Keywords

Summary



Keywords

1. Konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava – Navezne okoliščine – Pogodba o zaposlitvi – Država običajnega opravljanja dela – Samostojna razlaga

(Rimska konvencija z dne 19. junija 1980, člen 6(2))

2. Konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava – Navezne okoliščine – Pogodba o zaposlitvi – Država običajnega opravljanja dela – Pojem – Opravljanje dela v več državah pogodbenicah – Država, v kateri ali iz katere delavec izpolnjuje bistveni del svojih obveznosti

(Rimska konvencija z dne 19. junija 1980, člen 6(2))

Summary

1. Pravilo iz člena 6(2)(a) Rimske konvencije z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, predvsem merilo države, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, je treba razlagati samostojno, v smislu, da vsebina in obseg tega kolizijskega pravila ne moreta biti opredeljena na podlagi nacionalnega prava, ki se uporablja v skladu s kolizijskimi pravili sodišča, ki odloča, temveč ju je treba, zato da bi se Rimski konvenciji zagotovila polna učinkovitost v smislu ciljev, ki jim sledi, določiti na podlagi enotnih in samostojnih meril.

Poleg tega se taka razlaga ne sme oddaljiti od razlage meril, določenih v členu 5(1) Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, če so z njimi opredeljena pravila za določitev sodne pristojnosti na istih področjih in imajo podobno vsebino. Iz preambule Rimske konvencije je namreč razvidno, da je bila ta sklenjena, zato da bi se v mednarodnem zasebnem pravu nadaljevalo poenotenje prava, ki se je začelo s sprejetjem Bruseljske konvencije.

(Glej točke od 31 do 33.)

2. Člen 6(2)(a) Rimske konvencije z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih je treba razlagati tako, da če delavec opravlja dejavnosti v več kot eni državi pogodbenici, je država, v kateri delavec v izpolnjevanju pogodbe o zaposlitvi običajno opravlja delo v smislu te določbe, tista država, v kateri oziroma iz katere opravlja bistveni del obveznosti do delodajalca, ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni za navedeno dejavnost.

Merilo iz navedenega člena 6(2)(a) Rimske konvencije se lahko uporablja, tudi kadar delavec dejavnosti opravlja v več kot eni državi pogodbenici, če lahko sodišče, ki odloča, določi državo, ki je z opravljanjem dela tesno povezana.

Glede na cilj zagotoviti ustrezno zaščito delavca, ki mu sledi člen 6 Rimske konvencije, je treba merilo države običajnega opravljanja dela iz člena 6(2)(a) razlagati široko. Po zgledu tega, kako Sodišče razlaga člen 5(1) Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, je treba merilo države običajnega opravljanja dela razumeti kot sklicevanje na kraj, v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja poklicne dejavnosti, če pa poslovnega centra nima, na kraj, v katerem opravlja večino dejavnosti. Taka razlaga je tudi v skladu z besedilom novega predpisa o kolizijskih pravilih v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi, namreč Uredbo št. 593/2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) in zlasti členom 8 te uredbe.

Kar zadeva delo v sektorju mednarodnega prevoza, mora predložitveno sodišče, zato da bi določilo državo, v kateri delavec običajno opravlja svoje delo, upoštevati vse elemente, ki so značilni za to dejavnost. Zato je med drugim treba ugotoviti, v kateri državi je kraj, iz katerega delavec opravlja prevoze, prejema navodila za prevoze in si organizira delo, in kraj, v katerem so delovna sredstva. Ugotoviti je treba tudi kraje, v katerih se opravlja bistveni del prevoza, kraje raztovarjanja blaga in kraj, v katerega se delavec vrne po svojih nalogah.

(Glej točke od 42 do 50 in izrek.)