ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Predložitveno sodišče trdi, da se zdi, da je iz sodb Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening in drugi (od C‑383/06 do C‑385/06, EU:C:2008:165) in Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre (C‑465/10, EU:C:2011:867), ki se nanašata na Uredbo št. 4253/88 in na kateri se opira, mogoče sklepati, da splošno pravilo za zaščito finančnih interesov Unije ne more biti pravna podlaga za odločbo o znižanju in izterjavi subvencije. Kot pravna podlaga za tako odločbo naj bi lahko služilo le posebno pravilo. To naj bi po mnenju predložitvenega sodišča pomenilo, da uredbi št. 2988/95 in 1605/2002 ne moreta dajati pravne podlage za odločbo o znižanju subvencije in njeni izterjavi.
4

Člen 5 Direktive 2008/48, naslovljen „Predpogodbene informacije“, v odstavkih 1, prvi pododstavek, in 6 določa: „1. Preden postane potrošnik zavezan izpolnjevanju kreditne pogodbe ali ponudbe, zagotovi dajalec kredita in, kjer je primerno, kreditni posrednik na temelju kreditnih pogojev dajalca kredita ter, kjer je to primerno, na izraženih preferencah potrošnika in informacijah, ki jih je ta posredoval, potrošniku informacije, da lahko primerja različne ponudbe in se tako zavestno odloči, ali bo sklenil kreditno pogodbo. Takšne informacije se na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov zagotovijo z obrazcem standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu iz Priloge II. Šteje se, da je dajalec kredita izpolnil zahteve po informacijah iz tega odstavka ter člena 3(1) in (2) Direktive 2002/65/ES, če je zagotovil ‚standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu‘. […] 6. Države članice zagotovijo, da dajalci kreditov in, kadar je ustrezno, kreditni posredniki potrošnikom zagotavljajo zadostne razlage, da bi jim omogočili oceno, ali je predlagana kreditna pogodba prilagojena njihovim potrebam in finančnemu položaju; kadar je ustrezno, […] to storijo z razlago predpogodbenih informacij, ki jih je treba zagotoviti v skladu z drugim odstavkom [s prvim odstavkom], bistvenih lastnosti predlaganih proizvodov in specifičnih posledic, ki jih lahko imajo za potrošnika, vključno s posledicami zamude plačila s strani potrošnika. Države članice lahko glede na posebne okoliščine položaja, v katerem se ponuja kreditna pogodba, glede na to, komu se ponuja, in glede na vrsto ponujenega kredita prilagodijo način in obseg zagotavljanja te pomoči ter tistega, ki jo zagotavlja.“
4

Člen 3 Direktive 96/71, naslovljen „Določbe in pogoji za zaposlitev“, določa: „1. Države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo delavcem, ki so napoteni na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev v zvezi z naslednjimi zadevami, ki so urejene v državi članici, v kateri se opravlja delo: — z zakonom ali drugim predpisom in/ali — s kolektivnimi pogodbami ali arbitražnimi odločbami, razglašenimi za splošno veljavne v smislu odstavka 8, kolikor zadevajo dejavnosti, omenjene v Prilogi[, in sicer vsa gradbena dela v zvezi z gradnjo, popravili, vzdrževanjem, spreminjanjem ali rušenjem zgradb]: (a) maksimalni delovni čas in minimalni počitek; (b) minimalni plačani letni dopust; (c) minimalne urne postavke, tudi za nadurno delo; […] (d) pogoje za posredovanje dela delavcev, zlasti kadar gre za delavce, ki jih zagotovijo podjetja za začasno zaposlovanje; (e) zdravje, varnost in higiena pri delu; (f) varnostni ukrepi glede pogojev za delo in zaposlitev za noseče ženske ali ženske, ki so pred kratkim rodile, za otroke in mlade; (g) enako obravnavanje moških in žensk in druge določbe o nediskriminiranju. […] 10. Ta direktiva ne onemogoča državam članicam, da uporabljajo v skladu s Pogodbo za nacionalna podjetja in za podjetja iz drugih držav, na podlagi enakega obravnavanja: — pogoje za delo in zaposlitev za druge zadeve kot za tiste, navedene v prvem pododstavku odstavka 1, kolikor gre za predpise na področju javnega reda, — pogoje za delo in zaposlitev, opredeljene v kolektivnih pogodbah ali arbitražnih odločbah v smislu odstavka 8 in v zvezi z drugimi dejavnostmi, kot so navedene v tej prilogi.“
Člen 75b LR št. 41/2006, ki se nanaša na reševalni prevoz, določa:

„1. Reševalni prevoz je dejavnost splošnega pomena, ki temelji na spoštovanju načel univerzalnosti, solidarnosti, ekonomske učinkovitosti in ustreznosti.

2. Reševalni prevoz iz odstavka 1 zagotavljajo različne zdravstvene ustanove in drugi javni ali podobni ponudniki storitev z lastnimi sredstvi in osebjem. Kadar to ni mogoče, se izvajanje reševalnega prevoza zaupa subjektom, ki izpolnjujejo pogoje[, določene v različnih nacionalnih in deželnih zakonih o prostovoljstvu, sistemu nujne zdravstvene pomoči in reševalnem prevozu,] in [ki imajo] lastno opremo in osebje za zagotovitev zahtevanih storitev, v skladu s temi načeli:

a) storitve reševalnega prevoza za deželno zdravstveno službo se prednostno zaupajo prostovoljnim organizacijam, Rdečemu križu Italije in drugim pooblaščenim javnim ustanovam ali subjektom, da se zagotovi, da se ta storitev splošnega pomena zagotavlja v skladu s pogoji gospodarske uravnoteženosti s proračunom. Razmerja med Rdečim križem Italije in organizacijami se uredijo s sporazumi v skladu s členom 45 zakona št. 833 z dne 23. decembra 1978 (o ustanovitvi državne zdravstvene službe); […]

b) podredno se lahko ob spoštovanju veljavnih predpisov na področju javnih naročil storitev in blaga izvajanje reševalnega prevoza zaupa tudi drugim subjektom kot tistim iz točke (a).

3. S sporazumi in protokoli iz odstavka 2(a) je določeno, da se prostovoljnim organizacijam, Rdečemu križu Italije in drugim pooblaščenim javnim ustanovam ali subjektom v skladu z merili, ki jih je sprejel deželni svet na podlagi načel ekonomske učinkovitosti, uspešnosti in izključitve vsakršnega prekomernega nadomestila za nastale stroške, povrnejo le dejansko nastali stroški.

[…]“
10

C. Blanco je zoper te odločbe o odmeri dohodnine vložil več tožb. Te so bile združene zaradi povezanosti po predmetu in po osebi kot tožeči stranki v postopkih v glavni stvari. Ta na eni strani meni, da bi Agenzia morala podatke, na katere se opira, uporabiti s previdnostjo, ker izvirajo s spletnega mesta, na katerem so povzeti le bruto zneski dobitkov in niso upoštevani nekateri elementi, ki vplivajo na te dobitke, kot so praksa stacking, izgube in stroški. Na drugi strani potrjuje, da odločbe o odmeri dohodnine zlasti kršijo načelo prepovedi dvojnega obdavčenja iz mednarodnih konvencij v skladu s členom 2 vzorčne konvencije Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD) o davku na dohodek in kapital, načelo svobode opravljanja storitev iz člena 56 PDEU in načelo prepovedi diskriminacije iz člena 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter členov 18 PDEU in 49 PDEU. C. Blanco opozarja na diskriminatorno obravnavo, ker naj za dobitke, dobljene v Italiji, ne bi veljala obveznost prijave in naj ne bi bili obdavčeni z davkom od dohodkov, ker so obdavčeni s pri viru odtegnjenim nadomestnim davkom na predstave in ker se dobitki, ki so bili dobljeni v drugih državah in so bili v teh državah že obdavčeni pri viru, ne smejo obdavčiti v Italiji.
53

Vendar v skladu s prav tako ustaljeno prakso Sodišča temeljne pravice, kot je spoštovanje pravice do obrambe, ne pomenijo absolutnih pravic, ampak so lahko omejene, pod pogojem, da te omejitve dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih uresničuje zadevni ukrep, in da glede na želeni cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi ogrožal samo bistvo tako zagotovljenih pravic (sodbe Alassini in drugi, od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 63; G. in R., EU:C:2013:533, točka 33, in Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, točka 84).
Člen 126(1) Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, spremembi uredb (ES) št. 1290/2005, (ES) št. 247/2006, (ES) št. 378/2007 in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1782/2003 je treba razlagati tako, da pojem „merila, ki so jih zadevne države članice sprejele v letih 2006 in 2007“ zajema tudi tržno leto, ki so ga morale te države članice na podlagi člena 143ba(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 319/2006 z dne 20. februarja 2006, Uredbo Sveta (ES) št. 2011/2006 z dne 19. decembra 2006 in Uredbo Sveta (ES) št. 2012/2006 z dne 19. decembra 2006, izbrati pred 30. aprilom 2006 kot reprezentativno obdobje za odobritev ločenega plačila za sladkor.
55

V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče, ko je v izpodbijani sodbi opredelilo upoštevna pravna merila, ki jih je treba v obravnavanem primeru upoštevati pri ugotavljanju obstoja omejitve konkurence zaradi „cilja“ v smislu člena 81(1) ES, v točkah 124 in 125 izpodbijane sodbe navedlo: „124 Vrste sporazumov, navedene v členu 81(1), od (a) do (e), ES, v skladu s sodno prakso ne sestavljajo izčrpnega seznama prepovedanih tajnih dogovorov, zato pojma kršitve zaradi cilja ni treba razlagati ozko (glej v tem smislu sodbo [BIDS], točki 22 in 23). 125 Za presojo protikonkurenčnosti sporazuma ali sklepa podjetniškega združenja je treba med drugim upoštevati vsebino njegovih določb, cilje, ki se želijo z njim doseči, ter pravni in gospodarski okvir, v katerega je umeščen. V zvezi s tem zadošča, da ima lahko sporazum ali sklep podjetniškega združenja negativne posledice na konkurenco. Z drugimi besedami, biti mora le tak, da dejansko lahko ob upoštevanju pravnega in gospodarskega okvira, v katerega je umeščen, preprečuje, omejuje ali izkrivlja konkurenco na skupnem trgu. Ni nujno, da je konkurenca dejansko preprečena, omejena ali izkrivljena niti da obstaja neposredna zveza med tem sklepom in potrošniškimi cenami. Poleg tega, čeprav namen strank ni nujen dejavnik za opredelitev omejevalne narave sporazuma, ga Komisija in sodišča Skupnosti lahko upoštevajo (glej v tem smislu sodbi T‑Mobile Netherlands in drugi, C‑8/08, [EU:C:2009:343], točke 31, 39 in 43, in sodbo GlaxoSmithKline Services in drugi/Komisija in drugi, [C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P in C‑519/06 P, EU:C:2009:610], točka 58 in navedena sodna praksa).“
32

Ta odgovor pa se ne razlikuje glede na vrsto uporabljenega nosilca, vsebino zadevne knjige ali tehnične lastnosti zadevnega fizičnega nosilca, saj so to take okoliščine, ki jih mora predložitveno sodišče med drugimi upoštevati pri presoji, ali so knjige v papirnati obliki in knjige na drugih fizičnih nosilcih taki proizvodi, ki bi jih povprečen potrošnik lahko štel za podobne.
2.

Člen 5(3)(k) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da sta bistveni značilnosti parodije, prvič, da spominja na obstoječe delo, hkrati pa se od njega zaznavno razlikuje, in drugič, da ustvarja humor ali posmeh. Pojem „parodija“ v smislu te določbe ni odvisen od pogojev, v skladu s katerimi bi morala parodija kazati lastno izvirnost poleg tiste v zvezi z odražanjem zaznavnih razlik v primerjavi s parodiranim izvirnim delom, bi jo moralo biti razumno mogoče pripisati osebi, ki ni avtor samega izvirnega dela, bi se morala nanašati na samo izvirno delo ali bi moral biti pri njej naveden izvor parodiranega dela. Pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 v konkretnem položaju pa je treba spoštovati pravično ravnotežje med interesi in pravicami oseb iz členov 2 in 3 te direktive na eni strani in svobodo izražanja uporabnika varovanega dela, ki se sklicuje na izjemo za parodijo v smislu tega člena 5(3)(k), na drugi. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari presoditi, ali se pri uporabi izjeme za parodijo v smislu člena 5(3)(k) Direktive 2001/29 – če so pri zadevni risbi v postopku v glavni stvari podane navedene bistvene značilnosti parodije – spoštuje to pravično ravnotežje.
22

Ta razlikovalni učinek znaka je treba presojati in concreto glede na, prvič, navedene proizvode ali storitve, in drugič, to, kako znak zaznava upoštevna javnost, ki je povprečni potrošnik teh proizvodov ali storitev, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren (glej zlasti sodbe Linde in drugi, od C‑53/01 do C‑55/01, EU:C:2003:206, točka 41; Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, EU:C:2004:86, točka 34, in UUNT/BORCO-Marken-Import Matthiesen, EU:C:2010:508, točki 32 in 35).
19

Točka 5 Sklepa Upravne komisije za koordinacijo sistemov socialne varnosti št. H1 z dne 12. junija 2009 o okviru za prehod z uredb Sveta št. 1408/71 in št. 574/72 na uredbi Evropskega parlamenta in Sveta št. 883/2004 in št. 987/2009 ter uporabi sklepov in priporočil Upravne komisije za koordinacijo sistemov socialne varnosti (UL 2010, C 106, str. 13) določa: „Dokumenti, ki so potrebni za uporabo uredb […] št. 1408/71 in št. […] št. 574/72 (to so e‑obrazci, evropske kartice zdravstvenega zavarovanja in začasna nadomestna potrdila) in ki jih izdajo pristojni nosilci, organi in druga telesa držav članic pred začetkom veljavnosti uredb […] št. 883/2004 in […] št. 987/2009, še naprej veljajo (kljub dejstvu, da se sklici navezujejo na uredbi […] št. 1408/71 in […] št. 574/72) ter jih nosilci, organi in druga telesa drugih držav članic upoštevajo tudi po navedenem datumu, dokler se ne izteče njihova veljavnost ali dokler niso umaknjeni oziroma nadomeščeni z dokumenti, izdanimi ali predloženimi v skladu z uredbama […] št. 883/2004 in […] št. 987/2009.“
52

Poleg tega naložitev upravnega bremena, povezanega z odtegljajem dohodnine, ki jo dolgujejo napoteni delavci, domačim prejemnikom storitev, in ne češki podružnici agencij s sedežem v drugih državah članicah, očitno ni enostavnejša ali učinkovitejša niti z vidika ponudnikov storitev niti z vidika češke uprave. Ker namreč podružnica agencije za posredovanje začasnega dela, pri kateri so delavci zaposleni, lažje dostopa do potrebnih informacij glede dohodka teh delavcev, je upravno breme, povezano z odtegljajem, manjše za to podružnico kot za prejemnika storitev.
53

Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da dejstvo, da izdelek, naveden v carinski deklaraciji iz zadeve iz postopka v glavni stvari, čeprav ima značilnosti, določene v oznaki TARIC 7019 59 00 10 in povzete v uredbah, ki zanj določajo plačilo protidampinške dajatve, ne ustreza imenu, ki je zanj določeno v tej oznaki in teh uredbah, kakor so objavljene v jeziku države članice izvora prijavitelja in na katere se je ta izključno opiral v svoji prijavi, ne more povzročiti razveljavitve njegove tarifne uvrstitve pod to oznako, ki so jo opravili carinski organi, ki so se opirali na vse druge jezikovne različice te oznake in teh uredb.
35

V teh okoliščinah je Kúria prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 4(2) Direktive [93/13] razlagati tako, da je pogodbeni pogoj v zvezi z menjalnim tečajem, ki ni bil posamično dogovorjen, v primeru posojila, ki je izraženo v tuji valuti, vendar je v resnici izplačano v nacionalni valuti, in ki ga mora posojilojemalec vrniti izključno v nacionalni valuti, zajet s pojmom ‚opredelitve glavnega predmeta pogodbe‘? Če ni tako, ali je treba na podlagi drugega dela člena 4(2) Direktive [93/13] šteti, da je razlika med nakupnim in prodajnim menjalnim tečajem plačilo, katerega enakovrednosti z opravljeno storitvijo ni mogoče analizirati z vidika njegove nepoštenosti? Ali je v zvezi s tem kakor koli upoštevno vprašanje, ali je bila menjava valut med finančno institucijo in potrošnikom dejansko opravljena? 2. Če je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče ne glede na določbe nacionalnega prava preveri tudi nepoštenost pogodbenih pogojev, na katere se nanaša navedeni člen, in sicer glede tega, če navedeni pogoji niso jasni in razumljivi, ali ta zadnja zahteva pomeni, da morajo biti pogodbeni pogoji za potrošnika slovnično jasni in razumljivi ali pa morajo biti poleg tega jasni in razumljivi tudi ekonomski razlogi za uporabo pogodbenega pogoja ter njegova zveza z drugimi pogodbenimi določili? 3. Ali je treba člen 6(1) Direktive 93/13 in točko 73 sodbe [Banco Español de Crédito, EU:C:2012:349] razlagati tako, da nacionalno sodišče ne more v korist potrošnika sanirati neveljavnosti nepoštenega pogoja, ki je del splošnih pogojev pogodbe o potrošniškem posojilu, tako da bi zadevni pogodbeni pogoj spremenilo in dopolnilo pogodbo, niti če pogodbe, če ne bi tako ravnalo, v primeru črtanja navedenega pogoja na podlagi preostalih določil ne bi bilo mogoče izvršiti? Ali je v zvezi s tem upoštevno to, da nacionalno pravo vsebuje dispozitivno določbo, ki ob neobstoju neveljavnega pogoja ureja zadevno pravno vprašanje?“
Člen 27(2) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je treba, če ni po tej uredbi izključno pristojno sodišče, ki je pozneje začelo postopek, šteti, da je pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, ugotovljena v smislu te določbe, če se to sodišče ni po uradni dolžnosti izreklo za nepristojno in če nobena od strank ni pred zavzetjem ali do zavzetja stališča, ki se v skladu z njegovim nacionalnim procesnim pravom šteje za prvo vsebinsko obrambno navedbo, podano pred navedenim sodiščem, ugovarjala tej pristojnosti.
Člena 4(1) in (2) ter 17(2)(a) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995, je treba glede načela nevtralnosti davka na dodano vrednost razlagati tako, da družbenik družbe civilnega prava, ki se ukvarja z davčnim svetovanjem, ki od te družbe pridobi del strank samo zato, da ga takoj zatem neodplačno prepusti v uporabo novoustanovljeni družbi civilnega prava, ki se ukvarja z davčnim svetovanjem in v kateri ima večinski delež, in sicer za namene opravljanja podjetniške dejavnosti te družbe in ne da bi te stranke pomenile njeno premoženje, nima pravice do odbitka vstopnega DDV v zvezi s pridobitvijo teh strank.
Podjetje, ki je pri enotni in kompleksni kršitvi pravil konkurence sodelovalo s svojimi ravnanji, ki spadajo pod pojma sporazum ali usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 101(1) PDEU, in ki naj bi pripomoglo k uresničitvi kršitve v celoti, je lahko odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru te kršitve v celotnem obdobju svojega sodelovanja pri navedeni kršitvi. To velja, kadar se ugotovi, da je navedeno podjetje nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je bilo seznanjeno s kršitvenim ravnanjem, ki so ga predvidela ali izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko to ravnanje razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

Poleg tega za opredelitev različnih ravnanj kot enotne in trajajoče kršitve ni treba preveriti, ali se medsebojno dopolnjujejo, tako da je vsako od njih namenjeno spopadanju z eno ali več posledicami običajne konkurence, in z medsebojnim vplivanjem prispevajo k nastanku vseh protikonkurenčnih posledic, ki so jih želeli doseči njihovi storilci v okviru enotnega načrta, namenjenega doseganju enotnega cilja.

Poleg tega se besedilo člena 101(1) PDEU na splošno nanaša na vse sporazume in usklajena ravnanja, ki bodisi v horizontalnih bodisi vertikalnih povezavah izkrivljajo konkurenco na notranjem trgu, ne glede na trg, na katerem so stranke dejavne, in ne glede na to, da zadevni pogoji iz dogovorov vplivajo samo na poslovno ravnanje ene od strank.

Iz tega na eni strani izhaja, da podjetje lahko krši prepoved iz člena 101(1) PDEU, kadar je namen njegovega ravnanja, kot je usklajeno z ravnanjem drugih podjetij, omejevati konkurenco na določenem upoštevnem trgu, ne da bi to nujno predpostavljalo, da tudi samo deluje na navedenem upoštevnem trgu.

Na drugi strani iz tega izhaja, da Komisija ne stori nobene napake, če ugotovi obstoj enotne in trajajoče kršitve, ker meni, da je zadevno podjetje po eni strani odgovorno za svoje neposredno sodelovanje pri očitani kršitvi in po drugi odgovorno za svoje posredno sodelovanje pri tej kršitvi, ker je vedelo za vsa preostala protipravna ravnanja, ki so jih drugi udeleženci zadevnega omejevalnega sporazuma predvideli ali izvajali pri izpolnjevanju istih ciljev, ali je lahko ta ravnanja razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje, ne da bi bilo treba ugotavljati medsebojno dopolnjevanje očitanih ravnanj.

(Glej točke 39, 40, 55, 57 in 63.)
21

M. Blomqvist je pri Højesteret vložil pritožbo. To sodišče se sprašuje, ali v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, obstaja resnična kršitev pravice intelektualne lastnine, ki je nujen pogoj za uporabo Carinske uredbe, glede na to, da se ta uredba lahko uporabi, če je, po eni strani, bila kršena avtorska pravica ali pravica iz blagovne znamke, ki je zavarovana na Danskem, in po drugi, če je do kršitve prišlo v tej državi. Ker ni sporno, da je M. Blomqvist kupil ročno uro za osebno uporabo in da ni ravnal v nasprotju z danskimi zakoni, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je prodajalec kršil avtorsko pravico in pravico iz blagovne znamke na Danskem. Zaradi navedenega in glede na sodno prakso Sodišča (sodbe z dne 12. julija 2011 v zadevi L’Oréal in drugi, C-324/09, ZOdl., str. I-6011; z dne 1. decembra 2011 v združenih zadevah Philips, C-446/09 in C-495/09, ZOdl., str. I-12435, in z dne 21. junija 2012 v zadevi Donner, C‑5/11) se Højesteret sprašuje, ali gre v obravnavani zadevi za javno distribuiranje v smislu Direktive o avtorski pravici in za uporabo v gospodarskem prometu v smislu Direktive o blagovnih znamkah in Uredbe o blagovni znamki Skupnosti.
(Glej točki 21 in 22.)

V okviru pritožbe je pristojnost Sodišča v okviru pritožbe načeloma omejena na presojo pravne odločitve glede razlogov, ki so bili predmet razprave na prvi stopnji. Zato je del pritožbenega razloga – s katerim se na pritožbeni stopnji predlaga nova trditev, s katero se želi izpodbijati zadostnost obrazložitve sporne odločbe, obravnavane na prvi stopnji, namesto da bi se z njo grajalo utemeljenost obrazložitve prvostopenjskega sodišča – razglasiti za nedopusten.

V položaju, v katerem je odgovornost matične družbe v celoti izvedena iz odgovornosti njene hčerinske družbe in v katerem noben drugi dejavnik samostojno ne opredeljuje ravnanja, ki se očita matični družbi, odgovornost te matične družbe ne more presegati odgovornosti njene hčerinske družbe.

Če matična in hčerinska družba zoper odločbo Komisije – o naložitvi odgovornosti matični družbi za kršitev njene hčerinske družbe in o naložitvi tema družbama globe skupno in solidarno – vložita vzporedni tožbi, ki imata enak predmet, se mora za matično družbo, katere odgovornost je v celoti izvedena iz odgovornosti njene hčerinske družbe, načeloma upoštevati zmanjšanje odgovornosti njene hčerinske družbe, ki ji je bila pripisana.

(Glej točke od 37 do 39 in 41.)