Zadeva T-110/07

Siemens AG

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg projektov za plinsko izolirane stikalne naprave – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Razdelitev trga – Posledice na skupnem trgu – Pojem trajajoče kršitve – Trajanje kršitve – Zastaranje – Globe – Sorazmernost – Obteževalne okoliščine – Vloga vodje – Olajševalne okoliščine – Sodelovanje“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Protikonkurenčni cilj – Zadostna ugotovitev

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1))

2. Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Domneva nedolžnosti – Postopek na področju konkurence – Uporabnost

(člen 81(1) ES; člen 6(2) EU)

3. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Način dokazovanja – Uporaba sklenjenega kroga dokazov

(člen 81(1) ES)

4. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz kršitve – Predložitev izjav drugih obtoženih podjetij s strani Komisije – Dopustnost

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53)

5. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz kršitve – Presoja dokazne vrednosti dokumenta – Merila

(člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme kršitve in njenega trajanja, ki je na strani Komisije

(člen 81(1) ES; Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)

7. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic do obrambe – Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah – Predložitev dodatnih dokazov po poslanem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah – Dopustnost – Pogoji

(člen 81(1) ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 25)

8. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme kršitve in njenega trajanja, ki je na strani Komisije – Obseg dokaznega bremena

(člen 81(1) ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 25)

9. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic do obrambe – Obseg načela – Omejitve – Pravica podjetja, da zasliši obremenilne priče – Izključitev

(člen 81(1) ES)

10. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sodelovanje podjetja pri omejevalnem sporazumu

(člen 81(1) ES)

11. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Kršitev – Enotna kršitev – Merila presoje

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 25(2))

12. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1(A), četrti in šesti odstavek)

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Neobstoj zavezujočega ali izčrpnega seznama meril

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))

14. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Pooblastilo Komisije za odločanje po prostem preudarku – Zvišanje splošne ravni glob

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))

15. Konkurenca – Globe – Odločba o naložitvi glob – Obveznost obrazložitve – Obseg

(člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))

16. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obteževalne okoliščine – Vloga vodje ali pobudnika kršitve

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 2, tretja alinea)

17. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obteževalne okoliščine – Vloga vodje kršitve

(člen 81(1) ES)

18. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali znižanje globe v zameno za sodelovanje obdolženega podjetja

(člen 81(1) ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 2002/C 45/03, točki 22 in 29)

1. Za presojo, ali je neko usklajeno ravnanje prepovedano s členom 81(1) ES, je upoštevanje njegovih konkretnih posledic odveč, če se izkaže, da je cilj tega ravnanja omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu. Po analogiji velja enako v zvezi s členom 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP).

(Glej točko 40.)

2. Načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah, je del temeljnih pravic, ki so poleg tega potrjene s členom 6(2) EU in ki so v skladu s sodno prakso Sodišča splošna načela prava Skupnosti.

Ob upoštevanju vrste zadevnih kršitev ter vrste in teže zagroženih sankcij velja načelo domneve nedolžnosti v postopkih v zvezi s kršitvami pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in ki lahko vodijo do naložitve glob ali periodičnih denarnih kazni. V okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe je treba to načelo upoštevati. Dvom sodišča se razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče torej ne sme sklepati, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju, zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe.

(Glej točki 44 in 45.)

3. Na področju konkurence se mora Komisija sklicevati na natančne in dosledne dokaze, da dokaže obstoj kršitve in utemelji trdno prepričanje, da zatrjevane kršitve močno omejujejo konkurenco v smislu člena 81(1) ES. Vendar ni nujno, da vsak dokaz Komisije zadosti tem merilom glede vsakega znaka kršitve. Zadošča, da tej zahtevi odgovarja sklenjen krog indicev, na katere se sklicuje institucija in ki se presojajo skupaj. O obstoju protikonkurenčne prakse ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga dosledna razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci.

Če se Komisija za sklep o obstoju kršitve opira le na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, zadostuje, da ta dokažejo obstoj okoliščin, ki dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, kažejo v drugačni luči in tako dopuščajo, da se razlaga Komisije, ki jo je ta navedla pri ugotovitvi obstoja kršitve pravil Skupnosti o konkurenci, nadomesti z drugo prepričljivo razlago dejstev. Vendar je alternativna razlaga dejstev upoštevna le, kadar se Komisija opre zgolj na ravnanje zadevnih podjetij na trgu. Tako taka razlaga ni upoštevna, če se obstoj kršitve ne le domneva, ampak je ugotovljen z dokazi. Poleg tega so na podlagi načela proste presoje dokazov pri dokazovanju kršitve dopustna vsa dokazna sredstva, tako da alternativna razlaga ni upoštevna, če je kršitev pravno zadostno dokazana z drugimi dokazi, ne listinskimi.

(Glej točke od 46 do 49, 51.)

4. V zvezi z dokazi, ki jih je mogoče navesti za ugotovitev kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), je treba navesti, da v pravu Skupnosti velja načelo proste presoje dokazov. Natančneje, nobena določba ali splošno načelo prava Skupnosti Komisiji ne prepoveduje, da bi proti podjetju uporabila izjave drugih inkriminiranih podjetij. Nasprotno bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo Komisiji dodeljuje Pogodba.

(Glej točko 50.)

5. Na področju konkurence je edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov njihova verodostojnost. V skladu s splošno veljavnimi pravili na področju dokazovanja sta verodostojnost in tako dokazna vrednost dokumenta odvisni od njegovega izvora, okoliščin njegovega nastanka, njegovega naslovnika ter verodostojnosti in zanesljivosti njegove vsebine. Veliko pomembnost je treba pripisati zlasti okoliščini, da je dokument nastal v neposredni zvezi z dejstvi ali da ga je pripravila neposredna priča teh dejstev. Poleg tega je treba izjave, ki nasprotujejo interesom avtorja izjave, načeloma šteti za še posebej zanesljive dokaze.

Zato je treba pričanje osebe, ki je bila skoraj celotno trajanje omejevalnega sporazuma eden od predstavnikov enega glavnih akterjev v okviru omejevalnega sporazuma in torej neposredna priča okoliščin, ki jih je navedel v svojem pričevanju, šteti za dokaz z visoko dokazno vrednostjo.

(Glej točki 54 in 75.)

6. Na področju konkurence dejstvo, da se s prošnjo za uporabo Obvestila o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov v zadevah glede omejevalnih sporazumov želi doseči znižanje globe, ne ustvarja nujno spodbude za predložitev izkrivljenih dokazov. Kajti vsak poskus zavajanja Komisije lahko omaje odkritost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen neokrnjene ugodne obravnave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi.

Ker pa druga podjetja, katerim se prav tako očita, da so sklenila skupni dogovor, izpodbijajo izjave družbe, obdolžene da je kršila pravila Skupnosti o konkurenci, morajo biti te podprte z drugimi dokazi, da bi lahko bile zadosten dokaz za obstoj in obseg tega skupnega dogovora.

(Glej točki 65 in 66.)

7. Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah mora omogočiti zadevnim osebam, da se dejansko seznanijo z ravnanji, ki jim jih očita Komisija, ta zahteva pa je izpolnjena, če se zadevnim osebam v končni odločbi ne očita drugih kršitev kot tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in če se upoštevajo le dejstva, o katerih so se zadevne osebe lahko izrekle. Čeprav kršitve, ki se očitajo podjetju v odločbi, ne smejo biti drugačne od tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, pa to ne velja za upoštevana dejstva, saj v zvezi z njimi zadostuje, da so podjetja, zoper katera se vodi postopek, imela možnost izreči se o vseh dejstvih, ki se upoštevajo v njihovo breme. Nobena določba namreč ne prepoveduje Komisiji, da po odposlanju obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah stranke obvesti o novih dokumentih, za katere meni, da podpirajo njeno tezo, če da podjetjem dovolj časa, da v zvezi s tem predstavijo svoje stališče.

(Glej točki 86 in 87.)

8. Stranka ali organ, ki očita kršitev pravil o konkurenci, mora za to predložiti dokaz in pravno zadostno dokazati dejstva, ki sestavljajo kršitev. Poleg tega mora podjetje, ki uveljavlja sredstvo obrambe zoper ugotovitev kršitve, predložiti dokaze, da so izpolnjeni pogoji za uporabo tega sredstva obrambe, tako da bo moral navedeni organ uporabiti druge dokaze.

Na splošno načelo, v skladu s katerim mora Komisija dokazati vse elemente, ki sestavljajo kršitev, vključno z njenim trajanjem, in ki lahko vplivajo na njene dokončne sklepe o teži kršitve, ne vpliva dejstvo, da se je zadevno podjetje v svojo obrambo sklicevalo na zastaranje, v zvezi s katerim dokazno breme načeloma nosi samo.

Uveljavljanje takega sredstva obrambe je namreč nujno pogojeno s tem, da sta trajanje kršitve in datum njenega prenehanja ugotovljena. Te okoliščine pa same ne morejo povzročiti prenosa dokaznega bremena v zvezi s tem na zadevno podjetje. Po eni strani je trajanje kršitve – pri čemer je ta pojem pogojen s poznavanjem datuma njenega prenehanja – eden od glavnih elementov kršitve, ki jo mora dokazati Komisija, ne glede na to, da je izpodbijanje teh elementov tudi del sredstva obrambe zastaranja. Po drugi strani je ta odločitev upravičena s tem, da je nezastaranje pregona s strani Komisije na podlagi člena 25 Uredbe št. 1/2003 objektivno pravno merilo, ki izhaja iz načela pravne varnosti, in tako pogoj veljavnosti vsake odločbe, ki nalaga sankcijo. Ta pogoj mora namreč Komisija upoštevati tudi tedaj, ko podjetje takega sredstva obrambe ni uveljavljalo.

Vendar se ta porazdelitev dokaznega bremena lahko spremeni, če lahko dejstva, na katera se sklicuje ena stranka, drugo stranko zavežejo k pojasnilu ali upravičevanju, saj je sicer dopustna ugotovitev, da so bile zahteve v zvezi z dokaznim bremenom izpolnjene. Če je Komisija predložila dokaz o obstoju sporazuma, mora pri tem sporazumu udeleženo podjetje predložiti dokaz, da se je od njega odmaknilo, pri čemer mora iz tega dokaza izhajati jasna volja, s katero so bila seznanjena druga udeležena podjetja, da se želi umakniti iz tega sporazuma.

(Glej točke od 173 do 176.)

9. Temeljno načelo spoštovanja pravic do obrambe zahteva, da je zadevnim podjetjem in združenjem podjetij, na katera se nanaša preiskava Komisije na področju konkurence, že v fazi upravnega postopka omogočeno, da primerno sporočijo svoje stališče glede resničnosti in ustreznosti dejstev, očitkov in okoliščin, ki jih zatrjuje Komisija. Tako se na odgovor podjetja na Komisijino obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni mogoče sklicevati zoper drugo podjetje, ki ga zadeva preiskava, če slednje ni imelo dostopa do odgovora, preden je Komisija sprejela odločbo.

Navedeno načelo pa ne zahteva, da se temu podjetju omogoči, da v okviru upravnega postopka samo sprašuje priče, ki jih je zaslišala Komisija.

(Glej točki 189 in 199.)

10. Dejstvo, da zadevno podjetje ni javno prenehalo sodelovati pri kršitvi ali da te kršitve ni naznanilo upravnim organom, spodbuja nadaljevanje kršitve in onemogoča njeno odkritje, tako da je mogoče to tiho soglasje opredeliti za sostorilstvo ali pasivno sodelovanje pri kršitvi.

(Glej točko 222.)

11. Več meril je ustreznih za presojo, ali je kršitev člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGS) enotna, in sicer enak ali različen cilj zadevnih ravnanj, enaki zadevni proizvodi in storitve, ista podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi, in enak način njene izvedbe. Drugi upoštevni merili sta iste fizične osebe, ki zastopajo podjetja, in isto ozemlje, na katerem se zadevna ravnanja izvajajo.

Zlasti v zvezi s pojmom skupnega cilja protikonkurenčnih ravnanj je vprašanje, ali celota sporazumov ali ravnanj, ki so v nasprotju s členom 81(1) ES, pomeni enotno in trajajočo kršitev, odvisno samo od objektivnih dejavnikov, med katerimi je tudi skupen cilj teh sporazumov in ravnanj. Zadnjenavedeno merilo je treba presoditi samo ob upoštevanju vsebine teh sporazumov in ravnanj in se ga ne sme mešati s subjektivnim namenom različnih podjetij, da sodelujejo pri enotnem in trajajočem omejevalnem sporazumu. Nasprotno, ta subjektivni namen je mogoče in se ga sme upoštevati le pri presoji individualnega sodelovanja podjetja pri takem enotnem in trajajočem sporazumu. V zvezi s tem zadostuje, da se zadevno podjetje, ko po svojem umiku spet začne sodelovati pri omejevalnem sporazumu, zaveda, da sodeluje pri istem omejevalnem sporazumu kot prej. Zadostuje že, da se je zavedalo bistvenih meril, ki so omenjena zgoraj in iz katerih je razvidno, da gre za enotno kršitev, čeprav samo ni ugotovilo njenega obstoja.

(Glej točke 241, 246 in 253.)

12. Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ v točki 1 A, četrti in šesti odstavek, določajo, da je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, in specifično težo ravnanja vsakega podjetja, s katerim to vpliva na konkurenco, zlasti če obstaja precejšnje neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste vrste. Vendar pa Smernice ne določajo, da je treba dejansko gospodarsko zmožnost podjetij ali specifično težo njihovega ravnanja presojati na podlagi določenega merila, kot je na primer tržni delež pri zadevnem proizvodu v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) ali na notranjem trgu. Zato lahko Komisija pri tem uporabi ustrezno merilo glede na okoliščine posameznega primera.

(Glej točko 279.)

13. Težo kršitve pravil Skupnosti o konkurenci je treba ugotoviti ob upoštevanju veliko dejavnikov, kot so okoliščine posameznega primera, njegov kontekst in odvračilen učinek glob, in to ne da bi bil narejen zavezujoč in dokončen seznam meril, ki jih je treba obvezno upoštevati. Med dejavniki, ki se lahko upoštevajo pri presoji teže kršitev, so ravnanje vsakega izmed podjetij, vloga, ki jo ima vsako izmed podjetij pri izvajanju usklajenih ravnanj, korist, ki so jo lahko podjetja imela od teh ravnanj, njihova velikost in vrednost zadevnega blaga ter nevarnost, ki jo ta vrsta kršitev pomeni za cilje Skupnosti.

Iz tega po eni strani sledi, da je zaradi določanja zneska globe dovoljeno v enaki meri upoštevati tako skupni promet podjetja, ki je, čeprav približen ali nepopoln, kazalec njegove velikosti in njegove gospodarske moči, ter del tega prometa, ki zadeva blago, ki je predmet kršitve, in ki torej lahko pokaže na njen obseg. Iz tega po drugi strani izhaja, da niti enemu niti drugemu izmed teh prometov glede na druge elemente presoje ni treba pripisati nesorazmernega pomena in da zato določitev ustrezne globe ne more biti zgolj rezultat izračuna na temelju skupnega prometa. To zlasti velja, ko je zadevno blago le majhen delež tega prometa.

Elementi, ki se lahko upoštevajo pri presoji teže kršitve, niso niti zavezujoči niti dokončni. Zato lahko Komisija upošteva druge elemente ali kateremu izmed elementov, naštetih zgoraj, pripiše manjšo težo ali ga celo sploh ne upošteva, če se ji zdi to primerno glede na okoliščine posamezne zadeve.

Poleg tega je treba pojem „vrednost zadevnega blaga“ razumeti tako, da se nanaša na del svetovnega prometa zadevnih podjetij s proizvodi, ki so predmet omejevalnega sporazuma, in ne na velikost trga s temi proizvodi v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP).

(Glej točke od 286 do 288.)

14. Predhodna upravna praksa Komisije ne pomeni pravnega okvira za globe v zadevah s področja konkurence. Komisija ima v okviru Uredbe št. 1/2003 diskrecijsko pravico pri določitvi višine glob, da bi lahko podjetja spodbudila k ravnanju, ki je skladno s pravili konkurence. Zato dejstvo, da je Komisija v preteklosti pri globah uporabljala določene višine za posamezne vrste kršitev, tej ne bi moglo odvzeti možnosti, da bi to višino povišala v okviru omejitev, navedenih v Uredbi št. 1/2003, če je to potrebno za to, da bi se zagotovilo udejanjenje skupnostne politike konkurence. Učinkovita uporaba skupnostnih pravil konkurence zahteva, nasprotno, da lahko Komisija višino glob kadar koli prilagodi potrebam te politike.

Iz tega izhaja, da podjetja, ki so v upravnem postopku, v katerem je lahko naložena globa, ne morejo imeti upravičenih pričakovanj, da Komisija ne bo presegla višine glob, ki jo je prej določila. Omenjena podjetja morajo zato upoštevati možnost, da lahko Komisija kadar koli zviša višino glob glede na tisto višino, ki jo je določila v preteklosti.

(Glej točki 290 in 291.)

15. V zvezi z izračunom zneska glob, ki jih Komisija naloži za kršitev prava Skupnosti o konkurenci, je bistvena postopkovna zahteva, kar obveznost obrazložitev je, izpolnjena, če Komisija v odločbi navede elemente presoje, ki so ji omogočili izmeriti težo in trajanje kršitve, ne da bi ji bilo treba v njej navesti podrobnejšo obrazložitev ali številčne podatke v zvezi z načinom izračuna globe.

Zlasti je navedba številčnih podatkov, ki so bili posebej v zvezi z odvračilnim učinkom upoštevani pri izvajanju Komisijinega pooblastila za odločanje po prostem preudarku pri določitvi glob, možnost, za katero je zaželeno, da jo Komisija izkoristi, ni pa to zahteva iz obveznosti obrazložitve.

(Glej točki 311 in 312.)

16. Zadevno podjetje mora biti pomembna gonilna sila omejevalnega sporazuma ali mora nositi posebno in posamično odgovornost pri njegovem delovanju, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot „vodjo“. To okoliščino je treba presoditi s splošnega vidika glede na okoliščine v obravnavani zadevi. Opredelitev za vodjo je podprta predvsem takrat, kadar je podjetje izvajalo naloge koordinatorja pri omejevalnem sporazumu in je zlasti organiziralo tajništvo, ki je bilo zadolženo za izvajanje omejevalnega sporazuma v praksi, in je zanj zagotovilo osebje ali kadar je imelo to podjetje osrednjo vlogo pri delovanju omejevalnega sporazuma v praksi, na primer tako, da je organiziralo številne sestanke, da je v okviru omejevalnega sporazuma zbiralo in posredovalo informacije, da je bilo pooblaščeno za zastopanje nekaterih članov pri omejevalnem sporazumu ali da je največkrat podalo predloge, ki so se nanašali na delovanje omejevalnega sporazuma. Poleg tega je popolnoma mogoče, da se vloga vodje hkrati pripiše dvema ali celo več podjetjem, zlasti če gre za omejevalni sporazum, v katerem sodeluje veliko udeležencev.

Poleg tega, kot izhaja iz besedila točke 2, tretja alinea, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ, je treba pojem „vodja“ pri kršitvi razlikovati od pojma „pobudnik“ kršitve. Medtem ko se vloga pobudnika nanaša na vzpostavitev ali širitev omejevalnega sporazuma, se namreč vloga vodje nanaša na delovanje omejevalnega sporazuma. Zato vodja kršitve in pobudnik kršitve nista v primerljivem položaju, zato dejstvo, da se družbo pobudnico omejevalnega sporazuma in družbo vodjo obravnava različno, ne pomeni kršitve načela enakega obravnavanja.

(Glej točke 337, 345 in 348.)

17. Tudi če bi Komisija, s tem ko podjetja kljub pomembni vlogi pri omejevalnem sporazumu ni opredelila za vodjo omejevalnega sporazuma, ravnala nepravilno, taka nezakonitost, ki je bila storjena v korist drugega, ne bi opravičevala tega, da se tožbenemu razlogu, ki se nanaša na razglasitev ničnosti, ugodi. Spoštovanje načel enakega obravnavanja ali prepovedi diskriminacije mora biti namreč usklajeno s spoštovanjem načela zakonitosti, kar pomeni, da se ne more nihče v svojo korist sklicevati na nezakonitost, storjeno v korist drugega.

(Glej točko 358.)

18. Zmanjšanje glob v primeru sodelovanja podjetij, ki so bila udeležena pri kršitvah konkurenčnega prava Skupnosti, temelji na preudarku, da tako sodelovanje Komisiji olajša njeno nalogo, ki je ugotovitev obstoja kršitve, in da se glede na okoliščine kršitev konča.

Kot je navedeno v točki 29 Obvestila o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov, so s tem obvestilom nastala upravičena pričakovanja, na katera se lahko zanesejo podjetja, ki želijo Komisijo obvestiti o obstoju omejevalnega sporazuma. Glede na upravičena pričakovanja, ki so jih podjetja, ki želijo sodelovati s Komisijo, lahko pridobila na podlagi tega obvestila, je Komisija dolžna slediti temu obvestilu, ko v okviru določitve zneska globe, naložene podjetju, presoja njegovo sodelovanje.

Vendar pa ima Komisija v mejah, ki jih postavlja obvestilo o ugodni obravnavi, diskrecijsko pravico pri presoji, ali imajo dokazi, ki jih je predložilo neko podjetje, dodano vrednost v smislu točke 22 tega obvestila in ali je treba podjetju dodeliti zmanjšanje na podlagi tega obvestila.

(Glej točke od 374 do 376.)

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)

z dne 3. marca 2011( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg projektov za plinsko izolirane stikalne naprave – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Razdelitev trga – Posledice na skupnem trgu – Pojem trajajoče kršitve – Trajanje kršitve – Zastaranje – Globe – Sorazmernost – Obteževalne okoliščine – Vloga vodje – Olajševalne okoliščine – Sodelovanje“

V zadevi T‑110/07,

Siemens AG, s sedežem v Berlinu (Nemčija) in Münchnu (Nemčija), ki so jo sprva zastopali I. Brinker, T. Loest in C. Steinle, nato I. Brinker in C. Steinle, odvetniki,

tožeča stranka,

proti

Evropski komisiji, ki sta jo sprva zastopala F. Arbault in O. Weber, nato X. Lewis in R. Sauer ter nazadnje R. Sauer in A. Antoniadis, zastopniki,

tožena stranka,

zaradi predloga za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 6762 konč. z dne 24. januarja 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) in, podredno, zaradi predloga za zmanjšanje globe, naložene tožeči stranki,

SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),

v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in S. Soldevila Fragoso, sodnik,

sodna tajnica: K. Andová, administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. decembra 2009

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Tožeča stranka, Siemens AG, je družba, ki kotira na borzi in deluje na področju elektroinženiringa in elektronike. Sedež ima v Berlinu (Nemčija) in Münchnu (Nemčija).

2 Plinsko izolirane stikalne naprave (v nadaljevanju: GIS) se uporabljajo za nadzor pretoka energije v elektroenergetskih omrežjih. Gre za težko električno napravo, ki se uporablja kot pomemben sestavni del elektro razdelilnih postaj, izdelanih na ključ. Razdelilne postaje so pomožni električni postroji, ki pretvarjajo električni tok. Poleg transformatorja so sestavni deli razdelilne postaje sistem za nadzor, releji, akumulatorji, napajalniki in stikalna naprava. Stikalna naprava ščiti transformator pred preobremenitvijo in/ali prekine tok med omrežjem in pokvarjenim transformatorjem.

3 Stikalne naprave so lahko plinsko, zračno ali kombinirano izolirane, kadar združujejo obe omenjeni tehniki. GIS se po celem svetu prodajajo kot sestavni deli elektro razdelilnih postaj, izdelanih na ključ, ali kot ločeni deli za vgradnjo v take razdelilne postaje. Njihova cena pomeni približno od 30 % do 60 % celotne cene teh razdelilnih postaj.

4 Družba ABB Ltd je 3. marca 2004 Komisijo opozorila na obstoj protikonkurenčnih ravnanj v sektorju GIS in je v skladu z Obvestilom Komisije z dne 19. februarja 2002 o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 2002, C 45, str. 3, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) ustno zaprosila za imuniteto pred globami.

5 Ravnanja, ki jih je navajala družba ABB, so vključevala usklajevanje prodaje projektov GIS na svetovni ravni, kar je zajemalo razdelitev trgov, dodelitev kvot in ohranitev tržnih deležev, dodelitev projektov GIS proizvajalcem, ki so bili za to določeni, manipulacije v postopkih javnega razpisa (prikrojevanje razpisnih ponudb), da bi bile pogodbe dodeljene tem proizvajalcem, zapletene mehanizme za določitev cen za projekte GIS, ki niso bili dodeljeni, prekinitve licenčnih pogodb z družbami nečlanicami omejevalnega sporazuma in izmenjavo občutljivih poslovnih informacij na trgu.

6 Ustna prošnja družbe ABB za imuniteto pred globami je bila dopolnjena z ustnimi informacijami in pisnimi dokazi. Komisija je 25. aprila 2004 družbi ABB odobrila pogojno imuniteto pred globami.

7 Komisija je na podlagi navedb družbe ABB uvedla preiskavo ter 11. in 12. maja 2004 pregledala prostore družbe Areva T&D SA, družbe Siemens AG, skupine VA Tech, družbe Hitachi Ltd in družbe Japan AE Power Systems Corp (v nadaljevanju: JAEPS).

8 Komisija je 20. aprila 2006 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo vročeno 20 družbam, med katerimi je bila tudi družba Siemens.

9 Komisija je 18. in 19. julija 2006 opravila zaslišanje.

10 Komisija je 24. januarja 2007 sprejela Odločbo C(2006) 6762 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Družbi Siemens je bila odločba vročena 8. februarja 2007.

11 Izpodbijana odločba je bila poleg na družbo Siemens naslovljena tudi na družbe ABB, Alstom, SA, Areva, SA, Areva T&D AG, Areva T&D Holding SA in Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co., Ltd in Fuji Electric Systems Co., Ltd (v nadaljevanju skupaj: Fuji), Hitachi Ltd in Hitachi Europe Ltd (v nadaljevanju skupaj: Hitachi), JAEPS, Mitsubishi Electric System Corp. (v nadaljevanju: Melco), Nuova Magrini Galileo SpA, Schneider Electric SA, Siemens AG Österreich, Siemens Transmission & Distribution Ltd (v nadaljevanju: Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA, Toshiba Corp. in VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG.

12 V točkah od 113 do 123 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija navedla, da so različna podjetja, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, dodeljevanje projektov GIS v skladu z dogovorjenimi pravili z izjemo nekaterih trgov usklajevala po celem svetu, zlasti da bi obdržala kvote, ki so v veliki meri odražale njihove na podlagi preteklih obdobij ocenjene tržne deleže. Pojasnila je, da je bila dodelitev projektov GIS opravljena na podlagi skupne „japonske“ in skupne „evropske“ kvote, ki ju je bilo treba nato razdeliti med japonske in evropske proizvajalce. Sporazum, ki je bil na Dunaju podpisan 15. aprila 1998 (v nadaljevanju: sporazum GQ), je vzpostavil pravila, ki so omogočala dodelitev projektov GIS japonskim ali evropskim proizvajalcem in upoštevanje njihove vrednosti pri ustrezni kvoti.

13 Poleg tega je Komisija v točkah od 124 do 132 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da so različna podjetja, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, sklenila nezapisan dogovor (v nadaljevanju: skupni dogovor), v skladu s katerim so bili projekti GIS na Japonskem, na eni strani, in v državah evropskih članic omejevalnega sporazuma, na drugi strani, ki so bile skupaj določene kot „matične države“ za projekte GIS, pridržani za japonske oziroma evropske članice omejevalnega sporazuma. O projektih GIS v „matičnih državah“ se informacije med tema skupinama niso izmenjevale, prav tako se ti projekti niso upoštevali pri kvotah teh skupin. Sporazum GQ je vseboval tudi pravila v zvezi z izmenjavo informacij, ki so bile potrebne za delovanje omejevalnega sporazuma med tema skupinama proizvajalcev, za kar sta skrbela zlasti tajnika teh skupin, v zvezi z manipulacijami pri zadevnih javnih razpisih in v zvezi z določitvijo cen za projekte GIS, katerih dodelitev ni bila mogoča. V skladu s Prilogo 2 k sporazumu GQ se je ta uporabljal za cel svet, razen za Združene države, Kanado, Japonsko in 17 držav zahodne Evrope. Poleg tega so bili na podlagi skupnega dogovora projekti GIS v evropskih državah, ki niso bile „matične države“, pridržani za evropsko skupino, ker so se japonski proizvajalci zavezali, da ne bodo dajali ponudb za projekte GIS v Evropi.

14 Po navedbah Komisije je bila razdelitev projektov GIS med evropske proizvajalce urejena v sporazumu, ki je bil prav tako podpisan na Dunaju 15. aprila 1988 z naslovom „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (sporazum skupine E za izvajanje sporazuma GQ) (v nadaljevanju: sporazum EQ). Komisija je navedla, da so za dodeljevanje projektov GIS v Evropi veljala enaka pravila in postopki kot za dodeljevanje projektov GIS v drugih državah. Zlasti naj bi tudi za projekte GIS v Evropi veljala dolžnost obveščanja, treba naj bi jih bilo navesti na seznamu, dodeliti, se o njih dogovoriti ali jim določiti najnižjo ceno.

15 V točki 142 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija ugotovila, da so bili v sporazumih GQ in EQ ter zaradi organizacije in delovanja omejevalnega sporazuma različni člani omejevalnega sporazuma označeni z oznako, ki je bila za evropske člane sestavljena iz števk in za japonske člane iz črk. Začetne oznake so bile po juliju 2002 nadomeščene s številkami.

16 Komisija je v členu 1(o) izpodbijane odločbe ugotovila, da je družba Siemens pri kršitvi sodelovala v obdobjih od 15. aprila 1988 do 1. septembra 1999 in od 26. marca 2002 do 11. maja 2004.

17 Družbi Siemens je bila s členom 2(m) izpodbijane odločbe za kršitev iz člena 1 izpodbijane odločbe naložena globa 396.562.500 EUR.

Postopek in predlogi strank

18 Družba Siemens je 16. aprila 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila obravnavano tožbo.

19 Splošno sodišče (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da bo izvedlo ustni postopek.

20 Stranki sta bili v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Splošnega sodišča pozvani, naj odgovorita na pisna vprašanja Splošnega sodišča. Stranki sta nanje odgovorili v določenem roku.

21 Stranki sta na obravnavi 16. decembra 2009 ustno podali stališča in odgovorili na ustna vprašanja, ki jih je postavilo Splošno sodišče.

22 Družba Siemens Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, ki se nanaša nanjo;

– podredno, zmanjša znesek globe, ki ji je bil naložen;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

23 Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbo zavrne;

– družbi Siemens naloži plačilo stroškov.

Pravo

24 Družba Siemens v utemeljitev ničnostne tožbe navaja tri tožbene razloge. Prvi je kršitev člena 81(1) ES in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: Sporazum EGP). Drugi je kršitev člena 25 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL 2003, L 1, str. 1). Tretji pa je napačna uporaba prava pri izračunu zneska globe.

I – Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP

25 Prvi tožbeni razlog je razdeljen na dva dela. V okviru prvega dela družba Siemens navaja „nezadosten opis očitanih kršitev“. V okviru drugega pa „nepravilno presojo domnevnih sporazumov in njihovih posledic za skupni trg“.

A – Prvi del prvega tožbenega razloga: „nezadosten opis očitanih kršitev“

1. Trditve strank

26 Družba Siemens trdi, da Komisija ni natančno opisala in zadosti dokazala kršitve, ki ji jo očita. V bistvu trdi, prvič, da Komisija ni dokazala enotnosti in trajajoče narave očitanih ravnanj, drugič, da ni opisala konkretnih posledic omejevalnega sporazuma za skupni trg in, tretjič, da ni dokazala njenega splošnega namena, da dvakrat sodeluje pri isti kršitvi.

27 Komisija trdi, da bi bilo treba ta tožbeni razlog zavrniti, ker ni dovolj podprt z dejstvi. Poleg tega trdi, da očitki družbe Siemens niso utemeljeni.

2. Presoja Splošnega sodišča

28 Ugotoviti je treba, da prvi del prvega tožbenega razloga vsebuje le očitke, ki so bodisi prav tako navedeni v drugih delih tožbe bodisi jih je treba proučiti v okviru drugih tožbenih razlogov, ki jih je navedla družba Siemens in ki se prav tako nanašajo na člen 1 izpodbijane odločbe, v katerem je ugotovljena očitana kršitev. Tako je očitek o neobstoju dokazov za enotnost in trajajočo naravo očitanih ravnanj prav tako naveden v okviru drugega dela drugega tožbenega razloga in očitek o splošnem namenu družbe Siemens o sodelovanju pri tej kršitvi je treba prav tako obravnavati v tem okviru. Poleg tega je očitek o neopisu konkretnih posledic omejevalnega sporazuma za skupni trg prav tako podrobneje naveden v okviru drugega dela prvega tožbenega razloga. Ta del tožbenega razloga torej ni samostojen.

29 Zato o prvem delu prvega tožbenega razloga ni treba odločiti.

B – Drugi del prvega tožbenega razloga: „nepravilna presoja domnevnih sporazumov in njihovih posledic za skupni trg“

30 Družba Siemens v okviru drugega dela prvega tožbenega razloga navaja tri očitke, ki se nanašajo na neobstoj omejevalnega sporazuma s posledicami v EGP, neobstoj geografske razdelitve trgov med japonskimi in evropskimi proizvajalci ter neobstoj zaščite „matičnih držav“.

31 Ti trije očitki so tesno povezani. Na eni strani se drugi in tretji očitek nanašata na ugotovitve Komisije, ki ob predpostavki, da so resnične, dokazujejo obstoj omejevalnega sporazuma s posledicami v EGP, kar je predmet prvega očitka. Na drugi strani pa so ti trije očitki prav tako povezani v delu, v katerem se nanašajo na iste dokaze, ki jih je navedla Komisija. Zato jih je treba obravnavati skupaj.

1. Trditve strank

32 Družba Siemens v zvezi s prvo fazo svojega sodelovanja, to je od leta 1988 do 1999, trdi, da kršitev, ki ji je očitana, v izpodbijani odločbi ni dovolj utemeljena. Zlasti naj bi Komisija napačno menila, da sporazuma GQ in EQ dokazujeta kršitev s posledicami v EGP, saj naj bi bil ta izrecno izključen s področja uporabe teh sporazumov. Taka kršitev naj prav tako ne bi bila dokazana z drugimi dokazi, ki jih je navedla Komisija.

33 Družba Siemens v zvezi s tem meni, da Komisija ni dokazala, da so se evropski in japonski proizvajalci v skupnem dogovoru odločili, da ne bodo posredovali na domačih trgih şvojih držav. Taka geografska razdelitev trgov naj ne bi bila dokazana niti z izrecno izključitvijo 17 evropskih držav s področja uporabe sporazuma GQ, niti z domnevnim upoštevanjem projektov GIS v Evropi v skupni kvoti, niti z izjavami družb Hitachi ali Fuji, ki jih je navedla Komisija. Razlog za to, da udeleženci sporazuma GQ niso prodajali svojih proizvodov na nekaterih evropskih trgih, naj bi bile izključno tehnične in ekonomske ovire za dostop do teh trgov.

34 Družba Siemens izpodbija tako obstoj geografske razdelitve evropskih trgov glede na načelo „matičnih držav“ ali „domačih trgov“ kot tudi svoje sodelovanje pri domnevnih „predhodnih dogovorih v Evropi“, ki jih je navedla Komisija v utemeljitev teze o razdelitvi trgov v EGP. Dokazi, ki naj bi jih v zvezi s tem predložila Komisija, naj ne bi bili zadostni. Nazadnje, razlog za nedejavnost nekaterih proizvajalcev na nekaterih nacionalnih trgih naj bi bilo mogoče razložiti tudi drugače kot z obstojem nezakonitega omejevalnega sporazuma.

35 Komisija nasprotuje trditvam družbe Siemens.

2. Presoja Splošnega sodišča

36 V uvodu je treba navesti, da je družba Siemens v svojih pisanjih izrecno priznala dejstva, kot so bila predstavljena v izpodbijani odločbi in ki se nanašajo na drugo fazo njenega sodelovanja pri kršitvi, to je od leta 2002 do leta 2004. Prvi tožbeni razlog družbe Siemens se nanaša torej le na prvo fazo njenega sodelovanja pri kršitvi, to je od leta 1988 do leta 1999. Zato je treba dokaze, na katere se opira Komisija, v okviru tega dela prvega tožbenega razloga proučiti le v delu, v katerem se nanašajo na zadnjenavedeno obdobje ali na podlagi katerega je mogoče sklepati o tem obdobju.

37 V zvezi s tem je treba zavrniti trditev Komisije, da bi bilo legitimno prenesti ugotovitve v zvezi z obdobjem od leta 2002 do leta 2004 na prejšnje obdobje, ker gre za eno in isto kršitev. Ne da bi bilo treba v tej fazi presojati obstoj enotne kršitve, ki obsega obe obdobji sodelovanja družbe Siemens pri omejevalnem sporazumu, je treba od primera do primera preveriti, v katerem delu lahko dokazi v zvezi z določenim obdobjem kršitve dajo uporabne podatke tudi v zvezi s prvo fazo njenega sodelovanja pri kršitvi.

38 Poleg tega trditev Komisije, da družba Siemens izpodbija le učinek omejevalnega sporazuma na konkurenco v EGP, v izpodbijani odločbi pa ji je očitano, da je sklenila omejevalni sporazum s ciljem izkrivljanja konkurence na skupnem trgu, ne more omejiti presoje dejstev, ki se očitajo družbi Siemens. Iz vseh trditev družbe Siemens v njenih pisanjih je razvidno, da izpodbija ne le to, da je imel očitani omejevalni sporazum posledice na skupnem trgu in v EGP (razen v Lihtenštajnu in Islandiji), ampak tudi to, da je bil njegov cilj izkrivljanje konkurence na skupnem trgu in v EGP.

39 Stranki si torej v bistvu nasprotujeta v zvezi z vprašanjem, ali je Komisija za obdobje med letoma 1988 in 1999 dokazala obstoj omejevalnega sporazuma, ki je lahko imel posledice na skupnem trgu in v EGP.

40 Ugotoviti je torej treba, ali sporazuma GQ in EQ kot listinska dokaza dokazujeta obstoj omejevalnega sporazuma, ki je lahko imel posledice na skupnem trgu in v EGP. V zvezi s tem ni treba razlikovati med alternativama iz člena 81(1) ES. V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč za presojo, ali je neko usklajeno ravnanje prepovedano s členom 81(1) ES, upoštevanje njegovih konkretnih posledic odveč, če se izkaže, da je cilj tega ravnanja omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu (glej sodbo Sodišča z dne 4. junija 2009 v zadevi T‑Mobile Netherlands in drugi, C‑8/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 29 in navedena sodna praksa). Navedena sodna praksa velja po analogiji za člen 53(1) Sporazuma EGP.

41 Če bo odgovor negativen, bo treba nato ugotoviti, ali je skupni dogovor, ki ga navaja Komisija, dovolj podprt z vsemi drugimi dokazi.

42 Vendar je treba pred temi preizkusi spomniti na pravila o dokaznem bremenu, saj si stranki nasprotujeta tudi v zvezi s tem vprašanjem.

a) Dokazno breme

43 Najprej je treba opozoriti, da mora Komisija dokazati kršitve člena 81(1) ES, ki jih ugotovi, in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj dejstev, ki pomenijo kršitev (sodbi Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 58, in z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125, točka 86).

44 V tem okviru se dvom sodišča razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče torej ne sme sklepati, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju, zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe (sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v združenih zadevah Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP in T‑61/02 OP, ZOdl., str. II‑3567, točka 60).

45 V tem zadnjem položaju je namreč treba upoštevati načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP) in ki je del temeljnih pravic, ki so poleg tega potrjene s členom 6(2) EU in ki so v skladu s sodno prakso Sodišča splošna načela prava Skupnosti. Ob upoštevanju vrste zadevnih kršitev ter vrste in teže zagroženih sankcij velja načelo domneve nedolžnosti zlasti v postopkih v zvezi s kršitvami pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in ki lahko vodijo do naložitve glob ali periodičnih denarnih kazni (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji, C‑199/92 P, Recueil, str. I‑4287, točki 149 in 150, in v zadevi Montecatini proti Komisiji, C‑235/92 P, Recueil, str. I‑4539, točki 175 in 176).

46 Zato se mora Komisija sklicevati na natančne in dosledne dokaze, da dokaže obstoj kršitve (zgoraj v točki 44 navedena sodba Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točka 62) in da utemelji trdno prepričanje, da zatrjevane kršitve močno omejujejo konkurenco v smislu člena 81(1) ES (sodba Splošnega sodišča z dne 21. januarja 1999 v združenih zadevah Riviera Auto Service in drugi proti Komisiji, T‑185/96, T‑189/96 in T‑190/96, Recueil, str. II‑93, točka 47).

47 Treba je poudariti, da ni nujno, da vsak dokaz Komisije zadosti tem merilom glede vsakega znaka kršitve. Zadošča, da tej zahtevi odgovarja sklenjen krog indicev, na katere se sklicuje institucija in ki se presojajo skupaj (glej zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točka 63 in navedena sodna praksa).

48 Poleg tega ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov in tajnosti, v kateri se zato izvajajo, od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži listine, ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolni in sporadični dokazi, s katerimi bi lahko razpolagala Komisija, morajo biti primerni, da se v vsakem primeru dopolnijo s sklepanjem, ki omogoča rekonstrukcijo upoštevnih okoliščin. O obstoju protikonkurenčne prakse ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga dosledna razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci (zgoraj v točki 44 navedena sodba Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točki 64 in 65, in sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točke od 55 do 57).

49 Če pa se Komisija za sklep o obstoju kršitve opira le na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, zadostuje, da ta dokažejo obstoj okoliščin, ki dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, kažejo v drugačni luči in tako dopuščajo, da se razlaga Komisije, ki jo je navedla pri ugotovitvi obstoja kršitve pravil Skupnosti o konkurenci, nadomesti z drugo prepričljivo razlago dejstev (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II‑2501, točka 186 in navedena sodna praksa).

50 V zvezi z dokazi, ki jih je mogoče navesti za ugotovitev kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, je treba navesti, da v pravu Skupnosti velja načelo proste presoje dokazov (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti Komisiji, T‑50/00, ZOdl., str. II‑2395, točka 72). Natančneje, nobena določba ali splošno načelo prava Skupnosti Komisiji ne prepoveduje, da bi proti podjetju uporabila izjave drugih inkriminiranih podjetij. Nasprotno bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo Komisiji dodeljuje Pogodba (zgoraj v točki 49 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 192).

51 Zato je alternativna razlaga dejstev upoštevna le, kadar se Komisija opre zgolj na ravnanje zadevnih podjetij na trgu. Tako taka razlaga ni upoštevna, če se obstoj kršitve ne le domneva, ampak je ugotovljen z dokazi. Poleg tega so na podlagi načela proste presoje dokazov, navedenega v prejšnji točki, pri dokazovanju kršitve dopustna vsa dokazna sredstva, tako da alternativna razlaga ni upoštevna, če je kršitev pravno zadostno dokazana z drugimi dokazi, ne listinskimi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, od T‑305/94 do T‑307/94, od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, točki 727 in 728).

52 V obravnavanem primeru je treba v zvezi z elementi, ki jih prereka družba Siemens, preveriti, ali so ravnanja, ki ji jih očita Komisija v izpodbijani odločbi, ugotovljena na podlagi dokazov ali pa se je o njih sklepalo le na podlagi ravnanja zadevnih podjetij na trgu. Le v tej zadnji hipotezi je treba nato še proučiti, ali obstajajo druge razlage ravnanja zadevnih podjetij na trgu, ki so dovolj prepričljive za dvom o ugotovitvah iz izpodbijane odločbe.

53 V skladu s sodno prakso je mogoče ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov in tajnosti, v kateri se zaradi tega izvajajo, omejevalni sporazum dokazati s sklenjenim krogom indicev (glej točko 48 zgoraj). Zato družba Siemens ne more izpodbiti takega dokaza s trditvijo, da posamični indici, ki jih je navedla Komisija, obravnavani ločeno, ne zadostujejo za dokaz ravnanj, ki so ji očitana. Posamični elementi, ki so del sklenjenega kroga indicev, ki jih je navedla Komisija, per definitionem ne morejo, obravnavani ločeno, pomeniti celovitih dokazov za to ravnanje.

54 V zvezi z dokazno vrednostjo, ki jo je treba pripisati različnim dokazom, je treba poudariti, da je edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov njihova verodostojnost (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, T‑44/00, ZOdl., str. II‑2223, točka 84 in navedena sodna praksa; zgoraj v točki 50 navedeno sodbo Dalmine proti Komisiji, točka 72, in zgoraj v točki 49 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 273). V skladu s splošno veljavnimi pravili na področju dokazovanja sta verodostojnost in tako dokazna vrednost dokumenta odvisni od njegovega izvora, okoliščin njegovega nastanka, njegovega naslovnika ter verodostojnosti in zanesljivosti njegove vsebine (sodbe Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil, str. II‑491, točka 1053; sklepni predlogi sodnika B. Vesterdorfa v funkciji generalnega pravobranilca v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Splošnega sodišča z dne 24. oktobra 1991 v zadevi Rhône‑Poulenc proti Komisiji, T‑1/89, Recueil, str. II‑867, II‑869, II‑956). Veliko pomembnost je treba pripisati zlasti okoliščini, da je dokument nastal v neposredni zvezi z dejstvi (sodbi Splošnega sodišča z dne 11. marca 1999 v zadevi Ensidesa proti Komisiji, T‑157/94, Recueil, str. II‑707, točka 312, in z dne 16. decembra 2003 v združenih zadevah Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie proti Komisiji, T-5/00 in T-6/00, Recueil, str. II-5761, točka 181) ali da ga je pripravila neposredna priča teh dejstev (zgoraj v točki 49 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 207). Poleg tega je treba izjave, ki nasprotujejo interesom avtorja izjave, načeloma šteti za še posebej zanesljive dokaze (zgoraj v točki 49 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točke 207, 211 in 212).

b) Dokazna vrednost sporazumov GQ in EQ

55 Najprej je treba v zvezi s sporazumom GQ navesti, da se stranki strinjata, da je s tem sporazumom urejeno izvajanje omejevalnega sporazuma v zvezi s projekti GIS na svetovni ravni in da vključuje zlasti izmenjavo informacij o razpisih in sklenjenih pogodbah prek standardiziranih obrazcev, dodelitev kvote za skupini evropskih in japonskih proizvajalcev, dodelitev trgov znotraj omejevalnega sporazuma, prikrojevanje razpisnih ponudb, določanje minimalne cene in boj zoper podjetja, ki ne sodelujejo pri omejevalnem sporazumu. Vendar je treba poudariti, kot trdi družba Siemens, da je besedilo sporazuma GQ izključevalo njegovo veljavnost v Evropi. Priloga 2 k temu sporazumu, ki se nanaša na njegovo krajevno področje uporabe, določa namreč pet ozemeljskih skupin. Prva skupina je opredeljena tako, da zajema Evropo in Sredozemlje, razen dvanajstih takratnih držav članic Skupnosti ter Avstrije, Švedske, Švice, Finske in Norveške. Od EGP spadata torej na področje uporabe le Lihtenštajn in Islandija, kar je upoštevno le od začetka veljavnosti Sporazuma EGP, to je od 1. januarja 1994. Druga skupina je opredeljena tako, da zajema Azijo razen Japonske.

56 Besedilo sporazuma GQ samo po sebi torej ni dokaz za omejevalni sporazum s posledicami na skupnem trgu in v EGP.

57 Dalje, v zvezi s sporazumom EQ je treba navesti, da je le izvedbeni sporazum za sporazum GQ, kar potrjujejo njegov naslov in določbe iz njegove preambule, v skladu s katerimi namreč sporazum EQ velja v okviru izvajanja sporazuma GQ in so pravila iz zadnjenavedenega sporazuma nadrejena tistim iz sporazuma EQ. Sporazum EQ v bistvu vsebuje pravila o nadaljnji razdelitvi skupne „evropske“ kvote med evropske proizvajalce. Ta nadaljnja razdelitev je potekala v skladu s postopkom iz člena 4 sporazuma EQ in kvotami iz člena 8 tega sporazuma.

58 Ker se je s sporazumom EQ torej načeloma le razdelila skupna „evropska“ kvota iz sporazuma GQ, ki, kot je bilo navedeno, izključuje skupni trg in večino EGP, besedilo sporazuma EQ ni dokaz za omejevalni sporazum s posledicami na skupnem trgu in v EGP. Kot je bilo navedeno v točki 39 zgoraj, je zato treba preveriti, ali je Komisija kako drugače dokazala obstoj takih posledic. V zvezi s sklepi, do katerih je mogoče priti na podlagi sporazumov GQ in EQ, zunaj okvirov njihovega besedila, je treba navesti, da bodo obravnavani v točki 140 in naslednjih v zvezi z listinskimi dokazi.

c) Dokaz za skupni dogovor

59 V uvodu je treba navesti, da okoliščine, da klavzule sporazuma GQ, na katere se sklicuje sporazum EQ, s področja uporabe izrecno izključujejo evropske in japonske trge, ni mogoče avtomatično šteti niti za dokaz, da omejevalni sporazum ni imel posledic za evropske trge, niti za dokaz, da ni bilo geografske razdelitve ali „matičnih držav“. Če lahko namreč navedena izključitev pomeni, da so na navedenih trgih udeležena podjetja delovala v neizkrivljeni konkurenci, pa lahko pomeni tudi, da dodelitev kvot evropski in japonski skupini ter nadzor nad njimi v zvezi s temi trgi nista bila potrebna, ker so bili ti – kot si je to razlagala Komisija – vsekakor izključno pridržani za eno od teh skupin.

60 Poudariti je treba, da je dogovor, katerega namen je upoštevanje tradicionalno privilegiranega položaja strank omejevalnega sporazuma na evropskem oziroma japonskem trgu, ob predpostavki, da je dokazan, že sam po sebi omejevalni sporazum s posledicami na skupnem trgu, saj odpravlja potencialno konkurenco japonskih proizvajalcev na skupnem trgu. To bi veljajo tudi, če Komisija ne bi dokazala, da so si evropski proizvajalci poleg tega med sabo razdelili evropski trg. Vendar, kot je pojasnjeno v nadaljevanju, je Komisija pravno zadostno dokazala vsa dejstva, ki jih v okviru prvega tožbenega razloga izpodbija družba Siemens.

61 Da bi Komisija dokazala obstoj in obseg skupnega dogovora, je v izpodbijani odločbi navedla več dokazov, med katerimi so zlasti izjave družbe ABB, priče gospoda M., družb Fuji in Hitachi, dejstvo, da niti družba Alstom, niti družbe, ki sestavljajo skupino Areva, niti skupina z matično družbo VA Technologie (v nadaljevanju: skupina VA Tech) niso odkrito izpodbijale skupnega sporazuma, seznam projektov GIS, obravnavan v okviru omejevalnega sporazuma, ki ga je predložila družba ABB, in nekateri listinski dokazi. Zato je treba proučiti domet in dokazno vrednost vsakega od teh dokazov.

Izjave družbe ABB in priče gospoda M.

62 Družba ABB je v svojih izjavah navedla, da je obstajala zaščita zahodnoevropskih in japonskih ozemelj in da so nekateri primeri, v katerih so japonski proizvajalci v nasprotju s to ureditvijo načrtovali sodelovanje pri evropskih razpisih, v okviru omejevalnega sporazuma povzročili težave, ki pa so bile na koncu rešene. Poleg tega je družba ABB v izjavi z dne 3. februarja 2005 navedla, da so se rezultati dodelitve projektov GIS na skupnem trgu – z izjemo „matičnih držav“ – nato upoštevali pri svetovnih kvotah evropskih proizvajalcev v okviru omejevalnega sporazuma. Nazadnje, družba ABB je v izjavi z dne 4. oktobra 2005 priznala obstoj sistema „matičnih držav“, v skladu s katerim je bil, če je v teh državah obstajal le en proizvajalec, ta edini upravičen do teh projektov, če pa je bilo več proizvajalcev, so si projekte razdelili med seboj.

63 Družba Siemens v zvezi s tem trdi, da so izjave družbe ABB zgolj trditve subjekta z interesom, ki nimajo dokazne vrednosti, ker niso podprte z natančnimi in preverljivimi dokazi. Komisija pa meni, da ima izjava podjetja, ki želi pridobiti imuniteto pred globami, posebno dokazno vrednost že zato, ker nasprotuje naravnemu interesu svojega avtorja.

64 V zvezi s stopnjo verodostojnosti, ki jo je treba pripisati izjavam družbe ABB, je treba navesti, da je v obravnavanem primeru družba ABB kot podjetje, ki je prvo prijavilo omejevalni sporazum, lahko razumno pričakovala, da bo dobila popolno imuniteto iz točke 8 obvestila o ugodni obravnavi. Zato ni mogoče izključiti, da je lahko bila nagnjena k maksimiziranju pomembnosti prijavljenih kršitev, da bi škodila svojim konkurentom na trgu.

65 Vendar pa to ne pomeni, da je za izjave družbe ABB treba šteti, da sploh niso verodostojne. V zvezi s tem je bilo odločeno, da dejstvo, da se s prošnjo za uporabo obvestila o ugodni obravnavi želi doseči znižanje globe, ne ustvarja nujno spodbude za predložitev izkrivljenih dokazov. Kajti vsak poskus zavajanja Komisije lahko omaje odkritost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen neokrnjene ugodne obravnave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (sodba Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006 v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T‑120/04, ZOdl., str. II‑4441, točka 70).

66 Ker pa druga podjetja, katerim se prav tako očita, da so sklenila skupni dogovor, izpodbijajo izjave družbe ABB, morajo biti te podprte z drugimi dokazi, da bi lahko bile zadosten dokaz za obstoj in obseg skupnega dogovora (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso‑Gutzeit proti Komisiji, T‑337/94, Recueil, str. II‑1571, točka 91, in z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T‑38/02, ZOdl., str. II‑4407, točka 285).

67 Preveriti je torej treba, koliko so izjave družbe ABB v zvezi z razdelitvijo trga med evropske in japonske proizvajalce in v zvezi z obstojem „matičnih držav“ podprte z drugimi dokazi, ki jih je navedla Komisija.

68 V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se Komisija v izpodbijani odločbi sklicuje zlasti na izjave priče gospoda M., ki je nekdanji zaposleni družbe ABB in ki je zastopal to podjetje na operativni ravni omejevalnega sporazuma od leta 1988 do aprila 2002.

69 V zvezi z naravo izjav gospoda M. je treba v uvodu poudariti, da njegovega pričanja ni mogoče opredeliti kot drugačnega in neodvisnega od pričanja družbe ABB. Ne samo da je bil v tej družbi zaposlen vse svoje poklicno življenje – kar ne more zagotavljati, da nimata različnih interesov, kot je pravilno poudarila Komisija –, ampak je tudi pred Komisijo pričal kot pooblaščenec družbe ABB v okviru njene obveznosti sodelovanja za pridobitev imunitete pred globami v skladu s točko 11 obvestila o ugodni obravnavi, pri čemer mu je pomagal odvetnik družbe ABB, kot je jasno razvidno iz uvodnega dela transkripcije izjav, danih med njegovim zaslišanjem 23. septembra 2005. Poleg tega je Komisija na primer v opombah 90 in 91 izpodbijane odločbe pričanje gospoda M. izenačila z izjavami družbe ABB.

70 Iz tega izhaja, da izjav gospoda M. ni mogoče šteti za drug dokaz, ki podpira izjave družbe ABB, v smislu sodne prakse, navedene v točki 66 zgoraj, ampak je treba šteti, da so del izjav družbe ABB. To jim ne odvzame vse dokazne vrednosti. Med drugim lahko služijo za pojasnitev izjav družbe ABB. Vendar je treba informacije, pridobljene s pričanjem gospoda M., podpreti z drugimi dokazi, da bi lahko bile zadosten dokaz za obstoj in obseg skupnega dogovora, enako kot z informacijami, pridobljenimi z izjavami družbe ABB, in to čeprav gospod M. v nasprotju z družbo ABB ne more imeti osebnega interesa za maksimiziranje kršitev konkurentov družbe ABB. Enaki preudarki veljajo poleg tega za izjave gospoda V.-A., ki je bil zaposlen v družbi ABB in ki ga je zaslišala Komisija v enakih okoliščinah, kot so opisane v prejšnji točki v zvezi z gospodom M.

71 V zvezi z vsebino izjav gospoda M. je treba poudariti, da je navedel, da je bilo načelo zaščite domačih trgov ključno za sklenitev omejevalnega sporazuma in da ta brez upoštevanja tega načela ne bi mogel delovati.

72 Po mnenju gospoda M. zato ob določitvi kvot za različna podjetja, udeležena ob sklenitvi omejevalnega sporazuma leta 1988, domači trgi japonskih in evropskih proizvajalcev, in sicer na eni strani japonski kot domači trg za japonska podjetja in na drugi strani nemški, francoski, švedski, švicarski in italijanski kot domači trgi evropskih podjetij, niso bili vključeni v oceno tržnih deležev vsakega podjetja.

73 Gospod M. je prav tako navedel, da so bile druge evropske države kot „matične države“ izključene iz sistema razdelitve projektov, določene s sporazumom GQ, da se ne bi vplivalo na delovanje nekaterih tajnih praks, ki so se skozi leta izoblikovale na lokalni ravni med različnimi proizvajalci. Nasprotno pa so se količine naročil, ki jih je dobil vsak proizvajalec, upoštevale zaradi nadzora nad upoštevanjem svetovnih kvot evropske in japonske skupine in kvot vsakega podjetja.

74 Gospod M. je poleg tega menil, da ni bilo nepremagljivih tehničnih ali poslovnih ovir za vstop japonskih podjetij na evropski trg in da bi bil srednjeročno tak vstop z nekaj vlaganji mogoč. Tako po njegovem mnenju japonska podjetja niso prišla na evropski trg zaradi upoštevanja pravil omejevalnega sporazuma in ne iz tehničnih razlogov.

75 V zvezi z verodostojnostjo pričanja gospoda M. je treba upoštevati dejstvo, da je bil skoraj celotno trajanje omejevalnega sporazuma, to je od leta 1988 do leta 2002, eden od predstavnikov družbe ABB v okviru omejevalnega sporazuma, družba ABB pa je bila eden od glavnih akterjev v okviru omejevalnega sporazuma. Bil je torej neposredna priča okoliščin, ki jih je navedel. Zato je treba njegovo pričanje načeloma opredeliti kot dokaz z visoko dokazno vrednostjo.

76 Poleg tega so izjave gospoda M. dosledne in jasne, tudi če se ne spomni vseh podrobnosti v zvezi z dejstvi o izvajanju omejevalnega sporazuma, pri katerem je za družbo ABB sodeloval štirinajst let. Pri pričanju, ki obsega tako dolgo obdobje, je treba šteti za običajno, da lahko obstajajo kakšne manjše nenatančnosti v teh izjavah.

77 Zato je treba izjavam gospoda M., ne glede na dejstvo, navedeno zgoraj, da jih je treba presojati kot izjave, dane za družbo ABB, pripisati visoko verodostojnost.

78 Te presoje ni mogoče izpodbiti s trditvami, ki jih je navedla družba Siemens, da bi prerekala verodostojnost pričanja gospoda M., in zlasti ne z domnevnimi protislovji med tem pričanjem in pričanjem gospoda V.-A. Trditev družbe Siemens, da je na eni strani gospod V.-A. navedel, da so bile države članice EGP iz istega naslova kot države Severne Amerike izključene s področja uporabe sporazuma GQ, ter da na drugi strani Komisija ni dokazala, v katerem delu naj bi bilo pričanje gospoda V.-A. manj verodostojno od pričanja gospoda M., ni mogoče sprejeti, saj pričanje gospoda V.-A. ne nasprotuje pričanju gospoda M.

79 V zvezi s tem je treba poudariti, da je gospod V.-A. v izjavi z dne 21. septembra 2005 navedel, da je sodeloval le na šestih od deset sestankov na operativni ravni med letoma 1997 in 1998, da je imel le omejeno vedenje o stvari in da je bil v zvezi s tem odvisen od gospoda M., ki je imel edini nekatere informacije, zlasti v zvezi z izključitvijo Severne Amerike in Evrope s področja uporabe sporazuma GQ.

80 Poleg tega je gospod V.-A. opozoril na razliko med izključitvijo Severne Amerike in izključitvijo Evrope, pri čemer je pojasnil, da so bile Združene države izključene zaradi skrbi pred izpostavljenostjo težkim kaznim, ki so zagrožene za sodelovanje v omejevalnem sporazumu v tej državi, medtem ko je domneval, da so evropske projekte dejansko obravnavala podjetja, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, vendar ne v okviru sestankov, na katerih je bil prisoten.

81 Nazadnje, gospod V.-A. je navedel, da je bil na sestankih, na katerih je sodeloval, priča prepirom med zastopniki skupine japonskih proizvajalcev in zastopniki skupine evropskih proizvajalcev zaradi domnevnih poskusov japonskih proizvajalcev, da bi vstopili na evropske trge, v nasprotju z dogovorom, ki jim prepoveduje, da v zahodni Evropi konkurirajo evropskim proizvajalcem. Pojasnil je tudi, da ne vidi nobene nepremagljive tehnične ali poslovne ovire za to, da bi japonski proizvajalci lahko vstopili na evropske trge.

82 Na podlagi omejenega vedenja o delovanju omejevalnega sporazuma, ki ga je imel po njegovih besedah, so torej izjave gospoda V.-A. v skladu z izjavami gospoda M. in jih v nekaterih pogledih celo potrjujejo, zlasti v zvezi z razdelitvijo trgov med evropske in japonske proizvajalce. Tudi če Komisija v izpodbijani odločbi tega ni izrecno pojasnila, je pričanje gospoda V.-A. obremenilni dokaz za družbo Siemens in ne razbremenilni. Zato je treba trditev družbe Siemens o protislovju med pričanjema gospodov M. in V.-A. zavrniti.

83 Ugotoviti je treba, da so izjave gospoda M., ki imajo visoko verodostojnost, dokaz za obstoj načela zaščite „matičnih držav“, za pridržanje evropskih trgov razen „matičnih držav“ za evropske proizvajalce in za upoštevanje količine prodaje v teh državah pri spoštovanju svetovnih kvot. Vendar, kot je bilo ugotovljeno v točki 70 zgoraj, morajo biti izjave gospoda M. podprte z drugimi dokazi, tako kot izjave družbe ABB, da bi lahko bile zadosten dokaz za obstoj in obseg skupnega dogovora.

Izjave družbe Fuji

84 Družba Fuji je izjavila, da je vedela za skupni dogovor, v skladu s katerim japonski proizvajalci niso smeli vstopiti na evropski trg. Vendar trdi, da na evropski trg ni vstopila zato, ker ni mogla resno zagotavljati dostave GIS v Evropi iz drugih razlogov, zlasti zaradi svojega omejenega svetovnega tržnega deleža, ki ni utemeljeval bremena nepovratnih stroškov, nujnih za razvoj evropske baze. Družba Fuji v zvezi z edinim projektom GIS, ki ga je izvedla v Evropi, to je bil projekt v Češki republiki leta 1995, navaja, da je v tem primeru delovala kot podizvajalec druge japonske družbe in da ji je na Japonskem dostavila zadevni GIS. Zato je ta projekt štela za projekt GIS na Japonskem in meni, da ne dokazuje njene splošne sposobnosti za dostavo v Evropi.

85 Družba Siemens v zvezi s tem trdi, da je družba Fuji to izjavo dala šele po zaslišanju, navedenem v točki 9 zgoraj, to je ko družba Fuji ni mogla več pričati nepristransko in objektivno. V skladu s sodno prakso naj bi namreč lahko bili samo dokumenti, ki so bili citirani ali navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, veljavni dokazi (glej sodbo Sodišča z dne 3. julija 1991 v zadevi AKZO proti Komisiji, C‑62/86, Recueil, str. I‑3359, točka 21, in zgoraj v točki 54 navedeno sodbo Splošnega sodišča z dne 16. decembra 2003 v združenih zadevah Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied in Technische Unie proti Komisiji, točka 34 in navedena sodna praksa).

86 Tega ugovora ni mogoče sprejeti. Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah mora namreč omogočiti zadevnim osebam, da se dejansko seznanijo z ravnanji, ki jim jih očita Komisija, ta zahteva pa je izpolnjena, če se zadevnim osebam v končni odločbi ne očita drugih kršitev kot tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in če se upoštevajo le dejstva, o katerih so se zadevne osebe lahko izrekle (sodba Sodišča z dne 15. julija 1970 v zadevi ACF Chemiefarma proti Komisiji, 41/69, Recueil, str. 661, točka 94; sodbi Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Atlantic Container Line in drugi proti Komisiji, T‑191/98, od T‑212/98 do T‑214/98, Recueil, str. II‑3275, točka 138, in z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji, T‑236/01, T‑239/01, od T‑244/01 do T‑246/01, T‑251/01 in T‑252/01, ZOdl., str. II‑1181, točka 47).

87 Čeprav kršitve, ki se očitajo podjetju v odločbi, ne smejo biti drugačne od tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, pa to ne velja za upoštevana dejstva, saj v zvezi z njimi zadostuje, da so podjetja, zoper katera se vodi postopek, imela možnost izreči se o vseh dejstvih, ki se upoštevajo v njihovo breme. Kot je bilo odločeno, nobena določba namreč ne prepoveduje Komisiji, da po odposlanju obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah stranke obvesti o novih dokumentih, za katere meni, da podpirajo njeno tezo, če da podjetjem dovolj časa, da v zvezi s tem predstavijo svoje stališče (sodba Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T‑23/99, Recueil, str. II‑1705, točka 190; glej tudi sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG-Telefunken proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točka 29).

88 V obravnavanem primeru je ugotovljeno, da je Komisija z dopisom z dne 25. avgusta 2006 družbi Siemens poslala izjave družbe Fuji in jo pozvala, naj ji predloži komentarje v zvezi s temi izjavami. Poleg tega v navedenih izjavah ni bil naveden noben nov očitek v zvezi z družbo Siemens glede na očitke iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ampak so te vsebovale le en nov dokaz v utemeljitev očitka, ki je že bil naveden v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, to je obstoj skupnega dogovora med japonskimi in evropskimi proizvajalci, v skladu s katerim japonski proizvajalci niso smeli vstopiti na evropski trg.

89 Zato je treba izjave družbe Fuji upoštevati kot obremenilni dokaz za družbo Siemens.

90 V zvezi z verodostojnostjo, ki jo je treba pripisati izjavam družbe Fuji, je treba navesti, da je v delu, v katerem je ta vsaj posredno priznala, da na evropskem trgu ni bila prisotna tudi zaradi skupnega dogovora, priznala dejstvo, ki bi ga lahko Komisija upoštevala v njeno škodo. Presojeno je že bilo, da je treba izjave, ki nasprotujejo interesom avtorja izjave, načeloma šteti za še posebej zanesljive dokaze (zgoraj v točki 49 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 211).

91 To se ne spremeni, tudi če je v obravnavanem primeru družba Fuji zaprosila, da se zanjo uporabi obvestilo o ugodni obravnavi. Prvič, izjave družbe Fuji niso bile dane v okviru te prošnje, ampak v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, čeprav sta bila oba dokumenta pripravljena skoraj istočasno. Drugič, priznanje družbe Fuji, da je bila seznanjena z razdelitvijo evropskih in japonskih trgov, ne obtožuje izključno drugih podjetij – zaradi česar bi bilo treba njeno izjavo obravnavati s previdnostjo –, ampak vsebuje tudi njeno priznanje kršitve. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je treba izjavam družbe Fuji pripisati visoko verodostojnost.

92 Nazadnje, v zvezi z vsebino izjave družbe Fuji je treba poudariti, da ta v tej izjavi ni le priznala razdelitve trgov med evropskimi in japonskimi proizvajalci, ampak je tudi navedla podrobnosti v zvezi z nameni podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, ki omogočajo druge ugotovitve. Družba Fuji je namreč navedla, da zanjo skupni dogovor ni bil glavni razlog, da ni vstopila na evropski trg, navedla pa je tudi več drugih razlogov, ki so bili po njenem mnenju pomembnejši pri tej odločitvi. Zlasti trditev, da je bil njen svetovni delež premajhen, da bi utemeljil nepovratne stroške, nujne za razvoj evropske baze, omogoča ugotovitev, da bi bili japonski proizvajalci – in obratno evropski proizvajalci – z večjim tržnim deležem sposobni preseči tehnične in poslovne ovire za vstop na zaščitene trge druge skupine proizvajalcev in narediti to naložbo donosno. S tega vidika je mogoče navesti, da večji kot je bil tržni delež nekega podjetja, manj pomemben je argument na podlagi tehničnih in poslovnih ovir ter, nasprotno, bolj pomembna je prepoved vstopa na trge druge skupine proizvajalcev, določena v okviru skupnega dogovora.

93 Iz tržnih deležev, ki jih je na podlagi podatkov o prodaji, ki so jih navedla podjetja sama, in ki v obravnavani zadevi niso sporni, v točkah od 484 do 488 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila Komisija, je razvidno, da je bila družba Fuji – z največ 2 % skupnega prometa podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, v zvezi s projekti GIS na svetovnem trgu – daleč najmanjši proizvajalec GIS, ki je sodeloval pri omejevalnem sporazumu. Tržni deleži drugih japonskih podjetij so bili precej večji, in sicer med 15- in 20-odstotni delež družbe Melco, med 8- in 12-odstotni delež družbe Toshiba ter med 4- in 7-odstotni delež družbe Hitachi. Družba Siemens je imela tržni delež med 23 in 29 %. Zato je na podlagi izjave družbe Fuji mogoče sklepati, da je bila zaščita evropskih in japonskih trgov v korist vsakokratnih evropskih in japonskih proizvajalcev v interesu večine zadevnih podjetij, saj bi jim njihovi tržni deleži, ki so bili precej večji od tržnega deleža družbe Fuji, lažje omogočili nositi stroške prodora na trge druge skupine proizvajalcev.

94 Poleg tega je treba navesti, da Komisija ne izpodbija obstoja tehničnih in poslovnih ovir za vstop na trge evropske in japonske skupine, ampak trditev, da teh ovir ni bilo mogoče odstraniti na donosen način. V zvezi s tem se je oprla na dva projekta GIS v Češki republiki. Prvega je dobila družba Fuji, drugi pa je bil predmet ponudbe družbe Melco, česar družba Siemens ni izpodbijala. To dokazuje, da ni bilo nepremagljivih tehničnih in poslovnih ovir za vstop japonskih proizvajalcev na evropske trge, kar utemeljuje trditev Komisije, da so imela podjetja, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, osebni interes, da proizvajalci iz druge skupine ne poskušajo odstraniti teh istih ovir.

95 Tako je treba ugotoviti, da so izjave družbe Fuji dokaz z visoko verodostojnostjo za obstoj razdelitve evropskih in japonskih trgov v korist vsakokratne skupine proizvajalcev.

Izjave družbe Hitachi

96 Družba Hitachi je izjavila, da so se projekti GIS v Evropi, ki so bili razdeljeni med evropske proizvajalce, upoštevali v skupni „evropski“ kvoti v okviru sporazuma GQ in da so bili do leta 1999 japonski proizvajalci naknadno obveščeni o rezultatu razdelitve projektov GIS v Evropi med evropskimi proizvajalci. Družba Hitachi je namreč v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah navedla:

„Družba Hitachi potrjuje, da so pred letom 1999 evropski proizvajalci GIS japonske obveščali o podrobnostih projektov GIS, ki jih bodo izvedli v Evropi. Družba Hitachi poleg tega potrjuje, da je bil cilj tega obveščanja zagotoviti, da se vrednost evropskih projektov upošteva ob dogovoru o kvoti za projekte zunaj Evrope, ki se dodeli evropskim in japonskim proizvajalcem v skladu s sporazumom GQ […]

Da bi bilo jasno, da ta mehanizem, ko je veljal (to je pred letom 2002), ni imel praktične pomembnosti, je treba poudariti, da obveščanje o podrobnostih projektov v Evropi v okviru omejevalnega sporazuma GQ ni bilo povezano z nobenim soglasjem japonskih proizvajalcev, da bodo ostali zunaj evropskega trga, niti ne dokazuje obstoja takega soglasja, saj ‚skupni dogovor‘ ni obstajal. Kar je vsekakor mogoče še pomembnejše, je to, da dodelitev evropskih projektov GIS na podlagi evropskega omejevalnega sporazuma nikakor ni ‚izhajala‘ iz obveščanja med evropskimi in japonskimi proizvajalci GIS, kot trdi Komisija. Celotno obveščanje med evropskimi in japonskimi proizvajalci GIS je potekalo po tem, ko so bili evropski projekti GIS že dodeljeni.“

97 Iz te izjave je razvidnih več stvari. Prvič, družba Hitachi je s priznanjem, da so se projekti GIS v Evropi, ki so jih izvedli evropski proizvajalci, upoštevali v njihovi skupni kvoti v okviru sporazuma GQ, potrdila tezo Komisije, da so se evropski proizvajalci, med njimi družba Siemens, dogovarjali o projektih na skupnem trgu (v prvih letih delovanja omejevalnega sporazuma vzhodna Evropa še ni bila dostopna kot trg) in da je zato omejevalni sporazum imel posledice na skupnem trgu in v EGP.

98 Drugič, izjava družbe Hitachi je – ne glede na voljo njenega avtorja – tudi indic v utemeljitev teze Komisije, da so bili evropski trgi na splošno pridržani za evropske proizvajalce. Družba Hitachi je namreč večkrat poudarila, da so bili japonski proizvajalci obveščeni naknadno. Na eni strani na podlagi tega sklepa, da ti niso sodelovali v tajnih praksah evropskih proizvajalcev na evropskih trgih. Na drugi strani pa meni, da navedena informacija nikakor ni povezana z zavezo japonskih proizvajalcev, da bodo ostali zunaj evropskih trgov, in da ne dokazuje take zaveze, ter izpodbija obstoj skupnega dogovora.

99 Okoliščine, ki jo je prav tako priznala družba Hitachi, da so se projekti GIS v Evropi, razdeljeni med evropske proizvajalce, upoštevali v svetovni kvoti, ni mogoče razumno razložiti, če evropski trgi nikakor niso bili dostopni japonskim proizvajalcem iz tehničnih in poslovnih razlogov. V tem primeru namreč evropski proizvajalci ne bi imeli nobenega razloga, da sprejmejo upoštevanje teh projektov v svoji svetovni kvoti, kar je nujno zmanjšalo število in vrednost projektov GIS na svetovnih trgih, do katerih so bili upravičeni v okviru omejevalnega sporazuma. Dejstvo, da so soglašali s to nasprotno dajatvijo, pa dokazuje, da je imela neprisotnost japonskih proizvajalcev na evropskih trgih za evropske proizvajalce vrednost, ki je lahko utemeljila tako nasprotno dajatev.

100 V zvezi z verodostojnostjo izjave družbe Hitachi je treba navesti, da je ta predlagala, naj se zanjo uporabi obvestilo o ugodni obravnavi. Zato bi bilo treba njene izjave v delu, v katerem bi obtoževale le druga podjetja, obravnavati previdno. To pa ni tako v obravnavanem primeru. Sklep, do katerega je mogoče priti na podlagi izjave družbe Hitachi, to je, da so se japonski proizvajalci strinjali, da ne bodo vstopili na evropske trge, nasprotuje tako interesom družbe Hitachi kot tudi interesom drugih sodelujočih v omejevalnem sporazumu, saj potrjuje dejstvo, ki ga je mogoče upoštevati v njeno breme. Poleg tega se družba Hitachi očitno ni zavedala vseh sklepov, do katerih je mogoče priti na podlagi vsebine njene izjave, zlasti v zvezi s pridržanjem evropskih trgov za evropske proizvajalce, kar povečuje verodostojnost njene izjave.

101 Zato je treba izjavam družbe Hitachi pripisati visoko verodostojnost.

Neizpodbijanje družb Areva, Alstom in skupine VA Tech

102 V zvezi z neizpodbijanjem družb Areva, Alstom in skupine VA Tech je treba ugotoviti, da listine iz spisa ne utemeljujejo pripisovanja velike dokazne vrednosti temu dejstvu oziroma ne omogočajo utemeljitve trditev, ki jih je navedla Komisija.

103 Prvič, v zvezi z družbama Areva in Alstom je Komisija v točki 125 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da ti družbi niti v odgovorih na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niti v poznejših izjavah z dne 21. in 26. novembra 2006 po prejemu odgovora družbe Fuji, ki je priznala skupni dogovor, nista izpodbijali skupnega dogovora, katerega namen je bil upoštevanje tradicionalnih privilegiranih položajev podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, na domačih trgih. Vendar niti družba Siemens niti Komisija nista obravnavali neizpodbijanja družb Areva in Alstom v svojih pisanjih pred Splošnim sodiščem. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da to vprašanje ni del obravnavanega spora.

104 Drugič, v zvezi s skupino VA Tech je Komisija v točki 125 izpodbijane odločbe navedla, da ta v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni izrecno izpodbijala informacij o skupnem dogovoru. V zvezi s tem je treba, prvič, ugotoviti, da navedenega odgovora ni v spisu in da Splošno sodišče razpolaga samo s citatom iz tega odgovora, ki ga je Komisija navedla v opombi 79 izpodbijane odločbe in ki se glasi: „Tudi brez domnevnega skupnega dogovora bi japonski proizvajalci ostali zunaj evropskega trga zaradi velikih vstopnih ovir, kot bo podrobno prikazano v nadaljevanju.“ Drugič, poudariti je treba, da ima lahko dejstvo, da družba ni izrecno izpodbijala nekaterih dejstev, le zelo omejeno dokazno vrednost, kar velja še toliko bolj, ker zgolj na podlagi takega citata, iztrganega iz sobesedila, ni mogoče preveriti konteksta neizpodbijanja. Tretjič, navesti je treba, da navedeni citat, tudi če se obravnava ločeno, ne pomeni tega, kar mu pripisuje Komisija. V zvezi s tem je treba poudariti besedo „domnevnega“, ki jo je uporabila družba VA Tech za opis skupnega dogovora. Iz uporabe te besede je razvidno, da skupina VA Tech sicer ni izrecno izpodbijala obstoja tega dogovora, vendar ga tudi ni priznala, niti implicitno. Nasprotno, navedeni odlomek je treba šteti za implicitno izpodbijanje obstoja skupnega dogovora.

105 Zato zatrjevanega neizpodbijanja skupnega dogovora s strani družb Areva, Alstom in skupine VA Tech ni mogoče sprejeti kot dokaz za trditev Komisije o pridržanju evropskih trgov za evropske proizvajalce in zaščito „matičnih držav“.

Seznam projektov GIS v Evropi

106 V zvezi s seznamom enajstih projektov GIS, ki ga je v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla Komisija, je treba navesti, da gre dejansko za izvleček s seznama projektov GIS, ki so bili obravnavani v okviru omejevalnega sporazuma med letoma 1988 in 1999, z naslovom „Enquirylist1“, ki ga je predložila družba ABB (v nadaljevanju: skupni seznam) in ki vsebuje podatke zlasti v zvezi z roki za predložitev ponudb, podjetji, ki so se zanimala za vsakega od projektov, in rezultati pogovorov v okviru omejevalnega sporazuma (to je dodelitev članu omejevalnega sporazuma ali določitev nove minimalne cene).

107 V skladu s temi podatki je naročilo za šest od enajstih projektov GIS v Evropi s skupnega seznama dobilo podjetje, ki mu je bil projekt dodeljen v okviru omejevalnega sporazuma, kar se je zgodilo trikrat za družbo ABB in trikrat za družbo Siemens. V zvezi z drugimi petimi projekti je na skupnem seznamu navedeno, da niso bili dodeljeni nobenemu od podjetij, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, ampak so bila predmet dogovora o nižji ceni, in sicer so se evropska podjetja, ki so sodelovala pri omejevalnem sporazumu, dogovorila o minimalni ceni, ki jo bodo predlagala v okviru svojih morebitnih odgovorov na zadevni javni razpis.

108 Družba Siemens je najprej na splošno poskusila omajati zanesljivost podatkov s skupnega seznama, vendar pri tem ni izrecno izpodbijala dejanskega obstoja projektov s seznama, zlasti enajstih projektov GIS v Evropi, ki so navedeni na njem, niti dejstva, da so bili ti projekti obravnavani v okviru omejevalnega sporazuma.

109 V tem okviru je namreč družba Siemens zatrjevala, da je bilo več projektov navedenih večkrat, da številni projekti niso bili nikoli izvedeni in da na nobenem mestu na skupnem seznamu ni navedeno, da ji je bil dodeljen projekt GIS v okviru EGP. V dveh primerih, v katerih naj bi dobila zadevni projekt, naj bi bila to posledica konkurenčnih praks. Poleg tega se družba Siemens sklicuje na analizo skupnega seznama, ki jo je opravila neodvisna družba in ki naj bi dokazovala zlasti, da projekti GIS v okviru EGP niso bili predmet sistema dodeljevanja, ki bi deloval podobno kot sistem iz sporazumov GQ in EQ.

110 Poleg tega je družba Siemens v svojem odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča pred obravnavo izpodbijala, da je bilo enajst projektov GIS v Evropi s skupnega seznama predmet dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma.

111 Te trditve bodo obravnavane v točkah od 116 do 138 spodaj.

– Izvor in datum nastanka skupnega seznama ter njegova opredelitev kot dokaz

112 Ugotoviti je treba, kot je navedla družba Siemens, da ni bilo mogoče z gotovostjo ugotoviti izvora in datuma nastanka skupnega seznama.

113 Vendar je treba v zvezi s tem navesti, kot je razvidno iz točke 88 obrazložitve izpodbijane odločbe in opombe 21 izpodbijane odločbe, da je družba ABB skupni seznam predložila 7. maja 2004, to je en dan po 6. maju 2004, ki je naveden v glavi na prvi strani, kar je torej zelo verjetno bodisi datum njegovega nastanka bodisi datum, ko je bil natisnjen. Poleg tega je treba navesti, da je bilo ime družbe ABB v primerjavi z drugimi člani omejevalnega sporazuma na navedenem seznamu dodatno kodirano. Evropski člani – razen družbe ABB – in japonski člani so navedeni v stolpcu z naslovom „član“ tega seznama v dveh skupinah z oznakami, kot so se uporabljale v okviru omejevalnega sporazuma. Družba ABB pa je bila „skrita“ – v skladu z izrazom, ki ga je uporabil gospod M., ko ga je 23. septembra 2005 zaslišala Komisija – v stolpcu z naslovom „GCs“, ki je bil načeloma namenjen navedbi morebitnih splošnih pogodb. V skladu z navedbami gospoda M. je šlo za previdnost zaradi preiskave švedskega organa, pristojnega za konkurenco, v zvezi z družbo ABB.

114 Na podlagi teh dveh okoliščin je mogoče domnevati, da je skupni seznam prvotno naredila družba ABB za svoje interno spremljanje omejevalnega sporazuma in da je bil natisnjen zaradi predložitve Komisiji. Tako se je treba opreti na to domnevo, ki je poleg tega družbi Siemens najbolj v korist in v skladu z njenimi izjavami in ki izpodbija, da bi bila avtor skupnega seznama.

115 Zato je treba, kot trdi družba Siemens, skupni seznam opredeliti kot del izjav družbe ABB. Ni ga mogoče opredeliti kot listinski dokaz, saj je, kot je bilo navedeno, skupni seznam bodisi naredila družba ABB bodisi ga je natisnila iz internega elektronskega dokumenta, in to v ozkem časovnem okviru z izjavami, ki jih je dala v okviru svoje prošnje za imuniteto na podlagi obvestila o ugodni obravnavi. Tako veljajo preudarki o dokazni vrednosti izjav družbe ABB, navedeni v točkah od 64 do 67 zgoraj, tudi za skupni seznam. Zlasti informacije, ki izhajajo iz skupnega seznama, ne morejo podpreti izjav družbe ABB, ampak morajo biti v skladu s sodno prakso iz točke 66 zgoraj same podprte z drugimi dokazi.

– Trditev, da projekti GIS v Evropi, navedeni na skupnem seznamu, niso bili obravnavani v okviru omejevalnega sporazuma

116 Kot je navedeno v točki 110 zgoraj, je družba Siemens v okviru odgovora na pisna vprašanja Splošnega sodišča pred obravnavo prvič izpodbijala, da je bilo enajst projektov GIS v Evropi s skupnega seznama predmet dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma. Na podlagi vprašanja v zvezi s tem na obravnavi je sicer navedla, da je to izpodbijala že v okviru upravnega postopka pred Komisijo in v tožbi. Vendar so v zvezi s tem v tožbi le elementi, navedeni v točki 109 zgoraj, in tudi ob predpostavki, da je družba Siemens to izpodbijala že v upravnem postopku, to ne more nadomestiti neizpodbijanja pred Splošnim sodiščem v fazi tožbe. Trditev družbe Siemens, da enajst projektov GIS v Evropi s skupnega seznama ni bilo predmet dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma, je treba torej v skladu s členom 48(2) Poslovnika zavreči kot prepozno.

117 Poleg tega je treba poudariti podrobnosti podatkov s skupnega seznama. Na seznamu so namreč navedbe v zvezi z značilnostmi opreme, ki jo je treba dostaviti za zadevni projekt, datum, predviden za vložitev ponudb, datumi dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma, zanimanje, ki so ga različni člani omejevalnega sporazuma izrazili za projekte, identiteta tistega, ki naj bi mu bil dodeljen projekt, ali dejstvo, da je bila določena minimalna cena, in morebiti navedba, da je projekt dejansko dobilo podjetje, ki mu je bil dodeljen. Ni mogoče sprejeti, da se tako različne in natančne navedbe izpodbijajo s preprosto trditvijo, da enajst projektov GIS v Evropi ni bilo predmet dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma.

118 V tem okviru je treba spomniti, da družba Siemens ne izpodbija tega, da je opravljala naloge evropskega tajnika v okviru omejevalnega sporazuma v obdobju med letoma 1988 in 1999. Nujno je torej morala poznati vse projekte, ki so bili obravnavani v okviru evropske skupine proizvajalcev, in bi zato lahko v primeru napake podrobno in posamično na podlagi svojih spisov izpodbijala projekte, ki jih je naštela družba ABB. Na podlagi dejstva, da družba Siemens niti ni izrabila te priložnosti niti ni pojasnila, zakaj tega ni mogla storiti, je mogoče ugotoviti, da ni veljavno izpodbijala dejstva, da so bili projekti s skupnega seznama, zlasti enajst projektov v okviru EGP, predmet dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma.

119 Kot napačno je treba zavrniti trditev družbe Siemens, ki jo je navedla v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča pred obravnavo, da se je zadevnih enajst projektov v času dejanskega stanja izvajalo zunaj EGP. Med temi enajstimi projekti, ki so bili obravnavani v okviru omejevalnega sporazuma med letoma 1992 in 1998, so namreč trije projekti v Španiji, eden na Danskem, eden na Irskem in eden na Portugalskem, vse te države pa so pristopile k Skupnosti pred letom 1988. Prav tako za dva projekta na Finskem iz leta 1994 in 1995 nedvomno velja Sporazum EGP oziroma Pogodba ES, saj je Republika Finska članica EGP od 1. januarja 1994 in članica Skupnosti od 1. januarja 1995. Podobno je treba ugotoviti za projekt na Islandiji in dva projekta na Norveškem, saj so vsi iz leta 1998, ko sta Republika Islandija in Kraljevina Norveška bili članici EGP. Vse te države so bile torej ob obravnavanju zadevnega projekta del bodisi skupnega trga bodisi EGP.

120 Poleg tega je treba zavrniti trditev družbe Siemens, da je skupni seznam „nejasen“. Na tem seznamu, ki je narejen v obliki tabele, so sicer uporabljene različne oznake iz števk in/ali črk. Vendar pa je Komisija dobila pojasnila v zvezi s temi oznakami, zlasti od priče gospoda M. med njegovim zaslišanjem 23. septembra 2005, in ob upoštevanju teh pojasnil je treba šteti, da skupni seznam jasno kaže, kako so bili projekti GIS obravnavani v okviru omejevalnega sporazuma.

– Projekti, ki naj bi bili večkrat navedeni ali ki naj ne bi bili izvedeni

121 Družba Siemens trdi, da so nekateri projekti na skupnem seznamu navedeni večkrat. V zvezi s tem je treba navesti, da tudi ob predpostavki, da je ta trditev utemeljena, to ne vpliva na upoštevnost in verodostojnost skupnega seznama ter tako na njegovo dokazno vrednost. Na eni strani, družba Siemens niti ni opredelila zadevnih projektov niti ni navedla, ali spadajo med enajst projektov GIS v zahodni Evropi, pri čemer se je Komisija v odločbi oprla specifično le na te projekte, ki so zato edini upoštevni pri presoji izpodbijane odločbe. Na drugi strani, dejstvo, da seznam z več kot 1500 vnosi vsebuje nekaj napak, ni tako, da bi lahko razvrednotilo celoten navedeni seznam.

122 V zvezi s trditvijo družbe Siemens, da nekateri projekti s skupnega seznama niso bili nikoli izvedeni, je treba navesti, da družba Siemens ni opredelila, za katere projekte gre. Poleg tega tudi ob predpostavki, da je taka trditev utemeljena, zaradi neizvedbe nekaterih projektov nikakor ne bi bilo mogoče izključiti uporabe člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP za podjetja, ki so prikrojevala razpisne ponudbe za te projekte v okviru omejevalnega sporazuma.

– Majhen delež projektov GIS v Evropi na skupnem seznamu

123 Družba Siemens trdi, ne da bi ji Komisija nasprotovala, da naj bi bilo od več kot 1500 projektov GIS na skupnem seznamu le 11 projektov izvedenih v EGP. Ta majhen delež sicer ne odraža pomembnosti evropskih trgov. Vendar je treba ugotoviti, da ta okoliščina ne upravičuje neupoštevanja podatkov s tega seznama.

124 Najprej, niti družba ABB niti Komisija nista trdili, da skupni seznam vsebuje vse projekte v okviru omejevalnega sporazuma. Poleg tega je dejstvo, da na navedenem seznamu večinoma niso „evropski“ projekti, v skladu s trditvijo, da so obstajale „matične države“, ki so bile vnaprej pridržane za nekatera podjetja, ne da bi se izvedeni projekti upoštevali v njihovih kvotah v okviru omejevalnega sporazuma. Nazadnje, Komisija je navedla obstoj dodatnih omejevalnih sporazumov na nacionalni ravni, v okviru katerih so se projekti verjetno obravnavali, kar je navedla tudi priča gospod M. Ta je pojasnil, da v večini evropskih nematičnih držav že dolgo časa obstajajo lokalni omejevalni sporazumi med različnimi evropskimi proizvajalci, na katerih delovanje naj sporazuma GQ in EQ ne bi vplivala. Zato naj bi bilo odločeno, da se te države ne vključijo v postopek dodelitve projektov, uveden s tema sporazumoma, ampak da se dodelitve projektov GIS, ki se bodo izvedli v teh državah, zgolj registrirajo, da se jih lahko upošteva pri svetovni kvoti evropskih podjetij.

125 Niti v primeru „matičnih držav“ niti v primeru že obstoječih lokalnih omejevalnih sporazumov ni bilo v okviru skupnega omejevalnega sporazuma nujno obravnavati projekte GIS, ki bodo izvedeni v zadevnih državah, kar bi lahko pojasnilo majhen delež „evropskih“ projektov na seznamu projektov, dodeljenih v navedenem okviru, zlasti v zvezi s tako pomembnimi nacionalnimi trgi, kot so Francija, Nemčija in Italija, ki so bile vse – v skladu z ugotovitvami Komisije – „matične države“ ob začetku omejevalnega sporazuma.

126 Ne da bi se bilo treba dokončno izreči o obstoju domnevnih že obstoječih lokalnih omejevalnih sporazumov, ki jih družba Siemens prereka, je treba torej ugotoviti, da glede na okoliščine v obravnavani zadevi majhen delež projektov GIS v Evropi, navedenih na skupnem seznamu, ne preprečuje, da bi se podatki s tega seznama, zlasti podatki v zvezi z enajstimi projekti GIS v Evropi, ki so na njem, upoštevali pri presoji dokazov.

127 Poleg tega, kot je Komisija navedla v odgovoru na tožbo, argumentacija družbe Siemens, ki temelji na domnevni popolni izključitvi evropskih trgov – z izjemo trgov v Lihtenštajnu in Islandiji – s področja uporabe omejevalnega sporazuma, tudi ob predpostavki, da je dokazana, ne more razložiti, zakaj je na skupnem seznamu sploh kakšen projekt GIS v EGP. Družba Siemens se v repliki v zvezi s tem ni izrekla. V odgovoru na pisno vprašanje Splošnega sodišča v zvezi s tem je družba Siemens le izpodbijala, da je bilo enajst projektov GIS v Evropi, navedenih na skupnem seznamu, predmet dogovarjanja v okviru omejevalnega sporazuma. Kot pa je bilo navedeno v točkah 116 in 117 zgoraj, je treba to izpodbijanje, ki je bilo prvič navedeno v fazi ustnega postopka, zavrniti.

128 Tako na podlagi majhnega deleža projektov GIS v Evropi, navedenih na skupnem seznamu, ni mogoče dvomiti o dejstvu, dokazanem z navedenim seznamom, da so se projekti GIS v Evropi obravnavali in dodeljevali v okviru omejevalnega sporazuma.

– Domnevna nedodelitev projektov GIS v EGP v okviru omejevalnega sporazuma družbi Siemens

129 Družba Siemens trdi, da na skupnem seznamu ni nobenega primera, v katerem naj bi ji bil dodeljen projekt GIS, ki ga je bilo treba izvesti v EGP. V zvezi s tem je treba najprej navesti, da tudi ob predpostavki, da je trditev družbe Siemens utemeljena, zato ni mogoče izključiti uporabe člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP v zvezi z njo, saj je sodelovala pri nezakonitem omejevalnem sporazumu, ki se je nanašal na skupni trg in EGP, s sodelovanjem pri razpravah o projektih in odločanju o dodelitvi teh projektov drugim podjetjem. Taka ravnanja imajo namreč posledice za konkurenco ne glede na to, kateremu podjetju je bil projekt na koncu dodeljen.

130 Vsekakor pa je trditev družbe Siemens, da iz skupnega seznama ni razvidno, da bi ji bili dodeljeni projekti, napačna. Komisija je namreč v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla tri projekte, za katere je družba Siemens dobila naročilo, in sicer so to projekti št. 1327, 0140 in 0144. Za dva od teh projektov, in sicer projekta št. 0140 in 0144, je s skupnega seznama razvidno, da je bila družba Siemens edino podjetje, ki se je zanimalo za zadevna projekta, in da je na koncu dobila naročilo za ta projekta. Za tretji projekt, projekt št. 1327, pa je s skupnega seznama razvidno, da sta se zanj poleg družbe Siemens zanimali tudi družbi ABB in Alstom ter da je bil projekt dodeljen družbi Siemens med razpravo v okviru omejevalnega sporazuma.

131 Nazadnje, v zvezi s trditvijo družbe Siemens, da je projekta, za katera je dobila naročilo in ki ju ni opredelila, dobila zaradi konkurenčnih praks, je treba navesti, da mora družba Siemens dokazati dejstvo, da sta bili naročili, ki ju je dobila v takih okoliščinah, in sicer po obveščanju in razpravi v okviru omejevalnega sporazuma, posledica konkurenčnih praks. V zvezi s tem je treba poudariti, da je tudi ob predpostavki, da je bila kršitev omejena na obveščanje in razpravo o projektih, ta lahko imela posledice na zadevnem trgu. Kot primer je mogoče navesti, da na skupnem seznamu razen družbe Siemens ni navedenih drugih podjetij, ki bi se zanimala za projekta št. 0140 in 0144. Tako je družba Siemens po razpravi o teh projektih v okviru omejevalnega sporazuma 25. junija oziroma 16. julija 1998 vedela, da ne bo drugih ponudnikov, zaradi česar je lahko na primer za svoji ponudbi določila višje cene. Poleg tega, v podobnem primeru – ko se je le eno od podjetij zanimalo za projekt – ni bilo treba posebej dodeliti projektov, saj je bilo edino zainteresirano podjetje lahko prepričano, da bo dobilo projekt. Zdi se torej povsem normalno, da člani omejevalnega sporazuma v teh primerih niso formalno dodelili projektov, kar pa ne izključuje uporabe člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP v zvezi s podjetjem, ki je naročilo dobilo.

132 Zato je treba trditev družbe Siemens, da ji v okviru omejevalnega sporazuma projekti GIS v EGP niso bili dodeljeni, zavrniti.

– Ekonometrična analiza, ki jo je predložila družba Siemens

133 Družba Siemens se sklicuje na ekonometrično analizo skupnega seznama, ki jo je na njeno zahtevo naredila tretja družba (v nadaljevanju: analiza). Po njenem mnenju je ta analiza pokazala, da je na skupnem seznamu razvrščen le zelo majhen del trga, ki predstavlja manj kot 4 % projektov GIS v evropskih državah z izjemo „matičnih držav“, da se za projekte GIS v EGP ni uporabljal sistem razdelitve, podoben sistemu iz sporazumov GQ in EQ, ter da ni nobene povezave med skupnim seznamom in sporazumom GQ. Analiza naj bi prav tako pokazala, da naj dejstvo, da evropski in japonski proizvajalci niso vstopili na domače trge druge skupine, ne bi bilo pojasnjeno z omejevalnim sporazumom, ampak z ovirami za dostop do trgov, ki naj bi obstajale tudi še po liberalizaciji energetskih trgov. Nazadnje, analiza naj bi prav tako dokazala, da ni bilo zaščite „matičnih držav“, zlasti zaradi dejstva, da sta bili družbi ABB in Siemens zelo dejavni na trgih „matičnih držav“, ki niso bili njuni.

134 V obravnavanem primeru je Komisija navedla evropske projekte s skupnega seznama le kot dokaz za obstoj skupnega dogovora in ne kot dokaz za obstoj konkretnih posledic omejevalnega sporazuma. V glavnem je izpodbijano odločbo utemeljila na cilju omejevanja konkurence iz sporazuma, sankcioniranega v členu 1 navedene odločbe. Tako je najprej v točkah 303 in 304 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da je bil cilj vseh opisanih sporazumov in/ali usklajenih ravnanj omejevanje konkurence v smislu člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP ter da je bilo v takih okoliščinah za uporabo navedenih določb odveč upoštevati konkretne posledice sporazuma, nato pa je v točki 308 obrazložitve navedene odločbe navedla, da izvajanje sporazuma take vrste, kot je bil opisan, že samo po sebi povzroči pomembno izkrivljanje konkurence.

135 Poleg tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz samega besedila člena 81(1) ES izhaja, da so sporazumi med podjetji ne glede na njihove posledice prepovedani, kadar imajo protikonkurenčni cilj (zgoraj v točki 43 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 123, in zgoraj v točki 49 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 181). Zato se dokazovanje dejanskih protikonkurenčnih posledic ne zahteva, če je protikonkurenčni cilj očitanih ravnanj ugotovljen (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T‑62/98, Recueil, str. II‑2707, točka 178 in navedena sodna praksa).

136 Prvič, v teh okoliščinah analiza, ki jo je predložila družba Siemens, kot dokaz ni upoštevna, saj so iz nje po njeni naravi lahko razvidni le podatki o posledicah omejevalnega sporazuma, Komisijina ugotovitev kršitve člena 81(1) ES pa temelji predvsem na ugotovitvi obstoja omejevalnega sporazuma s ciljem omejevanja konkurence. Tudi ob predpostavki, da – kot trdi družba Siemens – v analizi niso bili ugotovljeni indici v zvezi z omejevalnim sporazumom, ki ga očita Komisija, to ne more izpodbiti ugotovitve omejevalnega sporazuma, katerega cilj je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence, v delu, v katerem je bil njegov obstoj dokazan pravno zadostno. Zato argumentacija družbe Siemens glede neobstoja posledic zadevnega omejevalnega sporazuma, četudi utemeljena, načeloma sama po sebi ne more privesti do razglasitve ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 11. januarja 1990 v zadevi Sandoz prodotti farmaceutici proti Komisiji, C‑277/87, Recueil, str. I‑45; sodbi Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, T‑143/89, Recueil, str. II‑917, točka 30, in zgoraj v točki 49 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 183).

137 Drugič, analize ni mogoče šteti za nevtralno in neodvisno strokovno mnenje, saj jo je naročila in financirala družba Siemens in je bila narejena na podlagi baz podatkov, ki jih je na voljo dala ta družba, ne da bi bili pravilnost in upoštevnost teh podatkov kakor koli neodvisno preverjeni. Zato analizi ni mogoče pripisati verodostojnosti in torej dokazne vrednosti, ki bi presegala verodostojnost in dokazno vrednost izjave družbe Siemens kot subjekta z interesom.

138 Zato je treba trditev na podlagi rezultatov analize, ki jo je predložila družba Siemens, zavrniti.

Listinski dokazi

139 V zvezi z listinskimi dokazi je treba navesti, da se je Komisija v glavnem oprla na sporazuma GQ in EQ s prilogama, dokument brez datuma, ki je bil najden med preiskavo Komisije v prostorih skupine VA Tech in ki je naslovljen „Povzetek pogovora z JJC“, korespondenco z dne 18. januarja 1999 med gospodi Wa., J. in B., zaposlenimi v skupini VA Tech, interno zabeležko gospoda We., zaposlenega v skupini VA Tech, z dne 2. decembra 2003, telefaksa z dne 21. julija in 18. decembra 2003, ki ju je poslala družba ABB družbama Siemens in Alstom, ter interno zabeležko gospoda Zi., zaposlenega v skupini VA Tech, brez datuma, napisano okoli septembra 2002.

– Sporazuma GQ in EQ

140 Najprej je treba v zvezi s sporazumoma GQ in EQ ter njunimi prilogami navesti, da čeprav samo besedilo, kot je bilo navedeno v točkah od 55 do 58 zgoraj, ne dokazuje obstoja omejevalnega sporazuma s posledicami v EGP – vedno z iz