(Glej točke od 19 do 21, 24 in točko 1 izreka.)

Poleg tega okoliščina, da so videoposnetki kratki, ne izključuje njihove opredelitve kot program. Prav tako možnost spletnih uporabnikov, da dostopajo do videoposnetka, ki jih zanima, v izbranem trenutku in na lastno zahtevo na podlagi kataloga, ki ga določi upravljavec spletnega časopisa, nikakor ne spremeni tega, da so videoposnetki tako kot televizijski programi naslovljeni na masovno občinstvo in imajo lahko nanj precejšen vpliv v smislu uvodne izjave 21 Direktive 2010/13. V preostalem taka možnost ustreza možnosti, ki je izrecno določena v opredelitvi avdiovizualne medijske storitve na zahtevo iz člena 1(1)(g) Direktive 2010/13. Zato se navedeni način izbiranja videoposnetkov ne razlikuje od tistega, ki je na voljo v okviru avdiovizualnih medijskih storitev na zahtevo, ki spadajo na področje uporabe te direktive.

Pojem program v smislu člena 1(1)(b) Direktive 2010/13 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev je treba razlagati tako, da zajema dajanje na voljo – na poddomeni spletnega mesta časopisa – kratkih videoposnetkov, ki ustrezajo kratkim sekvencam iz lokalnih novic ter športnim ali zabavnim sekvencam. Navedena določba namreč zahteva, da so videosekvence primerljive z obliko in vsebino razširjanja televizijskih programov, in ne da je celotna zbirka kratkih videoposnetkov primerljiva s celotnim sporedom ali katalogom, ki ga oblikuje izdajatelj televizijskih programov.

Člen 1(1)(a)(i) Direktive 2010/13 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev je treba razlagati tako, da mora biti presoja glavnega namena storitve dajanja na voljo videoposnetkov, ponujene v okviru elektronske različice časopisa, povezana s preučitvijo, ali sta vsebina in funkcija te storitve samostojni glede na novinarsko dejavnost upravljavca zadevnega spletnega mesta in ne zgolj dopolnitev, ki je neločljivo povezana s to dejavnostjo zlasti zaradi povezav med avdiovizualno ponudbo in ponudbo besedil. To presojo mora opraviti nacionalno sodišče.

Elektronske različice časopisa namreč kljub avdiovizualnim elementom, ki jih vsebuje, ni treba šteti za avdiovizualno storitev, če so ti avdiovizualni elementi drugotni in se z njimi zgolj dopolnjuje ponudba novinarskih člankov. Vendar Direktive 2010/13 ni mogoče razlagati tako, da mora biti avdiovizualna medijska storitev sistematično izključena iz njenega področja uporabe zgolj zato, ker je upravljavec spletnega mesta, na katerem je ponujena ta storitev, družba, ki izdaja spletni časopis. V zvezi s tem je treba dati prednost materialnemu pristopu, pri katerem je treba v skladu s členom 1(1)(a)(i) Direktive 2010/13 preučiti, ali je namen zadevne storitve neodvisno od okvira, v katerem je ponujena, zagotavljati program z namenom obveščanja, zabave in izobraževanja splošne javnosti. Če sta torej vsebina in funkcija storitve, ki je ponujena na poddomeni za videoposnetke, samostojni glede na pisne novinarske članke izdajatelja spletnega časopisa, spada na področje uporabe Direktive 2010/13. Če pa je navedena storitev pomožna in je neločljivo povezana z novinarsko dejavnostjo tega izdajatelja zlasti zaradi povezav avdiovizualne ponudbe s ponudbo besedil, pa ne spada na področje uporabe te direktive. Pri tej analizi to, ali je zadevna avdiovizualna ponudba predstavljena v glavnem delu spletnega mesta ali na njegovi poddomeni, ne more biti odločilno, sicer bi se omogočilo izogibanje pravilom Direktive 2010/13 s strukturo tega spletnega mesta, ki bi bila ustvarjena za ta namen.

(Glej točke 26, 28, od 33 do 35, 37 in točko 2 izreka.)