(Glej točke od 42 do 45, od 50 do 52 in točko 1 izreka.)

Ker mednarodna konvencija o preprečevanju onesnaževanja morja z ladij (konvencija Marpol 73/78) Skupnosti ne zavezuje, zgolj dejstvo, da so bila z Direktivo 2005/35 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi kazni za kršitve v pravo Skupnosti vključena nekatera pravila iz te konvencije, prav tako ne zadošča, da bi bilo Sodišče pristojno za nadziranje zakonitosti te direktive z vidika navedene konvencije. Sicer drži, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob upoštevanju mednarodnega prava, vključno z določbami mednarodnih konvencij, če te uzakonjajo običajna pravila mednarodnega prava. Vendar pa ni izkazano, da bi se v pravilih 9 in 11(b) priloge I ter pravilih 5 in 6(b) priloge II k navedeni konvenciji Marpol izražala običajna pravila mednarodnega prava in veljavnosti Direktive 2005/35 ni mogoče presojati z vidika te konvencije, čeprav ta zavezuje države članice.

Ker imajo mednarodni sporazumi, ki jih sklene Skupnost, prednost pred akti sekundarne zakonodaje, lahko neskladje s takimi pravili mednarodnega prava vpliva na veljavnost akta sekundarne zakonodaje. Če pride pred nacionalnim sodiščem do sklicevanja na tako neveljavnost, Sodišče na podlagi člena 234 ES preveri veljavnost zadevnega akta Skupnosti z vidika vseh pravil mednarodnega prava, pri čemer pa upošteva dva pogoja. Prvič, ta pravila morajo biti za Skupnost zavezujoča. Drugič, Sodišče lahko veljavnost zakonodaje Skupnosti z vidika mednarodne pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava in sistematika te pogodbe in če se določbe glede na njihovo vsebino izkažejo za nepogojne in dovolj jasne.

Konvencijo Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, podpisano v Montego Bayu 10. decembra 1982 (konvencija iz Montego Baya) je Skupnost podpisala in odobrila s Sklepom 98/392, s čimer je postala zanjo zavezujoča, določbe te konvencije pa so zato sestavni del pravnega reda Skupnosti. Vendar pa konvencija iz Montego Baya ne vpeljuje pravil, ki bi se nanašala neposredno na posameznike in jim dajala pravice in svoboščine, na katere bi se bilo mogoče sklicevati v postopkih proti državam, ne glede na stališče države zastave, pod katero pluje ladja. Iz tega izhaja, da narava in sistematika konvencije iz Montego Baya nasprotujeta temu, da bi Sodišče lahko presojalo veljavnost akta Skupnosti z vidika te konvencije.

Člen 4 Direktive 2005/35 o onesnaževanju morja z ladij in uvedbi kazni za kršitve v zvezi s členom 8 te direktive sicer res obvezuje države članice k uvedbi kazni za izpuste onesnaževalnih snovi z ladij, če so bili ti povzročeni „naklepno, iz zavestne ali hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli teh pojmov. Vendarle pa ti različni pojmi, zlasti pojem „huda malomarnost“, ustrezajo merilom, ki so podlaga odgovornosti, saj se lahko nanašajo na nedoločno število položajev, ki jih ni mogoče predvideti vnaprej, ne pa na natančno določena ravnanja, ki bi jih bilo mogoče natančno opredeliti v normativnem aktu prava Skupnosti ali nacionalnega prava. Poleg tega so ti pojmi popolnoma vpeti v pravne sisteme držav članic in se v njih uporabljajo. Iz tega vidika je treba pojem „huda malomarnost“ v smislu navedenega člena 4 razumeti kot nenamerno dejanje ali opustitev, s katerim odgovorna oseba očitno opusti dolžnost skrbnosti, ki bi jo morala in mogla spoštovati glede na svoje lastnosti, znanja, zmožnosti in oseben položaj. Nazadnje morajo države članice v skladu s členom 249 ES Direktivo 2005/35 prenesti v določbe svojih pravnih redov. S tem postanejo tako sama opredelitev kršitev iz člena 4 te direktive kot tudi kazni, ki jih je treba uporabiti, del pravil, ki jih narekujejo države članice.

Iz tega izhaja, da člen 4 Direktive 2005/35 v zvezi s členom 8 te direktive – s tem da države članice obvezuje k uvedbi kazni za izpuste onesnaževalnih snovi z ladij, če so bili ti povzročeni iz „hude malomarnosti“, in pri tem ne opredeli tega pojma – ne krši splošnega načela pravne varnosti.

(Glej točke od 72 do 74, od 77 do 79 in točko 2 izreka.)