecno določene v členu 94 Poslovnika Sodišča, ki naj bi ga predložitveno sodišče v okviru 
sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznalo in ki ga mora natančno upoštevati (sklepa 
z dne 12. maja 2016 , Security Service in drugi, od C-692/15 do C-694/15, EU:C:2016 :344, točka 18, in 
z dne 8. septembra 2016 , Google Ireland in Google Italy, C-322/15, EU:C:2016 :672, točka 15). 
62 Predložitveno sodišče mora tako navesti natančne razloge, ki so mu vzbudili dvom o razlagi nekaterih 
določb prava Unije in iz katerih je menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanja za predhodno 
odločanje. Sodiščeje že odločilo, da je nujno, da nacionalno sodišče vsaj minimalno obrazloži razloge, 
zakaj je izbralo določbe prava Unije, katerih razlago zahteva, in zvezo, ki jo je ugotovilo med temi 
določbami in nacionalno zakono dajo, ki se uporablja v sporu pred njim (sodba z dne 10. marca 2016 , 
Safe Interenvíos, C-235/14, EU:C:2016 :154, točka 115, in sklep z dne 12. maja 2016 , Security Service in 
drugi, od C-692/15 do C-694/15, EU:C:2016 :344, točka 20). 
63 V zvezi s tem je treba poudariti, da podatki, podani v predlogih za sprejetje predhodne odločbe ne 
služijo le temu, da se Sodišču omogoči, da poda koristne odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo 
predložitveno sodišče, ampak tudi, da se da vladam držav članic in drugim zadevnim strankam 
možnost, da v skladu s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije predstavijo svoja stališča (glej v tem 
smislu sodbo z dne 5. julija 2016 , Ognyanov, C-614/14, EU:C:2016 :514, točka 20, in sklep z dne 
8. septembra 2016 , Google Ireland in Google Italy, C-322/15, EU:C:2016 :672, točka 17). 
ECLI:EU:C:2016 :851 13 
SODBA Z DNE 10. 11. 2016 – ZADEVA C-156/15  
PRIVATE EQUITY INSURANCE GROUP  
64 Predložitveno sodišče se v obravnavanem primeru omejuje na to, da postavlja peto vprašanje, ne da bi 
ga dodatno pojasnilo v obrazložitvi predložitvene odločbe. Kar zadeva besedilo tega vprašanja, se 
v njem omejuje na splošno napotitev na položaj, v katerem bi bila cilj in obseg Direktive 2002 /47 ožja 
od cilja in obsega nacionalnega zakona, ne da bi se navedli konkretni elementi ali določbe te direktive 
in nacionalnega prava, zaradi katerih je predložitveno sodišče postavilo to vprašanje. 
65 Tako ni mogoče z gotovostjo razumeti položaja, na katerega se predložitveno sodišče sklicuje v petem 
vprašanju. Natančneje, s predložitveno odločbo se Sodišču ne omogoča ugotoviti, ali se predložitveno 
sodišče sklicuje na položaj, ki je v postopku v glavni stvari povsem hipotetičen, v katerem bi bilo 
področje uporabe ratione personae Direktive 2002 /47 ožje od področja uporabe ratione personae 
nacionalnega prava, ali na druge položaje. 
66 Zaradi takih vrzeli se s predložitveno odločbo niti vladam držav članic in zadevnim strankam v smislu 
člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije ne omogoča, da predložijo koristna stališča o petem vprašanju, 
niti Sodišču, da predložitvenemu sodišču poda koristen odgovor, da reši spor o glavni stvari. 
67 V teh okoliščinah peto vprašanje ni dopustno. 
Stroški 
68 Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim 
sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, 
se ne povrnejo. 
Iz teh razlogov je Sodišče(četrti senat) razsodilo: 
Direktivo 2 0 0 2 / 4 7 / E S E v ropskega parlamenta in Sveta z dne 6. junija 2 0 0 2 o dogovorih 
o finančnem zavarovanju je treba razlagati tako, da dodeljuje prejemniku finančnega 
zavarovanja, kot je to v postopku v glavni stvari, v skladu s katerim so sredstva na bančnem 
računu dana banki v zastavo kot zavarovanje za vse njene terjatve do imetnika računa, pravico 
uveljaviti to zavarovanje neodvisno od začetka postopka zaradi insolventnosti v z vezi z dajalcem 
zavarovanja, samo če so bila na eni strani sredstva, ki so predmet navedenega zavarovanja, na ta 
račun vplačana pred začetkom tega postopka oziroma na datum tega začetka, pri čemer je banka 
dokazala, da ni vedela, da je bil navedeni postopek začet, ali tega upravičeno ni mogla vedet i, in 
če je bilo na drugi imetniku navedenega računa onemogočeno, da bi z navedenimi sredstvi 
razpolagal po njihovem vplačilu na navedeni račun. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2016 :851 14