ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Člen 9 Allgemeines Eisenbahngesetz (splošni zakon o železnicah) z dne 27. decembra 1993 (BGBl. 1993 I, str. 2378, 2396; 1994 I, str. 2439) (v nadaljevanju: AEG) določa: „(1) Javni prevozniki v železniškem prometu, 1. ki so tako podjetja za železniški prevoz kot podjetja, ki so odgovorna za železniško infrastrukturo, 2. (a) ki so zgolj podjetja za železniški prevoz in so prek matične družbe povezana s podjetjem za železniško infrastrukturo, ki je javni prevoznik v železniškem prometu, ali (b) ki so zgolj podjetja za železniško infrastrukturo in so prek matične družbe povezana s podjetjem za železniški prevoz, ki je javni prevoznik v železniškem prometu, ali 3. ki so, kot zgolj podjetja za železniški prevoz ali za železniško infrastrukturo, matična ali hčerinska družba drugega podjetja za železniški prevoz ali za železniško infrastrukturo, ki je javni prevoznik v železniškem prometu, morajo, tudi če ne poslujejo kot kapitalske družbe, pripraviti, zagotoviti nadzor in objaviti letne izkaze in poslovno poročilo v skladu z določbami, ki se uporabljajo za velike kapitalske družbe iz drugega dela tretje knjige trgovinskega zakonika. […] (1a) Javni prevozniki v železniškem prometu v smislu odstavka 1, prvi stavek, točka (1), morajo v njihovih poslovnih knjigah ločiti dva sektorja; to zajema vodenje ločenih računov za področje „opravljanje storitev prevoza“ in za področje „upravljanja železniške infrastrukture“. Za vsako področje v smislu prvega stavka in za vsako področje, ki je zunaj tega področja, morajo v prilogi k letnim obračunom navesti dodatno bilanco in izkaz uspeha, ob upoštevanju zlasti načel trgovinskega prava. […] (1b) Javna sredstva, ki so dodeljena za eno od teh dveh področij dejavnosti iz odstavka 1a, prvi stavek, se ne smejo prenesti na drugo področje dejavnosti. Računi za ti dve področji dejavnosti se vodijo na način, ki odraža to prepoved. To velja tudi za podjetja v smislu odstavka 1, prvi stavek, točki 2 in 3. […] (1d) Za javna podjetja za železniški prevoz, ki opravljajo storitve v železniškem prometu ter na področju potniškega in tovornega prometa, se odstavek 1a uporablja mutatis mutandis, pri čemer velja, da je treba pripraviti ločene računovodske izkaze ter v prilogi k letnim obračunom navesti ločeno bilanco in izkaz uspeha le za področje tovornega železniškega prometa ter da se lahko ta bilanca nadomesti tudi z izkazom sredstev in obveznosti. Javna sredstva, ki so dodeljena v zvezi z zagotavljanjem prevoza potnikov v železniškem prometu kot javne službe morajo biti prikazana ločeno v ustreznih poslovnih računih in se ne smejo prenašati na dejavnosti v zvezi z zagotavljanjem drugih prevoznih storitev ali na kakršno koli drugo poslovanje. […]“
2

V uvodnih izjavah od 1 do 3, 6 in 7 Direktive 2004/80 je navedeno: „(1) Eden od ciljev Evropske [unije] je odprava ovir prostega pretoka [za prosto gibanje] oseb in [prosti pretok] storitev med državami članicami. (2) Sodišče Evropskih skupnosti je v [sodbi z dne 2. februarja 1989, Cowan (C‑186/87, EU:C:1989:47),] odločilo, da je, kadar zakonodaja [Unije] fizični osebi zagotavlja prost prehod v drugo državo članico, zaščita te osebe pred škodo v zadevni državi članici na enaki osnovi, kot velja za državljane in prebivalce te države, posledica takšnega prostega gibanja. Ukrepi za olajšanje dodeljevanja odškodnine žrtvam kaznivih dejanj naj pripomorejo k uresničevanju tega cilja. (3) Na zasedanju v Tampereju dne 15. in 16. oktobra 1999 je Evropski svet pozval k oblikovanju minimalnih standardov zaščite žrtev kaznivih dejanj, predvsem dostopa žrtev kaznivih dejanj do sodišča in njihovih pravic do odškodnine za povzročeno škodo, vključno s pravnimi stroški. […] (6) Žrtve kaznivih dejanj v Evropski uniji imajo pravico do poštene in primerne odškodnine za poškodbe, ki so jih utrpele, ne glede na to, kje v Evropski uniji je bilo storjeno kaznivo dejanje. (7) S to direktivo se vzpostavlja sistem sodelovanja za olajšan dostop do odškodnine žrtvam kaznivih dejanj v čezmejnih primerih, ki naj deluje na podlagi shem držav članic o odškodninah žrtvam nasilnih naklepnih kaznivih dejanj, storjenih na njihovem ozemlju. Tako naj se mehanizem odškodnin izvaja v vseh državah članicah.“
4

Člen 1 navedene uredbe določa: „1 Ta uredba zadeva dajanje novih živil ali novih živilskih sestavin na trg znotraj [Unije]. 2. Ta uredba se uporablja za dajanje na trg znotraj [Unije] živil in živilskih sestavin, ki se do sedaj še niso v pomembnem obsegu uporabljale za prehrano ljudi v [Uniji] in se razvrščajo v naslednje skupine: (c) živila in živilske sestavine z novo ali namerno spremenjeno primarno molekularno strukturo; (d) živila in živilske sestavine, ki jih sestavljajo ali so pridobljeni iz mikroorganizmov, gliv ali alg; (e) živila in živilske sestavine, ki jih sestavljajo rastline ali so pridobljeni iz rastlin, ter živilske sestavine, pridobljene iz živali, razen živil in živilskih sestavin, pridobljenih s tradicionalnim razmnoževanjem ali gojenjem, ki že iz preteklosti veljajo za varna živila; (f) živila in živilske sestavine, za katere se je uporabil proizvodni postopek, ki se do zdaj še ni uporabljal in, kjer je navedeni postopek povzročil pomembne spremembe v sestavi ali strukturi živil ali živilskih sestavin, ki vplivajo na njihovo prehransko vrednost, metabolizem ali raven neželenih snovi. […]“
10

Splošno sodišče je dejansko stanje povzelo, kakor sledi: „1 Intervenienta, J. C. Rubio Ferrer in A. Rubio Ferrer, sta 23. oktobra 2008 pri [EUIPO] vložila zahtevo za registracijo figurativne znamke Evropske unije na podlagi Uredbe [št. 40/94, ki je bila kodificirana z Uredbo št. 207/2009]. 2 Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak: […] 3 Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija znamke, so iz razredov 31, 35 in 39 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen […]. […] 5 […] X. Grau Ferrer je 10. avgusta 2009 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložil ugovor zoper registracijo figurativne znamke Evropske unije, prijavljene za proizvode in storitve iz točke 3 zgoraj. 6 Ugovor je temeljil na teh prejšnjih figurativnih znamkah: — španska registracija št. 2600724 za figurativni znak, zahtevana 8. junija 2004 in izvedena 22. novembra 2004 za vse proizvode iz razreda 31: […] — registracija Evropske unije št. 2087534 za naslednji figurativni znak, zahtevana 14. februarja 2001 in izvedena 14. junija 2002 za proizvode in storitve iz sledečih razredov: — razred 31: […]; — razred 32: […]; — razred 39: […]. […] 8 Oddelek za ugovore je 21. decembra 2010 ugovoru delno ugodil. Na eni strani je ugotovil, da [X. Grau Ferrer] v za to določenem roku ni predložil dokumenta s prikazom prejšnje španske figurativne znamke, kot je bila registrirana […]. Zato je z obrazložitvijo, da njen obstoj in veljavnost nista bila ustrezno utemeljena v določenem roku, zavrnil ugovor, ki je temeljil na prejšnji španski figurativni znamki. Na drugi strani je ugodil ugovoru na podlagi prejšnje znamke Evropske unije […]. Najprej je ugotovil, da je bil predložen dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke Evropske unije […]. 9 Zoper odločbo oddelka za ugovore so pri EUIPO na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 pritožbo vložili [X. Grau Ferrer] 10. februarja 2011 (R 520/2011‑4) in intervenienta [J. C. Rubio Ferrer in A. Rubio Ferrer] 14. februarja 2011 (R 274/2011‑4). 10 Četrti odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 11. oktobra 2012 […] ugodil pritožbi v zadevi R 274/2011‑4 in zavrnil pritožbo v zadevi R 520/2011‑4. V bistvu je na eni strani potrdil odločbo oddelka za ugovore, v skladu s katero ni bil predložen dokaz o obstoju prejšnje španske figurativne znamke. Na drugi strani je menil, da predloženi dokazi ne zadostujejo kot dokaz, da se je prejšnja znamka Evropske unije v upoštevnem obdobju resno in dejansko uporabljala v obliki, v kateri je bila registrirana ali ki ne spreminja njenega razlikovalnega značaja, za katerega izmed proizvodov, za katere je bila registrirana. Zato je razveljavil odločbo oddelka za ugovore z dne 21. decembra 2010 in ugovor v celoti zavrnil.“
75

Za zgoraj omenjene položaje je značilno, da so sicer urejeni s predpisi, ki spadajo a priori v pristojnost držav članic, in sicer s predpisi v zvezi s pravico državljanov tretjih držav do vstopa in prebivanja zunaj področja uporabe določb sekundarnega prava, ki pod nekaterimi pogoji določajo podelitev take pravice, vendar so vseeno neločljivo povezani s svobodo gibanja in prebivanja državljana Unije, ki nasprotuje temu, da ta pravica do vstopa in prebivanja navedenim državljanom tretje države ne bi bila priznana v državi članici, v kateri prebiva ta državljan Unije, da ne bi prišlo do posega v to svoboščino (glej v tem smislu sodbi z dne 8. novembra 2012, Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, točka 72, in z dne 8. maja 2013, Ymeraga in drugi, C‑87/12, EU:C:2013:291, točka 37).
Člen 12 tega skupnega ukrepa, naslovljen „Premestitev oseb, prijetih in pridržanih zaradi izvrševanja sodne pristojnosti“, določa:

„1. Na podlagi sprejetja izvrševanja sodne pristojnosti držav članic ali tretjih držav s strani Somalije na eni strani in na podlagi člena 105 Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu na drugi strani se osebe, ki so osumljene načrtovanja, izvrševanja ali storitve kaznivih dejanj piratstva ali oboroženega ropa v somalskih teritorialnih in notranjih vodah ali na odprtem morju, kot je navedeno v členih 101 in 103 Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, in so priprte ali pridržane z namenom izvršitve njihovega sodnega pregona, ter lastnina, uporabljena pri storitvi teh dejanj, predajo:

— pristojnim organom države članice ali tretje države, sodelujoče v operaciji, pod zastavo katere pluje ladja, ki je izvršila prijetje, ali

— v primeru, če ta država ne more ali ne želi izvrševati svoje sodne pristojnosti, državi članici ali kateri koli tretji državi, ki želi izvrševati sodno pristojnost nad temi osebami in sredstvi.

2. Osebe, ki so osumljene kaznivih dejanj piratstva ali oboroženega ropa, ali načrtovanja teh kaznivih dejanj, kot je navedeno v členih 101 in 103 Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, in so bile pri izvajanju operacije Atalanta zaradi sodnega pregona prijete in pridržane v teritorialnih, notranjih ali otoških vodah drugih držav na tem območju v soglasju s temi državami, ter lastnina, uporabljena pri storitvi teh dejanj, se lahko predajo pristojnim organom zadevne države ali, s soglasjem zadevne države, pristojnim organom druge države.

3. Oseb iz odstavka 1 in 2 ni mogoče premestiti v tretjo državo, če s to tretjo državo niso bili dogovorjeni ustrezni pogoji za premestitev, ki so skladni z veljavnim mednarodnim pravom, predvsem z mednarodnim pravom človekovih pravic, s čimer se zlasti zagotovi, da te osebe niso podvržene smrtni kazni, mučenju ali drugemu krutemu, nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju.“
Načelo ne bis in idem iz člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane 19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg), v povezavi s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da sklepa državnega tožilstva, s katerim se kazenski postopek konča in preiskava proti neki osebi dokončno ustavi – s pridržkom ponovne uvedbe postopka ali razveljavitve tega sklepa – ne da bi bile naložene sankcije, ni mogoče šteti za pravnomočno odločbo v smislu teh členov, če je iz same obrazložitve tega sklepa razvidno, da ni bila opravljena podrobna preiskava, pri čemer nezaslišanje oškodovanca in morebitne priče kaže na to, da taka preiskava ni bila opravljena.
3

Osnovna uredba je v členu 3(1), (5), (7) in (9) določala: „1. V zvezi s to uredbo pomeni izraz ‚škoda‘, če ni drugače določeno, znatno škodo, povzročeno industriji Skupnosti, grožnjo znatne škode industriji Skupnosti ali znatno zaviranje izgradnje te industrije in se razlaga v skladu z določbami tega člena. […] 5. Preiskava učinka dumpinškega uvoza na zadevno industrijo Skupnosti vsebuje oceno vseh gospodarskih dejavnikov in pokazateljev, ki vplivajo na stanje industrije, vključno z dejstvom, da je kaka industrija morda še vedno v procesu okrevanja zaradi učinkov dumpinga ali subvencioniranja v preteklosti, nadalje velikost dejanske stopnje dumpinga, dejanski in potencialni padec prodaje, dobičke, obseg proizvodnje, tržni delež, produktivnost, donosnost investicij, stopnjo izkoriščenosti zmogljivosti, dejavnike, ki vplivajo na cene v Skupnosti, dejanske in potencialne negativne učinke na denarni tok, zalogo, zaposlovanje, plače, rast, sposobnost zbiranja kapitala ali investicij. Ta seznam ni izčrpen, niti ni eden ali več teh dejavnikov skupaj odločujočih. […] 7. Razen dumpinškega uvoza se preiščejo še drugi znani dejavniki, ki istočasno povzročajo škodo industriji Skupnosti, s čimer se zagotovi, da se škoda, ki jo ti drugi dejavniki povzročajo, ne pripisuje dumpinškemu uvozu v skladu s odstavkom 6. Dejavniki, ki jih je mogoče upoštevati v tem okviru, vključujejo obseg in uvozne cene, ki se ne prodaja po dumpinških cenah, zmanjševanje [krčenje] povpraševanja ali spremembe v potrošniških navadah, konkurenco med proizvajalci tretjih držav in Skupnosti in njihove trgovinske omejitvene prakse, razvoj tehnologije in izvozno sposobnost ter produktivnost industrije Skupnosti. […] 9. Določitev grožnje znatne škode temelji na dejstvih in ne le na obtožbah, domnevah ali oddaljeni možnosti. Sprememba okoliščin, ki bi ustvarila razmere, v katerih bi dumping povzročil škodo, mora biti jasno predvidena in neposredno grozeča. Pri odločanju glede obstoja grožnje znatne škode se upoštevajo takšni dejavniki, kot so: (a) znatno povečana stopnja dumpinškega uvoza na trgu Skupnosti, ki nakazuje verjetnost znatno povečanega uvoza; (b) dovolj prosto dostopnih zmogljivosti izvoznika ali neizbežno in znatno povečanje takih zmogljivosti, ki nakazuje verjetnost znatno povečanega dumpinškega izvoza v Skupnost, pri čemer pa se upošteva tudi dostopnost drugih izvoznih trgov, ki lahko absorbirajo dodaten izvoz; (c) ali uvoz vstopa po cenah, ki bi v znatni meri pritiskale na cene ali preprečile povečanja cen, do katerih bi sicer prišlo, verjetno pa tudi povečale povpraševanje po nadaljnjem uvozu; in (d) zaloge izdelkov v preiskavi. Nobeden od zgoraj naštetih dejavnikov sam po sebi ni odločujoč, toda vsi obravnavani dejavniki skupaj morajo voditi do sklepa, da je nadaljnji dumpinški izvoz neizbežen in da bo nastopila znatna škoda, če se ne izvedejo zaščitni ukrepi.“
Člen 24 Direktive 2004/38/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS, ter člen 4 Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1244/2010 z dne 9. decembra 2010, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, v skladu s katero so državljani drugih držav članic, ki so v položaju, navedenem v členu 6(1) Direktive 2004/38, izključeni od prejemanja nekaterih „posebnih denarnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki“, v smislu člena 70(2) Uredbe št. 883/2004, ki so hkrati „socialna pomoč“ v smislu člena 24(2) Direktive 2004/38.
73

Iz vseh navedenih preudarkov je razvidno, da je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da v okoliščinah, v katerih sodišče odloča v postopku, kakršen je ta v glavni stvari, v zvezi z določitvijo krajevno pristojnega sodišča države članice izvora evropskega plačilnega naloga in v navedenih okoliščinah preizkuša mednarodno pristojnost sodišč te države članice za odločanje v civilnem postopku v zvezi s terjatvijo, na kateri temelji ta plačilni nalog, zoper katerega je tožena stranka vložila ugovor v za to predpisanem roku: — ker Uredba št. 1896/2006 ne daje pojasnil glede pristojnosti in obveznosti tega sodišča, ostajajo ta procesna vprašanja na podlagi člena 26 te uredbe urejena z nacionalnim pravom navedene države članice; — Uredba št. 44/2001 zahteva, da se vprašanje mednarodne pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga reši na podlagi procesnih pravil, ki omogočajo zagotovitev polnega učinka določb te uredbe in pravice do obrambe, bodisi da o tem vprašanju odloča predložitveno sodišče ali pa sodišče, ki ga to določi kot stvarno in krajevno pristojno za odločanje o terjatvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu z rednim civilnim postopkom; — v primeru, da sodišče, kakršno je predložitveno, odloča o mednarodni pristojnosti sodišč države članice izvora evropskega plačilnega naloga in ugotovi, da je ta pristojnost ob upoštevanju meril iz Uredbe št. 44/2001 podana, mora to sodišče na podlagi zadnjenavedene uredbe in Uredbe št. 1896/2006 nacionalno pravo razlagati tako, da mu to omogoča opredeliti ali določiti stvarno in krajevno pristojno sodišče za odločanje v tem postopku, in — v primeru, da sodišče, kakršno je predložitveno, ugotovi, da ta mednarodna pristojnost ni podana, potem to sodišče ni dolžno po analogiji s členom 20 Uredbe št. 1896/2006 po uradni dolžnosti ponovno preučiti tega plačilnega naloga.
54

V tem okviru je treba navesti, da je iz stališč družb LJJ in Axa razvidno, da so v odloku z dne 3. decembra 1998 kot zahtevane neobvezne storitve naštete restavracijske storitve, čiščenje zasebnih stanovanj vsaj enkrat na teden ter pranje perila nastanjenih oseb. Zahtevane neobvezne storitve so, če ustrezajo tistim, ki jih ponujajo domovi za ostarele, očitno nujne za izvedbo oproščenih storitev, ki se opravljajo v okviru oskrbovanih stanovanj. Glede zagotavljanja drugih neobveznih storitev v okoliščinah v postopku v glavi stvari, kot so storitve frizerskega in kozmetičnega salona, pa nasprotno zadevna nacionalna zakonodaja očitno ne zahteva, da bi se v okviru oskrbovanih stanovanj ponujale te storitve, niti ne zahteva tega od domov za ostarele, saj takih neobveznih storitev ni mogoče šteti za nujno potrebne za izvedbo oproščenih storitev v okviru oskrbovanih stanovanj. To pa mora preveriti nacionalno sodišče.
Člen 25 osnutka konvencije določa:

„1. Na izrecno zahtevo ADM in v obdobju, ki ga ta določi, si koncesionar prizadeva, da v primeru prenehanja dejavnosti zaradi poteka trajanja koncesije ali zaradi odločb o odvzemu ali preklicu na ADM ali drugega koncesionarja, ki ga ta določi v javnih postopkih, neodplačno prenese uporabo materialnih in nematerialnih sredstev, katerih lastnik je in ki tvorijo mrežo za upravljanje in pobiranje stav ter na katerih ni pravic in zahtevkov tretjih oseb, in sicer v skladu z opisanim v naslednjih odstavkih.

2. Sredstva, ki so predmet prenosa, se v skladu z določbami člena 5(1)(e) navedejo v inventarju in njegovih poznejših spremembah.

3. Prenos – izveden v kontradiktornem postopku med ADM in koncesionarjem ob pripravi ustreznega zapisnika – se začne v polletju pred potekom veljavnosti pogodbe, pri čemer bo varovana zahteva po neovirani funkcionalnosti sistema tudi v tem obdobju, če je treba sredstva na ADM prenesti pod pogoji, ki omogočajo nepretrgano delovanje elektronskega omrežja. Stroške morebitnega fizičnega prenosa opreme, naprav in vseh drugih sestavnih delov elektronskega omrežja nosi koncesionar. Stroške morebitnega fizičnega prenosa opreme, naprav in vseh drugih sestavnih delov elektronskega omrežja nosi koncesionar.

[…]“
4

V uvodnih izjavah od 10 do 14, 18 in 19 Uredbe št. 805/2009 je navedeno: „(10) Če je sodišče v državi članici izdalo sodbo o nespornem zahtevku v odsotnosti sodelovanja dolžnika v postopku, je odprava vseh preverjanj v državi članici izvršbe neizogibno povezana in odvisna od obstoja zadostnega jamstva glede upoštevanja pravic obrambe. (11) Ta uredba si prizadeva zagotavljati temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava predvsem Listina Unije o temeljnih pravicah [v nadaljevanju: Listina]. Predvsem si prizadeva zagotoviti polno spoštovanje pravice do poštenega sojenja kot jo priznava člen 47 Listine. (12) Treba je uvesti minimalne standarde za postopke, ki vodijo do sodbe, da bi zagotovili obveščenost dolžnika o postopkih, ki jih je sodišče uvedlo proti njemu, o zahtevah za njegovo aktivno sodelovanje v postopkih za ugovarjanje zahtevku in o posledicah njegovega nesodelovanja, in sicer pravočasno in na tak način, ki mu omogoča pripraviti obrambo. (13) Zaradi razlik med državami članicami glede predpisov o civilnem postopku in predvsem tistih določb, ki urejajo vročanje listin, je treba predpisati določno in podrobno opredelitev teh minimalnih standardov. Predvsem se noben način vročanja, ki temelji na pravni fikciji glede izpolnjevanja teh minimalnih standardov, ne more šteti kot zadosten za potrditev sodbe kot evropskega naloga za izvršbo. (14) Za vse načine vročanja, naštete v členih 13 in 14, je značilna bodisi popolna gotovost (člen 13) bodisi zelo visoka stopnja verjetnosti (člen 14), da je vročeni dokument dosegel naslovljenca. V drugi kategoriji se sodbo potrdi kot evropski nalog za izvršbo samo, če ima država članica izvora vzpostavljen ustrezen mehanizem, ki omogoča dolžniku zoper sodbo vložiti pravno sredstvo pod pogoji, določenimi v členu 19 v tistih izjemnih primerih, ko dokument ne doseže naslovljenca kljub temu, da se je ravnalo v skladu s členom 14. […] (18) Vzajemno zaupanje v pravosodje držav članic utemeljuje presojo sodišča ene države članice, da so izpolnjeni vsi pogoji za potrditev sodbe kot evropskega naloga za izvršbo, ki omogoča, da se sodba izvrši v vseh drugih državah članicah brez sodnega preizkusa pravilne uporabe minimalnih postopkovnih standardov v državi članici, kjer naj se sodba izvrši. (19) Ta uredba ne pomeni obveznosti za države članice, da prilagodijo svojo nacionalno zakonodajo minimalnim postopkovnih standardom, ki jih določa. Pomeni spodbudo v ta namen z omogočanjem učinkovitejše in hitrejše izvršljivosti sodb v drugih državah članicah zgolj, če so izpolnjeni ti minimalni standardi.“
32

Da bi bilo mogoče ugotoviti, ali je ta pogoj dejansko izpolnjen, je treba upoštevati vse dejanske okoliščine, ki opredeljujejo zadevni posel, med katerimi so zlasti vrsta zadevnega podjetja ali obrata, to, ali je bil opravljen prenos opredmetenih sredstev, kot so nepremičnine in premičnine, vrednost neopredmetenih sredstev ob prenosu, to, ali je novi delodajalec prevzel večino zaposlenih, to, ali je bil opravljen morebitni prenos strank, stopnja podobnosti dejavnosti, ki se opravljajo pred prenosom in po njem, in trajanje morebitne prekinitve teh dejavnosti. Vendar ti elementi pomenijo le delne vidike potrebne celostne presoje in jih tako ni mogoče presojati ločeno (glej sodbi Abler in drugi, C‑340/01, EU:C:2003:629, točki 33 in 34, in CLECE, C‑463/09, EU:C:2011:24, točka 34 in navedena sodna praksa).
39

Glede vsebine družba ANKO opozarja, da je Splošno sodišče v več točkah izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni bila dolžna z gotovostjo dokazati, da so nepravilnosti vplivale na sporazuma o dodelitvi sredstev za projekta Perform in Oasis. Vendar naj bi Splošno sodišče ugotovilo, da Komisija ni dokazala niti možnosti ali verjetnosti takega vpliva. Družba ANKO prav tako trdi, da začasna ustavitev plačil ne more izhajati iz absolutne diskrecijske pravice Komisije, ki bi tako lahko plačila ustavila s preprostim sklicevanjem na sum na nepravilnost. V točki II.5(3)(d) splošnih pogojev naj bi bila določena obveznost Komisije dokazati, prvič, da so bile nepravilnosti resne in sistematične, in, drugič, da bi lahko v bodoče vplivale na izvajanje navedenih sporazumov.