ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
54

Dodati je treba, da taka razlaga ni v nasprotju s cilji Direktive 92/100 ali Direktive 2006/115, ki so navedeni v sedmi uvodni izjavi Direktive 92/100 in uvodni izjavi 5 Direktive 2006/115, da se zagotovi nepretrganost ustvarjalnega in umetniškega dela avtorjev in izvajalcev, tako da se določi harmonizirano pravno varstvo, ki zagotavlja možnost prejemanja primernega dohodka in povračila naložb, ter da se s tem omogoči ustrezno ravnovesje med interesi izvajalcev in proizvajalcev fonogramov, da prejmejo nadomestilo iz naslova radiodifuznega oddajanja določenega fonograma, in interesom tretjih, da lahko ta fonogram radiodifuzno oddajajo ali ga priobčijo javnosti pod razumnimi pogoji (glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2003, SENA, C‑245/00, EU:C:2003:68, točka 36).
30

V teh okoliščinah je Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Haarlemu), prekinilo postopka in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, ki so enaka v obeh združenih zadevah: „1. Ali gre v primeru pritožbe v smislu člena 32(3) Vizumskega zakonika zoper dokončni sklep o zavrnitvi izdaje vizuma na podlagi razloga, ki je naveden v členu 32(1)(a)(vi) Vizumskega zakonika, za učinkovito pravno sredstvo v smislu člena 47 [Listine] v naslednjih okoliščinah: – v obrazložitvi sklepa je država članica navedla zgolj: ‚Za eno ali več držav članic predstavljate grožnjo javnemu redu, notranji varnosti ali javnemu zdravju, kot je opredeljeno v členu 2, točka19, zdaj člen 2, točka 21, Zakonika o schengenskih mejah, ali mednarodnim odnosom ene ali več držav članic‘; – niti v sklepu niti v pritožbenem postopku država članica ne navaja, za kateri specifični razlog ali razloge od štirih razlogov iz člena 32(1)(a)(vi) Vizumskega zakonika gre; – v pritožbenem postopku država članica ne navaja podrobnejših vsebinskih informacij niti podlage za razlog ali razloge, ki so podlaga za nasprotovanje druge države članice (ali držav članic)? 2. Ali so okoliščine, opisane v prvem vprašanju, skladne z načelom dobrega upravljanja iz člena 41 Listine, zlasti z obveznostjo uprave, da svoje odločitve obrazloži? 3. (a) Ali bi bil odgovor na prvo in drugo vprašanje drugačen, če bi država članica v dokončnem sklepu o vizumu navedla učinkovito in poleg tega dovolj natančno opredeljeno možnost pravnega sredstva v drugi državi članici zoper poimensko navedeni pristojni organ v tej drugi državi članici (ali teh drugih državah članicah), ki je nasprotovala (ali so nasprotovale) iz razloga, navedenega v členu 32(1)(a)(vi) Vizumskega zakonika, in je razlog za zavrnitev mogoče izpodbijati v okviru te pritožbe? (b) Ali je za odgovor na prvo vprašanje v povezavi s tretjim vprašanjem (točka (a)) zahtevano, da se odločanje v pritožbenem postopku v in proti državi članici, ki je sprejela dokončni sklep, prekine, dokler prosilec ni uspel uveljavljati pravice do pravnega sredstva v drugi državi članici (ali državah članicah), in če prosilec uveljavlja to možnost, dokler ni izdan (dokončni) sklep o tem pravnem sredstvu? 4. Ali je za odgovor na vprašanja pomembno, ali je lahko državi članici (ali državam članicam) oziroma njenim (njihovim) pristojnim organom, ki so nasprotovali izdaji vizuma, ponujena priložnost, da v pritožbenem postopku zoper dokončni sklep o vizumu nastopa (nastopajo) kot druga tožena stranka in iz tega razloga lahko dobi (dobijo) priložnost za utemeljitev razloga ali razlogov, na katerih temelji njeno (njihovo) nasprotovanje?“
54

V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlaga pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot ga je treba ali bi ga bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče tako razloženo pravilo lahko uporabi in ga mora uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana, preden je bila izdana sodba o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi navedenega pravila pristojnim sodiščem (sodba z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi, C‑724/17, EU:C:2019:204, točka 55 in navedena sodna praksa).
49

Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člena 34 in 36 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta temu, da pristojni organ prve države članice zavrne odobritev sprememb podatkov in dokumentov, ki se nanašajo na zdravilo, ki ima DP v drugi državi članici in je predmet dovoljenja za vzporedni uvoz v prvo državo članico, samo zato, ker je referenčno DP v prvi državi članici poteklo in ker se predlagane spremembe – v kombinaciji s podatki, odobrenimi v drugi državi članici za zdravilo, ki je predmet vzporednega uvoza – opirajo na podatke o zdravilu, ki ima enake terapevtske indikacije, ki ima DP v obeh zadevnih državah članicah in ki je v bistvu proizvedeno z uporabo enake zdravilne učinkovine, vendar v drugi farmacevtski obliki, če je zadevno dovoljenje za vzporedni uvoz še vedno veljavno in ni nobenega zadostnega indica, ki bi kazal na to, da obstaja tveganje za učinkovito varovanje življenja in zdravja ljudi.
25

V teh okoliščinah je Špecializovaný trestný súd (specializirano kazensko sodišče, Slovaška), ki je menilo, da je v zadevi v glavni stvari potrebna razlaga prava Unije, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali se Direktiva 2012/29 na področju pravic […] (predvsem glede pravice dejavnega sodelovanja v kazenskem postopku in premoženjskopravnega zahtevka za povračilo škode v kazenskem postopku), ki po svoji naravi ne pripadajo samo fizični osebi kot čutečemu bitju, uporablja [tudi] za pravne osebe in državo ali državne organe, če se jim v skladu z določbami nacionalnega prava prizna status oškodovancev v kazenskem postopku? 2. Ali člena 17 in 47 Listine […] o temeljnih pravicah, člen 325 [PDEU] in člen 38(1)(h) Uredbe […] št. 1260/99 […] v povezavi z Uredbo […] št. 1681/94 […] nasprotujejo zakonodaji in sodni praksi, v skladu s katerima država v kazenskem postopku ne more niti zahtevati povračila škode, ki ji je bila povzročena z goljufivim ravnanjem obdolženca, posledica katerega je odtujitev proračunskih sredstev [U]nije, niti ne more v skladu s členom 256(3) zakona o kazenskem postopku izpodbijati sklepa, s katerim je sodišče odločilo, da državi oziroma pristojnemu nacionalnemu organu ne dovoli, da na glavni obravnavi kot oškodovanec zahteva plačilo odškodnine in da nima na voljo druge vrste zahtevka, s katerim bi lahko uveljavljal svojo pravico zoper obdolženca, zaradi česar mu torej tudi ni mogoče zagotoviti pravice, da od obdolženca zahteva povračilo škode zoper lastnino in premoženjske pravice v skladu s členom 50 zakona o kazenskem postopku in dejansko izterja zadevno terjatev? 3. Ali se pojem ‚isto podjetje‘ iz člena 2 Uredbe […] št. 994/98 […] v povezavi s členom 2(2) Uredbe […] št. 69/2001 […] razlaga samo formalno v smislu, da je odločilno merilo, ali imajo zadevni subjekti samostojno pravno osebnost na podlagi nacionalnega pravnega reda, tako da je mogoče vsakemu od teh podjetij odobriti znesek državne pomoči v višini do 100.000 EUR, oziroma ali je odločilno merilo dejanski način delovanja in upravljanja teh podjetij, ki so v lasti istih oseb in so prek njih medsebojno povezana, kot sistem podružnic, ki jih upravlja matična družba, tudi kadar ima vsako podjetje lastno pravno osebnost po nacionalnem pravu, tako da je treba šteti, da tvorijo ‚isto podjetje‘ in se jim kot celoti lahko le enkrat dodeli državna pomoč v višini do 100.000 EUR? 4. Ali izraz ‚škoda‘ v smislu [Konvencije ZIF ali Direktive 2017/1371] pomeni samo tisti del nezakonito pridobljenih sredstev, ki so neposredno vezana na goljufivo dejanje, ali pomeni tudi dejansko nastale in ustrezno utemeljene stroške ter porabo pomoči, če dokazi kažejo, da so bili izdatki potrebni za prikritje goljufivega ravnanja, odložitev odkritja goljufije in pridobitev celotnega dodeljenega zneska zadevne državne pomoči?“
26

To sodišče je s sodbo z dne 8. maja 2018 tej tožbi ugodilo in Jobcenter naložilo, naj izplača zahtevane dajatve. Presodilo je, da se JD sicer ne more več sklicevati na ohranitev statusa zaposlene osebe v spornem obdobju, da bi lahko pravico do prebivanja utemeljil s členom 2 FreizügG, vendar je tako pravico pridobil tudi iz pravice do prebivanja, ki je bila njegovima hčerama priznana na podlagi člena 10 Uredbe št. 492/2011. Zadnjenavedeni, ki prebivata in se šolata v Nemčiji, lahko namreč kot mladoletna otroka nekdanjega delavca migranta, ki je bil zaposlen v tej državi članici, uveljavljata pravico do prebivanja na podlagi tega člena 10, ki naj bi nato utemeljevala pravico do prebivanja njunega očeta kot tistega od staršev, ki ima dejansko pravico do varstva in vzgoje. Po mnenju navedenega sodišča je pravica do prebivanja, ki izhaja iz navedenega člena 10, za namene izobraževanja in usposabljanja otrok (nekdanjega) delavca migranta samostojna in neodvisna od pravic do prebivanja, ki jih določa Direktiva 2004/38. Pravilo, ki je določeno v členu 24(2) te direktive in odstopa od načela enakega obravnavanja na področju socialne pomoči, naj se zato ne bi uporabljalo, če pravica do prebivanja zadevnega državljana Unije temelji na členu 10 Uredbe št. 492/2011. Izključitev pravice do dajatev socialne pomoči, določena v členu 7(1), drugi stavek, točka 2(c), SGB II za tuje državljane in njihove družinske člane, ki pravico do prebivanja pridobijo na podlagi člena 10 Uredbe št. 492/2011, naj torej ne bi bila v skladu s pravom Unije.
38

Na prvem mestu pa v zvezi s statusom „tretje osebe“ CNMC iz člena 17(1) in člena 19(1), od (f) do (h), zakona o ustanovitvi CNMC izhaja, da predsednik CNMC predseduje svetu CNMC, ki sprejema odločbe v imenu CNMC, in da iz tega naslova opravlja naloge upravljanja kadrovskih zadev CNMC ter vodi, usklajuje, ocenjuje in nadzoruje vse enote te komisije, vključno z direktoratom za konkurenco, ki je avtor predloga odločbe, ki je bila podlaga za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe. Poleg tega iz člena 20, prvi odstavek, točka 13, zakona o ustanovitvi CNMC in člena 15(2)(b) temeljnega statuta CNMC izhaja, da je predsednik CNMC pristojen za to, da svetu te komisije predlaga imenovanje in odstranitev vodstvenega osebja, med katero spada tudi osebje direktorata za konkurenco.
3

V točkah 17, 18, 20, 55, 56, 98 in 99 obrazložitve sporne odločbe je navedeno: „(17) Minister za kmetijstvo in ribištvo je v dveh okrožnicah z dne 15. aprila 2000 in 13. julija 2000 sklenil, da bodo vsa podjetja v sektorju deležna 50‑odstotnega zmanjšanja socialnih prispevkov, in sicer ribogojci za obdobje od 15. aprila 2000 do 15. julija 2000 ter ribiči za obdobje od 15. aprila 2000 do 15. oktobra 2000. (18) To zmanjšanje je zadevalo prispevke delodajalcev in delojemalcev in je veljalo za vse ribiče in ribogojce v Franciji in čezmorskih departmajih. […] (20) Pri prispevkih, nakazanih [Nacionalnemu zavodu za invalidne pomorščake], je stopnja zmanjšanja znašala 50 % za prispevke delojemalcev in tudi delodajalcev. […] […] (55) Različni ukrepi, ki so predmet te odločbe (zmanjšanje socialnih prispevkov in finančnih bremen, oprostitev državnih pristojbin), so ukrepi, ki dajejo ugodnost podjetjem s posebno dejavnostjo, to je ribogojnim in ribolovnim podjetjem. Dejansko so oproščena plačila nekaterih dajatev, ki bi jih običajno morala plačati. (56) Ti ukrepi državi povzročajo izgubo sredstev, bodisi neposredno (finančne olajšave in oprostitev državnih pristojbin) bodisi posredno, ker mora država nadomestiti izgube organa, ki zbira socialne prispevke. Torej obstajajo državne pomoči v smislu člena 87(1) [ES (postal člen 107(1) PDEU)]. […] (98) Komisija […] meni, da splošnega zmanjšanja socialnih prispevkov v korist ribičev za obdobje od 15. aprila do 15. oktobra ne more razglasiti za združljivega s skupnim trgom na podlagi člena 87(2)(b) [ES (postal člen 107(2)(b) PDEU)]. (99) Ta ukrep pomoči kot pomoč za tekoče poslovanje, ki je bila dodeljena vsem ribiškim podjetjem, ne da bi se od njih zahtevalo kakršno koli obveznost, je združljiv s skupnim trgom v skladu s tretjo alineo četrtega odstavka, točke 1.2. Smernic [za preučitev državne pomoči sektorju ribištva in akvakulture, sprejetih leta 1997]. […]“
119

V zvezi s tem je treba poudariti, da je bilo v skladu z novim členom 6, drugi odstavek, Priloge X h Kadrovskim predpisom število dni plačanega letnega dopusta, dodeljeno uradnikom in uslužbencem, ki delajo v tretjih državah, 36 za leto 2014, na katero se nanašajo sporne odločbe, in 30 za leto 2015. Na podlagi prvega odstavka tega novega člena 6 je bilo to število od 1. januarja 2016 zmanjšano na 24, pri čemer pa je bilo pojasnjeno, da imajo ti uradniki in uslužbenci, kot je razvidno iz priloge k sklepu Komisije z dne 16. decembra 2013 v zvezi z dopusti, ki ga je ta institucija sprejela na podlagi ukrepa procesnega vodstva, ki ga je sprejelo Splošno sodišče, in v nasprotju s tem, kar je to odločilo v točki 109 izpodbijane sodbe, od tega datuma, tako kot drugi uradniki in uslužbenci Unije, pravico do uporabe člena 57 Kadrovskih predpisov, v skladu s katerim imajo uradniki poleg osnovne pravice do letnega dopusta pravico do dodatnih dni dopusta glede na naziv in starost, ki traja največ trideset delovnih dni v koledarskem letu […].
8

Združenje VKI se v utemeljitev svoje zahteve sklicuje na deliktno in kvazideliktno odgovornost družbe Volkswagen, pri čemer navaja dejstvo, da je 574 potrošnikov, ki so nanj prenesli svoje pravice za vložitev tožbe v glavni stvari, v Avstriji pridobilo nova ali rabljena vozila, opremljena z motorjem EA 189, preden je bila 18. septembra 2015 javnosti razkrita manipulacija družbe Volkswagen v zvezi s podatki o izpustih izpušnih plinov teh vozil. Po navedbah združenja VKI so ti motorji opremljeni z „odklopno napravo“, ki je nezakonita na podlagi Uredbe (ES) št. 715/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2007 o homologaciji motornih vozil glede na emisije iz lahkih potniških in gospodarskih vozil (Euro 5 in Euro 6) in o dostopu do informacij o popravilu in vzdrževanju vozil (UL 2007, L 171, str. 1). Šlo naj bi za programsko opremo, ki omogoča, da se med preskusi in merjenji pojavijo izpusti izpušnih plinov, ki izpolnjujejo določene maksimalne vrednosti, medtem ko v dejanskih razmerah, to je pri uporabi zadevnih vozil na cesti, dejansko izpuščena onesnaževala dosegajo vrednosti, ki za večkrat presegajo predpisane mejne vrednosti. Volkswagen naj bi za vozila, opremljena z motorjem EA 189, lahko pridobil homologacijo, ki jo določa ureditev Unije, le zaradi te programske opreme, s katero se manipulirajo podatki o teh izpustih.
4

Člen 11 Direktive 2005/29/EGS Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22), naslovljen „Izvrševanje“, določa: „1. Države članice zagotovijo, da so v interesu potrošnikov z namenom uveljavitve skladnosti z določbami te direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam. Taka sredstva vključujejo predpise, po katerih osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu upravičen interes za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, vključno s konkurenti, lahko: (a) sprožijo sodni postopek proti takim nepoštenim poslovnim praksam; in/ali (b) prijavijo take nepoštene poslovne prakse upravnemu organu, ki odloča o pritožbah ali sproži ustrezne sodne postopke. Odločitev za eno od teh možnosti in odločitev o tem, ali sodiščem oz. upravnim organom dopustiti, da zahtevajo predhodno zatekanje k drugim predvidenim načinom obravnavanja pritožb, vključno s tistimi iz člena 10, je prepuščena državam članicam. Te možnosti so na razpolago ne glede na to, ali so prizadeti potrošniki na ozemlju države članice, v kateri se nahaja trgovec, ali v drugi državi članici. […] 2. V skladu s predpisi iz odstavka 1 države članice prenesejo na sodišča ali upravne organe pooblastila, ki jim v primerih, kjer ocenijo take ukrepe za potrebne, ob upoštevanju vseh interesov in zlasti javnega interesa omogočajo: (a) odreditev prenehanja ali uvedbo ustreznih sodnih postopkov za odreditev prenehanja nepoštenih poslovnih praks; ali (b) če se nepoštene poslovne prakse še ne izvajajo, vendar so tik pred izvedbo, odreditev prepovedi prakse ali uvedbo ustreznih sodnih postopkov, s katerimi se odredi prepoved take prakse, tudi če ni dokazov o dejanski izgubi ali škodi ali o naklepu ali malomarnosti trgovca. Države članice prav tako predvidijo, da se ukrepi iz prvega pododstavka sprejmejo po hitrem postopku, in sicer z: – začasnim učinkom, ali – dokončnim učinkom, ob tem, da je izbira med navedenima možnostma prepuščena državam članicam. Da bi odstranili trajne učinke nepoštenih poslovnih praks, katerih prenehanje je bilo odrejeno z dokončno odločitvijo, lahko države članice nadalje podelijo sodiščem ali upravnim organom pooblastila: (a) da zahtevajo celotno ali delno objavo te odločitve in to v obliki, ki se jim zdi primerna, (b) da poleg tega zahtevajo objavo popravka. […]“
59

Iz tega izhaja tudi, da je identifikacija za DDV, ki je določena v členu 214 Direktive o DDV, le formalna zahteva zaradi izvajanja nadzora. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa izhaja, da na podlagi formalnih zahtev zlasti ni mogoče izpodbiti pravice do odbitka DDV, če so izpolnjeni materialni pogoji za nastanek te pravice (glej v tem smislu sodbi z dne 21. oktobra 2010, Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, točka 50, in z dne 14. marca 2013, Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, točka 32). Iz tega glede na točko 52 te sodbe izhaja tudi, da davčnemu zavezancu, ki ima sedež v drugi državi članici, ni mogoče preprečiti, da – če so materialni pogoji, na podlagi katerih nastane pravica do vračila, izpolnjeni – uresničuje to pravico, ker je ali bi moral biti identificiran za DDV v državi članici vračila.
60

Ta sodna praksa je bila v bistvu kodificirana s členom 31a(1)(a) in (b) Izvedbene uredbe, ki določa, da storitve, povezane z nepremičninami, v smislu člena 47 Direktive o DDV vključujejo samo tiste storitve, ki so dovolj neposredno povezane z zadevno nepremičnino, kar je po eni strani v primeru, če te storitve izhajajo iz nepremičnine in je ta nepremičnina sestavni del storitve ter osrednjega in bistvenega pomena za opravljeno storitev, in po drugi strani, če se opravljajo za nepremičnino ali so namenjene zanjo in je njihov cilj pravna ali fizična sprememba zadevne nepremičnine. Kot pa izrecno izhaja iz določb člena 31a(2)(h) v povezavi s členom 31a(3)(b) Izvedbene uredbe, dajanja nepremičnine v najem za skladiščenje ni mogoče šteti za storitev v zvezi z nepremičnino v smislu člena 47 navedene direktive, če prejemniku ni dodeljen noben določen del nepremičnine v izključno uporabo.
Člen 23(1) navedene uredbe določa:

„Letalske prevoznine in tarife [zračnega prevoza], ki so na voljo javnosti, zajemajo pogoje, ki veljajo, kadar so ponujene ali objavljene v kakršni koli obliki, vključno na spletu, za zračni prevoz z letališč na ozemlju držav članic, za katere velja Pogodba. Končna cena letalske prevoznine in tarife je vedno navedena in označuje ceno, ki se plača, z vsemi davki, prispevki, dodatnimi dajatvami in pristojbinami, ki so neizogibni in predvidljivi v času objave. Poleg navedbe končne cene, je navedeno vsaj še naslednje:

(a) letalska prevoznina ali tarifa;

(b) davki;

(c) letališke pristojbine; in

(d) ostali prispevki, dodatne dajatve ali pristojbine, zlasti tiste, povezane z varnostjo ali gorivom,

če so bile postavke iz točk (b), (c) in (d) dodane letalskim prevozninam ali tarifam. Možnost doplačila se sporoči na jasen, pregleden in nedvoumen način ob začetku kupovanja vozovnic, kupec pa sam izbere možnost doplačila.“
69

Taka porazdelitev dokaznega bremena naj bi bila v nasprotju s sodno prakso iz sodb z dne 28. marca 1984, Compagnie royale asturienne des mines et Rheinzink/Komisija (29/83 in 30/83, EU:C:1984:130, točka 16), in z dne 31. marca 1993, Ahlström Osakeyhtiö in drugi/Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120, točki 126 in 127), v katerih je bilo odločeno, da kadar Komisija ugotovi kršitev pravil o konkurenci ob opiranju na domnevo, da ugotovljenih dejstev ni mogoče razlagati drugače kot z obstojem protikonkurenčnega ravnanja, sodišče Unije zadevni sklep razveljavi, če zadevna podjetja podajo trditve, s katerimi je mogoče drugače pojasniti dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, in ki omogočajo drugo verjetno razlago zanje od tiste, na podlagi katere je Komisija sklepala o obstoju kršitve.
Člen 152(1) Direktive 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II) v povezavi z njenim členom 151 in uvodno izjavo 8 Uredbe (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah („vročanje pisanj“) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da imenovanje predstavnika v državi članici gostiteljici s strani zavarovalnice za neživljenjska zavarovanja vključuje tudi pooblastilo tega predstavnika za sprejem začetnega procesnega akta v zvezi z odškodnino za prometno nesrečo.
22

V teh okoliščinah je Landgericht Saarbrücken (deželno sodišče v Saarbrücknu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 10(2)(p) Direktive 2008/48 razlagati tako, da med informacije, ki se morajo navesti v zvezi z ‚obdobjem‘ ali ‚drugimi pogoji‘ za uveljavljanje pravice do odstopa, spadajo tudi predpostavke za začetek teka roka za odstop? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali člen 10(2)(p) Direktive 2008/48 nasprotuje razlagi, v skladu s katero je navedba o pravici do odstopa ‚jasna‘ in ‚jedrnata‘, če v njej sami glede začetka roka za odstop niso v celoti navedene obvezne informacije, ki morajo biti podane, da ta rok začne teči, ampak v zvezi s tem napotuje na določbo nacionalnega prava – v tem primeru člen 492(2) [BGB] v različici, ki se je uporabljala do 12. junija 2014 – ki pa ponovno napotuje na nadaljnje nacionalne določbe – v tem primeru člen 247, od [(6)] do (13), [EGBGB] v različici, ki se je uporabljala do 12. junija 2014 – tako da mora potrošnik za razjasnitev, katere obvezne informacije morajo biti podane, da v zvezi s kreditno pogodbo, ki jo je sklenil, začne teči rok za odstop, prebrati številne zakonske določbe iz različnih zakonskih besedil? 3. Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen (in ni načelnih pomislekov zoper napotilo na nacionalne zakonske določbe): Ali člen 10(2)(p) Direktive 2008/48 nasprotuje razlagi, v skladu s katero je navedba o pravici do odstopa ‚jasna‘ in ‚jedrnata‘, če zaradi v njej zajetega napotila na nacionalno zakonsko določbo – v tem primeru člen 492(2) [BGB] v različici, ki se je uporabljala do 12. junija 2014 – in nadaljnjega napotila v tej določbi na druge določbe – v tem primeru na člen 247, od [(6)] do (13), [EGBGB] v različici, ki se je uporabljala do 12. junija 2014 – nujno pride do tega, da potrošniku za razjasnitev, katere obvezne informacije morajo biti podane, da v zvezi s kreditno pogodbo, ki jo je sklenil, začne teči rok za odstop, teh določb ni treba zgolj prebrati, temveč mora opraviti pravno subsumpcijo, na primer presoditi, ali mu je bilo posojilo odobreno pod pogoji, ki običajno veljajo za pogodbe, zavarovane s stvarnim jamstvom, in njihovo začasno financiranje oziroma ali so podane povezane pogodbe?“
6.

Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Določitev osnovnega zneska – Teža kršitve – Merila presoje – Narava kršitve – Spoštovanje načel sorazmernosti in enakega obravnavanja (Člen 101 PDEU; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(3); Sporočilo Komisije 2006/C 210/02, točke od 19 do 23) (Glej točke od 103 do 105 in od 109 do 112.)