ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Določbe Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami, zlasti člen 32 te direktive razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki določa mehanizem nadomestila za zagotavljanje dodatnih obveznih storitev, v skladu s katerim podjetje ni upravičeno do nadomestila države članice za neto stroške opravljanja dodatne obvezne storitve, če dobiček, ki ga to podjetje ustvari iz naslova drugih storitev, ki spadajo v njegovo obveznost zagotavljanja univerzalne storitve, presega izgubo, vezano na opravljanje dodatne obvezne storitve.

Pri nadomestilu, ki se lahko izplača podjetju, določenemu za zagotavljanje univerzalne storitve, je namreč treba razlikovati med neto stroški obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in neto stroški dodatnih obveznih storitev, ki ne spadajo v poglavje II te direktive. Zato so mehanizmi nadomestil, določeni v Direktivi 2002/22 v zvezi z univerzalno storitvijo na eni strani in dodatnimi obveznimi storitvami na drugi, neodvisni eden od drugega, zaradi česar morajo biti neto stroški, ki nastanejo pri zagotavljanju vsake od teh storitev, predmet ločenega računovodstva, s čimer se zagotovi, da se prihodki, ustvarjeni v okviru zagotavljanja univerzalne storitve, ne upoštevajo pri izračunu neto stroškov dodatne obvezne storitve ter ne vplivajo na dodelitev nadomestila za zagotavljanje te zadnjenavedene storitve. Ne le da zahteva po ločenem računovodstvu prispeva k preglednosti postopka financiranja obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, ampak se z njo zagotavlja tudi, da se univerzalna storitev financira na konkurenčno nevtralen način. Taka zahteva v skladu z uvodno izjavo 18 Direktive o univerzalnih storitvah zagotavlja še, da se pri financiranju univerzalne storitve in dodatnih obveznih storitev upoštevajo pravila Unije o državnih pomočeh. Za nadomestila, ki jih države članice dodelijo za zagotavljanje storitve splošnega gospodarskega pomena v smislu člena 106(2) PDEU, kot sta univerzalna storitev in dodatna obvezna storitev, namreč veljajo pravila, ki jih je zakonodajalec Unije določil v členih 107 in 108 PDEU.

Poleg tega je s spoštovanjem obveznosti ločenega računovodstva mogoče preprečiti, da bi se prihodki, ki jih podjetje ustvari v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, upoštevali dvakrat, prvič, pri izračunu neto stroškov obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in posledično nadomestila, dodeljenega na tej podlagi, in drugič, pri izračunu neto stroškov dodatne obvezne storitve in posledično pri dodelitvi nadomestila iz naslova dodatne obvezne storitve. S tako prakso bi bilo seveda podjetje, ki opravlja storitev, kaznovano, saj bi moralo nositi stroške dodatne obvezne storitve, kar je v nasprotju z besedilom člena 32 Direktive 2002/22.

(Glej točke od 47 do 51, 54, 56 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑453/15

Kazenski postopek

proti

A

in

B

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Obdavčenje – DDV – Direktiva 2006/112/ES – Člen 56 – Kraj opravljanja storitev – Pojem ‚podobne pravice‘ – Prenos pravic do emisije toplogrednih plinov“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. decembra 2016

Harmonizacija davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev – Določitev kraja, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina – Prenos in odstop avtorskih pravic, patentov, licenc, blagovnih znamk in podobnih pravic – Pojem ‚podobne pravice‘ – Pravice do emisije toplogrednih plinov – Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 3(a); Direktiva Sveta 2006/112, člen 56(1)(a))

Člen 56(1)(a) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da „podobne pravice“ iz te določbe vključujejo pravice do emisije toplogrednih plinov, opredeljene v členu 3(a) Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti.

Vključitev pravic do emisije toplogrednih plinov v podobne pravice iz člena 56(1)(a) Direktive 2006/112 namreč ustreza cilju in logiki te direktive. Prvič, ker se prenos pravic do emisije obvezno vpiše v register iz člena 19 Direktive 2003/87, je mogoče identiteto pridobitelja, kraj, kjer ima ta sedež svoje gospodarske dejavnosti ali stalno poslovno enoto, za katere potrebe je opravljen prenos, ali pa kraj, kjer ima stalno prebivališče ali običajno prebiva, s tem pa tudi državo, v katero se opravi prenos, ugotoviti preprosto in z veliko gotovostjo. Drugič, ker je treba prenesene pravice do emisije načeloma uporabiti v kraju, v katerem pridobitelj opravlja svojo gospodarsko dejavnost, davčno upoštevna navezna okoliščina tega kraja opravljanja storitve, katere predmet je prenos pravic do emisije, omogoča, da se za to storitev uporabi ureditev davka na dodano vrednost države članice, na ozemlju katere se navedene pravice uporabijo.

(Glej točke od 26 do 28 in 30 ter izrek.)
Ne obstaja noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 8(3), prvi pododstavek, (e), Direktive 2013/33 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito, ki določa možnost, da se prosilec zaradi zaščite nacionalne varnosti ali javnega reda pridrži, z vidika členov 6 ter 52(1) in (3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

Ker je namreč zaščita nacionalne varnosti in javnega reda cilj, ki se želi doseči s to določbo, pridržanje na podlagi te določbe dejansko ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija. Poleg tega zaščita nacionalne varnosti in javnega reda prispeva tudi k zaščiti pravic in svoboščin drugih. Glede tega člen 6 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah določa pravico vsakogar ne le do svobode, ampak tudi do varnosti.

Kar zadeva sorazmernost posega v pravico do svobode, ki ga pomeni pridržanje, je pridržanje prosilca, kadar to zahteva zaščita nacionalne varnosti ali javnega reda, že po svoji naravi ukrep, s katerim je javnost mogoče zaščititi pred nevarnostjo, ki jo lahko povzroča ravnanje take osebe, in je zato z njim mogoče doseči cilj, ki se mu sledi s členom 8(3), prvi pododstavek, (e), Direktive 2013/33. Poleg tega iz besedila, sistematike in nastanka člena 8 Direktive 2013/33 izhaja, da možnost iz odstavka 3, prvi pododstavek, (e), tega člena, da se prosilec zaradi zaščite nacionalne varnosti ali javnega reda pridrži, obstaja le, če je izpolnjena vrsta pogojev, katerih namen je, da se uporaba takega ukrepa strogo omeji. Glede tega člen 9(1) Direktive 2013/33 določa, da se prosilec pridrži za čim krajše obdobje in le tako dolgo, dokler veljajo razlogi iz člena 8(3) te direktive.

Nazadnje, stroga omejitev pooblastil, ki jih imajo pristojni nacionalni organi v zvezi s pridržanjem prosilcev na podlagi člena 8(3), prvi pododstavek, (e), Direktive 2013/33, se zagotavlja tudi s sodno prakso Sodišča, ki je podalo razlago pojmov „nacionalna varnost“ in „javni red“ v drugih direktivah, ki se uporablja tudi za Direktivo 2013/33.

Pojem „javni red“ namreč vsekakor predpostavlja – razen socialne motnje, ki jo pomeni vsaka pravna kršitev – resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki ogroža temeljni interes družbe.

Pojem „javna varnost“ pokriva tako notranjo kot zunanjo varnost države članice. Zato ogrožanje delovanja institucij in temeljnih javnih služb ter preživetje prebivalstva pa tudi tveganje resnih motenj v zunanjih odnosih ali mirnem sožitju med narodi ali ogrožanje vojaških interesov lahko vplivajo na javno varnost.

(Glej točke od 53 do 55, 57, 62, od 64 do 66 in 82 ter izrek.)
25

V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 2 de Santander (prvostopenjsko sodišče št. 2 v Santanderju, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba četrto prehodno določbo zakona št. 1/2013 razlagati tako, da ne predstavlja ovire za varstvo potrošnikov? 2. Ali lahko potrošnik v skladu z Direktivo 93/13 in zlasti njenim členom 6(1) in členom 7(1), katerih cilj je zagotavljanje varstva potrošnikov in uporabnikov v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, izpodbija nepoštene pogoje po roku, ki je za to določen v nacionalnem pravu, tako da mora nacionalno sodišče presojati te pogoje? 3. Ali mora nacionalno sodišče v skladu z Direktivo 93/13, zlasti njenim členom 6(1) in členom 7(1), katerih cilj je zagotavljanje varstva potrošnikov in uporabnikov v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, po uradni dolžnosti presojati, ali je pogodbeni pogoj nepošten in na podlagi svojih ugotovitev izpeljati posledice? Ali mora po uradni dolžnosti ponovno presojati pogoj, katerega presojo je prej odklonilo oziroma za katerega je z odločbo, ki je postala pravnomočna, ugotovilo, da ni nepošten? 4. Ali lahko sodišče, ki opravi preizkus nepoštenosti nebistvenih določil pogodbe, upošteva razmerje kakovost/cena in na podlagi katerih meril? Ali mora pri takem posrednem preizkusu upoštevati zakonske omejitve cen, ki so določene v nacionalnih predpisih? Ali se lahko zgodi, da dogovor, ki je in abstracto veljaven, izgubi veljavnost, ker je cena zelo visoka glede na običajno ceno na trgu? 5. Ali je za uporabo člena 4 Direktive 93/13 mogoče upoštevati okoliščine, ki nastopijo po sklenitvi pogodbe, če nacionalni predpisi napotujejo v to smer? 6. Ali je treba člen 693(2) [LEC] razlagati tako, da ne ovira varstva interesa potrošnika? 7. Ali mora nacionalno sodišče, ko ugotovi obstoj nepoštenega pogoja glede predčasne zapadlosti, v skladu z Direktivo 93/13, zlasti njenim členom 6(1) in členom 7(1), katerih cilj je zagotavljanje varstva potrošnikov in uporabnikov v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, ta pogoj šteti za ničen in nezapisan in iz tega izpeljati posledice, tudi kadar je prodajalec ali ponudnik počakal do preteka minimalnega obdobja, ki je določeno v nacionalnem predpisu?“
Člen 7 Direktive 2001/77, naslovljen „Vprašanja v zvezi z omrežji“, je določal:

„1. Države članice sprejmejo brez poseganja v zagotavljanje zanesljivosti in varnosti omrežij potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da upravljavci prenosnih omrežij in upravljavci distribucijskih omrežij na svojem območju jamčijo za prenos in distribucijo električne energije, proizvedene iz obnovljivih virov energije. Lahko pa zagotovijo tudi prednosten dostop električne energije, proizvedene iz obnovljivih virov energije do omrežij. Pri razporejanju proizvodnih obratov upravljavci prenosnih omrežij dajo prednost proizvodnim obratom, ki uporabljajo obnovljive vire energije, kolikor to omogoča delovanje nacionalnega sistema električne energije.

2. Države članice vzpostavijo pravni okvir ali zahtevajo, da upravljavci prenosnih omrežij in upravljavci distribucijskih omrežij izdelajo in objavijo svoja standardna pravila za pokrivanje stroškov tehničnih prilagoditev, kot so priključki na omrežje in okrepitev omrežja, ki so potrebna za vključitev novih proizvajalcev, ki oddajajo električno energijo, proizvedeno iz obnovljivih virov energije v povezano omrežje.

[…]

3. Če to ustreza, lahko države članice od upravljavcev prenosnih omrežij in upravljavcev distribucijskih omrežij zahtevajo, da v celoti ali delno nosijo stroške iz odstavka 2.

[…]

6. Države članice zagotovijo, da zaračunavanje pristojbin za prenos in distribucijo ni diskriminatorno do električne energije, proizvedene iz obnovljivih virov energije, in zlasti do električne energije, proizvedene iz obnovljivih virov energije na obrobnih območjih, kot so otoki in slabo naseljena območja.

Če je to ustrezno, države članice vzpostavijo pravni okvir ali zahtevajo, da upravljavci prenosnih omrežij in upravljavci distribucijskih omrežij zagotovijo, da pristojbine, ki se zaračunavajo za prenos in distribucijo električne energije iz obratov, ki uporabljajo obnovljive vire energije, odražajo uresničljive stroškovne prednosti, ki izhajajo iz priključitve obrata na omrežje. Take stroškovne prednosti lahko izhajajo iz neposredne uporabe nizkonapetostnega omrežja.

[…]“
35

Najprej, kot generalni pravobranilec navaja v točki 100 sklepnih predlogov, so v členih od 4 do 14 Okvirnega sklepa 2008/909 izoblikovana pravila, ki jih morajo države članice uporabiti za premestitev obsojene osebe. V členih od 4 do 6 tega okvirnega sklepa so pojasnjeni, najprej, postopki v zvezi s posredovanjem sodbe in potrdila državi izvršiteljici. Nato so v členih od 7 do 14 tega okvirnega sklepa določena načela, ki se uporabljajo za odločbe o priznanju sodbe in o izvršitvi kazenske sankcije.
Člen 3 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46), naslovljen „Upravičenci“, določa:

„1. Ta direktiva se uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot opredeljene v točki 2 člena 2, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo.

2. Brez vpliva na kakršno koli pravico do prostega gibanja in prebivanja, ki jo zadevne osebe lahko imajo, država članica gostiteljica, v skladu s svojo nacionalno zakonodajo, olajša vstop in prebivanje naslednjim osebam:

(a) katerim koli družinskim članom, ne glede na državljanstvo, ki ne spadajo pod opredelitev v točki 2 člena 2, ki so v državi, iz katere so prišli, vzdrževane osebe ali člani gospodinjstva državljana Unije, ki ima temeljno pravico do prebivanja […]

[…]

Država članica gostiteljica temeljito preuči osebne razmere in utemelji vsako zavrnitev vstopa ali prebivanja tem ljudem.“
3

V uvodnih izjavah 4, 9, 31, 35 in 38 Direktive 2001/29 je navedeno: „(4) Usklajena pravna ureditev avtorske in sorodnih pravic bo zaradi večje pravne varnosti in hkrati z zagotavljanjem visoke stopnje varstva intelektualne lastnine omogočala naložbe v ustvarjalnost in inovacije vključno z omrežno infrastrukturo, kar bo posledično vodilo k rasti in povečani konkurenčnosti evropske industrije tako na področju ponudbe vsebine in informacijske tehnologije kot bolj splošno v celi vrsti industrijskih in kulturnih sektorjev. To bo zagotavljalo zaposlovanje in spodbujalo ustvarjanje novih delovnih mest. […] (9) Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine. […] (31) Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga. […] (35) V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. […] […] (38) Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev pravice reproduciranja za določene tipe reprodukcije avdio, vizualnega in avdiovizualnega gradiva za privatno uporabo, kar spremlja pravično nadomestilo. To lahko zajema uvedbo ali nadaljevanje sistemov nadomestil, ki bodo nadomestile škodo, povzročeno imetnikom pravic. […]“
57

Te ugotovitve ni mogoče ovreči s sklicevanjem na izraza „kolikor je mogoče“ in „načeloma“ iz člena 10a(1), tretji in četrti pododstavek, Direktive 2003/87. Čeprav ta izraza Komisiji dajeta neko diskrecijsko pravico za določitev ex‑ante referenčne vrednosti, kadar te ni mogoče izračunati na podlagi proizvodov, pa njun namen ni Komisiji omogočiti, da odstopi od načela usklajene in sektorske dodelitve pravic. Poleg tega je mogoče, če bi bilo to potrebno, s sistematično razlago teh izrazov podpreti razlago, da je treba ex-ante referenčne vrednosti določiti za „sektor ali del sektorja“, saj so to besede, ki so uporabljene v členu 10a(2) Direktive 2003/87.
18

To sodišče po eni strani poudarja, da tarifna številka 2206 KN zajema tudi mešanice fermentiranih in brezalkoholnih pijač ter da na podlagi pojasnjevalne opombe k HS v zvezi s tarifno številko 22.06 HS take pijače ostanejo uvrščene v to tarifno številko, tudi če jim je bil dodan alkohol ali če je bila vsebnost alkohola povišana z dodatno fermentacijo, če ohranijo naravo proizvodov, uvrščenih pod to tarifno številko. Po drugi strani tarifna številka 2208 KN zajema likerje, katerih volumska vsebnost alkohola je na splošno večja od 13,4 %. Posledica tega, da se pijači, ki spada v tarifno številko 2206 KN, doda destilirani alkohol, pa ni, da ta pijača avtomatično ne spada v to tarifno številko. Če količine fermentiranega in destiliranega alkohola v proizvodu, kot je Petrikov Creamy Green, niso odločilne za uvrstitev tega proizvoda in ima pijača, ki ji je bil dodan destiliran alkohol, lastnosti in značilnosti proizvodov, ki spadajo v tarifno številko 2208 KN, bi bilo treba ta proizvod po mnenju tega sodišča uvrstiti v to tarifno številko.
35

Za uvod je treba navesti, da sta ime in priimek osebe sestavna dela njene identitete in njenega zasebnega življenja, katerega varstvo zagotavljata člen 7 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP). Čeprav člen 7 Listine tega ne določa izrecno, posameznikovo ime in priimek zadevata njegovo zasebno in družinsko življenje, saj sta sredstvo za osebno identifikacijo in povezavo z družino (glej v zvezi s členom 8 EKČP sodbi z dne 22. decembra 2010, Sayn-Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, točka 52 in navedena sodna praksa, in z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 66).
43

Nazadnje je treba opozoriti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da člen 17 Direktive 2003/86 nalaga individualizacijo preizkusa prošenj za združitev (sodbi Chakroun, C‑578/08, EU:C:2010:117, točka 48, ter K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točka 60) in da morajo pristojni nacionalni organi pri izvajanju Direktive 2003/86 in preizkusu prošenj za združitev družine uravnoteženo in razumno presoditi vse upoštevne koristi (glej v tem smislu sodbo O in drugi, C‑356/11 in C‑357/11, EU:C:2012:776, točka 81).
48

Poleg tega spremembe zakona 97 (I)/1997 – uvedene z zakonom 31 (I)/2012, ki so začele retroaktivno veljati od 1. maja 2004, in ki zlasti določajo, da imajo javni uslužbenci, ki so zaposleni na delovnem mestu v ciprskem javnem sektorju, na podlagi katerega imajo pravico do pokojnine, in ki odpovejo pogodbo o zaposlitvi za to delovno mesto, da bi se zaposlili kot uradniki v instituciji Unije, pravico, da ciprska vlada Uniji izplača znesek, ki pomeni kapitalizirano vrednost ugodnosti, ki so jih pridobili v pokojninskem sistemu za javne uslužbence – ne odpravljajo vseh oblik ovir prostega gibanja zadevnih javnih uslužbencev, ker se ne nanašajo na položaj tistih javnih uslužbencev, ki se odločijo, da svojih pokojninskih pravic ne bodo prenesli. Kadar namreč ti javni uslužbenci odpovejo ali so odpovedali pogodbo o zaposlitvi v ciprskem javnem sektorju, preden dopolnijo ali so dopolnili starost 45 let, svojo pravico do pokojnine izgubijo.
56

Res je, da obveznost, naložena ponudniku storitev zagotavljanja pomoči v davčnih zadevah v okviru poslovne dejavnosti, kot je družba X, da pri organih države članice – v kateri je dejavnost zagotavljanja pomoči v davčnih zadevah v okviru poslovne dejavnosti regulirana in v kateri namerava ta ponudnik take storitve opravljati – zgolj pisno priglasi svoj namen v zvezi s tem, načeloma ne presega tega, kar je potrebno za uresničitev ciljev preprečevanja davčnega izogibanja in varstva potrošnikov, ki jim sledi ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari. Taka obveznost bi tem organom omogočala, da preverijo kvalifikacijo, ki so jo ponudnik storitev in fizične osebe, ki zanj opravljajo zadevno storitev, pridobili, tudi z izkušnjami, v drugih državah članicah na posameznem področju obdavčenja, na katerem namerava isti ponudnik storitev opravljati svojo dejavnost (glej po analogiji sodbo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, točki 57 ter 58 in navedena sodna praksa).
14

Natančneje, člen 26 uredbe Dežele Koroške o nadzorovanju tveganj in požarni inšpekciji (Kärntner Gefahrenpolizei- und Feuerpolizeiordnung, v nadaljevanju: inšpekcijska uredba) določa: „1. Protipožarni pregled pri gradbenih konstrukcijah je namenjen ugotavljanju stanj, ki povzročajo ali povečujejo nevarnost požara ter otežujejo ali preprečujejo gašenje požara in reševanje. 2. Pri protipožarnemu pregledu se z ogledom zlasti ugotovi (a) ali lastnik zgradbe (lastnik naprave) ali upravičeni uporabnik upošteva določbe tega zakona ali uredbe in odločbe, sprejete na podlagi tega zakona in ali so drugače prisotne nepravilnosti glede na [pravila požarne inšpekcije]; (b) ali obstaja nevarnost požara zaradi poškodb na stavbi in (c) ali obstajajo druge okoliščine, ki so za požarno varnost in gašenje požarov pomembne. […] 3. Protipožarni pregled je treba izvesti ob upoštevanju tveganja za požarno varnost stavbe. Pregled se izvede pri gradbenih konstrukcijah (a) z majhnim tveganjem za požarno varnost vsakih 15 let; (b) s srednjim tveganjem za požarno varnost vsakih 9 let in (c) z visokim tveganjem za požarno varnost vsakih 5 let; […]“
3

V uvodnih izjavah 1, 7, 13, 14 in 33 Uredbe št. 1013/2006 je navedeno: „(1) Temeljni in poglavitni cilj ter sestavina te uredbe je varovanje okolja, njeni učinki na mednarodno trgovino pa so zgolj slučajni. […] (7) Pomembno je, da se nadzorovanje in kontrola pošiljk odpadkov organizirata in urejata na način, ki upošteva potrebo po ohranjanju, varovanju in izboljšanju kakovosti okolja in človekovega zdravja ter krepi enotnejšo uporabo te uredbe v vsej Skupnosti. […] (13) Čeprav je nadzorovanje in kontrola pošiljk odpadkov znotraj države članice zadeva te države članice, morajo nacionalni sistemi pri pošiljkah odpadkov upoštevati potrebo po skladnosti s sistemom Skupnosti, da bi se zagotovila visoka stopnja varovanja okolja in zdravja ljudi. (14) V primerih pošiljk odpadkov, namenjenih za odstranjevanje, in odpadkov, ki niso navedeni v Prilogi III, IIIA ali IIIB in so namenjeni za predelavo, je smiselno zagotoviti optimalni nadzor in kontrolo z zahtevo po predhodnem pisnem soglasju s takšnimi pošiljkami [(v nadaljevanju: soglasje)]. Ta postopek mora vključevati predhodno prijavo pristojnim organom, ki jim omogoča, da so ustrezno obveščeni in da lahko sprejmejo vse potrebne ukrepe za varovanje zdravja ljudi in okolja. Prav tako mora tem organom omogočati, da utemeljeno ugovarjajo pošiljki. […] (33) Treba je sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev, da se v skladu z Direktivo 2006/12/ES in drugo zakonodajo Skupnosti o odpadkih med celotnim obdobjem pošiljanja, ter vključno z odstranjevanjem ali predelavo v ciljni državi, z odpadki, poslanimi znotraj Skupnosti, in odpadki, uvoženimi v Skupnost, ravna tako, da ni ogroženo zdravje ljudi in da se ne uporabljajo postopki ali metode, s katerimi bi se lahko škodovalo okolju. […]“