Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (peti senat) 
z dne 3. marca 2021 * 
„Predhodno odločanje – Državne pomoči – Konkurenca – Člen 107(1) PDEU – Pogoji uporabe – 
Člen 106(2) PDEU – Storitve splošnega gospodarskega pomena – Upravljanje storitve poštnega 
tekočega računa za pobiranje občinskega davka na nepremičnine – Podjetja, ki so jim države članice 
odobrile posebne ali izključne pravice – Provizije, ki jih enostransko določi upravičeno podjetje – 
Zloraba prevladujočega položaja – Člen 102 PDEU – Nedopustnost“ 
V združenih zadevah C-434/19 in C-435/19, 
katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je 
vložilo Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) s sklepoma z dne 21. januarja 
2019 , ki sta na Sodišče prispela 5. julija 2019 , v postopkih 
Poste Italiane SpA 
proti 
Riscossione Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincie 
siciliane (C-434/19), 
in 
Agenzia delle entrate – Riscossione 
proti 
Poste Italiane SpA, 
ob udeležbi 
Poste Italiane SpA – Bancoposta (C-435/19), 
SODIŠČE (peti senat), 
v sestavi E. Regan, predsednik senata, M. Ilešič, E. Juhász, C. Lycourgos (poročevalec) in I. Jarukaitis,  
sodniki,  
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,  
sodni tajnik: A. Calot Escobar,  
na podlagi pisnega postopka,  
* Jezik postopka: italijanščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2021 :162 1 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili: 
– za Poste Italiane SpA A. Fratini in A. Sandulli, avvocati, 
– za Agenzia delle entrate – Riscossione G. Visentini in A. Papa Malatesta, avvocati, 
– za Evropsko komisijo D. Recchia in P. Rossi, agenta, 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. septembra 2020 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 14, 102, 106 in 107 PDEU. 
2 Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov, prvič, med družbama Poste Italiane SpA in Riscossione 
Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincie siciliane (v 
nadaljevanju: Riscossione Sicilia) (zadeva C-434/19), in drugič, upravo Agenzia delle entrate – 
Riscossione (finančna uprava – pobiranje, Italija) (v nadaljevanju: agencija za pobiranje) in Poste 
Italiane (zadeva C-435/19), v zvezi z zahtevki za plačilo provizij, ki jih je družba Poste Italiane 
naslovila na koncesionarje za pobiranje imposta comunale sugli immobili (občinski davek na 
nepremičnine, v nadaljevanju: ICI) za storitve vodenja poštnih tekočih računov navedenih 
koncesionarjev, ki so bili namenjeni pobiranju ICI od davčnih zavezancev. 
Italijansko pravo 
3 Člen 2, od (18) do (20), legge n. 662 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (zakon št. 662 
o ukrepih racionalizacije javnih financ) z dne 23. decembra 1996 (redni dodatek h GURI št. 303 z dne 
28. decembra 1996 , v nadaljevanju: zakon št. 662/1996 ) določa: 
„18. Družba Poste Italiane lahko […] za imetnike poštnih računov določi provizije. 
[…] 
19. Družba Poste Italiane in drugi izvajalci opravljajo poštne in plačilne storitve, za katere z veljavno 
ureditvijo ni izrecno določen sistem zakonskega monopola, pod pogoji svobodne konkurence. V zvezi 
z navedenimi storitvami od 1. aprila 1997 za družbo Poste Italiane prenehajo vse tarifne ali socialne 
obveznosti, za uporabnike navedenega podjetja pa vse tarifne olajšave, opredeljene v veljavni zakono daji 
[…] Družba Poste Italiane mora voditi ločene računovodske evidence, v okviru katerih zlasti razlikuje 
med stroški in prihodki, povezanimi s storitvami, izvajanimi v okviru sistema zakonskega monopola, 
ter stroški in prihodki, ki se nanašajo na storitve, izvajane pod pogoji svobodne konkurence. 
20. Od 1. aprila 1997 družba Poste Italiane določi – prav tako na podlagi sporazuma – cene storitev iz 
odstavka 19, pri čemer upošteva zahteve strank in značilnosti povpraševanja ter zahtevo po ohranitvi in 
razvoju obsega prometa […]“. 
ECLI:EU:C:2021 :162 2 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
4 Člen 10(3) decreto legislativo n. 504, Riordino della finanza degli enti territoriali, a norma dell’articolo 
4 della legge 23 ottobre 1992 , n. 421 (zakonska uredba št. 504 o reorganizaciji financiranja teritorialnih 
skupnosti na podlagi člena 4 zakona št. 421 z dne 23. oktobra 1992 ) z dne 30. decembra 1992 (redni 
dodatek h GURI št. 305 z dne 20. decembra 1992 , v nadaljevanju: zakonska uredba št. 504/1992 ) 
določa: 
„Davek, dolgovan v skladu z odstavkom 2, se plača z neposrednim plačilom koncesionarju, pristojnemu 
za pobiranje davkov v okrožju, v katerem je občina iz člena 4, ali s plačilom na ustrezni poštni tekoči 
račun, ki se vodi na ime navedenega koncesionarja […]. Provizijo, dolgovano koncesionarju, krije 
občina, ki je naložila davek, in znaša 1 % prejetih zneskov ter najmanj 3500 [italijanskih lir (ITL) 
(približno 1,75 EUR)] in največ 100.000 [ITL (približno 50 EUR)] za vsako plačilo, ki ga opravi davčni 
zavezanec“. 
5 Na podlagi členov od 5 do 7 decreto del Ministro delle Finanze n. 567 – Regolamento di attuazione 
dell’articolo 78, commi da 27 a 38, della legge 30 dicembre 1991 , n. 413, concernente l’istituzione del 
conto fiscale (uredba ministra za finance št. 567 o izvajanju člena 78, od (27) do (38), zakona št. 413 
z dne 30. decembra 1991 o ustanovitvi davčnega računa) (GURI št. 306 z dne 31. decembra 1993 ) 
lahko imetniki davčnega računa zneske v zvezi z dohodnino, davkom od dohodkov pravnih oseb – 
tudi kot substitut – lokalnim davkom od dohodkov, davki, ki so nadomestili navedene davke, ter 
davkom na dodano vrednost plačajo neposredno pri izpostavah koncesionarja ali pri kreditni instituciji 
z nepreklicnim nalogom za plačilo, ki se glasi na koncesionarja. 
6S členom 59(1)(n) decreto legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attivita’ 
produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una 
addi zionale regionale a tale imposta, nonche’ riordino della disciplina dei tributi locali (zakonska 
uredba št. 446 o uvedbi regionalnega davka na proizvodne dejavnosti, o reviziji dohodninskih 
razredov, stopenj in odbitkov ter uvedbi regionalnega dodatka k temu davku in o reorganizaciji 
ureditve o lokalnih davkih) z dne 15. decembra 1997 (redni dodatek h GURI št. 298 z dne 
23. decembra 1997 ) je občinam pridržano sprejetje ureditve o pobiranju lokalnih prispevkov zaradi 
„racionalizacije načinov plačevanja, tako prostovoljnih kot na podlagi nadzora, tako da se poleg ali 
namesto plačila koncesionarju za pobiranje določi plačilo na poštni tekoči račun davčne uprave 
občine, neposredno plačilo tej upravi in plačilo prek bančnega sistema“. 
7 V skladu s členom 3(1) decreto del Presidente della Repubblica n. 144 – Regolamento recante norme 
sui servizi di bancoposta (uredbe predsednika republike št. 144 o ureditvi poštnih bančnih storitev) 
z dne 14. marca 2001 (GURI št. 94 z dne 23. aprila 2001 , v nadaljevanju: uredba predsednika 
št. 144/2001 ) so, „razen če v tej uredbi ni določeno drugače, razmerja s strankami in poštni tekoči 
račun urejeni s pogodbo ob upoštevanju določb civilnega zakonika in posebnih zakono v“. 
8 Decreto-legge n. 70 – Semestre Europeo – Prime disposizioni urgenti per l’economia (uredba-zakon 
št. 70 o evropskem semestru in prvih nujnih določbah v korist gospodarstva) z dne 13. maja 2011 
(GURI št. 110 z dne 13. maja 2011 ), ki je bil spremenjen v zakon, kakor je bil spremenjen 
z decreto-legge n. 16 (uredba-zakon št. 16) z dne 2. marca 2012 (GURI št. 52 z dne 2. marca 2012 , 
v nadaljevanju: uredba-zakon št. 70/2011 ), v členu 7(2)(gg-septies) določa: 
„Če pobiranje prejemkov opravljajo le osebe iz člena 52(5)(b) zakonske uredbe št. 446 z dne 
15. decembra 1997 , se izvaja prek odprtja enega ali več poštnih ali bančnih vplačilnih tekočih računov, 
ki se vodijo na ime koncesionarja in so namenjeni pobiranju prejemkov subjekta, po naročilu katerega 
se pobirajo, ter na katere se morajo vplačevati vsi pobrani zneski.“ 
ECLI:EU:C:2021 :162 3 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
9 S tarifnim sklepom št. 57/1996 upravnega odbora družbe Poste Italiane (v nadaljevanju: tarifni sklep 
št. 57/1996 ) je bilo za vsako transakcijo, opravljeno pri vodenju poštnega tekočega računa, ki ga ima 
koncesionar za pobiranje davkov, določeno zaračunanje provizije. Znesek te provizije je bil med 
1. aprilom 1997 in 31. majem 2001 določen v višini 100 ITL (približno 0,05 EUR), med 1. junijem 
2001 in 31. decembrom 2003 pa v višini 0,23 EUR (približno 450 ITL). 
Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje 
10 V Italiji je bila z zakonsko uredbo št. 504/1992 za zavezance za plačilo ICI določena obveznost, da 
znesek dolgovanega davka plačajo enemu od državnih koncesionarjev, ki so pristojni za pobiranje tega 
davka in za prenakazilo tega zneska upravičenim občinam. V skladu s to ureditvijo se ICI plača 
z neposrednim plačilom koncesionarju v okrožju, v katerem je upravičena občina, ali s plačilom na 
poštni tekoči račun, odprt na ime tega koncesionarja. 
11 Spora o glavni stvari se nanašata na zahtevke za plačilo provizij, ki jih je družba Poste Italiane naslovila 
na koncesionarja za pobiranje ICI, družbo Riscossione Sicilia in agencijo za pobiranje. 
12 Plačilo teh provizij se je zahtevalo za vodenje tekočih računov, ki jih imata ta koncesionarja pri družbi 
Poste Italiane, da bi davčni zavezanci lahko nanju plačali zneske, ki so jih dolgovali iz naslova ICI, od 
leta 1997 do leta 2011 . 
13 Navedene provizije so bile izračunane na podlagi cene, določene s tarifnim sklepom št. 57/1996 . 
14 V sporu v zadevi C-434/19 je družba Poste Italiane pri Tribunale di Palermo (sodišče v Palermu, Italija) 
vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se koncesionarju za pobiranje ICI, ki je nato postal družba 
Riscossione Sicilia, naloži, naj plača provizijo za vsako transakcijo plačila ICI, ki jo je vsak davčni 
zavezanec opravil s položnico za poštno plačilo na tekoči račun, odprt na ime tega koncesionarja, in 
sicer 0,05 EUR (približno 100 ITL) za plačila, opravljena od 1. aprila 1997 do 31. maja 2001 , 0,23 EUR 
(približno 450 ITL) za plačila, opravljena od 1. junija 2001 do 31. decembra 2003 , in zneske, ki 
ustrezajo poznejšim tarifnim spremem bam, za plačila, opravljena od 1. januarja 2004 . Tribunale di 
Palermo (sodišče v Palermu) je s sodbo z dne 7. junija 2011 zavrnilo predlog za naložitev plačila, 
o katerem je odločalo, Corte d’appello di Palermo (pritožbeno sodišče v Palermu, Italija) pa je s sodbo 
z dne 11. maja 2016 to sodbo delno spremenilo in pritožbi, ki jo je vložila družba Poste Italiane, delno 
ugodilo, ker je ta družba predložila dokaz za svoje zahtevke za obdobje po 1. juniju 2006 . 
15 V sporu v zadevi C-435/19 je družba Poste Italiane pri Tribunale di Macerata (sodišče v Macerati, 
Italija) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se agenciji za pobiranje kot koncesionarju za pobiranje 
ICI naloži, naj plača provizijo za vsako transakcijo plačila ICI, ki jo je vsak davčni zavezanec opravil 
s položnico za poštno plačilo na tekoči račun, odprt na ime tega koncesionarja, in sicer 0,05 EUR 
(približno 100 ITL) za plačila, opravljena od 1. aprila 1997 do 31. maja 2001 , in 0,23 EUR (približno 
450 ITL) za plačila, opravljena od 1. junija 2001 do 20. decembra 2001 . Tribunale di Macerata 
(sodišče v Macerati) je s sodbo z dne 11. junija 2009 zavrnilo predlog za naložitev plačila, o katerem je 
odločalo, Corte d’appello di Ancona (višje sodišče v Anconi, Italija) pa je s sodbo z dne 10. avgusta 
2016 sodbo tega sodišča v celoti spremenilo, pri čemer je ugodilo pritožbi, ki jo je vložila družba Poste 
Italiane, in štelo, da je ta družba bila upravičena, da uporabi zadevno provizijo in zahteva njeno plačilo. 
16 Spora o glavni stvari potekata pred predložitvenim sodiščem, ki v zadevi C-434/19 obravnava glavno 
pritožbo, ki jo je vložila družba Poste Italiane, in nasprotno pritožbo, ki jo je vložila družba Riscossione 
Sicilia, v zadevi C-435/19 pa glavno pritožbo, ki jo je vložila agencija za pobiranje, in nasprotno 
pritožbo, ki jo je vložila družba Poste italiane SpA – Bancoposta. 
ECLI:EU:C:2021 :162 4 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
17 V zvezi z zakonitostjo provizije, ki jo je uporabila družba Poste Italiane, je predložitveno sodišče v sodbi 
z dne 26. marca 2014 menilo, da se določbe členov od 18 do 20 zakona št. 662/1996 ne uporabljajo za 
dejavnosti, za katere velja sistem zakonskega monopola, kot je storitev poštnega tekočega računa iz 
člena 10 zakonske uredbe št. 504/1992 . Štelo je, da cilj, da se s storitvijo, opravljano na celotnem 
ozemlju, zaradi zelo velike ozemeljske razširjenosti poštnih poslovalnic, ki omogočalažje doseganje 
davčnih zavezancev, pobere čim več davkov, upravičuje ta položaj zakonskega monopola. V skladu s to 
sodbo predložitvenega sodišča zakonska uredba št. 504/1992 , s katero je uveden zadevni zakonski 
monopol, ne določa brezplačnosti storitve vodenja tekočega računa, namenjenega plačilu ICI, tako da 
je treba neodvisno od obveznosti koncesionarja, da odpre poštni tekoči račun, šteti, da se storitev po 
naravi opravlja odplačno, enako kot običajna storitev vodenja tekočega računa pod pogoji svobodne 
konkurence. 
18 Vendar se predložitveno sodišče, ki odloča o obravnavanih sporih v zvezi z obveznostjo plačila 
provizije, ki jo je uporabljala družba Poste Italiane, med letoma 1997 in 2011 , sprašuje, ali je glede na 
pravila prava Unije in natančneje pravila glede konkurenčnega prava in državnih pomoči zakonito, da 
člen 10 zakonske uredbe št. 504/1992 storitev vodenja tekočih računov, namenjenih pobiranju ICI, 
pridržuje družbi Poste Italiane. 
19 Po mnenju tega sodišča je predmet pogodbenega razmerja med občino in njenim koncesionarjem za 
pobiranje ICI opravljanje gospodarske dejavnosti pobiranja davčnih prihodkov, ki jo je mogoče 
opredeliti kot storitev splošnega gospodarskega pomena v smislu člena 106(2) PDEU. To razmerje naj 
bi se razlikovalo od zasebnega razmerja, ki povezuje družbo Poste Italiane in koncesionarja za pobiranje 
ICI in ki naj bi bilo povezano z odprtjem in vodenjem poštnega tekočega računa. Navedeno sodišče 
pojasnjuje, da člen 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 ne glede na omejitev, ki jo uvaja v zvezi 
zmožnostjo koncesionarja, da izbere svojega sopogodbenika, to je družbo Poste Italiane, ne določa 
razlike med razmerjem med njima in razmerjem, ki obstaja med družbo Poste Italiane in drugimi 
strankami, ki imajo poštni račun. 
20 Navedeno sodišče meni, da je mogoče člen 10 zakonske uredbe št. 504/1992 šteti za združljiv 
z zakono dajo Unije le, če je storitev vodenja tekočega računa, ki je pridržana za družbo Poste Italiane, 
zajeta s pojmom „opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena“ v smislu člena 106(2) PDEU. 
Ugotoviti naj bi bilo treba, ali zahteva po čim učinkovitejšem pobiranju ICI zaradi velike ozemeljske 
razširjenosti poštnih uradov kljub neobstoju analogne zakonske določbe v predpisih, ki urejajo 
pobiranje drugih lokalnih davkov kot ICI, izpolnjuje merilo posebne naloge in ali bi zato upravičevala 
omejitev uporabe pravil Unije na področju konkurence v smislu členov 14 in 106 PDEU. 
21 Če bi se storitev, povezana z vodenjem poštnega tekočega računa, namenjenega pobiranju ICI, štela za 
storitev splošnega gospodarskega pomena, predložitveno sodišče sprašuje, prvič, ali bi se lahko 
pooblastilo, podeljeno družbi Poste Italiane, da določi provizijo, opredelilo kot „nezakonita državna 
pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU – ker naj bi po mnenju koncesionarja ta provizija v bistvu 
pomenila obvezno dajatev ali prispeve k, ki sta naložena z zakono m, in zato pomoč, dodeljeno iz javnih 
sredstev – pri čemer je pojasnjeno, da ta ukrep nikoli ni bil predhodno priglašen Evropski komisiji na 
podlagi člena 108(3) PDEU. 
22 Predložitveno sodišče na drugem mestu sprašuje, ali enostranske določitve provizije iz postopkov 
v glavni stvari s strani družbe Poste Italiane ne bi bilo mogoče šteti za zlorabo in ali naj ne bi bila 
torej prepovedana na podlagi člena 102, prvi odstavek, PDEU. Navaja, da se koncesionar ne more 
izogniti plačilu te provizije, ne da bi kršil obveznosti, ki jih ima na podlagi ločenega pravnega 
razmerja, ki ga povezuje z lokalnim organom, ki je naložil davek, in katerega predmet je pobiranje ICI. 
ECLI:EU:C:2021 :162 5 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
23 V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazzione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) prekinilo 
odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 
„1. Ali je ureditev, kakršna je določena v členu 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 , v povezavi 
s členom 2, od (18) do (20), zakona št. 662/1996 , na podlagi katere se vzpostavi in vzdržuje – tudi 
po privatizaciji storitev ‚BancoPosta‘, ki jih opravlja družba Poste Italiane […] – pridržanje 
dejavnosti (sistem zakonskega monopola) za družbo Poste Italiane […], ki se nanašajo na 
upravljanje storitve poštnega tekočega računa za pobiranje občinskega davka (ICI), v nasprotju 
s členom 14 PDEU ([…] člen 7 D Pogodbe [ES], postal […] člen 16 ES) in členom 106(2) PDEU 
([…] člen 90 Pogodbe [ES], postal […] člen 86(2) ES) in uvrstitvijo v sistem storitev splošnega 
gospodarskega pomena, ob upoštevanju razvoja nacionalnih predpisov s področja pobiranja davkov, 
ki vsaj od leta 1997 zavezancem in lokalnim organom, ki naložijo davek, omogoča, da uporabijo 
načine plačila in pobiranja davkov (tudi lokalnih) prek bančnega sistema? 
2. Čese – v odgovoru na prvo vprašanje – šteje, da vzpostavitev zakonskega monopola ustreza 
značilnostim storitev splošnega gospodarskega pomena, ali je ureditev, kakršna je ta iz člena 10(3) 
zakonske uredbe št. 504/1992 v povezavi s členom 2, od (18) do (20), zakona št. 662/1996 in 
členom 3(1) uredbe [predsednika] št. 144/2001 , ki pooblašča družbo Poste Italiane […], da 
enostransko določi znesek ‚provizije‘, ki ga mora plačati koncesionar (agent) za pobiranje ICI in se 
uporablja za vsako transakcijo, izvedeno na poštnem tekočem računu, ki se vodi na ime 
koncesionarja, v nasprotju s členom 106(2) PDEU ([…] člen 90 Pogodbe [ES], postal člen 86(2) 
ES) in členom 107(1) PDEU ([…] člen 92 Pogodbe [ES], postal […] člen 87 ES), glede na razlago teh 
predpisov, kakor jo je podalo Sodišče v zvezi z zahtevami za razlikovanje zakonitega ukrepa – zaradi 
obveznosti javne službe – od nezakonite državne pomoči (sodba z dne 24. julija 2003 , Altmark 
Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, EU:C:2003 :415), ob upoštevanju, da je 
družba Poste Italiane […] s [tarifnim] sklepom upravnega odbora št. 57/1996 navedeno provizijo 
določila v višini 100 [ITL] za obdobje od 1. aprila 1997 do 31. maja 2001 in 0,23 EUR za obdobje po 
1. juniju 2001 ? 
3. Ali je ureditev, kakršna je ta, ki izhaja iz člena 2, od (18) do (20), zakona št. 662/1996 , člena 3(1) 
uredbe predsednika št. 144/2001 in člena 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 , po katerih je 
koncesionar (agent) nujno zavezan k plačilu ‚provizije‘, kakor jo enostransko določi in/ali spremeni 
družba Poste Italiane […], in ne more odstopiti od pogodbe o poštnem tekočem računu, ne da bi 
pri tem kršil obveznost, določeno s členom 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 , in posledično 
obveznost pobiranja ICI, ki jo ima do lokalne skupnosti, ki je naložila davek, v nasprotju 
s členom 102, prvi odstavek, PDEU ([…] člen 86 Pogodbe [ES], postal […] člen 82, prvi odstavek, 
ES), kot ga je razložilo Sodišče (glej sodbe z dne 13. decembra 1991 , GB-Inno-BM, C-18/88, 
EU:C:1991 :474; z dne 25. junija 1998 , Dusseldorp in drugi, C-203/96, EU:C:1998 :316, in z dne 
17. maja 2001 , TNT Traco, C-340/99, EU:C:2001 :281)?“ 
Postopek pred Sodiščem 
24 Obravnava, ki je bila prvotno določena za 22. april 2020 , je bila zaradi zdravstvene krize in negotovosti, 
ki jih je ta povzročila glede datuma, ko bi Sodišče sodno dejavnost lahko nadaljevalo v običajnih 
razmerah, preklicana, vprašanja, ki so bila postavljena za ustni odgovor, pa so bila preoblikovana 
v vprašanja za pisni odgovor. Družba Poste Italiane, agencija za pobiranje in Evropska komisija so na 
postavljena vprašanja odgovorile v roku, ki ga je določilo Sodišče. 
ECLI:EU:C:2021 :162 6 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
Vprašanja za predhodno odločanje 
Prvo in drugo vprašanje 
Dopustnost prvega vprašanja 
25 Družba Poste Italiane primarno trdi, da prvo vprašanje ni dopustno, ker ga na eni strani ni mogoče 
razumeti v delu, v katerem se nanašana člen 14 PDEU, in ker so na drugi strani le nacionalna sodišča 
pristojna za neposredno uporabo pogojev iz člena 106(2) PDEU. 
26 Na prvem mestu je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, 
vzpostavljenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti 
odgovornost za sodno odločitev, ki jo bo sprejelo, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve 
presodi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi upoštevnost 
vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago 
prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 19. decembra 2019 , Darie, C-592/18, 
EU:C:2019 :1140 , točka 24 in navedena sodna praksa). 
27 Iz tega izhaja, da za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti. Sodišče 
lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le 
takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali 
predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na 
voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo 
koristne odgovore (sodba z dne 8. oktobra 2020 , Union des industries de la protection des plantes, 
C-514/19, EU:C:2020 :803, točka 29 in navedena sodna praksa). 
28 Na drugem mestu je treba opozoriti, da mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi 
sodišči in Sodiščem iz člena 267 PDEU podati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča 
rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena 
vprašanja (sodbi z dne 28. novembra 2000 , Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000 :652, točka 18, in 
z dne 19. decembra 2019 , Nederlands Uitgeversverbond in Groep Algemene Uitgevers, C-263/18, 
EU:C:2019 :1111 , točka 31 in navedena sodna praksa). 
29 S tem namenom lahko Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz 
obrazložitve predložitvene odločbe, izbere elemente navedenega prava, ki jih je treba razložiti ob 
upoštevanju predmeta spora v glavni stvari (sodba z dne 19. decembra 2019 , Nederlands 
Uitgeversverbond in Groep Algemene Uitgevers, C-263/18, EU:C:2019 :1111 , točka 32 in navedena 
sodna praksa). 
30 V obravnavani zadevi pa se prvo vprašanje, čeprav je v njem sicer res naveden člen 14 PDEU, nanaša 
tudi na člen 106 PDEU in, natančneje, na pojem storitev splošnega gospodarskega pomena, ki je zajet 
v teh dveh členih, in se z njim v bistvu želi izvedeti, ali ima dejavnost, kakršna je tista, ki je družbi 
Poste Italiane pridržana za upravljanje storitve v zvezi s poštnim tekočim računom za pobiranje ICI, 
značilnosti take storitve splošnega gospodarskega pomena. To vprašanje se torej nanaša na razlago 
prava Unije in ni niti hipotetično niti nepovezano s sporom o glavni stvari. Poleg tega ima Sodiščena 
voljo potrebne elemente, da lahko nanj odgovori. 
31 Prvo vprašanje je zato dopustno. 
ECLI:EU:C:2021 :162 7 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
Vsebinska presoja 
32 Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali 
je treba člen 106(2) in člen 107 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta izvajanju nacionalnih pravil, 
v skladu s katerimi morajo koncesionarji za pobiranje ICI pri družbi Poste Italiane imeti tekoči račun, 
odprt na njihovo ime, da se davčnim zavezancem omogoči plačilo tega davka, in plačevati provizijo za 
vodenje navedenega tekočega računa, kadar ta pravila niso bila priglašena Komisiji na podlagi 
člena 108(3) PDEU. 
33 Najprej je treba spomniti, da čeprav je Komisija, ki deluje pod nadzorom sodišč Unije, izključno 
pristojna, da presoja združljivost pomoči z notranjim trgom (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 
3. septembra 2020 , Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland in drugi/Komisija, 
C-817/18 P, EU:C:2020 :637, točka 99 in navedena sodna praksa), ta okoliščina ne preprečuje, da 
nacionalno sodišče v okviru predhodnega odločanja Sodišče vpraša glede razlage pojma „pomoč“. 
Tako lahko Sodišče predložitvenemu sodišču predloži elemente razlage prava Unije, s katerimi bo 
lahko ugotovilo, ali je mogoče nacionalni ukrep šteti za „državno pomoč“ v smislu člena 107 PDEU 
(sodba z dne 18. maja 2017 , Fondul Proprietatea, C-150/16, EU:C:2017 :388, točka 12 in navedena 
sodna praksa). 
34 Dalje, nacionalna sodišča morajo za zagotovitev polnega učinka obveznosti priglasitve načrtov za 
dodelitev ali spremem bo državnih pomoči, določene v členu 108(3) PDEU, ter ustrezne in celovite 
presoje državnih pomoči, ki jo opravi Komisija, izpeljati vse posledice kršitve te obveznosti in sprejeti 
ustrezne ukrepe za njeno odpravo, tudi če je prejemnik nezakonite pomoči podjetje, pooblaščeno za 
opravljanje storitve splošnega gospodarskega pomena v smislu člena 106(2) PDEU (glej v tem smislu 
sodbo z dne 24. novembra 2020 , Viasat Broadcasting UK, C-445/19, EU:C:2020 :952, točka 43). 
35 Pojasniti je treba tudi, da se vprašanje, ali je treba zadevni ukrep opredeliti kot „državno pomoč“ 
v smislu člena 107 PDEU, kar lahko vključuje nadzor nad spoštovanjem pogojev, določenih s sodno 
prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 24. julija 2003 , Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg 
(C-280/00, EU:C:2003 :415), preuči pred preučitvijo ukrepa pomoči na podlagi člena 106(2) PDEU. To 
vprašanje se namreč zastavi pred tistim, v katerem se, če je to potrebno, preuči, ali je nezdružljiva 
pomoč vseeno nujna za izvršitev naloge, ki je bila dodeljena upravičencu zadevnega ukrepa na podlagi 
člena 106(2) PDEU (glej v tem smislu sodbi z dne 8. marca 2017 , Viasat Broadcasting UK/Komisija, 
C-660/15 P, EU:C:2017 :178, točka 34, in z dne 15. maja 2019 , Achema in drugi, C-706/17, 
EU:C:2019 :407, točka 102). 
36 Za odgovor na prvo in drugo vprašanje je zato treba najprej preučiti, ali je treba ukrep iz postopkov 
v glavni stvari opredeliti kot „državno pomoč“ v smislu člena 107 PDEU. 
37 Za opredelitev kot „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU morajo biti izpolnjeni štirje pogoji, in 
sicer da gre za poseg države ali z državnimi sredstvi, da ta poseg lahko prizadene trgovino med 
državami članicami, da se z njim upravičencu podeli selektivna prednost in da mora biti tak, da 
izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco (sodba z 15. maja 2019 , Achema in drugi, C-706/17, 
EU:C:2019 :407, točka 46 in navedena sodna praksa). 
38 Na prvem mestu, glede pogoja v zvezi s posegom države ali z državnimi sredstvi, je treba pojasniti, da 
razlikovanje, vzpostavljeno v členu 107(1) PDEU, med „pomočmi, ki jih dodeli država“, in pomočmi „iz 
državnih sredstev“ ne pomeni, da so vse prednosti, ki jih dodeli država, pomoči ne glede na to, ali se 
financirajo iz državnih sredstev ali ne, ampak je namen razlikovanja le to, da se v ta pojem vključijo 
prednosti, ki jih država dodeli neposredno, in prednosti, ki se dodelijo prek javnega ali zasebnega 
subjekta, ki ga določi ali ustanovi ta država (sodba z dne 21. oktobra 2020 , Eco TLC, C-556/19, 
EU:C:2020 :844, točka 26 in navedena sodna praksa). 
ECLI:EU:C:2021 :162 8 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
39 Iz tega izhaja, da morajo biti prednosti, da bi se lahko opredelile kot „pomoči“ v smislu člena 107(1) 
PDEU, prvič, dodeljene neposredno ali posredno iz državnih sredstev, in drugič, mora jih biti mogoče 
pripisati državi (sodba z dne 15. maja 2019 , Achema in drugi, C-706/17, EU:C:2019 :407, točka 47 in 
navedena sodna praksa). 
40 Prvič, glede pripisljivosti ukrepa pomoči državi je treba preučiti, ali so pri sprejetju tega ukrepa 
sodelovali javni organi (sodba z dne 21. oktobra 2020 , Eco TLC, C-556/19, EU:C:2020 :844, točka 23 in 
navedena sodna praksa). 
41 V obravnavanem primeru je iz predložitvenih odločb razvidno, da je bila ureditev iz postopkov v glavni 
stvari uvedena z zakonskimi in podzakonskimi določbami. Obveznost koncesionarjev, da imajo pri 
družbi Poste Italiane tekoči račun za pobiranje ICI, je bila namreč uvedena z zakonsko uredbo 
št. 504/1992 , pravica tega podjetja do prejemanja provizije za vodenje tega računa pa je bila določena 
z zakono m št. 662/1996 . V teh okoliščinah, ki jih mora preveriti predložitveno sodišče, je mogoče 
šteti, da je ureditev, v skladu s katero morajo koncesionarji za pobiranje ICI pri družbi Poste Italiane 
imeti tekoči račun, odprt na njihovo ime, da se davčnim zavezancem omogoči plačilo tega davka, in 
plačevati provizijo za vodenje navedenega tekočega računa, mogoče pripisati državi. 
42 Drugič, glede pogoja v zvezi s prenosom državnih sredstev je treba pojasniti, da pojem „državna 
sredstva“ zajema vsa finančna sredstva, ki jih javni organi dejansko lahko uporabijo za podporo 
podjetjem, ne glede na to, ali so ta sredstva stalno del premoženja države. Čeprav zneski, ki ustrezajo 
zadevnemu ukrepu pomoči, niso trajno v lasti države, dejstvo, da so stalno pod javnim nadzorom in 
so torej na voljo pristojnim nacionalnim organom, zadostuje, da se opredelijo kot državna sredstva 
(sodbi z dne 21. oktobra 2020 , Eco TLC, C-556/19, EU:C:2020 :844, točka 36 in navedena sodna 
praksa, ter z dne 10. decembra 2020 , Comune di Milano/Komisija, C-160/19 P, EU:C:2020 :1012 , 
točka 30 in navedena sodna praksa). 
43 Ob upoštevanju elementov, ki jih je podalo predložitveno sodišče, in spisa, ki je na voljo Sodišču, je 
treba v zvezi s tem pojasniti, da ukrep, s katerim so javna ali zasebna podjetja zavezana k nakupu ali 
pridobitvi storitev z lastnimi finančnimi sredstvi, ne pomeni državne pomoči. Ta obveznost namreč 
načeloma ne pomeni uporabe državnih sredstev v smislu člena 107 PDEU. Vendar bi bilo drugače, če 
bi bilo treba šteti, da je država ta podjetja pooblastila za upravljanje državnih sredstev, kar bi bilo tako, 
če bi bila določena popolna prevalitev dodatnih stroškov, ki jih povzroči ta obveznost nakupa ali 
pridobitve storitev, na končnega uporabnika, financiranje teh dodatnih stroškov z obveznim 
prispevkom, ki ga naloži država članica, ali mehanizem popolnega nadomestila navedenih dodatnih 
stroškov (glej v tem smislu sodbi z dne 13. septembra 2017 , ENEA, C-329/15, EU:C:2017 :671, točki 26 
in 30 ter navedena sodna praksa, in z dne 15. maja 2019 , Achema in drugi, C-706/17, EU:C:2019 :407, 
točka 68). 
44 Poleg tega se lahko sredstva javnih podjetij ravno tako štejejo za državna sredstva, če lahko država 
z uveljavitvijo prevladujočega vpliva nad temi podjetji usmerja uporabo teh sredstev za financiranje 
morebitnih prednosti v korist drugih podjetij (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2017 , 
ENEA, C-329/15, EU:C:2017 :671, točka 31 in navedena sodna praksa). 
45 V obravnavanem primeru iz nacionalne ureditve, kakršna je navedena v predložitvenih odločbah, 
izhaja, da je za ukrep iz postopkov v glavni stvari mogoče šteti, da vsebuje obveznost pridobitve 
storitev, ker morajo v skladu s členom 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 koncesionarji imeti tekoči 
račun za pobiranje ICI od davčnih zavezancev, odprt pri družbi Poste Italiane, in ker lahko družba 
Poste Italiane navedenim koncesionarjem na podlagi člena 2(18) zakona št. 662/1996 zaračunava 
provizije za vodenje tega računa. 
46 V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da zgolj na podlagi tega, da so koncesionarji leta 2006 postali 
javna podjetja, ni mogoče sklepati, da se obveznost pridobitve storitev, ki je naložena tem 
koncesionarjem, financira iz državnih sredstev. 
ECLI:EU:C:2021 :162 9 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
47 Iz elementov, ki jih navaja predložitveno sodišče, namreč ne izhaja, da bi bil ukrep, obravnavan 
v postopkih v glavni stvari, posledica tega, da je država uporabila prevladujoči vpliv nad temi podjetji, 
da bi uporabo njihovih sredstev usmerila v smislu sodne prakse, navedene v točki 44 te sodbe, saj 
obveznost imetništva tekočega računa, odprtega pri družbi Poste Italiane, za pobiranje ICI od davčnih 
zavezancev izhaja iz pravnih predpisov in ne iz poseganja države v poslovno politiko teh 
koncesionarjev, in da se je ta obveznost za koncesionarje pred letom in po letu 2006 , v katerem so ti 
prešli pod javni nadzor, uporabljala na podoben način. 
48 Vendar je treba v skladu s tem, kar je bilo navedeno v točki 43 te sodbe, preveriti, ali so koncesionarji 
za pobiranje ICI podjetja, ki jih je država pooblastila za upravljanje državnih sredstev, kar bi zlasti 
veljalo, če bi obstajal mehanizem popolnega nadomestila dodatnih stroškov, ki izhajajo iz te 
obveznosti. 
49 Iz elementov, s katerimi razpolaga Sodišče, ni mogoče z gotovostjo sklepati na obstoj takega 
mehanizma. 
50 Iz predložitvenih odločb je sicer razvidno, da morajo občine, ki naložijo davek, na podlagi člena 10(3) 
zakonske uredbe št. 504/1992 koncesionarjem plačati provizijo za dejavnost pobiranja ICI, ki jo ti 
opravljajo. Vendar, čeprav so ti zneski očitno javnega izvora, nič ne kaže na to, da so namenjeni 
nadomestitvi dodatnih stroškov, ki koncesionarjem lahko nastanejo zaradi njihove obveznosti, da 
imajo tekoči račun, odprt pri družbi Poste Italiane, in da država tako zagotavlja popolno kritje teh 
dodatnih stroškov. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je to tako. 
51 Poleg tega je treba poudariti, da niti iz predložitvenih odločb niti iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, 
ni razvidno, da bi morebitne dodatne stroške, ki bi nastali zaradi obveznosti iz postopkov v glavni 
stvari, da se storitve pridobijo od družbe Poste Italiane, morali v celoti nositi davčni zavezanci ali da bi 
se financirali iz druge vrste obveznega prispevka, ki bi ga naložila država. 
52 Čeprav se na prvi pogled ne zdi, da bi bilo mogoče za provizije, ki jih koncesionarji družbi Poste 
Italiane plačujejo v zvezi z odprtjem in vodenjem računov, ki jih morajo imeti pri njej, šteti, da so 
neposredno ali posredno dodeljene iz državnih sredstev, mora to preveriti predložitveno sodišče, saj 
Sodišče ne more neposredno preučiti dejanskega stanja v zvezi s postopkoma v glavni stvari. 
53 Na drugem mestu, glede pogoja, da se s posegom upravičencu podeli selektivna prednost, je treba 
opozoriti, da se za državno pomočštejejo vsi državni posegi v kateri koli obliki, ki lahko neposredno 
ali posredno dajejo prednost podjetjem ali ki jih je treba obravnavati kot gospodarsko korist, ki je 
upravičeno podjetje v običajnih tržnih razmerah ne bi dobilo (sodba z dne 15. maja 2019 , Achema in 
drugi, C-706/17, EU:C:2019 :407, točka 83 in navedena sodna praksa). 
54 Vzvezi stem je možnost, ki je z nacionalno ureditvijo priznana podjetju, da pobira provizije za 
upravljanje storitve, za katero ima zakonski monopol, a priori mogoče šteti za selektivno prednost 
v izključno korist tega podjetja. 
55 Iz predložitvenih odločb in drugih elementov iz spisa, ki je na voljo Sodišču, pa je razvidno, da je bila 
obveznost koncesionarjev, da pri družbi Poste Italiane odprejo tekoči račun na svoje ime za prejemanje 
plačila ICI od davčnih zavezancev, določena z zakonsko uredbo št. 504/1992 , s katero je bil v korist 
tega podjetja vzpostavljen zakonski monopol. Družba Poste Italiane je bila do uredbe-zakona 
št. 70/2011 edina prejemnica te prednosti, ki je bila upravičena z zelo veliko ozemeljsko razširjenostjo 
poštnih poslovalnic, ki omogočalažji dostop do davčnih zavezancev. 
56 Ob tem je treba poudariti, da predložitveno sodišče glede na okoliščine iz postopkov v glavni stvari 
Sodišče natančneje sprašuje o merilih iz sodbe z dne 24. julija 2003 , Altmark Trans in 
Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003 :415), ki se nanašajo na nadomestila, plačana 
podjetju za prevzem obveznosti javne službe. 
ECLI:EU:C:2021 :162 10 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
57 Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da se za državni poseg ne uporablja člen 107(1) PDEU, če se ta poseg 
šteje za nadomestilo, ki pomeni plačilo za storitve, ki jih opravljajo upravičena podjetja za izpolnjevanje 
obveznosti javne službe, tako da ta podjetja dejansko ne pridobijo nobene finančne koristi in da torej 
učinek omenjenega posega ni, da se ta podjetja postavijo v ugodnejši konkurenčni položaj v primerjavi 
s konkurenčnimi podjetji (sodbe z dne 24. julija 2003 , Altmark Trans in Regierungspräsidium 
Magdeburg, C-280/00, EU:C:2003 :415, točka 87; z dne 8. marca 2017 , Viasat Broadcasting 
UK/Komisija, C-660/15 P, EU:C:2017 :178, točka 25, in z dne 15. maja 2019 , Achema in drugi, 
C-706/17, EU:C:2019 :407, točka 100). 
58 V skladu s točkami od 88 do 93 sodbe z dne 24. julija 2003 , Altmark Trans in Regierungspräsidium 
Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003 :415), velja, da mora biti za to, da se ta poseg ne opredeli kot državna 
pomoč, izpolnjenih nekaj pogojev. Prvič, podjetju, ki prejema nadomestilo, mora biti dejansko naloženo 
izpolnjevanje obveznosti javne službe, te obveznosti pa morajo biti jasno opredeljene. Drugič, merila, na 
podlagi katerih se izračuna nadomestilo, morajo biti določena vnaprej ter objektivno in pregledno. 
Tretjič, nadomestilo ne sme presegati tistega, kar je potrebno za kritje vseh ali dela stroškov, ki so 
nastali z izpolnjevanjem obveznosti javne službe. Četrtič, če podjetje, ki se mu naloži izpolnjevanje 
obveznosti javne službe, v konkretnem primeru ni izbrano s postopkom oddaje javnega naročila, ki je 
namenjen temu, da se izbere tisti ponudnik, ki lahko to storitev opravlja z najnižjimi stroški za 
skupnost, se mora raven potrebnega nadomestila določiti na podlagi analize stroškov, ki bi jih 
povprečno, dobro vodeno podjetje, ki je ustrezno opremljeno, da lahko zadosti zahtevam javne službe, 
imelo pri izpolnjevanju teh obveznosti. 
59 Sodišče je v zvezi s prvim pogojem iz sodbe z dne 24. julija 2003 , Altmark Trans in 
Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003 :415), štelo, da ta pogoj sledi cilju preglednosti 
in pravne varnosti, s katerim se zahteva izpolnjevanje minimalnih meril glede obstoja enega ali več 
oblastvenih aktov, s katerim so dovolj natančno določeni vsaj narava, trajanje in obseg obveznosti javne 
službe, ki so naložene podjetjem, pooblaščenim za izpolnjevanje teh obveznosti. Brez jasne opredelitve 
teh objektivnih meril ne bi bilo mogoče preveriti, ali je določena dejavnost lahko zajeta s pojmom 
storitev splošnega gospodarskega pomena (sodba z dne 20. septembra 2018 , Španija/Komisija, 
C-114/17 P, EU:C:2018 :753, točka 86 in navedena sodna praksa). 
60 V obravnavanem primeru je treba poudariti, da se postopka v glavni stvari ne nanašata na poštne 
storitve, ki jih ponuja družba Poste Italiane, in da predložitveno sodišče v zvezi s pobiranjem ICI 
razlikuje med razmerjem, ki prek upravne koncesije z uporabo postopka oddaje javnega naročila 
povezuje občino kot organ, ki je naložil davek, in koncesionarja, zadolženega za to pobiranje, na eni 
strani ter zasebnim razmerjem, ki z obveznostjo imetništva poštnega tekočega računa za navedeno 
pobiranje in plačila provizije za vodenje tega računa povezuje tega koncesionarja in družbo Poste 
Italiane na drugi. Spora o glavni stvari se nanašata le na drugo od teh razmerij. 
61 Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 45 sklepnih predlogov, nič ne dokazuje, da bi bila 
družba Poste Italiane v razmerju do teh koncesionarjev formalno zavezana k zagotavljanju določenih 
storitev iz naslova obveznosti javne službe pod pogoji, ki dovolj natančno opredeljujejo naravo in 
obseg teh obveznosti. 
62 Nasprotno, čeprav odprtje in vodenje poštnih tekočih računov na ime koncesionarjev spadata med 
dejavnosti izvajanja načina organizacije in opravljanja javne službe pobiranja ICI, podeljene 
koncesionarju, iz predložitvenih odločb in drugih informacij iz spisa, ki je na voljo Sodišču, izhaja, da 
za družbo Poste Italiane razen obveznosti sklenitve pogodbe z vsemi koncesionarji ne velja več 
obveznosti kot za sektor bančnih storitev. 
63 Natančneje, družba Poste Italiane lahko prosto določa svoje tarife in razen navedene obveznosti 
sklenitve pogodbe s koncesionarji noben poseben element ne razlikuje njenega odnosa z njimi od 
razmerja, ki ga ima s svojimi drugimi strankami, ki so imetnice poštnih tekočih računov. Družba Poste 
Italiane je navedla, da je s koncesionarji v razmerju navadnega tekočega računa in da že od nekdaj 
ECLI:EU:C:2021 :162 11 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
ponuja en sam poštni tekoči račun, katerega osnovna ponudba je enaka za vse njene stranke. Agencija 
za pobiranje je tudi potrdila, da družba Poste Italiane za tekočeračune koncesionarjev na splošno 
uporablja enake gospodarske pogoje kot za vse druge pravne osebe. 
64 V teh okoliščinah prvi pogoj iz sodbe z dne 24. julija 2003 , Altmark Trans in Regierungspräsidium 
Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003 :415), v obravnavanem primeru ni izpolnjen in drugih pogojev, 
postavljenih v tej sodbi, ni treba preučiti, saj so kumulativni. 
65 Iz tega izhaja, da je pravico, ki je z upoštevno nacionalno zakono dajo priznana družbi Poste Italiane, da 
pobira provizije za vodenje poštnih tekočih računov, ki so jih morali koncesionarji po zakonu odpreti 
v svojem imenu, da bi od davčnih zavezancev prejeli plačilo ICI, mogoče šteti za selektivno prednost, 
kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. 
66 Na tretjem mestu, glede pogojev, v skladu s katerimi mora biti poseg tak, da lahko prizadene trgovino 
med državami članicami in da izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco, je, čeprav v predložitvenih 
odločbah v zvezi s tem ni elementov, mogoče šteti – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da so 
v obravnavanem primeru izpolnjeni. 
67 Namreč, prvič, opozoriti je treba, da pri opredelitvi nacionalnega ukrepa kot „državne pomoči“ ni treba 
ugotavljati dejanskega vpliva pomoči na trgovino med državami članicami niti dejanskega izkrivljanja 
konkurence, ampak je treba le preučiti, ali ta pomoč lahko vpliva na to trgovino in izkrivlja konkurenco 
(sodba z dne 29. julija 2019 , Azienda Napoletana Mobilità, C-659/17, EU:C:2019 :633, točka 29 in 
navedena sodna praksa). 
68 Poleg tega, kadar pomoč države članice okrepi položaj nekaterih podjetij glede na druga podjetja, ki jim 
konkurirajo v okviru trgovine med državami članicami, je treba šteti, da pomoč vpliva na to trgovino. 
V zvezi s tem ni nujno, da so upravičena podjetja sama udeležena pri trgovini med državami 
članicami. Kadar država članica dodeli pomoč podjetjem, lahko namreč s tem ohrani ali poveča 
notranjo dejavnost, zaradi česar se zmanjšajo možnosti podjetij s sedežem v drugih državah članicah, 
da vstopijo na trg te države članice (sodba z dne 29. julija 2019 , Azienda Napoletana Mobilità, 
C-659/17, EU:C:2019 :633, točka 30 in navedena sodna praksa). 
69 V obravnavanem primeru tako ni mogoče izključiti, da italijanska ureditev iz postopkov v glavni stvari 
s tem, da koncesionarjem nalaga, da morajo imeti za pobiranje ICI od davčnih zavezancev poštni tekoči 
račun in za vodenje teh računov pri družbi Poste Italiane plačati provizijo, krepi položaj tega javnega 
podjetja v primerjavi z drugimi konkurenčnimi podjetji v sektorju bančnih in finančnih storitev in da 
lahko prav tako vpliva na trgovino med državami članicami. 
70 Vendar mora predložitveno sodišče preučiti vpliv ukrepa iz postopkov v glavni stvari, s katerim je bila 
družbi Poste Italiane vsaj do uredbe-zakona št. 70/2011 pridržana ugodnost, ki je izhajala iz obveznosti 
koncesionarjev, da imajo tekoči račun, odprt na njihovo ime pri tem podjetju, za prejemanje plačil ICI 
od zavezancev – poleg možnosti, ki je bila prepuščena tem zavezancem, da ta davek plačajo 
neposredno tem koncesionarjem – na dejavnost družbe Poste Italiane in drugih bančnih ustanov. 
71 Na četrtem mestu je treba poudariti, da iz predložitvenih odločb izhaja, da ukrep, uveden z zakonsko 
uredbo št. 504/1992 , s katerim je bil družbi Poste Italiane podeljen monopol nad vodenjem tekočih 
računov, odprtih na ime koncesionarjev za pobiranje ICI, ni bil priglašen Komisiji na podlagi 
člena 108 PDEU. 
72 Iz tega izhaja, da bi moralo predložitveno sodišče, če bi ob upoštevanju napotkov iz točkod37do70 te 
sodbe ugotovilo, da ukrep iz postopkov v glavni stvari pomeni državno pomoč, v skladu s sodno 
prakso, navedeno v točki 34 te sodbe, izpeljati vse posledice kršitve člena 108(3) PDEU 
v obravnavanem primeru. 
ECLI:EU:C:2021 :162 12 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
73 Poleg tega je treba poudariti, da ker se prvi pogoj iz sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 24. julija 
2003 , Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, EU:C:2003 :415), v skladu 
s katerim mora biti podjetje, ki prejema nadomestilo, pooblaščeno za izpolnjevanje obveznosti javne 
službe, ki morajo biti jasno opredeljene, uporablja tudi v primeru uveljavljanja odstopanja, določenega 
v členu 106(2) PDEU (sodba z dne 20. decembra 2017 , Comunidad Autónoma del País Vasco in 
drugi/Komisija, od C-66/16 P do C-69/16 P, EU:C:2017 :999, točka 56 in navedena sodna praksa), 
člena 106(2) PDEU v postopkih v glavni stvari ni mogoče uporabiti, ker je bilo v točki 64 te sodbe 
ugotovljeno, da ta pogoj v obravnavanem primeru ni izpolnjen. Ker je Komisija, kot izhaja iz sodne 
prakse, navedene v točki 33 te sodbe, izključno pristojna za presojo združljivosti pomoči z notranjim 
trgom, predložitveno sodišče ni pristojno za preizkus, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 106(2) 
PDEU. 
74 Glede na zgornje preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 107 PDEU 
razlagati tako, da nacionalni ukrep, v skladu s katerim morajo koncesionarji za pobiranje ICI pri družbi 
Poste Italiane imeti tekoči račun, odprt na njihovo ime, da se davčnim zavezancem omogoči plačilo 
tega davka, in plačevati provizijo za vodenje tega tekočega računa, pomeni „državno pomoč“ v smislu te 
določbe, če je ta ukrep mogoče pripisati državi, če družbi Poste Italiane dodeljuje selektivno prednost 
prek državnih sredstev ter če lahko izkrivlja konkurenco in trgovino med državami članicami, kar pa 
mora preveriti predložitveno sodišče. 
Tretje vprašanje 
75 Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem izvedeti, ali člen 102 PDEU nasprotuje nacionalni 
ureditvi, s katero je koncesionarjem za pobiranje ICI naloženo plačevanje provizije, ki jo družba Poste 
Italiane enostransko določi za vodenje poštnega tekočega računa, ki ga morajo odpreti pri njej. 
76 Družba Poste Italiane trdi, da to vprašanje ni dopustno, ker predložitveno sodišče ni podalo nobene 
analize ali pojasnila, zakaj naj nacionalna ureditev iz postopkov v glavni stvari ne bi bila skladna 
s členom 102 PDEU. Tudi čebi se štelo, da se postavljeno vprašanje nanaša na razlago člena 106(1) 
PDEU v povezavi s členom 102 PDEU, bi bilo to vprašanje nedopustno. Predložitveno sodišče naj ne 
bi jasno navedlo trga zadevnih storitev, upoštevnega geografskega obsega, števila gospodarskih 
subjektov, ki opravljajo zadevne storitve, in njihovih posameznih tržnih deležev. 
77 V zvezi s tem je treba spomniti, da nujnost podati razlago prava Unije, ki je koristna za nacionalno 
sodišče, zahteva, da to sodišče opredeli dejanski in pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja, ki 
jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so bila podlaga za ta vprašanja. Te zahteve so posebej 
pomem bne na področju konkurence, za katero so značilni zapleteni dejanski in pravni položaji (sodbi 
z dne 12. decembra 2013 , Ragn-Sells, C-292/12, EU:C:2013 :820, točka 39, in z dne 5. marca 2019 , Eesti 
Pagar, C-349/17, EU:C:2019 :172, točka 49 in navedena sodna praksa). 
78 V postopkih v glavni stvari se tretje vprašanje v bistvu ne nanaša le na to, ali so bile z nacionalno 
ureditvijo iz postopkov v glavni stvari družbi Poste Italiane podeljene posebne ali izključne pravice 
v smislu člena 106(1) PDEU, ampak tudi, ali je taka ureditev lahko privedla do zlorabe prevladujočega 
položaja. 
79 Kot pa je navedel generalni pravobranilec v točki 92 sklepnih predlogov, bi moralo predložitveno 
sodišče podati natančne informacije o značilnostih upoštevnega trga, njegovem geografskem obsegu ali 
morebitnem obstoju enakovrednih storitev. 
80 Natančneje, predložitveni odločbi ne vsebujeta podatkov, na podlagi katerih bi bilo mogoče v kontekstu 
postopkov v glavni stvari opredeliti sestavne dele prevladujočega položaja v smislu člena 102 PDEU. 
V zvezi s tem je treba poudariti, da kljub informacijam, ki so jih v odgovor na vprašanja, ki jih je 
postavilo Sodišče, podali udeleženci postopka pred Sodiščem, ni mogoče dovolj natančno opredeliti 
ECLI:EU:C:2021 :162 13 
SODBA Z DNE 3. 3. 2021 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-434/19 IN C-435/19  
POSTE ITALIANE IN AGENZIA DELLE ENTRATE – RISCOSSIONE  
upoštevnega trga z vidika storitev iz postopkov v glavni stvari in njegovega geografskega obsega ter 
tržnih deležev različnih podjetij, ki delujejo na navedenem trgu, niti ni mogoče z gotovostjo sklepati, 
da bi to, da se je koncesionarjem naložilo, da morajo imeti pri družbi Poste Italiane odprt tekoči 
račun za pobiranje ICI, zadnjenavedeni družbi zagotavljalo prevladujoč položaj na znatnem delu 
notranjega trga. 
81 V predložitvenih odločbah tudi ni pojasnjeno, zakaj bi lahko italijanska ureditev iz postopkov v glavni 
stvari družbo Poste Italiane pripeljala do tega, da bi zlorabila svoj položaj. 
82 Ker Sodišče nima na voljo potrebnih elementov, da bi dalo koristen odgovor, je treba ugotoviti, da 
tretje vprašanje ni dopustno. 
Stroški 
83 Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred 
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški 
omenjenih strank, se ne povrnejo. 
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo: 
Člen 1 0 7 PDEU je treba razlagati tako, da nacionalni ukrep, v skladu s katerim morajo 
koncesionarji za pobiranje imposta comunale sugli imm obili (občinski davek na nepremičnine) 
pri družbi Poste Italiane SpA imeti tekočiračun, odprt na njihovo ime, da se davčnim 
zavezancem omogoči plačilo tega davka, in plačevati provizijo za vodenje tega tekočega računa, 
pomeni „državno pomoč“ v smislu te določbe, če je ta ukrep mogoče pripisati državi, če družbi 
Poste Italiane dodeljuje selektivno prednost prek državnih sredstev ter če lahko izkrivlja 
konkurenco in trgovino med državami članicami, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2021 :162 14