SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 5. februarja 2019 ( 1 )

Zadeva C‑646/17

Kazenski postopek

zoper

Gianluco Mora

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Brindisi (sodišče v Brindisiju, Italija))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Pravica do obveščenosti v kazenskem postopku – Sprememba obdolžitve z vidika opredelitve dejanja – Nemožnost vložitve predloga za naložitev dogovorjene kazni po začetku glavne obravnave“

I. Uvod

1. G. Moro (v nadaljevanju: obdolženec) je bil obdolžen kaznivega dejanja prikrivanja premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem, in sicer ukradenega zlatega nakita. Med obravnavo je obdolženec priznal, da je dejansko sam ukradel ta nakit. Obdolženec je bil po priznanju krivde obveščen o možnosti, da se dejanje, ki mu je bilo očitano, ponovno pravno opredeli in da bo posledično obdolžen kaznivega dejanja tatvine.

2. Obdolženec je nato vložil predlog za naložitev dogovorjene kazni, za katero se v italijanskem pravu uporablja izraz „patteggiamento“. Ta predlog je bil zavrnjen, saj je s Codice di procedura penale (zakonik o kazenskem postopku) določeno, da je treba predlog za začetek navedenega postopka vsaj v primerih, ko se spremeni zgolj pravna opredelitev očitanega dejanja, v nasprotju s spremembo dejanskega stanja, načeloma vložiti pred začetkom glavne obravnave.

3. Tribunale di Brindisi (sodišče v Brindisiju, Italija) dvomi, ali so takšne nacionalne določbe v skladu z določbami prava Unije o pravici obdolženih oseb do obrambe, zlasti pa z več določbami Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (v nadaljevanju: Direktiva 2012/13). ( 2 ) Poleg potrebe po ugotavljanju natančnega področja uporabe konkretnih obveznosti, ki izhajajo iz pravice do takojšnje obveščenosti o vseh spremembah obdolžitve, kot jo zagotavlja navedena direktiva, pa se v obravnavani zadevi porajajo tudi splošna vprašanja, in sicer: kaj natančno zajema področje uporabe navedene direktive kot celote? Kakšna je vloga Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pri razlagi tovrstnih procesnih pravic?

II. Pravni okvir

A. Pravo Evropske unije

4. Člen 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) določa, da je „[v]sakemu obdolžencu […] zagotovljena pravica do obrambe“.

5. V uvodni izjavi 3 Direktive 2012/13 je navedeno, da „[i]zvajanje načela vzajemnega priznavanja odločb v kazenskih zadevah temelji na predpostavki, da države članice zaupajo v kazenskopravne sisteme drugih držav članic. Obseg izvajanja vzajemnega priznavanja je v veliki meri odvisen od številnih parametrov, ki vključujejo mehanizme za varovanje pravic osumljenih ali obdolženih oseb in skupne minimalne standarde, potrebne za lažje izvajanje načela vzajemnega priznavanja.“

6. V uvodni izjavi 8 je navedeno, da so „[z]aradi krepitve medsebojnega zaupanja […] potrebna podrobna pravila o varovanju procesnih pravic in jamstev, določenih z Listino in EKČP“.

7. V uvodni izjavi 10 je navedeno, da bi „[s]kupna minimalna pravila […] morala voditi do okrepljenega zaupanja v kazenskopravne sisteme vseh držav članic, kar bi moralo po drugi strani voditi do učinkovitejšega pravosodnega sodelovanja v duhu vzajemnega zaupanja. Taka skupna minimalna pravila bi se morala uvesti na področju obveščanja v kazenskem postopku.“

8. V uvodni izjavi 29 je navedeno, da je „[m]ed kazenskim postopkom […] treba osumljene ali obdolžene osebe obveščati o vseh spremembah obdolžitev, ki bi lahko bistveno vplivale na njihov položaj, kolikor je to potrebno, da se zaščiti poštenost postopka, ter pravočasno, da se omogoči učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe“.

9. V skladu s členom 1 Direktiva 2012/13 „[…] določa pravila glede pravice do obveščenosti osumljenih ali obdolženih oseb o njihovih pravicah v okviru kazenskega postopka in obdolžitvah zoper njih. Prav tako določa pravila glede pravice do obveščenosti oseb, za katere je izdan evropski nalog za prijetje, o njihovih pravicah.“

10. V skladu s členom 2(1) se Direktiva 2012/13 uporablja „od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka, torej dokončne in pravnomočne odločbe o tem, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje in glede na primer, vključno z izrekom kazni ter odločitvijo o vseh pritožbah.“

11. Člen 3 Direktive 2012/13 je naslovljen „Pravica do obveščenosti o pravicah“. Določa: „1. Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe zaradi učinkovitega uveljavljanja procesnih pravic v skladu z nacionalnim pravom nemudoma obveščene vsaj o naslednjem: (a) pravici dostopa do odvetnika; (b) upravičenju do brezplačnega pravnega nasveta in pogojih za njegovo pridobitev; (c) pravici do obveščenosti o obdolžitvah v skladu s členom 6; (d) pravici do tolmačenja in prevajanja; (e) pravici do molka. 2. Države članice zagotovijo, da so navedene osebe o pravicah iz odstavka 1 obveščene ustno ali pisno, v preprostem in razumljivem jeziku, ob upoštevanju posebnih potreb ranljivih osumljenih ali ranljivih obdolženih oseb.“

12. Člen 6 Direktive 2012/13 je naslovljen „Pravica do obveščenosti o obdolžitvah“ in določa: „1. Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe obveščene o kaznivem dejanju, katerega so osumljene ali obdolžene. Te informacije se podajo nemudoma in tako podrobno, kolikor je to potrebno za zaščito poštenosti postopka in učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe. 2. Države članice zagotovijo, da so prijete ali pridržane osebe obveščene o razlogih za prijetje ali pridržanje, vključno z navedbo kaznivega dejanja, katerega so osumljene ali obdolžene. 3. Države članice zagotovijo, da se, najpozneje ob vložitvi obtožnice v preizkus sodišču, podajo podrobne informacije o obdolžitvah, vključno z vrsto in pravno opredelitvijo kaznivega dejanja ter naravo udeležbe obdolžene osebe. 4. Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe, če je to potrebno za zaščito poštenosti postopka, nemudoma obveščene o vseh spremembah informacij, podanih v skladu s tem členom.“

B. Italijansko pravo

13. V skladu s členom 444 Codice di procedura penale (zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: CPP), naslovljenim „Naložitev dogovorjene kazni“ [tako imenovani patteggiamento], lahko obdolženec in državni tožilec sodišču predlagata, naj izreče nadomestno kazen (primerne vrste in obsega), denarno kazen, znižano za največ tretjino, ali zaporno kazen, če ta ob upoštevanju okoliščin in ob znižanju za največ tretjino ni daljša od petih let, tudi če je poleg te kazni naložena še denarna kazen.

14. Člen 552 CPP določa, da mora vabilo na sodišče, da bi bilo veljavno, vsebovati nekatere elemente. Zlasti mora vključevati „jasno in natančno navedbo dejanja, obteževalnih okoliščin in okoliščin, ki lahko pogojujejo uporabo varnostnih ukrepov, z navedbo ustreznih členov zakona“. Navedeno vabilo se vroči obdolžencu, njegovemu odvetniku in oškodovani osebi najmanj šestdeset dni pred zaslišanjem.

15. Člen 555 CPP, naslovljen „Obravnava po vložitvi neposrednega obtožnega akta“, določa, da lahko obdolženec ali državni tožilec pred začetkom obravnave vložita predlog, določen v členu 444 CPP.

16. Člen 516 CPP („Sprememba obtožbe“) določa, da „[č]e se med preiskovalno fazo obravnave izkaže, da je dejanje drugačno od dejanja, opisanega v obtožnem aktu, in da zanj ni pristojno hierarhično višje sodišče, državni tožilec spremeni obtožbo in nadaljuje z zadevnim pregonom […]“.

17. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je Corte Costituzionale (ustavno sodišče, Italija) člen 516 CPP razglasilo za protiustaven v delu, v katerem obdolžencu ni bilo omogočeno, da vloži predlog za naložitev dogovorjene kazni med obravnavo, če je v bistvu prišlo do dejanskih sprememb obtožbe. Ta trditev, ki jo je podalo Corte Costituzionale (ustavno sodišče), se torej ne nanaša na položaj, v katerem gre za ponovno pravno opredelitev kaznivega dejanja. ( 3 )

18. Nazadnje, v skladu s členom 521 CPP lahko sodišče pri pravni opredelitvi posameznega dejanja odstopi od opredelitve v obtožbi. Če pa je dejanje drugačno od opisanega ali v primeru novega pregona, sodišče s sklepom odloči, da se spis vrne v obravnavo državnemu tožilcu.

III. Dejansko stanje, nacionalni postopki in vprašanja za predhodno odločanje

19. Z vabilom na sodišče, izdanim 1. aprila 2016, je bil zoper obdolženca sprožen kazenski postopek. Obdolžen je bil kaznivega dejanja prikrivanja premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem. Od neznanih oseb naj bi prejel zlat nakit. Nakit je bil ukraden F. Legrottaglii (v nadaljevanju: oškodovanec v postopku v glavni stvari). Obdolženec naj bi ta nakit z namenom pridobitve premoženjske koristi dobavil podjetju, ki odkupuje in prodaja zlato.

20. Na obravnavi 13. oktobra 2017 je obdolženec priznal, da je sam storil kaznivo dejanje tatvine. Posledično je bil obveščen o možnosti, da se pravna opredelitev dejanja, ki mu je bilo očitano, spremeni iz „prikrivanja premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem“ v „veliko tatvino“, saj je bila s krajo povzročena velika premoženjska škoda.

21. V zvezi s to možnostjo je obdolženec zaprosil za možnost vložitve predloga za naložitev dogovorjene kazni v smislu člena 444 CPP, to je na podlagi sporazuma o priznanju krivde oziroma postopka „patteggiamento“. Ta postopek obdolžencem omogoča sklenitev dogovora glede določenih ugodnosti, vključno z zmanjšanjem kazni za največ tretjino, oprostitvijo plačila stroškov postopka in ugasnitvijo kaznivega dejanja, če obdolženec v določenem obdobju ne stori enakovrstnega kaznivega dejanja ali prekrška.

22. Predlog za naložitev dogovorjene kazni mora biti načeloma vložen pred začetkom glavne obravnave. Takšen predlog je v poznejših fazah postopka dopusten le, če je bila obdolžitev spremenjena tako, da se navedeni osebi očitajo nova ali drugačna dejanja. Nasprotno pa navedeni predlog v fazi obravnave ni dopusten, če gre „le“ za novo pravno opredelitev istih dejanj.

23. Ker se je sprememba obdolžitve zoper obdolženca nanašala na pravni (ne pa dejanski) vidik, ( 4 ) predložitveno sodišče meni, da je treba predlog obdolženca za naložitev dogovorjene kazni zavrniti, saj je bil vložen po izteku predpisanega roka. Predložitveno sodišče dodaja, da državni tožilec ni nameraval formalno spremeniti obtožnega akta v skladu s členom 516 CPP, saj je želel odločitev o pravni opredelitvi dejanj prepustiti navedenemu sodišču.

24. V teh okoliščinah je Tribunale di Brindisi (sodišče v Brindisiju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 2(1), člen 3(1)(c) ter člen 6(1), (2) in (3), Direktive 2012/13 ter člen 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da nasprotujejo kazenskim procesnim določbam države članice, na podlagi katerih so jamstva v zvezi z obrambo, izhajajoča iz spremembe obtožnega akta, zagotovljena pod – kvalitativno in kvantitativno – drugačnimi pogoji glede na to, ali se sprememba nanaša na dejanske vidike obdolžitve ali pa na njeno pravno opredelitev, pri čemer lahko, natančneje, obdolženec samo v prvem primeru predlaga zanj ugodnejši alternativni postopek za naložitev kazni (postopek na podlagi sporazuma o priznanju krivde)?“

25. Pisna stališča so predložili oškodovanec v postopku v glavni stvari, italijanska, madžarska, nizozemska in poljska vlada ter Komisija. Italijanska vlada in Komisija sta na obravnavi 14. novembra 2018 ustno predstavili stališča.

IV. Presoja

26. Ti sklepni predlogi so sestavljeni iz treh delov. Najprej bom obravnaval vprašanje, ali se Direktiva 2012/13 uporablja za zadevni položaj, čeprav ni očitne čezmejne razsežnosti (A). Nato se bom posvetil vsebinski obravnavi zadeve. Predložitveno sodišče predlaga, naj Sodišče zadevo analizira z vidika Direktive 2012/13 in člena 48 Listine. Ni jasno, ali predložitveno sodišče predlaga, naj se analiza opravi ločeno, ali pa naj se zadevne določbe Direktive 2012/13 obravnavajo ob upoštevanju člena 48 Listine. Učinek obeh pravnih instrumentov v obravnavani zadevi bom zaradi jasnosti raje obravnaval ločeno. Zato se bom v nadaljevanju posvetil obravnavi določb Direktive 2012/13, zlasti člena 6(4) navedene direktive, ki so po mojem mnenju upoštevne za oblikovanje odgovora na postavljeno vprašanje. Predlagal bom, da ta določba ne nasprotuje spornim nacionalnim določbam (B). Nazadnje bom ugotovil, da člen 48(2) Listine tega sklepa ne spreminja (C).

A. Uporaba Direktive 2012/13 (in pristojnost Sodišča v tej zadevi)

27. Italijanska in poljska vlada sta navedli ugovora zoper pristojnost Sodišča v tej zadevi.

28. Poljska vlada po eni strani navaja, da postavljeno vprašanje ni povezano s tem, ali je bil obdolženec nemudoma obveščen o spremembi obdolžitve. V postopku v glavni stvari naj bi namreč šlo za to, da v konkretni fazi kazenskega postopka ni mogoče vložiti predloga za naložitev dogovorjene kazni. Ker pa pravo Unije v zvezi z uporabo takšnega postopka ne določa nikakršnih pogojev, ta zadeva ne spada na področje uporabe prava Unije in Sodišče zato ni pristojno za njeno obravnavo.

29. Seveda se s poljsko vlado strinjam glede tega, da Direktiva 2012/13 ne vsebuje nobene določbe, ki bi bila naslovljena „pogoji za dostop do postopka za naložitev dogovorjene kazni“. Vendar pa na podlagi jasnega besedila člena 1 in člena 2(1) ni nobenega dvoma, da se Direktiva 2012/13 na splošno uporablja ratione materiae za zadevni položaj. Sporno pa je vprašanje, ali navedena direktiva na podlagi člena 6 in pravice do obveščenosti o obdolžitvi, vključno s spremembami te obdolžitve, v posebnih okoliščinah iz postopka v glavni stvari, vzpostavlja kakršne koli posebne obveznosti za države članice. S tem pa se že odpira razprava o vsebini zadeve, ki je podrobneje obravnavana v delu B.

30. Italijanska vlada po drugi strani svoj ugovor zoper pristojnost Sodišča utemeljuje s tem, da v položaju v postopku v glavni stvari ni nobenega čezmejnega elementa. Zdi se namreč, da so vsa upoštevna dejstva povezana zgolj z Italijo. Italijanska vlada zato trdi, da Sodišče v tej zadevi ni pristojno, saj je področje uporabe Direktive 2012/13 (in potemtakem tudi pristojnost Sodišča za razlago v tej zadevi) omejeno na vprašanja s čezmejno razsežnostjo.

31. Ta trditev temelji na členu 82(2) PDEU, ki je pravna podlaga Direktive 2012/13. V skladu s to določbo lahko „Evropski parlament in Svet […] z direktivami […] določita minimalna pravila, potrebna za lažje vzajemno priznavanje sodb in sodnih odločb ter policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah s čezmejnimi posledicami […]“. Navedena določba prav tako določa, da se te direktive „nanašajo na“: „(a) vzajemno dopustnost dokazov med državami članicami; (b) pravice posameznikov v kazenskem postopku; (c) pravice žrtev kaznivih dejanj; (d) druge posebne vidike kazenskega postopka, ki jih je Svet predhodno opredelil v sklepu; […]“. ( 5 )

32. Italijanska vlada pojasnjuje, da uporaba izraza „čezmejnimi“ v členu 82(2) PDEU pomeni, da bi moralo biti področje uporabe katerega koli zakonodajnega akta sekundarnega prava, ki temelji na navedeni določbi, omejeno na primere s čezmejno razsežnostjo.

33. Ta trditev me ne prepriča.

34. Sodišče je Direktivo 2012/13 doslej razlagalo v treh zadevah. ( 6 ) Zlasti v zadevi Kolev ( 7 ) se je izkazalo, da ni bilo nobenega prepoznavnega čezmejnega elementa. V tej zadevi so bili bolgarski carinski uslužbenci v Bolgariji kazensko preganjani zaradi sodelovanja v hudodelski združbi, ker so od voznikov vozil, ki so prečkali mejo iz Turčije v Bolgarijo, zahtevali podkupnino. Zdi se, da v tej zadevi dejansko ni bilo nobene čezmejne razsežnosti, razen če predpostavljamo, da sprejemanje podkupnin na (zunanji) meji Evropske unije pomeni čezmejni element.

35. Kljub temu pa je treba priznati, da Sodišče vprašanja, ali bi morala uporaba Direktive 2012/13 temeljiti na čezmejni razsežnosti, še ni neposredno obravnavalo.

36. Člen 82(2) PDEU bi lahko na prvi pogled in če bi ga brali ločeno, najverjetneje privedel do sklepa, da bi se moral akt, ki temelji na tem členu, uporabljati zgolj v zadevah s „čezmejnimi posledicami“. To bi držalo, če bi bilo mogoče izraz „čezmejnimi“, ki se [v angleški različici besedila (op. prev.)] nahaja v prvi polovici prve povedi navedene določbe, razumeti tako, da se nanaša na celoten člen 82(2) PDEU (torej na vidik pravosodnega sodelovanja in na vidik harmonizacije, ki izhaja iz druge polovice te povedi).

37. Vendar pa nadaljnja obravnava besedila Direktive 2012/13, zlasti pa njenega cilja in konteksta, vodi do drugačne ugotovitve.

38. Prvič, obravnava besedila Direktive 2012/13 kaže, da je njeno področje uporabe splošno. Področje uporabe torej ni omejeno na čezmejne primere, obenem pa ga čezmejni primeri nikakor ne omejujejo. ( 8 ) Prvi člen (ki opredeljuje vsebino Direktive 2012/13) sestavljata dve povedi. Prva poved je splošna. Druga pa se glasi, da se navedena direktiva uporablja tudi za osebe, za katere je izdan evropski nalog za prijetje (v nadaljevanju: ENP). ( 9 ) Druga poved s tem dodatnim pojasnilom zgolj poudarja to (nujno splošno) področje uporabe prve povedi prvega člena. Člen 2(1), ki opredeljuje področje uporabe te direktive, je prav tako splošen, saj ne določa nikakršnih omejitev v obliki zahtev po čezmejnem elementu. ( 10 )

39. Drugič, glede ciljev je iz uvodnih izjav 3, 8, 10 in 20 razvidno, da Direktiva 2012/13 določa skupne minimalne standarde na področju obveščanja o pravicah in obdolžitvah, ki se zagotovijo osebam, osumljenim ali obdolženim kaznivega dejanja. Ta cilj je namenjen krepitvi vzajemnega zaupanja med državami članicami. ( 11 ) Na ta način se duh vzajemnega zaupanja v kazenskopravne sisteme držav članic vzpostavlja s harmonizacijo standardov, ki se uporabljajo za konkretne vidike kazenskega postopka.

40. Takšna harmonizacija namreč prispeva k boljšemu delovanju drugih instrumentov prava Unije, namenjenih uresničevanju cilja „konkretnega“ pravosodnega sodelovanja: ko se potreba po sodelovanju v kazenskih zadevah pojavi, na primer, v povezavi z okvirnim sklepom o ENP, lahko izvršitvena država članica zaupa, da bo postopek v odreditveni državi članici izpolnjeval določene standarde. ( 12 )

41. Cilj, ki se uresničuje s takšno harmonizacijo, je torej vzpostaviti enotne pogoje, v katerih so zagotovljeni nekateri minimalni procesni standardi ne glede na obstoj kakršnih koli konkretnih primerov čezmejnega sodelovanja med organi dveh držav članic. Tako lahko zadevni organi, ko se pojavi potreba po konkretnem primeru čezmejnega sodelovanja, zaupajo v obstoj procesnih jamstev v kazenskopravnih sistemih drugih organov, zaradi česar je pravosodno sodelovanje lahko učinkovitejše. ( 13 )

42. Ti preudarki torej kažejo, da je namen določitve tako splošnih in predhodnih standardov drugačen in v veliki meri dejansko neodvisen od obstoja poznejšega in konkretnega čezmejnega elementa v posamezni zadevi. Če se izrazim s prispodobo, je to podobno gradnji mostov: prvotni vzgib za izgradnjo takšnega objekta lahko sicer res izhaja iz konkretnega interesa določene skupine trgovcev, ki želi potovati med konkretnima krajema na obeh bregovih reke. Ko pa je most predan v javno rabo, se uporablja za ves promet čez reko, ne glede na to, kdo je kam namenjen.

43. Tretjič, v zvezi s širšim normativnim okvirom Direktive 2012/13 je treba poudariti, da bi se podobno vprašanje, in sicer ali je uporaba Direktive 2012/13 odvisna od obstoja čezmejne razsežnosti, pojavilo tudi v primeru drugih direktiv, ki so bile sprejete kot del tako imenovanega načrta za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih iz Stockholmskega programa ( 14 ) in temeljijo na isti pravni podlagi kot Direktiva 2012/13. ( 15 ) Besedilo navedenih direktiv je na splošno precej podobno besedilu Direktive 2012/13 in niti ne potrjuje niti izključuje uporabe teh instrumentov v notranjih položajih. Podobno je razlago nekaterih teh instrumentov v zadevah, ki so se nanašale izključno na notranje položaje, podalo tudi Sodišče. ( 16 )

44. Menim, da je že ob upoštevanju zgornjih preudarkov mogoče sprejeti precej jasen sklep: za uporabo Direktive 2012/13 ni nujno, da mora posamezna zadeva, ki jo obravnava nacionalno sodišče, vsebovati čezmejno razsežnost.

45. Kljub vsemu pa obstaja še en dodaten (in precej prepričljiv) argument, ki kaže, zakaj uporabe takšne direktive ni mogoče pogojevati z obstojem čezmejne razsežnosti v posameznem primeru, in sicer zato, ker bi to povzročilo (ne)logično posledico.

46. Kot je razvidno iz pisnih stališč in kot je bilo dalje razdelano v razpravah na obravnavi, obstajata dva načina, na katera bi bilo mogoče opredeliti morebiten čezmejni element, potreben za uporabo Direktive 2012/13.

47. Prvič, lahko bi trdili, da je treba uporabo Direktive 2012/13 omejiti na kazenske postopke v zvezi s kaznivimi dejanji, ki jih urejajo instrumenti prava Unije, sprejeti na podlagi seznama iz člena 83(1) PDEU, ali ki so na podlagi člena 83(2) PDEU dalje razdelana v posameznih instrumentih. V skladu s takšno logiko naj bi torej zakonodajalec Unije na nek način kategorično določil, da so prav ta kazniva dejanja tista, ki imajo čezmejne posledice, saj je ta značilnost navedena tudi v členu 83(1) PDEU.

48. Vendar pa iz razlage člena 82(2) v povezavi s členom 83 PDEU takšnega argumenta ni mogoče izpeljati. Prvonavedeni člen je namreč pravna podlaga za harmonizacijo procesnih vidikov kazenskega prava v okviru in za namene vzajemnega priznavanja in pravosodnega sodelovanja, zadnjenavedeni člen pa pomeni pravno podlago za harmonizacijo materialnopravnih elementov kazenskega prava in kaznivih dejanj. Obe določbi imata torej lastno področje uporabe. Nanašata se preprosto na različna vidika.

49. Drugič, lahko bi tudi trdili, da je treba možnost uporabe Direktive 2012/13 omejiti na kazenske postopke v zvezi s kaznivimi dejanji, ki so sicer opredeljena na nacionalni ravni, vendar vsebujejo nekatere čezmejne elemente.

50. Takšna trditev bi nato privedla do vprašanja, kako bi takšen čezmejni element kaznivega dejanja sploh opredelili. Kaj bi torej veljalo za „evropsko tatvino“ ali „evropski umor“? Ali bi zadostovalo, če bi objektivni znaki kaznivega dejanja imeli čezmejno razsežnost? Ali bi potemtakem morala bodisi žrtev bodisi storilec (ali celo katera koli druga vpletena oseba) imeti običajno prebivališče v drugi državi članici? Ali bi bilo pomembno to, od kod izvira morilsko orožje? Če se zgledujemo po logiki iz sodne prakse v zvezi s prostim pretokom, se lahko vprašamo tudi, ali bi bilo o čezmejnem kaznivem dejanju mogoče govoriti, če bi tako žrtev kot tudi storilec prebivala v isti državi članici, vendar bi bilo smrtonosno orožje proizvedeno v drugi državi članici?

51. Če predpostavljamo, da bi se v zvezi s tem lahko dogovorili za ustrezno odločilno merilo (ki bi se moralo razlikovati glede na posamezna kazniva dejanja in upoštevati posebnosti njihovih sestavnih elementov), ali bi to potem pomenilo, da bi država članica lahko vzpostavila dva nabora procesnih pravil, ki bi se uporabljala glede na to, ali obravnavana kazenska zadeva vsebuje „zgolj nacionalne“ ali „čezmejne“ vidike? Kaj bi se zgodilo, če bi obstoj čezmejnega elementa ugotovili šele v poznejši fazi kazenskega postopka, v sklopu katerega bi se do tega trenutka upoštevale „zgolj nacionalne“ kazenskopravne določbe? Ali bi morali v tem primeru celoten postopek ponoviti ob upoštevanju „drugega“ nabora procesnih pravil?

52. Logično je torej, da je treba ob upoštevanju konteksta in namena, ki ga je zakonodajalec Unije želel doseči z uveljavitvijo zadevnega dela Stockholmskega programa, ( 17 ) v vseh kazenskih postopkih na nacionalni ravni – ne glede na to, ali v posamezni zadevi obstaja kakršen koli čezmejni element – uporabljati le en nabor kazenskopravnih pravil. Vendar pa je tudi zaradi opredelitve (dejansko) precej vprašljivih posledic predlagane rešitve, v skladu s katero bi kazenski postopek prehajal s področja uporabe zahtev prava Unije oziroma nanj na podlagi težko predvidljivega obstoja čezmejnega elementa, ki bi se lahko pokazal na kateri koli točki postopka (ali celo po njegovem zaključku), povsem jasno, zakaj to ne more biti tako.

53. Nazadnje, razlog, zakaj se splošnega cilja čezmejnega sodelovanja, navedenega v primarnem pravu, običajno ne sme uporabiti za omejevanje uporabe instrumentov sekundarnega prava, sprejetih na tej isti pravni podlagi, razen če ti instrumenti sekundarnega prava izrecno ne določajo drugače, je mogoče prikazati tudi z obravnavo drugih določb Pogodbe. Drug primer je mogoče najti v harmonizacijskih ukrepih, sprejetih na podlagi člena 114 PDEU. Ti ukrepi morajo doseči cilj, določen v členu 26 PDEU. Drugi odstavek zadnjenavedenega člena določa, da je cilj te določbe vzpostavitev notranjega trga „brez notranjih meja, na katerem je […] zagotovljen prost pretok blaga, oseb, storitev in kapitala“. Kljub temu pa je jasno, da ta podlaga iz primarnega prava še ne pomeni, da se bo zakonodaja, sprejeta v skladu s členom 114 PDEU, uporabljala zgolj v čezmejnih primerih. Harmonizacijski zakonodajni instrumenti, ki so bili sprejeti na tej podlagi (ali na podlagi, uporabljeni za njihove predhodnike), segajo od Direktive 93/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah ( 18 ) do Direktive 2009/48/ES o varnosti igrač ( 19 ) ali Direktive 2011/7/ES o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih. ( 20 ) Vendar pa se navedeni instrumenti jasno uporabljajo v povsem notranjih pravnih položajih in zaenkrat še ni bilo resnih predlogov, da bi se to moralo spremeniti, ( 21 ) na primer, da bi se varstvo pred nedovoljenimi pogoji v potrošniških pogodbah lahko izvajalo le, če bi v posameznem primeru obstajal čezmejni element (ali element prostega pretoka).

54. Skratka, v nasprotju s trditvami italijanske vlade uporaba Direktive 2012/13 ni omejena na zadeve, katerih razsežnost je „čezmejna“.

B. Upoštevne določbe Direktive 2012/13

55. Predložitveno sodišče v predložitveni odločbi in vprašanju za predhodno odločanje izrecno navaja člen 2(1), člen 3(1)(c), člen 6(1), člen 6(2) in člen 6(3) Direktive 2012/13 kot upoštevne za pregled združljivosti nacionalnih določb s pravom Unije.

56. Oškodovanec v postopku v glavni stvari, vse vlade, navedene zgoraj v točki 25, in Komisija v svojih navedbah v bistvu zatrjujejo, da niti za navedene določbe niti za katero koli drugo določbo Direktive 2012/13 ni mogoče zares trditi, da urejajo položaj v postopku v glavni stvari.

57. Nizozemska in, podredno, poljska vlada menita, da sporna problematika ne spada na področje uporabe Direktive 2012/13. Pravo Unije naj tako ne bi nasprotovalo sporni nacionalni zakonodaji.

58. Madžarska vlada navaja, da pravo Unije ne harmonizira pogojev, pod katerimi je mogoče vložiti predlog za naložitev dogovorjene kazni. To vprašanje naj bi bilo treba obravnavati ločeno od vprašanja, ali je obdolžena oseba prejela vse potrebne informacije v zvezi z novo pravno opredelitvijo dejanj, ki so ji očitana, kar spada na področje uporabe člena 6(4) Direktive 2012/13. Vendar pa naj navedena določba ne bi izključevala razlike med pravnimi posledicami, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

59. Komisija prav tako ugotavlja, da člen 6(4) Direktive 2012/13 ne vsebuje nikakršnih pojasnil v zvezi s tem, kako naj bi se informacije o spremembi obdolžitve posredovale obdolženim osebam. Prav tako naj ne bi urejal pravnih posledic, ki bi izhajale iz obveščanja o spremembi pravne opredelitve dejanj v obdolžitvi.

60. S tem se strinjam. Čeprav je treba obveznosti, določene v Direktivi 2012/13, upoštevati v vseh kazenskih postopkih, pa se zdi, da nobena izmed določb, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ni neposredno upoštevna v položaju v postopku v glavni stvari. Nobena od teh določb namreč državam članicam ne nalaga nobene obveznosti, ki bi preprečevala zaporedje dogodkov, kot so si sledili na nacionalni ravni.

61. Res je, da se člen 6(4) v povezavi s členom 6(1) in ob upoštevanju uvodne izjave 29 Direktive 2012/13 nanaša na obveznost držav članic, da osumljene ali obdolžene osebe nemudoma obvestijo o vseh spremembah obdolžitve, da se zagotovita poštenost postopka in učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe. Prav tako drži, da se obravnavana zadeva nanaša na spremembo obdolžitve, do katere je prišlo, ko je bil obdolženec obveščen, da bodo kazniva dejanja, ki so mu bila očitana, zaradi njegovega priznanja morda ponovno pravno opredeljena.

62. Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno, da se v obravnavani zadevi ne zatrjuje, da te informacije sploh niso bile zagotovljene ali da niso bile zagotovljene nemudoma. Sporno pa je, da v določeni fazi postopka ni bilo mogoče vložiti predloga za naložitev dogovorjene kazni. Tako se dejansko zdi, da se predlaga, da obstaja enačaj med „možnostjo za vložitev predloga za naložitev dogovorjene kazni“ in „(polno) pravico do obrambe“. Še več, zdi se, da je prišlo do pretiranega vključevanja vseh morebitnih posledic, ki se lahko pojavijo v poznejših korakih kazenskega postopka po spremembi obdolžitve, in do dejanske subsumpcije teh posledic v pojem pravice do obrambe.

63. Menim, da takšnega pristopa ne bi smeli zavzeti niti glede člena 6(4) niti glede katerih koli drugih določb člena 6 Direktive 2012/13. Če bi namreč to storili, bi člen 6(4) Direktive 2012/13 zajemal in posledično lahko preprečil prav vse, kar bi se v kazenskem postopku zgodilo po spremembi obdolžitve, to pa je očitno napačno. Zato prekrivanje nekaterih „ključnih besed“ („sprememba obdolžitve“, „poštenost postopka“) med členom 6(4) in položajem pred nacionalnim sodiščem ne spremeni dejstva, da položaj v postopku v glavni stvari enostavno ni položaj, v katerem naj bi se navedena direktiva uporabljala.

64. Ob tem se seveda postavlja vprašanje, kaj naj bi člen 6(4) potemtakem sploh urejal? Povedano drugače: kaj naj bi pomenila pojma „informacije“ in „poštenost postopka“, ki se uporabljata v navedenem členu?

65. Prvič, pojem informacije iz navedene določbe se nanaša na obveščanje o spremembi obdolžitve, ki osumljeni ali obdolženi osebi omogoča, da se ustrezno odzove in zagovarja svoje stališče. Te informacije je treba zagotoviti na način, ki zadevni osebi omogoča, da se učinkovito odzove na vsako spremembo opisa dejanj, ki jih je obdolžena, in pravne opredelitve teh dejanj.

66. Menim, da člena 6(4) Direktive 2012/13 ne bi smeli razlagati tako, da ta sodiščem držav članic nalaga obveznost, da zadevnim osebam zagotavljajo informacije o vseh mogočih posledicah, ki jih sprememba obdolžitve lahko povzroči skozi celoten kazenski postopek, ( 22 ) še manj pa, da jim podeljuje pristojnost za preprečevanje, da bi do takšnih posledic sploh prišlo. Pravice do obveščenosti ni mogoče razumeti kot nadomestilo za pravni nasvet ali kot sredstvo za pregled prav vsakega elementa kazenskega postopka po obveščanju, glede na to, da vsak element znotraj določenega kazenskega postopka najverjetneje vključuje takšne ali drugačne informacije.

67. Pravo področje uporabe člena 6(4) bi bilo treba presojati ob upoštevanju splošne zgradbe Direktive 2012/13. Na začetku Direktive 2012/13 sta najprej opredeljena njena vsebina in področje uporabe. Člen 1 in člen 2 določata, da se ta direktiva nanaša na „pravic[o] do obveščenosti osumljenih ali obdolženih oseb o njihovih pravicah v okviru kazenskega postopka in obdolžitvah zoper njih“ in da se „uporablja od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka“. Člen 3 Direktive 2012/13 nato državam članicam nalaga obveznost, da zagotovijo, da so zadevne osebe obveščene vsaj o pravicah, ki jih imajo in ki so naštete v tej direktivi. Na tem seznamu je tudi pravica do obveščenosti o obdolžitvah, ki je (zgolj ta) podrobneje obravnavana v členu 6. Člen 4 se nanaša na obveznost glede obveščanja prijetih ali pridržanih oseb o štirih dodatnih kategorijah pravic. Na tem dodatnem seznamu je tudi pravica dostopa do spisa zadeve, ki je (zgolj ta) dalje razdelana v členu 7 Direktive 2012/13.

68. Jasno je torej, da obveznost obveščanja iz člena 6(4) Direktive 2012/13 enostavno ni bila namenjena temu, da bi zajemala vse možne vidike kazenskega postopka. Ta pojem bi bilo treba v obravnavanem okviru razumeti tako, da se nanaša (in da je omejen) na obdolžitev (in spremembo obdolžitve), torej na informacije, potrebne za podrobno seznanitev z dejstvi, ki obdolženo osebo „bremenijo in na katerih temelji obtožba, [in] s pravno opredelitvijo teh dejstev“. ( 23 ) Te informacije je treba podati na način, ki zagotavlja, da jih obdolžena oseba razume, se nanje odziva in jih izpodbija, če tako želi.

69. Drugič, pojem poštenosti postopka je resnično širok. Kot je načeloma pojasnilo Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP), se nanaša na presojo kazenskega postopka kot celote ob upoštevanju posebnih značilnosti in okoliščin zadeve. ( 24 ) Iz tega izhaja, da vsak incident, ki se zgodi v okviru kazenskega postopka, še ne pomeni kršitve poštenosti postopka, čeprav je nekatere mogoče obravnavati kot kršitev, odvisno od njihovega pomena v določenem postopku. ( 25 )

70. Vendar pa je presoja spoštovanja načela poštenosti postopka v obravnavani zadevi ob upoštevanju vprašanja predložitvenega sodišča nujno povezana s pravicami, ki jih izrecno ureja Direktiva 2012/13. To z drugimi besedami pomeni, da je treba poštenost presojati glede na te pravice, ne pa na splošno oziroma ločeno od pravic, ki jih zagotavlja ta direktiva. Med stvarnim področjem uporabe Direktive 2012/13 in pojmom poštenosti postopka mora namreč obstajati normativna povezava. Če bi dopustili, da obvelja nasprotno, bi se nadzor glede poštenosti postopkov in/ali spoštovanja pravic do obrambe lahko nenadoma izvajal v zvezi s čisto vsakim vidikom nacionalnega kazenskega postopka.

71. Povedano drugače, konkretne obveznosti, ki jih določa Direktiva 2012/13, pomenijo konkretizacijo načina, na katerega se z obveščanjem obdolženih in osumljenih oseb zagotavlja poštenost postopkov. Zagotovo obstajajo tudi drugi vidiki kazenskega postopka, ki so pomembni za zaščito njegove poštenosti, kot so pravica dostopa do odvetnika, pravica do pravne pomoči, pravici do tolmačenja in prevajanja, procesna jamstva za otroke ali domneva nedolžnosti. Vsi navedeni vidiki so lahko urejeni s posebnimi direktivami. ( 26 ) Vendar je jasno, da so preostali vidiki, ki jih takšne direktive ali Direktiva 2012/13 ne zajemajo, kot so pogoji za vložitev predloga za naložitev dogovorjene kazni, še naprej urejeni v nacionalnem kazenskem pravu.

72. Dejstva, da je to vprašanje, pa tudi druga, dejansko upoštevno za splošno poštenost postopka, pa ni mogoče uporabiti za to, da bi razlago člena 6(4) ali drugih določb obravnavane direktive zastavili tako široko, da bi na ta način dopustili presojo čisto vsakega vidika kazenskega postopka, ne glede na to, kako oddaljen je od konkretne obveznosti iz Direktive 2012/13. Če bi Direktivo 2012/13 uporabljali na ta način, potem ta ne bi bila več instrument, namenjen minimalni harmonizaciji posebnih elementov pravice do obrambe, ki jih izrecno določa, ampak bi postala instrument, ki bi omogočal presojo čisto vsakega elementa nacionalnega kazenskega postopka. Po mojem mnenju to ne ustreza ravno volji zakonodajalca Unije. To zagotovo ne bi smela biti politika, na katero bi se Sodišče opiralo pri razlagi Direktive 2012/13 in ostalih direktiv, sprejetih na podlagi Stockholmskega programa.

73. Glede na zgoraj navedeno je moj vmesni predlog, da je treba Direktivo 2012/13 razlagati v smislu, da ne nasprotuje procesnim pravilom, kot so ta iz postopka v glavni stvari, ki obdolženi osebi omogočajo, da vloži predlog za naložitev dogovorjene kazni po začetku sojenja le, če je prišlo do spremembe obdolžitve, ki se nanaša na dejanske vidike, ne pa če se sprememba nanaša na pravne vidike.

C. Pomen člena 48(2) Listine za obravnavano zadevo

74. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišču tudi predlaga, naj preuči pomen člena 48 Listine za obravnavano zadevo. Glede na to, da se prvi odstavek te določbe nanaša na domnevo nedolžnosti, se zdi, da je upošteven zgolj drugi odstavek. Zadnjenavedeni odstavek določa, da je „[v]sakemu obdolžencu […] zagotovljena pravica do obrambe“.

75. Vloga Listine pri razlagi in uporabi pravnih instrumentov, ki so v bistvu procesne narave ter so namenjeni konkretizaciji in podrobnejši opredelitvi njenih lastnih določb, bi lahko povzročila določeno zmedo (2). Preden torej preidem na obravnavo tega vprašanja, je treba razjasniti prvo vprašanje, in sicer ali je obravnavano zadevo sploh mogoče umestiti na področje uporabe prava Unije tako, da bi to povzročilo uporabo Listine (1).

1. Področje uporabe prava Unije

76. Naj spomnim, da „se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa v drugih položajih“. ( 27 )

77. Vendar se je treba vprašati, kako obravnavati dejstvo, ki izhaja iz analize, predstavljene v prejšnjem delu, da konkretno vprašanje, ki se postavlja v postopku v glavni stvari, to je možnost, da obdolžena oseba vloži predlog za naložitev dogovorjene kazni, v členu 6(4) ali v kateri koli drugi določbi Direktive 2012/13 ni posebej določeno? Ali to pomeni, da se Listina ne bi splošno uporabljala za presojo, ki je privedla do tega sklepa?

78. Menim, da takšnega stališča ni mogoče zavzeti. Kot sem že navedel, naj bi se sekundarno pravo Unije, to je Direktiva 2012/13, na splošno uporabljalo v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari. ( 28 ) Iz podrobne razlage navedenega instrumenta (vključno z razlago pojmov, obravnavanih z vidika Listine) je razvidno, da ta enostavno ne določa nobene konkretne obveznosti, ki bi nasprotovala zadevnemu nacionalnemu pravilu. To z drugimi besedami pomeni, da se Direktiva 2012/13 v dejanskem stanju iz postopka v glavni stvari (lahko) še naprej uporablja, tudi če bi naknadna presoja dejstev v tej zadevi privedla do sklepa (kot se je to res zgodilo), da navedena direktiva (razložena ob upoštevanju Listine) ne nasprotuje zadevni nacionalni določbi.

79. Če bi v takšnem primeru trdili drugače, bi to pomenilo vzvratno razlogovanje iz določenega že izpeljanega sklepa: ker niti Direktiva 2012/13 niti Listina v bistvu ne nasprotujeta določeni nacionalni določbi (rezultatu), se niti ne uporabljata. Toda da bi do takšnega sklepa sploh lahko prišli, je treba izvesti več razlagalnih presoj, v katerih sta se oba instrumenta na splošno uporabljala. ( 29 )

80. Poleg tega velja spomniti, da se Listina lahko za določen primer uporablja na več načinov. Takšna uporaba namreč ni omejena zgolj na (ne)posredni nadzor nacionalne zakonodaje in njene združljivosti z Listino, ampak lahko zajema tudi elemente skladne razlage tako nacionalnega prava kot tudi samega prava Unije. Da bi v obravnavani zadevi lahko analizirali upoštevne določbe Direktive 2012/13 ter določili njeno področje uporabe in stvarno vsebino, je treba ustrezno upoštevati Listino. ( 30 ) Listina „se uporablja“ v tem smislu.

81. Skratka, ne glede na to, kam gre pravo Unije ali kje ga je treba razlagati, mu Listina vedno sledi. Takšna je namreč usoda „sence“. ( 31 ) Zato je treba pri preučevanju pomena Direktive 2012/13 za položaj v postopku v glavni stvari uporabiti Listino. Kljub temu pa je ta splošna trditev precej nedoločna, ko gre za ključno vprašanje, in sicer kakšna naj bi pravzaprav bila vloga Listine v položajih, kot je obravnavani.

2. Posebna vloga Listine v obravnavani zadevi

82. Posebno vlogo Listine v obravnavani zadevi je mogoče predvideti v treh možnih primerih. Znotraj teh veljata naslednji spremenljivki: na kaj vpliva posamezna določba Listine (na pravo Unije ali na nacionalno pravo) in kakšna je naloga te določbe Listine (merilo za pregled ali merilo za skladno razlago).

83. Prvič, Listina bi se lahko uporabila kot merilo za pregled veljavnosti sporne določbe prava Unije. Ta trditev bo vedno držala: ne glede na to, do kod bo segalo (materialno, sekundarno) pravo Unije, bo vedno pod nadzorom Listine. ( 32 ) Vendar pa nezakonitost katere koli določbe Direktive 2012/13 ni bila izpostavljena.

84. Drugič, Listino je treba uporabiti kot orodje za skladno razlago, da bi opredelili pomen nedoločnih pojmov prava Unije bodisi zaradi razlage teh pojmov v pravu Unije kot takem bodisi za njihovo razlago v povezavi z izvedbenimi ukrepi nacionalnega prava.

85. Tretjič, ko države članice „izvajajo“ pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine, morajo spoštovati pravice, ki izhajajo iz nje. V tem primeru služi konkretna določba prava Unije kot „sredstvo“ za spoštovanje pravic iz Listine. To velja ne glede na to, ali se konkreten instrument prava Unije izrecno sklicuje na temeljne pravice. Na ta način se temeljne pravice v veliki meri uporabljajo transverzalno, to je neodvisno od natančne stvarne vsebine zadevne določbe prava Unije, zaradi katere se je ta prvotno uporabila.

86. Zlasti „procesne“ določbe Listine se v povezavi z materialnopravnimi (stvarnimi) določbami sekundarnega prava Unije, ki kot take ne vsebujejo nobenih ali le malo določb o tem, kako naj bi se izvrševale, praviloma dejansko uporabljajo na ta način. Sodišče je navedlo, da je spoštovanje temeljnih procesnih pravic, kot je pravica do izjave, zahtevano, čeprav ni izrecno urejeno z določbami prava Unije o vzpostavitvi materialnopravnih pravic ali obveznosti. Med drugim se načelo spoštovanja pravice do obrambe uporablja, ko države članice ravnajo ali sprejemajo odločitve znotraj področja uporabe prava Unije, čeprav zakonodaja Unije, ki se uporabi, ne določa izrecno posebnih procesnih zahtev. ( 33 ) Tako se določbe Listine po vsej verjetnosti uporabljajo kot neposredna merila za pregled določb nacionalnega prava. Znani primeri s tega področja se nanašajo na pravo o DDV in nacionalne davčne postopke. ( 34 )

87. Ali bi o takšni uporabi Listine lahko razmišljali tudi v zvezi z Direktivo 2012/13 in vprašanjem možnosti za vložitev predloga za naložitev dogovorjene kazni iz obravnavane zadeve?

88. Menim, da to ne bi bilo mogoče, razen če bi uporabo Listine preoblikovali v pravo „Igro senc“. Če se vrnem na metaforo, ki sem jo navedel že zgoraj, se pojmovanje določbe Listine kot sence prava Unije opira na predpostavko, da v pravu Unije že obstaja materialnopravni pojem, ki ustvarja (procesno) senco. Vendar pa je težko ugotoviti, kakšno procesno ali izvršilno senco bi procesna določba, ki se tudi sama prekriva z določbo Listine kot tako (ali določa njeno nadaljnje izvajanje), dejansko ustvarila. Sence same ne morejo ustvariti svoje sence.

89. Zato velja, če se odmaknem od senčnih prispodob, da Listina v primeru procesnih pravic, ki se prekrivajo z določbo Listine (in jo dalje razvijajo), ( 35 ) kot so tiste iz Direktive 2012/13, ne more služiti kot neodvisno in dodatno merilo za pregled nacionalnih določb, ki očitno ne spadajo na področje uporabe tega instrumenta sekundarnega prava, in tako razširjati področja uporabe prava Unije.

90. V nasprotnem primeru bi namreč to v obravnavani zadevi pomenilo, da bi že samo dejstvo, da člen 6(4) Direktive 2012/13 omenja pravico do obrambe (in poštenost postopka, če ga obravnavamo v povezavi s členom 6(1) navedene direktive), dopuščalo, da se čisto vsak element nacionalnega kazenskega postopka ponovno pregleduje glede na pojmovanje pravic do obrambe in poštenega sojenja, ki jih zagotavlja Listina. S takšnim pristopom bi lahko na prvotno sredstvo, ki je sploh omogočilo dostop do Listine, enostavno pozabili. ( 36 )

91. Spomniti je treba, da je pristojnost Sodišča v zvezi z Listino, ko se uporablja za države članice, opredeljena funkcionalno. Povezana je namreč z možnostjo uporabe posamezne določbe sekundarnega ali primarnega prava Unije. Ko govorimo o izvajanju prava Unije s strani držav članic, je treba takšno pristojnost jasno razlikovati od inherentne pristojnosti na področju temeljnih pravic, ( 37 ) ki jo imajo običajno nacionalna ustavna sodišča in ESČP.

92. Tako je mogoče v zvezi s tretjo možnostjo za uporabo Listine, kot je predstavljena zgoraj, ugotoviti, da v primeru, kot je obravnavani, Listine ne moremo uporabiti za razširjanje področja uporabe in vsebine procesnih obveznosti, opredeljenih v zadevnem pravilu sekundarnega prava Unije, in s tem vzpostavljati obveznosti glede prenosa v nacionalno pravo, ki jih v tem konkretnem pravilu sekundarnega prava očitno ni.

93. V zvezi z drugo možnostjo, navedeno zgoraj, je treba navesti, da je razlaga, ki je skladna z Listino, na splošno obvezna. Zato menim (kot načeloma predlaga tudi Komisija), da se je treba v obravnavani zadevi nedvomno sklicevati na Listino, da bi zagotovili pravilno razlago pojmov, uporabljenih v Direktivi 2012/13, vključno s pravico do takojšnje obveščenosti o vseh spremembah obdolžitve iz člena 6(4) navedene direktive. ( 38 )

94. ESČP je v zvezi z razlago člena 6(3) EKČP (ki ustreza členu 48(2) Listine ( 39 )), še posebej pa v zvezi z razlago člena 6(3)(a) EKČP (ki se nanaša na pravico do obveščenosti o obdolžitvi), poudarilo, da je treba posebno pozornost nameniti seznanitvi z obdolžitvijo (to je z domnevnimi dejanji, na katerih temelji obdolžitev, ter z njihovo pravno opredelitvijo), saj ti elementi „igrajo ključno vlogo v kazenskem postopku […]“. Čeprav navedena določba EKČP ne predpisuje nobenega posebnega načina za obveščanje obdolžene osebe, pa je povezana z njeno pravico, da pripravi obrambo, ki izhaja iz člena 6(3)(b), pri čemer je treba obseg te pravice „presojati zlasti z vidika splošnejše pravice do poštenega sojenja, ki jo zagotavlja člen 6(1) Konvencije […]“. ( 40 ) ESČP je na podlagi teh preudarkov ugotovilo, da je v primerih, ko je drugostopenjsko sodišče pravno opredelitev spornih dejanj spremenilo v tako pozni fazi postopka, kot je faza razglasitve sodbe, prišlo do kršitve EKČP. Obdolžena oseba tako v bistvu ni imela nobene možnosti, da pripravi svojo obrambo. ( 41 )

95. Podobno je Sodišče v sodbi Covaci navedlo, ( 42 ) da čeprav „Direktiva 2012/13 ne ureja vprašanja podrobnih pravil, v skladu s katerimi morajo biti informacije o obdolžitvi v smislu člena 6 sporočene tej osebi […], ta podrobna pravila ne smejo ogrožati cilja, ki se zlasti uresničuje s tem členom 6, in sicer, kot je razvidno tudi iz uvodne izjave 27 te direktive, da se [obdolženim] osebam […] omogoči priprava obrambe in da se zaščiti poštenost postopka“. ( 43 )

96. Vendar je treba ob upoštevanju takšnega razumevanja zadevnih pojmov ponovno ugotoviti, da nihče ne zatrjuje, da informacije glede spremembe obdolžitve niso bile pravočasno zagotovljene in da obdolženec zaradi tega ni imel možnosti za pripravo svoje obrambe v pravem pomenu besede. Zato ne razumem, kako bi lahko sporni položaj v postopku v glavni stvari preprečili z upoštevanjem pravice do obrambe ali pravice do poštenega sojenja.

97. Naj ponovno poudarim, da ta ugotovitev temelji na področju uporabe člena 6(4) Direktive 2012/13 in se ne nanaša na obravnavo spornega položaja glede na pravico do obrambe ali pravico do poštenega sojenja „na splošno“. Če naj skladna razlaga še naprej velja za „razlago“, potem ne more spreminjati področja uporabe zadevnega instrumenta sekundarnega prava. Če bi namreč to dopustili, bi skladna razlaga precej hitro zaobšla omejitve iz člena 51(1) Listine.

98. Takšna prikrita neposredna uporaba Listine bi lahko potekala takole: prvič, določba, kakršno najdemo v členu 6(4) Direktive 2012/13, napotuje na nedoločen pravni pojem, kot je „poštenost postopka“ ali „učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe“ iz člena 6(1). Drugič, glede na to, da takšni pojmi v direktivi kot taki niso opredeljeni, se pojasnilo njihove vsebine z uporabo načela skladne razlage poišče v določbah Listine oziroma – z uporabo navezave iz člena 52(3) Listine – določbah EKČP in sodni praksi ESČP. Tretjič, (samoumevno precej široko) področje uporabe in pomen takšnih pojmov, ki izhajajo iz navedenih pravnih okvirov, se nato ponovno preneseta na raven sekundarnega prava Unije, obenem pa se nekoliko spregleda področje uporabe konkretnih določb sekundarnega prava, iz katerih posamezni pojmi izvirajo. Četrtič, začne se splošni pregled nacionalnih pravil z vidika njihove združljivosti s pojmoma „poštenost postopka“ in „pravica do poštenega sojenja“, pri čemer se področje uporabe teh pojmov oddalji od dejanskega področja uporabe zadevnega instrumenta sekundarnega prava.

99. Na podlagi istih razlogov, ki so bili v zvezi s tretjo možnostjo predstavljeni zgoraj, ( 44 ) lahko zgolj ponovim, da to ni ustrezen način uporabe Listine v takšnem kontekstu. Če bi namreč to storili, bi se skladna razlaga hitro prelevila v prikrit neposredni pregled, pri čemer sekundarno pravo Unije ne bi delovalo kot funkcionalna omejitev pristojnosti Sodišča na področju temeljnih pravic, ampak bolj kot slabo prikrito sredstvo za uveljavljanje inherentne pristojnosti na področju pregleda katerega koli zakonodajnega akta držav članic glede na temeljne pravice.

100. Glede na te preudarke lahko sklenem, da člen 48(2) Listine niti v povezavi s členom 6(4) Direktive 2012/13 niti kadar je obravnavan ločeno, nikakor ne spreminja že izpeljanega sklepa: pravo Unije ne nasprotuje procesnim pravilom, kot so ta iz postopka v glavni stvari, ki obdolženi osebi omogočajo, da predlog za naložitev dogovorjene kazni vloži po začetku sojenja le, če je prišlo do spremembe obdolžitve, ki se nanaša na dejanske vidike, ne pa če se ta sprememba nanaša na pravne vidike.

V. Predlog

101. Na podlagi zgoraj navedene analize Sodišču predlagam, naj na vprašanje Tribunale di Brindisi (sodišče v Brindisiju, Italija) odgovori: Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku in člen 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ne nasprotujeta procesnim pravilom, kot so ta iz postopka v glavni stvari, ki obdolženi osebi omogočajo, da predlog za naložitev dogovorjene kazni vloži po začetku sojenja le, če je prišlo do spremembe obdolžitve, ki se nanaša na dejanske vidike, ne pa če se ta sprememba nanaša na pravne vidike.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Direktiva z dne 22. maja 2012 (UL 2012, L 142, str. 13).

( 3 ) Na podlagi tega razumem, da razglasitev protiustavnosti člena 516 CPP in posledične spremembe te določbe niso pomembne z vidika dejanskega stanja v tej zadevi.

( 4 ) Naj zaradi popolnosti priznam, da na prvi pogled ne razumem najbolje, kako je glede na različno naravo teh kaznivih dejanj mogoče objektivne znake kaznivega dejanja (actus reus) „tatvine“ v celoti dokazati na podlagi objektivnih znakov kaznivega dejanja „prikrivanja premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem“, ne da bi se pred tem ugotovila dodatna dejstva. Vendar pa predložitveno sodišče izrecno navaja, da ta možnost obstaja, in sicer bodisi v skladu z nacionalnim pravom bodisi na podlagi posebnih dejanskih okoliščin v obravnavani zadevi. Zato bom enostavno sprejel trditev, da gre v tem primeru „le“ za spremembo pravne opredelitve, ne pa za spremembo dejanskega stanja, navedenega v obtožnem aktu.

( 5 ) Moj poudarek.

( 6 ) Sodbe z dne 15. oktobra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686); z dne 22. marca 2017, Tranca in drugi (C‑124/16, C‑188/16 in C‑213/16, EU:C:2017:228), ter z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi (C‑612/15, EU:C:2018:392).

( 7 ) Sodba z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi (C‑612/15, EU:C:2018:392).

( 8 ) Edino sklicevanje na čezmejno razsežnost v Direktivi 2012/13 je v uvodni izjavi 9, ki pa zgolj ponavlja člen 82(2) PDEU.

( 9 ) V skladu z Okvirnim sklepom Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34).

( 10 ) V nasprotju s tem glej na primer besedilo Direktive Sveta 2004/80/ES z dne 29. aprila 2004 o odškodnini žrtvam kaznivih dejanj (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 65) (ta je bila sprejeta na podlagi člena 308 PES), ki se sklicuje na čezmejno razsežnost, kot je mogoče sklepati iz naslova poglavja I, ki se glasi „Dostop do odškodnine v čezmejnih primerih“. Na podlagi tega besedila je Sodišče ugotovilo, da se navedena direktiva ne uporablja v notranjih položajih. Glej sklep Sodišča z dne 30. januarja 2014, C (C‑122/13, EU:C:2014:59), ki se sklicuje na sodbo Dell'Orto z dne 28. junija 2007 (C‑467/05, EU:C:2007:395, točki 57 in 59).

( 11 ) Glej tudi sodbi z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi (C‑612/15, EU:C:2018:392, točki 88 in 89) ter z dne 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, točka 46).

( 12 ) Glej tudi predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku, COM(2010) 392 final, točka 4 na koncu in točka 16. Razumevanje o splošni uporabi te direktive izhaja tudi iz dokumenta SEC(2010) 907, str. 10, v katerem je predstavljena ocena učinka, ki spremlja navedeni predlog.

( 13 ) Pri čemer je to sodelovanje ena od glavnih značilnosti pravnega reda Unije, kot je v drugem okviru opozorilo Sodišče v mnenju 2/13 (Pristop Evropske unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014 (EU:C:2014:2454, točki 191 in 192).

( 14 ) Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih (UL 2009, C 295, str. 1) in Evropski svet, Stockholmski program – Odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje, točka 2.4 (UL 2010, C 115, str. 1).

( 15 ) Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1); Direktiva 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013, L 294, str. 1); Direktiva (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1); Direktiva (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje (UL 2016, L 297, str. 1); Direktiva (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (UL 2016, L 132, str. 1); Direktiva 2011/93/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o boju proti spolni zlorabi in spolnemu izkoriščanju otrok ter otroški pornografiji in nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2004/68/PNZ (UL 2011, L 335, str. 1).

( 16 ) Glej sodbi z dne 27. oktobra 2016, Milev (C‑439/16 PPU, EU:C:2016:818), in z dne 19. septembra 2018, Milev (C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732), v katerih je razložena Direktiva 2016/343, navedena v opombi 15 zgoraj.

( 17 ) Točka 43 zgoraj.

( 18 ) Direktiva Sveta z dne 5. aprila 1993 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).

( 19 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 (UL 2009, L 170, str. 1).

( 20 ) Direktiva 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 (UL 2011, L 48, str. 1).

( 21 ) V zvezi z Direktivo 2011/7 glej na primer sodbi z dne 1. junija 2017, Zarski (C‑330/16, EU:C:2017:418), ali z dne 15. decembra 2016, Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954). V zvezi z Direktivo 93/13 glej na primer sodbo z dne 15. januarja 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14). Ali glej sklep z dne 3. aprila 2014, Pohotovosť (C‑153/13, EU:C:2014:1854).

( 22 ) Sodišča bi tako na nek način prevzela vlogo odvetnika, do katerega se dostop zagotovi na podlagi člena 3(1)(a) Direktive 2012/13.

( 23 ) Sodba ESČP z dne 25. marca 1999, Pélissier in Sassi proti Franciji (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, točka 51).

( 24 ) V tem smislu glej sodbo ESČP z dne 24. novembra 1993, Imbrioscia proti Švici (CE:ECHR:1993:1124JUD001397288, točka 38 na koncu); sodbo ESČP z dne 24. septembra 2009, Pishchalnikov proti Rusiji (CE:ECHR:2009:0924JUD000702504, točka 64), in sodbo ESČP z dne 13. oktobra 2005, Bracci proti Italiji (CE:ECHR:2005:1013JUD003682202, točka 51).

( 25 ) ESČP v tem smislu in v kontekstu člena 6 EKČP (ter dostopa do odvetnika) opozarja, da Konvencija ni „namenjena zagotavljanju teoretičnih ali iluzornih, ampak praktičnih in učinkovitih pravic“, ter da dodelitev zagovornika sama po sebi ne zagotavlja učinkovitosti pomoči, ki jo ta lahko zagotovi obdolžencu. Glej na primer sodbo ESČP (veliki senat) z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 51).

( 26 ) Glej opombo 15 zgoraj.

( 27 ) Sodba z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 19).

( 28 ) Točka 29 zgoraj.

( 29 ) Tak položaj bi spominjal na primer, ko bi za priključitev novega pomivalnega stroja, ki sem ga kupil za svojo kuhinjo, poklical vodovodnega inštalaterja. Ko pa ta skrbno izmeri prostor in pregleda nov pomivalni stroj, ugotovi, da takšnega pralnega stroja ni mogoče priključiti na poseben odtočni sistem v moji hiši. Ali naj se zato, ker inštalater ni mogel priključiti stroja tako, kot sem želel, pretvarjam, da k meni sploh ni prišel in zavrnem plačilo?

( 30 ) Glej na primer sodbo z dne 24. aprila 2012, Kamberaj (C‑571/10, EU:C:2012:233, točka 80).

( 31 ) Metafora, izposojena iz Lenaerts, K., in Gutiérez-Fons, J. A., „The Place of the Charter in the EU Constitutional Edifice“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, C. H. Beck, Hart, Nomos, 2014, str. 1560‑1593, na 1568.

( 32 ) Glej na primer sodbe z dne 8. aprila 2014, Digital Rights Ireland in drugi (C‑293/12 in C‑594/12, EU:C:2014:238), ali z dne 9. novembra 2010, Volker und Markus Schecke in Eifert (C‑92/09 in C‑93/09, EU:C:2010:662).

( 33 ) Glej na primer sodbe z dne 18. decembra 2008, Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, točka 38); z dne 3. julija 2014, Kamino International Logistics in Datema Hellmann Worldwide Logistics (C‑129/13 in C‑130/13, EU:C:2014:2041, točka 31 in navedena sodna praksa), ter z dne 5. novembra 2014, Mukarubega (C‑166/13, EU:C:2014:2336, točka 49 in navedena sodna praksa).

( 34 ) Za primere iz sodne prakse glej moje sklepne predloge v zadevi Ispas (C‑298/16, EU:C:2017:650, točke od 35 do 54).

( 35 ) Uvodna izjava 41 Direktive 2012/13, v kateri je navedeno, da so „[v] tej direktivi […] upoštevane temeljne pravice in načela, ki jih priznava Listina. [Z]lasti [si] prizadeva za krepitev pravice do svobode, pravice do poštenega sojenja in pravice do obrambe. Izvajati bi jo bilo treba temu ustrezno.“ V uvodni izjavi 42 je navedeno, da bi bilo treba določbe te direktive, „ki ustrezajo pravicam, ki jih zagotavlja EKČP, […] razlagati in izvajati skladno s temi pravicami, kakor jih razlaga sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice“.

( 36 ) Po analogiji glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi Komisija/Madžarska (Pravice užitka na kmetijskih zemljiščih) (C‑235/17, EU:C:2018:971, točke 71 in naslednje, zlasti točki 97 in 98). Komisija je v navedeni zadevi Sodišču med drugim predlagala, naj preuči združljivost nacionalne zakonodaje, ki odstopa od ene izmed temeljnih svoboščin, s členom 17 Listine, pri čemer naj ta člen obravnava povsem ločeno.

( 37 ) Takšno pristojnost ima dejansko tudi Sodišče Evropske unije, vendar le, ko gre za „institucije, organe, urade in agencije Unije“, kot to določa člen 51(1) Listine.

( 38 ) In sicer na način, kot je bil že prikazan v točkah 68 in 69 zgoraj.

( 39 ) Kot je razvidno iz člena 52(3) Listine in tudi iz pojasnil k Listini o temeljnih pravicah (2007/C 303/02), „Pojasnilo k členu 48 – Domneva nedolžnosti in pravica do obrambe“.

( 40 ) Sodba z dne 25. januarja 2011, Block proti Madžarski (CE:ECHR:2011:0125JUD005628209, točki 20 in 21).

( 41 ) Sodba z dne 25. marca 1999, Pélissier in Sassi proti Franciji (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, točki 54 in 62), ter sodba z dne 25. januarja 2011, Block proti Madžarski (CE:ECHR:2011:0125JUD005628209, točka 24).

( 42 ) V zvezi z vprašanjem, ali člen 2, člen 3(1)(c) ter člen 6(1) in (3) Direktive 2012/13 nasprotujejo zakonodaji države članice, ki v okviru kazenskega postopka obdolžencu, ki ne prebiva v tej državi članici, nalaga, da imenuje pooblaščenca zaradi vročitve kaznovalnega naloga, ki je izdan zoper obdolženca, pri čemer začne rok za vložitev ugovora zoper ta nalog teči z njegovo vročitvijo temu pooblaščencu.

( 43 ) Sodba z dne 15. oktobra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, točki 62 in 63).

( 44 ) Točke od 88 do 90 zgoraj.