Zadeva T-315/01

Yassin Abdullah Kadi

proti

Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti

„Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani – Pristojnost Skupnosti – Zamrznitev sredstev – Temeljne pravice – Ius cogens – Sodni nadzor – Ničnostna tožba“

Povzetek sodbe

1. Postopek – Uredba, ki med tožbenim postopkom nadomesti izpodbijano uredbo – Nov element – Razširitev prvotnih tožbenih predlogov in razlogov

2. Akti institucij – Izbira pravne podlage – Uredba, ki določa sankcije zoper določene osebe in subjekte, ki nimajo nobene vezi s tretjo državo – Skupno upoštevanje členov 60 ES, 301 ES in 308 ES – Dopustnost

(členi 60 ES, 301 ES in 308 ES; člen 3 EU; Uredba Sveta št. 881/2002)

3. Prosti pretok kapitala in svoboda plačil – Omejitve – Nacionalni ukrepi za boj proti mednarodnemu terorizmu, ki v ta namen nalagajo gospodarske in finančne sankcije osebam, ki nimajo nobene vezi s tretjo državo – Dopustnost – Pogoji

(člen 58 ES)

4. Mednarodno javno pravo – Ustanovna listina Združenih narodov – Odločbe Varnostnega sveta – Obveznosti za države članice, ki iz njih izhajajo – Prednost pred nacionalnim pravom in pravom Skupnosti – Obveznosti, ki izhajajo iz te listine – Zavezujoči značaj za Skupnost

5. Evropske skupnosti – Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij – Akt za izvajanje resolucij Varnostnega sveta Združenih narodov – Posredni nadzor nad zakonitostjo odločb Varnostnega sveta – Nadzor glede na pravo Skupnosti – Izključitev – Nadzor glede na ius cogens – Dopustnost

(členi 5 ES, 10 ES, 230 ES, 297 ES, in 307, prvi odstavek, ES; člen 5 EU; Uredba Sveta št. 881/2002)

6. Evropske skupnosti – Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij – Akt za izvajanje resolucij Varnostnega sveta Združenih narodov – Uredba št. 881/2002 – Posebni omejevalni ukrepi za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani – Temeljne pravice zainteresiranih oseb – Zamrznitev sredstev – Nadzor glede ius cogens – Lastninska pravica posameznika – Načelo sorazmernosti – Kršitev – Neobstoj

(Uredba Sveta št. 881/2002, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 561/2003)

7. Evropske skupnosti – Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij – Akt za izvajanje resolucij Varnostnega sveta Združenih narodov – Uredba št. 881/2002 – Posebni omejevalni ukrepi za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani – Pravica zainteresirane osebe do zaslišanja – Kršitev – Neobstoj

(Uredba sveta št. 881/2002)

8. Ničnostna tožba – Akt za izvajanje resolucij Varnostnega sveta Združenih narodov – Uredba št. 881/2002 – Posebni omejevalni ukrepi za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani – Sodni nadzor – Meje – Pravna praznina v sodnem varstvu tožeče stranke – Nadzor glede na ius cogens – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Kršitev – Neobstoj

(člen 226 ES, Uredba Sveta št. 881/2002)

1. Ko v okviru ničnostne tožbe uredbo, ki neposredno in posamično zadeva posameznika, med postopkom nadomesti uredba, katere predmet je enak, je to treba šteti za nov element, ki tožeči stranki omogoča, da prilagodi svoje tožbene predloge in razloge. Dejansko bi bilo v nasprotju z dobrim delovanjem sodnega organa in z zahtevo po ekonomičnosti postopka, če bi tožeča stranka morala vložiti novo tožbo. Poleg tega bi bilo nepravično, če bi zadevna institucija, da bi nasprotovala pripombam iz vloge, predložene sodišču Skupnosti, zoper uredbo, lahko prilagodila izpodbijano uredbo tako, da bi jo nadomestila z drugo in se med postopkom sklicevala na to spremembo ali na to nadomestitev, da bi drugi stranki onemogočila razširitev tožbenih predlogov in razlogov, ki so obstajali pred zadnjo uredbo, ali vložitev dodatnih tožbenih predlogov in razlogov zoper njo.

(Glej točki 53 in 54.)

2. Člena 60 ES in 301 ES sama zase nista zadostna pravna podlaga za sprejetje uredbe Skupnosti o boju proti mednarodnemu terorizmu in o naložitvi ekonomskih in finančnih sankcij, kot so zamrznitev sredstev posameznikov, ne da bi obstajala kakršna koli vez med temi posamezniki in tretjo državo.

Tudi člen 308 ES sam zase ni zadostna pravna podlaga za sprejetje take uredbe. Čeprav je res, da nobena določba Pogodbe institucijam Skupnosti ne daje potrebne pristojnosti za sprejem sankcij zoper posameznike ali subjekte, ki nimajo nobene vezi s tretjo državo, boja proti mednarodnemu terorizmu in zlasti naložitve ekonomskih in finančnih sankcij posameznikom in subjektom, za katere se domneva, da prispevajo k njegovem financiranju, ni mogoče povezati z nobenim od ciljev, ki sta jih za Skupnost izrecno določila člena 2 ES in 3 ES. Poleg tega iz preambule Pogodbe ES nikakor ne izhaja, da zasleduje širši cilj obrambe mednarodnega miru in varnosti. To zadeva izključno cilje Pogodbe EU. Čeprav je mogoče potrditi, da mora ta cilj Unije navdihniti delovanje Skupnosti na področju lastnih pristojnosti, za utemeljitev sprejema ukrepov na podlagi člena 308 ES ne zadošča. Zdi se namreč, da člena 308 ES ni mogoče razlagati tako, da na splošno pooblašča institucije, da se sklicujejo na to določbo, da bi izvršile enega od ciljev Pogodbe EU.

Glede na to je bil Svet pristojen za sprejetje Uredbe št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, s katero so bile v Skupnosti izvršene ekonomske in finančne sankcije, ki jih določa Skupno stališče 2002/402 na podlagi povezanih členov 60 ES, 301 ES in 308 ES, ob neobstoju kakršne koli povezave z ozemljem ali vodilnim režimom tretje države.

V tem okviru je namreč treba upoštevati prehod, posebej uveden z revizijo, ki je rezultat Maastrichtske pogodbe, med dejavnostmi Skupnosti, ki zajemajo gospodarske sankcije na podlagi členov 60 ES in 301 ES, in cilji Pogodbe EU na področju zunanjih odnosov. V zvezi s tem sta člena 60 ES in 301 ES posebni določbi Pogodbe ES, ker izrecno določata, da bi se lahko ukrep Skupnosti izkazal za nujnega za uresničitev ne enega od ciljev Skupnosti, kot jih določa Pogodba ES, ampak enega od ciljev, ki jih člen 2 EU posebej določa za Unijo, in sicer izvajanje skupne zunanje in varnostne politike. Ko se torej pooblastila za gospodarske in finančne sankcije, ki jih določata člena 60 ES in 301 ES, in sicer prekinitev ali omejitev gospodarskih odnosov z eno ali več tretjimi državami, zlasti glede pretokov kapitala in plačil, izkažejo za nezadostna, da bi institucijam omogočila uresničitev cilja SZVP, se je v posebnem kontekstu teh dveh členov upravičeno sklicevati na dopolnilno pravno podlago iz člena 308 ES, v imenu zahteve po usklajenosti, ki jo določa člen 3 EU. Tako sklicevanje na skupno pravno podlago iz členov 60 ES, 301 ES in 308 ES omogoča na področju ekonomskih in finančnih sankcij uresničitev cilja, ki ga zasledujejo Unija in njene države članice v okviru SZVP, kot je naveden v skupnem stališču ali skupnem ukrepu, čeprav Skupnosti niso izrecno dodeljena pooblastila za ekonomske in finančne sankcije, ki se nanašajo na posameznike ali subjekte, ki nimajo zadostne vezi z določeno tretjo državo.

(Glej točke 96, 97, 100, 116, od 118 do 121, 123, 124, 127, 128, 130 in 135.)

3. Skupnost ni izrecno pristojna, da omejuje pretok kapitala in plačil. V nasprotju s tem člen 58 ES omogoča, da države članice sprejmejo ukrepe s takim učinkom, če je to upravičeno zaradi doseganja ciljev iz tega člena in zlasti zaradi javnega reda ali varnosti. Ker pojem javne varnosti zajema notranjo in zunanjo varnost države, naj bi torej države članice načeloma lahko na podlagi člena 58(1)(b) ES sprejele ukrepe, katerih namen je boj proti mednarodnemu terorizmu in naložitev ekonomskih in finančnih sankcij, kot je zamrznitev sredstev posameznikov, ne da bi vzpostavile kakršno koli vez z ozemljem ali vodilnim režimom tretje države. Če so ti ukrepi v skladu s členom 58(3) ES in ne prekoračijo potrebnega za uresničitev želenih ciljev, so združljivi s sistemom prostega pretoka kapitala in plačil iz Pogodbe.

(Glej točko 110.)

4. V mednarodnem pravu obveznosti držav članic Organizacije združenih narodov (OZN) na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov nesporno prevladajo nad vsako drugo obveznostjo notranjega prava ali mednarodnega pogodbenega prava, vključno z obveznostmi članic Sveta Evrope na podlagi Evropske konvencije o človekovih pravicah in z obveznostmi na podlagi Pogodbe ES za članice Skupnosti. Ta prednost se razteza na odločbe, zajete v resoluciji Varnostnega sveta v skladu s členom 25 Ustanovne listine Združenih narodov, po katerem so članice OZN dolžne sprejeti in uporabiti odločbe Varnostnega sveta.

Čeprav Skupnost ni članica Združenih narodov, je treba šteti, da jo obveznosti iz Ustanovne listine Združenih narodov zavezujejo enako, kot zavezujejo njene države članice na podlagi njene ustanovitvene pogodbe. Skupnost po eni strani ne sme kršiti obveznosti svojih držav članic iz te listine in ovirati njihovega izvrševanja. Po drugi strani mora na podlagi pogodbe, s katero je bila ustanovljena, pri izvrševanju svojih pristojnosti sprejeti vse potrebne določbe, da bi omogočila svojim državam članicam izvršitev teh obveznosti.

(Glej točke 181, 184, 192, 193 in 204.)

5. Uredba št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, sprejeta v skladu s Skupnim stališčem 2002/402, pomeni izvršitev obveznosti držav članic, ki so članice Organizacije združenih narodov (OZN), na ravni Skupnosti, da s pomočjo akta Skupnosti uresničijo sankcije proti Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida in talibanom ter drugim osebam, skupinam, podjetjem in povezanim subjektom, ki so bile določene in nato poostrene z več resolucijami Varnostnega sveta, sprejetimi na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov.

V tem okviru so institucije Skupnosti ravnale na podlagi vezane pristojnosti, ker niso imele nobene možnosti neodvisne presoje. Zlasti niso mogle neposredno spremeniti vsebine zadevnih resolucij niti uvesti sistema, ki bi omogočil tako spremembo. Vsak notranji nadzor zakonitosti Uredbe št. 881/2002 bi pomenil, da Sodišče prve stopnje posredno preizkusi zakonitost navedenih resolucij.

Ob upoštevanju načela prednosti prava OZN pred pravom Skupnosti pa pristojnost Sodišča prve stopnje za posredni nadzor zakonitosti odločbe Varnostnega sveta glede na standard varstva temeljnih pravic, kot so priznane v pravnem redu Skupnosti, ne bi bila upravičena ne na podlagi mednarodnega prava ne na podlagi prava Skupnosti. Na eni strani bi bila namreč taka pristojnost nezdružljiva z obveznostmi držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov, zlasti iz njenih členov 25, 48 in 103, pa tudi s členom 27 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu. Na drugi strani bi bila v nasprotju z določbami Pogodbe ES, zlasti s členi 5 ES, 10 ES, 297 ES in s členom 307, prvi pododstavek, ES in z določbami Pogodbe EU, zlasti s členom 5 EU. Poleg tega bi bila nezdružljiva z načelom, v skladu s katerim je treba pristojnosti Skupnosti in Sodišča prve stopnje izvrševati, spoštujoč mednarodno pravo.

Ugotoviti je treba, da se zadevne resolucije Varnostnega sveta načeloma izognejo sodnemu nadzoru Sodišča prve stopnje in da to ni pooblaščeno izpodbijati njihove zakonitosti glede na pravo Skupnosti, čeprav je to izpodbijanje le postransko. Resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovitvene listine Združenih narodov, tako načeloma niso predmet sodnega nadzora Sodišča prve stopnje in to ni pooblaščeno izpodbijati njihove zakonitosti glede na pravo Skupnosti, čeprav je to izpodbijanje le posredno. Nasprotno, Sodišče prve stopnje je dolžno, kolikor je le možno, razlagati in uporabiti to pravo tako, da bo združljivo z obveznostmi držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov.

Sodišče prve stopnje je kljub temu pooblaščeno posredno nadzorovati zakonitost takih resolucij glede na ius cogens, pojmovan kot mednarodni javni red, ki je obvezen za vse subjekte mednarodnega prava, vključno z organi OZN, in od katerega ni mogoče odstopati.

(Glej točke od 213 do 215, od 221 do 223, 225 in 226.)

6. Zamrznitev sredstev, ki je določena v Uredbi št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 561/2003, in posredno z resolucijami Varnostnega sveta, ki jih ti uredbi izvajata, glede na standard splošnega varstva temeljnih človekovih pravic, ki spada v ius cogens, ne krši temeljnih pravic zainteresiranih oseb.

V zvezi s tem izrecne možnosti izjem in odstopanj, iz katerih izhaja zamrznitev sredstev oseb, vpisanih na seznam sankcijskega odbora, jasno kažejo, da namen in učinek tega ukrepa nista nečloveško ali ponižujoče obravnavanje teh oseb.

Ker je poleg tega treba šteti, da spoštovanje lastninske pravice sodi med obvezna pravila splošnega mednarodnega prava, bi samovoljni odvzem te pravice vsekakor lahko bil v nasprotju z ius cogens. V obravnavanem primeru pa ni tako.

Prvič, zamrznitev sredstev je namreč vidik sankcij, ki jih je Varnostni svet ob upoštevanju pomena boja proti mednarodnemu terorizmu in legitimnosti varstva Združenih narodov pred delovanjem terorističnih organizacij sprejel zoper Osamo bin Ladna, mrežo Al Kaida in talibane ter druge osebe, skupine, podjetja in povezane subjekte. Drugič, zamrznitev sredstev je ohranjevalni ukrep, ki drugače kot zaplemba ne ogroža samega bistva lastninske pravice na finančnih sredstvih zainteresiranih oseb, ampak le njihovo uporabo. Tretjič, resolucije Varnostnega sveta določajo sistem rednega ponovnega preizkusa splošne ureditve sankcij. Nazadnje, zadevna ureditev ureja postopek, ki zainteresiranim osebam omogoča, da svoj primer v vsakem trenutku predložijo v ponovni preizkus sankcijskemu odboru, in sicer s posredovanjem države članice njihovega državljanstva ali njihovega stalnega prebivališča.

Glede na te okoliščine zamrznitev sredstev oseb in subjektov, za katere se na podlagi informacij, ki so jih posredovale države članice Združenih narodov in ki jih je preveril Varnostni svet, domneva, da so povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani in da so sodelovale pri financiranju, načrtovanju, pripravi ali izvršitvi terorističnih dejanj, ni samovoljna, neustrezna ali nesorazmerna kršitev temeljnih pravic zainteresiranih oseb.

(Glej točke 238, 240, od 242 do 245 in od 248 do 251.)

7. Niti Svet v okviru sprejetja Uredbe št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, niti sankcijski odbor v okviru vpisa zainteresiranih oseb na seznam oseb, katerih sredstva je treba zamrzniti z uporabo zadevnih resolucij Varnostnega sveta, ki jih navedena uredba izvaja, nista kršila pravice zainteresirane osebe do zaslišanja.

Prvič, Svet namreč ni bil dolžan zaslišati zainteresirane osebe o vzdrževanju seznama oseb in subjektov, na katere se nanašajo sankcije, v okviru sprejtja in izvršitve zadevne uredbe, saj institucije Skupnosti niso imele nobene diskrecijske pravice pri prenosu resolucij Varnostnega sveta in odločb sankcijskega odbora v pravni red Skupnosti, tako da zaslišanje zainteresiranih oseb v nobenem primeru ne bi moglo pripeljati institucije do ponovnega preizkusa svojega stališča.

Drugič, pravica zainteresiranih oseb, da jih sankcijski odbor zasliši v okviru vpisa na seznam oseb, katerih sredstva je treba zamrzniti z uporabo zadevnih resolucij Varnostnega sveta, v zadevnih resolucijah ni določena. V okoliščinah, v katerih gre za ohranitveni ukrep omejevanja razpoložljivosti dobrin zainteresiranih oseb, spoštovanje njihovih temeljnih pravic ne zahteva, da se jim posredujejo dejstva in dokazi, ki jih bremenijo, ko Varnostni svet in njegov sankcijski odbor menita, da temu nasprotujejo razlogi, ki zadevajo varnost mednarodne skupnosti.

(Glej točke 258, 259, 261, 274 in 276.)

8. V okviru ničnostne tožbe zoper Uredbo št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, Sodišče prve stopnje izvršuje popolni nadzor zakonitosti navedene uredbe glede tega, kako institucije Skupnosti spoštujejo pravila o pristojnosti in o zunanji zakonitosti ter bistveni obličnosti, ki so predpisana za njihovo delovanje. Sodišče prve stopnje nadzira tudi zakonitost te uredbe glede na resolucije Varnostnega sveta, ki jih ta uredba izvaja, zlasti z vidika formalne in materialne skladnosti, notranje skladnosti in sorazmernosti uredbe glede na resolucije. Poleg tega nadzoruje zakonitost te uredbe in posredno zakonitost zadevnih resolucij Varnostnega sveta, v razmerju do višjih pravil mednarodnega prava, ki spadajo v ius cogens, zlasti obveznih pravil za univerzalno varstvo človekovih pravic.

Sodišče prve stopnje pa ni dolžno posredno nadzorovati skladnosti zadevnih resolucij Varnostnega sveta s temeljnimi pravicami, kot jih varuje pravni red Skupnosti. Sodišče prve stopnje ni dolžno preverjati neobstoja napačne presoje dejstev in dokazov, ki jih je Svet pridobil v podporo sprejetim ukrepom, ne posredno nadzorovati primernosti in sorazmernosti teh ukrepov, razen v omejenem okviru nadzora glede na ius cogens. Tožeče stranke tako nimajo na voljo nobenega pravnega sredstva, ker Varnostni svet ni menil, da bi bilo smotrno ustanoviti neodvisno mednarodno sodišče, ki bi pravno in dejansko odločalo o sporih proti posamičnim odločbam sankcijskega odbora.

Vendar ta pravna praznina v sodnem varstvu tožeče stranke sama po sebi ni v nasprotju z ius cogens. Pravica dostopa do sodišč namreč ni absolutna. Omejitev pravice dostopa tožeče stranke do sodišča, ki je posledica sodne imunitete, katere predmet so načeloma resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, je neločljivo povezana s pravico dostopa do sodišča, kot jo zagotavlja ius cogens. Interes tožeče stranke, da jo sodišče zasliši o temelju v njeni zadevi, ne zadostuje, da bi prevladal nad splošnim bistvenim interesom, da se zaradi jasne grožnje, ki jo je identificiral Varnostni svet, ohranita mednarodni mir in varnost v skladu z določbami Ustanovne listine Združenih narodov. Pravica tožeče stranke do učinkovitega pravnega sredstva torej ni bila kršena.

(Glej točke 279, 280, od 282 do 289 in 291.)

SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat)

z dne 21. septembra 2005( )

„Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani – Pristojnost Skupnosti – Zamrznitev sredstev – Temeljne pravice – Ius cogens – Sodni nadzor – Ničnostna tožba“

V zadevi T-315/01,

Yassin Abdullah Kadi, stanujoč v Džidi (Saudova Arabija), ki ga zastopajo D. Pannick, QC, P. Saini, barrister, G. Martin in A. Tudor, solicitors, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka,

proti

Svetu Evropske unije, ki ga zastopata M. Vitsentzatos in M. Bishop, zastopnika,

in

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata A. Van Solinge in C. Brown, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

toženi stranki,

ob intervenciji

Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga je najprej zastopal J. E. Collins, nato R. Caudwell, zastopnik, zadnjenavedeni ob sodelovanju S. Moora, barrister, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

intervenient,

sprva zaradi predloga, naj se razglasita za nično Uredba Sveta (ES) št. 467/2001 z dne 6. marca 2001 o prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih virov talibanov iz Afganistana in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 337/2000 (UL L 67, str. 1) ter Uredba Komisije (ES) št. 2062/2001 z dne 19. oktobra 2001 o tretji spremembi Uredbe št. 467/2001 (UL L 277, str. 25), nato pa zaradi predloga, naj se razglasi za nično Uredba Sveta (ES) št. 881/2002 z dne 27. maja 2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 467/2001 (UL L 139, str. 9), ker se ti akti nanašajo na tožečo stranko,

SODIŠČE PRVE STOPNJE

EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi razširjeni senat),

v sestavi N. J. Forwood, predsednik, J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij in M. Vilaras, sodniki,

sodni tajnik: H. Jung,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. oktobra 2003

izreka naslednjo

Sodbo

Pravni okvir

1 V skladu s členom 24(1) Ustanovne listine Združenih narodov, podpisane v San Franciscu (Združene države Amerike) 26. junija 1945, člani Organizacije Združenih narodov (OZN) „nalagajo Varnostnemu svetu prvenstveno odgovornost za ohranitev mednarodnega miru in varnosti in so soglasni s tem, da Varnostni svet pri opravljanju svojih dolžnosti na temelju te odgovornosti dela v njihovem imenu“.

2 V skladu s členom 25 Ustanovne listine Združenih narodov „[č]lani Združenih narodov soglašajo v tem, da sprejemajo in izvršijo odločbe Varnostnega sveta v skladu s to listino“.

3 Na podlagi člena 48(2) Ustanovne listine Združenih narodov „[č]lani Združenih narodov izvršijo [odločbe Varnostnega sveta za ohranitev mednarodnega miru in varnosti] neposredno in s svojo dejavnostjo v ustreznih mednarodnih ustanovah, katerih člani so“.

4 Člen 103 Ustanovne listine Združenih narodov določa, „[č]e je navzkrižje med obveznostmi članov Združenih narodov po tej Ustanovni listini in med njihovimi obveznostmi po katerem koli drugem meddržavnem dogovoru, prevladujejo njihove obveznosti po tej Ustanovni listini“.

5 Člen 11(1) EU določa:

„Unija določi in izvaja skupno zunanjo in varnostno politiko, ki zajema vsa področja zunanje in varnostne politike in katere cilji so:

– zaščititi skupne vrednote, temeljne interese, neodvisnost in celovitost Unije skladno z načeli Ustanovne listine Združenih narodov;

– krepiti varnost Unije v vseh njenih oblikah;

– ohranjati mir in krepiti mednarodno varnost v skladu z načeli Ustanovne listine Združenih narodov […]“

6 Člen 301 ES določa:

„Kadar skupno stališče ali skupni ukrep, sprejet v skladu z določbami Pogodbe o Evropski uniji glede skupne zunanje in varnostne politike, predvideva, da Skupnost delno ali popolnoma prekine ali omeji gospodarske odnose z eno ali več tretjimi državami, sprejme Svet potrebne nujne ukrepe. Svet odloča s kvalificirano večino na predlog Komisije“.

7 Člen 60(1) ES določa:

„Če se v primerih, predvidenih v členu 301, šteje za potrebno ukrepanje Skupnosti, lahko Svet v skladu s postopkom iz člena 301 sprejme potrebne nujne ukrepe na področju pretoka kapitala in plačil, ki se nanašajo na zadevne tretje države“.

8 V skladu s členom 307, prvi pododstavek, ES:

„Določbe te pogodbe ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazumov med eno ali več državami članicami na eni strani ter eno ali več tretjimi državami na drugi strani, sklenjenih pred 1. januarjem 1958 ali za države, ki pristopajo, pred datumom njihovega pristopa“.

9 Končno, člen 308 ES določa:

„Če bi se med delovanjem skupnega trga izkazalo, da je zaradi doseganja enega od ciljev potrebno ukrepanje Skupnosti, ta pogodba pa ne predvideva potrebnih pooblastil, Svet na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropskim parlamentom soglasno sprejme ustrezne ukrepe“.

Dejansko stanje

10 15. oktobra 1999 je Varnostni svet Združenih narodov (v nadaljevanju: Varnostni svet) sprejel Resolucijo 1267 (1999), s katero je zlasti obsodil dejstvo, da se na afganistanskem ozemlju še naprej sprejema in usposablja teroriste ter pripravlja teroristična dejanja, ponovno potrdil svoje prepričanje, da je zatiranje mednarodnega terorizma nujno za ohranjanje miru in krepitev mednarodne varnosti in izrazil obžalovanje, da talibani še naprej nudijo pribežališče Osami bin Ladnu (Oussama ben Laden v večini francoskih različic dokumentov, ki so jih sprejele institucije Skupnosti) ter njemu in njegovim sodelavcem na svojem ozemlju omogoča, da upravljajo mrežo taborišč za usposabljanje teroristov in uporabljajo Afganistan kot bazo za mednarodne teroristične dejavnosti. V odstavku 2 te resolucije je Varnostni svet zahteval, da talibani brez odlašanja izročijo imenovanega Osamo bin Ladna pristojnim organom. Da bi se zagotovilo spoštovanje te določbe, odstavek 4(b) Resolucije 1267 (1999) določa, da morajo vse države članice zlasti „[z]amrzniti sredstva in druge finančne vire, ki izhajajo zlasti iz dobrin, ki so v lasti talibanov ali jih ti neposredno ali posredno nadzirajo, ali ki pripadajo ali so pod nadzorom podjetij v lasti talibanov ali pod njihovim nadzorom, ki jih je ugotovil odbor, ustanovljen ob uporabi odstavka 6 iz naslednje točke, in paziti, da njihovi državljani ali vsaka druga oseba, ki se nahaja na njihovem ozemlju, tako odkritih sredstev in drugih finančnih virov ne da na voljo talibanom ali podjetjem v njihovi lasti ali pod njihovim neposrednim ali posrednim nadzorom ali jih ne uporabi v njihovo korist, razen če odbor iz humanitarnih razlogov ni dal nasprotnega pooblastila za posamezni primer.

11 V odstavku 6 Resolucije 1267 (1999) je Varnostni svet odločil, da se v skladu s členom 28 njegovega začasnega poslovnika ustanovi odbor Varnostnega sveta, ki bo sestavljen iz vseh njegovih članov (v nadaljevanju: sankcijski odbor), zadolžen zlasti, da pazi na izvrševanje ukrepov, ki jih je državam naložil odstavek 4, da odkrije sredstva ali druge finančne vire, ki jih omenja ta odstavek 4, in da preizkusi predloge za odpravo ukrepov, ki jih je naložil ta odstavek.

12 Ker je bil za izvedbo te resolucije potreben ukrep Skupnosti, je Svet 15. novembra 1999 sprejel Skupno stališče 1999/727/SZVP o omejevalnih ukrepih za talibane (UL L 294, str. 1). Člen 2 tega skupnega stališča določa zamrznitev sredstev in drugih finančnih virov talibanov v tujini pod pogoji, ki jih določa Resolucija Varnostnega sveta 1267 (1999).

13 14. februarja 2000 je Svet na podlagi členov 60 ES in 301 ES sprejel Uredbo (ES) št. 337/2000 o prepovedi poletov in zamrznitvi sredstev in drugih finančnih virov talibanov iz Afganistana (UL L 43, str. 1).

14 19. decembra 2000 je Varnostni svet sprejel Resolucijo 1333 (2000), ki je zahtevala predvsem, naj se talibani uskladijo z Resolucijo 1237 (1999), zlasti naj mednarodnim teroristom in njihovim organizacijam nehajo dajati pribežališče in omogočati usposabljanje ter da izročijo Osamo bin Ladna pristojnim organom, da bo priveden pred Sodišče. Varnostni svet je zlasti odločil, da poostri prepoved poletov in zamrznitev sredstev, ki sta bili naloženi v skladu z Resolucijo 1267 (1999). Tako odstavek 8(c) Resolucije 1333(2000) določa, da morajo vse države „[b]rez odlašanja zamrzniti sredstva in druga finančna sredstva Osame bin Ladna in z njim povezanih posameznikov in subjektov, ki jih je odkril sankcijski odbor, vključno z organizacijo Al Kaido, in sredstva, ki izhajajo iz dobrin Osame bin Ladna in z njim povezanih posameznikov in subjektov ali ki jih ti neposredno ali posredno nadzorujejo, in paziti, da njihovi državljani ali vsaka druga oseba, ki se nahaja na njihovem ozemlju, zadevnih sredstev in drugih finančnih virov in vseh drugih finančnih sredstev ali virov ne bo dala na voljo ali jih uporabila neposredno ali posredno v korist Osami bin Ladnu, njegovim sodelavcem ali vsakemu drugemu subjektu v njihovi lasti ali pod njihovim neposrednim ali posrednim nadzorom, vključno z Al Kaido.

15 V tej določbi je Varnostni svet sankcijskemu odboru naložil, naj na podlagi informacij, ki jih bodo posredovale države in regionalne organizacije, vodi ažurni seznam posameznikov in subjektov, za katere je navedeni odbor ugotovil, da so povezani z Osamo bin Ladnom, vključno z Al Kaido.

16 V odstavku 23 Resolucije 1333 (2000) je Varnostni svet odločil, da naj bi se naloženi ukrepi, zlasti na podlagi odstavka 8, uporabljali dvanajst mesecev in da naj bi na koncu tega obdobja določil, ali bi jih bilo treba pod enakimi pogoji podaljšati za novo obdobje.

17 Ker je bil ukrep Skupnosti potreben za izvedbo resolucije, je Svet 26. februarja 2001 sprejel Skupno stališče 2001/154/SZVP o dodatnih omejevalnih ukrepih za talibane in o spremembi Skupnega stališča 97/746/SZVP (UL L 57, str. 1). Člen 4 tega skupnega stališča določa:

„Sredstva in drugi finančni viri Osame bin Ladna in z njim povezanih oseb in subjektov, ki jih je odkril sankcijski odbor, se zamrznejo in Osami bin Ladnu in z njim povezanim osebam in subjektom, ki jih je odkril sankcijski odbor, se v skladu z določbami Resolucije 1333 (2000) ne dajo na voljo nobena sredstva ali drugi finančni viri.“

18 6. marca 2001 je Svet na podlagi členov 60 ES in 301 ES sprejel Uredbo (ES) št. 467/2001 o prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih virov talibanov iz Afganistana in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 337/2000 (UL L 67, str. 1).

19 Člen 1 Uredbe št. 467/2001 določa, kaj je treba razumeti kot „sredstva“ in kaj kot „zamrznitev sredstev“.

20 Člen 2 Uredbe 467/2001 določa:

„1. Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo kateri koli fizični ali pravni osebi, subjektu ali organu, ki jih imenuje sankcijski odbor in so navedeni v Prilogi I.

2. Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist sredstva ali druge finančne vire osebam, subjektom ali organom, ki jih imenuje sankcijski odbor za talibane in so navedeni v Prilogi I.

3. Odstavka 1 in 2 se ne uporabita za sredstva in finančne vire, ki so predmet odstopanja, ki ga dovoli sankcijski odbor za talibane. Taka odstopanja je možno doseči s posredovanjem pristojnih organov držav članic, ki so našteti v Prilogi II.“

21 Priloga I k Uredbi št. 467/2001 vsebuje seznam oseb, subjektov in organov, za katere velja zamrznitev sredstev, ki jo je naložil člen 2. V skladu s členom 10(1) Uredbe št. 467/2001 je Komisija pristojna, da spremeni ali dopolni navedeno Prilogo I na podlagi odločb Varnostnega sveta ali sankcijskega odbora.

22 8. marca 2001 je sankcijski odbor objavil prvi prečiščen seznam oseb in subjektov, ki jih je treba podrediti zamrznitvi sredstev glede na Resoluciji Varnostnega sveta 1267 (1999) in 1333 (2000). Ta seznam je bil od takrat večkrat spremenjen in dopolnjen. Komisija je torej sprejela različne uredbe v skladu s členom 10 Uredbe št. 467/2001, s katerimi je spremenila ali dopolnila Prilogo I k navedeni Uredbi.

23 19. oktobra 2001 je sankcijski odbor objavil novi dodatek k seznamu z dne 8. marca 2001, ki je vseboval zlasti ime osebe:

– „Al-Qadi Yasin (znan tudi kot Kadi Shaykh Yassin Abdullah ali Kahdi Yasin), Džida, Saudova Arabija.“

24 Z Uredbo Komisije (ES) št. 2062/2001 z dne 19. oktobra 2001 o tretji spremembi Uredbe št. 467/2001 (UL L 295, str. 16) je bilo skupaj z drugimi v Prilogo I k navedeni uredbi dodano ime zadevne osebe.

25 16. januarja 2002 je Varnostni svet sprejel Resolucijo 1390 (2002), ki določa ukrepe, ki naj se naložijo glede Osame bin Ladna, članov organizacije Al Kaida in talibanov in drugih oseb, skupin, podjetij in subjektov, povezanih z njim. Ta resolucija v bistvu v odstavkih 1 in 2 določa ohranitev ukrepov, zlasti zamrznitve sredstev, ki jo je naložil odstavek 4(b) Resolucije 1267 (1999) in odstavek 8(c) Resolucije 1333 (2002). V skladu z odstavkom 3 Resolucije 1390 (2002) bo Varnostni svet te ukrepe preizkusil dvanajst mesecev po njihovem sprejetju, v obdobju, ob koncu katerega jih bo ohranil ali pa se bo odločil, da jih izboljša.

26 Ker je bil ukrep Skupnosti potreben za izvedbo te resolucije, je Svet 27. maja 2002 sprejel Skupno stališče 2002/402/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Osami bin Ladnu, članom organizacije Al Kaida in talibanom ter drugim osebam, skupinam, podjetjem in subjektom v zvezi z njimi, ki razveljavlja Skupna stališča 96/746/SZVP, 1999/727/SZVP, 2001/154/SZVP in 2001/771/SZVP (UL L 139, str. 4). Člen 3 tega skupnega stališča določa zlasti zamrznitev sredstev in drugega finančnega premoženja ali gospodarskih virov oseb, skupin, podjetij in subjekt s seznama, ki ga je sestavil sankcijski odbor v skladu z resolucijama Varnostnega sveta 1267 (1999) in 1333 (2000).

27 27. maja 2002 je Svet na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES sprejel Uredbo (ES) št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 467/2001 (UL L 139, str. 9).

28 V skladu s četrto uvodno izjavo te uredbe ukrepi, ki jih določa zlasti Resolucija Varnostnega sveta 1390 (2002), „spadajo v obseg Pogodbe in zato je, da se prepreči izkrivljanje konkurence, za izvajanje ustreznih sklepov Varnostnega sveta, če ti zadevajo ozemlje Skupnosti, potrebna zakonodaja Skupnosti.“

29 Člen 1 Uredbe št. 881/2002 v bistvu „sredstva“ in „zamrznitev sredstev“ določa popolnoma enako kot člen 1 Uredbe št. 467/2001.

30 Člen 2 Uredbe št. 881/2002 določa:

„1. Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali jih ima na voljo fizična ali pravna oseba, skupina ali entiteta, ki jo imenuje sankcijski odbor in je navedena v Prilogi I.

2. Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist sredstva fizični ali pravni osebi, skupini ali entiteti, ki jo imenuje sankcijski odbor in je navedena v Prilogi I.

3. Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist gospodarske vire fizični ali pravni osebi, skupini ali entiteti, ki jo imenuje sankcijski odbor in je navedena v Prilogi I, da bi tako tej osebi, skupini ali entiteti omogočili pridobitev sredstev, blaga ali storitev.“

31 Priloga I k Uredbi št. 881/2002 vsebuje seznam oseb, subjektov in skupin, na katere se nanaša zamrznitev sredstev iz člena 2. Ta seznam vsebuje zlasti ime osebe: „Al-Qadi Yasin (alias KADI, Shaykh Yassin Abdullah; alias KAHDI, Yasin), Džida, Saudova Arabija“.

32 20. decembra 2002 je Varnostni svet sprejel Resolucijo 1452 (2002) za olajšanje spoštovanja obveznosti na področju boja proti terorizmu. Odstavek 1 te resolucije predpisuje za zamrznitev sredstev in gospodarskih virov, ki so jo naložile resolucije 1267 (1999), 1333 (2000) in 1390 (2002), določeno število odstopanj in izjem, ki jih bodo države lahko odobrile iz humanitarnih razlogov, če to odobri sankcijski odbor.

33 17. januarja 2003 je Varnostni svet sprejel Resolucijo 1455 (2003), ki se nanaša na boljše izvajanje ukrepov, ki so jih naložili odstavek 4(b) Resolucije 1267 (1999), odstavek 8(c) Resolucije 1333 (2000) in odstavka 1 in 2 Resolucije 1390 (2002). V skladu z odstavkom 1 Resolucije 1455 (2003) bodo ti ukrepi obnovljeni čez dvanajst mesecev ali, po potrebi, prej.

34 Ker je bil ukrep Skupnosti potreben za izvedbo Resolucije Varnostnega sveta 1452 (2002), je Svet 27. februarja 2003 sprejel Skupno stališče 2003/140/SZVP o izjemah od omejevalnih ukrepov Skupnega stališča 2002/402 (UL L 53, str. 62). Člen 1 tega stališča določa, da pri izvajanju ukrepov iz člena 3 Skupnega stališča 2002/402/SZVP Evropska unija določa izjeme, ki jih dopušča resolucija Varnostnega sveta 1452(2002).

35 27. marca 2003 je Svet sprejel Uredbo (ES) št. 561/2003 o spremembah izjem od zamrznitve sredstev in gospodarskih virov Uredbe (ES) št. 881/2002 (UL L 82, str. 1). V uvodni izjavi 4 te uredbe Svet navaja, da je treba ukrepe, ki jih je naložila Skupnost, v smislu Resolucije 1452 (2002) prilagoditi.

36 Člen 1 Uredbe št. 561/2003 določa:

„V Uredbo (ES) št. 881/2002 se vstavi naslednji člen:

‚Člen 2a

1. Člen 2 se ne uporablja za sredstva ali gospodarske vire, če:

a) je kateri koli od pristojnih organov iz držav članic, kakor so našteti v Prilogi II, na zahtevo zainteresirane fizične ali pravne osebe odločil, da so ta sredstva ali gospodarski viri:

i) potrebni za kritje osnovnih stroškov, vključno s plačilom hrane, najemnine ali hipoteke, zdravil ali zdravljenja, davkov, zavarovalnih premij in komunalnih prispevkov;

ii) namenjeni izključno za plačilo razumnih poklicnih stroškov in povračilo povzročenih stroškov, povezanih z zagotovitvijo pravnih storitev;

iii) namenjeni izključno za plačila stroškov ali storitev za rutinsko vodenje ali vzdrževanje zamrznjenih sredstev ali zamrznjenih gospodarskih virov; ali

iv) potrebni za izjemne stroške; in

b) je bila takšna odločitev posredovana sankcijskemu odboru; in da

c) i) v primeru odločitve iz točke (a)(i), (ii) ali (iii) sankcijski odbor ni nasprotoval odločitvi v 48 urah od obvestila; ali

ii) je v primeru odločitve iz točke (a)(iv) sankcijski odbor odobril odločitev.

2. Katera koli oseba, ki želi uporabljati določbe iz odstavka 1, naslovi svojo zahtevo na ustrezni pristojni organ države članice, kakor so našteti v Prilogi II.

3. Sredstva, sproščena in prenesena znotraj Skupnosti za poravnavo stroškov ali priznana na podlagi tega člena, niso predmet nadaljnjih omejevalnih ukrepov, skladnih s členom 2.

Postopek in predlogi strank

37 S tožbo proti Svetu in Komisiji, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 18. decembra 2001 in vpisano pod številko T-315/01, je Yassin Abdullah Kadi začel postopek na podlagi člena 230 ES, v katerem Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi ničnost uredb št. 2062/2001 in št. 467/2001, v delu, v katerem se nanašata na tožečo stranko;

– Svetu in/ali Komisiji naloži plačilo stroškov.

38 Svet in Komisija v odgovorih na tožbo, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 20. in 21. februarja 2002, Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

– zavrne tožbo;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

39 Z dopisom sodnega tajništva Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 2002 so bile stranke pozvane, naj predložijo svoje pripombe o posledicah razveljavitve Uredbe št. 467/2001 in njene nadomestitve z Uredbo št. 881/2002.

40 Tožeča stranka je z aktom, ki ga je predložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje, v prilogi k svojim pripombam razširila svoje predloge in prvotne tožbene razloge na Uredbo št. 881/2002 (v nadaljevanju: izpodbijana uredba), v delu, v katerem se nanaša nanjo.

41 Svet v ugotovitvah, ki jih je predložil v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 28. junija 2002, razglaša, da nima ugovorov proti taki razširitvi predlogov in prvotnih tožbenih razlogov.

42 Komisija je v ugotovitvah, ki jih je predložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 1. julija 2002, navajala, da je treba prvotno tožbo zavreči kot nedopustno, če je bila usmerjena zoper Uredbo št. 467/2001, ker pogoji iz četrtega in petega odstavka člena 230 ES niso izpolnjeni. Po mnenju te institucije prvotnega predloga razglasitve ničnosti te uredbe ni mogoče razumeti kot izjemo nezakonitosti na podlagi člena 241 ES. Torej bi bilo treba šteti, da je prvotna tožba usmerjena v glavnem zoper Uredbo št. 2062/2001 in da ne izpodbija Uredbe št. 467/2001. V interesu dobrega delovanja sodnega organa in zaradi ekonomičnosti postopka ter glede na okoliščino, da se pravni učinki Uredbe št. 2062/2001 nadaljujejo v izpodbijani uredbi, je Komisija razglasila, da ne vidi razloga proti temu, da bi tožeča stranka spremenila postopkovne akte, da bi se vanje vključila zadnjenavedena uredba.

43 Komisija prosi Sodišče prve stopnje, naj ugotovi, v skladu s členom 113 Poslovnika Sodišča prve stopnje, da je tožba proti Uredbi št. 2062/2001 postala brezpredmetna in da glede tega ni več treba odločati, ker se je z razveljavitvijo Uredbe št. 467/2001 in njeno nadomestitvijo z izpodbijano uredbo tej uredbi odvzelo vsak pravni učinek. V tem smislu se sklicuje na sodbo Sodišča z dne 5. oktobra 1988 v zadevi Technointorg proti Komisiji in Svetu (294/86 in 77/87, Recueil, str. 6077) in sklep Sodišča prve stopnje z dne 13. junija 1997 v zadevi TEAM in Kolprojekt proti Komisiji (T‑13/96, Recueil, str. II‑983).

44 Komisija poleg tega na podlagi člena 115(1) in člena 116(6) Poslovnika predlaga, naj se ji prizna položaj intervenientke v podporo predlogov Sveta, s tem da se zadrži njen predlog, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila, ko je tožeča stranka izpodbijala Uredbo št. 2062/2001.

45 S sklepom predsednika Sodišča prve stopnje z dne 10. septembra 2002 je bilo Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljeno, da posreduje v podporo predlogov toženih strank, ob uporabi člena 116(6) Poslovnika.

46 Ker je bila sestava Sodišča prve stopnje z novim sodnim letom, ki se je začelo 1. oktobra 2002, spremenjena, je bil sodnik poročevalec določen drugemu senatu, ki mu je bila posledično dodeljena ta zadeva.

47 Po zaslišanju strank je Sodišče prve stopnje v skladu s členom 51 Poslovnika odstopilo zadevo senatu petih sodnikov.

48 Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (drugi razširjeni senat) odločilo, da začne ustni postopek in v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Svetu in Komisiji pisno predložil nekatera vprašanja, na katera sta odgovorila v predpisanem roku.

49 S sklepom predsednika drugega razširjenega senata Sodišča prve stopnje sta bili ta zadeva in zadeva T-306/01, Aden in drugi proti Svetu in Komisiji, združeni zaradi ustnega postopka, v skladu s členom 50 Poslovnika.

50 Z dopisom z dne 8. oktobra 2003 je tožeča stranka Sodišče prve stopnje zaprosila, naj v spis vstavi Terrorism (United Nations Measures) Order 2001 (britanski sklep iz leta 2001 o terorizmu (ukrepi Združenih narodov)). Z dopisom z dne 8. oktobra 2003 je Komisija zaprosila Sodišče prve stopnje, naj v spis vstavi „navodila za delo [sankcijskega odbora]“, ki jih je ta sprejel 7. novembra 2002 in jih spremenil 10. aprila 2003. Tej prošnji je predsednik drugega razširjenega senata Sodišča prve stopnje ugodil s sklepom z dne 9. oktobra 2003.

51 14. oktobra 2003 so bile stranke na obravnavi zaslišane o svoji obrambi in o odgovorih na vprašanja Sodišča prve stopnje.

Postopkovne posledice sprejetja izpodbijane uredbe

52 Glavne stranke spora se strinjajo, da je tožeča stranka upravičena prilagoditi svoje tožbene predloge in razloge, tako da zahteva razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe, ki razveljavlja in nadomešča Uredbo št. 467/2001, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2062/2001. Z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 28. junija 2002, je tožeča stranka v tem smislu prilagodila svoje prvotne tožbene predloge in sredstva.

53 Glede tega je treba opomniti, da če odločitev v postopku nadomesti odločitev, katere vsebina je enaka, je to treba šteti za nov element, ki tožeči stranki omogoča, da prilagodi svoje tožbene predloge in razloge. Dejansko bi bilo v nasprotju z dobrim delovanjem sodnega organa in z zahtevo po ekonomičnosti postopka, če bi tožeča stranka morala vložiti novo tožbo. Poleg tega bi bilo nepravično, če bi zadevna institucija, da bi nasprotovala pripombam iz vloge, predložene sodišču Skupnosti zoper eno odločitev, lahko sprejela izpodbijano odločitev ali jo nadomestila z drugo in se med postopkom sklicevala na to spremembo ali na to nadomestitev, da bi drugi stranki onemogočila razširitev njenih tožbenih predlogov in razlogov, ki so obstajali pred zadnjo odločitvijo, ali vložitev dodatnih tožbenih predlogov in razlogov zoper njo (sodbe Sodišča z dne 3. marca 1982 v zadevi Alpha Steel proti Komisiji, 14/81, Recueil, str. 749, točka 8; z dne 29. septembra 1987 v zadevi Fabrique de fer de Charleroi in Dillinger Hüttenwerke proti Komisiji, 351/85 in 360/85, Recueil, str. 3639, točka 11, in z dne 14. julija 1988 v zadevi Stahlwerke Peine-Salzgitter proti Komisiji, 103/85, Recueil, str. 4131, točki 11 in 12; sodba Sodišča prve stopnje z dne 3. februarja 2000 v zadevi CCRE proti Komisiji, T-46/98 in T-151/98, Recueil, str. II-167, točka 33).

54 To sodno prakso je mogoče prenesti na primer, v katerem uredbo, ki neposredno in posamično zadeva posameznika, med postopkom nadomesti uredba, katere predmet je enak.

55 Ker to v vseh točkah ustreza primeru v tej zadevi, je treba predlogu tožeče stranke ugoditi, šteti, da se njena tožba glasi na razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe, ker se nanaša na njo, in strankam omogočiti, da ponovno oblikujejo svoja stališča, tožbene predloge in trditve v smislu tega novega elementa.

56 V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je treba prvotni predlog tožeče stranke za razglasitev delne ničnosti Uredbe št. 467/2001 šteti za brezpredmetnega, ker ga je razveljavila izpodbijana uredba. Torej ni več treba odločati o tem predlogu ne o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija (glej zgornjo točko 42). Odločati ni treba niti o predlogu za razglasitev delne ničnosti Uredbe št. 2062/2001, ker je tudi ta postal brezpredmeten.

57 Iz zgoraj navedenega izhaja, da ni treba odločati o tožbi zoper Komisijo. V okoliščinah tega primera načelo dobrega delovanja sodnega organa in zahteva po ekonomičnosti postopka, na katera se sklicuje sodna praksa iz zgornje točke 53, kljub temu upravičujeta, da se upoštevajo ponovno oblikovana stališča, obrambni predlogi in trditve Komisije, kot je omenjeno v zgornji točki 55, ne da bi bilo tej instituciji treba ponovno dovoliti postopek na podlagi člena 115(1) in člena 116(6) Poslovnika, v vlogi intervenientke v podporo stališč Sveta.

58 Upoštevajoč zgoraj navedeno, je treba ugotoviti, da je ta tožba vložena zgolj proti Svetu, ob intervenciji Komisije in Združenega kraljestva, in da je njen edini predmet predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe, ki se nanaša na tožečo stranko.

Temelj

1. Uvodne ugotovitve

59 Tožeča stranka v podporo svojih predlogov navaja tri tožbene razloge za razglasitev ničnosti, ki izhajajo iz kršitve njenih temeljnih pravic. Prvi tožbeni razlog je kršitev pravice do zaslišanja, drugi kršitev pravice do spoštovanja lastnine in načela sorazmernosti in tretji kršitev pravice do učinkovitega sodnega nadzora.

60 V repliki je tožeča stranka navedla četrti tožbeni razlog, nepristojnost in prekoračitev pooblastil, ker so tožene institucije sprejele Uredbi št. 467/2001 in št. 2062/2001 na podlagi členov 60 ES in 301 ES, saj so te določbe pooblaščale Skupnost, da prekine ali omeji gospodarske odnose s tretjimi državami, ne pa da zamrzne sredstva posameznikov. Na podlagi razveljavitve Uredbe št. 467/2001 in njene nadomestitve z izpodbijano uredbo, sprejeto na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES, je tožeča stranka v ugotovitvah, predloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 28. junija 2002, izjavila, da odstopa od tega novega tožbenega razloga.

61 Sodišče prve stopnje je kljub temu odločilo, da preizkusi vprašanje, ali je bil Svet pristojen za sprejetje izpodbijane uredbe na pravni podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES. Dejansko tožbeni razlog, ki je nepristojnost izdajatelja izpodbijanega akta, izvira iz javnega reda (sklepni predlogi generalnega pravobranilca Lagranga k sodbi Sodišča z dne 15. julija 1964 v zadevi Nizozemska proti Visoki oblasti, 66/63, Recueil, str. 1047, 1086) in ga lahko sodnik Skupnosti preizkusi po uradni dolžnosti (sodbe Sodišča z dne 17. decembra 1959 v zadevi Société des fonderies de Pont-à-Mousson proti Visoki oblasti, 14/59, Recueil, str. 445, 473; z dne 10. maja 1960 v zadevi Nemčija proti Visoki oblasti, 19/58, Recueil, str. 469, 488; z dne 30. septembra 1982 v zadevi Amylum proti Svetu, 108/81, Recueil, str. 3107, točka 28, in z dne 13. julija 2000 v zadevi Salzgitter proti Komisiji, C‑210/98 P, Recueil, str. I‑5843, točka 56; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 1992 v zadevi BASF in drugi proti Komisiji, T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 in T‑104/89, Recueil, str. II‑315, točka 31, in z dne 24. septembra 1996 v zadevi Marx Esser in Del Amo Martinez proti Parlamentu, T‑182/94, Recueil FP, str. I‑A‑411 in II‑1197, točka 44).

62 Ker ne Svet ne Komisija nista imela možnosti, da bi se v pisnem postopku izrekla o tem vprašanju, ju je Sodišče prve stopnje k temu povabilo na podlagi ukrepov procesnega vodstva (glej zgornjo točko 48). Ti instituciji sta se predlog Sodišča prve stopnje odzvali v roku, ki jima je bil za to določen. Na obravnavi je tožeča stranka izpodbijala pristojnost Sveta za sprejetje izpodbijane uredbe na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES. Združeno kraljestvo je na obravnavi ravno tako sprejelo stališče o tem vprašanju.

63 Sodišče prve stopnje je odločilo, da se bo opredelilo najprej o tožbenem razlogu, navedenem po uradni dolžnosti, to je nepristojnost Sveta za sprejetje izpodbijane uredbe. Zatem bo Sodišče prve stopnje odločalo o treh tožbenih razlogih za razglasitev ničnosti, ki jih bo združilo in ki izhajajo iz kršitve temeljnih pravic tožeče stranke.

2. Tožbeni razlog: nepristojnost Sveta za sprejetje izpodbijane uredbe

Vprašanja Sodišča prve stopnje in odgovori strank

64 Sodišče prve stopnje je v pisnih vprašanjih Svetu in Komisiji spomnilo, da je Sodišče v mnenju 2/94 z dne 28. marca 1996 (Recueil, str. I-1759, točki 29 in 30) določilo, da je namen člena 235 Pogodbe ES (po spremembi člen 308 ES), da se dopolni odsotnost pooblastil za ukrepanje, ki so jih posebne določbe Pogodbe izrecno ali implicitno podelile institucijam Skupnosti, če so ta pooblastila potrebna, da bi Skupnost lahko izvrševala svoje naloge, da bi dosegle enega od ciljev, ki jih določa Pogodba. Ta določba, ki je bistveni del reda institucije, katerega podlaga je načelo dodeljenih pristojnosti, ne more biti temelj za razširitev pristojnosti Skupnosti zunaj splošnega okvira, ki izhaja iz celote določb Pogodbe in zlasti iz določb, ki določajo naloge in ukrepe Skupnosti. Ta določba ne more biti temelj za sprejetje določb, ki bi v bistvu po svojih posledicah pripeljale do spremembe Pogodbe, s tem da bi se izognile postopku, ki ga ta določa v ta namen. V smislu tega mnenja je Sodišče prve stopnje posebej pozvalo Svet in Komisijo, naj navedeta, kateri so cilji Skupnosti, določeni s Pogodbo ES, ki jih je treba doseči s pomočjo določb izpodbijane uredbe.

65 Svet je v odgovoril, da te določbe zasledujejo cilj ekonomske in finančne prisile, ki je po njegovem mnenju predmet Pogodbe ES.

66 Glede tega je Svet navedel, da cilji Skupnosti niso zgolj tisti, ki jih določa člen 3 ES, ampak lahko izhajajo tudi iz posebnih določb.

67 Po spremembah, ki so posledica Maastrichtske pogodbe, člena 60 ES in 301 ES določata naloge in dejavnosti Skupnosti na področju ekonomskih in finančnih sankcij ter dajala zakonito podlago za izrecen prenos pristojnosti Skupnosti, da bi bile te izvršene. Te pristojnosti naj bi bile izrecno vezane na sprejetje akta na podlagi določb Pogodbe EU o skupni zunanji in varnostni politiki (SZVP) in temu dejansko podrejene. Vendar naj bi bili cilji SZVP v skladu s členom 11(1), tretja alinea, EU „ohranjati mir in krepiti mednarodno varnost v skladu z načeli Ustanovne listine Združenih narodov“.

68 Torej bi bilo treba priznati, da je ekonomska in finančna prisila iz političnih razlogov pri izvrševanju zavezujočega sklepa Varnostnega sveta izrecni in zakoniti cilj Pogodbe ES, čeprav je ta cilj postranski, posredno povezan s temeljnimi cilji te pogodbe, zlasti s cilji, ki se nanašajo na prosti pretok kapitala (člen 3(1)(c) ES) in na vzpostavitev sistema neizkrivljene konkurence (člen 3(1)(g) ES), ter vezan na Pogodbo EU.

69 V tem primeru naj bi bil člen 308 ES vključen kot pravna podlaga za izpodbijano uredbo, da bi dopolnil podlago členov 60 ES in 301 ES, tako da bi se omogočil sprejetje ukrepov ne le za tretje države, ampak tudi za posameznike in nedržavne subjekte, ki niso nujno povezani z vlado ali z režimom te države, v primeru, ko Pogodba ES ne določa pooblastil za potrebne ukrepe v ta namen.

70 Tako naj bi se bila Skupnost sposobna prilagoditi razvoju mednarodne prakse, ki naj bi zajemala sprejetje „pametnih sankcij“ bolj zoper posameznike, ki ogrožajo mednarodno varnost, kot zoper nedolžno prebivalstvo.

71 Svet trdi, da se okoliščine, pri katerih se je zatekel k členu 308 ES, v tem primeru ne razlikujejo od okoliščin, v katerih je bila uporabljena ta določba v preteklosti za uresničitev enega od ciljev Pogodbe ES pri delovanju skupnega trga, ne da bi ta pogodba določala pooblastila za delovanje v ta namen. V tem smislu navaja:

– na področju socialne politike različne direktive, ki so na podlagi člena 235 Pogodbe ES (po spremembi člen 308 ES), ponekod z dopolnitvijo člena 100 Pogodbe ES (po spremembi člen 94 ES), razširile načelo enakosti plačil za delavce in delavke, kot določa člen 119 Pogodbe ES (člene od 117 do 120 Pogodbe ES so nadomestili členi od 136 do 143 ES), da bi ga povzdignile v splošno načelo enakega obravnavanja na vseh področjih, kjer bi lahko obstajala morebitna diskriminacija in da bi imeli od njega korist neodvisni delavci, vključno z delavci v kmetijskem sektorju, in zlasti Direktivo Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih razmer (UL L 39, str. 40); Direktivo Sveta 79/7/EGS z dne 19. decembra 1978 o postopnem izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zadevah socialne varnosti (UL 1979 L 6, str. 24); Direktivo Sveta 86/378/EGS z dne 24. julija 1986 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v poklicnih sistemih socialne varnosti (UL L 225, str. 40) in Direktivo Sveta 86/613/EGS z dne 11. decembra 1986 o uporabi načela enakega obravnavanja moških in žensk, ki se ukvarjajo z dejavnostjo, vključno s kmetijstvom, ali pa so samozaposleni, ter o varstvu samozaposlenih žensk med nosečnostjo in materinstvom (UL L 359, str. 56);

– na področju prostega pretoka oseb različne akte, ki so na podlagi člena 235 Pogodbe ES in člena 51 Pogodbe ES (po spremembi člena 42 ES) razširili pravice, priznane delavcem, ki se gibljejo v Skupnosti, na samozaposlene osebe, njihove družinske člane in študente, in zlasti Uredbo Sveta (EGS) št. 1390/81 z dne 12. maja 1981 o razširitvi Uredbe (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družine, ki se gibljejo v Skupnosti na samozaposlene osebe in njihove družinske člane (UL L 143, str. 1);

– Uredbo Sveta št. 1035/97 z dne 2. junija 1997 o ustanovitvi Evropskega centra za spremljanje rasizma in ksenofobije (UL L 151. str. 1), sprejeto na podlagi člena 213 Pogodbe ES (po spremembi člen 284 ES) in člena 235 Pogodbe ES.

72 Sodišče samo naj bi priznalo zakonitost te prakse (sodba z dne 5. decembra 1989 v zadevi Delbar, C-114/88, Recueil, str. 4067).

73 Zakonodajalec Skupnosti naj bi se v preteklosti že skliceval na pravno podlago člena 235 Pogodbe ES na področju sankcij. Svet glede tega navaja, da je bil pred uvedbo členov 301 ES in 60 ES v Pogodbo ES za različne uredbe Sveta o naložitvi trgovinskih sankcij pravna podlaga člen 113 Pogodbe ES (po spremembi člen 133 ES) (glej na primer Uredbo Sveta št. 596/82 z dne 15. marca 1982 o spremembi uvoznega sistema za nekatere proizvode s poreklom iz Sovjetske zveze (UL L 72, str. 15); Uredbo Sveta (EGS) št. 877/82 z dne 16. aprila 1982 o ustavitvi uvoza za vse proizvode s poreklom iz Argentine (UL L 102, str. 1) in Uredbo Sveta (EGS) št. 3302/86 o ustavitvi uvoza zlata s poreklom iz Južnoafriške republike (UL L 305, str. 11)). Če bi bili ti ukrepi zunaj področja uporabe skupne trgovinske politike ali bi se nanašali na fizične ali pravne osebe s sedežem v Skupnosti, bi bil njihova podlaga ravno tako člen 235 Pogodbe ES. Tak primer bi bila zlasti Uredba Sveta (EGS) št. 3541/92 z dne 7. decembra 1992 o prepovedi ugoditve iraškim zahtevkom za pogodbe in transakcije, v izvajanje katerih posega Resolucija Varnostnega sveta Združenih narodov 661 (1990) in z njo povezane resolucije (UL L 361, str. 1), katere člen 2 bi določal, da „[je] prepovedano […] izpolnjevati ali omogočiti izpolnjevanje zahtevkov, ki jih vloži […] katera koli oseba, ki neposredno ali posredno deluje v imenu ali v korist ene ali več fizičnih ali pravnih oseb ali organov v Iraku“.

74 V odgovoru na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje je Komisija trdila, da bi se izvrševanje sankcij, ki jih je naložil Varnostni svet, lahko popolnoma ali delno nanašalo na področje uporabe Pogodbe ES na podlagi skupne trgovinske politike ali na podlagi notranjega trga.

75 V tem primeru Komisija, ki se sklicuje na uvodno izjavo 4 izpodbijane uredbe, trdi, da so bili zadevni ukrepi nujni za zagotovitev enotne uporabe in razlage omejitev gibanja kapitala, ki so bile uvedene v skladu z zadevnimi resolucijami Varnostnega sveta, da bi se zavaroval prosti pretok kapitala v Skupnosti in izognilo izkrivljanju konkurence.

76 Komisija poleg tega meni, da je treba šteti, da sodi zaščita mednarodne varnosti, v Uniji in zunaj nje, v splošni okvir določb Pogodbe ES. Glede tega se Komisija sklicuje na člena 3 EU in 11 EU in na preambulo Pogodbe ES, v kateri naj bi podpisnice potrdile „solidarnost, ki povezuje Evropo s čezmorskimi državami, in z željo zagotoviti dvig njihove blaginje v skladu z načeli Ustanovne listine Združenih narodov“ in bile trdno odločene, „da […] ohranijo in utrdijo mir in svobodo“. Komisija iz tega sklepa na „splošni cilj Skupnosti, da ščiti mir in varnost“, h kateremu naj bi težila posebej člena 60 ES in 301 ES, ki naj bi bila hkrati poseben izraz pristojnosti Skupnosti pri ureditvi notranjega in zunanjega gibanja kapitala.

77 Ker določbe Naslova III, Poglavja 4, Pogodbe ES o gibanju kapitala ne dajejo Skupnosti nobenega posebnega pooblastila, naj bi bil v tem primeru člen 308 ES dodatna pravna podlaga, da se zagotovi, da Skupnost lahko naloži zadevne omejitve, zlasti za posameznike, v skladu s skupnim stališčem Sveta.

78 Na obravnavi je Združeno kraljestvo navedlo, da naj bi bil cilj Skupnosti, za katerega naj bi bila sprejeta izpodbijana uredba, enotna uporaba obveznosti, ki se nanašajo na omejitve gibanja kapitala v Skupnosti, ki jih je državam članicam naložil Varnostni svet.

79 Združeno kraljestvo poudarja, da je oblikovanje notranjega trga na področju gibanja kapitala eden od ciljev Skupnosti iz člena 3 ES. Meni, da je enotna uporaba vseh omejitev prostega pretoka kapitala na trgu bistveni vidik oblikovanja notranjega trga.

80 Če izvrševanje zadevnih resolucij Varnostnega sveta ne bi bilo predmet posebnih ukrepov na ravni Skupnosti, bi lahko to po mnenju Združenega kraljestva povzročilo nevarnost razhajanj pri uporabi zamrznitve sredstev med državami članicami. Če bi države članice izvrševale te resolucije posamično, bi neizogibno nastopile razlike pri razlagi pomena obveznosti, ki so jim bile naložene, in bi povzročile neenakosti na področju prostega pretoka kapitala med državami članicami, posledica česar bi bila nevarnost izkrivljanja konkurence.

81 Združeno kraljestvo trdi tudi, da ni mogoče šteti, da ukrepi zamrznitve sredstev posameznikov, zato da bi se prekinili gospodarski odnosi bolj z mednarodnimi terorističnimi organizacijami kot s tretjimi državami, razširjajo „področje pristojnosti Skupnosti zunaj splošnega okvira, ki izhaja iz določb Pogodbe“ v skladu z mnenjem 2/94, zgornja točka 64. V okviru Pogodbe naj bi bila Skupnost pristojna za sprejetje ukrepov za ureditev pretoka kapitala, in sicer s sprejetjem ukrepov zoper posameznike. Če je res, da se ukrepi za ureditev pretoka kapitala posameznikov zaradi prekinitve gospodarskih odnosov z mednarodnimi terorističnimi organizacijami nanašajo na področje, za katero Pogodba ES institucijam ni dala posebnih pooblastil, in če je res tudi, da ti ukrepi zahtevajo sklicevanje na člen 308 ES, naj bi se ne štelo, da so zunaj splošnega okvira Pogodbe.

82 Združeno kraljestvo trdi, da se sklicevanje na člen 308 ES v okoliščinah tega primera ne razlikuje od uporabe te določbe v okoliščinah, v katerih je ta člen služil za dosego drugih ciljev Skupnosti, zlasti na področju socialne politike, kadar Pogodba ni dajala jasne pravne podlage (glej zgornjo točko 71).

83 Na obravnavi je tožeča stranka izpodbijala pristojnost Sveta za sprejetje izpodbijane uredbe na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES.

84 Sklicevanje na člena 60 ES in 301 ES naj ne bi bilo dovoljeno, ker izpodbijana uredba določa sprejetje ukrepov za posameznike in ne za tretje države.

85 Na drugi strani naj sklicevanje na člen 308 ES ravno tako ne bi bilo dovoljeno, ker se izpodbijana uredba ne nanaša na uresničitev katerega od ciljev Pogodbe ES, ampak zgolj na uresničitev ciljev na področju SZVP, ki zadevajo Pogodbo EU. Zamrznitev sredstev tožeče stranke naj ne bi bila povezana s ciljem „da se prepreči izkrivljanje konkurence“ iz uvodne izjave 4 izpodbijane uredbe (sodba Sodišča z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C‑376/98, Recueil, str. I‑8419, točki 84 in 85).

86 Tožeča stranka zlasti navaja, da za to, da Skupnost sprejme ukrep na podlagi člena 308 ES, ne zadostuje, da se ta ukrep nanaša na uresničitev cilja Pogodbe EU. V mnenju 2/94, zgornja točka 64, naj bi Sodišče sodilo, da ta določba ni omogočala pristopa Skupnosti k Evropski konvenciji za zaščito človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), čeprav je cilj spoštovanja človekovih pravic izrecno naveden v Pogodbi EU. Tožeča stranka poziva Sodišče prve stopnje, naj zavrne široko razlago člena 308 ES, ki sta jo predlagala Svet in Komisija, katere učinek naj bi bil po njenem mnenju ta, da se tej določbi dodeli potencialno neomejen obseg.

Presoja Sodišča prve stopnje

87 Drugače kot Uredba št. 467/2001 pravna podlaga izpodbijane uredbe nista le člena 60 ES in 301 ES, ampak tudi člen 308 ES. V tem se kaže razvoj mednarodnih razmer, v okvir katerih so se postopoma uvrstile sankcije, ki jih je odredil Varnostni svet in uvedla Skupnost.

88 Resolucija Varnostnega sveta 1333 (2000), sprejeta v okviru ukrepov, sprejetih za zatiranje mednarodnega terorizma, ki velja za bistveno za ohranitev miru in krepitev mednarodne varnosti (glej njeno sedmo uvodno izjavo), se je nanašala na režim talibanov, ki je takrat nadzoroval največji del afganistanskega ozemlja in je dajal pribežališče in pomoč Osami bin Ladnu in njegovim sodelavcem.

89 Ravno ta izrecna vez z ozemljem in vodilnim režimom tretje države je Svetu omogočila, da je Uredbo št. 467/2001 utemeljil na členih 60 ES in 301 ES. To ugotovitev je treba potrditi, saj nič iz teh določb ne izključuje sprejetja omejevalnih ukrepov, ki prizadenejo neposredno posameznike ali organe, če so ti ukrepi dejansko namenjeni za popolno ali delno omejevanje ekonomskih odnosov z eno ali več tretjimi državami.

90 Kot je Svet pravilno poudaril, so se ukrepi, ki jih je določila Uredba št. 467/2001, nanašali na to, kar lahko imenujemo „pametne sankcije“ („smart sanctions“), ki so se pojavile v praksi OZN v letih 90. letih prejšnjega stoletja. S takimi sankcijami so klasične ukrepe splošnega trgovinskega embarga proti eni državi nadomestili bolj usmerjeni in selektivni ukrepi, kot so ekonomske ali finančne sankcije, prepovedi potovanj, embargo na orožje ali na posebne proizvode, da bi se zmanjšalo trpljenje, ki ga prenaša civilno prebivalstvo zadevne države, navedenemu režimu in njegovim vodjem pa se naložijo prave sankcije. Praksa institucij Skupnosti se je razvila v isto smer in Svet je posledično menil, da mu člena 60 ES in 301 ES omogočata, da sprejme omejevalne ukrepe za subjekte ali osebe, ki fizično nadzorujejo del ozemlja tretje države in za subjekte in osebe, ki dejansko nadzirajo vladni aparat tretje države, ter za osebe in subjekte, ki so s temi povezani in jim dajejo ekonomsko oporo.

91 To razlago, ki ni v nasprotju z besedilom členov 60 ES in 301 ES, opravičujejo tako presoje o učinkovitosti kot skrb za humanitarni red.

92 Resolucija Varnostnega sveta 1390 (2000) je bila sprejeta 16. januarja 2002, po razpadu tega režima, ki je sledil vojaškemu posredovanju mednarodne koalicije v Afganistanu, ki se je začelo oktobra 2001. Čeprav se še vedno nanaša izrecno na talibane, ni več usmerjena proti njihovemu propadlemu režimu, ampak bolj neposredno proti Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida in osebam in subjektom, ki so z njimi povezani.

93 Svetje v točkah 4 in 5 svoje duplike izrecno priznal odsotnost vsake vezi med sankcijami, ki jih je treba sprejeti na podlagi te resolucije, in ozemljem ali vodstvenim režimom tretje države, ki je bila omenjena v točki 2 razlogov za predlog uredbe, ki ga je Svet predložil Komisiji 6. marca 2002 in je po izvoru izpodbijana uredba (dokument KOM (2002) 117, končna).

94 V odsotnosti take vezi sta Svet in Komisija menila, da člena 60 ES in 301 ES sama zase nista zadostna pravna podlaga, da bi se dovolilo sprejetje izpodbijane uredbe. S temi presojami se je treba strinjati.

95 Dejansko člen 60(1) ES določa, da lahko Svet v skladu s postopkom iz člena 301 ES „glede zadevnih tretjih držav“ sprejme nujno potrebne ukrepe, ki se nanašajo na pretok kapitala in plačil. Člen 301 ES izrecno določa, da Skupnost popolnoma ali delno prekine ali omeji gospodarske odnose „z eno ali več tretjimi državami“.

96 Poleg tega dejstvo, da te določbe dovoljujejo sprejetje „pametnih sankcij“ zoper posameznike ali subjekte, ki so povezani z vodji tretje države ali ki jih ti neposredno ali posredno nadzirajo (glej zgornje točke od 89 do 91), ne omogoča presoje, da se lahko nanašajo na take zadevne posameznike ali subjekte, če je vodilni režim zadevne tretje države izginil. V takih okoliščinah dejansko ne obstaja več zadostna vez med temi posamezniki ali subjekti in tretjo državo.

97 Iz tega izhaja, da člena 60 ES in 301 ES sama zase nista zadostna pravna podlaga za utemeljitev izpodbijane uredbe.

98 V nasprotju s stališčem Komisije v predlogu Uredbe Sveta, ki je po izvoru izpodbijana uredba (glej zgornjo točko 93), je Svet menil, da člen 308 ES sam zase ravno tako ni bil ustrezna pravna podlaga za sprejetje navedene uredbe. S temi presojami se je ravno tako treba strinjati.

99 Glede tega je treba spomniti, da glede na sodno prakso (sodba Sodišča z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti Svetu, 45/86, Recueil, str. 1493, točka 13), iz besedila člena 308 ES izhaja, da je sklicevanje na ta člen kot na pravno podlago akta upravičeno samo, če nobena druga določba Pogodbe institucijam Skupnosti ne daje potrebne pristojnosti za sprejetje tega akta. V takem položaju člen 308 ES omogoča institucijam, da ravnajo z namenom uresničiti enega od ciljev Skupnosti, kljub odsotnosti določbe, ki bi jim dodelila potrebno pristojnost v ta namen.

100 Glede prvega pogoja za uporabo člena 308 ES je jasno, da nobena določba Pogodbe ES ne določa sprejetja takih ukrepov, kot jih določa izpodbijana uredba o boju proti mednarodnemu terorizmu in zlasti o naložitvi ekonomskih in finančnih sankcij, kot so zamrznitev sredstev posameznikov in subjektov, za katere se domneva, da omogočajo njegovo financiranje, ne da bi vzpostavila kakršno koli vez z ozemljem ali vodilnim režimom tretje države. Ta prvi pogoj je torej v tem primeru izpolnjen.

101 Da bi bil izpolnjen drugi pogoj za uporabo člena 308 ES, je v skladu s sodno prakso, navedeno v zgornji točki 99, potrebno, da se boj proti mednarodnemu terorizmu in zlasti naložitev ekonomskih in finančnih sankcij, kot je zamrznitev sredstev posameznikom in subjektom, za katere se domneva, da prispevajo k njegovemu financiranju, lahko navezujeta na enega od ciljev, ki jih Pogodba določa Skupnosti.

102 Glede tega vprašanja je preambula izpodbijane uredbe še posebej kratka in jedrnata. Svet je v uvodni izjavi 4 te uredbe potrdil, da je ukrepe, ki se zahtevajo na podlagi Resolucije 1390 (2002) in Skupnega stališča 2002/402, „pokrivala Pogodba“ in da je bilo treba sprejeti zakonodajo Skupnosti, „da bi se izognilo zlasti izkrivljanju konkurence“.

103 Glede načelnega predloga, v skladu s katerim zadevne ukrepe „pokriva Pogodba“, je treba nasprotno ugotoviti, da se nobeden od ciljev Pogodbe, kot jih izrecno določata člena 2 ES in 3 ES, ne zdi zadosten za izvršitev zadevnih ukrepov.

104 Še posebej in nasprotno kot pri ukrepih, ki jih zoper nekatere fizične ali pravne osebe s sedežem v Skupnosti določa Uredba št. 3541/92, na katero se je v podporo svojih navedb skliceval Svet (glej zgornjo točko 73), se pri ukrepih, ki jih določa izpodbijana uredba, ne bi bilo mogoče sklicevati na cilj vzpostavitve skupne trgovinske politike (člen 3(1)(b) ES), v okviru katere je bilo razsojeno, da je Skupnost imela pooblastilo za sprejetje ukrepov trgovinskega embarga na podlagi člena 133 ES, ker v tem primeru trgovinski odnosi Skupnosti s tretjo državo niso prizadeti.

105 Glede cilja vzpostavitve režima, ki zagotavlja neizkrivljeno konkurenco na notranjem trgu (člen 3(1)(g) ES), trditev, da obstaja nevarnost izkrivljanja konkurence, ki naj bi jo izpodbijana uredba glede na njeno preambulo preprečevala, ni prepričljiva.

106 Pravila konkurence po Pogodbi ES so namenjena podjetjem in državam članicam, če rušijo ali slabijo konkurenčno enakost med podjetji (v zvezi s členom 87 ES glej sodbo Sodišča z dne 2. julija 1974 v zadevi Italija proti Komisiji, 173/73, Recueil, str. 709, točka 26, in v zvezi s členom 81 ES sodbo Sodišča z dne 12. julija 1984 v zadevi Hydrotherm, 170/83, Recueil, str. 2999, točka 11).

107 Po eni strani se v tem primeru ne domneva, da so posamezniki ali subjekti iz izpodbijane uredbe enakovredni kot podjetja v smislu pravil konkurence po Pogodbi ES.

108 Po drugi strani ni navedeno nobeno pojasnilo, ki bi pomagalo razumeti, kako bi lahko izvršitev posebnih omejevalnih ukrepov, ki jih je Resolucija Varnostnega sveta 1390 (2002) določila za nekatere osebe in subjekte, ogrozila konkurenco med podjetji na ravni Skupnosti ali njenih držav članic.

109 Zgoraj navedena mnenja niso sporna zaradi vezi, ki sta jo v svojih aktih naredila Komisija in Združeno kraljestvo, med ciljem iz člena 3(1)(g) ES in ciljem vzpostavitve notranjega trga, ki je opredeljen zlasti z odpravo ovir pri prostem pretoku kapitala držav članic (člen 3(1)(c) ES) (glej zlasti zgornje točke 75 in od 78 do 80).

110 Glede tega je treba poudariti, da Skupnost ni izrecno pristojna, da omejuje pretok kapitala in plačil. Nasprotno, člen 58 ES omogoča, da države članice sprejmejo ukrepe s takim učinkom, če je to upravičeno zaradi dosega ciljev iz tega člena in zlasti zaradi javnega reda ali varnosti (podobno s členom 30 ES glej sodbo Sodišča z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Richardt, C-367/89, Recueil, str. I 4621, točka 19, in navedeno sodno prakso). Pojem javne varnosti zajema notranjo in zunanjo varnost države. Države članice torej načeloma na podlagi člena 58(1)(b) ES sprejemajo take ukrepe, kot jih določa izpodbijana uredba. Če so ti ukrepi v skladu s členom 58(3) ES in ne prekoračijo potrebnega za uresničitev želenih ciljev, so združljivi s sistemom prostega pretoka kapitala in plačil in s sistemom svobodne konkurence po Pogodbi ES.

111 Treba je dodati, da če bi bila preprosta ugotovitev nevarnosti razlik med državnimi ureditvami in splošne nevarnosti oviranja prostega pretoka kapitala ali izkrivljanja konkurence, ki sta lahko njihova posledica, dovolj, da bi bila za pravno podlago uredbe upravičena izbira člena 308 ES v povezavi s členom 3(1)(c) in (g) ES, bi bile določbe Poglavja 3 Naslova VI Pogodbe ES o približevanju zakonodaj brez koristnega učinka in bi sodni nadzor spoštovanja pravne podlage lahko bil popolnoma neučinkovit. Sodnik Skupnosti bi bil torej oviran pri izvrševanju funkcije, ki mu jo je naložil člen 220 ES, da pri razlagi in uporabi Pogodbe zagotavlja spoštovanje prava (glede člena 100 A Pogodbe ES, po spremembi člen 95 ES, glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C 376/98, Recueil, str. I 8419, točke 84, 85 in od 106 do 108 in navedeno sodno prakso).

112 V vsakem primeru elementi, predloženi v presojo Sodišču prve stopnje, ne omogočajo mnenja, da izpodbijana uredba učinkovito prispeva k preprečitvi verjetnih ovir pri prostem pretoku kapitala ali občutnih motenj konkurence.

113 Sodišče prve stopnje meni, da, v nasprotju s trditvami Komisije in Združenega kraljestva, izvrševanje zadevnih resolucij Varnostnega sveta, bolj držav članic kot Skupnosti, ne bi povzročilo verjetne in resne nevarnosti razlik med državami članicami pri uporabi zamrznitve sredstev. Na eni strani te resolucije dejansko vsebujejo definicije in jasna, natančna in podrobna navodila, ki ne dopuščajo možnosti razlage. Na drugi strani se pomen ukrepov, ki jih določajo za njihovo izvrševanje, ne zdi tako velik, da bi se bilo treba bati take nevarnosti.

114 V okoliščinah tega primera zadevnih ukrepov ni mogoče utemeljevati s ciljem iz člena 3(1)(c) in (g) ES.

115 Različni primeri sklicevanja na dodatno pravno podlago člena 308 ES, ki jih je navedel Svet (glej zgornji točki 71 in 73) se v tem primeru izkažejo za neprimerne. Na eni strani iz teh primerov dejansko ne izhaja, da pogoji uporabe člena 308 ES, zlasti uporabe, ki je vezana na uresničitev cilja Skupnosti, v teh primerih niso bili izpolnjeni. Na drugi strani zadevni pravni akti v teh primerih niso bili predmet ugovorov glede tega pred Sodiščem, zlasti v zadevi, ki se je končala s sodbo Delbar, zgornja točka 72. V skladu z ustaljeno sodno prakso preprosta praksa Sveta ne more kršiti pravil Pogodbe in posledično ne more ustvariti precedenčnega primera, ki veže institucije Skupnosti pri izbiri pravilne pravne podlage (sodba Sodišča z dne 23. februarja 1988 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu, 68/86, Recueil, str. 855, točka 24, in mnenje Sodišča 1/94 z dne 15. novembra 1994, Recueil, str. I-5267, točka 52).

116 Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da boja proti mednarodnemu terorizmu in zlasti naložitve ekonomskih in finančnih sankcij, kot so zamrznitev sredstev posameznikom in subjektom, za katere se domneva, da prispevajo k njegovem financiranju, ni mogoče povezati z nobenim od ciljev, ki sta jih za Skupnost izrecno določila člena 2 ES in 3 ES.

117 Poleg ciljev, ki jih izrecno določata člena 2 ES in 3 ES, je Komisija v svojih aktih navedla tudi cilj Skupnosti splošnejšega pomena, ki naj bi v tem primeru upravičil sklicevanje na pravno podlago člena 308 ES. Tako Komisija iz preambule Pogodbe ES sklepa na „splošni cilj Skupnosti, da brani [mednarodni] mir in varnost“ (glej zgornjo točko 76). Te navedbe niso sprejemljive.

118 V nasprotju s trditvami Komisije iz preambule Pogodbe ES ne izhaja, da zasleduje širši cilj obrambe mednarodnega miru in varnosti. Neizpodbitni in prvi cilj navedene pogodbe je, da z vzpostavitvijo „procesa evropskega povezovanja“ konča pretekle spore med evropskimi narodi, brez vsakršnega izvrševanja skupne zunanje in varnostne politike. Ta zadeva izključno cilje Pogodbe EU, ki, kot poudarja njena preambula, „zaznamujejo novo fazo v procesu evropskega povezovanja, ki se je začel z ustanovitvijo Evropskih skupnosti“.

119 Čeprav je mogoče potrditi, da mora ta cilj Unije navdihniti delovanje Skupnosti na področju lastnih pristojnosti, kot je skupna trgovinska politika, za utemeljitev sprejetja ukrepov na podlagi člena 308 ES, zlasti na področjih, kjer so pristojnosti Skupnosti postranske in jih Pogodba omejeno našteva, ne zadošča.

120 Končno se zdi nemogoča razlaga člena 308 ES, da na splošno pooblašča institucije, da se sklicujejo na to določbo, da bi izvršile enega od ciljev Pogodbe EU. Sodišče prve stopnje meni, da soobstoj Unije in Skupnosti kot združenih, vendar različnih pravnih redov, in ustavna zgradba stebrov, ki so jih želeli avtorji veljavnih pogodb, institucij in držav članic ne pooblaščajo, da se sklicujejo na „fleksibilno klavzulo“ člena 308 ES z namenom, da bi odpravile odsotnost potrebne pristojnosti Skupnosti za uresničitev cilja Unije. Če bi se opredelilo drugače, bi se lahko ta določba uporabila za celoto ukrepov, ki zadevajo SZVP in policijsko in pravosodno sodelovanje na kazenskem področju (PNZ), tako da bi lahko Skupnost vedno delovala za uresničitev ciljev teh politik. Tak rezultat bi več določbam Pogodbe EU odvzel njihovo področje uporabe in ne bi bil povezan z uvedbo instrumentov SZVP (skupne strategije, skupni ukrepi, skupna stališča) in PNZ (skupna stališča, sklepi, okvirni sklepi).

121 Torej je nujen sklep, da tako kot člena 60 ES in 301 ES ločeno, tudi člen 308 ES sam zase ni zadostna pravna podlaga za utemeljitev izpodbijane uredbe.

122 Svet je tako v uvodnih izjavah izpodbijane uredbe in v svojih aktih trdil, da mu člen 308 ES, uporabljen skupaj s členoma 60 ES in 301 ES, daje pooblastilo za sprejetje uredbe Skupnosti, katere namen je boj Unije in njenih držav članic proti mednarodnemu terorizmu na podlagi SZVP, in ki zato nalaga gospodarske in finančne sankcije za posameznike, brez povezave z ozemljem ali vodilnim režimom tretje države. Te uvodne izjave je treba preveriti.

123 V zvezi s tem je treba upoštevati prehod, posebej uveden z revizijo, ki je rezultat Maastrichtske pogodbe, med dejavnostmi Skupnosti, ki zajemajo gospodarske sankcije na podlagi členov 60 ES in 301 ES, in cilji Pogodbe EU na področju zunanjih odnosov.

124 Dejansko je nujna ugotovitev, da sta člena 60 ES in 301 ES posebni določbi Pogodbe ES, ker izrecno določata, da bi se lahko ukrep Skupnosti izkazal za nujnega za uresničitev ne enega od ciljev Skupnosti, kot jih določa Pogodba ES, ampak enega od ciljev, ki jih člen 2 EU posebej določa za Unijo, in sicer izvajanje skupne zunanje in varnostne politike.

125 V okviru členov 60 ES in 301 ES je torej ukrep Skupnosti v resnici ukrep Unije, ki se izvaja na podlagi stebra Skupnosti, potem ko Svet sprejme skupno stališče ali skupni ukrep na podlagi SZVP

126 Glede tega je treba poudariti, da ima Unija na podlagi člena 3 EU na voljo enotni ustavni okvir, ki zagotavlja povezanost in kontinuiteto dejavnosti za dosego svojih ciljev s spoštovanjem in razvojem pravnega reda Skupnosti. Unija bedi zlasti nad povezanostjo vseh njenih zunanjih dejavnosti v okviru svojih politik na področju zunanjih odnosov, varnosti, gospodarstva in razvoja. Svet in Komisija sta odgovorna za zagotavljanje te povezanosti in sodelujeta v ta namen. Vsak v skladu s svojimi pristojnostmi zagotavljata izvrševanje teh politik.

127 Kot se lahko pooblastila za delovanje, ki jih določa Pogodba ES, izkažejo za nezadostna, da bi institucijam omogočila ukrepanje za uresničitev enega od ciljev Skupnosti v delovanju skupnega trga, tako se lahko pooblastila za gospodarske in finančne sankcije, ki jih določata člena 60 ES in 301 ES, in sicer prekinitev ali zmanjšanje ekonomskih odnosov z eno ali več tretjimi državami, zlasti glede pretokov kapitala in plačil, izkažejo za nezadostna, da bi institucijam omogočila uresničitev cilja SZVP, ki zadeva Pogodbo EU in zaradi katerega so bile te določbe posebej vključene v Pogodbo ES.

128 Treba je torej priznati, da je v teh posebnih okoliščinah, ki jih določata člena 60 ES in 301 ES, upravičeno sklicevanje na dopolnilno pravno podlago člena 308 ES, v imenu zahteve po usklajenosti, ki jo določa člen 3 EU, ker te določbe institucijam Skupnosti na področju gospodarskih in finančnih sankcij ne dajejo pooblastila, ki je potrebno za ukrepanje za uresničitev cilja, ki ga na podlagi SZVP zasledujejo Unija in njene države članice

129 Tako je možno, da skupno stališče ali skupni ukrep, sprejet na podlagi SZVP, od Komisije zahteva ekonomske in finančne sankcije, ki so zunaj tega, kar predvidevata člena 60 ES in 301 ES, ki zajemata prekinitev ali zmanjšanje ekonomskih odnosov z eno ali več tretjimi državami, zlasti glede pretoka kapitala in plačil

130 V takem primeru sklicevanje na pravno podlago členov 60 ES, 301 ES in 308 ES omogoča na področju ekonomskih in finančnih sankcij uresničitev cilja, ki ga zasledujejo Unija in njene države članice v okviru SZVP, kot je naveden v skupnem stališču ali skupnem ukrepu, čeprav Skupnosti niso izrecno dodeljena pooblastila za ekonomske in finančne sankcije, ki se nanašajo na posameznike ali subjekte, ki nimajo zadostne vezi z določeno tretjo državo.

131 V tem primeru boj proti mednarodnemu terorizmu in njegovemu financiranju nesporno zadeva cilje Unije na podlagi SZVP, kot jih določa člen 11 EU, tudi če se ne nanaša posebej na tretje države ali njihove voditelje.

132 Jasno je, da je Svet pri tem boju Skupno stališče 2002/402 sprejel soglasno in da določa, da Skupnost naloži ekonomske in finančne sankcije proti posameznikom, za katere se domneva, da so prispevali k financiranju mednarodnega terorizma, ne da bi vzpostavili kakršno koli vez z ozemljem ali vodilnim režimom tretje države.

133 V tem primeru je sklicevanje na člen 308 ES, da bi dopolnil pooblastila Skupnosti za ekonomske in finančne sankcije, ki ji jih dajeta člena 60 ES in 301 ES, upravičeno z mnenjem, da v sodobnem svetu držav članic ni več mogoče pojmovati kot edinega vira nevarnosti za mednarodni mir in varnost. Unija in njen steber Skupnosti nista ovirana, ne bolj kot mednarodna skupnost, pri prilagajanju tem novim grožnjam, tako da se naložijo ekonomske in finančne sankcije ne le tretjim državam, ampak tudi osebam, skupinam, podjetjem ali subjektom, povezanim z njimi, ki razvijajo mednarodno teroristično dejavnost ali drugače ogrožajo mednarodni mir in varnost.

134 Torej se zdi, da Svet, sklicujoč se na dodatno pravno podlago člena 308 ES, ni razširil področja pristojnosti Skupnosti zunaj splošnega okvira, ki izhaja iz celote določb Pogodbe in zlasti iz določb, ki določajo naloge in ukrepe Skupnosti.

135 Torej so institucije in Združeno kraljestvo pravilno trdili, da je bil Svet pristojen za sprejetje izpodbijane uredbe, ki je v Skupnosti izvršila ekonomske in finančne sankcije, ki jih določa Skupno stališče 2002/402 na podlagi povezanih členov 60 ES, 301 ES in 308 ES.

3. Trije tožbeni razlogi: kršitev temeljnih pravic tožeče stranke

Trditve strank

136 V dejanskem delu svojih trditev tožeča stranka navaja, da je mednarodni poslovnež, ki prihaja iz Saudove Arabije in ima velike finančne interese v Evropski uniji. Po nastopu veljave Uredbe št. 2062/2001 in zatem izpodbijane uredbe naj bi bila njegova sredstva in dobrine v Evropski uniji zamrznjeni in naj bi mu bilo onemogočeno voditi posle. Njegova vključitev na seznam Priloge I k izpodbijani uredbi naj bi ogrožala njegov osebni in poklicni sloves. Tožeča stranka se označuje za žrtev težke sodne napake in trdi, da ni bila nikdar vpletena v teroristične dejavnosti in v nobeno obliko finančne podpore takih dejavnosti, pa naj bo to v zvezi z Osamo bin Ladnom in Al Kaido ali drugače.

137 Tožeča stranka dodaja, da je ravno tako predmet nacionalnih ukrepov, ki so odredili zamrznitev njegovih sredstev v Združenem kraljestvu, Združenih državah in Švici, vseh ukrepov, katerih zakonitost bi izpodbijal pred sodiščem. Posebej naj bi vložil ničnostno tožbo („judicial review“) zoper ukrep zamrznitve sredstev, ki jo je odredilo britansko ministrstvo za finance. Na predhodni obravnavi v okviru tega postopka naj bi sodnik, ki je odločal v zadevi, razsodil, da tožbeni razlog nezakonitost tega ukrepa očitno ni bil brez vsakega nacionalnega pravnega temelja. Vlada Združenega kraljestva naj bi kljub temu trdila, da naj bi bil postopek zoper tožečo stranko na nacionalni ravni brez pravnega interesa zaradi neposrednega učinka prava Skupnosti, razen če je uspešen v postopku zoper izpodbijano uredbo. Tožeča stranka predpostavlja, da je podatek, na podlagi katerega je bila vpisana na seznam sankcijskega odbora, enak kot podatek, ki ga je Združeno kraljestvo posredovalo v okviru navedenega nacionalnega postopka.

138 V pravnem delu svojih trditev tožeča stranka poudarja, uvodoma, da so temeljne pravice, ki jih priznavajo in zagotavljajo ustave držav članic, in zlasti tiste, ki jih je uzakonila EKČP, v skladu s sodno prakso (sodba Sodišča z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold proti Komisiji, 4/73, Recueil, str. 491, točka 13) sestavni del pravnega reda Skupnosti.

139 Nato v podporo predlogov navaja tri tožbene razloge za razglasitev ničnosti, prvega, kršitev pravice do zaslišanja, drugega, kršitev temeljne pravice spoštovanja lastninske pravice in načela sorazmernosti, in tretjega, kršitev pravice do učinkovitega sodnega nadzora.

140 Po mnenju tožeče stranke resolucije Varnostnega sveta, ki sta jih navedla Svet in Komisija, tema institucijama ne dajeta pooblastila za poseg v te temeljne pravice, ne da bi ta poseg upravičila pred Sodiščem prve stopnje in predložila potrebne dokaze. Evropska unija, kot neodvisen pravni red od Združenih narodov, v kateri veljajo lastna pravna pravila, bi morala upravičiti ukrepe, ki jih sprejme glede na svoja pooblastila in naloge, ki jih ima v razmerju do posameznikov, za katere velja ta pravni red.

141 Glede navedene kršitve pravice do zaslišanja tožeča stranka priznava, da zaradi same narave ukrepa zamrznitve njenih sredstev o tem ukrepu ni mogla biti obveščena pred njegovo izvršitvijo.

142 Kljub temu uveljavlja pravico do zaslišanja pri Svetu in Komisiji, da bi dosegla odstranitev s seznama oseb in subjektov, na katere se nanašajo sankcije, in sicer na podlagi splošnega načela prava Skupnosti, v skladu s katerim mora biti naslovnikom odločb javnih organov, ki občutno prizadenejo njihove interese, omogočeno, da predstavijo svoje stališče (sodba Sodišča z dne 23. oktobra 1974 v zadevi Transocean Marine Paint proti Komisiji, 17/74, Recueil, str. 1063, točka 15). Tožeča stranka opozarja, da je treba v vseh postopkih, ki lahko prizadenejo zadevno osebo in ji povzročijo neprijetne posledice, zagotoviti spoštovanje pravic do obrambe kot temeljnega načela (sodbe Sodišča z dne 17. oktobra 1989 v zadevi Dow Benelux proti Komisiji, 85/87, Recueil, str. 3137, in z dne 27. junija 1991 v zadevi Al-Jubail Fertilizer in Saudi Arabian Fertilizer proti Svetu, C‑49/88, Recueil, str. I‑3187).

143 V tem primeru naj bi izpodbijana uredba jasno kršila temeljna načela, ker Svetu omogoča, da za nedoločen čas zamrzne sredstva tožeče stranke, ne da bi ji dal možnost zaslišanja o resničnosti in upoštevnosti navedenih dejstev in okoliščin in dokazov proti njej.

144 Tožeča stranka zlasti glede navedene kršitve temeljne pravice spoštovanja lastninske pravice, kot jo zagotavljajo člen 1 dodatnega protokola k EKČP in splošna načela prava Skupnosti, ter navedene kršitve načela sorazmernosti navaja, da izpodbijana uredba omogoča zamrznitev sredstev zgolj na podlagi vključitve imena tožeče stranke na seznam, ki ga je naredil sankcijski odbor, ne da bi institucije Skupnosti lahko izvrševale pooblastilo proste presoje razpoložljivih dokazov in ugotovitev, ki bi tak ukrep lahko upravičile, in brez tehtanja pričujočih interesov.

145 V repliki tožeča stranka poudarja, da celo po mnenju institucij te niso pristopile k tehtanju interesov in niso preizkusile obremenilnih dokazov. Poleg tega naj ne bi predložile Sodišču prve stopnje nobenega obremenilnega dokaza, ki bi izkazoval, da bi tako tehtanje upravičilo zamrznitev sredstev tožeče stranke, če bi bilo izvedeno. V teh okoliščinah naj Sodišče prve stopnje ne bi imelo nobenega sredstva za presojo, ali izpodbijana uredba upravičuje zelo stroge ukrepe, ki so bili sprejeti zoper sredstva tožeče stranke.

146 Zlasti glede navedene kršitve pravice do učinkovitega sodnega nadzora tožeča stranka opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točka 18) priznalo, da je ta pravica splošno načelo prava Skupnosti.

147 Izpodbijana uredba naj ne bi določala nobene možnosti takega nadzora, zlasti nadzora dokazov, ki so bili sprejeti zoper tožečo stranko, s kršitvijo tega splošnega načela.

148 Tožeča stranka dodaja, da če bi tak nadzor obstajal, bi lahko dokazala, da dokazi, ki so bili sprejeti zoper njo, niso utemeljeni.

149 Tožeča stranka, ki je vložila repliko na trditev Sveta, v skladu s katero naj bi bila tožeča stranka podvržena zgolj upravnim ukrepom in ne kakršni koli kazenski sankciji ali zasegu njenih sredstev, zaradi katerih bi se lahko sklicevala na varstvo člena 6 EKČP, poudarja, da je bila obtožena resne oblike kriminalitete, da je vpletena v teroristično organizacijo, ki je odgovorna za atentate 11. septembra 2001, da je bil njen ugled uničen in da so bila njena sredstva za neomejen čas in brez omejitve zneska zamrznjena, vse to v okoliščinah, v katerih, prvič, Svet ni preizkusil dokazov zoper njo; drugič, ji Svet ne da možnosti za izpodbijanje zamrznitve njenih sredstev in tega niti ne more narediti; in, tretjič, Svet trdi, da naj Sodišče prve stopnje ne bi sprejelo ukrepov, da bi preverilo, ali je bila odločba o zamrznitvi sredstev tožeče stranke pravilna.

150 Po mnenju tožeče stranke naj se institucije Skupnosti ne bi izognile svoji odgovornosti spoštovati temeljne pravice, tako da bi se skrile za odločbe Varnostnega sveta, če te odločbe same ne spoštujejo pravic do obrambe. Glede uredbe Skupnosti tožeča stranka trdi, da je upravičena do sodnega nadzora v okviru Skupnosti. Dejstvo, da Svet trdi, da nima nobenega pooblastila za odločanje po prostem preudarku na tem področju in da je dolžan ukrepati v skladu z navodili OZN, naj bi dokazovalo napako izpodbijane uredbe.

151 V repliki je tožeča stranka dodala, da je iskala neposredni stik s sankcijskim odborom, da bi dosegla izbris svojega imena z zadevnega seznama. Prejela je odgovor, da ugotovitve posameznikov niso sprejemljive in da je treba pritožbe na sankcije, sprejete na nacionalni ravni, nasloviti na pristojno sodišče. Torej je tožeča stranka zahtevala pri savdskoarabskem ministrstvu za zunanje zadeve, naj ji pomaga uveljavljati pravice pred sankcijskim odborom. Poleg tega naj bi tožeča stranka v Združenih državah začela uveljavljati svoje interese pred Office of Foreign Assets Control (OFAC). Institucije naj ne bi mogle očitati tožeči stranki, da ni sprejela vseh ukrepov, ki bi lahko dosegli odmrznitev njenih sredstev.

152 Končno trditev, po kateri je tožeča stranka lahko sprožila ta postopek, naj ne bi bila veljavna, če Sodišče prve stopnje ni imelo možnosti, da bi preizkusilo utemeljenost tožbe. Da bi se zadostilo zahtevam po učinkovitem sodnem nadzoru, bi moralo Sodišče prve stopnje preizkusiti utemeljenost predloženih dokazov ali razveljaviti izpodbijano uredbo zaradi tega, ker ne daje pravne podlage za tak preizkus.

153 Svet in Komisija, ki se sklicujeta zlasti na člen 24(1), člena 25, 41, člen 48(2) in člen 103 Ustanovne listine Združenih narodov, trdita, prvič, da je Skupnost namesto držav članic OZN na področjih svoje pristojnosti dolžna izvajati resolucije Varnostnega sveta, na podlagi mednarodnega prava, zlasti tiste, ki se sprejmejo v okviru VII. Poglavja Ustanovne listine Združenih narodov; drugič, da je pristojnost institucij Skupnosti na tem področju vezana in da te institucije nimajo nobene samostojne diskrecijske pravice in nobenega polja za odločanje po prostem preudarku; tretjič, da ne morejo ne spremeniti vsebine teh resolucij ne izvesti mehanizmov, ki bi lahko privedli do sprememb njihove vsebine, in četrtič, da je treba vsako drugo mednarodno obvezo ali pravilo notranjega prava, ki bi lahko bilo ovira za to izvršitev, odpraviti.

154 Glede tega Svet im Komisija trdita, da izpodbijana uredba v pravni red Skupnosti prenaša resolucije Varnostnega sveta 1267 (1999), 1333 (2000) in 1390 (2002), sprejete na podlagi VII. Poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, prvič, proti režimu talibanov iz Afganistana in, drugič, kot odgovor na teroristične dejavnosti v povezavi z atentati 11. septembra 2001 v New York Cityju in Washingtonu, D.C. (Združene države). Natančneje je bilo ime tožeče stranke 17. oktobra dodano na seznam sankcijskega odbora, Uredba št. 2062/2001 naj bi bila spremenjena, da bi se vanjo v skladu s členom 10 Uredbe št. 467/2001 vključil seznam oseb, katerih sredstva so bila zamrznjena zaradi njihove povezave s talibani, Osamo bin Ladnom in mrežo Al Kaida.

155 Cilj institucij skupnosti naj bi bil torej izvršitev obveznosti, ki jih državam članicam Skupnosti nalaga člen 25 Ustanovne listine Združenih narodov, in sicer z avtomatičnim prenosom seznamov posameznikov in subjektov, ki jih je naredil Varnostni svet ali sankcijski odbor, v pravni red Skupnosti, skladno z veljavnimi postopki.

156 Glede tega Svet in Komisija poudarjata, da so države članice Skupnosti kot članice Združenih narodov sprejele, da bodo brez pridržkov uporabljale odločbe, ki jih v njihovem imenu sprejme Varnostni svet v višjem interesu ohranjanja mednarodnega miru in varnosti (glej člen 24(1) in člen 25 Ustanovne listine Združenih narodov). Obveznosti, ki jih državi članici OZN nalaga VII. Poglavje Ustanovne listine Združenih narodov, naj bi prevladale nad vsemi drugimi mednarodnimi obveznostmi, ki bi jim lahko bila podvržena. Člen 103 Ustanovne listine Združenih narodov naj bi omogočal odpraviti vsako drugo določbo pogodbenega ali običajnega mednarodnega prava, da bi se uporabilo resolucije Varnostnega sveta, ki tako ustvarijo celo „učinek dopustnosti“.

157 Po mnenju institucij nacionalna prava ne smejo biti ovira za izvedbene ukrepe, ki so bili sprejeti za uporabo Ustanovne listine Združenih narodov. Če bi član OZN imel možnost, da spremeni vsebino resolucij Varnostnega sveta, se ne bi ohranila enotnost njihove uporabe, ki je nujna za zagotovitev učinkovitosti.

158 Čeprav Skupnost sama ni članica OZN, naj bi bila dolžna ukrepati na področjih, kjer je pristojna, da bi izpolnila obveznosti svojih držav članic, ki jih imajo zaradi članstva v Združenih narodih. Glede tega Komisija trdi, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob spoštovanju mednarodnega prava (sodbi Sodišča z dne 24. novembra 1992 v zadevi Poulsen in Diva Navigation, C-286/90, Recueil, str. I-6019, točka 9, in z dne 16. junija 1998 v zadevi Racke, C-162/96, Recueil, str. I-3655, točka 45). Svet in Komisija se sklicujeta tudi na sodbo v zadevi Dorsch Consult proti Svetu in Komisiji, T-184/95, Recueil, str II-667. Čeprav naj bi se ta sodba nanašala na uvedbo trgovinskega embarga, na ukrep skupne trgovinske politike, ki je na podlagi člena 133 ES izrecna pristojnost Skupnosti, Svet in Komisija menita, da načelo, ki ga zajema, velja ravno tako za omejitve pretoka kapitala in plačil, sprejete na podlagi členov 60 ES in 301 ES.

159 Svet posplošuje ta predlog in trdi, da če Skupnost ukrepa za izvršitev obveznosti svojih držav članic, ki so članice OZN, ker so nanjo prenesle potrebne pristojnosti ali menijo, da je njeno posredovanje politično koristno, je treba iz praktičnih razlogov presoditi, da je v enakem položaju kot člani OZN, upoštevajoč člen 48(2) Ustanovne listine Združenih narodov.

160 Po mnenju Sveta in Komisije Skupnosti ni imela možnosti, razen če bi kršila svoje mednarodne obveznosti in obveznosti svojih držav članic, izključiti nekatere posameznike s seznama, ki ga je naredil sankcijski odbor, jih predčasno obvestiti ali dovoliti postopek revizije, ob koncu katerega bi lahko bile nekatere osebe izključene s tega seznama. Po mnenju Sveta bi bilo to v nasprotju z dolžnostjo lojalnega sodelovanja med državami članicami Skupnosti, ki jo izraža člen 10 ES.

161 Svet dodaja, da tudi če bi bilo treba šteti, da izpodbijana uredba ogroža temeljne pravice tožeče stranke, okoliščine, v katerih je bila sprejeta, izključujejo njegovo nezakonito ravnanje glede na člen 48 (2) Ustanovne listine Združenih narodov. Po mnenju Sveta sledi, da kadar Skupnost sprejme ukrepe s cilji, ki ustrezajo želji držav članic, da izvršijo svoje obveznosti na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov, ima nujno koristi od zaščite, ki jo daje ta listina, in zlasti od „učinka dopustnosti“. Svet meni, da ta učinek velja glede temeljnih pravic, ki se v nujnem primeru lahko začasno ne spoštujejo, kot predvidevajo ustrezni mednarodni pravni instrumenti.

162 Svet meni, da bi morala biti v tej zadevi pristojnost Sodišča prve stopnje omejena na preizkus, ali so institucije zagrešile očitno napako, ker so izvršile obveznosti iz Resolucije Varnostnega sveta 1390 (2002). Vsako izvajanje pristojnosti zunaj tega, ki bi bilo enako kot posredni in selektivni sodni nadzor prisilnih ukrepov, ki jih je sprejel Varnostni svet v okviru svoje vloge, da ohranja mednarodni mir in varnost, bi lahko spodkopalo enega od temeljev svetovnega miru, doseženega v letu 1945, povzročilo velike motnje v mednarodnih odnosih Skupnosti in njenih držav članic, bi bilo sporno glede na člen 10 ES in v nasprotju z obveznostjo Skupnosti, da spoštuje mednarodno pravo, katerega del so resolucije, ki jih je sprejel Varnostni svet na podlagi VII. Poglavja Ustanovne listine Združenih narodov. Instituciji in Združeno kraljestvo menijo, da takih ukrepov ni mogoče izpodbijati na nacionalni ravni ali na ravni Skupnosti, ampak le pred Varnostnim svetom samim.

163 Tudi Komisija meni, da bi vsaka odločba o razveljavitvi ali spremembi seznama, kot ga je sprejel Varnostni svet, lahko hudo zmotila mednarodne odnose Skupnosti in njenih držav članic. Taka situacija bi lahko Skupnost pripeljala k temu, da ne izpolni svojih splošnih obveznosti spoštovanja mednarodnega prava, in države članice k temu, da ne bi izpolnile svojih posebnih obveznosti na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov. Taka situacija bi ogrozila tudi enotno uporabo odločb Varnostnega sveta, pogoja sine qua non za njihovo učinkovitost. Komisija poudarja tudi, da načelo mednarodne vljudnosti zahteva, da Skupnost izvrši te ukrepe, če je njihov namen zaščita vseh držav pred terorističnimi napadi.

164 To bi izključilo preizkus Sodišča prve stopnje združljivosti izpodbijane uredbe in pravic, ki jih navaja tožeča stranka. Celo ob predpostavki, da naj bi bile te pravice kršene – quod non –, bi bila Skupnost dolžna izvršiti resolucije Varnostnega sveta, in če ne bi ukrepala, bi bila to obveznost držav članic.

165 Podredno, če bi Sodišče prve stopnje razsodilo, da popolnoma preizkusi utemeljenost treh ničnostnih tožbenih razlogov, ki jih je navedla tožeča stranka, Svet in Komisija trdita, da izpodbijana uredba ne ogroža temeljnih pravic in svoboščin, katerih kršitev se navaja.

166 Prvič, izpodbijana uredba naj ne bi ogrožala pravice tožeče stranke do zaslišanja.

167 Dejansko naj institucije Skupnosti ne bi imele nobenega pooblastila za preiskavo, nobenega polja za odločanje po prostem preudarku glede dejstev in nobene svobode glede politične presoje. Preprosto naj bi bile dolžne izvršiti ukrepe Varnostnega sveta za zagotovitev mednarodnega miru in varnosti, ne da bi lahko vključile mehanizem preizkusa teh ukrepov. Svet in Komisija menita, da se pravica do zaslišanja, ki je jasno predpisana v okviru upravnih postopkov, ne uporablja v okoliščinah, kakršne so v tem primeru.

168 Drugič, ukrepi, ki jih je izvršila izpodbijana uredba, naj ne bi ogrozili ne načela sorazmernosti ne temeljne pravice tožeče stranke spoštovanja njene lastninske pravice, medtem ko ta pravica ne uživa neomejenega varstva in za njegovo izvrševanje lahko veljajo omejitve, ki jih upravičujejo cilji splošnega pomena.

169 Splošni interes za spoštovanje obveznosti, ki jih naloži Varnostni svet, za Skupnost in njene države članice, da sredstva posameznikov ne bi mogla biti uporabljena za pospeševanje terorizma, ne bi mogel biti bolj jasen. Ukrepe Skupnosti, ki izvršujejo prisilne odločbe Varnostnega sveta, naj bi narekoval pomen tega cilja in ti ukrepi naj ne bi uvedli nepravičnega ravnotežja med zahtevami, ki izhajajo iz splošnega interesa, in zahtevami, ki so vezane na zaščito temeljnih pravic posameznikov. V teh okoliščinah Svet meni, da zadevnih ukrepov ni mogoče šteti za neustrezne ali nesorazmerne, čeprav so do tožeče stranke strogi.

170 Ker tožeča stranka institucijam Skupnosti očita, da niso predvidele nobenega mehanizma preizkusa, Komisija opozarja, da so te institucije zgolj zagotovile izvršitev odločb Varnostnega sveta, ne da bi jih lahko spremenile.

171 Ker tožeča stranka trdi, da so sredstva, uporabljena za doseganje teh ciljev, nesorazmerna, Komisija navaja, da je ta očitek možno navajati le proti odločbam Varnostnega sveta.

172 Tretjič, glede pravice do učinkovitega sodnega nadzora Svet in Komisija navajata zlasti, da je tožeča stranka lahko na Sodišče prve stopnje vložila tožbo na podlagi člena 230 ES.

173 Po mnenju Sveta je vprašanje, kakšen