Sistem blagovne znamke Evropske unije temelji na načelu, določenem v členu 8(2) Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije, v skladu s katerim je prvemu vlagatelju podeljena izključna pravica. Na podlagi tega načela je znamko kot znamko Evropske unije mogoče registrirati, le če temu ne nasprotuje prejšnja znamka, pri čemer ni pomembno, ali gre za znamko Evropske unije, znamko, registrirano v državi članici ali pri Uradu Beneluksa za intelektualno lastnino, ali znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v državi članici, ali znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v Uniji. Vendar pa zgolj to, da tretja oseba uporablja neregistrirano znamko, brez poseganja v morebitno uporabo člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ne preprečuje tega, da bi bila enaka ali podobna znamka registrirana kot znamka Evropske unije za enake ali podobne proizvode.

Uporaba tega načela je med drugim opredeljena s členom 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim se blagovna znamka Evropske unije razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino, ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če prijavitelj ob vložitvi prijave za registracijo znamke ni ravnal v dobri veri. Okoliščine, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je bil imetnik znamke Evropske unije ob vložitvi zahteve za registracijo te znamke v slabi veri, mora dokazati stranka, ki se namerava opreti na ta absolutni razlog za ugotovitev ničnosti.

Pojem „[slaba vera]“ iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 v zakonodaji ni nikakor opredeljen, omejen ali opisan.

V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, pri odločanju o vprašanju za predhodno odločanje navedlo več podrobnih pojasnitev, kako je treba razlagati pojem slabe vere iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Tako je treba za presojo obstoja slabe vere prijavitelja v smislu te določbe upoštevati vse upoštevne dejavnike okoliščin posameznega primera in ki obstajajo ob vložitvi prijave za registracijo znaka kot znamke Evropske unije, in, zlasti, prvič, dejstvo, da prijavitelj ve ali mora vedeti, da tretja oseba vsaj v eni državi članici uporablja enak oziroma podoben znak za enak oziroma podoben proizvod, ki bi ga potrošnik lahko zamenjal s prijavljenim znakom, drugič, namen prijavitelja preprečiti tej tretji osebi, da bi še naprej uporabljala tak znak, in tretjič, stopnjo pravne zaščite, ki jo uživata znak tretje osebe in prijavljeni znak.

Ob tem je iz formulacije, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, razvidno, da so tam našteti dejavniki zgolj primeri iz celote elementov, ki jih je mogoče upoštevati pri ugotavljanju morebitne slabe vere prijavitelja znamke ob vložitvi prijave znamke.

Ugotoviti je torej treba, da je mogoče pri celoviti analizi, opravljeni na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, upoštevati tudi izvor izpodbijanega znaka in njegovo uporabo od oblikovanja dalje, poslovno logiko, katere del je vložitev prijave za registracijo znaka kot znamke Evropske unije, in časovno zaporedje dogodkov, ki je značilno za navedeno vložitev.

(Glej točke od 17 do 22.)