I ‑ 7208SKLEPNI PREDLOGI M. POIARESA MADURA – ZADEVA C‑288/07
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. POIARESA MADURA,
predstavljeni 12. junija 2008 1
1. Vprašanja, ki so predmet obravnavanega 
predloga za sprejetje predhodne odločbe, se 
nanašajo na razlago drugega pododstavka 
člena 4(5) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z 
dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje 
držav članic o prometnih davkih – Skupni 
sistem davka na dodano vrednost: enotna 
osnova za odmero 2 (v nadaljevanju: Šesta 
direktiva), v katerem je določeno, da se osebe 
javnega prava v zvezi z dejavnostmi, ki jih 
opravljajo kot organi oblasti, štejejo za zave ‑
zance za davek na dodano vrednost (v nada ‑
ljevanju: DDV), če bi obravnava, kot da niso 
davčni zavezanci, povzročila znatno izkri ‑
vljanje konkurence. Sodišče je tako pozvano, 
naj obrazloži pogoje za to odstopanje od 
pravila, navedenega v prvem pododstavku 
tega člena, da so osebe javnega prava v zvezi 
z dejavnostmi, ki jih opravljajo kot organi 
oblasti, obravnavane, kot da niso davčni 
zavezanci. Z drugimi besedami, sodišče 
Skupnosti mora pojasniti merila za ponovno 
uvedbo splošnega načela, da so ekonomske 
dejavnosti obdavčene z DDV.
1 –  Jezik izvirnika: francoščina.
2 –  UL L 145, str. 1. Ta direktiva je bila večkrat zaporedoma spre ‑
menjena in je bila razveljavljena z Direktivo Sveta 2006/112/
ES z dne 28. novembra 2006 (UL L  347, str.  1). V tej direk ‑
tivi so v členu 13(1), drugi pododstavek, dobesedno povzete 
določbe člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive. Tudi 
Priloga D, navedena v tretjem pododstavku tega člena 4(5), je 
postala Priloga I k Direktivi 2006/112.I – Pravni okvir, dejansko stanje in vpra -
šanja za predhodno odločanje
2. Postopek v glavni stvari se nanaša na izko ‑
riščanje zaprtega avtomobilskega parkirišča 
(parkiranje) s strani štirih lokalnih organov 
Združenega kraljestva Velike Britanije in 
Severne Irske, Isle of Wight Council, Mid 
Suffolk District Council, South Tyneside 
Metropolitan Borough Council in West 
Berkshire District Council 3. Zasebni sektor 
ponuja podobne storitve na vseh območjih, ki 
jih upravljajo lokalni organi.
3. Zgodovinsko so se lokalne skupnosti štele 
za zavezance za DDV od plačil uporabnikov 
te opreme. DDV se je zaračunal strankam, 
davčni prihodek pa se je nato plačal davčni 
upravi Združenega kraljestva.
3 –  V nadaljevanju: lokalni organi ali tožene stranke v postopku 
v glavni stvari.
I ‑ 7209ISLE OF WIGHT COUNCIL IN DRUGI
4. Vendar pa tožene stranke v postopku 
v glavni stvari na podlagi člena 4(5), prvi 
pododstavek, Šeste direktive menijo, da so 
upravičene do vračila predhodno plačanega 
DDV, saj ta določba določa: „Državni, regio ‑
nalni in lokalni organi ter druge osebe javnega 
prava se ne štejejo za davčne zavezance v 
zvezi z dejavnostmi ali transakcijami, ki jih 
opravljajo kot državni organi, tudi če pobi ‑
rajo dajatve, pristojbine, prispevke ali plačila 
v zvezi s temi dejavnostmi ali transakcijami.“
5. Vendar pa je v naslednjih pododstavkih 
člena 4(5) Šeste direktive predvideno, da so 
ti organi v določenih okoliščinah kljub temu 
dolžni plačati DDV. Tako je navedeno:
„Pri opravljanju takšnih dejavnosti ali tran ‑
sakcij pa se štejejo za davčne zavezance v 
zvezi s temi dejavnostmi ali transakcijami, 
če bi njihova obravnava, kot da niso davčni 
zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje 
konkurence.
V vsakem primeru se ti organi štejejo za 
davčne zavezance v zvezi z dejavnostmi iz Priloge D, če obseg teh dejavnosti ni tako 
majhen, da bi bil zanemarljiv.
Države članice lahko štejejo dejavnosti teh 
organov, ki so oproščene po členu 13 ali 28, 
za dejavnosti, ki jih opravljajo kot organi 
oblasti“.
6. Ker so lokalni organi menili, da ne izpol ‑
njujejo pogojev za ta različna odstopanja od 
pravila, da se obravnavajo, kot da niso davčni 
zavezanci, kar naj bi izhajalo tudi iz sodbe 
Fazenda Pública 4, so zahtevali vračilo DDV, 
ki so ga od leta 2000 dalje plačali pristojnim 
davčnim organom (Commissioners of 
Her Majesty’s Revenue & Customs, tožeče 
stranke v glavni stvari). Menijo namreč, da 
obravnava, kot da niso davčni zavezanci, na 
območjih, ki jih upravljajo, ne povzroča izkri ‑
vljanja konkurence in, a fortiori , znatnega 
izkrivljanja konkurence.
7. Commissioners so vračilo zavrnili. Ker so 
lokalni organi s pritožbami, ki so jih zoper to 
odločbo vložili pri VAT and Duties Tribunal, 
uspeli, so tožeče stranke vložile pritožbo pred 
High Court of Justice (England & Wales), 
4 –  Sodba z dne 14.  decembra 2000 (C‑446/98, Recueil, 
str. I‑11435).
I ‑ 7210SKLEPNI PREDLOGI M. POIARESA MADURA – ZADEVA C‑288/07
Chancery Division (Združeno kraljestvo), 
ki je prekinilo odločanje in Sodišču v pred ‑
hodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.  Ali je treba pojem ‚izkrivljanje konku ‑
rence‘ presojati za vsako osebo javnega 
prava tako, da ga je v okviru obravnava ‑
nega primera treba razlagati ob upošte ‑
vanju območja oziroma območij, na 
katerih zadevna oseba ponuja parkiranje, 
ali ob upoštevanju celotnega nacional ‑
nega ozemlja držav članic?
2.  Kaj je mišljeno s pojmom ‚bi […] povzro ‑
čila‘? Še zlasti, kakšna stopnja verjetnosti 
ali raven gotovosti je potrebna, da je ta 
pogoj izpolnjen?
3.  Kaj pomeni ‚znatno‘? Še zlasti, ali 
‚znatno‘ pomeni vpliv na konkurenco, 
ki je več kot le neznaten ali de minimis , 
ali pomeni ‚bistven‘ oziroma ‚izjemen‘ 
vpliv?“II – Pravna presoja
A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
8. S tem vprašanjem predložitveno sodišče 
v bistvu sprašuje, ali je treba v primeru iz 
člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direk ‑
tive morebitno izkrivljanje konkurence, ki 
nastane zaradi obravnave javnih organov, 
ki določene dejavnosti opravljajo kot organi 
oblasti, kot da niso davčni zavezanci, ugotav  ‑
ljati na lokalni ravni, kar predpostavlja opre ‑
delitev pogojev konkurence na upoštevnem 
trgu, ali ga je treba ugotavljati le glede na 
zadevno dejavnost.
1. Uvodne pripombe glede sistematike 
člena 4(5) Šeste direktive
9. Da bi se odgovorilo na prvo vprašanje, je 
treba na kratko obrazložiti sistematiko člena 
4(5) Šeste direktive. V tej določbi je dolo ‑
čeno pravilo, da se osebe javnega prava, ko 
nastopajo kot organi oblasti, obravnavajo, 
kot da niso zavezanci za DDV. Z odstopa ‑
njem od tega pravila, določenega v prvem 
pododstavku člena 4(5) Šeste direktive, je v 
drugem pododstavku tega člena predvideno, 
I ‑ 7211ISLE OF WIGHT COUNCIL IN DRUGI
da morajo ti organi vendarle plačati DDV, 
če bi neobdavčenost zadevnih dejavnosti 
povzročila znatno izkrivljanje konkurence. 
Poleg tega je ta splošna izjema dopolnjena s 
tretjim pododstavkom, v katerem so dolo ‑
čene dejavnosti, v zvezi s katerimi se bodo 
osebe javnega prava, čeprav te dejavnosti 
opravljajo kot organi oblasti, vedno štele za 
zavezance za DDV. Če pa je obseg teh dejav ‑
nosti tako majhen, da je zanemarljiv, lahko 
države članice, če želijo, te dejavnosti izklju ‑
čijo s področja uporabe DDV.
10. Različni pododstavki člena 4(5) Šeste 
direktive so torej tesno povezani. Tako 
uporaba drugega pododstavka te določbe 
predpostavlja, da gre za področje uporabe, na 
katero se nanaša prvi pododstavek. Sodišče 
je to določbo razlagalo tako, da sta z njo 
določena dva kumulativna pogoja za obrav ‑
navo, kot da osebe javnega prava niso davčni 
zavezanci. Treba je, prvič, da te dejavnosti 
opravlja javni organ in, drugič, da ta organ te 
dejavnosti opravlja kot organ oblasti. Sodišče 
je nato obrazložilo, da gre pri teh dejavno ‑
stih za dejavnosti, ki jih ti organi opravljajo 
v okviru posebne pravne ureditve, ki velja 
zanje, pri čemer mednje ne spadajo dejav ‑
nosti, ki jih opravljajo pod enakimi pravnimi 
pogoji kot zasebni gospodarski subjekti 5.
5 –  Zgoraj navedena sodba Fazenda Pública (točki 16 in 17).11. V zvezi s tem in kot je to v svojih stališčih 
predstavila Komisija Evropskih skupnosti, 
je v obravnavanem primeru mogoče izra ‑
ziti dvom, ali lokalne oblasti pri zagotav  ‑
ljanju parkirnih mest izpolnjujejo nave ‑
dena pogoja. Bolj natančno, ni gotovo, da 
je zagotavljanje parkirnih mest na za to 
predvidenih površinah zunaj ulic in cest 
urejeno s posebno pravno ureditvijo, ki 
velja za javni organ. Vendar pa glede na to, 
da sodišče a quo  Sodišču tega vprašanja ni 
predložilo in da je dolžnost nacionalnega 
sodišča preveriti, ali sta izpolnjena navedena 
pogoja 6, ni primerno, da bi se to vprašanje še 
obravnavalo.
2. Razlaga člena 4(5), drugi pododstavek, 
Šeste direktive
12. Kot je bilo navedeno zgoraj, je bilo 
Sodišče z osrednjim vprašanjem, postav  ‑
ljenim v tej zadevi, pozvano, naj se izreče o 
pristopu, ki ga je treba izbrati za določitev, 
ali obstaja znatno izkrivljanje konkurence iz 
člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 
v primeru, v katerem je predvideno odsto ‑
panje od pravila, določenega v prvem podod ‑
stavku tega člena, da so osebe javnega prava, 
ko nastopajo kot organi oblasti, obravnavane, 
kot da niso zavezanci za DDV.
6 –  Sodba z dne 17. oktobra 1989 v zadevi Comune di Carpaneto 
Piacentino in drugi, „Carpaneto I“ (231/87 in 129/88, Recueil, 
str. 3233, točka 16) in zgoraj navedena sodba Fazenda Pública 
(točka 23).
I ‑ 7212SKLEPNI PREDLOGI M. POIARESA MADURA – ZADEVA C‑288/07
13. Glede tega vprašanja so mnenja strank 
različna. Tožene stranke v postopku v glavni 
stvari tako kot italijanska vlada zagovar ‑
jajo konkurenčni pristop, ki za določitev, 
ali mora biti zadevna transakcija predmet 
DDV, predpostavlja konkretno predhodno 
analizo upoštevnega trga, tožeče stranke v 
postopku v glavni stvari pa so bolj naklonjene 
davčnemu pristopu, ki bi temeljil na zadevni 
dejavnosti. Združeno kraljestvo poleg tega 
opozarja na težave pri uporabi konkurenčnih 
meril v davčnih zadevah. Irska poskuša ta 
stališča združiti in meni, da gre pri izbiri 
teh možnosti za diskrecijsko odločitev držav 
članic.
14. Kot bo prikazano v nadaljevanju, mora 
prevladati davčni pristop. Namen davčne 
ureditve iz Šeste direktive je, da so vse 
ekonomske dejavnosti obdavčene z DDV. 
Tako člen 2 Šeste direktive določa, da je 
predmet DDV dobava blaga ali storitev, ki 
jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi 
na ozemlju države za plačilo, in uvoz blaga. 
Nekatere dejavnosti so sicer izključene s 
področja uporabe DDV, vendar gre pri tem 
le za odstopanje od tega splošnega pravila. S 
tega vidika člen 4(5), prvi pododstavek, Šeste 
direktive določa, da so dejavnosti, ki jih javni 
organ opravlja kot organ oblasti, oproščene 
plačila DDV. Vendar pa je zakonodajalec 
Skupnosti menil, da čeprav bi bili pogoji za 
odstopanje od obdavčenosti izpolnjeni, je 
treba v tretjem pododstavku tega člena dolo ‑
čiti, da so nekatere od teh dejavnosti kljub temu obdavčene. Glede na to, da se člen 4(5) 
Šeste direktive, ne glede na pododstavek, za 
katerega gre, nanaša na iste organe, ki nasto ‑
pajo kot organi oblasti, je različno davčno 
obravnavanje zadevnih dejavnosti, ki izhaja 
iz različnih pododstavkov, lahko upravičeno 
le na podlagi različnosti njihove narave. 
Sodišče je to stališče potrdilo in navedlo, da 
je ponovna uvedba obdavčenja, predvidena v 
tretjem pododstavku člena 4(5) Šeste direk ‑
tive, namenjena za to, da se zagotovi, da „se 
določenih vrst gospodarskih dejavnosti, ki 
so pomembne zaradi svojega predmeta , ne 
izvzame od plačila DDV“ 7.
15. Razlog za odstopanje od obdavčenja 
ekonomskih dejavnosti z DDV, predvideno 
v členu 4(5) Šeste direktive, temelji namreč 
na šibki domnevi, da so dejavnosti, ki jih 
javni organi opravljajo kot organi oblasti, v 
glavnem regulativne dejavnosti, ki so pove ‑
zane z izvrševanjem pooblastil javnega 
organa. V teh okoliščinah to, da so te dejav ‑
nosti oproščene plačila DDV, nima poten ‑
cialno protikonkurenčnega učinka glede na 
dejavnosti, ki jih opravlja zasebni sektor, saj 
te dejavnosti običajno izključno ali skoraj 
izključno opravlja javni sektor. Davčna 
nevtralnost je tako spoštovana.
7 –  Zgoraj navedena sodba Carpaneto I (točka 26). Moj poudarek.
I ‑ 7213ISLE OF WIGHT COUNCIL IN DRUGI
16. Vendar pa je ta domneva šibka. Glede 
na to, da je opredelitev javnih organov, ki 
nastopajo kot organi oblasti, čeprav temelji 
na merilih Skupnosti, vendarle odvisna od 
notranje organizacije vsake države članice, 
je velika verjetnost, da bodo te dejavnosti, ki 
jih opravljajo navedeni javni organi, zaupane 
tudi zasebnemu sektorju. Dejavnosti, ki so v 
glavnem ekonomske, lahko namreč izpol ‑
njujejo pogoje za odstopanje, predvideno v 
prvem pododstavku člena 4(5) Šeste direk ‑
tive, če je v nacionalnem pravu za javni organ 
predvidena „posebna pravna ureditev“, saj 
je v skladu s sodno prakso Sodišča zaradi 
posebnosti te ureditve dejavnost, ki jo opra ‑
vlja tak javni organ, opredeljena kot dejav ‑
nost, ki jo opravlja kot organ oblasti. To, da 
so take dejavnosti, ki so pretežno ekonomske, 
oproščene plačila DDV, lahko povzroči izkriv  ‑
ljanje konkurence, saj te dejavnosti običajno 
paralelno ali v glavnem opravlja ali bi jih 
lahko opravljal zasebni sektor. Neobdavčenje 
bi torej povzročilo izkrivitev sistema DDV, ki 
temelji predvsem na davčni nevtralnosti.
17. Zlasti temu pa se je hotel izogniti zako ‑
nodajalec Skupnosti, s tem, ko je v tretjem 
pododstavku člena 4(5) Šeste direktive pred ‑
videl obdavčenje nekaterih dejavnosti, ki so 
natančno navedene v Prilogi  D k tej direk ‑
tivi. Pri navedenih dejavnostih gre za tele ‑
komunikacije; dobavo vode, plina, električne energije in toplote; prevoz blaga; pristaniške 
in letališke storitve; prevoz potnikov; dobavo 
novega blaga, izdelanega za prodajo; tran ‑
sakcije kmetijskih intervencijskih agencij 
v zvezi s kmetijskimi proizvodi, ki se oprav  ‑
ljajo v skladu s predpisi o skupni ureditvi 
trga s temi proizvodi; prirejanje sejmov in 
razstav; skladiščenje; dejavnosti komercialnih 
oglaševalcev; dejavnosti potovalnih agencij; 
vodenje prodajaln za zaposlene, zadružnih 
in industrijskih živilskih obratov in podobnih 
ustanov ter dejavnosti radijskih in televizij ‑
skih ustanov, ki niso navedene v členu 13A(1)
(q) Šeste direktive. Iz tega pododstavka jasno 
izhaja, da obdavčenje ni odvisno od obstoja 
dejanske ali potencialne konkurence na ravni 
določenih lokalnih trgov, na katerih lahko 
navedene dejavnosti opravljajo tudi javni 
organi v okviru posebne pravne ureditve, ki 
velja zanje. Pomembna je le narava zadevne 
dejavnosti.
18. Zato je treba drugi pododstavek člena 
4(5) Šeste direktive, ki tako kot tretji podod ‑
stavek tega člena določa odstopanje od opro ‑
stitve, razlagati tako, da izhaja iz iste logike 
kot tretji pododstavek, namreč iz ponovne 
vzpostavitve načela obdavčenja ekonomskih 
dejavnosti z DDV.
I ‑ 7214SKLEPNI PREDLOGI M. POIARESA MADURA – ZADEVA C‑288/07
19. S tega vidika je merilo izkrivljanja konku ‑
rence namenjeno le za pomoč pristojnim 
nacionalnim organom pri določevanju, 
katere dejavnosti je treba obdavčiti z DDV 
in katere ne. Pojem izkrivljanja konkurence 
se ne uporablja kot načelo, ki uravnava 
posebne ekonomske položaje, kot so omeje ‑
valni sporazumi ali zloraba prevladujočega 
položaja, ampak kot stransko merilo, ki je 
v pomoč državam članicam pri izvajanju 
sistema DDV, tako da lahko določijo dejav ‑
nosti, izvajanje katerih mora biti obdavčeno 
z DDV 8. To merilo tako spada v davčno poli ‑
tiko Skupnosti, ki si prizadeva, da bi bile vse 
ekonomske dejavnosti v skladu z načelom 
davčne nevtralnosti obdavčene z davkom na 
dodano vrednost.
20. Poleg tega je samo s tem pristopom 
omogočeno zagotavljanje načela enostav ‑
nosti, ki je povezano s potrebo po pravni 
varnosti pri pobiranju davka. Ti načeli bi bili 
z analizo stanja konkurence na upoštevnih 
trgih od primera do primera zelo ogro ‑
ženi. V zvezi s tem je treba omeniti tudi to, 
da je prednost izbranega pristopa v tem, da 
se pristojni nacionalni organi izognejo zelo 
velikim stroškom.
8 –  V tem smislu glej tudi stališče generalnega pravobranilca 
Mischoja v točkah 14 in 15 sklepnih predlogov, predstavljenih 
v zadevi Comune di Carpaneto Piacentino in drugi, „Carpa ‑
neto II“ (sodba z dne 15. maja 1990, C‑4/89, Recueil, str. 
I‑1869).21. Tako je treba drugi pododstavek člena 
4(5) Šeste direktive o DDV razlagati tako, da 
morajo države članice v okviru diskrecijske 
pravice, ki jim je priznana za izvajanje te 
določbe 9, to, ali obstaja nevarnost izkrivljanja 
konkurence, če osebe javnega prava, ki te 
dejavnosti opravljajo kot organi oblasti, niso 
zavezanci za DDV, določiti glede na zadevne 
dejavnosti.
B – Drugo vprašanje za predhodno 
odločanje
22. V okviru drugega vprašanja se predlo ‑
žitveno sodišče sprašuje, kakšen je pomen 
besedne zveze „ bi […] povzročila  znatno 
izkrivljanje konkurence“ iz drugega podod ‑
stavka člena 4(5) Šeste direktive. Želi izve ‑
deti, ali ta določba pokriva le dejansko 
konkurenco ali se nanaša tudi na potencialno 
konkurenco.
9 –  Za potrditev, da je državam članicam priznana taka diskre ‑
cijska pravica, glej zlasti zgoraj navedene sodbe Carpaneto 
I (točka  23); Carpaneto II (točka  13) in Fazenda Pública 
(točki 31 in 32). Poleg tega je treba pojasniti, da je diskrecijska 
pravica držav članic v okviru drugega pododstavka člena 4(5) 
Šeste direktive o DDV širša kot za prenos tretjega podod ‑
stavka, v katerem je zakonodajalec Skupnosti dejavnosti, ki 
morajo načeloma biti obdavčene, že predhodno določil.
I ‑ 7215ISLE OF WIGHT COUNCIL IN DRUGI
23. Iz razlage, podane v okviru prvega 
vprašanja, logično izhaja, da je potencialno 
konkurenco treba upoštevati. Če je namreč 
treba uporabiti pristop glede na zadevne 
dejavnosti, je konkurenčni položaj na 
zadevnem lokalnem trgu le malo pomemben.
24. Predvsem je Sodišče že pojasnilo, da 
člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direk ‑
tive „z namenom zagotovitve nevtralnosti 
davka, ki je pomemben cilj Šeste direktive, 
tako upošteva primer, da osebe javnega prava 
v okviru posebne pravne ureditve, ki velja 
zanje, opravljajo dejavnosti, ki jih lahko v 
konkurenci z njimi opravljajo tudi posame ‑
zniki v okviru zasebnopravne ureditve ali 
na podlagi upravnih koncesij“ 10. Če bi bilo 
treba upoštevati le dejansko konkurenco, ne 
bi bila več zagotovljena davčna nevtralnost, 
saj zgolj na podlagi dejanske konkurence ni 
mogoče upoštevati kasnejšega ali takojšnjega 
vstopa določenih zasebnih subjektov, ki bodo 
v vsakem primeru zavezanci za DDV. V teh 
okoliščinah je vendar jasno, da lahko obrav ‑
nava javnih subjektov, ki opravljajo enako 
dejavnost kot zasebni subjekti, ki so zave ‑
zanci za DDV, kot da niso davčni zavezanci, 
povzroči znatno izkrivljanje konkurence.
10 –  Zgoraj navedena sodba Carpaneto I (točka  22). Cilj davčne 
nevtralnosti, ki je določen v tem pododstavku, je večkrat 
poudarjen, glej nedavno sodbo z dne 8. junija 2006 v zadevi 
Feuerbestattungsverein Halle (C‑430/04, ZOdl., str. I‑4999, 
točka 24).25. Poleg tega, kot je poudarila generalna 
pravobranilka J.  Kokott, „[t]udi če trenutno 
noben konkurent ne ponuja konkurenčnih 
storitev, podvrženih DDV, je lahko nevar ‑
nost izkrivljanja konkurence realna. Za odvr ‑
nitev potencialnih konkurentov od aktivnega 
udejstvovanja na trgu namreč zadošča že 
neugoden izhodiščni položaj […]“. 11
26. Zato je v skladu z mnenjem Komisije 
izraz „bi […] povzročila“ treba razumeti 
tako, da zajema tako dejansko kot potenci ‑
alno konkurenco, pod pogojem, da je slednja 
realna.
C – Tretje vprašanje za predhodno 
odločanje
27. Tretje vprašanje nacionalnega sodišča 
se nanaša na vsebino izraza „ znatno  izkri ‑
vljanje konkurence“ 12. Ali ta izraz pomeni 
vpliv na konkurenco, ki ni neznaten, ali zgolj 
„izjemen“ vpliv, ki je več kot izkrivljanje, ki bi 
11 –  Točka 131 sklepnih predlogov, predstavljenih v zadevi 
Hutchison 3G in drugi, v kateri je bila izdana sodba 26. junija 
2007 (C‑369/04, ZOdl., str. I‑5247).
12 –  Moj poudarek.
I ‑ 7216SKLEPNI PREDLOGI M. POIARESA MADURA – ZADEVA C‑288/07
bilo običajna posledica soobstoja obdavčenih 
in neobdavčenih ponudnikov na istem trgu?
28. Moram priznati, da bi po intuiciji odgo ‑
voril: ne eno ne drugo. Brez dvoma se je 
zakonodajalec Skupnosti namenoma odločil 
za tak izraz, kot je „znatno“, ki predpostav ‑
 lja izkrivljanje konkurence, ki je verjetno 
večje kot le neznatno, vendar pa ni izjemno. 
Odgovor na to vprašanje bi lahko spominjal 
na pripombo Bernarda Shawa, da „je najtežje 
odgovoriti na vprašanje, na katero je odgovor 
očiten“.
29. Tveganje, ki obstaja pri zamenjavi ene 
besede z drugo, je namreč v tem, da se izbere 
izraz, ki je ravno tako nejasen. Bolj primerno 
se mi zdi začeti z določitvijo okvirov razlage 
določenih pojmov, ki jih dejansko ni mogoče 
predhodno določiti s splošno in abstraktno razlago. Poln in celoten pomen teh pojmov 
je mogoče ugotoviti šele, ko se konkretizi ‑
rajo, od primera do primera in glede na cilje 
predpisa, katerega del so. S tega vidika je v 
teh okoliščinah pri razlagi pojma „znatno“ za 
določitev, kaj ta izraz pokriva v okoliščinah 
njegove uporabe, 13 treba upoštevati diskre ‑
cijsko pravico, ki jo imajo v skladu s Šesto 
direktivo države članice.
30. Poleg tega je razlaga takega pojma zelo 
pogosto mogoča le na podlagi negativne 
opredelitve, s katero se bolj poudari, česa ta 
pojem ne obsega, kot kaj obsega. Glede na 
to so, kot je bilo poudarjeno zgoraj, različni 
pododstavki odstavka 5 člena 4 tesno pove ‑
zani, tako da razlage enega od njih ni mogoče 
podati neodvisno od razlag, ki veljajo za 
vsakega od teh pododstavkov. Tako bi s 
tem, da bi se štelo, da že samo izvrševanje 
pooblastil javnega organa, zaradi katerih se 
dejavnost obravnava kot dejavnost organa, ki 
nastopa kot organ oblasti, zadošča za izklju ‑
čitev obstoja vsakršnega izkrivljanja konku ‑
rence predvsem z zasebnimi subjekti, postal 
neučinkovit drugi odstavek člena 4(5) Šeste 
direktive. Podobno ni mogoče šteti, da že 
sama izključitev s področja uporabe DDV, 
priznana v korist organa, ki nastopa kot organ 
oblasti, povzroči izkrivljanje konkurence, 
13 –  Za podobno sklepanje glej zlasti sodbo z dne 27.  junija 
2000 v zadevi Océano Grupo Editorial in Salvat Editores 
(od C‑240/98 do C‑244/98, Recueil, str. I‑4941, točka 25 in 
naslednje).
I ‑ 7217ISLE OF WIGHT COUNCIL IN DRUGI
ki bi upravičevalo zavezanost za DDV na 
podlagi drugega pododstavka člena 4(5) Šeste 
direktive. Zgolj znatno  izkrivljanje konku ‑
rence mora namreč biti razlog, da mora 
organ, ki nastopa kot organ oblasti, plačati 
davek, drugače prvi pododstavek člena 4(5) 
Šeste direktive postane neučinkovit. Na 
podlagi vsake druge razlage bi odstopanje 
od pravila, da se organi oblasti obravnavajo, 
kot da niso zavezanci za DDV, veljalo prak ‑
tično za vse transakcije ali dejavnosti, ki bi jih 
opravil javni organ, ki bi nastopal kot organ 
oblasti.31. Izraz „znatno“ pomeni, da izkrivljanje 
konkurence, ne da bi bilo le neznatno ali 
izjemno, ni običajno. Vsaka druga konkre ‑
tizacija pojma je mogoča le od primera do 
primera in glede na cilje Šeste direktive, ki 
so bili navedeni v prvem delu teh sklepnih 
predlogov. Tako je treba na tej točki ugoto ‑
viti, da imajo države članice glede razlage 
takega pojma diskrecijsko pravico, saj je 
njegov pomen mogoče ugotoviti le v okoli ‑
ščinah njegove uporabe in če se pri navedeni 
razlagi spoštujejo cilji Šeste direktive, kot so 
bili navedeni.
III – Predlog
32. Glede na navedeno predlagam Sodišču, naj na vprašanja za predhodno odločanje 
odgovori:
„1.  Drugi pododstavek člena 4(5) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 
1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem 
davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da 
morajo države članice v okviru diskrecijske pravice, ki jim je priznana za izvajanje 
te določbe, to, ali obstaja nevarnost izkrivljanja konkurence, če osebe javnega 
prava, ki te dejavnosti opravljajo kot organi oblasti, niso zavezanci za DDV, dolo ‑
čiti glede na zadevne dejavnosti.
I ‑ 7218SKLEPNI PREDLOGI M. POIARESA MADURA – ZADEVA C‑288/07
2.  Izraz ‚bi […] povzročila‘ je treba razumeti tako, da zajema tako dejansko kot 
potencialno konkurenco, pod pogojem, da je slednja realna.
3.  Izraz ‚znatno‘ pomeni, da neznatno ali izjemno izkrivljanje konkurence ne bi bilo 
običajno. Države članice imajo glede razlage takega pojma diskrecijsko pravico, 
saj je njegov pomen mogoče ugotoviti le v okoliščinah njegove uporabe, pod 
pogojem, da se pri navedeni razlagi spoštujejo cilji Direktive 77/388, kot so bili 
navedeni. “