ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Člen 1 Natuurschoonwet 1928 (zakon o varstvu naravne dediščine iz leta 1928; v nadaljevanju: zakon o varstvu naravne dediščine) določa: „1. V smislu tega zakona pomeni: a. podeželsko posestvo: nepremičnina na Nizozemskem, ki jo v celoti ali delno sestavljajo naravna območja, gozdovi ali drugi drevesni sestoji – vključno z nepremičninami, na katerih je podeželska hiša ali druge zgradbe, ki so skladne z značajem posestva – če je zaželena ohranitev te nepremičnine v njeni značilni podobi z namenom ohranjanja naravne dediščine; b. lastnik: 1. lastnik nepremičnine, ki ni obremenjena z omejeno pravico do užitka ali zakupa, razen primerov iz odstavka 3; 2. užitkar ali zakupnik, razen primerov iz odstavka 3; c. ekonomsko lastništvo: sistem pravic in obveznosti, ki se nanašajo na nepremičnino, ki pomeni udeležbo pri navedeni nepremičnini. Udeležba zajema vsaj neko tveganje spremembe vrednosti in pripada osebi, ki ni civilnopravni lastnik. Zgolj podelitev pravice do oddaje ne šteje za prenos ekonomskega lastništva; d. minister: minister za gospodarske zadeve, kmetijstvo in inovacije; e. ministra: minister za gospodarske zadeve, kmetijstvo in inovacije ter minister za finance. 2. S splošnim upravnim ukrepom ali na njegovi podlagi se sprejmejo pravila glede pogojev, ki jih mora izpolnjevati nepremičnina, da bi jo bilo mogoče šteti za posestvo. Ti pogoji se nanašajo na: a. površino nepremičnine, ki lahko zajema tudi površino nepremičnine, na katero meji in ki šteje za podeželsko posestvo ali se obravnava, kot da tvori tako posestvo s prvonavedeno nepremičnino, če obstaja tesna zgodovinska povezava med obema nepremičninama; b. odstotek površine nepremičnine, ki vsaj mora biti pokrit z naravnimi območji, gozdovi in drugimi pogozdenimi površinami, ter značilnosti teh naravnih območij, gozdov in drugih pogozdenih površin; c. velikost in značilnosti zemljišč, ki jih ne zavzemajo naravna območja, gozdovi in druge pogozdene površine, ne glede na to, ali so povezane z značilnostmi zemljišč, ki neposredno mejijo na nepremičnino; d. način in vrsta gradnje; e. vrsta uporabe zemljišča in zgrajenih stavb. […]“
12

V poglavju VI Direktive 2004/38, naslovljenem „Omejitve pravice do vstopa in pravice do prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja“, členi 27, 30 in 31 določajo: „Člen 27 Splošna načela 1. Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev. 2. Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih ukrepov. […] Člen 30 Uradno obvestilo o odločbah 1. Zadevne osebe so pisno obveščene o vsaki odločbi, sprejeti v skladu s členom 27(1), in sicer na takšen način, da lahko razumejo njeno vsebino in učinke, ki jih ima zanje. 2. Zadevne osebe so natančno in v celoti obveščene o razlogih javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, na katerih odločba, sprejeta v njihovem primeru, temelji, razen če je to v nasprotju z interesi državne varnosti. 3. V uradnem obvestilu se navede sodišče ali upravni organ, pri katerem lahko zadevna oseba vloži pravno sredstvo, rok za pravno sredstvo in, kjer ustreza, čas, ki ga ima oseba na voljo za zapustitev ozemlja države članice. Razen v ustrezno utemeljenih nujnih primerih, je čas, dovoljen za zapustitev ozemlja, najmanj en mesec od datuma uradnega obvestila. Člen 31 Postopkovna jamstva 1. Proti kateri koli odločbi, sprejeti zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, morajo imeti zadevne osebe možnost vložiti pravno sredstvo pri sodišču in, kjer to ustreza, drugem organu v državi članici gostiteljici. 2. Kadar je poleg pravnega sredstva zoper pritožbeni zahtevek ali sodni preskus odločbo o izgonu vložena tudi vloga za začasno odredbo, ki bi zaustavila izvršbo takšne odločbe, se dejanska odstranitev z ozemlja ne sme izvršiti, dokler ni sprejet sklep o začasni odredbi, razen: — kadar odločba o izgonu temelji na predhodni sodni odločbi ali — kadar so se zadevne osebe že pred tem predložile vlogo za sodni preskus ali — kadar odločba o izgonu temelji na nujnih razlogih javnega reda v skladu s členom 28(3). 3. Postopki s pravnimi sredstvi dopuščajo preskus pravilnosti in zakonitosti odločbe kot tudi dejstev in okoliščin, na katerih predlagani ukrep temelji. Ti postopki zagotavljajo, da odločba ni nesorazmerna, zlasti glede zahtev, določenih v členu 28. 4. Države članice lahko prepovejo zadevnemu posamezniku prebivanje na ozemlju v teku postopka s pravnimi sredstvi, ne smejo pa mu preprečiti, da osebno poda svojo obrambo, razen kadar lahko njegova/njena navzočnost povzroči resne motnje javnega reda ali javne varnosti ali kadar se pravno sredstvo nanaša na zavrnitev vstopa na ozemlje.“
17

Generalni direktor AREU je z aktom z dne 8. septembra 2011 odločil, da ne bo dokončno oddal naročila družbi Croce Amica One in da bo celoten postopek javnega razpisa razveljavil. Naročnik je v okviru tega ukrepa „ocenil, da v opisanih okoliščinah, tudi če se zanemari nepravilnost ponudbe, AREU v nobenem primeru iz očitnih razlogov smotrnosti in razlogov, povezanih z načelom dobrega upravljanja, [ne more] oddati naročila za opravljanje storitev ponudnici, družbi Croce Amica One, […] in da zaradi nujnosti storitve z oddajo naročila prav tako [ne more] počakati do konca kazenskega postopka ali zgolj do zaključka preiskave, ki poteka“.
1.

Člen 22(1) Direktive 2008/50/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo je treba razlagati tako, da mora država članica za odlog s to direktivo predpisanega roka za največ pet let, da bi dosegla skladnost z mejnimi vrednostmi za dušikov dioksid, določenimi v Prilogi XI k tej direktivi, vložiti zahtevek za odlog roka in pripraviti načrt za kakovost zraka, kadar je na podlagi obstoječih podatkov in kljub dejstvu, da je ta država že sprejela primerne ukrepe za zmanjševanje onesnaževanja, objektivno mogoče sklepati, da se na nekem območju ali v neki aglomeraciji v predpisanem roku ne bo mogla doseči skladnost s temi vrednostmi. Direktiva 2008/50 ne določa nobene izjeme od obveznosti iz navedenega člena 22(1).
1.

Določbe Uredbe Komisije (ES) št. 612/2009 z dne 7. julija 2009 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode ter določbe Uredbe Komisije (ES) št. 376/2008 z dne 23. aprila 2008 o določitvi skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema uvoznih in izvoznih dovoljenj in potrdil o vnaprejšnji določitvi za kmetijske proizvode in Uredbe Komisije (ES) št. 382/2008 z dne 21. aprila 2008 o pravilih za uporabo uvoznih in izvoznih dovoljenj za goveje in telečje meso je treba razlagati tako, da načeloma nasprotujejo izplačilu izvoznega nadomestila in sprostitvi položene varščine, če zadevni izvoznik ni imel veljavnega izvoznega dovoljenja na dan sprejetja izvozne deklaracije, tudi če je bilo blago dejansko izvoženo v obdobju veljavnosti izvoznega dovoljenja, ki mu je bilo izdano.
Člen 21 Uredbe št. 834/2007 z naslovom „Merila za nekatere proizvode in snovi v predelavi“ določa:

„1. Dovoljenje za uporabo proizvodov in snovi v ekološki pridelavi iz člena 19(2)(b) in (c) ter njihova uvrstitev na posebni omejevalni seznam proizvodov in snovi je pogojeno s cilji in načeli iz naslova II in naslednjimi merili, ki se ovrednotijo kot celota:

(i) nadomestni proizvodi in snovi, odobreni v skladu s tem poglavjem, niso na voljo;

(ii) brez njihove uporabe ne bi bilo mogoče pridelati hrane ali zagotoviti njene obstojnosti oziroma izpolniti prehranskih zahtev, določenih na podlagi zakonodaje Skupnosti.

Poleg tega je proizvode in snovi iz člena 19(2)(b) mogoče najti v naravi in so bile morda le predmet mehanske, fizične, biološke, encimske ali mikrobiološke obdelave, razen če taki proizvodi in snovi iz takih virov na trgu niso na voljo v zadostni količini ali niso dovolj kakovostni.

2. Komisija v skladu s postopkom iz člena 37(2) odloča o odobritvi proizvodov in snovi ter njihovi uvrstitvi na posebni omejevalni seznam iz odstavka 1 tega člena in določi posebne pogoje ter omejitve za njihovo uporabo, po potrebi pa odloča tudi o umiku proizvodov.

[…]“
111

Iz istih razlogov pritožnik ne more uspeti s trditvami, ki se nanašajo na pridobitev imen uradnikov, ki so navedena v dokumentih v zvezi z zadevo T‑110/04. Splošno sodišče je namreč v točkah 194 in 197 izpodbijane sodbe pravilno razsodilo, da so njihova imena podatki, varovani na podlagi člena 4(1)(b) Uredbe št. 1049/2001. Te ugotovitve ne izpodbije dejstvo, da so bila nekatera imena razkrita na obravnavi v tej zadevi pred Splošnim sodiščem. Kot je navedlo Splošno sodišče v točki 194 izpodbijane sodbe, ta okoliščina drugih institucij ne more razrešiti njihovih obveznosti.
50

Španska vlada te ugotovitve ne more izpodbiti z argumentom, v okviru katerega se sklicuje na sodbe Streekgewest (C‑174/02, EU:C:2005:10) in Distribution Casino France in drugi (od C‑266/04 do C‑270/04, C‑276/04 in od C‑321/04 do C‑325/04, EU:C:2005:657). Ta sodna praksa namreč za zadevo v glavni stvari ni upoštevna, ker se nanaša na položaj, ki je drugačen od položaja v postopku v glavni stvari in v katerem je davek sestavni del ukrepa pomoči in torej sam pomeni pomoč. V obravnavani zadevi pa nikakor ni zatrjevano, da davek na nepremičnine sam po sebi pomeni pomoč, ampak zgolj, da njegova oprostitev v zadevnem primeru pomeni pomoč družbi Navantia.
28

Za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o predlogu nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe zavrne samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej zlasti sodbo Fish Legal in Shirley, EU:C:2013:853, točka 30 in navedena sodna praksa).
9

Na Nizozemskem so družba Stokke in drugi pri Rechtbank ’s‑Gravenhage vložili tožbo, v kateri so trdili, da družba Hauck s tem, da proizvaja in trži stola „Alpha“ in „Beta“, krši avtorske pravice, ki izhajajo iz stola „Tripp Trapp“, in znamko Beneluksa, ter so za tako kršitev zahtevali odškodnino. Družba Hauck je vložila nasprotno tožbo za razglasitev neveljavnosti znamke Beneluksa Tripp Trapp, ki jo je vložila družba Stokke A/S.
7

Člen 4 navedene uredbe določa: „1. Za vnos osebkov vrst, navedenih v Prilogi A, v [Unijo] je treba opraviti potrebno preverjanje in na mejnem carinskem uradu na kraju vnosa predhodno predložiti uvozno dovoljenje, ki ga izda upravni organ namembne države članice. Uvozno dovoljenje se lahko izda le v skladu z omejitvami, določenimi na podlagi odstavka 6, in kadar so izpolnjeni naslednji pogoji: […] (b) (i) vložnik predloži dokumentacijo, ki dokazuje, da so bili osebki pridobljeni v skladu z zakonodajo o varstvu obravnavane vrste; pri uvozu osebkov vrst, ki so navedene v dodatkih Konvencije, iz tretje države je to izvozno dovoljenje ali potrdilo o ponovnem izvozu ali kopija takega dovoljenja oziroma potrdila, ki ga v skladu s Konvencijo izda pristojni organ države izvoza ali ponovnega izvoza; […] […] (e) upravni organ se po posvetovanju s pristojnim strokovnim organom prepriča, da ni drugih dejavnikov, povezanih z ohranitvijo vrste, ki bi preprečevali izdajo uvoznega dovoljenja, in (f) pri vnosu iz morja je treba upravnemu organu zadovoljivo dokazati, da bo vsak živ osebek pripravljen na prevoz in prepeljan tako, da bodo nevarnost poškodbe, ogroženost zdravja ali kruto ravnanje čim manjši. 2. Za vnos osebkov vrst, navedenih v Prilogi B, v [Unijo] je treba opraviti potrebno preverjanje in na mejnem carinskem uradu na kraju vnosa predhodno predložiti uvozno dovoljenje, ki ga izda upravni organ namembne države članice. Uvozno dovoljenje se lahko izda le v skladu z omejitvami, določenimi na podlagi odstavka 6, in če: (a) pristojni strokovni organ po preučitvi podatkov, ki so na voljo, in kakršnega koli mnenja skupine za strokovno presojo meni, da vnos v [Unijo] ne bi škodljivo vplival na ohranitveno stanje vrste ali na obseg ozemlja, kjer živi obravnavana populacija vrste, ob upoštevanju trenutnega ali pričakovanega obsega trgovine. To mnenje velja za poznejše uvoze, dokler se zgoraj navedeni vidiki pomembno ne spremenijo; (b) vložnik predloži dokumentacijo, ki dokazuje, da je predvideno bivališče za živi osebek v namembnem kraju ustrezno opremljeno, tako da bo osebek primerno vzdrževan in oskrbovan; (c) so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1(b)(i), (e) in (f). […] 6. Ob posvetovanju z zadevnimi državami porekla ter v skladu z regulativnim postopkom iz člena 18(2) in upoštevajoč vsako mnenje Skupine za strokovno presojo lahko [Evropska k]omisija za vnos v [Unijo] določi splošne omejitve ali omejitve, ki se nanašajo na nekatere države porekla: (a) na podlagi pogojev iz odstavka 1(a)(i) ali (e) za osebke vrst iz Priloge A; (b) na podlagi pogojev iz odstavka 1(e) ali odstavka 2(a) za osebke vrst iz Priloge B; in (c) za žive osebke vrst iz Priloge B, katerih smrtnost med prevozom je velika ali za katere je bilo ugotovljeno, da bi bila v ujetništvu njihova življenjska doba znatno krajša od pričakovane; ali (d) za žive osebke vrste, za katere je bilo ugotovljeno, da bi njihova naselitev v naravno okolje [Unije] ekološko ogrozila domorodne prostoživeče živalske in rastlinske vrste v [Uniji]. Komisija vsako četrtletje objavi seznam takih morebitnih omejitev v Uradnem listu [Evropske unije]. […]“
3

V uvodnih izjavah 2, 6, 16 in 17 Direktive 2008/115 je navedeno: „(2) Evropski svet v Bruslju 4. in 5. novembra 2004 je pozval k ustanovitvi učinkovite politike odstranitev in repatriacije, ki temelji na skupnih standardih, da se osebe vrnejo na human način in ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih pravic in dostojanstva. […] (6) Države članice bi morale zagotoviti, da se nezakonito prebivanje državljanov tretjih držav zaključi po poštenem in preglednem postopku. V skladu s splošnimi načeli zakonodaje EU bi morale biti odločbe, izdane v skladu s to direktivo, sprejete za vsak primer posebej in bi morale temeljiti na nepristranskih merilih, pri čemer se ne bi smelo upoštevati zgolj nezakonitega prebivanja. […] […] (16) Uporaba pridržanja z namenom odstranitve bi morala biti omejena in bi morala v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi cilji upoštevati načelo sorazmernosti. Pridržanje je upravičeno samo z namenom priprave vrnitve ali izvedbe postopka odstranitve in če uporaba milejših prisilnih ukrepov ni zadostna. (17) S pridržanimi državljani tretjih držav bi bilo treba ravnati humano in dostojanstveno, ob spoštovanju njihovih temeljnih pravic in v skladu z mednarodnim in nacionalnim pravom. Brez poseganja v prvo prijetje s strani organov pregona, ki ga ureja nacionalna zakonodaja, bi se moralo pridržanje praviloma izvajati v posebnih centrih za pridržanje.“
35

Glede na zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 17(5), tretji pododstavek, točka (c), Šeste direktive razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica v okoliščinah, kot so te v glavni stvari, naloži banki, ki med drugim opravlja dejavnosti lizinga, da v števec in imenovalec ulomka, s katerim določa enak odbitni delež za vse svoje blago in storitve za mešano uporabo, vključi le tisti delež obrokov za lizing, ki jih plačajo stranke v okviru svojih pogodb o lizingu, ki ustreza obrestim, če je ta uporaba tega blaga in storitev predvsem posledica financiranja in upravljanja pogodb, ki jih dajalec lizinga sklepa s svojimi strankami, ne pa posledica dajanja vozil na razpolago, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
52

Taka prednostna uvrstitev pod tarifno številko 8473 KN pa tudi ni razvidna iz dela A, prvi pododstavek, pojasnjevalnih opomb k HS, ki se nanašajo na poglavje 85 tega sistema, v skladu s katerimi navedeno poglavje 85 „zajema vse električne stroje in aparate in njihove dele, razen […] strojev in aparatov, kot so tisti, ki so navedeni v Poglavju 84, ki so še naprej uvrščeni v Poglavje 84, tudi če so električni“.
21

V teh okoliščinah je Tribunal Arbitral Tributário prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali členi 4(1)(c) in (2)(a), 7(1) ter 10, točka (a), Direktive [69/335], nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je uredba-zakon št. 322‑B/2001 z dne 14. decembra 2001 – s katero so bila povečanja osnovnega kapitala kapitalskih družb, do katerih je prišlo tako, da so se terjatve delničarjev iz naslova prej opravljenih pomožnih storitev v korist družbe preoblikovale v osnovni kapital, obdavčena s kolkovino, čeprav so bile navedene pomožne storitve opravljene v denarju – glede na to, da so bila 1. julija 1984 navedena povečanja kapitala, izvedena na ta način, z nacionalno zakonodajo obdavčena s kolkovino po davčni stopnji 2 % in da so bila na isti dan denarna povečanja kapitala oproščena plačila navedenega davka?“
Člen 2 zakona o davku na energijo (Energiesteuergesetz) z dne 15. julija 2006 (v nadaljevanju: EnergieStG) v različici, ki je veljala v letih 2007 in 2008, kar je čas dejanskega stanja v postopkih v glavni stvari, določa:

„(1) Davek znaša,

1. za 1000 1 bencina s tarifnimi podštevilkami od 2710 11 41 do 2710 11 49 [KN]

[…]

(b) z deležem žvepla največ 10 mg/kg 654,50 [EUR]

[…]

(3) Z odstopanjem od odstavkov 1 in 2 davek znaša […] [sledi podroben seznam s petimi tarifnimi številkami – pri čemer imajo nekatere tarifne podštevilke – v katerih so našteti energenti in za njih obvezujoče bistveno nižje davčne stopnje; seznam med drugim zajema plinska olja iz tarifnih podštevilk od 2710 19 41 do 2710 19 49 KN in kurilno olje iz tarifnih podštevilk od 2710 19 61 do 2710 19 69 KN],

če se uporabljajo za ogrevanje ali so bili dobavljeni v ta namen. […]

(4) Energenti, ki niso navedeni v odstavkih od 1 do 3, se obdavčijo enako kot energenti, ki so jim glede na sestavo in namen uporabe najbolj podobni. […]“
19

Najprej je v zvezi s tem treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da so zaradi zagotavljanja pravne varnosti in lažjega nadzora odločilno merilo za tarifno uvrščanje blaga na splošno njegove objektivne značilnosti in lastnosti, kot so opredeljene v opisu v tarifni številki KN ter pojasnilih k njenim oddelkom in poglavjem (glej zlasti sodbi Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93, EU:C:1995:160, točka 8 in navedena sodna praksa, in TNT Freight Management (Amsterdam), C‑291/11, EU:C:2012:459, točka 30).
41

Poleg tega iz pojasnil nemške vlade izhaja, da je pravico do pokojnine za varstvo in vzgojo otrok mogoče uveljavljati ne glede na kakršen koli pogoj glede minimalne starosti upravičenca in da s tem, ko se doseže običajna upokojitvena starost, ki je določena v nemški ureditvi, pravica do te pokojnine preneha in je ta od takrat dalje nadomeščena s starostno pokojnino.
18

Člen 177 ZDDS določa: „(1) Registrirana oseba – prejemnik obdavčljive dobave – odgovarja za davek, ki ga dolguje druga registrirana oseba in ki še ni plačan, če se uveljavlja pravica do odbitka vstopnega DDV, ki je v neposredni ali posredni povezavi z dolgovanim in neplačanim DDV. (2) Odgovornost v skladu z odstavkom 1 nastane, če je registrirana oseba vedela ali bi morala vedeti, da davek ne bo plačan, in so inšpekcijski organi to dokazali v skladu s členi od 117 do 120 zakonika o davčnem postopku in postopku na področju prispevkov socialnega varstva. (3) Za namene odstavka 2 se šteje, da bi oseba morala vedeti, ali so kumulativno izpolnjeni ti pogoji: 1. dolgovanega davka v smislu odstavka 1 za davčno obdobje dejansko ni plačal noben prejšnji dobavitelj, na podlagi obdavčljive transakcije, katere predmet je isto blago ali ista storitev, v isti, spremenjeni ali predelani obliki; 2. obdavčljiva dobava je navidezna, z njo se zaobide zakon ali se opravi po ceni, ki se bistveno razlikuje od tržne cene. (4) Odgovornost na podlagi odstavka 1 ni vezana na pridobitev točno določene ugodnosti zaradi neplačila dolgovanega davka. (5) V okoliščinah, opredeljenih v odstavkih 2 in 3, je odgovoren tudi začetni dobavitelj davčnega zavezanca, ki dolguje neplačani davek. (6) V primerih iz odstavkov 1 in 2 je odgovoren davčni zavezanec, ki je neposredni prejemnik dobave, za katero ni bil plačan dolgovani davek, in če popravek ni uspešen, lahko odgovarja vsak poznejši prejemnik dobavne verige. (7) Odstavek 6 se tako mutatis mutandis uporablja tudi za dobavitelje iz zgornjega dela dobavne verige.“
17

Člen 31 Okvirnega sklepa, naslovljen „Razmerje do drugih pravnih aktov“, v drugem in tretjem pododstavku odstavka 2 določa: „Države članice lahko sklenejo dvostranske in večstranske sporazume in dogovore tudi po začetku veljavnosti tega okvirnega sklepa, če ti sporazumi in dogovori omogočajo razširitev predpisov tega okvirnega sklepa in pomagajo še bolj poenostaviti in pospešiti postopke predaje oseb, ki so predmet evropskih nalogov za prijetje, zlasti z določitvijo krajših časovnih rokov, kot so tisti iz člena 17, z razširitvijo seznama kaznivih dejanj iz člena 2(2), z dodatnim krčenjem razlogov za zavrnitev iz členov 3 in 4 in z nižanjem praga, predvidenega v členu 2(1) in (2). Sporazumi in dogovori iz drugega pododstavka nikakor ne smejo vplivati na odnose z državami članicami, ki niso njihove podpisnice.“
Kakor hitro za naložbe, ne glede na to, ali so sestavljene iz vrednostnih papirjev ali nepremičnin, velja primerljiv poseben državni nadzor, sta ti dve vrsti naložb v neposredni konkurenci. Za vlagatelja je namreč v obeh primerih pomembna le donosnost njegovega kapitala. Načelo davčne nevtralnosti pa nasprotuje temu, da se podobne storitve, ki so tako med seboj konkurenčne, obravnavajo različno z vidika davka na dodano vrednost.

Člen 13(B)(d), točka 6, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 91/680, je treba razlagati tako, da se pojem upravljanje iz te določbe ne nanaša na dejansko gospodarjenje z nepremičninami posebnega investicijskega sklada.

V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je specifična dejavnost posebnega investicijskega sklada skupno vlaganje zbranega kapitala. Če so torej sredstva takega sklada nepremičnine, njegova specifična dejavnost zajema po eni strani dejavnosti izbire, nakupa in prodaje nepremičnin in po drugi strani upravne in računovodske storitve. Nasprotno pa dejansko gospodarjenje z nepremičninami ni specifično za delovanje posebnih investicijskih skladov, ker presega različne dejavnosti, povezane s kolektivnimi naložbami zbranega kapitala. Če je namen dejanskega gospodarjenja nepremičnin ohranjanje in povečanje vloženega premoženja, njegov cilj ni specifičen za dejavnost posebnega investicijskega sklada, ampak je vključen v kakršno koli investicijo.

(Glej točke od 77 do 79 ter točko 2 izreka.)