Člen 39 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero državljan Skupnosti, ki ni rezident države članice, v kateri prejema vse ali skoraj vse obdavčljive prihodke, pri določanju osnove za obdavčitev teh prihodkov v tej državi članici ne sme uveljavljati izgube v zvezi s stanovanjsko zgradbo, ki je v njegovi lasti in v kateri prebiva ter ki je v drugi državi članici, pri čemer pa rezident prvonavedene države članice takšne negativne prihodke v zvezi z nepremičnino lahko uveljavlja pri določanju osnove za obdavčitev svojih prihodkov.

Glede neposrednih davkov položaja rezidentov in nerezidentov v neki državi članici praviloma nista primerljiva, saj so med njimi objektivne razlike z vidika vira dohodka in vidika osebne zmožnosti plačila oziroma njihovega osebnega in družinskega položaja. Vendar je pri davčni ugodnosti, ki se ne priznava nerezidentom, različno obravnavanje med tema kategorijama davčnih zavezancev mogoče opredeliti kot diskriminacijo, če ne obstaja nikakršna objektivna razlika, ki bi glede tega upravičila različno obravnavanje. To še posebej velja, če davčni zavezanec nerezident ne prejema precejšnjega dela prihodka v državi članici stalnega prebivališča in prejema precejšen del obdavčljivega prihodka v državi članici zaposlitve, tako da mu država članica stalnega prebivališča ne more zagotoviti ugodnosti, ki bi izhajale iz upoštevanja njegovega osebnega ali družinskega položaja, zato dejstvo, da se ti ne upoštevajo niti v državi članici stalnega prebivališča niti v državi članici zaposlitve, pomeni diskriminacijo.

Ker oseba, ki sicer prebiva v državi članici, precejšen del obdavčljivih prihodkov prejema iz zaposlitve v drugi državi članici, ne da bi v državi članici stalnega prebivališča prejemala znatne prihodke, je njen položaj glede na njeno državo članico zaposlitve pri upoštevanju davčne sposobnosti objektivno primerljiv s položajem rezidenta zadnjenavedene države članice, v kateri je tudi zaposlen. Kadar država članica pri določanju davčne osnove za davek na dohodek, ki so ga zavezani plačati davčni zavezanci rezidenti, upošteva izgubo v zvezi z nepremičnino, ki je v drugi državi članici, je prav tako zavezana, da tudi za rezidente te države, ki vse ali skoraj vse obdavčljive prihodke prejemajo v prvi državi članici in v državi članici svojega stalnega prebivališča ne prejemajo nobenih znatnih prihodkov, v ta namen upošteva to izgubo, saj sicer v tem pogledu položaj teh davčnih zavezancev ne bi bil upoštevan v nobeni od zadevnih držav članic.

Zadevno različno obravnavanje ne izhaja samo iz razlike med notranjima davčnima ureditvama držav članic. Tudi če bi država članica stalnega prebivališča dopuščala navedeno upoštevanje izgub pri določanju osnove davka na dohodek rezidentov, davčni zavezanec, ki vse ali skoraj vse prihodke prejema v državi članici zaposlitve, namreč nikakor ne bi mogel imeti koristi od takšnih ugodnosti.

Kar zadeva tveganje dvakratnega upoštevanja izgub davčnega zavezanca nerezidenta v zvezi z nepremičnino, je namen zadevne nacionalne zakonodaje o dvojnem obdavčevanju preprečiti tako tveganje pri davčnih zavezancih rezidentih, ki imajo izgubo v zvezi z nepremičnino v drugi državi članici in katerih položaj se lahko primerja s položajem davčnih zavezancev nerezidentov, ki vse ali skoraj vse prihodke prejemajo v zadevni državi članici. Poleg tega lahko država članica, če davčni zavezanec del dejavnosti opravlja na ozemlju druge države članice, kot je ta, v kateri je zaposlen, pristojne organe druge države članice zaprosi za vse informacije, ki bi ji lahko omogočile, da pravilno ugotovi znesek davka na dohodek, ali vse informacije, za katere meni, da so potrebne za oceno natančnega zneska davka na dohodek, ki ga je zavezanec dolžan plačati na podlagi zakonodaje, ki se uporablja.

Zato takšna razlika v obravnavanju na podlagi stalnega prebivališča pomeni diskriminacijo, saj izgubo v zvezi z nepremičnino, ki je v drugi državi članici, zadevna država članica upošteva pri ugotavljanju davčne osnove dohodkov iz zaposlitve davčnih zavezancev, ki so v tej državi članici zaposleni in v njej prebivajo, medtem ko se ta pri davčnem zavezancu, ki vse ali skoraj vse obdavčljive dohodke iz zaposlitve prejema v tej državi članici, vendar v njej ne prebiva, ne upošteva. Iz tega je razvidno, da takšna nacionalna ureditev pomeni oviro za prosto gibanje delavcev, ki jo člen 39 ES načeloma prepoveduje.

(Glej točke od 59 do 62, 66, 71, 75, od 77 do 80, 84 in izrek.)