Keywords

Summary



Keywords

1. Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 24(1))

2. Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Državljanstvo Evropske unije – Diskriminacija na podlagi državljanstva

(člena 18 PDEU in 21 PDEU)

3. Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Državljanstvo Evropske unije – Diskriminacija na podlagi državljanstva

(člena 18 PDEU in 21 PDEU; Mednarodni pakt o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah, člen 13(2)(c))

Summary

1. Položaj študentov, državljanov Unije, ki se v skladu z ureditvijo države članice gostiteljice ne štejejo za rezidente in ki se zaradi tega ne morejo vpisati na visokošolski zavod te države, lahko ureja člen 24(1) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki vključuje vse državljane Unije, ki na podlagi te direktive prebivajo na ozemlju države članice gostiteljice.

To, da ti študenti morebiti ne opravljajo nobene gospodarske dejavnosti v državi članici gostiteljici ni upoštevno, saj se Direktiva 2004/38 uporablja za vse državljane Unije neodvisno od vprašanja, ali ti državljani na ozemlju druge države članice opravljajo gospodarsko dejavnost kot zaposlene ali kot samozaposlene osebe oziroma ali ti državljani tam ne opravljajo nobene gospodarske dejavnosti.

(Glej točke od 34 do 36.)

2. Člena 18 PDEU in 21 PDEU nasprotujeta nacionalni ureditvi države članice, ki omejuje število študentov, ki se ne štejejo za rezidente te države in ki se lahko prvič vpišejo v študijske programe medicine in paramedicine na visokošolskih izobraževalnih ustanovah te države, razen če nacionalno sodišče po presoji vseh upoštevnih dokazov, ki so jih predložili pristojni organi, ugotovi, da je navedena ureditev utemeljena glede na cilj varovanja javnega zdravja.

Tako neenako obravnavanje študentov rezidentov in študentov nerezidentov namreč pomeni diskriminacijo, ki posredno temelji na državljanstvu, razen če jo je mogoče utemeljiti s ciljem ohranitve kakovostnih, uravnoteženih in vsem dostopnih zdravstvenih storitev, če ta prispeva k uresničitvi visoke stopnje varovanja javnega zdravja. V zvezi s tem je treba presoditi, ali je ureditev primerna za zagotovitev uresničitve tega legitimnega cilja in ali ne presega tega, kar je potrebno, da se ta cilj doseže, kar pa mora odločiti nacionalno sodišče.

Prvič, nacionalno sodišče mora preveriti, ali obstaja resnična nevarnost za varovanje javnega zdravja. Pri tej presoji mora nacionalno sodišče najprej upoštevati, da je zveza med izobraževanjem prihodnjih zdravstvenih strokovnjakov in ciljem ohranitve kakovostnih, uravnoteženih in vsem dostopnih zdravstvenih storitev le posredna in manj vzročna od zveze med ciljem javnega zdravja in dejavnostjo zdravstvenih strokovnjakov, ki so že na trgu. Presoja take zveze je namreč med drugim odvisna od preučitve prihodnjega razvoja, pri kateri je treba številne naključne in negotove elemente ekstrapolirati in upoštevati prihodnji razvoj na zadevnem zdravstvenem področju, in tudi od preučitve obstoječega stanja. Nacionalno sodišče mora nato upoštevati, da lahko država članica, kadar se pojavi negotovost glede obstoja ali pomembnosti nevarnosti za varovanje javnega zdravja na njenem ozemlju, sprejme zaščitne ukrepe, ne da bi morala čakati, da je pomanjkanje zdravstvenih strokovnjakov uresničeno. Enako mora veljati glede nevarnosti za kakovostno izobraževanje na tem področju. Dokaz, da taka nevarnost dejansko obstaja, morajo zato predložiti pristojni nacionalni organi in ta mora biti podprt z objektivno, podrobno in s številkami prikazano analizo, s katero je mogoče s pomembnimi, sovpadajočimi in dokazljivimi podatki dokazati, da dejansko obstaja nevarnost za javno zdravje.

Drugič, če nacionalno sodišče meni, da obstaja resnična nevarnost za varovanje javnega zdravja, mora to sodišče ob upoštevanju podatkov, ki jih predložijo pristojni organi, presoditi, ali je mogoče ureditev šteti za primerno za zagotovitev uresničitve cilja varovanja javnega zdravja. V teh okoliščinah mora med drugim presoditi, ali pomeni omejitev števila študentov nerezidentov resnično povečanje števila diplomirancev, ki so v prihodnosti pripravljeni zagotavljati, da bodo na voljo za opravljanje zdravstvenih storitev v zadevni skupnosti.

Tretjič, nacionalno sodišče mora nazadnje presoditi, ali ureditev ne presega tega, kar je potrebno, da se doseže cilj, na katerega se sklicuje, zlasti pa, ali ne bi bilo mogoče cilja splošnega interesa, na katerega se sklicuje, doseči z manj omejevalnimi ukrepi, s katerimi bi se študente, ki so študij končali v zadevni skupnosti, spodbujalo k temu, da bi na koncu študija tam ostali, ali s katerimi bi se strokovnjake, izobražene zunaj te skupnosti, pritegnilo k temu, da v njej prebivajo. Nacionalno sodišče mora tudi preučiti, ali so pristojni organi uresničitev navedenega cilja ustrezno uskladili z zahtevami, ki izhajajo iz prava Unije, zlasti s tem, da imajo študentje iz drugih držav članic možnost dostopa do visokošolskega študija, saj pomeni ta možnost bistvo načela prostega gibanja študentov.

(Glej točke od 62 do 64, 66, od 69 do 71, od 75 do 79 in 82 ter točko 1 izreka.)

3. Pristojni organi države članice se ne morejo sklicevati na člen 13(2)(c) Mednarodnega pakta o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah, če nacionalno sodišče ugotovi, da predpis te države članice o urejanju števila študentov na določenih študijskih programih v prvih dveh letnikih dodiplomskega visokošolskega študija ni združljiv s členoma 18 PDEU in 21 PDEU.

Iz besedila člena 13(2)(c) pakta je namreč razvidno, da v bistvu sledi istemu cilju kot člena 18 PDEU in 21 PDEU, to je zagotavljanju načela prepovedi diskriminacije pri dostopu do visokošolskega izobraževanja. To potrjuje člen 2(2) pakta, v skladu s katerim države pogodbenice pakta prevzemajo jamstvo, da so v njem razglašene pravice lahko uveljavljane brez kakršnekoli diskriminacije, temelječe med drugim na narodnem poreklu. Toda člen 13(2)(c) pakta od države pogodbenice ne zahteva niti ji ne dovoljuje, da zagotavlja širok dostop do kakovostne visokošolske izobrazbe samo svojim državljanom.

(Glej točke od 86 do 88 in točko 2 izreka.)