ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
93

Nazadnje je treba navesti, da s splošnim okvirom o zaščitenih morskih območjih zanje kot končni cilj ni bilo določeno ribištvo ali ohranjanje ribolovnih virov. Iz uvodnih izjav 1 in 6 tega okvira pa, prvič, izhaja, da je cilj ZMO, ki bi jih lahko oblikovala Komisija CAMLR, ohranjanje „morske biotske raznovrstnosti“, „strukture in funkcije ekosistema“ in njegove „sposobnosti prilagajanja podnebnim spremembam“ ter zmanjšanja „možnosti vdora tujih vrst, ki je posledica antropogenih dejavnosti“. Drugič, v točki 2 navedenega okvira, v katerem so navedeni cilji natančneje določeni, je navedeno, da morajo ZMO prispevati k „zaščiti reprezentativnih primerov morskih ekosistemov, biotske raznovrstnosti in habitatov na taki ravni, ki omogoča njihovo dolgoročno viabilnost in celovitost“, „zaščiti ekosistemskih procesov habitatov in ključnih vrst“, „zaščiti območij, ki so ranljiva glede na izpostavljenost vplivu antropogenih dejavnosti“ in „zaščiti lastnosti, ki so bistvene za delovanje lokalnih ekosistemov“.
66

Trditve Slovaške republike, ki se nanašajo na pravico do učinkovitega sodnega varstva, na nepotrebno podaljševanje spora med njo in Komisijo ter na tveganje glede zamudnih obresti, ne morejo ovreči te ugotovitve. Čeprav je treba pogoj v zvezi z zavezujočimi pravnimi učinki razlagati ob upoštevanju pravice do učinkovitega sodnega varstva, kakor je zagotovljen s členom 47, prvi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zadostuje opozoriti, da namen te pravice ni spremeniti sistema sodnega nadzora, določenega s Pogodbami, in zlasti pravila v zvezi z dopustnostjo tožb, vloženih neposredno pri sodišču Unije, kakor je razvidno tudi iz pojasnil k temu členu 47, ki jih je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) te listine upoštevati kot vodilo pri njeni razlagi (sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 97 in navedena sodna praksa). Zato razlaga pojma „izpodbojni akt“ ob upoštevanju navedenega člena 47 tega pogoja ne more odpraviti, ne da bi presegla pristojnosti, ki jih Pogodba podeljuje sodiščem Unije (glej po analogiji sodbo z dne 12. septembra 2006, Reynolds Tobacco in drugi/Komisija, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, točka 81, in sklep z dne 14. maja 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Ireland)/Komisija, C‑477/11 P, neobjavljen, EU:C:2012:292, točka 54).
5

Priloga I k Direktivi 91/271, naslovljena „Zahteve za komunalno odpadno vodo“, določa: „[…] B. Izpust iz komunalnih čistilnih naprav v sprejemne vode […] 1. Komunalne čistilne naprave morajo biti načrtovane ali prilagojene tako, da je možno vzeti vzorec vtočne odpadne vode in iztočne prečiščene vode pred izpustom v sprejemne vode. 2. Izpusti iz komunalnih čistilnih naprav, ki so podvrženi čiščenju v skladu s členoma 4 in 5, morajo izpolnjevati zahteve iz tabele 1. […] D. Referenčne metode za spremljanje in vrednotenje rezultatov 1. Države članice zagotovijo, da se uporablja metoda spremljanja, ki zadošča vsaj ravni spodaj opisanim zahtevam. Lahko se uporabljajo alternativni postopki tistim, navedenim v odstavkih 2, 3 in 4, če je možno dokazati, da so dobljeni rezultati enakovredni. […] 2. Pretočno ali časovno sorazmerni 24‑urni vzorci se zbirajo vedno v isti, dobro opredeljeni točki na iztoku in po potrebi na vtoku čistilne naprave, da bi spremljali skladnost z zahtevami za izpustno odpadno vodo, določenimi v tej direktivi. […] 3. Najmanjše letno število vzorcev se določi glede na velikost čistilne naprave in se jih zbira v rednih časovnih presledkih skozi celo leto: – PE od 2000 do 9999: 12 vzorcev v prvem letu. štiri vzorce v naslednjih letih, če je možno pokazati, da je voda v prvem letu ustrezala določbam Direktive; če eden izmed štirih vzorcev ne ustreza, je potrebno v naslednjem letu vzeti 12 vzorcev. – PE od 10.000 do 49.999: 12 vzorcev. […]“
84

Poleg tega, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 49 svojih sklepnih predlogov, bi priznanje gospodarskim subjektom možnosti, kot to zahteva Komisija, da predložijo dokaz, da cigarete niso bile sproščene v porabo v pretiranih količinah, temveč v normalnih ali majhnih količinah, zahtevalo presojo posameznega primera, kar bi pomenilo veliko administrativno breme. Takšen sistem bi oteževal uporabo portugalske zakonodaje in bi vodil do negotovosti, kar zadeva, na primer, določitev primernih referenčnih vrednosti. V skladu s sodno prakso Sodišča pa državam članicam ni mogoče odvzeti možnosti, da legitimne cilje, kot je boj proti davčnim goljufijam in utajam in varovanje zdravja ter zdrave in lojalne konkurence, uresničujejo z uvedbo pravil, ki se preprosto upravljajo in nadzorujejo (glej v tem smislu sodbi z dne 10. februarja 2009, Komisija/Italija, C‑110/05, EU:C:2009:66, točka 67, in z dne 24. marca 2011, Komisija/Španija, C‑400/08, EU:C:2011:172, točka 124).
12

V teh okoliščinah je tribunal de première instance de Bruxelles (prvostopenjsko frankofonsko sodišče v Bruslju, Belgija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali sta člena 2 in 3 kraljeve uredbe z dne 20. julija 2001 […] v nasprotju s členi 18, 20, 45, 49 in 56 [PDEU], ker morajo biti za vožnjo v Belgiji – pa čeprav le za prečkanje države – vozila, ki pripadajo prebivalcu države članice Evropske unije, ki ni [Kraljevina] Belgija, in so registrirana v tej drugi državi članici, registrirana v Belgiji, če oseba prebiva tudi v Belgiji?“
Člen 4 uredbe Velikega vojvodstva je v upravni okrožnici komentiran tako:

„Da bi bilo čim bolj zagotovljeno načelo davčne nevtralnosti [DDV], člen 4 članom – ki so davčni zavezanci in ki ustvarijo promet v mejah odstotka, določnega v členu 2(a) in 3, ki spada na področje uporabe davka in ni oproščen na podlagi člena 44 – omogoča pravico do odbitka vstopnega DDV, ki je plačan ali dolgovan v okviru neodvisne skupine. V zvezi s to pravico do odbitka je treba vsekakor spoštovati pravila, določena v poglavju VII [zakona o DDV, kakor je bil spremenjen,] in zlasti v njegovih členih 50 (splošno sorazmerje) in 51 (dejanska uporaba).

V praksi lahko zadevni član, ki je davčni zavezanec, DDV, ki ga je plačala skupina ali ki je dolgovan v okviru skupine, odbije samo, če ima obračun, podprt s kopijami računov, ki mu ga je izdala skupina in v katerem so navedeni natančna neto cena, plačana dobaviteljem, znesek davka, ki je bil tem obračunan ali ki je dolgovan v okviru skupine, in delež člana pri skupnih stroških in pri davku.“
77

Glede na navedeno je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je treba načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije ter zahtevo po preglednosti, ki izhajajo zlasti iz členov 49 in 56 PDEU, glede javnega naročila, ki ne spada na področje uporabe Direktive 2004/17, vendar pri njem obstaja gotov čezmejni interes, razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da naročnik po objavi obvestila o javnem naročilu spremeni točko razpisne dokumentacije, ki se nanaša na pogoje in načine kumuliranja strokovne usposobljenosti, kot je točka 4.3 iz postopka v glavni stvari, če zadevne sprememb, prvič, niso tako bistvene, da bi pritegnile morebitne ponudnike, ki brez teh sprememb ne bi mogli predložiti ponudbe, drugič, če so te spremembe predmet ustrezne objave, in tretjič, če so te spremembe izvedene preden ponudniki predložijo ponudbe, je rok za predložitev teh ponudb podaljšan, če so te spremembe bistvene, je trajanje tega podaljšanja odvisno od obsega teh sprememb in je trajanje podaljšanja dovolj dolgo, da gospodarskim subjektom omogoči, da zato prilagodijo svoje ponudbe, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
—

Vendar lahko tako interno pravilo zasebnega podjetja pomeni posredno diskriminacijo v smislu člena 2(2)(b) Direktive 2000/78, če se dokaže, da so zaradi navidezno nevtralne obveznosti, ki jo določa, osebe določene vere ali prepričanja dejansko v slabšem položaju, razen če ga objektivno upravičuje legitimen cilj, kot je politika politične, filozofske in verske nevtralnosti, ki jo delodajalec vodi v razmerju do svojih strank, in če so ukrepi za uresničitev tega cilja primerni in potrebni, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
8

Člen 14 te direktive, naslovljen „Spremljanje in poročanje o emisijah“, določa: „1. Do 31. decembra 2011 Komisija sprejme uredbo za spremljanje in poročanje o emisijah ter, če je ustrezno, podatkih o dejavnostih, za dejavnosti, naštete v Prilogi I, za spremljanje in poročanje podatkov o tonskih kilometrih, ter poročanje o njih za namene vloge v skladu s členom 3e ali 3f, ki temeljijo na načelih za spremljanje in poročanje, določenih v Prilogi IV, ter podrobno opredeli potenciale globalnega segrevanja ozračja za posamezne toplogredne pline v zahtevah za spremljanje in poročanje o emisijah za te pline. Ta ukrep, namenjen spreminjanju nebistvenih določb te direktive z njenim dopolnjevanjem, se sprejme v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 23(3). 2. Uredba iz odstavka 1 upošteva najbolj točne in najnovejše znanstvene dokaze, ki so na voljo, zlasti s strani [Medvladnega foruma za podnebne spremembe (IPCC)], in lahko tudi podrobno opredeli zahteve za upravljavce glede poročanja o emisijah, povezanih s proizvodnjo blaga v energetsko intenzivnih sektorjih, ki so lahko podvržene mednarodni konkurenci. Navedena uredba lahko opredeli tudi zahtevo, da takšne informacije preverijo neodvisni izvajalci. Te zahteve lahko zajemajo poročanje o ravneh emisij iz proizvodnje električne energije, za katere velja sistem Skupnosti v povezavi s proizvodnjo takšnega blaga. 3. Države članice zagotovijo, da vsak upravljavec naprave ali operator zrakoplova spremlja in poroča pristojnemu organu o emisijah iz te naprave ali, od 1. januarja 2010, zrakoplova, ki ga upravlja, v vsakem koledarskem letu po koncu tega leta v skladu z uredbo iz odstavka 1. 4. Uredba iz odstavka 1 lahko vključuje zahteve glede uporabe avtomatskih sistemov in oblik izmenjave podatkov, da se uskladijo komunikacija o načrtu spremljanja, letno poročilo o emisijah in dejavnosti preverjanja med upravljavcem naprave, preveriteljem in pristojnimi organi.“
Preučitev Sklepa št. 377/2013/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. aprila 2013 o začasnem odstopanju od Direktive 2003/87/ES o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti ob upoštevanju načela enakega obravnavanja ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na njegovo veljavnost v delu, v katerem se začasno odstopanje, določeno s členom 1 tega sklepa – od zahtev iz členov 12(2a) in 16 Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/101/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008, glede predaje pravic do emisije toplogrednih plinov za lete, opravljene v letu 2012, med državami članicami Evropske unije in večino tretjih držav – ne uporablja med drugim za lete na letališča v Švici in z njih.
1.

Zvezna republika Nemčija s tem, da je – strožje, kot to zahteva Direktiva 2007/23/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o dajanju pirotehničnih izdelkov v promet, in kljub predhodnemu postopku ugotavljanja skladnosti pirotehničnih izdelkov – določila, prvič, da se za pirotehnične izdelke, preden so dani v promet, uporabi postopek iz člena 6(4) Erste Verordnung zum Sprengstoffgesetz (prva uredba za izvajanje zakona o eksplozivih), kakor je bila spremenjena z zakonom z dne 25. julija 2013, in drugič, da je Bundesanstalt für Materialforschung und-prüfung (zvezni urad za raziskave in testiranje materialov, Nemčija) v skladu s to določbo pristojen za pregledovanje in po potrebi spreminjanje navodil za uporabo navedenih izdelkov, ni izpolnila obveznosti iz člena 6(1) te direktive.
1.

‚embalaža‘ pomeni vse proizvode iz kakršnih koli materialov, ki se uporabljajo za shranjevanje in zaščito blaga, ravnanje z njim, njegovo dostavo in predstavitev, od surovin do obdelanega blaga, ki ga proizvajalec preda uporabniku ali potrošniku. Šteje se, da so embalaža tudi ‚nevračljivi predmeti‘, ki se uporabljajo za enak namen. ‚Embalažo‘ sestavlja samo: (a) prodajna embalaža ali primarna embalaža; tj. embalaža, ki na prodajnem mestu končnemu uporabniku ali potrošniku predstavlja prodajno enoto; (b) skupinska embalaža ali sekundarna embalaža; tj. embalaža, ki na prodajnem mestu predstavlja paket določenega števila prodajnih enot, ki se končnemu uporabniku ali potrošniku lahko proda kot celota ali pa služi le kot sredstvo za napolnitev polic na prodajnem mestu; s proizvoda se lahko odstrani, ne da bi to vplivalo na njegove lastnosti; (c) transportna embalaža ali terciarna embalaža; tj. embalaža, katere namen je olajšati prenašanje večjega števila prodajnih enot ali skupinskih embalaž in njihov prevoz, da se prepreči neposredno dotikanje in poškodbe pri prevozu. Transportna embalaža ne vključuje zabojnikov za cestni, železniški, ladijski in letalski prevoz; Opredelitev pojma ‚embalaža‘ temelji tudi na spodaj navedenih merilih. Predmeti, navedeni v prilogi I, so primeri, ki ponazarjajo uporabo teh meril. (i) Šteje se, da so predmeti embalaža, če ustrezajo zgoraj navedeni opredelitvi pojma, ne da bi to posegalo v druge morebitne funkcije embalaže, razen če je predmet sestavni del proizvoda in je potreben za to, da vsebuje, podpira ali ohranja navedeni proizvod njegovo celotno življenjsko dobo ter je namenjeno, da se vsi elementi uporabijo, potrošijo ali odstranijo skupaj. (ii) Šteje se, da so predmeti, ki so oblikovani in namenjeni za polnjenje na prodajnem mestu, ter‚odstranljivi‘ predmeti, ki so prodani, napolnjeni ali oblikovani in namenjeni za polnjenje na prodajnem mestu, embalaža, pod pogojem, da imajo funkcijo embalaže. (iii) Šteje se, da so sestavine embalaže in dodatni elementi, vključeni v embalažo, del embalaže, v katero so vključeni. Šteje se, da so dodatni elementi, ki so neposredno obešeni ali pritrjeni na proizvod in ki opravljajo funkcijo embalaže, embalaža, razen če so sestavni del tega proizvoda ter je namen, da se vsi elementi potrošijo ali odstranijo skupaj. Komisija, če je to primerno, v skladu s postopkom iz člena 21 preveri ter po potrebi popravi ponazoritvene primere za opredelitev pojma embalaža iz Priloge I. Prednostno se obravnavajo naslednji predmeti: škatle za zgoščenke in videokasete, cvetlični lončki, cevi in valji, okrog katerih je navit upogljiv material, podlaga samolepilnih etiket in ovojni papir.“
46

Glede na zgornje preudarke je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 25 Šeste direktive in člen 269 Direktive o DDV razlagati tako, da ne nasprotujeta možnosti zavrnitve uporabe skupne pavšalne ureditve za kmete, določene v teh členih, za več družb civilnega prava, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ki se štejejo za neodvisna podjetja, ki so zavezana za plačilo DDV in ki med seboj sodelujejo, ker se ta ureditev ne more uporabiti za kapitalsko družbo, združenje oseb, sestavljeno iz članov teh družb civilnega prava, ali združenje oseb, sestavljeno iz te kapitalske družbe in članov teh družb civilnega prava, zaradi velikosti gospodarstva ali pravne oblike te družbe ali združenj, tudi če te družbe civilnega prava ne spadajo v kategorijo proizvajalcev, ki so izvzeti iz te pavšalne ureditve, če so zaradi svojih povezav s to družbo ali enim izmed teh združenj dejansko sposobne spopasti se z administrativnimi bremeni, s katerimi so povezane naloge, ki izhajajo iz uporabe splošne ali poenostavljene ureditve obdavčitve z DDV, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
—

za Minister for Justice Equality and Law Reform R. Cotter in E. Creedon, agenta, skupaj s F. O’Sullivan, BL, in R. Barronom, SC,
Člen 105 Uredbe št. 1083/2006, naslovljen „Prehodne določbe“, določa:

„1. Ta uredba ne vpliva na nadaljevanje ali spremembo, vključno s popolnim ali delnim preklicem, pomoči, ki jo sofinancirajo Strukturni skladi, ali projekta, ki ga sofinancira Kohezijski sklad, in ju je odobrila Komisija na podlagi uredb (EGS) št. 2052/88 […], (EGS) št. 4253/88 […], […] št. 1164/94 […] in (ES) št. 1260/1999, ali na podlagi druge zakonodaje, ki se dne 31. decembra 2006 uporablja za to pomoč ali projekte, in ki se posledično še naprej uporablja za to pomoč ali projekte do njihove zaključitve.

2. Komisija ob sprejemanju odločitve o operativnih programih upošteva vsako pomoč, ki jo sofinancirajo Strukturni skladi, ali vsak projekt, ki ga sofinancira Kohezijski sklad, in sta ju Svet ali Komisija že odobrila pred začetkom veljavnosti te uredbe in ima finančne posledice v obdobju, ki ga zajemajo ti operativni programi.

3. Z odstopanjem od člena 31(2), 32(4) in 37(1) Uredbe (ES) št. 1260/1999 Komisija delne zneske obveznosti za pomoč, ki jo sofinancira [Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR)] ali [Evropski socialni sklad (ESS)] in ki jo je odobrila med 1. januarjem 2000 in 31. decembrom 2006, in za katere potrjeni izkaz o dejansko plačanih izdatkih, končno poročilo o izvajanju in izjava iz člena 38(1)(f) navedene uredbe Komisiji niso bili poslani v 15 mesecih po končnem datumu upravičenosti izdatkov, določenem v sklepu o dodelitvi prispevka iz skladov, samodejno razveljavi najpozneje 6 mesecev po navedenem roku, kar terja povračilo neupravičeno izplačanih zneskov.

Zneski iz projektov ali programov, ki so bili začasno ustavljeni zaradi sodnih postopkov ali upravnih pritožb z odložilnim učinkom, se ne upoštevajo pri računanju zneska za samodejno prenehanje obveznosti.“
49

Pritožnica z opiranjem zlasti na sodno prakso, ki izhaja iz sodb z dne 16. novembra 2000, Weig/Komisija (C‑280/98 P, EU:C:2000:627, točke od 52 do 68), in z dne 16. novembra 2000, Sarrió/Komisija (C‑291/98 P, EU:C:2000:631, točke od 91 do 100), trdi, da obstajajo številni precedensi, v katerih je Sodišče menilo, da mora razveljaviti sodbo Splošnega sodišča, ker je to pri spremembi globe uporabilo metodologijo za izračun, ki se razlikuje od tiste, ki jo je uporabila Komisija ali Splošno sodišče v zvezi z drugimi podjetji, ki so bila vpletena v zadevni kršitvi. Čeprav je res, da je Sodišče zlasti v točki 181 sodbe z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062), že ugotovilo, da Komisiji ni treba navesti številčnih podatkov v zvezi z načinom izračuna globe, pa je vseeno poudarilo, da je vsaj „zaželeno“, da se navede mehanizem določitve zneska sankcije.
31

V skladu z načeli, ki urejajo oddajo javnih naročil in so določena v členu 2 Direktive 2004/18, in v izogib tveganju za dajanje prednosti metoda ocenjevanja, ki jo naročnik uporabi za konkretno ocenjevanje in razvrščanje ponudb, načeloma ne sme biti določena po tem, ko naročnik ponudbe odpre. Vendar če določitev te metode iz dokazljivih razlogov ni mogoča pred tem odprtjem, kot poudarja belgijska vlada, naročniku ni mogoče očitati, da jo je določil šele po tem, ko sta se on ali njegova ocenjevalna komisija seznanila z vsebino teh ponudb.
31

V zvezi z dvostranskimi konvencijami iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je področje uporabe take konvencije omejeno na fizične in pravne osebe, ki jih ta opredeljuje. Prav tako so v njej določene ugodnosti sestavni del pravil iz konvencije in prispevajo k splošnemu ravnotežju vzajemnih razmerij med državama pogodbenicama (glej v tem smislu sodbi z dne 5. julija 2005, D., C‑376/03,EU:C:2005:424, točke 54, 61 in 62, ter z dne 20. maja 2008, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, točki 50 in 51). Navesti je treba, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 43 sklepnih predlogov, da je ta položaj podan pri konvencijah o izogibanju dvojnega obdavčevanja, ki so bile sklenjene z drugimi državami članicami, in v konvencijah s tretjimi državami.
65

Kljub temu pa mora ta organ pred sprejetjem take odločbe, ki mora po svoji naravi ostati izjemna pri uporabi sistema predaje oseb, uvedenega z Okvirnim sklepom, saj ta temelji na načelih medsebojnega priznavanja in vzajemnega zaupanja, v skladu s členom 15(2) Okvirnega sklepa od pravosodnega organa odreditvene države članice zahtevati, naj mu nujno pošlje vse potrebne dodatne informacije, na podlagi katerih bo lahko preučil vprašanje, ali je to, da v evropskem nalogu za prijetje ni naveden obstoj nacionalnega naloga za prijetje, mogoče pojasniti s tem, da tak predhodni in ločeni nacionalni nalog za prijetje dejansko ne obstaja oziroma da tak nalog obstaja, vendar ni bil naveden.
43

Glede na to se ni treba sklicevati, kot je to storila vlada Združenega kraljestva, na pojem „zavarovalno posredovanje“ iz člena 2, točka 3, Direktive 2002/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. decembra 2002 o zavarovalnem posredovanju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 330) niti na pojma „zavarovalni posredniki“ in „zavarovalni zastopniki“ iz člena 2(1) Direktive Sveta 77/92/EGS z dne 13. decembra 1976 o ukrepih za učinkovito izvajanje svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev v zvezi z dejavnostmi zavarovalnih zastopnikov in zavarovalnih posrednikov (nekdanja skupina ISIC 630) in zlasti o prehodnih ukrepih za take dejavnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 46), ki jo je nadomestila Direktiva 2002/92. Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 46 sklepnih predlogov, je namen teh direktiv spodbujanje prostega pretoka zadevnih storitev v Uniji, pri čemer sledita cilju, ki je drugačen od cilja Direktive o DDV. Zadevnih opredelitev zato ni mogoče uporabiti kot takih za namen določitve področja transakcij, ki so oproščene DDV, v okviru Direktive o DDV.
33

Tako okoliščina, ki jo je poudarilo predložitveno sodišče, da imajo vsi proizvodi, tako našteti v navedenem oddelku pojasnjevalnih opomb HS, poleg skupne specifične lastnosti, ki je navedena v točkah od 27 do 29 te sodbe in ki je meritev temperature, druge skupne značilnosti, ki so med drugim povezane z njihovim tehničnim načinom delovanja, dejstvom, da so lahko predmet večkratne in ponavljajoče se uporabe, ali z dejstvom, da omogočajo stalno prikazovanje gibanja temperature, ne more pripeljati do stroge razlage pojma termometer iz tarifne številke 9025 KN s tem, da takšne dodatne značilnosti določa kot sestavne elemente navedenega pojma.
Člen 15 Direktive 2003/88 je treba razlagati tako, da ne dopušča, da države članice ohranijo ali sprejmejo opredelitev pojma „delovni čas“, ki je manj omejevalna od opredelitve v členu 2 te direktive.

V skladu s členom 15 Direktive 2003/88 imajo države članice pravico, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so ugodnejši za varovanje varnosti in zdravja delavcev. Iz tega člena izhaja, da so nacionalne določbe, na katere se ta sklicuje, tiste, ki jih je mogoče primerjati s tistimi iz Direktive 2003/88 za varovanje varnosti in zdravja delavcev.

Zadnjenavedene določbe pa so lahko le tiste, ki so glede na svojo funkcijo in predmet namenjene določitvi minimalne ravni varovanja varnosti in zdravja delavcev. To velja za določbe iz poglavij 2 in 3 te direktive. Vendar so določbe poglavja 1 navedene direktive, ki vsebuje člena 1 in 2 te direktive, drugačne. Zadnjenavedena člena namreč ne določata minimalnega časa počitka in se ne nanašata na druge vidike organizacije delovnega časa, temveč vzpostavljata potrebne opredelitve za določitev predmeta Direktive 2003/88 ter njenega področja uporabe.

Tako iz besedila člena 15 Direktive 2003/88 ob upoštevanju sistema, ki ga vzpostavlja, izhaja, da pravica, določena v tem členu, ne velja glede opredelitve pojma „delovni čas“ iz člena 2 te direktive.

(Glej točke od 42 do 44, 47 in točko 2 izreka.)