ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Splošno načelo, ki vsakemu zagotavlja pravico, da se v postopku zoper nacionalni ukrep, ki se nanj nanaša, sklicuje na neveljavnost akta Unije, ki je podlaga za ta ukrep, ne nasprotuje temu, da se za to pravico določi pogoj, da zainteresirana stranka ni imela pravice, da neposredno zahteva ničnost pri sodišču Unije na podlagi člena 263 PDEU. Vendar le v primeru, ko je mogoče šteti, da oseba, ki je lahko nedvomno zahtevala razglasitev ničnosti zadevnega akta, ne more uveljavljati njene neveljavnosti pred pristojnim nacionalnim sodiščem.

Ob neobstoju natančne določitve obsega pojma „izdelek, za katerega se šteje, da je predmet dampinga“ v osnovni protidampinški uredbi št. 1225/2009, je treba ta pojem razlagati ob upoštevanju Sporazuma o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini iz leta 1994 (protidampinški sporazum), zlasti njegovega člena 2. Vendar pa ta člen prav tako ne pojasnjuje obsega tega pojma in, natančneje, njegovo besedilo ne vsebuje nobenega elementa, ki bi potrjeval posebno zahtevo po istovrstnosti in podobnosti zadevnih izdelkov. Vendar, ob upoštevanju tega, kako podrobnejša pravila tega sporazuma razlagajo glavni trgovinski partnerji Unije, kot je navedeno v uvodni izjavi 4 osnovne uredbe, so nekateri od teh partnerjev menili, da mora izdelek, za katerega se šteje, da je predmet dampinga, imeti značilnosti istovrstnosti in da ga morajo sestavljati podobni izdelki. Tako pogoj glede istovrstnosti obravnavanega izdelka ne bi smel biti povsem izločen iz razlage te uredbe.

(Glej točke 40, 41, 44 in 45.)
2.

Socialna politika — Zaščita varnosti in zdravja delavcev — Organizacija delovnega časa — Dnevni počitek — Najdaljši tedenski delovni čas — Neuveljavitev povprečnega tedenskega delovnega časa, ki ne presega 48 ur — Neobstoj minimalnega dnevnega počitka in enakovrednega obdobja nadomestnega počitka, ki neposredno sledi delovnemu času — Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 2003/88, členi 3, 6 in 17(2),(3) in (5) (Glej točke 23, 24, 40, 41, 54, 57, 63 in izrek)
Čeprav v konkurenčnem pravu Unije člen 2 Uredbe št. 1/2003 izrecno ureja dodelitev dokaznega bremena, ta uredba ne vsebuje določb o bolj natančnih postopkovnih vidikih. Tako navedena uredba med drugim ne vsebuje določb o načelih presoje dokazov in zahtevanega dokaznega standarda v okviru nacionalnega postopka za uporabo člena 101 PDEU. Ta ugotovitev je podprta tudi z uvodno izjavo 5 Uredbe št. 1/2003, ki izrecno določa, da ta uredba ne vpliva na nacionalna dokazna pravila o dokaznem standardu.

Kadar pa neko področje ni urejeno s predpisi Unije, mora ta pravila na podlagi načela procesne avtonomije določiti vsaka država članica v svojem notranjem pravnem redu.

V tem okviru odgovor na vprašanje, ali je samo posredovanje sporočila, s katerim je opozorjeno, da bodo popusti za proizvode, ki se prodajajo prek informacijskega sistema, ki potovalnim agencijam omogoča prodajo potovanj na spletnem mestu, odslej omejeni in da bodo po posredovanju tega sporočila v zadevni sistem vnesene tehnične spremembe, potrebne za izvajanje tega ukrepa, ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavane zadeve mogoče šteti za zadosten dokaz za ugotovitev, da so naslovniki tega sporočila vedeli ali bi morali vedeti za njegovo vsebino, ne izhaja iz pojma „usklajeno ravnanje“ in z njim ni neločljivo povezan. Tako vprašanje je namreč treba šteti za vprašanje, ki se nanaša na presojo dokazov in zahtevani dokazni standard, zaradi česar v skladu z načelom procesne avtonomije in ob spoštovanju načel procesne enakovrednosti in učinkovitosti spada na področje nacionalnega prava. Glede tega načelo učinkovitosti zahteva, da se dokaz o kršitvi konkurenčnega prava Unije zagotovi ne le z neposrednimi dokazi, ampak tudi z indici, če so ti objektivni in skladni.

(Glej točke 26 in od 30 do 37.)
(Glej točke 38, 39 in 47 ter točko 1 izreka.)

Iz tega izhaja, da naloge v okviru požarne inšpekcije, ki jih izvršujejo dimnikarji, niso povezane z izvajanjem javne oblasti v smislu člena 2(2)(i) Direktive 2006/123 in torej niso dejavnosti, ki bi bile na podlagi te določbe izključene iz področja uporabe te direktive.

Naloge v okviru požarne inšpekcije so namreč pomožne naloge v zvezi z izvajanjem javne oblasti, saj jih v bistvu župan posamezne občine delegira na dimnikarje in se opravljajo pod njegovim neposrednim nadzorom, brez da bi imeli dimnikarji lastna izvršilna ali prisilna pooblastila ali pooblastila za uporabo sile v razmerju do svojih strank. To ugotovitev podkrepljuje obveznost, naložena dimnikarjem pri izvrševanju teh nalog, da zadevni občini sporočijo pomanjkljivosti, ki niso bile odpravljene, če je podano neposredno tveganje za požar ali če je bilo ovirano opravljanje inšpekcije.

Člena 10(4) in 15(1), (2)(a) in (3) Direktive 2006/123 o storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki dovoljenje za opravljanje obrti dimnikarja v celoti omejuje na določeno geografsko območje, če ta ureditev cilja varovanja javnega zdravja ne uresničuje dosledno in sistematično, kar preveri predložitveno sodišče.

Člena 10(4) in 15(3) te direktive namreč določata možnost utemeljitve omejitve svobode ustanavljanja, kot je omenjena ozemeljska omejitev, in v ta namen zahtevata spoštovanje enakih pogojev, katerih namen je, da ta omejitev ne bi bila diskriminatorna glede na državljanstvo, dalje, da je utemeljena s pomembnimi razlogi, ki se nanašajo na javni interes, in nazadnje, da je taka, da zagotavlja uresničitev zastavljenega cilja, ne presega tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja, ter je ni mogoče nadomestiti z drugimi, manj omejevalnimi ukrepi, s katerimi se lahko doseže enak rezultat.

V tem primeru se ozemeljska omejitev iz zadeve v glavni stvari uporablja brez diskriminacije glede na državljanstvo, pogoj v zvezi z njeno potrebnostjo pa je izpolnjen, ker spada varovanje javnega zdravja med nujne razloge v splošnem interesu, ki lahko utemeljijo omejitve svobode ustanavljanja. Poleg tega lahko ta omejitev dimnikarje uravnoteženo razporedi po nacionalnem ozemlju, da celotnemu prebivalstvu zagotovi ustrezen dostop do dimnikarskih dejavnosti in torej zagotovi ustrezno varovanje javnega zdravja.

Čeprav iz prej navedenega izhaja, da taka ureditev načeloma lahko uresniči cilj varovanja javnega zdravja, pa je potrebno še, da ta ureditev dosledno sledi temu cilju. Čeprav se ta ozemeljska omejitev nanaša na opravljanje obrti dimnikarja v celoti, pa nacionalna ureditev kot edino merilo za območno razmejitev uporablja merilo glede minimalnega števila dimnikarjev, ki jim je treba zagotoviti ekonomsko smotrnost opravljanja dejavnosti znotraj vsakega območja, zato da se zagotovi zadovoljivo opravljanje nalog v okviru požarne inšpekcije, brez da bi se kakor koli upoštevale zasebne gospodarske dejavnosti, ki poleg tega pomenijo pretežni del opravljanja obrti dimnikarja.

(Glej točke 55, 56, 58, 64, 65, 68 in 79 ter točko 2 izreka.)
Člen 78(3) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2700/2000, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki omejuje možnost carinskih organov, da ponovni pregled ali naknadno preverjanje ponovijo in na tej podlagi ukrepajo z določitvijo novega carinskega dolga, če ta omejitev zadeva triletno obdobje od datuma nastanka prvotnega carinskega dolga, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Ker po izteku triletnega roka od datuma nastanka carinskega dolga ni več mogoče sporočiti novega carinskega dolga in torej ukrepati na podlagi ponovnega pregleda ali naknadnega preverjanja v smislu člena 78(3) Carinskega zakonika, se državam članicam glede na načelo pravne varnosti ne sme preprečiti, da omejijo uporabo postopka ponovnega pregleda iz tega člena po preteku treh let od datuma nastanka prvotnega carinskega dolga, zlasti tako, da za ponovni pregled predpišejo tak zastaralni rok. Vendar mora v tem obdobju treh let nacionalna zakonodaja države članice, carinskim organom omogočati, da ponovno sprejmejo ukrep za ureditev položaja zaradi ponovnega pregleda ali naknadnega preverjanja v skladu s členom 78(3) Carinskega zakonika, med drugim tako, da spremenijo carinski dolg. Poleg tega mora biti sprejetje takega ukrepa mogoče celo po izteku tega obdobja, če je carinski dolg posledica dejanja, v zvezi s katerim je bilo treba v trenutku, ko se je zgodilo, sprožiti kazenski postopek na sodišču v smislu člena 221(4) Carinskega zakonika, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Poleg tega načelo varstva legitimnih pričakovanj na splošno ne nasprotuje temu, da carinski organi opravijo nove ponovne preglede ali naknadna preverjanja in na podlagi njih ukrepajo v smislu člena 78(3) Carinskega zakonika. V treh letih od nastanka prvotnega carinskega dolga mora namreč zavezanec kot gospodarski subjekt prevzeti tveganje – in sprejeti potrebne ukrepe, da se pred njim zavaruje – da carinski organi ponovno preučijo odločbo o carinskem dolgu ob upoštevanju novih informacij, ki jih eventualno pridobijo zaradi preverjanj.

(Glej točke 36, 37, 41, 42 in 46 ter izrek.)
Člen 2(2)(d) Direktive 2006/123 o storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da dejavnost, s katero se zagotavlja odplačna storitev prevzema potnikov na plovilo, da se jim omogoči ogled mesta po vodnih poteh za prireditvene namene, ne pomeni storitve na „področju prevoza“ v smislu te določbe, ki je izključena iz področja uporabe te direktive, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

V zvezi s tem je za razumevanje obsega izključitve, določenega v členu 2(2)(d) Direktive 2006/123, treba razložiti pojem „storitve na področju prevoza“, in to ne zgolj s sklicevanjem na besedilo te določbe, temveč tudi ob upoštevanju njenega namena in sistematike v okviru ureditve, določene s to direktivo.

Glede besedila navedenega člena 2(2)(d), pojem „storitve na področju prevoza“, ki ga je uporabil zakonodajalec Unije v Direktivi 2006/123, zajema storitve iz naslova VI tretjega dela Pogodbe DEU, ki vsebuje člene od 90 do 100 te pogodbe, v zvezi s skupno prometno politiko, ki so na podlagi člena 58(1) PDEU izključene iz določb navedene pogodbe o prostem opravljanju storitev. Čeprav določbe tega naslova VI ne vsebujejo opredelitve pojma „prevoz“, pa je iz člena 100(1) PDEU razvidno, da prevoz „po celinskih plovnih poteh“ spada v ta naslov. Tako je zakonodajalec Unije na podlagi člena 100(2) PDEU sprejel posebne skupne predpise za več storitev pomorskega prometa. Glede cilja in sistematike člena 2(2)(d) Direktive 2006/123, iz področja prevoza so med drugim izključene storitve mestnega prometa. Vendar pa iz te izključitve ne izhaja, da je treba kot „prevoz“ ali „mestni promet“ v smislu te direktive avtomatično opredeliti vse storitve, ki zagotavljajo potovanja po celinskih plovnih poteh.

Čeprav zadevna storitev na prvi pogled pomeni primer „prevoz[a] po celinskih plovnih poteh“ v smislu člena 100(1) PDEU, je njen namen prejemnikom te storitve bolj zagotoviti v prijetnem ambientu praznovanja kot pa prevoz od ene točke do druge v mestu. V zvezi s tem navedene storitve ne ureja noben poseben splošni predpis, ki ga zakonodajalec Unije sprejme na podlagi člena 100(2) PDEU. Iz tega sledi, kar mora sicer preveriti nacionalno sodišče, da glavni namen take dejavnosti očitno ni opravljanje storitev prevoza v smislu člena 2(2)(d) Direktive 2006/123, in da navedena dejavnost zato spada na področje uporabe te direktive, če se ne uporabijo druge izključitve iz člena 2(2).

(Glej točke od 46 do 50 in od 56 do 59 ter točko 1 izreka.)
Člene 7(1), 10(1) in 121 Uredbe št. 73/2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, je treba razlagati tako, da se pojem „raven neposrednih plačil, ki se uporablja v državah članicah, ki niso nove države članice“ razume tako, da je bila navedena raven za leto 2012 enaka 90 % ravni vseh neposrednih plačil, in tako, da se pojem „raven neposrednih plačil v novih državah članicah“ razume tako, da je bila zadnje navedena raven za leto 2012 izenačena z ravnjo v državah članicah Evropske skupnosti v sestavi na dan 30. aprila 2004. Sklicevanje na raven neposrednih plačil, ki se uporablja v državah članicah, ki niso nove države članice, iz členov 10 in 121 Uredbe št. 73/2009, je bilo namreč v pravo Unije uvedeno z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike za ureditev postopne uvedbe neposrednih plačil v novih državah članicah. Ker povezava med zadevnimi ravnmi neposrednih plačil v dveh skupinah držav članic izhaja iz navedenega akta o pristopu in torej iz določb primarnega prava, jo je treba pri razlagi Uredbe št. 73/2009 šteti za samoumevno v delu, v katerem ta uredba odraža določbe iz Priloge II k navedenemu aktu o pristopu.

V teh okoliščinah ni mogoče sprejeti utemeljitve, s katero se to, da so ravni neposrednih plačil, ki se uporabljajo v državah članicah, ki niso nove države članice, in v novih državah članicah izenačene v smislu člena 10 Uredbe št. 73/2009, poskuša izpodbiti z dejstvom, da je zaradi neuporabe modulacije za neposredna plačila, nižja od 5000 EUR, znesek neposrednih plačil, ki so bila za leto 2012 izplačana v državah članicah, ki niso nove države članice, kljub 10‑odstotni modulaciji dejansko višji od 90‑odstotne ravni vseh neposrednih plačil, kar je formalno dosežena raven v novih državah članicah. Ker je namreč raven neposrednih plačil, ki se uporablja pred modulacijo, 100 % ne glede na zneske, ki so dejansko izplačani v različnih državah članicah, je treba globalno 10‑odstotno modulacijo iz člena 7(1) Uredbe št. 73/2009 šteti za znižanje v smislu člena 10(1) te uredbe, ki ga je treba upoštevati pri ugotavljanju, ali so veljavne ravni neposrednih plačil izenačene. Nasprotno bi upoštevanje nominalnih učinkov teh izračunov povzročilo, da bi bilo treba poleg vprašanja, koliko kmetov je prejelo manj kot 5000 EUR v državah članicah, ki niso nove države članice, oziroma v novih državah članicah, odgovoriti tudi na vprašanje v zvezi z občutno razliko med zneski izplačanih neposrednih plačil na hektar, zaradi česar ne bi bila mogoča absolutna primerjava ravni plačil, dodeljenih v teh dveh skupinah držav članic. Z izbiro abstraktnega merila veljavne ravni neposrednih plačil pa se je mogoče izogniti tem presojam.

(Glej točke 53, od 59 do 63 ter točko 1 izreka.)
Vprašanje, ali člena 34 PDEU ni treba razlagati, ker naj bi Direktiva 2007/46 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila popolnoma uskladila zadevno področje, ni razlog za nedopustnost in ga je treba presojati v okviru odgovora na vprašanja za predhodno odločanje.

Člen 34 PDEU in člen 31(1) in (12) Direktive 2007/46 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki trženje novih rezervnih delov za cestna vozila, ki niso na seznamu iz Priloge XIII k navedeni direktivi, v državi članici pogojuje z uporabo postopka odobritve ali homologacije v tej državi članici, če ta ureditev določa tudi izjeme, ki lahko zagotovijo, da so deli, ki so zakonito proizvedeni in trženi v drugih državah članicah, te obveznosti oproščeni, ali če ni tako, če lahko zadevni deli pomenijo veliko tveganje za pravilno delovanje sistemov, ki so bistveni za varnost vozila ali njegovo okoljsko učinkovitost, in je ta postopek homologacije ali odobritve strogo nujen in sorazmeren glede na cilja zagotavljanja prometne varnosti ali varstva okolja. Če del ali kos opreme še ni vključen v seznam iz Priloge XIII k Direktivi 2007/46 in torej dokler Komisija v zvezi s tem ne sprejme odločitve, lahko namreč države članice ohranijo nacionalne določbe o delih ali opremi, ki lahko pomenijo veliko tveganje za pravilno delovanje sistemov, ki so bistveni za varnost vozila ali njegovo okoljsko učinkovitost, pri čemer pa te nacionalne določbe prenehajo veljati, ko se odločitev v zvezi s tem sprejme.

Pogoji, pod katerimi je treba predložiti dokaz, da so bili taki deli že homologirani ali odobreni ali da so originalni deli ali deli enake kakovosti, spadajo, če ni ureditve v pravu Unije, pod pravo držav članic ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.

(Glej točke 36, od 41 do 44 in 46 ter izrek.)
(Glej točke od 19 do 22.)

Oseba, ki je dolžna plačati davek, se ne more sklicevati na to, da davčni ukrep, do katerega so upravičena druga podjetja, pomeni državno pomoč, da bi se s tem lahko izognili plačilu tega davka.

Člen 49 PDEU nasprotuje predpisu države članice, ki v primeru obdavčitve skupine matični družbi dopušča, da se v primeru pridobitve udeležbe v družbi rezidentki, ki je članica take skupine, izvede amortizacijo dobrega imena v višini do 50 % nakupne cene udeležbe, medtem ko ji to ni dovoljeno v primeru pridobitve udeležbe družbe nerezidentke.

Če nacionalna zakonodaja podeli davčno ugodnost za matično družbo, ki je pridobila delež v družbi rezidentki, dejstvo, da matični družbi, ki pridobi delež v družbi nerezidentki, ta davčna ugodnost v enakih okoliščinah ni dodeljena, pomeni, da ta zakonodaja uvaja različno davčno obravnavo matičnih družb na škodo tistih, ki pridobijo delež v družbi nerezidentki. Ta različna obravnava lahko matično družbo ovira pri uresničevanju njene svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU, ker jo odvrača od tega, da bi v drugih državah članicah pridobila ali ustanovila hčerinske družbe. Ta različna obravnava je dopustna samo, če se nanaša na položaje, ki objektivno niso primerljivi, ali če je upravičena z nujnimi razlogi v splošnem interesu.

Ker je v zvezi s tem v skladu z navedeno zakonodajo skupina družb lahko sestavljena tako iz družb rezidentk kot tudi nerezidentk, sta položaja matične družbe, ki želi oblikovati davčno skupino z odvisno družbo rezidentko, in matične družbe, ki želi oblikovati tako skupino s hčerinsko družbo nerezidentko, glede na cilj zadevnega davčnega sistema objektivno primerljiva, saj želita obe matični družbi izkoristiti ugodnosti tega sistema. Poleg tega glede možnosti utemeljitve različnega obravnavanja, ki izhaja iz take zakonodaje, z nujnostjo zagotovitve skladnosti davčnega sistema, ker nacionalna zakonodaja kot taka nima neposredne zveze z, na eni strani, davčno ugodnostjo v obliki amortizacije dobrega imena, in na drugi strani, z obremenitvijo v obliki obdavčitve dobička pri matični družbi v primeru odsvojitve njenega deleža v hčerinski družbi, za različno obravnavanje ne bi bilo mogoče šteti, da je upravičeno z nujnostjo, da se zagotovi skladnost davčne ureditve zadevne države članice.

(Glej točke od 27 do 30, 33, 43, 50 in 54 ter izrek.)
(Glej točki 38 in 41 ter točko 1 izreka.)

Iz člena 67 Uredbe št. 883/2004 v povezavi s členom 60(1) Uredbe št. 987/2009 namreč izhaja, na eni strani, da oseba lahko zahteva družinske dajatve za svoje družinske člane, ki prebivajo v drugi državi članici, ne tisti, ki je pristojna za izplačilo dajatev, in na drugi strani, da je možnost vložitve zahteve za družinske dajatve priznana ne le osebam, ki prebivajo na ozemlju države članice, ki mora izplačati družinske dajatve, temveč tudi vsem „zadevnim osebam“, ki lahko zahtevajo te dajatve, med katerimi so starši otroka, za katerega se dajatve zahtevajo.

Člen 60(1), drugi stavek, Uredbe št. 987/2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti je treba razlagati tako, da ima lahko fikcija iz te določbe za posledico, da se pravica do družinskih dajatev prizna osebi, ki ne prebiva na ozemlju države članice, pristojne za izplačilo teh dajatev, kadar so izpolnjeni vsi preostali pogoji za dodelitev teh dajatev, določeni v nacionalnem pravu, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče.

Člen 60(1), tretji stavek, Uredbe št. 987/2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti je treba razlagati tako, da ni treba, da tisti od staršev otroka, za katerega se dodelijo dajatve, ki prebiva v državi članici, ki je zavezana izplačati te dajatve, pridobi pravico do teh dajatev, ker drugi od staršev, ki prebiva v drugi državi članici, ni vložil zahteve za družinske dajatve.

Iz besedila in sistematike člena 60(1) Uredbe št. 987/2009 je namreč razvidno, da je treba razlikovati med vložitvijo zahteve za družinske dajatve in pravico prejeti izplačilo teh dajatev.

Poleg tega iz besedila tega člena prav tako izhaja, da zadostuje, da ena od oseb, ki so upravičene zahtevati družinske dajatve, vloži zahtevo za dodelitev teh dajatev za to, da je pristojni organ zavezan obravnavati to zahtevo.

Vendar pravo Unije ne preprečuje, da pristojni organ države članice pri uporabi nacionalnega prava ugotovi, da je oseba, ki je upravičena do teh družinskih dajatev za otroka, druga oseba od tiste, ki je vložila zahtevo za dodelitev teh dajatev.

Zato ni pomembno, kateri od staršev se na podlagi nacionalnega prava šteje za osebo, ki je upravičena do teh dajatev, kadar so izpolnjeni vsi pogoji za dodelitev družinskih dajatev za otroka in se te dajatve dejansko dodelijo.

(Glej točke od 46 do 50 in točko 2 izreka.)
Pravo Unije je treba razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu na podlagi člena 28 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136, dopušča naložitev cenovne obveznosti za odpravo ovire za klice na negeografske številke, ki ni tehnične narave, ampak izhaja iz zaračunanih cen, pri čemer ni bila opravljena tržna analiza, ki bi potrjevala pomembno tržno moč zadevnega podjetja, če je takšna obveznost potreben in sorazmeren ukrep za zagotovitev, da imajo končni uporabniki možnost dostopa do storitev z uporabo negeografskih številk na ozemlju Unije.

Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je ta pogoj izpolnjen in ali je cenovna obveznost objektivna, pregledna, sorazmerna in nediskriminatorna, ali temelji na naravi ugotovljenega problema ter je utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, ter da so bili spoštovani postopki iz členov 6, 7 in 7a Direktive 2002/21, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140.

(Glej točki 43 in 49 ter točko 1 izreka.)
Člen 7(2)(a) Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti ter člene od 10c do 11a, 12a in 12b Uredbe št. 574/72 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71, kakor sta bili spremenjeni in posodobljeni z Uredbo št. 118/97 ter spremenjeni z Uredbo št. 647/2005, je treba razlagati tako, da obrazec, ki ga izda pristojni nosilec države članice v obliki obrazca E 101 za potrditev, da za delavca velja zakonodaja o socialni varnosti te države članice, pri čemer pa ta delavec spada v okvir Sporazuma o socialni varnosti za čolnarje na Renu, ki ga je sprejela medvladna konferenca za spremembo sporazuma z dne 13. februarja 1961 o socialni varnosti za čolnarje na Renu in je bil podpisan v Ženevi 30. novembra 1979, ne zavezuje nosilcev drugih držav članic. Glede tega ni upoštevno dejstvo, da nosilec izdajatelj ni imel namena izdati pravi obrazec E 101, ampak je iz administrativnih razlogov uporabil standardni obrazec za to potrdilo.

(Glej točko 51 in točko 1 izreka.)
1.

Kraljevina Danska ni izpolnila obveznosti iz členov 2(4) in 8 Direktive 2001/37/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2001 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o izdelavi, predstavitvi in prodaji tobačnih izdelkov s tem, ko je odobrila prodajo tobaka za žvečenje („snus“).