ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 56 PDEU v povezavi s členom 58(1) PDEU, členom 2(2)(d) Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu in členom 1, točka 2, Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998, na katerega napotuje člen 2(a) Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju), je treba razlagati tako, da je storitev posredovanja, kot je ta v postopku v glavni stvari in katere cilj je prek aplikacije za pametni telefon odplačno povezovati nepoklicne voznike, ki uporabljajo svoje lastno vozilo, z osebami, ki iščejo prevoz v mestu, treba šteti za neločljivo povezano s storitvijo prevoza in jo torej opredeliti za „prevozno storitev“ v smislu členu 58(1) PDEU. Tako storitev je zato treba izključiti s področja uporabe člena 56 PDEU, Direktive 2006/123 in Direktive 2000/31.
50

Te smernice poleg tega na straneh od 13 do 35 vsebujejo dve podrobni preglednici. Prva preglednica se nanaša na oceno splošnih tveganj, položajev in nevarnosti, ki jim je izpostavljena večina nosečih žensk, žensk, ki so pred kratkim rodile, ali žensk, ki dojijo. V drugi preglednici, naslovljeni „Posebne nevarnosti“, je v uvodu opozorjeno na to, da lahko, ker je nosečnost dinamično stanje, ki obsega stalne spremembe in razvoj, enaki delovni pogoji povzročajo različne zdravstvene in varnostne težave za različne ženske v različnih fazah nosečnosti ter da enako velja, kadar se zadevna oseba po porodu oziroma med dojenjem vrne na delo. Nekatere od teh težav so predvidljive in se pojavljajo na splošno, druge pa so odvisne od posamičnih dejavnikov in anamneze.
55

Kakor pa je bilo že navedeno, se obravnavana zadeva nanaša na javni podjetji, in sicer na družbo TV2 Reklame in sklad TV2, ki ju je danska država ustanovila, vzdrževala in pooblastila za upravljanje prihodkov, nastalih s trženjem oglasnega prostora drugega javnega podjetja, in sicer družbe TV2/Danmark, tako da so bili ti prihodki pod nadzorom danske države in njej na razpolago.
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 13(2)(a) in 14(2)(b)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3) in kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 (UL 2008, L 177, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).
36

Glede davčnih obdobij, ki še niso dokončno končana, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso sama direktiva ne more ustvarjati obveznosti za posameznika in se torej nanjo proti njemu ni mogoče sklicevati (glej med drugim sodbo z dne 19. aprila 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, točka 30 in navedena sodna praksa). Tako se nacionalni organi ne morejo sklicevati na člen 132(1)(f) Direktive 2006/112, kakor je bila razlagana v točki 32 te sodbe, za zavrnitev te oprostitve za NSO, ki jih sestavljajo zavarovalnice, in torej za zavrnitev oprostitve plačila DDV za storitve, ki jih opravijo te NSO.
16

Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu, Francija) je o pritožbi ponovno odločalo in razveljavilo zgoraj navedeno sodbo tribunal de grande instance de Nanterre (prvostopenjsko sodišče v Nanterru) ter s sodbo z dne 7. marca 2014 zavrnilo predlog W. in drugih. V tej sodbi je to sodišče navedlo, prvič, da ne obstaja znanstveno soglasje glede obstoja vzročne zveze med cepljenjem proti hepatitisu B in nastankom multiple skleroze ter da so vsi nacionalni in mednarodni zdravstveni organi izključili povezavo med tveganjem za pojav demielinizacije centralnega ali perifernega živčevja (značilnost multiple skleroze) in takim cepljenjem. Drugič, ugotovilo je, da je iz več medicinskih študij razvidno, da vzrok za pojav multiple skleroze do zdaj ni znan. Tretjič, v nedavni medicinski publikaciji naj bi bilo ugotovljeno, da se, ko se pojavijo prvi bolezenski znaki multiple skleroze, fiziopatološki proces verjetno začne že nekaj mesecev oziroma let prej. Četrtič in nazadnje, to sodišče je navedlo, da epidemiološke študije kažejo, da pri od 92 % do 95 % bolnikov z navedeno boleznijo v njihovi družinski anamnezi ni bilo nobenih predhodnih bolezenskih znakov. Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu) je glede na ta različna dejstva ugotovilo, da merila časovne povezanosti med cepljenjem in prvimi bolezenskimi znaki ter neobstoja predhodnih bolezenskih znakov v osebni in družinski anamnezi, na katera se sklicujejo W. in drugi, skupaj ali ločeno niso resne, natančne in dosledne domneve, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti obstoj vzročne zveze med zadevnim cepljenjem in zadevno boleznijo.
10

V obrazložitvi teh aktov je Svet Hamas opisal kot teroristično skupino in navedel vrsto terorističnih dejanj, ki naj bi jih ta storila od leta 2005. Svet je poleg tega med drugim omenil odločbo Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki je bila sprejeta leta 2001, in dve odločbi, ki so ju istega leta sprejeli organi Združenih držav Amerike. Odločba Združenega kraljestva je odločba Secretary of State for the Home Departement (ministrstvo za notranje zadeve) o prepovedi Hamasa, ki šteje za organizacijo, vpleteno v teroristična dejanja. Odločbi organov Združenih držav sta odločba vlade, s katero je bil Hamas opredeljen kot tuja teroristična organizacija na podlagi oddelka 219 US Immigration and Nationality Act (zakon Združenih držav o priseljevanju in državljanstvu), in odločba, s katero je bil Hamas uvrščen med izrecno opredeljene mednarodne teroristične subjekte na podlagi predsedniškega odloka 13224 (v nadaljevanju: skupaj: odločbi organov Združenih narodov). Ker je Svet v zvezi z zgoraj navedeno odločbo Združenega kraljestva ugotovil, da jo je redno preizkušala nacionalna vladna komisija, v zvezi z odločbama organov Združenih narodov pa, da zanju velja upravni in sodni nadzor, je menil, da so te odločbe sprejeli pristojni organi v smislu člena 1(4) Skupnega stališča 2001/931. Nazadnje je Svet ugotovil, da so bile navedene odločbe še vedno veljavne, in je štel, da razlogi, ki so upravičevali uvrstitev Hamasa na sporni seznam, ostajajo veljavni.
7

V uvodnih izjavah od 15 do 17 Uredbe št. 207/2009 je navedeno: „(15) Države članice bi morale zaradi krepitve varstva blagovnih znamk [Evropske unije] ob upoštevanju lastnega nacionalnega sistema oblikovati kar najbolj omejeno število nacionalnih sodišč prve in druge stopnje s pristojnostmi v zadevah o kršitvah in veljavnosti blagovnih znamk [Evropske unije]. (16) Odločitve o veljavnosti in kršitvi blagovnih znamk [Evropske unije] morajo učinkovati in pokrivati celotno področje [Unije], saj je to edini način preprečevanja nedoslednih odločitev sodišč in [Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)] ter zagotavljanja, da enotna narava blagovnih znamk [Evropske unije] ni razvrednotena. Določbe, ki jih vsebuje Uredba [št. 44/2001], bi morale veljati za vsa dejanja pred sodišči, povezana z blagovnimi znamkami [Evropske unije], razen če ta uredba od te uredbe odstopa. (17) Izogniti se je treba nasprotujočim sodbam v tožbah, ki zadevajo ista dejanja in iste stranke in ki so vložene na podlagi blagovne znamke [Evropske unije] in paralelnih nacionalnih blagovnih znamk. Način doseganja tega namena, ko so tožbe vložene v isti državi članici, je stvar nacionalne procesne zakonodaje, na katero ta uredba ne vpliva, medtem ko se takrat, ko so tožbe vložene v različnih državah članicah, zdijo primerne določbe, izoblikovane na podlagi pravil o litispendenci in sorodnih tožbah iz Uredbe [št. 44/2001].“
33

Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da čeprav so glede na sedanje stanje prava Unije pravila, ki urejajo vpis priimka osebe v listine o osebnem stanju, v pristojnosti držav članic, morajo države članice pri izvrševanju te pristojnosti kljub temu spoštovati pravo Unije in, natančneje, določbe Pogodbe DEU, ki se nanašajo na pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je priznana vsem državljanom Unije (sodbe z dne 2. oktobra 2003, Garcia Avello, C‑148/02, EU:C:2003:539, točka 25; z dne 14. oktobra 2008, Grunkin in Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, točka 16; z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, točki 38 in 39; z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 63, in z dne 2. junija 2016, Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, točka 32).
32

Prvič, opozoriti je treba, da pravo Unije, zlasti načelo učinkovitosti, načeloma ne zahteva, da nacionalna sodišča po uradni dolžnosti preizkusijo razlog glede kršitve določb tega prava, kadar bi jih preizkus tega razloga obvezoval, da prekoračijo meje spora, kot so ga razmejile stranke, in se oprejo na druga dejstva in okoliščine od tistih, ki jih je v utemeljitev predloga navedla stranka, ki ima interes, da se uporabijo navedene določbe (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. decembra 1995, Van Schijndel in van Veen, C‑430/93 in C‑431/93, EU:C:1995:441, točka 22, in z dne 7. junija 2007, Van der Weerd in drugi, od C‑222/05 do C‑225/05, EU:C:2007:318, točka 36).
17

V teh okoliščinah je Obvodní soud pro Prahu 6 (okrožno sodišče v Pragi 6) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je trčenje med letalom in ptico dogodek v smislu točke 22 sodbe z dne 22. decembra 2008, Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771), ali gre za izredne razmere v smislu uvodne izjave 14 Uredbe št. 261/2004, ali pa takega trčenja ni mogoče uvrstiti pod nobenega od teh pojmov? 2. Če gre pri trčenju med letalom in ptico za izredne razmere v smislu uvodne izjave 14 [Uredbe št. 261/2004], ali je mogoče preventivne nadzorne sisteme, vzpostavljene zlasti okrog letališč (kot so zvočni odganjalci ptic, sodelovanje z ornitologi, odstranjevanje mest, na katerih se ptice običajno zbirajo ali kamor letijo, uporaba svetlobe za odganjanje ptic itd.), šteti za ustrezne ukrepe, ki jih mora letalski prevoznik sprejeti za izognitev takemu trčenju? Kaj je v tem primeru dogodek v smislu točke 22 (sodbe z dne 22. decembra 2008, Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771))? 3. Če je trčenje med letalom in ptico dogodek v smislu točke 22 (sodbe z dne 22. decembra 2008, Wallentin‑Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771)), ali je mogoče to šteti za dogodek tudi v smislu uvodne izjave 14 uredbe in ali je mogoče v takem primeru pri sklopu tehničnih in upravnih ukrepov, ki jih mora letalski prevoznik sprejeti po trčenju med letalom in ptico, pri katerem letalo ni bilo poškodovano, šteti, da gre za izredne razmere v smislu uvodne izjave 14 [Uredbe št. 261/2004]? 4. Če gre pri sklopu tehničnih in upravnih ukrepov, sprejetih po trčenju med letalom in ptico, pri katerem letalo ni bilo poškodovano, za izredne razmere v smislu uvodne izjave 14 [Uredbe št. 261/2004], ali je dopustno od letalskega prevoznika kot ustrezne ukrepe zahtevati, da pri načrtovanju letov upošteva tveganje, da bo treba takšne tehnične in upravne ukrepe sprejeti po trčenju med letalom in ptico in to dejstvo predvideti v voznem redu letov? 5. Kako je treba presojati obveznost letalskega prevoznika, da plača odškodnino v skladu s členom 7 [Uredbe št. 261/2004], če zamude niso povzročili samo upravni in tehnični ukrepi, sprejeti po trčenju med letalom in ptico, pri katerem letalo ni bilo poškodovano, temveč v velikem obsegu tudi odprava tehnične težave, ki ni povezana z navedenim trčenjem letala in ptice?“
55

Pritožnice v okviru drugega pritožbenega razloga, ki je vložen zoper točke od 61 do 66, od 78 do 80 in od 90 do 95 izpodbijanega sklepa, Splošnemu sodišču očitajo, da je s tem, da je ob zavrnitvi trditev, ki so se nanašale na primerne ukrepe, ki jih zahteva Komisija, razsodilo, da so ti ukrepi le predlogi in da so ti ukrepi postali zavezujoči s tem, da so jih sprejeli nizozemski organi, kršilo člen 108(1) PDEU in Uredbo št. 659/1999. Sodba z dne 22. oktobra 1996, Salt Union/Komisija (T‑330/94, EU:T:1996:154), na katero se je Splošno sodišče oprlo v točki 63 izpodbijanega sklepa, naj bi se nanašala na vprašanje dopustnosti in naj ne bi bila upoštevna. Poleg tega naj bi bil učinek izpodbijanega sklepa odvzem učinka sodbi z dne 27. februarja 2014, Stichting Woonpunt in drugi/Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100), v kateri naj bi Sodišče priznalo pravni interes pritožnic, da dosežejo razglasitev ničnosti sporne odločbe.
4

Člen 1 te direktive, naslovljen „Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“, v odstavkih 1 in 3 določa: „1. Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/18/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členi od 10 do 18 navedene direktive. Naročila v smislu te direktive zajemajo javna naročila, okvirne sporazume, koncesije za javne gradnje in dinamične nakupovalne sisteme. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z javnimi naročili s področja uporabe Direktive 2004/18/ES zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, na podlagi obrazložitve, da so takšne odločitve kršile zakonodajo Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalne predpise o izvajanju te zakonodaje. […] 3. Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsem osebam, ki imajo ali so imele interes za pridobitev določenega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.“
Člen 6(1)(e), člen 12(b) in člen 14, prvi odstavek, točka (a), Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov v povezavi s členom 3 Prve direktive Sveta 68/151/EGS z dne 9. marca 1968 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2003, je treba razlagati tako, da morajo v sedanjem stanju prava Unije države članice določiti, ali lahko posamezniki iz člena 2(1)(d) in (j) zadnjenavedene direktive od organa, odgovornega za vodenje centralnega registra, trgovinskega registra ali registra družb, zahtevajo, da na podlagi presoje posameznega primera preveri, ali je izjemoma upravičeno, da se po tem, ko je minilo dovolj časa od prenehanja zadevne družbe, dostop do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanje in so vpisani v ta register, iz zakonitih in nujnih razlogov, povezanih z njihovim posebnim položajem, omeji na tretje osebe, ki izkažejo poseben interes za vpogled v te podatke.
54

Iz dokumentov iz spisa, ki so bili predloženi Sodišču in ki so bili v zvezi s tem potrjeni z ustnimi stališči, ki jih je X predstavil na obravnavi, je razvidno, da X niti v letu 2007 niti v poznejših davčnih letih ni prejel dohodka v Španiji. Ker X v teh letih ni imel obdavčljivega dohodka na ozemlju države članice njegovega stalnega prebivališča, pri španskih davčnih organih nikakor ni mogel uveljavljati pravice do odbitka na podlagi upoštevanja njegovega osebnega in družinskega položaja.
Direktivo Sveta z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (86/653/EGS) ter Pridružitveni sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS), je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, s katero se v pravo zadevne države članice prenaša ta direktiva, ki iz svojega področja uporabe izključuje pogodbo o trgovskem zastopanju, v okviru katere ima trgovski zastopnik sedež v Turčiji, kjer opravlja dejavnosti na podlagi te pogodbe, naročitelj pa ima sedež v tej državi članici, tako da se v takih okoliščinah trgovski zastopnik ne more sklicevati na pravice, ki jih ta direktiva zagotavlja trgovskim zastopnikom po prenehanju take pogodbe o trgovskem zastopanju.
4

Člen 8 te direktive, naslovljen „Pravica do informacij“, v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Države članice zagotovijo, da lahko v okviru postopkov v zvezi s kršitvijo pravice intelektualne lastnine in na podlagi utemeljene in sorazmerne zahteve vlagatelja pristojni sodni organi odredijo, da informacije o izvoru in distribucijskih omrežjih [mrežah] blaga ali storitev, ki kršijo pravico intelektualne lastnine, priskrbi kršitelj in/ali katera koli druga oseba, za katero se ugotovi, da: (a) poseduje v komercialnem obsegu blago, ki je predmet kršitve; (b) uporablja v komercialnem obsegu storitve, ki so predmet kršitve; (c) zagotavlja v komercialnem obsegu storitve, uporabljene v dejavnostih, ki so predmet kršitve; ali (d) za katero je oseba iz točke (a), (b) ali (c) navedla, da je bila vpletena v proizvodnjo, izdelavo ali distribucijo blaga ali opravljanje storitev. 2. Informacije iz odstavka 1 vključujejo, kot je ustrezno: (a) imena in naslove proizvajalcev, izdelovalcev, distributerjev, dobaviteljev in drugih prejšnjih imetnikov blaga ali storitev, kakor tudi predvidenih trgovcev na debelo in na drobno; (b) informacije o proizvedenih, izdelanih, dostavljenih, prejetih ali naročenih količinah, pa tudi o cenah, doseženih za zadevno blago ali storitve.“
50

Poleg tega iz obrazložitvenega poročila, ki se nanaša na to konvencijo in v njegovih različnih jezikovnih različicah, izhaja, da je treba izraz iz člena 11(3) te konvencije razlagati ozko, in sicer tako, da zadeva položaj, ki ga ni bilo mogoče predvideti in preprečiti. Iz tega pojasnila je mogoče razbrati, da so stranke, ki so pristopile k tej konvenciji, imele kot končni namen napotiti na pojem višje sile v običajnem smislu, kar potrjuje seznam primerov, navedenih v tem obrazložitvenem poročilu.
4

Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa: „1. Ta direktiva se uporablja za kreditne pogodbe. 2. Ta direktiva se ne uporablja za naslednje: […] (f) kreditne pogodbe, s katerimi se podelijo krediti brez obresti in kakršnih koli drugih stroškov, ter kreditne pogodbe, ki določajo, da se mora kredit odplačati v roku treh mesecev in pri katerih se plačajo zgolj zanemarljivi stroški; […] (j) kreditne pogodbe, ki se nanašajo na brezplačen odlog plačila obstoječega dolga; […] 6. Države članice lahko določijo, da se za kreditne pogodbe, v katerih se predvideva, da bosta dajalec kredita in potrošnik sklenila dogovor glede načina odloga plačil ali odplačil, uporabljajo samo členi 1 do 4, 6, 7, 9, člen 10(1), člen 10(2)(a) do (i) ter (l) in (r), člen 10(4), členi 11, 13, 16 in členi 18 do 32, kadar je potrošnik že v zamudi pri odplačevanju po prvotni kreditni pogodbi in kadar: (a) bi takšen dogovor verjetno odvrnil možnost sodnega procesa v zvezi z zamudo; in (b) potrošnik s tem ne bi imel manj ugodnih pogojev v primerjavi s tistimi, določenimi s prvotno kreditno pogodbo. […]“
25

V teh okoliščinah je Nejvyšší správní soud (vrhovno upravno sodišče, Češka republika) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. (a) Ali je dobava konja, ki ga lastnik (ki je davčni zavezanec) privede k organizatorju dirke za to, da bi konj tekmoval na dirki, opravljanje storitev za plačilo v smislu člena 2(1)(c) Direktive o DDV in torej transakcija, ki je predmet DDV? (b) Če je odgovor pritrdilen, ali je treba denarno nagrado, prejeto na dirki (ki pa je ne dobi vsak konj, ki sodeluje na dirki), ali pridobitev storitve, in sicer možnost zagotovitve sodelovanja konja na dirki, ki jo organizator dirke da lastniku konja, oziroma drugo nadomestilo, šteti za plačilo? (c) Če je odgovor nikalen, ali je zgolj ta okoliščina podlaga za znižanje odbitka DDV na obdavčljive vstopne dobave, pridobljene in uporabljene za pripravo lastnih konj rejca/dreserja za dirke, ali pa je treba tekmovanje konja na dirki šteti za element gospodarske dejavnosti osebe, ki deluje na področju vzreje in dresure lastnih dirkalnih konj in dirkalnih konj drugih lastnikov, in stroške vzreje lastnih konj in njihovega tekmovanja na dirkah vključiti v splošne stroške v zvezi z gospodarsko dejavnostjo zadevne osebe? Če je odgovor na to podvprašanje pritrdilen, ali je treba denarno nagrado vključiti v davčno osnovo in obračun izstopnega DDV ali pa je to dohodek, ki sploh ne vpliva na davčno osnovo za DDV? 2. (a) Če je treba za namene DDV več delnih storitev šteti za samo eno transakcijo, kakšna so merila za določitev njihovega medsebojnega razmerja, to je za določitev, ali so to medsebojno enakovredne ali dobave, med katerimi obstaja odnos med glavno in pomožno dobavo? Ali med temi merili obstaja hierarhija glede njihovega razvrščanja in pomena? (b) Ali je treba člen 98 Direktive o DDV, v povezavi s Prilogo III k navedeni direktivi, razlagati tako, da nasprotuje uvrstitvi storitve med storitve z nižjo stopnjo, če je sestavljena iz dveh delnih dobav, ki ju je treba za namene DDV šteti za samo eno dobavo, in sta ti dobavi medsebojno enakovredni ter ena od njiju ne more biti uvrščena v nobeno kategorijo iz Priloge III k Direktivi o DDV? (c) Če je odgovor na drugo vprašanje, točka (b), pritrdilen, ali kombinacija delne storitve, ki predstavlja pravico do uporabe športnih objektov, in delne storitve dreserja dirkalnih konj v okoliščinah iz obravnavanega postopka nasprotuje uvrstitvi navedene storitve kot celote med storitve z znižano stopnjo DDV iz točke 14 Priloge III k Direktivi o DDV? (d) Če uporaba znižane davčne stopnje ni izključena na podlagi odgovora na drugo vprašanje, točka (c), kako dejstvo, da davčni zavezanec poleg storitve uporabe športnih objektov in storitve dreserja zagotovi tudi nastanitev v hlevu, krmljenje in drugo oskrbo konja, vpliva na uvrstitev v zadevno stopnjo DDV? Ali je treba vse te delne dobave za namene DDV šteti za samo eno celoto, ki se davčno obravnava skupaj?“
4

V uvodnih izjavah 1 in 4 Uredbe št. 1924/2006 je navedeno: „(1) V [Uniji] obstaja vedno večje število živil, ki so označena in oglaševana s prehranskimi in zdravstvenimi trditvami. Da bi zagotovili visoko raven varstva potrošnikov in olajšali njihovo izbiro, bi morali biti izdelki, ki so dani v promet, vključno z uvoženimi izdelki, varni in ustrezno označeni. Raznolika in uravnotežena prehrana je predpogoj za dobro zdravje in posamezni izdelki imajo sorazmeren pomen v okviru celotne prehrane. […] (4) Ta uredba bi se morala uporabljati za vse prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju, vključno z, med drugim, splošnim oglaševanjem živil in promocijskimi kampanjami, kakor so tiste, ki jih v celoti ali deloma podpirajo javni organi. Ne uporablja pa se za trditve pri nekomercialnem obveščanju, kot na primer za prehranske smernice ali nasvete organov javnega zdravstva ali za nekomercialna sporočila ter informacije v tiskanih medijih in v znanstvenih publikacijah. Ta uredba bi se morala uporabljati tudi za blagovne znamke in druga trgovska imena, ki se jih lahko razume kot prehranske navedbe ali zdravstvene trditve.“