Sodišče lahko razglasi pritožbo za nedopustno, kadar pritožba zaradi dejstva, ki je nastalo po sodbi Splošnega sodišča, postane neškodljiva za pritožnika. Obstoj pravnega interesa pritožnika namreč predpostavlja, da ima lahko stranka, ki je vložila pritožbo, od izida pritožbe korist. Kadar je z uredbo, sprejeto po izdaji sodbe Splošnega sodišča, uredba, ki jo je to sodišče razglasilo za nično, razveljavljena le en nunc, in ne ex tunc, tožeča stranka ohrani pravni interes za razveljavitev učinkov, ki jih je uredba, razglašena za nično, imela med datumom začetka njene veljavnosti in datumom njene razveljavitve.

Glede razlage pogojev, določenih za odobritev statusa podjetja, ki deluje v pogojih tržnega gospodarstva, v členu 2(7)(c), prva alinea, osnovne protidampinške uredbe št. 384/96, je Splošno sodišče pravilno razsodilo, da državnega nadzora, ki je razviden iz tega, da delničarji, ki so javni subjekti, tudi če so manjšinski, nadzorujejo generalno skupščino družbe, imenujejo člane uprave in so nekateri uslužbenci navedene družbe povezani z njo prek pogodb o zaposlitvi ali opravljanju storitev, načeloma ni mogoče izenačevati z „večjim vmešavanjem države“ v smislu navedenega člena in zato Sveta in Komisije ni mogoče oprostiti obveznosti, da upoštevata dokaze, ki jih je zadevni proizvajalec predložil glede dejanskega, pravnega in gospodarskega okvira, v katerem deluje.

Iz besedila člena 2(7)(c), prva alinea, osnovne uredbe je namreč jasno razvidno, da se ta določba ne nanaša na vse vrste državnega vmešavanja pri družbah proizvajalkah, temveč le na vmešavanje, ki je povezano z odločitvami teh družb glede cen, stroškov in vložkov. Poleg tega sama uporaba besede „vmešavanje“ pomeni, da ni dovolj, da ima lahko država nekaj vpliva na te odločitve, ampak nakazuje na dejansko poseganje vanje. Še več, vmešavanje v odločitve proizvajalcev glede cen, stroškov in vložkov mora biti „večje“. Ni torej sporno, da navedeni člen dovoljuje določeno stopnjo vmešavanja države v odločitve družbe.

Vprašanje, ali je državno vmešavanje v te odločitve večje, je treba presoditi glede na cilj te določbe, katere namen je zagotoviti, da proizvajalec deluje v pogojih tržnega gospodarstva, in predvsem da so stroški, ki jih ima, in cene, ki jih zaračunava, posledica prostega delovanja tržnih sil. Zato državnega vmešavanja, ki niti po naravi niti po učinku ne more povzročiti, da bi odločitve proizvajalcev glede cen, stroškov in vložkov postale neskladne s pogoji tržnega gospodarstva, ni mogoče šteti za večje.

Vendar taka razlaga ne odpravlja pogoja, da mora proizvajalec svoje odločitve glede cen, stroškov in vložkov sprejemati brez takega vmešavanja. Tudi če je proizvajalec te odločitve sprejel le ob upoštevanju tržnih signalov, ta pogoj namreč preprečuje, da bi se mu priznal status podjetja, ki deluje v pogojih tržnega gospodarstva, če je država znatno posegla v prosto delovanje tržnih sil, tako da se je na primer neposredno vmešavala v ceno nekaterih surovin ali ceno dela. Vsekakor mora proizvajalec predložiti dokaze, da pri sprejemanju svojih poslovnih odločitev ni podvržen večjemu vmešavanju države, Svet in Komisija pa imata glede njih široko diskrecijsko pravico.

(Glej točke od 78 do 83 in od 89 do 91.)