SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 15. julija 2004( )

Zadeva C-106/03 P

Vedial SA

proti

Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)

„Pritožba – Znamka skupnosti – Besedna in figurativna znamka HUBERT – Ugovor imetnika nacionalne besedne znamke SAINT-HUBERT 41 – Kršitev načela dispozitivnosti – Kršitev pojma verjetnosti zmede“

Uvod

1. V zadevnem primeru se poseben interes navezuje na določitev področja uporabe načela dispozitivnosti v nekaterih postopkih, ki se nanašajo na znamko Skupnosti, še zlasti v tistih pred Sodiščem prve stopnje, kadar se odloča o veljavnosti upravne odločbe, s katero je bilo odločeno o ugovoru proti registraciji znamke.

Pravni okvir

2. France Distribution, družba, ustanovljena v Emerainvillu (Francija), je 1. aprila 1996 na podlagi Uredbe (ES) št. 40/94( ) vložila prijavo znamke Skupnosti pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli, v nadaljevanju: UUNT), ki je sestavljena iz mešanega znaka, besednega in figurativnega, prikazanega spodaj:

3. Proizvodi, ki jih je morala označevati, ki spadajo v razrede 29, 30 in 42 v smislu Nicejskega aranžmaja( ), ustrezajo opisom:

– razred 29: „meso, delikatese, ribe, perutnina in divjačina; mesni izvlečki; konzervirana, posušena in kuhana sadje in zelenjava; želeji, marmelade, jajca, jajčni proizvodi na splošno, mleko in drugi mlečni izdelki; konzerve, konzervirano ali zamrznjeno sadje in zelenjava, zelenjava v razsolu“;

– razred 30: „kava, čaj, kakav, sladkor, riž, tapioka, sago, umetna kava; moke in preparati iz žitaric, kruh, pecivo, slaščice, sladoled; med, melasin sirup; kvas, pecilni prašek; sol, gorčica, kis, omake; začimbe, led“;

– razred 42: „hotelske in gostinske storitve “.

4. Ta prijava je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 22/97 z dne 6. oktobra 1997.

5. Nasprotna stranka, družba Vedial SA (v nadaljevanju: Vedial), družba, ustanovljena v Ludresu (Francija), je 6. januarja 1998 vložila ugovor na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 zoper prijavljeno znamko za del proizvodov, na katere se nanaša, in sicer na „mleko in druge mlečne izdelke“ iz razreda 29, in „kis, omake“ iz razreda 30.

Prejšnja znamka, ki se navaja, je francoska registracija št. 1.552.214 besedne znamke SAINT-HUBERT 41, ki označuje „maslo, prehrambene maščobe, sire in vse mlečne proizvode“ iz razreda 29.

6. Z odločbo z dne 1. decembra 1999 je oddelek za ugovore pri UUNT zavrnil ugovor, ker ni bilo verjetnosti zmede v javnosti na francoskem ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94( ).

7. Družba Vedial je 31. januarja 2000 zoper odločbo oddelka za ugovore vložila pritožbo pri UUNT na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94. V utemeljitev pritožbe je tožeča stranka vlogi priložila dodala več dokumentov, da bi dokazala ugled svoje znamke v Franciji.

8. To pritožbo je prvi odbor za pritožbe UUNT zavrnil z odločbo z dne 9. marca 2001.

9. Navedeni odbor je menil, da je bila odločba oddelka za ugovore utemeljena, kar zadeva uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker čeprav obstaja velika stopnja podobnosti med zadevnimi izdelki in čeprav je za namen uporabe te določbe treba upoštevati ugled prejšnje znamke, ki ga je dokazala tožeča stranka, ni verjetnosti zmede v upoštevni javnosti, ker med nasprotujočima si znakoma ni velike podobnosti.

Izpodbijana sodba

10. Družba Vedial je 23. maja 2001 vložila tožbo za razveljavitev pri Sodišču prve stopnje. Ta tožba je temeljila samo na enem tožbenem razlogu, in sicer na kršitvi pojma verjetnosti zmede iz člena 8(1) Uredbe št. 40/94.

11. S sodbo z dne 12. decembra 2002 v zadevi Vedial proti UUNT-France Distribution( ) je Sodišče prve stopnje tožbo zavrnilo.

12. Najprej je Sodišče prve stopnje analiziralo dopustnost trditev UUNT, ki so kritizirale odločbo odbora za pritožbe, in presodilo, da ni bil pooblaščen za priznanje ugleda prejšnje znamke v Franciji, ker družba Vedial ni predložila nikakršnega dokaza glede tega ugleda v roku, ki ji ga je za to odredil oddelek za ugovore.

Vendar ta napaka po mnenju UUNT ni bila zadostna za utemeljitev razveljavitve izpodbijane odločbe.

13. V odgovoru na tožbo je UUNT Sodišču prve stopnje predlagal, naj:

– ugotovi, da odbor za pritožbe ne bi smel priznati ugleda prejšnje znamke;

– odloči o verjetnosti zmede in razveljavi izpodbijano odločbo, samo če obstaja verjetnost zmede; in

– odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka( ).

14. Po mnenju Sodišča prve stopnje je zaključek UUNT, naj odbor za pritožbe ne bi priznal ugleda prejšnje znamke, ustrezal predlogu za spremembo izpodbijane odločbe.

Vendar je ugotovil, da UUNT ni bil stranka v postopku pred odborom za pritožbe; da je med drugim kot izdajatelj akta, katerega zakonitost se je preizkušala, lahko nastopal samo kot tožena stranka; da je odbor za pritožbe sestavni del UUNT; in končno, da bi mu bila priznana pravica izpodbijati odločbo odbora za pritožbe v okviru postopkov, imenovanih inter partes, bi moral Poslovnik Sodišča prve stopnje drugim strankam, udeleženim v postopku pred tem sodiščem, ki nastopajo kot intervenienti, dati možnost, da predstavijo zahtevke glede razveljavitve ali spremembe izpodbijane odločbe, in to celo glede vprašanja, ki ni bilo navedeno v odgovoru na tožbo UUNT.

15. Sodišče prve stopnje je zato razsodilo, da UUNT ni imel aktivne legitimacije za vložitev zahtevka za razveljavitev ali spremembo odločb, ki jih je sprejel odbor za pritožbe, in je njegov zahtevek razglasil za nedopusten.

16. Kar zadeva utemeljenost zahtevka, je tožeča stranka uveljavljala, da odločba odbora krši izraz verjetnost zmede, kot ga razlaga Sodišče, navajajoč, da je prejšnja znamka že v osnovi imela zelo močen razlikovalni učinek in da je odbor za pritožbe zagrešil več napak pri presoji pri primerjavi zadevne znamke.

Kar zadeva slišno primerjavo, ki nas zanima v obravnavanem primeru, je družba Vedial zatrjevala, da odbor za pritožbe ni ugotovil, da bi se podobnost med znakoma nanašala na prevladujoče elemente nasprotujočih si znamk.

17. Kar zadeva UUNT, je poudaril, da če je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil prevladujoči element prejšnje znamke ime „HUBERT“, bi bilo težko zanikati obstoj verjetnosti zmede med zadevnima znamkama. Nasprotno, če bi Sodišče prve stopnje ugotovilo, da prejšnja znamka ni bila posebej razlikovalna in da je tvorila celoto, od katere noben element ni bil prevladujoč, bi morale biti razlike med znamkama zadostne, da bi ovrgli obstoj vsakršne verjetnosti zmede.

18. V sodbi je Sodišče prve stopnje najprej priznalo, da je odbor za pritožbe pravilno presodil, da so bili nekateri sporni proizvodi enaki in drugi podobni.

19. Dalje je znamki primerjalo z vidnega, slišnega in pojmovnega vidika. Po natančni analizi se je prepričalo, da so vidne, slišne in pojmovne razlike med znakoma zadosten razlog, da se ovrže obstoj verjetnosti zmede v upoštevni javnosti( ).

20. Konkretneje, kar zadeva slišni preizkus, se je Sodišče prve stopnje izrazilo z naslednjimi besedami:

„[...] odbor za pritožbe potrjuje, da prejšnja znamka vsebuje sedem glasov in zahtevana znamka dva. Poleg tega ugotavlja, da se prejšnja znamka v francoskem jeziku naglašuje na prvem, tretjem in petem zlogu, zahtevana znamka pa na drugem (točka 31 izpodbijane odločbe).

Šteti je treba, da je zvokovna analiza odbora za pritožbe pravilna. Pravzaprav je treba ugotoviti, da je skupni element obeh znakov le druga beseda sintagme, ki sestavlja prejšnjo znamko, to pa sestavljata dve besedi in številka. Zato zadevni znamki s slišnega vidika nista podobni“( ).

Postopek pred Sodiščem

21. Pritožba, ki jo je vložila družba Vedial, je bila v register Sodišča vpisana 7. marca 2003.

Pisna stališča sta predložili tako tožeča stranka kot UUNT. Ustne obravnave ni bilo.

Zadeva je bila 23. marca 2004 dodeljena drugemu senatu Sodišča, ki jo je preučil 7. junija 2004.

Analiza pritožbenih razlogov

22. V utemeljitev pritožbe tožeča stranka navaja dva primarna pritožbena razloga in en podredni tožbeni razlog.

Prvi pritožbeni razlog

23. Družba Vedial v prvem primarnem tožbenem razlogu navaja, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo dispozitivnosti, ki določa, da sta stranki dominus litis in lahko omejita predmet spora.

24. Po mnenju tožeče stranke to načelo predvideva, da če si stranki o nekem vprašanju ne nasprotujeta, tega sodni organ ne more spremeniti, razen če nasprotuje javnemu redu.

25. Družba Vedial zatrjuje, da sta stranki od udeležbe na ustni obravnavi pred Sodiščem prve stopnje soglašali glede podobnosti znakov, ki si nasprotujeta, s slišnega vidika, strinjali pa sta se tudi glede obstoja verjetnosti zmede, če odboru za pritožbe ni bilo mogoče očitati, da je presodil, da je imela znamka „Saint-Hubert 41“ močan razlikovalni učinek zaradi ugleda, ki ga je pridobila v Franciji.

Izpodbijana sodba naj bi kršila načelo dispozitivnosti s tem, da se je v njej v nasprotju z dogovorom strank štelo, da si znamki med sabo nista bili podobni.

26. UUNT dvomi o pomenu načela dispozitivnosti v upravnem postopku, kot je postopek, ki se nanaša na znamko Skupnosti.

Poleg tega poudarja posebnosti zadevnega pritožbenega postopka, pri katerem se UUNT ni udeležil obravnave pred odborom za pritožbe, in katerega namen je nadzor zakonitosti sprejete odločbe.

V zadevnem primeru naj bi Sodišče prve stopnje na zahtevo tožeče stranke presojalo pravni pojem verjetnosti zmede, ne da bi pri razlagi upoštevalo mnenje strank.

Končno UUNT navaja, da njegove navedbe pred Sodiščem prve stopnje niso bile enakovredne sporazumu. V podporo tej trditvi navaja dve utemeljitvi: prvič, da njegov položaj podpira odločba odbora za pritožbe; drugič, da naj France Distribution, nasprotna stranka v postopku pred UUNT in intervenient pred Sodiščem prve stopnje, ne bi soglašala s tem vprašanjem.

27. Da bi bil ta pritožbeni razlog uspešen, je treba preveriti:

– obseg, v katerem se načelo dispozitivnosti uporablja v sodnih postopkih nadzora zakonitosti odločb UUNT, izdanih v postopku z ugovorom; in če je mogoče,

– ali je iz zadevnega primera mogoče ugotoviti, da je bilo to načelo kršeno.

28. Navedeno načelo dispozitivnosti je zelo koristno glede na posebne lastnosti postopkov, praviloma civilnih, ki so izraz priznanja zasebne avtonomije oseb( ). Stranki kot dominus litis sta tisti, ki ga ne le začneta ali končata, temveč tudi določita njegov predmet. Nedvomno gre za postopkovno potrditev sposobnosti razpolaganja z lastnimi pravicami, ki se na materialnem področju izražajo s prevlado pogodbene volje. Posredno upravičenje tega načela je v dejstvu, da mora imetnik pravic do stvari, četudi morebiten ali domneven, obdržati to možnost razpolaganja, da bi jo lahko oblikoval v zahtevek, s katerim zahteva ali prenese, deloma ali v celoti, tako da jo pripozna ali se ji odpove, skratka določi predmet spora.

29. Razpravno načelo, ki je drugačno od načela dispozitivnosti v pravem pomenu besede – s katerim pa je vendarle močno povezano( ) –, načelo predložitve dejstev in dokazov (Beibringungsgrundsatz), pomeni, da so stranke tiste, ki navedejo dejstva v obliki in v obsegu, ki jim je v interesu, s čimer tako oblikujejo predmet spora in zavežejo sodni organ, ki mora odločati v skladu s trditvami in dokazi, ki so jih navedle( ).

30. V pravu civilnega postopka je načelo dispozitivnosti učinkovito le, če po eni strani velja, da je tožeča stranka dominus litis in, po drugi strani, da je s predmetom postopka mogoče razpolagati( ). Celo civilno pravo pozna položaje, v katerih ob možnostih, ki so podeljene strankam, obstaja enakovreden ali prevladujoč javni interes, kar privede do spremembe, omejitve ali izničenja učinkovitosti načela. Takšen je tipičen primer v nekaterih zadevah družinskega prava, v katerih je udeležba države znak, da gre pravni spor preko okvira individualnega odločanja glede na naravo pravnih razmerij( ).

31. Nobenega razloga ni za izključitev iz uporabe tega temeljnega načela procesnega prava za tožbe upravne narave, kot so tožbe, vložene pred UUNT. Vendar bo ta uporaba v konkretnem postopku odvisna od obsega, v katerem se lahko stranki sklicujeta na pravice na stvareh ali na interes, torej od dejstva, da sta resnično dominus litis( ).

32. Kot je priznalo Sodišče prve stopnje( ), „je načelo nacionalnega prava, po katerem v civilnem postopku sodni organ mora ali lahko po uradni dolžnosti preverja določene vidike, omejeno z obveznostjo, da se drži predmeta spora in da njegova odločitev temelji na dejstvih, ki so mu bila predstavljena. To omejitev upravičuje načelo, po katerem stranke dajo pobudo za začetek postopka, pri čemer lahko sodnik ravna po uradni dolžnosti le v izjemnih primerih, ko javni interes zahteva njegovo posredovanje. To načelo vzpostavlja koncept, ki ga pozna večina držav članic glede odnosov med državo in posameznikom, varuje pravice do obrambe in zagotavlja pravilno vodenje postopka, zlasti s tem, da preprečuje podaljševanje postopka s presojo novih tožbenih razlogov“.

S tem odlomkom je Sodišče skušalo upravičiti obstoj navedenega načela v notranjem pravu z namenom, da nacionalne sodne organe odveže obveznosti, da po uradni dolžnosti v postopkih, ki tečejo pred njimi, presojajo razlog, ki temelji na kršitvi pravil Skupnosti, in da se tako odpovejo pasivnosti, ki jim je lastna. Vendarle se zdi nesporno, da se načelo dispozitivnosti uporablja tudi za postopek pred sodiščem Skupnosti, četudi s prilagoditvami, ki so značilna za posebnost sporov, o katerih odloča.

33. Učinek tega načela prikazuje možnost, določena v členu 77 Poslovnika Sodišča, da se stranke sporazumejo o rešitvi spora in se odpovedujejo vsem svojim zahtevkom. V takem primeru predsednik zgolj in enostavno odredi, naj se zadeva izbriše iz vpisnika.

Poslovnik izključuje splošno uporabo tega načela le v ničnostnih tožbah (člen 230 ES) ali za tožbe na ugotovitev opustitve ukrepanja institucije (člen 232 ES) glede na to, da imajo značilnost objektivnosti zadevnega akta.

Enako ima umik pravnega sredstva tožene stranke pred sodiščem Skupnosti za posledico izbris zadeve (člen 78 Poslovnika).

Drugi elementi, ki so bolj ali manj intenzivno izraz različnih vidikov načela dispozitivnosti pred Sodiščem, so na primer določbe Poslovnika glede določitve spora s tožbo ali pri tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti države glede predhodnega obveznega mnenja Komisije; glede prepovedi spremembe predmeta spora v pritožbi (člen 113(2)); ali glede nemožnosti predlagati nove razloge, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se razkrile med postopkom (člen 42(2)).

Iz tega sledi, da je sodišče Skupnosti prav tako vezano na dejanski okvir in pravne razloge, ki sta jih navedli stranki.

34. Vendarle je značilno, da Poslovnik ne vsebuje nobene splošne določbe o pripoznanju zahtevka. Razlaga morda izhaja iz tega, da v sporih v okviru Skupnosti ni običajno, da bi lahko nastopajoče stranke bile popoln dominus litis.

Takšen je seveda primer, ko gre za predhodna vprašanja, ki je dialog med sodišči. Samo nacionalni sodni organ lahko oblikuje predlog za sprejetje predhodne odločbe. Tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti države, ničnostne tožbe ali tožbe zaradi opustitve ukrepanja prav tako niso primerne za pripoznanje zahtevka( ).

35. Vendarle je treba preizkusiti, ali se morajo merila uporabiti v postopkih, katerih predmet je izpodbijanje odločbe UUNT na področju znamk, sprejete v postopku z ugovorom.

36. Ali lahko stranke razpolagajo z zahtevkom v sporu take narave? Da bi odgovorili na to vprašanje, četudi abstraktno, je treba ugotoviti, ali so pravni interesi različni od interesov strank.

37. Na podlagi dosedanje prakse Sodišča o poslanstvu znamke je treba vsaj začasno izpeljati, da ta instrument intelektualne lastnine ne služi le varstvu podjetij, ki so njen imetnik, saj je Sodišče vedno štelo, da je njena bistvena funkcija „potrošniku ali končnemu uporabniku zagotavljati izvorno identiteto izdelka ali storitve, zaščitene z znamko s tem, da se mu omogoči razlikovanje brez možne zamenjave tega izdelka ali storitve od tistih, ki imajo drugačno poreklo“, z dodatkom, da „zato da znamka lahko odigra svojo vlogo bistvenega elementa neizkrivljenega sistema konkurence, ki ga Pogodba skuša vzpostaviti, mora zagotoviti, da so bili vsi izdelki ali storitve, ki jih pokriva, izdelani pod nadzorom enega podjetja, ki lahko nosi odgovornost za njihovo kakovost“( ).

38. Z razlago pogoja glede konkretnega razlikovalnega učinka v okviru presoje absolutnih zavrnitvenih razlogov registracije iz člena 5(1)(b) Direktive 89/104( ) je Sodišče izreklo, da je njegov poseben cilj zagotavljati, da je znamka „sposobna identificirati izdelek, za katerega se zahteva registracija, kot da izhaja iz določenega podjetja in torej omogočiti razlikovanje tega izdelka od izdelkov drugih podjetij“( ).

39. Iz te sodne prakse bi lahko zlahka izpeljali, da obstaja javni interes, ki se razlikuje od interesa imetnika znamke, ki je v tem, da potrošnik zaradi tega znaka pozna tržni izvor izdelkov. V enakem primeru bi bil javni interes v izognitvi verjetnosti zmede. Ta verjetnost bi se pojavila, če bi v skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 na zadevnem trgu obstajali dve enaki ali podobni znamki, ki bi označevali prav tako enako ali podobno blago.

40. Kljub temu da je ta rešitev privlačna, se ovrže glede na način, na katerega je zakonodajalec Skupnosti določil postopek z ugovorom.

41. V skladu s tem, kar je določeno v drugem, tretjem in četrtem oddelku Naslova IV Uredbe št. 40/94, kadar je UUNT preveril, da znak, katerega registracija se zahteva, ni zavrnjen iz absolutnih razlogov za zavrnitev, izvede poizvedbo o znamkah Skupnosti ali prejšnjih prijavah, katerih imetniki bi lahko ugovarjali registraciji na podlagi člena 8. Kar zadeva nacionalne organe z enakimi pristojnostmi, ti enako delujejo v zvezi z znamkami v veljavnosti na svojih ozemljih.

42. UUNT mora torej objaviti zahtevo za registracijo tako, da o tem dokumentu obvesti vse imetnike prejšnjih znamk, ki so v poročilih o poizvedbi, tako poročilih Skupnostni kot nacionalnih poročilih.

43. Vendarle imajo na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 le imetniki prejšnjih znamk predpravico ugovarjati vpisu novega znaka iz razlogov, navedenih v členu 8, med katerimi je verjetnost zmede predmeta spora. Niti UUNT, niti nacionalni organi, niti noben drug organ javnega prava ne more začeti tega postopka.

44. Iz tega položaja izhaja, da kadar imetnik prejšnje znamke ne prevzame pobude, nič ne preprečuje, da se registrirajo ne le znaki, ki lahko ustvarjajo zmedo v javnosti, temveč celo znaki, enaki drugim, že vpisanim in namenjenim označevanju podobnih proizvodov (primer člena 8(1)(a) Uredbe št 40/94). Imetnik prejšnje znamke torej svobodno razpolaga s pravico do ugovora.

45. Ta ureditev, ki skrb za upoštevanje relativnih ugovorov za zavrnitev prepušča izključno zasebnim gospodarskim subjektom, lahko v določenih primerih preprečuje, da bi znamka izpolnjevala svoje poslanstvo, ki je potrošniku zagotavljati določeno tržno poreklo. Vendarle je treba razumeti, da je zakonodajalec, zavedajoč se trgovske realnosti, odločil, da je ta sistem v praksi verjetno bolj učinkovit, in je za verjetnost, na katero merim, štel, da je zelo majhna.

46. Če lahko med postopkom registracije imetnik prejšnje znamke prosto razpolaga s svojo pravico, bi bilo popolnoma neprimerno uporabiti druga merila med sodnim postopkom nadzora, ki mu sledi.

47. Posledično ni dvoma, da ima pred sodnim organom Skupnosti imetnik prejšnje znamke enako možnost razpolaganja v istem obsegu, kot mu je priznana v upravnem postopku.

48. Zaradi tega razloga, kadar je navedeni imetnik intervenient, mu Poslovnik Sodišča prve stopnje podeljuje predpravice, enake pravicam formalno tožene stranke, torej UUNT, kot izdajatelja izpodbijane odločbe. Podobno je predvideno, ko gre za lastnika nove znamke, ko izpodbija odločbo odbora za pritožbe, s katero se je postopek z ugovorom končal njemu v škodo. Člen 134 v bistvu določa, da lahko stranka postopka, ki ni tožeča stranka, pred odborom za pritožbe sodeluje v postopku pred Sodiščem kot intervenient (točka 1) in da ima v tem primeru „enake procesne pravice kot glavne stranke“, s čimer lahko oblikuje samostojna stališča in razloge glede na tiste, ki jih oblikujejo glavne stranke (točka 2).

49. Iz vsega tega izhaja, da lahko imetnik prejšnje znamke brez omejitev razpolaga s pravico do ugovora, celo pred sodišči, v skladu s položajem, ki mu ga v upravnem postopku podeljuje Uredba št. 40/94.

50. Poleg tega je a contrario mogoče izpeljati, da UUNT nima te pravice. Njegova lastnost tožene stranke je omejena in se izčrpa z obrambo zakonitosti odločbe enega njenih organov, torej zadevnega odbora za pritožbe. Veljavnosti te odločbe ne more izpodbijati, kot je to pravilno utemeljilo Sodišče prve stopnje v izpodbijani odločbi( ), še manj pa razpolagati z zahtevkom, ker mu Uredba št. 40/94 ne podeljuje možnosti ugovarjati registraciji znaka, glede katerega je podan relativni zavrnitveni razlog iz člena 8.

51. Upoštevajoč zgoraj navedeno, je treba zavrniti prvi pritožbeni razlog brez analize natančnega obsega domnevnega sporazuma, do katerega naj bi prišli stranki pred Sodiščem prve stopnje: UUNT ni dominus litis in torej nima s tem povezane možnosti prispevati k omejitvi predmeta spora.

Drugi pritožbeni razlog

52. Drugi pritožbeni razlog, ki je kot prvi primaren, navaja dejstvo, da bi Sodišče prve stopnje moralo vsaj odrediti ponovno odprtje glavne obravnave, da obvesti stranki, da ne upošteva sporazuma, s katerim sta priznali obstoj slišne podobnosti med nasprotujočima si znamkama.

53. Temu razlogu bi bilo mogoče ugoditi samo, če bi se dokazalo, da je odločitev Sodišča prve stopnje temeljila na trditvah zunaj obravnave. Tako bi bilo, na primer, če bi se naslonilo na člen 8(1)(a) Uredbe.

54. V zadevnem primeru je moralo Sodišče prve stopnje preizkusiti, ali je odbor za pritožbe pravilno uporabil pojem verjetnosti zmede. Zadostuje reči, da se preudarek, naveden v točki 41 in naslednjih izpodbijane sodbe, loteva tega vprašanja in se konča z ugotovitvijo, da odbor za pritožbe ni zagrešil nobene napake s tem, da je izključil kakršnokoli možnost zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko.

Kar zadeva domnevno slišno podobnost, se je Sodišče prve stopnje omejilo na presojo pravilnosti merila, ki ga je uporabil oddelek za pritožbe, ko je izjavil, da sporni znamki nista podobni (točka 56 izpodbijane sodbe) ali da ju ni mogoče šteti za enaki ali podobni (točka 62), medtem ko je odbor za pritožbe navedel, da znaka ne predstavljata velike podobnosti (točka 33 odločbe). Te razlike v formulaciji nimajo pomena, saj nimajo nobene pravne posledice glede uporabe člena 8(1)(b), še zlasti, ker je odbor za pritožbe sam izhajali iz predpostavke – ki jo je pozneje Sodišče prve stopnje izključilo –, da ima prejšnja znamka v Franciji velik ugled.

55. Dejstvo, da se je UUNT, kot to poudarja izpodbijana sodba, v trditvah pred Sodiščem prve stopnje oddaljil od mnenja odbora za pritožbe in trdil, da „če je mogoče prejšnjo znamko veljavno šteti za znamko z ugledom, bi bilo treba sklepati, da obstaja verjetnost zmede z znamko z ugledom“ (točka 31), ne spremeni določanja omejitev spora, s katerimi UUNT ne razpolaga, kot sem že pojasnil z analizo prvega tožbenega razloga.

56. Iz teh razlogov je treba zavrniti drugi pritožbeni predlog.

Tretji pritožbeni razlog

57. Tretji pritožbeni razlog, ki ga tožeča stranka uveljavlja podredno, izpodbijani sodbi očita, da ni pravilno uporabila pojma „verjetnost zmede“ in „upoštevna javnost“ za namene člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Družba Vedial uveljavlja štiri očitke.

58. Prva napaka naj bi bila v trditvi iz točke 62, da ob obstoju proizvodov, ki jih označujeta zahtevana znamka in prejšnja znamka, jim javnost ne bi prisodila istega tržnega izvora. Po mnenju tožeče stranke verjetnost zmede vključuje tudi možnost, da javnost misli, da so podjetja ekonomsko povezana.

59. Ta trditev je v najboljšem primeru brez učinka. Ker se je Sodišče prve stopnje v točkah od 48 do 59 prepričalo, da znaka nimata nikakršne medsebojne podobnosti (kot na to kategorično opozarja v točki 65), ni niti verjetnosti zmede niti verjetnosti povezovanja, na katero se sklicuje tožeča stranka. Zaradi neobstoja te podobnosti se je v vsakem primeru nepotrebno vprašati, ali bi javnost verjela, da izdelki, ki jih označuje nova znamka, izhajajo iz podjetja, ki je z imetnikom prejšnje znamke ekonomsko povezano.

Poleg tega je sodba prve stopnje v isti točki 62 navedla, da „[p]osledično ne obstaja verjetnost, da upoštevna javnost vzpostavi povezavo med proizvodi, ki jih določata obe znamki, ki prikličeta različne pojme“.

60. Druga napaka naj bi bila v točki 63, kjer se zatrjuje, da „celo če obstaja enakost ali podobnost med proizvodi, na katere se nanašata nasprotujoči si znamki, so vidne, slišne in pojmovne razlike med znakoma zadosten razlog, da se izključi obstoj verjetnosti zmede pri zaznavanju upoštevne javnosti“, medtem ko bi po mnenju tožeče stranke pravilno obravnavanje bilo v tem, da kot merilo upošteva celostno presojo zadevnega znaka in da presodi, ali sta enakost ali podobnost taki, da lahko povzročita verjetnost zmede.

61. To trditev je treba zavrniti iz podobnih razlogov, kot so tisti, navedeni glede prve kritike: Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da znaka nimata nikakršne medsebojne podobnosti in tožeča stranka temu ni veljavno nasprotovala. Odveč je torej preverjati pogoje, pod katerimi lahko dva različna znaka povzročita verjetnost zmede.

62. Tretja napaka, ki jo tožeča stranka vidi v izpodbijani sodbi, naj bi bila v nepravilni uporabi pravila soodvisnosti. Po besedah družbe Vedial bi bilo treba v primeru, ko je Sodišče menilo, da je Sodišče prve stopnje med znakoma ugotovilo določeno, vsaj slišno, podobnost, izhajati iz tega, da to šibko podobnost odtehtata enakost med izdelki in močan razlikovalni učinek prejšnje znamke, in potrditi obstoj verjetnosti zmede.

63. Ta del razloga je očitno neutemeljen, ker temelji na napačni predpostavki, saj Sodišče prve stopnje nikoli ni ugotovilo zatrjevane slišne podobnosti med znakoma. Prav nasprotno, izreklo je, da teh znakov ni mogoče šteti za enaka ali podobna (točka 65), čemur tožeča stranka ni nasprotovala. Posledično je treba to trditev zavrniti.

64. Končno družba Vedial v točki 62 izpodbijane sodbe očita kršitev pojma verjetnosti zmede, ker šteje, da upoštevno javnost sestavljajo potrošniki, ki lahko kupujejo označene izdelke, in ne vse osebe, ki se lahko soočijo z znamko.

65. Ta trditev se ne izkaže za bolj prepričljivo kot prejšnje. Ker si znaka nista podobna, je brez pomena, da se natančno opredeli javnost, ki je izpostavljena verjetnosti zmede, ki je skrajnost, do katere ne more priti.

Ob upoštevanju tega je mnenje, izraženo v točki 62 izpodbijane sodbe, pravilno. Na podlagi pravne prakse Sodišča je za namen presoje razlikovalnega učinka znamke upoštevna javnost povprečen potrošnik proizvodov ali storitev, za katere gre( ).

66. Torej je tretji pritožbeni razlog treba zavrniti kot neupoštevnega in v preostalem kot očitno neutemeljnega.

Stroški

67. Na podlagi člena 69(2) Poslovnika, ki se uporabi v pritožbenem postopku na podlagi člena 118, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov. Posledično, če se zavrnejo, kot predlagam, vsi razlogi, ki jih uveljavlja tožeča stranka, ji je treba naložiti stroške pritožbenega postopka.

Predlog

68. Glede na to da so vsi uveljavljani razlogi iz zgoraj navedenih razlogov neupoštevni, Sodišču predlagam, naj zavrne obravnavano pritožbo, vloženo proti sodbi Sodišča prve stopnje, in temu ustrezno tožeči stranki naloži stroške postopka.