ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

Družba SAC je bila v letih 2007 in 2008 družba, ki je za skupino Skandia na svetovni ravni opravljala nakupe storitev IT in ki je svoje dejavnosti na Švedskem opravljala prek svoje podružnice Skandia Sverige. Družba SAC je storitve IT zunanjih izvajalcev distribuirala različnim družbam skupine Skandia ter tudi družbi Skandia Sverige, ki je od 11. julija 2007 registrirana kot članica skupine za DDV. Naloga družbe Skandia Sverige je bila obdelava storitev IT zunanjih izvajalcev za pridobitev končnega produkta, imenovanega produkcija informacijske tehnologije (IT-produktion). Ta končni produkt je bil nato dobavljen različnim družbam skupine Skandia, ki so bile članice ali nečlanice te skupine za DDV. Ob opravljenih storitvah – tako med družbama SAC in Skandia Sverige kot med slednjo in drugimi družbami v skupini Skandia – se je zaračunaval pribitek 5 %. Med družbama SAC in Skandia Sverige so se stroški razporejali prek notranjih računov.
72

Enako velja za Uredbo (EU) št. 1303/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o skupnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu, Evropskem kmetijskem skladu za razvoj podeželja in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo, o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu, Kohezijskem skladu in Evropskem skladu za pomorstvo in ribištvo ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1083/2006 (UL L 347, str. 320). V svojem členu 145(6) namreč določa, da „Komisija z izvedbenimi akti sprejme odločitev o izvedbi finančnih popravkov v šestih mesecih od datuma zaslišanja ali od datuma prejema dodatnih informacij, kadar se država članica strinja, da predloži take dodatne informacije po zaslišanju[;] Komisija upošteva vse informacije in pripombe, predložene med postopkom[;] [č]e zaslišanje ni izvedeno, začne šestmesečni rok teči dva meseca po datumu vabila na zaslišanje, ki ga je poslala Komisija“.
51

Določbe prava Unije, kot so določbe Uredbe št. 44/2001, je treba razlagati ob upoštevanju temeljnih pravic, ki so na podlagi ustaljene sodne prakse sestavni del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče in ki so zdaj vključene v Listino (glej v tem smislu sodbo Google Spain in Google, C‑131/12, EU:C:2014:317, točka 68 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba spomniti, da je namen vseh določb Uredbe št. 44/2001 v okviru njenih ciljev zagotavljati, da postopki, v katerih se sprejemajo sodne odločbe, potekajo ob spoštovanju pravice do obrambe, kakor je določena v členu 47 Listine (glej sodbi Hypoteční banka, C‑327/10, EU:C:2011:745, točki 48 in 49, in G, C‑292/10, EU:C:2012:142, točki 47 in 48 in navedena sodna praksa).
14

V pojasnjevalnih opombah k HS je glede tarifne številke 3212 navedeno: „C. – barvila in druge barvilne snovi, ki so pripravljene v oblikah ali pakiranjih za prodajo na drobno Barvila so proizvodi, ki ne tvorijo filma in načeloma vsebujejo mešanico barvil, zlasti z inertnimi razredčili, površinsko aktivnimi snovmi, ki olajšujejo prodiranje in oprijem barve, in včasih lužili. Ti proizvodi so zajeti v tej tarifni številki zgolj, če so pripravljeni v: 1. Embalaži (kot so vrečke za praške ali stekleničke za tekočino) za maloprodajo, v kateri so namenjeni za uporabo kot barvila; […] Tako pakirana barvila so predvsem barvila, ki se prodajajo kot barvila za uporabo v gospodinjstvu in ki jih posamezniki uporabljajo za barvanje oblačil. Druga se uporabljajo za barvanje čevljev, lesenega pohištva itd. Nazadnje, nekatera od njih so posebna barvila, ki se uporabljajo v laboratorijih, med drugim za obarvanje pripravkov za mikroskopsko obdelavo.“
3

V uvodnih izjavah 9, 11, 13, 20, 21, 23 in 61 Uredbe št. 1698/2005 je navedeno: „(9) Na podlagi strateških smernic mora vsaka država članica pripraviti svoje nacionalne strateške načrte za razvoj podeželja, ki sestavljajo referenčni okvir za pripravo programov razvoja podeželja. […] […] (11) Za zagotovitev trajnostnega razvoja podeželskih območij se je treba osredotočiti na omejeno število temeljnih ciljev na ravni Skupnosti, ki se nanašajo na kmetijsko in gozdarsko konkurenčnost, upravljanje z zemljišči in varstvo okolja ter kakovost življenja in diverzifikacijo dejavnosti na teh območjih, ob upoštevanju raznolikosti razmer, ki se raztezajo od odročnih demografsko ogroženih in razvojno nazadujočih podeželskih območij pa do obmestnih podeželskih območij, ki so pod naraščajočim pritiskom urbanih središč. […] (13) Za dosego cilja izboljšanja konkurenčnosti kmetijskega in gozdarskega sektorja je treba zgraditi jasne razvojne strategije izboljševanja in prilagajanja človeškega potenciala, fizičnega potenciala in kakovosti kmetijske proizvodnje. […] (20) Glede fizičnega potenciala je treba uvesti vrsto ukrepov za posodobitev kmetijskih gospodarstev, izboljšanje gospodarske vrednosti gozdov, dodajanje vrednosti kmetijskim in gozdarskim proizvodom, spodbujanje razvoja novih proizvodov, proizvodnih postopkov in tehnologij na področjih kmetijstva in prehrane ter gozdarstva, izboljšanje in razvoj kmetijske in gozdarske infrastrukture, obnovo kmetijskih proizvodnih zmogljivosti, poškodovanih ob naravnih nesrečah, in uvedbo ustreznih preventivnih dejavnosti. (21) Namen pomoči Skupnosti naložbam v kmetijstvu je posodobiti kmetijska gospodarstva za povečanje njihove gospodarske učinkovitosti s pomočjo boljše uporabe proizvodnih dejavnikov, vključno z uvajanjem novih tehnologij in inovacij, usmerjanjem v kakovost, ekološko pridelavo ter diverzifikacijo kmetijskih in nekmetijskih dejavnosti, tudi v neživilskih sektorjih in z energetskimi pridelki, kot tudi za izboljšanje varovanja okolja, varstva pri delu ter higiene in dobrega počutja živali […] […] (23) Izboljšave na področjih predelave in trženja osnovnih kmetijskih in gozdarskih proizvodov je treba spodbujati s podporo naložbam, usmerjenim v izboljšanje učinkovitosti pri predelavi in trženju, spodbujanje predelave kmetijskih in gozdarskih proizvodov za pridobivanje obnovljive energije, uvajanje novih tehnologij in inovacij, odpiranje novih tržnih priložnosti za kmetijske in gozdarske proizvode, poudarjanje kakovosti, izboljšave na področjih varstva okolja, varnosti pri delu, higiene in dobrega počutja živali, predvsem in na splošno z usmerjanjem na mikro, majhna in srednje velika podjetja, in druga podjetja določene velikosti, ki lažje dodajajo vrednost lokalnim proizvodom […] […] (61) V skladu z načelom subsidiarnosti in ob upoštevanju izjem, bi morala obstajati nacionalna pravila o upravičenosti izdatkov.“
Prevozi, našteti v členu 2, točka 1, od (a) do (c), Uredbe št. 3577/92, so sicer opisani, kot da se začnejo in končajo v različnih pristaniščih. Vendar to naštevanje, ki je uvedeno z besedo „zlasti“, ni izčrpno in ne more povzročiti, da bi bile storitve prevoza, ki imajo vse bistvene značilnosti pomorske kabotaže iz zgoraj navedenega izraza „prevozi v pomorskem prometu v državi članici“, izključene s področja uporabe te uredbe (glej v tem smislu sodbo Komisija/Grčija, C‑251/04, EU:C:2007:5, točki 28 in 32).
30

Prvič, glede ugovora nedopustnosti, navedenega v prejšnji točki te sodbe, je treba opozoriti, da mora biti v skladu s členom 120(c) Poslovnika in zadevno sodno prakso v vsaki tožbi naveden predmet spora in povzetek tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoča pripravo obrambe in Sodišču njen preizkus. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidni iz besedila same tožbe in da morajo biti ti predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o očitku ne bi odločilo (sodbi Komisija/Španija, C‑360/11, EU:C:2013:17, točka 26, in Komisija/Češka republika, C‑545/10, EU:C:2013:509, točka 108).
3

V uvodnih izjavah 2, 11, 12 in 15 Uredbe št. 22/2001 je navedeno: „(2) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba. […] (11) Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept. (12) Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva. […] (15) V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]“
3

V uvodnih izjavah 1, od 7 do 10 in od 13 do 15 Uredbe št. 341/2007 je navedeno: „(1) Od 1. junija 2001 je bila običajna carina za uvoz česna z oznako KN 0703 20 00 sestavljena iz 9,6 % carine ad valorem in posebnega zneska 1200 EUR za neto tono. […] […] (7) Zaradi posebne carine za nepreferencialni uvoz poleg kvote GATT zahteva upravljanje kvote GATT uvedbo sistema uvoznih dovoljenj. Tak sistem bi moral omogočati podrobno spremljanje vsega uvoza česna. […] (8) Da bi karseda pozorno spremljali ves uvoz, zlasti po nedavnih zapletih, v katerih je bila prisotna goljufija z napačno navedbo porekla ali proizvoda, je treba za ves uvoz česna in drugih proizvodov, ki bi se lahko uporabljali za napačno poimenovanje česna, uvesti uvozno dovoljenje. Treba je uvesti dve kategoriji uvoznih dovoljenj, eno za uvoz v okviru kvote GATT in drugo za preostali uvoz. (9) V interesu obstoječih uvoznikov, ki običajno uvažajo večje količine česna in tudi v interesu novih uvoznikov na trgu, ki morajo imeti pravične možnosti, da vložijo zahtevek za uvozna dovoljenja za količino česna v okviru tarifnih kvot, je treba razlikovati med tradicionalnimi uvozniki in novimi uvozniki. Treba je zagotoviti jasno opredelitev navedenih dveh kategorij uvoznikov in nekatera merila v zvezi s položajem vlagateljev ter določiti uporabo dodeljenih uvoznih dovoljenj. (10) Količine, ki se dodelijo navedenim kategorijam uvoznikov, je treba določiti na podlagi dejansko uvoženih količin in ne na podlagi izdanih uvoznih dovoljenj. […] (13) Zahtevki za uvozna dovoljenja za uvoz česna iz tretjih držav, ki jih vložijo uvozniki obeh kategorij, morajo biti predmet nekaterih omejitev. Take omejitve so potrebne, da se zaščiti konkurenca med uvozniki in da se uvoznikom, ki se dejansko ukvarjajo s trgovinsko dejavnostjo na trgu s sadjem in zelenjavo, da možnost, da branijo svoje legitimno poslovanje nasproti drugim uvoznikom, in da noben posamezen uvoznik ne more nadzorovati trga. (14) Da se zavaruje konkurenca med dejanskimi uvozniki ter prepreči špekulacije pri dodeljevanju uvoznih dovoljenj za česen v okviru kvote GATT in kakršna koli zloraba sistema, ki bi bila v nasprotju z legitimnim poslovanjem novih in tradicionalnih uvoznikov, je treba uvesti strožji nadzor nad pravilno uporabo uvoznih dovoljenj. Zato je treba prepovedati prenos uvoznih dovoljenj in določiti kazni za uvoznike, ki vložijo več zahtevkov. (15) Potrebni so tudi ukrepi, da se kar najbolj omejijo špekulativni zahtevki za uvozna dovoljenja, ki lahko povzročijo, da se tarifne kvote ne uporabijo v celoti. Zaradi narave in vrednosti proizvoda je treba za vsako tono česna, za katerega je bil vložen zahtevek za izdajo uvoznega dovoljenja, položiti varščino. Varščina mora biti dovolj visoka, da preprečuje špekulativne zahtevke, vendar ne tako visoka, da bi odvračala uvoznike, ki se dejansko ukvarjajo s trgovinsko dejavnostjo s česnom. […]“
Podjetje, ki je pri taki enotni in kompleksni kršitvi sodelovalo s svojimi ravnanji, ki spadajo pod pojma sporazum ali usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 101(1) PDEU in ki naj bi pripomogla k uresničitvi kršitve v celoti, je tako lahko odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru te kršitve v celotnem obdobju svojega sodelovanja pri navedeni kršitvi. Za tak primer gre, če se ugotovi, da je navedeno podjetje nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je vedelo za protipravna ravnanja, ki so jih druga podjetja predvidela ali izvajala pri izpolnjevanju istih ciljev, ali da je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje. Ker sta zadnja pogoja alternativna, Splošnemu sodišču ni treba preveriti, ali je to podjetje lahko razumno predvidelo navedena ravnanja in bilo pripravljeno sprejeti tveganje v zvezi z njimi, če ugotovi, da je vedelo za ta ravnanja.

(Glej točki 23 in 30.)
Podjetje, ki je pri enotni in kompleksni kršitvi pravil konkurence sodelovalo s svojimi ravnanji, ki spadajo pod pojma sporazum ali usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 101(1) PDEU, in ki naj bi pripomoglo k uresničitvi kršitve v celoti, je lahko odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru te kršitve v celotnem obdobju svojega sodelovanja pri navedeni kršitvi. To velja, kadar se ugotovi, da je navedeno podjetje nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je bilo seznanjeno s kršitvenim ravnanjem, ki so ga predvidela ali izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko to ravnanje razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

Poleg tega se besedilo člena 101(1) PDEU na splošno nanaša na vse sporazume in usklajena ravnanja, ki bodisi v horizontalnih bodisi vertikalnih povezavah izkrivljajo konkurenco na notranjem trgu, ne glede na trg, na katerem so stranke dejavne, in ne glede na to, da zadevni pogoji iz dogovorov vplivajo samo na poslovno ravnanje ene od strank.

Iz tega izhaja, da lahko Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, ugotovi, da je družba sodelovala pri enotni kršitvi pravil konkurence, ki je zajemala določeno ozemlje, ker je dokazano, da je vedela za izvajanje protikonkurenčnih ravnanj na tem ozemlju, ta ravnanja pa so bila del celovitega načrta za omejitev konkurence, tudi če navedena družba sama ni izvajala teh ravnanj.

(Glej točke 56, 59 in 60.)
Splošno sodišče in v primeru pritožbe Sodišče sta pristojna za odločanje o tožbi, ki jo zoper akte, ki jih sprejme civilna misija Evropske unije na podlagi skupnega ukrepa v tretji državi, vloži ponudnik, ki ni bil izbran v postopku javnega naročanja.

Sodišče namreč na podlagi člena 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in člena 275, prvi odstavek, PDEU načeloma ni pristojno v zvezi z določbami, ki zadevajo skupno zunanjo in varnostno politiko, in akti, sprejetimi na njihovi podlagi. Vendar navedeni določbi pomenita odstopanje od pravila splošne pristojnosti, ki je s členom 19 PEU podeljena Sodišču za zagotovitev upoštevanja prava pri razlagi in uporabi Pogodb, in ju je zato treba razlagati ozko. Glede tega se odločba o oddaji javnega naročila, ki jo sprejme civilna misija Unije in za katero je bila predlagana razglasitev ničnosti zaradi kršitve pravnih pravil, ki se uporabljajo za javna naročila Unije, nanaša na oddajo javnega naročila, ki je povzročilo nastanek stroškov v breme proračuna Unije, v skladu s členom 41(2), prvi pododstavek, PEU in členom 16(2) Skupnega ukrepa 2008/124 o misiji Evropske unije za krepitev pravne države na Kosovu (Eulex Kosovo). Iz tega izhaja, da se za zadevno naročilo uporabljajo določbe Uredbe št. 1605/2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti.

V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da omejitev pristojnosti Sodišča z odstopanjem iz člena 24(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PEU in člena 275 PDEU pomeni tudi izključitev pristojnosti Sodišča za razlago in uporabo določb Uredbe št. 1605/2002 na področju oddaje javnih naročil.

(Glej točke od 41 do 43, 46 in od 48 do 50.)
(Glej točke od 28 do 30 in izrek 1.)

Prvič, vsaka stranka v sporu ima namreč legitimen interes za izključitev ponudbe drugih konkurentov. Drugič, ni izključeno, da imajo tudi druge ponudbe, predložene v okviru postopka oddaje javnega naročila, eno od nepravilnosti, ki upravičujejo izključitev ponudbe izbranega ponudnika in ponudnika, ki izpodbija odločitev naročnika o oddaji naročila, kar lahko vodi do tega, da mora naročnik začeti nov postopek. V zvezi s tem število udeleženih v zadevnem postopku oddaje javnega naročila in število tistih udeleženih, ki so vložili tožbo, in razhajanje v njihovih tožbenih razlogih, niso upoštevni.

Člen 1(1), tretji pododstavek, in (3) Direktive 89/665 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se glavna tožba, ki jo je vložil ponudnik, ki ima interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki mu je nastala škoda ali bi mu lahko nastala škoda z domnevno kršitvijo zakonodaje Unije na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov o izvajanju te zakonodaje, in se nanaša na izključitev drugega ponudnika, razglasi za nedopustno ob uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, ki določajo prednostno preučitev nasprotne tožbe, ki jo je vložil drugi ponudnik.

Člen 267 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, če se ta določba razlaga tako, da mora senat sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, v primeru vprašanja o razlagi ali veljavnosti prava Unije, če se ne strinja z usmeritvijo iz odločitve, sprejete na občni seji tega sodišča, to vprašanje predložiti tej občni seji in torej ne more predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču.

Nacionalna sodišča imajo najširšo diskrecijsko pravico, da predložijo Sodišču vprašanje o razlagi upoštevnih določb prava Unije, ta pravica pa se v primeru sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, spremeni v obveznost, z izjemami. Pravilo nacionalnega prava ne more preprečiti, da nacionalno sodišče to pravico po potrebi uporabi ali da to obveznost izpolni. Ta pravica in ta obveznost sta lastni sistemu sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenemu s členom 267 PDEU, in nalogam sodišča – pristojnega za uporabo prava Unije – ki so s to določbo zaupane nacionalnim sodiščem. Zato ima nacionalno sodišče, ki odloča v neki zadevi, če meni, da se v tej zadevi postavlja vprašanje razlage ali veljavnosti prava Unije, glede na primer pravico ali obveznost predložiti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču, ne da bi bila ta pravica ali obveznost lahko ogrožena z nacionalnimi pravili, ki izhajajo iz zakonodaje ali sodne prakse.

(Glej točke od 32 do 34, 36 in izrek 2.)
1.

Sodba Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi Anicav in drugi/Komisija (T‑454/10 in T‑482/11, EU:T:2013:282) se razveljavi v delu, v katerem so bile za dopustne razglašene tožbe, vložene v zadevah T‑454/10 in T‑482/11, ki se nanašajo na razglasitev ničnosti člena 52(2a), drugi pododstavek, Uredbe Komisije (ES) št. 1580/2007 z dne 21. decembra 2007 o določitvi izvedbenih pravil za uredbe Sveta (ES) št. 2200/96, (ES) št. 2201/96 in (ES) št. 1182/2007 v sektorju sadja in zelenjave, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 687/2010 z dne 30. julija 2010, kot tudi členov 50(3) in 60(7) Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 543/2011 z dne 7. junija 2011 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (EU) št. 1234/2007 v delu, v katerem se nanaša na sektor sadja in zelenjave ter predelanega sadja in zelenjave.
2.

Institucije Evropske unije — Pravica javnosti do dostopa do dokumentov — Uredba št. 1049/2001 — Izjeme od pravice dostopa do dokumentov — Neobstoj predhodne označitve dokumenta kot občutljivega — Vpliv na možnost institucije, da zavrne dostop do njega na podlagi ene od izjem — Neobstoj (Uredba Evropskega Parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člena 4 in 9) (Glej točki 36 in 37.)
Člen 7(4) Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni praksi, v skladu s katero se za državljana tretje države, ki nezakonito prebiva na ozemlju države članice, šteje, da ogroža javni red v smislu te določbe zgolj zato, ker je ta državljan osumljen, da je izvršil dejanje, ki je po nacionalnem pravu kaznivo, ali je bil za tako dejanje kazensko obsojen.

Država članica mora pojem ogrožanje javnega reda v smislu te določbe namreč presojati v vsakem primeru posebej, da ugotovi, ali pomeni zadevno osebno ravnanje državljana tretje države resnično in dejansko grožnjo za javni red. Kadar se država članica za to, da ugotovi obstoj take grožnje, opira na splošno prakso ali poljubno domnevo, ne da bi pri tem skrbno upoštevala osebno ravnanje državljana in grožnjo, ki jo to ravnanje pomeni za javni red, ta država članica ne izpolni zahtev, ki izhajajo iz posamičnega obravnavanja zadevnega primera in načela sorazmernosti.

(Glej točki 50 in 54 ter točko 1 izreka.)
Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Pogoji za podelitev – Patent, s katerim se varuje kombinacija več učinkovin – Dovoljenje za dajanje v promet in dodatni varstveni certifikat, izdana za zdravilo, ki vsebuje to kombinacijo učinkovin – Prijava za certifikat, ki se nanaša na eno od teh učinkovin, ki je posamično varovana z navedenim patentom – Dopustnost

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 469/2009, člena 1(b) in (c), in 3(a))