ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Glede obrazložitve odločbe o zahtevi po informacijah člen 18(3) Uredbe št. 1/2003 določa vse njene bistvene elemente. Ta obveznost posebne obrazložitve je temeljna zahteva, katere namen ni samo izkazati utemeljenost zahteve po informacijah, temveč tudi zadevnim podjetjem omogočiti, da razumejo obseg svoje dolžnosti sodelovanja in hkrati obdržijo pravico do obrambe.

Obveznost navedbe namena zahteve pomeni, da mora Komisija v zahtevi navesti predmet svoje preiskave in s tem opredeliti domnevno kršitev pravil o konkurenci. V zvezi s tem Komisiji ni treba naslovnika odločbe o zahtevi po informacijah obvestiti o vseh informacijah, ki jih ima v zvezi z domnevnimi kršitvami, niti ji ni treba podati stroge pravne opredelitve teh kršitev, mora pa jasno navesti domneve, ki jih namerava preveriti. Glede na to, da je treba potrebnost informacij presojati glede na namen, ki je omenjen v zahtevi po informacijah, mora biti ta namen izražen dovolj natančno, drugače ni mogoče ugotoviti, ali je informacija potrebna, in Sodišče ne more izvesti nadzora.

Glede tega je res, da je zahteva po informacijah preiskovalni ukrep, ki se splošno uporablja v okviru preiskovalne faze, ki je predhodna obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, in je namenjen zgolj temu, da Komisija zbere informacije in dokumentacijo, potrebne za to, da se preverita obstoj in obseg določenega dejanskega in pravnega položaja. Poleg tega, čeprav se je štelo, glede sklepov o pregledu, da mora Komisija sicer res čim bolj natančno navesti, kaj se išče in na kaj se mora nanašati preiskava, vendar po drugi strani ni nujno, da se v sklepu o pregledu natančno razmeji zadevni trg, niti da se navede natančna pravna opredelitev domnevnih kršitev ali obdobje, v katerem naj bi bile te kršitve storjene, pa je bila ta obrazložitev upravičena s tem, da se pregledi opravijo na začetku preiskave, ko Komisija še nima natančnih informacij. V vsakem primeru pa obrazložitev, ki je prekratka, ohlapna in splošna in z nekaterih vidikov nejasna, ne more izpolniti zahtev po obrazložitvi, ki jih določa člen 18(3) Uredbe št. 1/2003, da bi bila z njo upravičena zahteva po informacijah, za primer, da je podana več kot dve leti po prvih pregledih, čeprav je Komisija že poslala več zahtev po informacijah podjetjem, glede katerih obstaja sum, da so bila udeležena pri kršitvi, in več mesecev po sprejetju sklepa o začetku postopka.

(Glej točke 17, od 19 do 21, 24 in od 37 do 39.)
(Glej točke 35 in od 40 do 44.)

Na področju konkurenčnega prava Unije se na podlagi udeležbe podjetja na protikonkurenčnem sestanku vzpostavi domneva o nezakonitosti te udeležbe, za izpodbitje katere mora to podjetje dokazati javno distanciranje, ki ga morajo kot tako dojemati drugi udeleženci omejevalnega sporazuma.

V tem okviru pojem javnega distanciranja odraža dejanske okoliščine, katerih obstoj za vsak posamezni primer ugotovi Splošno sodišče, pri čemer upošteva več dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki so mu bili predloženi, ter nato splošno presojo vseh upoštevnih dokazov in indicev. Če so bili ti dokazi pravilno pridobljeni, če so bila spoštovana splošna pravna načela ter postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanjem dokazov, dokazno vrednost predloženih elementov presodi zgolj Splošno sodišče. Ta presoja torej razen v primeru izkrivljanja teh elementov ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča.

(Glej točki 63 in 71.)
Člen 17(2) Direktive 86/653 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da ima trgovski zastopnik ob prenehanju pogodbe o trgovskem zastopanju pravico do nadomestila za stranke, ki ne sme presegati zneska njegovega enoletnega plačila, hkrati pa, če to nadomestilo dejansko nastale škode ne pokriva v celoti, do dodatne odškodnine, če taka ureditev ne pripelje do dodelitve dvojnega nadomestila zastopniku na podlagi izgube provizij zaradi odpovedi pogodbe.

Iz besedila člena 17(2)(c) Direktive 86/653 in iz sistematične razlage te določbe izhaja, da je odškodnino mogoče dodeliti trgovskim zastopnikom poleg nadomestila za stranke in da zanjo ne veljajo niti pogoji iz člena 17(2)(a) Direktive niti zgornja meja iz člena 17(2)(b) te direktive. Glede na to, da Direktiva ne določa podrobno ničesar v zvezi s pogoji, pod katerimi lahko trgovski zastopnik zahteva odškodnino, morajo navedene pogoje in podrobna postopkovna pravila določiti države članice ob izvrševanju svoje diskrecijske pravice. Vendar je diskrecijska pravica, ki jo države članice lahko izvršujejo pri prenosu člena 17(2)(c) Direktive, omejena z obveznostjo izbire enega od dveh sistemov nadomestila, določenih v odstavkih 2 in 3 navedenega člena, brez možnosti njunega kumuliranja. Zato dodelitev odškodnine ne more pripeljati do dvojnega nadomestila s kopičenjem nadomestila za stranke in povračila škode, ki je nastala zlasti z izgubo provizij zaradi odpovedi pogodbe.

(Glej točke 30, 32, 34 in 35 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑375/14

Kazenski postopek

proti

Rosanni Laezza

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Frosinone)

„Predhodno odločanje — Člena 49 PDEU in 56 PDEU — Svoboda ustanavljanja — Svoboda opravljanja storitev — Igre na srečo — Sodba Sodišča, s katero je bila nacionalna zakonodaja o koncesijah za dejavnost pobiranja stav razglašena za nezdružljivo s pravom Unije — Preureditev sistema z novim javnim razpisom — Neodplačen prenos uporabe materialnih in nematerialnih sredstev, ki tvorijo mrežo za upravljanje in pobiranje stav — Omejitev — Nujni razlogi v javnem interesu — Sorazmernost“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 28. januarja 2016

Svoboda opravljanja storitev — Svoboda ustanavljanja — Omejitve — Igre na srečo — Nacionalna zakonodaja, s katero je koncesionarju naloženo, da ob prenehanju dejavnosti zaradi poteka trajanja koncesije neodplačno prenese uporabo materialnih in nematerialnih sredstev, katerih lastnik je in ki tvorijo mrežo za upravljanje stavnih iger in pobiranje stav — Nedopustnost — Utemeljitev — Boj proti kriminaliteti — Sorazmernost — Preverjanje s strani nacionalnega sodišča

(člena 49 PDEU in 56 PDEU)

Člena 49 PDEU in 56 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta omejevalni nacionalni določbi, ki koncesionarju nalaga, da ob prenehanju dejavnosti zaradi poteka trajanja koncesije neodplačno prenese uporabo materialnih in nematerialnih sredstev, katerih lastnik je in ki tvorijo mrežo za upravljanje in pobiranje stav, če ta omejitev presega, kar je nujno za uresničitev dejansko zastavljenega cilja iz te določbe, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Takšna nacionalna določba lahko namreč zmanjša privlačnost te dejavnosti. Poleg tega tveganje za podjetje, da bo moralo brez finančnega nadomestila prenesti uporabo sredstev, ki so v njegovi lasti, lahko prepreči, da bi se mu naložba povrnila. V zvezi s tem je sicer navedena določba lahko upravičena, ker se z njo uresničuje cilj, ki se nanaša na boj proti kriminaliteti, povezani z igrami na srečo, in ki pomeni nujni razlog v splošnem interesu, s katerim je mogoče upravičiti omejitev temeljnih svoboščin, vendar mora nacionalno sodišče preveriti, ali se z zadevno omejitvijo spoštuje načelo sorazmernosti.

(Glej točke 23, 32, 34, 37, 44 in izrek.)
Uredbo št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da potrditev dogovora o delitvi zapuščine, ki ga je skrbnik mladoletnih otrok sklenil v njunem imenu, pomeni ukrep v zvezi z izvajanjem starševske odgovornosti v smislu člena 1(1)(b) te uredbe, ki zato spada na njeno področje uporabe, in ne ukrep v zvezi z dedovanjem v smislu člena 1(3)(f) navedene uredbe, ki je izključen z njenega področja uporabe.

Pravna in poslovna sposobnost in z njima povezana vprašanja zastopanja se namreč presojajo v skladu z lastnimi merili in se ne štejejo za predhodna vprašanja, odvisna od povezanih pravnih dejanj. Zato sta določitev skrbnika za mladoletne otroke in nadzor izvajanja njegovih dejanj tako tesno povezana, da ne bi bilo primerno uporabiti različna pravila o pristojnosti, ki bi se razlikovala glede na vsebino zadevnega pravnega dejanja.

Zato se dejstvo, da se potrditev sodišča, pristojnega za skrbništvo, takega dogovora o delitvi zapuščine, ki jo zahteva zakon države članice, da bi bil ta dogovor veljaven, zaprosi v okviru zapuščinskega postopka, ne more šteti za odločilno za ugotovitev, da ta ukrep spada v dedno pravo. To, da je treba pridobiti potrditev sodišča, pristojnega za skrbništvo, je neposredna posledica statusa in pravne ali poslovne sposobnosti mladoletnih otrok ter pomeni ukrep za varstvo otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim v okviru izvrševanja starševske pravice v smislu člena 1(1)(b) in (2)(e) Uredbe št. 2201/2003.

(Glej točke 30, 31 in 38 ter izrek.)
Člena 4(1) in 5 Direktive 98/70 o kakovosti motornega bencina in dizelskega goriva, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003 je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica v nacionalnem pravu za trženje dizelskega goriva poleg zahtev iz te direktive določi dodatne zahteve glede kakovosti, kakršne so te, ki se nanašajo na plamenišče v zadevi v glavni stvari, ker ne gre za tehnično specifikacijo dizelskega goriva, ki se za namene te direktive nanaša na varstvo zdravja in okolja.

Cilj Direktive 98/70 namreč ni uskladitev vseh zahtev glede kakovosti ali tehničnih specifikacij, ki bi lahko veljale za navedena goriva, in posledično prepoved državam članicam, da določijo omejitve ali odstopanja glede tega, ampak se nanaša le na okoljske tehnične specifikacije glede goriv v smislu navedene direktive, torej tiste, ki temeljijo na preudarkih glede zdravja in okolja. Kar zadeva specifikacijo glede plamenišča dizelskega goriva pa je treba ugotoviti, da je razvidno, da ta specifikacija služi predvsem zagotavljanju varnosti dizelskega goriva kot proizvoda, pomembna pa je tudi za delovanje in zaščito motorjev vozil. Tako je namen določitve plamenišča poleg tega varovanje potrošnikov pred škodo, ki bi jo lahko utrpeli zaradi svojih vozi.

(Glej točke 38, 39 in 44 in točko 1 izreka.)
Nacionalna ureditev na področju zastaranja kaznivih dejanj, s katero je določeno, da se z dejanjem, ki pretrga zastaranje v okviru kazenskega pregona velikih goljufij na področju davka na dodano vrednost, zastaralni rok podaljša zgolj za četrtino prvotnega roka, lahko posega v obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi člena 325(1) in (2) PDEU, če bi ta nacionalna ureditev preprečevala naložitev učinkovitih in odvračilnih sankcij v veliko primerih velikih goljufij, ki škodijo finančnim interesom Evropske unije, ali če bi bili z njo za primere goljufij, ki škodijo finančnim interesom zadevne države članice, določeni daljši zastaralni roki kot za primere goljufij, ki škodijo finančnim interesom Evropske unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče. Nacionalno sodišče mora zagotoviti polni učinek člena 325(1) in (2) PDEU, po potrebi tako, da ne uporabi določb nacionalnega prava, katerih učinek bi bil, da zadevna država članica ne bi spoštovala obveznosti, ki so ji naložene s členom 325(1) in (2) PDEU.

Na področju davka na dodano vrednost namreč iz Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost v povezavi s členom 4(3) PEU izhaja, da države članice nimajo zgolj splošne obveznosti sprejeti vse potrebne zakonske in upravne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da je dolgovani davek na dodano vrednost v celoti pobran na njihovem ozemlju, ampak se morajo tudi boriti proti goljufijam. Zato, čeprav imajo države članice zaradi zagotavljanja pobiranja vseh prihodkov iz naslova davka na dodano vrednost in tako zaradi varstva finančnih interesov Unije v skladu z določbami Direktive 2006/112 in s členom 325 PDEU svobodo pri izbiri sankcij, ki se uporabijo in ki lahko zajemajo upravne sankcije, kazenske sankcije ali kombinacijo obojih, so lahko kazenske sankcije nujne za odvračilno in učinkovito preprečevanje nekaterih primerov velike goljufije na področju davka na dodano vrednost.

(Glej točke 36, 39, 58 in točko 1 izreka.)
Svetovalno podjetje lahko šteje za odgovorno za kršitev člena 81(1) ES, če dejavno in zavestno pripomore k izvajanju ali nadaljevanju kartela med proizvajalci, ki delujejo na trgu, ki je ločen od trga, na katerem deluje navedeno podjetje.

Ko gre za izvajanje ali nadaljevanje sporazumov in usklajenih ravnanj, katerih cilj je protikonkurenčen, je namreč mogoče ugotoviti, da je podjetje bilo udeleženo pri kršitvi in da je odgovorno za vse druge elemente, ki jih obsega, če Komisija dokaže, da je to podjetje z lastnimi ravnanji želelo prispevati k skupnim ciljem vseh udeležencev in da je vedelo za dejanska ravnanja, ki so jih predvidela ali izvajala druga podjetja pri uresničevanju teh ciljev, ali da je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje. Pojma „sporazum“ in „usklajeno ravnanje“ ne predpostavljata vzajemnega omejevanja svobode delovanja na tistem trgu, na katerem bi delovale vse stranke.

Poleg tega iz člena 81(1) ES nikakor ne izhaja, da se v njej določena prepoved nanaša zgolj na stranke takih sporazumov ali usklajenih ravnanj, ki so dejavne na trgih, na katere vplivajo ti sporazumi in ravnanja. Besedilo te določbe se, nasprotno, splošno nanaša na vse sporazume in usklajena ravnanja, ki bodisi v horizontalnih bodisi vertikalnih povezavah izkrivljajo konkurenco na skupnem trgu, neodvisno od trga, na katerem so stranke dejavne, in neodvisno od tega, da zadevni pogoji iz dogovorov vplivajo samo na poslovno ravnanje ene od strank.

Poleg tega čeprav ravnanje svetovalnega podjetja spada neposredno med prizadevanja strank sporazuma tako v zvezi s pogajanji kot v zvezi z nadzorom izvajanja obveznosti, ki so jih zadnjenavedeni določili v okviru kartelov, saj je namen storitev, ki jih je opravilo svetovalno podjetje na podlagi pogodb o zagotavljanju storitev, sklenjenih z navedenimi proizvajalci, zavestno izpolnjevanje zadevnih protikonkurenčnih ciljev, ki so določanje cen, razdelitev trgov in strank ter izmenjava poslovno občutljivih informacij, pa ni mogoče šteti, da delovanje svetovalnega podjetja v tej vlogi pomeni zgolj postransko storitev, ki ni povezana z obveznostmi, ki so jih pogodbeno določili proizvajalci, in z omejevanjem konkurence, ki je posledica navedenega.

(Glej točke 26, 27, 30, 33, 35, 38 in 39.)
Člen 1(1) Direktive 2001/23 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da pojem „prenos obrata“ zajema položaj, v katerem podjetje, ki deluje na trgu čarterskih poletov, preneha na podlagi odločitve večinskega delničarja, prav tako podjetja, ki deluje v letalskem sektorju, in v katerem zadnjenavedeno prevzame položaj podjetja, ki je prenehalo, v pogodbah o najemu letal in pogodbah o čarterskih poletih, ki se izvajajo, opravlja dejavnost, ki jo je prej opravljalo podjetje, ki je prenehalo, dopusti vrnitev nekaterih delavcev, ki so bili dotlej zaposleni pri navedenem podjetju, na delo in jih določi za izvrševanje enakih nalog kot prej ter od navedenega podjetja prevzame manjšo opremo.

Za uporabo člena 1(1) Direktive 2001/23 to, da je bila enota, katere oprema in del osebja sta bila prevzeta, vključena v sestavo družbe pridobiteljice tako, da ni ohranila svoje samostojne organizacijske strukture, ni pomembno, če je bila ohranjena vez med na eni strani to opremo in tem osebjem, ki sta bila prenesena na to družbo, ter na drugi nadaljevanjem dejavnosti, ki jih je prej opravljala družba, ki je prenehala. Upoštevni element za to, ali je prenesena enota ohranila identiteto, namreč ni ohranitev posebne organizacijske sestave, ki jo je glede različnih dejavnikov proizvodnje, ki se prenašajo, določil podjetnik, ampak ohranitev funkcionalne povezave na podlagi soodvisnosti in dopolnjevanja med temi dejavniki. Tako ohranitev takšne funkcionalne povezave med različnimi prenesenimi dejavniki pridobitelju omogoča, da jih uporablja za opravljanje iste ali podobne gospodarske dejavnosti, tudi če so po prenosu vključeni v novo in drugačno organizacijsko sestavo.

(Glej točke od 32 do 35 in točko 1 izreka.)
Člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da se v njem določeno zastaranje ne uporablja le za pregon nepravilnosti, ki privede do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki privede do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe. Ta razlaga ne vpliva na člen 3(3) Uredbe št. 2988/95, v skladu s katerim lahko države članice določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavkov 1 in 2 navedenega člena 3.

(Glej točki 32, 33 in izrek.)
Člen 13(2) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic je treba razlagati tako, da državljan tretje države, ki se je razvezal od državljana Unije in katerega zakonska zveza je pred začetkom postopka za razvezo trajala najmanj tri leta, od tega najmanj eno leto v državi članici gostiteljici, ne more ohraniti pravice do prebivanja v tej državi članici na podlagi te določbe, če je zakonec, državljan Unije, zapustil navedeno državo članico pred začetkom postopka za razvezo.

Sklicevanje v tej določbi, po eni strani, na „državo članico gostiteljico“, ki je v členu 2, točka 3, Direktive 2004/38 opredeljena le v zvezi z uresničevanjem pravice državljana Unije do prostega gibanja in prebivanja, in po drugi strani na „začetek postopkov za razvezo“ namreč nujno pomeni, da lahko zakonec državljana Unije, ki je državljan tretje države, pravico do prebivanja ohrani le na podlagi člena 13(2), prvi pododstavek, točka (a), te direktive, če je država članica, v kateri prebiva ta državljan, „država članica gostiteljica“ v smislu člena 2, točka 3, navedene direktive ob začetku postopka za razvezo. Vendar ne gre za tak primer, če pred začetkom takega postopka državljan Unije zapusti državo članico, v kateri prebiva njegov zakonec, zato da bi se preselil v drugo državo članico ali tretjo državo. V tem primeru namreč izvedena pravica državljana tretje države do prebivanja na podlagi člena 7(2) Direktive 2004/38 preneha ob odhodu državljana Unije in je zato na podlagi člena 13(2), prvi pododstavek, točka (a), te direktive ni več mogoče ohraniti. Zato mora zakonec – ki je državljan Unije – državljana tretje države v skladu s členom 7(1) Direktive 2004/38 prebivati v državi članici gostiteljici do začetka postopka za razvezo, da bi se lahko ta državljan tretje države skliceval na ohranitev svoje pravice do prebivanja v tej državi članici na podlagi člena 13(2) te direktive.

(Glej točke 61, 62, 66 in 70 ter točko 1 izreka.)
1
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
1—
ECLI:EU:C:2015 :457 1OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 9. julija 2 0 1 5  – 
Nemčija/Komisija
(Zadeva C-3 6 0 / 1 4 P) 1 
UL C 315, 15.9.2014 .„Pritožba — Približevanje zakono daj — Direktiva 2009 /48/ES — Varnost igrač — Mejne vrednosti za 
svinec, barij, arzen, antimon, živo srebro, nitrozamine in nitrozabilne snovi v igračah — Sklep K omisije, 
da n e odobri vseh nacionalnih določb, ki s o jih uradno s poročili nemški organi in v katerih so določene 
mejne vrednosti za te snovi — Dokaz, da s e z nacionalnimi določbami zagotavlja višja raven zaščite za 
zdravje ljudi“
1. Približevanje zakonodaj — Člen 114 P DEU — Postopek odobritve nacionalnih d oločb, ki 
predstavljajo odstopanje — Predlog za ohranitev nacionalnih odločb, ki so obstajale prej — 
Možnost države članice predlagateljice, da svoj predlog opre na oceno tveganj za javno zdravje, ki 
je drugačna od tiste na katero se j e oprl zakonodajalec Unije — Obveznost dokaza višje ravni 
varovanja j avnega z dravja ko t j e p odana p ri u sklajevalnemu u krepu U nije — 
Obveznost spoštovanja načela sorazmernosti (člen 114(4) PDEU) (Glej točki 33 in 34.)
2. Približevanje zakonodaj — Člen 114 P DEU — Postopek odobritve nacionalnih d oločb, ki 
predstavljajo o dstopanje — Predlog za o hranitev p rej obstoječih n acionalnih d oločb — 
Diskrecijska pravica Komisije — Sodni nadzor — Obseg ( člen 114(4) PDEU) (Glej točke od 35 
do 42.)
3. Pritožba — Razlogi — Napačna presoja de jstev in dokazov — Nedopustnost — Nadzor Sodišča nad 
presojo de jstev in dokazov — Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, 
člen 58, prvi odstavek) (Glej točke 55, 56 in 68.)
4. Pritožba — Razlogi — Nezadostna ali protislovna obrazložitev — Obseg o bveznosti obrazložitve — 
Implicitna obrazložitev Splošnega sodišča — Dopustnost — Pogoji (člen 256(1) PDEU; Statut 
Sodišča, člena 36 in 53, prvi odstavek; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 81) (Glej točke od 69 
do 71.) 
2 ECLI:EU:C:2015 :457OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Iz rek
1. Pritožba se zavrne.
2. Zvezni republiki N emčiji se naloži plačilo stroškov.
Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. julija 2015 –

Komisija/Francija

(Zadeva C‑485/14) 1 ( 1 )

„Neizpolnitev obveznosti države — Prosti pretok kapitala — Člen 63 PDEU in člen 40 Sporazuma o EGP — Davek na neodplačne prenose premoženja — Oprostitev — Volila in darila — Različno obravnavanje — Subjekti v drugi državi članici — Neobstoj dvostranskih davčnih sporazumov“

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil — Omejitve — Davčna zakonodaja — Davek na neodplačne prenose premoženja — Zakonodaja države članice, ki določa oprostitev navedenega davka za darila in volila v korist javnih institucij ali nepridobitnih organizacij s sedežem na njenem ozemlju ali v drugi državi članici ali v drugi državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ki je z njo sklenila dvostranski sporazum — Nedopustnost — Utemeljitev — Neobstoj (člen 63 PDEU; Sporazum EGP, člen 40) (Glej točke od 20 do 32 in točko 1 izreka.)

Izrek

1. Francoska republika s tem, ko je od davka na neodplačne prenose premoženja oprostila darila in volila v korist javnih institucij ali nepridobitnih organizacij samo, če imajo sedež v Franciji ali v drugi državi članici Evropske unije ali v drugi državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, ki je z njo sklenila dvostranski sporazum, ni izpolnila obveznosti iz člena 63 PDEU in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.

2. Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.

( 1 ) UL C 7, 12.1.2015.

Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. julija 2015 –

Komisija/Francija

(Zadeva C‑485/14) 1 ( 1 )

„Neizpolnitev obveznosti države — Prosti pretok kapitala — Člen 63 PDEU in člen 40 Sporazuma o EGP — Davek na neodplačne prenose premoženja — Oprostitev — Volila in darila — Različno obravnavanje — Subjekti v drugi državi članici — Neobstoj dvostranskih davčnih sporazumov“

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil — Omejitve — Davčna zakonodaja — Davek na neodplačne prenose premoženja — Zakonodaja države članice, ki določa oprostitev navedenega davka za darila in volila v korist javnih institucij ali nepridobitnih organizacij s sedežem na njenem ozemlju ali v drugi državi članici ali v drugi državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ki je z njo sklenila dvostranski sporazum — Nedopustnost — Utemeljitev — Neobstoj (člen 63 PDEU; Sporazum EGP, člen 40) (Glej točke od 20 do 32 in točko 1 izreka.)

Izrek

1. Francoska republika s tem, ko je od davka na neodplačne prenose premoženja oprostila darila in volila v korist javnih institucij ali nepridobitnih organizacij samo, če imajo sedež v Franciji ali v drugi državi članici Evropske unije ali v drugi državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, ki je z njo sklenila dvostranski sporazum, ni izpolnila obveznosti iz člena 63 PDEU in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.

2. Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.

( 1 ) UL C 7, 12.1.2015.