Glede na te razloge je treba šteti, da je Komisija zaradi izpolnitve obveznosti izvršitve sodbe z dne 4. februarja 2016, C & J Clark International in Puma ( C‑659/13 in C‑34/14 , EU:C:2016:74 ), upravičeno lahko štela, da mora obravnavati zahtevke, ki so jih predložili zadevni proizvajalci izvozniki, zato da ugotovi, ali bi morale biti protidampinške dajatve, ki so se zanje uporabljale na podlagi dokončne uredbe in uredbe o podaljšanju, določene po nižji stopnji, kot je tista, ki je določena s tema dvema uredbama.

Vendar je treba natančen obseg razveljavitvene sodbe Sodišča in zato obveznosti, ki iz nje izhajajo, določiti v vsakem konkretnem primeru, pri čemer se ne upošteva le izrek te sodbe, ampak tudi obrazložitev, ki je njegova nujna podlaga (glej v tem smislu sodbo z dne 28. januarja 2016CM Eurologistik in GLS, C‑283/14 in C‑284/14 , EU:C:2016:57 , točka 49 in navedena sodna praksa).

Res je, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba za te dajatve – če Sodišče razglasi neveljavnost uredbe o uvedbi protidampinških dajatev, kot sta dokončna uredba in uredba o podaljšanju – šteti, da niso bile zakonsko dolgovane v smislu člena 236 Carinskega zakonika in da jih morajo nacionalni carinski organi načeloma povrniti pod pogoji, ki so v ta namen določeni (glej v tem smislu sodbi z dne 27. septembra 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04 , EU:C:2007:547 , točke od 66 do 69, in z dne 18. januarja 2017, Wortmann, C‑365/15 , EU:C:2017:19 , točka 34 ).

Najprej, kar zadeva možnost za nadaljevanje postopka, ki je bil podlaga za dokončno uredbo in uredbo o podaljšanju, zaradi ponovne uvedbe protidampinških dajatev, ki so bile v njihovem prvotnem obdobju uporabe naložene s tema uredbama, je treba v zvezi s tem poudariti, da ima institucija, ki mora sprejeti ukrepe za izvršitev sodbe Sodišča, če je s to sodbo razglašena ničnost uredbe o uvedbi protidampinških dajatev ali neveljavnost take uredbe, možnost, da nadaljuje postopek, ki je podlaga za to uredbo, čeprav ta možnost ni izrecno določena v ureditvi, ki se uporablja (glej v tem smislu sodbo z dne 28. januarja 2016, CM Eurologistik in GLS, C‑283/14 in C‑284/14, EU:C:2016:57, točki 51 in 52). Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ima zadevna institucija možnost – razen če celoten postopek zaradi ugotovljene nepravilnosti ni zakonit – da sprejme akt, s katerim nadomesti ničen akt ali akt, ki je bila razglašen za neveljaven, in ta postopek nadaljuje šele v fazi, v kateri je bila ta nepravilnost storjena (sodba z dne 28. januarja 2016, CM Eurologistik in GLS, C‑283/14 in C‑284/14, EU:C:2016:57, točka 51).

Dalje, kar zadeva vprašanje, ali je tako nadaljevanje postopka, glede na pravila, ki se uporabljajo na področju prepovedi retroaktivnosti, dovoljeno, če so zadevne protidampinške dajatve potekle, je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da mora institucija Unije, če uporabi možnost, da nadaljuje postopek, ki je navedena v točkah 73 in 74 te sodbe, v skladu z načeli, ki urejajo časovno uporabo prava, spoštovati materialnopravna pravila, ki so veljala v času dejanskega stanja in na katera se nanaša uredba, ki je bila razglašena za nično ali neveljavno (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2016, Komisija/McBride in drugi, C‑361/14 P, EU:C:2016:434, točka 40).

Nadaljevanje postopka, ki je bilo v konkretnem primeru izvedeno s sporno uredbo, tako v skladu s členom 10(1) Uredbe št. 384/96 ne sme privesti do tega, da bi bile z uredbo, ki bo sprejeta po njegovem zaključku in s katero se nadomestita dokončna uredba in uredba o podaljšanju, ponovno uvedene protidampinške dajatve, ki bi se uporabljale za proizvode, sproščene v prosti promet, preden sta začeli veljati ti uredbi. Nasprotno, besedilo člena 10(1) Uredbe št. 384/96 ne izključuje takega nadaljevanja postopka, če so zadevne protidampinške dajatve potekle po tem datumu, če so te dajatve ponovno uvedene za njihovo prvotno obdobje uporabe in torej, v konkretnem primeru, za proizvode, ki so bili sproščeni v prosti promet po začetku veljavnosti dokončne uredbe in uredbe o podaljšanju.

Nazadnje, kar zadeva pravilo, določeno v členu 221(3) Carinskega zakonika, je treba poudariti, da je res, da je lahko njegov učinek ne le, da preprečuje, da bi se znesek carinskih dajatev dolžniku lahko sporočil po poteku roka treh let od dneva nastanka njegovega carinskega dolga, temveč preprečuje tudi zastaranje tega carinskega dolga ob izteku tega roka (glej v tem smislu sodbo z dne 23. februarja 2006, Molenbergnatie, C‑201/04, EU:C:2006:136, točki 39 in 41).

Vendar se to pravilo, kot je Sodišče že navedlo, v skladu z besedilom člena 221(3) Carinskega zakonika uporablja le za sporočitev zneska carinskih dajatev dolžniku, njegovo izvajanje pa je na tej podlagi v pristojnosti zgolj nacionalnih carinskih organov, ki so pristojni za tako sporočitev (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2003, Nizozemska/Komisija, C‑156/00, EU:C:2003:149, točki 63 in 64).

(Glej točke 73, 74, od 76 do 78, 80 in 81.)