32

V teh okoliščinah je Raad voor Vreemdelingenbetwistingen (upravno sodišče za spore v zvezi s tujci, Belgija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba pravo Unije, zlasti člen 20 PDEU ter člena 5 in 11 Direktive [2008/115] v povezavi s členoma 7 in 24 Listine, razlagati tako, da pod določenimi pogoji prepoveduje nacionalno prakso, v okviru katere se prošnja za izdajo dovoljenja za prebivanje, ki jo je vložil družinski član, ki je državljan tretje države, v okviru združitve družine, in sicer z državljanom Unije, v državi članici, v kateri prebiva zadevni državljan Unije, ki je državljan te države in ni izkoristil svoje pravice do prostega gibanja in ustanavljanja (v nadaljevanju: statični državljan Unije), zavrže – po potrebi skupaj z izdajo odločbe o vrnitvi – zgolj iz razloga, da je bila za zadevnega družinskega člana, ki je državljan tretje države, izdana veljavna prepoved vstopa, ki velja za celotno ozemlje Unije? (a) Ali je za presojo navedenih okoliščin pomembno, da med družinskim članom, ki je državljan tretje države, in statičnim državljanom Unije obstaja razmerje odvisnosti, ki presega samo družinsko vez? Če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, kateri dejavniki so pomembni pri ugotavljanju, ali obstaja razmerje odvisnosti? Ali se je mogoče primerno sklicevati na sodno prakso v zvezi z obstojem družinskega življenja v skladu s členom 8 [Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP)] in členom 7 Listine? (b) Posebej v zvezi z mladoletnimi otroki: ali člen 20 PDEU zahteva več kot le biološko povezavo med enim od staršev, ki je državljan tretje države, in otrokom, ki je državljan Unije? Ali je v tem smislu pomembno, da se dokaže skupno prebivanje, ali pa zadostujejo čustvene in finančne vezi, kot so razvidne iz ureditve bivanja in stikov ter plačevanja preživnine? Ali se je v ta namen mogoče primerno sklicevati na sodbe Sodišča Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, točki 38 in 39), Singh in drugi (C‑218/14, EU:C:2015:476, točka 54) ter O. in drugi (C‑356/11 in C‑357/11, EU:C:2012:776, točka 56)? Glej v zvezi s tem tudi [sodbo z dne 10. maja 2017, Chavez‑Vilchez in drugi (C‑133/15, EU:C:2017:354)]. (c) Ali je dejstvo, da je družinsko življenje nastalo v trenutku, ko je za državljana tretje države že obstajala prepoved vstopa in se je ta zavedal, da nezakonito prebiva v državi članici, pomembno za presojo teh okoliščin? Ali se je na to dejstvo mogoče primerno sklicevati, da bi se preprečila morebitna zloraba postopka za izdajo dovoljenja za prebivanje v okviru združitve družine? (d) Ali je za presojo takih okoliščin pomembno dejstvo, da zoper sklep o odreditvi prepovedi vstopa ni bilo vloženo nobeno pravno sredstvo v smislu člena 13(1) Direktive 2008/115, ali dejstvo, da je bila tožba zoper ta sklep o odreditvi prepovedi vstopa zavržena? (e) Ali je pomembno dejstvo, da je bila prepoved vstopa izdana iz razlogov javnega reda ali pa zaradi nezakonitega prebivanja? Če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, ali je treba preveriti še, ali zadevni državljan tretje države predstavlja dejansko, neposredno in dovolj resno nevarnost za temeljne družbene interese? Ali se lahko v tem smislu člena 27 in 28 Direktive 2004/38, ki sta bila prenesena s členom 43 in 45 [zakona z dne 15. decembra 1980], ter zadevna sodna praksa Sodišča o javnem redu smiselno uporabijo za družinske člane statičnih državljanov Unije (glej [sodbi z dne 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675), in z dne 13. septembra 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674)])? 2. Ali je treba pravo Unije – zlasti člen 5 Direktive 2008/115 in člena 7 in 24 Listine – razlagati tako, da prepoveduje nacionalno prakso, v skladu s katero se sklicuje na veljavno prepoved vstopa kot razlog za zavrženje prošnje za [izdajo dovoljenja za prebivanje zaradi združitve] družine, in sicer s statičnim državljanom Unije, ki je bila vložena pozneje na ozemlju države članice, ne da bi se upoštevala družinsko življenje in korist zadevnih otrok, ki sta bila navedena v tej pozneje vloženi prošnji za [izdajo dovoljenja za prebivanje zaradi združitve] družine? 3. Ali je treba pravo Unije – zlasti člen 5 Direktive 2008/115 in člena 7 in 24 Listine – razlagati tako, da prepoveduje nacionalno prakso, v skladu s katero se proti državljanu tretje države, za katerega že velja prepoved vstopa, izda odločba o vrnitvi, ne da bi se upoštevala družinsko življenje in korist zadevnih otrok, ki sta bila navedena v pozneje vloženi prošnji za [izdajo dovoljenja za prebivanje zaradi združitve] družine, in sicer s statičnim državljanom Unije, torej po tem, ko je že bila izdana prepoved vstopa? 4. Ali je treba člen 11(3) Direktive 2008/115 razlagati tako, da mora državljan tretje države prošnjo za preklic ali začasni odlog veljavne in pravnomočne prepovedi vstopa načeloma vedno vložiti zunaj Evropske unije, ali pa obstajajo okoliščine, v katerih lahko to prošnjo vloži tudi v Evropski uniji? (a) Ali je treba člen 11(3), tretji in četrti pododstavek, Direktive 2008/115 razlagati tako, da mora biti pogoj iz člena 11(3), prvi pododstavek, te direktive – v skladu s katerim je preklic ali začasni odlog prepovedi vstopa mogoč samo, če državljan tretje države dokaže, da je zapustil ozemlje države članice v celoti v skladu z odločbo o vrnitvi – brez nadaljnjega izpolnjen v vsakem posameznem primeru oziroma v vseh skupinah primerov? (b) Ali člena 5 in 11 Direktive 2008/115 nasprotujeta razlagi, v skladu s katero se prošnja za izdajo dovoljenja za prebivanje v okviru združitve družine, in sicer s statičnim državljanom Unije, ki ni izkoristil svoje pravice do prostega gibanja in ustanavljanja, šteje za implicitno (časovno omejeno) prošnjo za preklic ali začasni odlog veljavne in pravnomočne prepovedi vstopa, pri čemer veljavna in pravnomočna prepoved vstopa ponovno oživi, če se izkaže, da pogoji za prebivanje niso izpolnjeni? (c) Ali je pomembno dejstvo, da obveznost vložiti prošnjo za preklic ali začasni odlog v državi izvora morda povzroči le začasno ločitev državljana tretje države in statičnega državljana Unije? Ali obstajajo okoliščine, v katerih člena 7 in 24 Listine vendarle nasprotujeta začasni ločitvi? (d) Ali je pomembno dejstvo, da obveznost vložiti prošnjo za preklic ali začasni odlog v državi izvora povzroči le, da mora državljan Unije, odvisno od primera, za določen čas zapustiti območje Evropske unije? Ali obstajajo okoliščine, v katerih člen 20 PDEU vendarle nasprotuje temu, da mora statični državljan Unije za določen čas zapustiti območje Evropske unije?“