ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

a) Ali je treba upoštevno pravo Unije, zlasti določbo 4.1 in 4.2 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom v Prilogi k Direktivi 97/81 (1) o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/23 (2), in člen 4 Direktive 2006/54/ES (3) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu, v povezavi z Direktivo Sveta 2000/78/ES (4) z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, ki pri odmeri višine poklicne starostne pokojnine razlikuje med plačo, nižjo od mejne vrednosti podlage za odmero prispevka na podlagi obveznega pokojninskega zavarovanja in plačo nad mejno vrednostjo podlage za odmero prispevka (tako imenovana deljena pokojninska formula, „gespaltene Rentenformel“), s čemer plač iz naslova dela s krajšim delovnim časom ne obravnava tako, da bi se najprej ugotovil znesek plače za polni delovni čas kot podlage za določitev deleža nad in pod mejno vrednostjo podlage za odmero prispevka, to razmerje pa bi se nato uporabilo za znižano plačo iz naslova dela s krajšim delovnim časom? Če je odgovor na vprašanje 1. a) nikalen: b) Ali je treba upoštevno pravo Unije, zlasti določbo 4.1 in 4.2 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom v Prilogi k Direktivi 97/81 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/23, in člen 4 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu, v povezavi z Direktivo Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, ki pri odmeri višine poklicne starostne pokojnine razlikuje med plačo, nižjo od mejne vrednosti podlage za odmero prispevka na podlagi obveznega pokojninskega zavarovanja in plačo nad mejno vrednostjo podlage za odmero prispevka (tako imenovana deljena pokojninska formula, „gespaltene Rentenformel“) in ki pri delavki, ki je delala delno s polnim in delno s krajšim delovnim časom, ne izvede razdelitve na posamezna obdobja (npr. posamezna koledarska leta), temveč se določi enotna stopnja zaposlitve za celotno obdobje trajanja delovnega razmerja, deljena pokojninska formula pa se uporabi šele na s takšnim izračunom dobljeno povprečno plačo?
3.

Ali je člena 5 in 7 Uredbe št. 817/2010, v povezavi s členom 4 iste Uredbe, mogoče razlagati tako, da je treba terjati vračilo izvoznih nadomestil, če izvoznik ne more dokazati, da so bile zahteve iz Uredbe št. 1/2015 izpolnjene v primeru, ko veterinar v okviru pregledov, ki jih v tretji državi opravlja v skladu s členom 3(1) Uredbe št. 817/2010, ne more preveriti, ali je načrt poti (dnevnik vožnje) zadovoljiv ali ne, torej ali je v skladu z zahtevami iz Uredbe št. 1/2015, (in zato ne more potrditi, da so rezultati teh pregledov zadovoljivi), ker je prevoznik izročil dnevnik vožnje uradnemu veterinarju na izhodni točki [iz območja Unije]?
1.

Ali je treba določbo člena 23(1), tretji stavek, Uredbe (ES) št. 1008/2008 (1) razlagati tako, da so dolžni letalski prevozniki pri objavljanju letalskih prevoznin navesti dejanske zneske davkov, letaliških pristojbin in ostalih prispevkov, dodatnih dajatev ali pristojbin iz točk (b), (c) in (d) in jih zato ne smejo delno vključiti v letalske prevoznine iz točke (a) te določbe?
1.

Družba Trioplast v postopku pred Sodiščem vztraja pri zahtevkih iz tožbe, ki jo je vložila na Splošno sodišče, in pri v njej navedenih tožbenih razlogih. Družba Trioplast na podlagi člena 58 Statuta Sodišča Evropske unije in členov 168(1)(d) in 169(2) Poslovnika Sodišča navaja, da je Splošno sodišče, pri tem ko je s sodbo z dne 12. maja 2016 v zadevi T-669/14 tožbo zavrnilo, napačno uporabilo pravo EU.
1.

Ali je Direktiva 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (1), zlasti člena 1(1) in 2(1), točka 2, v vsebinskem in časovnem smislu uporabna v primeru družbe za likvidacijo, kakršna je v postopku v glavni stvari, katere reševanje se je z mehanizmi, določenimi z nacionalnim pravom, začelo že pred potekom roka za prenos direktive in se nato po poteku roka za prenos nadaljevalo na podlagi nacionalnih predpisov, s katerimi se je prenesla navedena direktiva?
SL Uradni list Evropske unije C 335/41

Pritožba, ki jo je Sharif University of Technology vložila 11. julija 2016 zoper sodbo Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 28. aprila 2016 v zadevi T-52/15, Sharif University of Technology/Svet Evropske unije

(Zadeva C-385/16 P)

(2016/C 335/56)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Pritožnica: Sharif University of Technology (zastopnik: M. Happold, barrister)

Druga stranka v postopku: Svet Evropske unije

Predlogi

Pritožnica Sodišču predlaga, naj:

— razveljavi sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 28. aprila 2016 v zadevi T-52/15 Sharif University of Technology/Svet Evropske unije;

— ugodi predlogom, ki jih je pritožnica navedla v postopku pred Splošnim sodiščem, in

— Svetu naloži plačilo stroškov pritožnice v obeh postopkih.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo Splošnega sodišča, naj sporne akte razglasi za nične (prilogi k Sklepu Sveta 2014/776/SZVP (1) in k Izvedbeni uredbi Sveta (EU) št. 1202/2014 (2), Prilogo II k Sklepu Sveta 2010/413/SZVP (3) in Prilogo IX k Uredbi Sveta (EU) št. 267/2012 (4) (kot sta bili spremenjeni s členom 1 Sklepa 2014/776/SZVP oziroma s členom 1 Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1202/2014)) v delu, v katerem je v njih pritožnica označena kot subjekt, za katerega veljajo omejevalni ukrepi iz člena 23(2) Uredbe Sveta (EU) št. 267/2012, naj ji dodeli odškodnino za škodo, ki je zaradi ravnanj Sveta nastala na njenem ugledu, in naj Svetu naloži plačilo stroškov, ki so pritožnici nastali na prvi stopnji in v pritožbenem postopku.

Pritožnica v podporo trditvi, da je bilo v sodbi Splošnega sodišča napačno uporabljeno pravo, zaradi česar naj jo Sodišče razveljavi in o zadevi odloči samo, navaja ta pritožbena razloga:

Prvič, Splošno sodišče naj bi storilo napako, ker ni presodilo, da Svet ni ravnal v skladu z bistvenimi postopkovnimi zahtevami in/ali da je pri sprejemanju odločitve o uvrstitvi SUT napravil očitno napako pri presoji, ker postopka sprejemanja odločitve ni opravil tako, kot bi ga moral.

Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno razlagalo pravno merilo „podpore“ iranski vladi iz člena 20(1)(c) Sklepa Sveta 2010/413/SZVP (kakor je bil spremenjen) in člena 23(2)(d) Uredbe (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 (kakor je bila spremenjena), na katerem je Svet utemeljil uvrstitev pritožnice med subjekte, za katere veljajo omejevalni ukrepi, zaradi česar je napačno ugotovilo, da dokazi, ki jih je predložil Svet, uvrstitev pritožnice podpirajo.

(1) Sklep Sveta 2014/776/SZVP z dne 7. novembra 2014 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 325, str. 19).

(2) Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 1202/2014 z dne 7. novembra 2014 o izvajanju Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 325, str. 3).

(3) Sklep Sveta z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 195, str. 39).

(4) Uredba Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL L 88, str. 1).
SL Uradni list Evropske unije C 326/9

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal de Justiça (Portugalska) 23. maja 2016 – Fidelidade-Companhia de Seguros SA/Caisse Suisse de Compensation in drugi

(Zadeva C-287/16)

(2016/C 326/17)

Jezik postopka: portugalščina

Predložitveno sodišče

Supremo Tribunal de Justiça

Stranke v postopku v glavni stvari

Vlagatelj revizije: Fidelidade-Companhia de Seguros SA

Nasprotne stranke v postopku z revizijo: Caisse Suisse de Compensation, Fundo de Garantia Automóvel, Sandra Cristina Chrystello Pinto Moreira Pereira, Sandra Manuela Teixeira Gomes Seemann, Catarina Ferreira Seemann, José Batista Pereira

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali člen 3(1) Direktive 72/166/EGS (1), člen 2(1) Direktive 84/5/EGS (2) in člen 1 Direktive 90/232/EGS (3) o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero je zavarovalna pogodba absolutno nična zaradi lažnih izjav o lastništvu motornega vozila in o identiteti običajnega voznika, pri čemer je pogodbo sklenila oseba, ki nima ekonomskega interesa za vožnjo vozila in je bil podan goljufiv namen zadevnih oseb (sklenitelja zavarovanja, lastnika in običajnega voznika), da dosežejo kritje tveganj v prometu, in sicer (i) s sklenitvijo pogodbe, ki je zavarovalnica ne bi sklenila, če bi poznala identiteto sklenitelja zavarovanja; (ii) s plačilom nižje premije od dolgovane zaradi starosti običajnega voznika?

(1) Direktiva Sveta z dne 24. aprila 1972 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti (72/166/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 10).

(2) Druga Direktiva Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 3).

(3) Tretja Direktiva Sveta z dne 14. maja 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (90/232/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 249).
SL Uradni list Evropske unije C 326/17

Pritožba, ki jo je Alliance for Europe GEIE vložila 7. julija 2016 zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 21. aprila 2016 v zadevi T-539/13, Inclusion Alliance for Europe/Komisija

(Zadeva C-378/16 P)

(2016/C 326/29)

Jezik postopka: italijanščina

Stranki

Pritožnica: Inclusion Alliance for Europe GEIE (zastopnik: S. Famiani, odvetnik)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predloga

Pritožnica Sodišču predlaga, naj:

— razveljavi izpodbijano sodbo;

— plačilo stroškov naloži Komisiji.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija je z odločbo, izdano julija 2013, Inclusion Alliance for Europe pozvala k plačilu skupnega zneska 212 411,89 EUR za projekte št. 224482 (MARE), št. 216820 (SENIOR), št. 225010 (ECRN). Inclusion Alliance for Europe je pri Splošnem sodišču zoper to odločbo vložila tožbo za razveljavitev, slednje pa je odločilo s sklepom na podlagi člena 126 Poslovnika Splošnega sodišča.

Inclusion Alliance for Europe predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa v celoti, iz naslednjih razlogov.

V izpodbijanem sklepu pri presoji tožbe zoper sklep niso bila upoštevana in uporabljena splošna načela prava Unije.

Splošno sodišče je zmotno menilo, da so trditve v repliki razlogi, ki so predstavljeni prvič, medtem ko je šlo za pojasnilo že podanih razlogov in trditev v izvirni tožbi, za katere ni obstajala kršitev, kot določa člen 44(1) Poslovnika Splošnega sodišča.

Glede ugovorov v zvezi z načeli Skupnosti, ki se uporabijo v revizijskem postopku, je Splošno sodišče podalo nezadostno utemeljitev, celo pomanjkljivo, s tem, ko je zmotno vztrajalo pri tem, da se dejansko stanje poveže z razlago/pogodbeno kršitvijo, ne pa upošteva kršitev splošnih načel prava Unije.

V izpodbijanem sklepu niso povzeta in uporabljena splošna načela prava Unije, s sklicevanjem na trditve glede neupravičene obogatitve in odškodninski zahtevek do ES.
6.

Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali je treba člena 43(2)(b) in 59(3)(b) in (4) Direktive 2014/59/EU razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni določbi, ki vodi k temu, da se ukrep, ki ustreza instrumentu za reševanje s sredstvi upnikov iz člena 43 Direktive 2014/59/EU, uporabi v primeru, ko ni več realne možnosti, da začne institucija ponovno uspešno poslovati, in sistemsko pomembne storitve niso prenešene na premostitveno institucijo ter tudi sicer ni več mogoče prodati nobenih delov poslovanja institucije, ampak služi ta institucija izključno za upravljanje sredstev, pravic in obveznosti s ciljem, da se ta sredstva, pravice in obveznosti zakonito, aktivno in kar najbolje unovčijo (dejavnost v likvidaciji)? Ali bi bilo treba v takem primeru – v skladu z zahtevami iz Direktive 2014/59/EU – prenehanje te enote za likvidacijo (družbe za likvidacijo) prvenstveno izvesti v okviru predpisanega insolvenčnega postopka?
3.

Ali je glede na navedeno v predložitveni odločbi in glede na to, da so na podlagi veljavnega irskega prava odločbe DPP lahko predmet sodnega nadzora le, če se dokaže, da je ravnal v slabi veri ali na podlagi nezakonitih razlogov ali politike, to ob upoštevanju dejstev zadevnega primera skladno in združljivo z Listino?
SL Uradni list Evropske unije C 296/21

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy dla Łodzi – Śródmieścia (Poljska) 25. maja 2016 – kazenski postopek zoper J. Z.

(Zadeva C-294/16)

(2016/C 296/27)

Jezik postopka: poljščina

Predložitveno sodišče

Sąd Rejonowy dla Łodzi – Śródmieścia

Stranka v postopku v glavni stvari

J. Z.

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člen 26(1) Okvirnega sklepa Sveta z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (2002/584/PNZ) (1) v povezavi s členom 6(1) in (3) Pogodbe o Evropski uniji in členom 49(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da pojem „pripor“ zajema tudi ukrepe elektronskega nadzora gibanja osebe, na katero se nanaša nalog za prijetje, ki jih v povezavi s hišnim zaporom izvaja izvršitvena država članica?

(1) UL L 190, str. 1.
1.

Ali je treba člen 1(1) Direktive 2003/49/ES (1) v povezavi s členom 1(4) te direktive razlagati tako, da pomenita, da je družba, ki je rezidentka v državi članici v smislu člena 3 te direktive, če v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi, prejme obresti od hčerinske družbe v drugi državi članici, „upravičeni lastnik“ teh obresti v smislu te direktive? 1.1. Ali je treba pojem „upravičeni lastnik“ v členu 1(1) Direktive 2003/49/ES v povezavi s členom 1(4) te direktive razlagati enako kot isti pojem v členu 11 vzorčne davčne konvencije OECD iz leta 1977? 1.2. Če je treba na vprašanje pod 1.1. odgovoriti pritrdilno, ali je treba pojem v tem primeru razlagati zgolj ob upoštevanju komentarja k členu 11 vzorčne davčne konvencije iz leta 1977 (točka 8) ali je možno pri razlagi uporabiti tudi kasnejše komentarje, vključno z dopolnitvami iz leta 2003, ki se nanašajo na „obvodne družbe“ (točka 8.1, zdaj točka 10.1) in dopolnitvami iz leta 2014 v zvezi s „pogodbenimi ali zakonskimi obveznostmi“ (točka 10.2)? 1.3. Če je treba pri razlagi upoštevati tudi komentarje iz leta 2003, ali je v tem primeru pogoj za to, da se za družbo šteje, da ni „upravičeni lastnik“ v smislu Direktive 2003/49/ES, ta, da je dejansko prihajalo do preusmerjanja sredstev na osebe, ki jih država, v kateri je plačnik obresti rezident, šteje za „upravičene lastnike“ zadevnih obresti in – če je to tako – ali je potem nadaljnji pogoj ta, da se dejanski prenos izvrši v obdobju, ki je časovno blizu obdobju plačila obresti in/ali da se izvrši kot plačilo obresti? 1.3.1. Kakšen pomen ima v zvezi s tem, če se za posojilo uporabi lastniški kapital; če se zadevne obresti prištejejo h glavnici (kapitalizirane obresti); če je prejemnik obresti kasneje v skladu z veljavnimi pravili zadevne države opravil prenos znotraj skupine na svojo matično družbo, rezidentko iste države, z namenom prilagoditve dobička za davčne namene; če se zadevne obresti kasneje v družbi posojilodajalki spremenijo v lastniški kapital; če je imel prejemnik obresti pogodbeno ali zakonsko obveznost, da obresti posreduje drugi osebi, in če je večina oseb, za katere država, v kateri je oseba, ki plačuje obresti, rezidentka, šteje, da so „upravičeni lastniki“ obresti, rezidentk drugih držav članic ali drugih držav, s katerimi ima Danska sklenjene konvencije o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, tako da po danski davčni zakonodaji ne bi obstajala podlaga za odtegljaj davka pri viru, če bi bile te osebe posojilodajalke in bi obresti prejemale neposredno? 1.4. Kakšen pomen za presojo tega, ali se mora prejemnik obresti za namene Direktive šteti za „upravičenega lastnika“, ima, če predložitveno sodišče na podlagi presoje dejstev v zadevi ugotovi, da prejemnik – ki ni imel pogodbene ali zakonske obveznosti, da prejete obresti posreduje drugi osebi – ni imel „popolne“ pravice „uporabe in uživanja“ obresti, kot je to navedeno v komentarjih iz leta 2014 k vzorčni davčni konvenciji iz leta 1977?
—

točke od 48 do 52, ker sta člen 36 Akta o pristopu RH k EU in Priloga VII, točka 1, k tem aktu začela veljati 9. decembra 2011, ko sta bila v veljavi in sta zavezovala strategija reforme pravosodja za obdobje 2011–2015 z dne 15. decembra 2010 in revidiran akcijski načrt vlade Republike Hrvaške za reformo pravosodja z dne 20. maja 2010, zaradi česar je razveljavitev teh aktov s strani RH, kar je Evropska komisija prej izrecno odobrila v točki 3 izčrpnega poročila o spremljanju RH z dne 10. oktobra 2012 s tem, da je RH naložila sprejetje nove izvršilne zakonodaje, v nasprotju s splošnimi pravnimi načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, saj je imela razveljavitev teh pravnih aktov za pritožnike očiten retroaktivni učinek, RH pa po 9. decembru 2011 ni sprejela niti ene nove strategije reforme pravosodja, temveč samo strategijo razvoja pravosodja za obdobje od 2013 do 2018, zaradi česar je zadnja strategija reforme pravosodja, ki jo je RH sprejela, prav tista, ki je veljala 9. decembra 2011 (glej npr. sodbe z dne 30. januarja 1974, Louwage/Komisija, 148/73, EU:C:1974:7, točki 12 in 18; z dne 17. decembra 1998, Embassy Limousines & Services/Parlament, T-203/96, točki 74 in 88, in z dne 14. maja 1975, CNTA/Komisija, 74/74, EU:C:1975:59, točki 41 in 44), pri čemer je treba navesti, da je prvostopenjsko sodišče s tem, da je v točki 53 ugotovilo, da „ni treba sklepati, da so hrvaški organi […] lahko prosto spremenili strategijo razvoja pravosodja za obdobje 2011–2015 in akcijski načrt iz leta 2010. Ob upoštevanju določb Akta o pristopu, zlasti njegovega člena 36 in Priloge VII, hrvaški organi niso bili dolžni izpolniti samo zaveze 1, temveč tudi vse druge zaveze iz te priloge“, potrdilo utemeljenost zadevnega tožbenega odškodninskega zahtevka;
1.

Prvi pritožbeni razlog: Napačna uporaba prava. Nenatančna presoja upoštevnih dejstev. Nezadostna in napačna obrazložitev glede točk od 12 do 22 izpodbijanega sklepa Izpodbijani sklep izhaja iz napačne predpostavke, da so pritožnice predlagale razglasitev ničnosti Izvedbenega sklepa Komisije (EU) 2015/789 z dne 18. maja 2015 glede ukrepov za preprečevanje vnosa organizma Xylella fastidiosa (Wells et al.) v Unijo in njegovega širjenja znotraj Unije (UL L 125, str. 36) v celoti, ne pa, kot v resnici, zgolj v določenih delih, ki so natančneje navedeni v tožbi in repliki na ugovor nedopustnosti.
SL Uradni list Evropske unije C 243/21

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Varna (Bolgarija) 20. aprila 2016 – „MIP-TS“ OOD/Nachalnik na Mitnitsa Varna

(Zadeva C-222/16)

(2016/C 243/22)

Jezik postopka: bolgarščina

Predložitveno sodišče

Administrativen sad Varna

Stranki v postopku v glavni stvari

Vložnica kasacijske pritožbe:„MIP-TS“ OOD

Nasprotna stranka v postopku s kasacijsko pritožbo: Nachalnik na Mitnitsa Varna

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali področje uporabe člena 1(1) Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 791/2011 z dne 3. avgusta 2011 obsega uvoz nekaterih tkanin z odprto mrežno strukturo iz steklenih vlaken z velikostjo celice več kot 1,8 mm po dolžini in širini ter težo več kot 35 g/m2, razen diskov iz steklenih vlaken, ki so trenutno uvrščene v oznaki KN ex 7019 51 00 in ex 7019 59 00 (oznaki TARIC 7019510010 in 7019590010) in ki so bile 10. aprila 2012 deklarirane za carinski postopek „sprostitev v prosti promet in za končno uporabo“ z navedbo porekla iz Tajske in poslane od tam, pri čemer pa je njihovo poreklo dejansko iz Ljudske republike Kitajske in je bilo to poreklo ugotovljeno v okviru preiskave, ki jo je OLAF opravil na podlagi izvajanja Uredbe (ES) št. 1073/1999 Evropskega parlamenta in Sveta in o tem sestavil poročilo?
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia (Poljska) 14. marca 2016 – Halina Socha, Dorota Olejnik, Anna Skomra/Szpital Specjalistyczny im. A. Falkiewicza we Wrocławiu

(Zadeva C-149/16)

(2016/C 222/03)

Jezik postopka: poljščina

Predložitveno sodišče

Sąd Rejonowy dla Wrocławia-Śródmieścia

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeče stranke: Halina Socha, Dorota Olejnik, Anna Skomra

Tožena stranka: Szpital Specjalistyczny im. A. Falkiewicza we Wrocławiu

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člena 1(1) in 2 Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (1) v povezavi z načelom polnega učinka prava [Unije] razlagati tako, da mora delodajalec, ki zaradi težkega finančnega položaja delovne in plačne pogoje iz pogodb o zaposlitvi (odpoved s ponudbo nove pogodbe) odpove le glede pogojev nadomestila, uporabiti postopek, ki izhaja iz zgoraj navedene direktive, in se v zvezi s temi odpovedmi posvetovati s podjetniškimi sindikati, čeprav nacionalno pravo – zakon z dne 13. marca 2003 o posebnih pravilih v zvezi s prenehanjem delovnih razmerij z delavci iz razlogov, ki niso povezani s posameznimi delavci (Dz. U. 2003, št. 90, poz. 844, s spremembami) – v členih 1, 2, 3, 4, 5 in 6 ne vsebuje nobenih določb glede odpovedi pogojev iz pogodbe o zaposlitvi?

(1) UL L 225, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 327.
1.

Ali je treba določbe Direktive Sveta 2010/18/EU z dne 8. marca 2010 o izvajanju revidiranega okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, sklenjenega med BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP in ETUC, ter o razveljavitvi Direktive 96/34/ES (1) in določbe v prilogi objavljenega okvirnega sporazuma o starševskem dopustu razlagati tako, da nasprotujejo določbi nacionalnega prava, po kateri se poskusna doba za vodstveno delovno razmerje uradnika, na podlagi zakona in brez možnosti podaljšanja konča tudi v primeru, če je uradnik ali uradnica pretežni del te poskusne dobe na starševskem dopustu in je še vedno na starševskem dopustu?
1.

Ali člen 191 Pogodbe o delovanju Evropske unije in določbe Direktive 2004/35/ES (1) o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero lahko upravni organ za varstvo okolja s tem, da preseže načelo „plača povzročitelj obremenitve“, odgovornost za nadomestilo okoljske škode v posebni obliki pripiše lastniku, ne da bi moral predhodno vsebinsko dokazati obstoj vzročne zveze med ravnanjem te osebe (gospodarska družba) in onesnaženjem?
2.

Z drugim pritožbenim razlogom, uveljavljanim podredno, pritožnica trdi, da čeprav bi bilo uporabljeno načelo ultra petita, bi Splošno sodišče moralo presoditi, da je vseeno svobodno – in celo zavezano – razglasiti ničnost izpodbijanega sklepa v celoti, da s tem da učinke svojim ugotovitvam, da je bila napaka v izpodbijanem sklepu, ki je bil v nasprotju s hierarhično višjimi pravili, to je z načelom zakonitosti in načelom učinkovitega sodnega varstva, ki izhajata iz člena 47 Listine o temeljnih pravicah.