ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Helenska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Predmet 
Neizpolnitev obveznosti države - Nesprejetje zakonov in drugih predpisov, 
potrebnih za uskladitev z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z 
dne 26. maja 2003 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov 
v zvezi z okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede 
sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč (UL L 156, str. 17), v predpisanem roku. 
Izrek 
1. Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da v predpisanem roku ni sprejelo 
vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 
2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 o 
sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z 
okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede 
sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč, ni izpolnilo obveznosti iz te 
direktive. 
2. Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov. 
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 27. septembra 2007 -
Komisija proti Španiji 
(Zadeva C-465/06) 
„Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2003/98/ES - Ponovna uporaba 
informacij javnega sektorja - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku" 
I - 117* 
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti - Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče -
Stanje, ki ga je treba upoštevati - Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem 
mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8,) 
Predmet 
Neizpolnitev obveznosti države - Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z 
Direktivo 2003/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. novembra 2003 o 
ponovni uporabi informacij javnega sektorja (UL L 345, str. 90). 
Izrek 
1. Kraljevina Španija, s tem da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, 
potrebnih za popolno uskladitev z Direktivo 2003/98/ES Evropskega 
parlamenta in Sveta z dne 17. novembra 2003 o ponovni uporabi informacij 
javnega sektorja, ni izpolnila obveznosti iz te direktive. 
2. Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov. 
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 27. septembra 2007 -
Komisija proti Luksemburgu 
(Zadeva C-529/06) 
„Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2003/98/ES - Ponovna uporaba 
informacij javnega sektorja - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku" 
I - 118*
I - 17*OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 1. februarja 2007 –  
Komisija proti Portugalski
(Zadeva C-324/06)
„Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2004/116/ES – Vključitev  
Candide guilliermondii v Prilogo k Direktivi 82/471/EGS –  
Nesprejetje potrebnih ukrepov“
Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – 
Upoštevni položaj  – Stanje po izteku roka, določenega v  obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 13.)
Predmet
Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev 
z  Direktivo Komisije 2004/116/ES z  dne 23.  decembra 2004 o  spremembi Priloge k Direktivi Sveta 82/471/EGS v zvezi z vključitvijo Candide guilliermondii (UL L 379, str. 81), v predpisanem roku.
Izrek
1. Portugalska republika s  tem, da ni sprejela zakonov  in drugih predpisov, 
potrebnih za uskladitev z Direktivo Komisije 2004/116/ES z dne 23. decem -
bra 
2004 o spremembi Priloge k Direktivi Sveta 82/471/EGS v zvezi z vključ i-
tvijo Candide guilliermondii , v predpisanem roku, ni izpolnila obveznosti iz 
te direktive.
2. Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov postopka.
Zadeva C-345/06

Gottfried Heinrich

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich)

„Člen 254(2) ES — Uredba (ES) št. 1049/2001 — Člen 2(3) — Uredba (ES) št. 622/2003 — Varnost letalstva — Priloga — Seznam prepovedanih predmetov v zrakoplovu — Neobjava — Zavezujoči pravni učinek“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 10. aprila 2008 I ‐ 1661

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. marca 2009 I ‐ 1697

Povzetek sodbe

Promet – Zračni promet – Določitev skupnih pravil na področju varnosti civilnega letalstva –Uredba št. 622/2003 – Priloga

(člen 254(2) ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 2320/2002, člena 4(2) in 8; Uredba Komisije št. 622/2003, priloga)

Priloga k Uredbi št. 622/2003 o določitvi ukrepov za izvajanje skupnih osnovnih standardov za varnost letalstva, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 68/2004, ki ni bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije, v delu, v katerem je cilj te priloge naložitev obveznosti posameznikom, ni zavezujoča. Zlasti, proti posameznikom ni mogoče uveljavljati ukrepov za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov na varnostnem območju omejenega gibanja ali v zrakoplovu, ki je v prilogi k Uredbi št. 2320/2002 o določitvi skupnih pravil na področju varnosti civilnega letalstva, v delu, v katerem so zajeti v prilogi k Uredbi št. 622/2003.

V zvezi s tem iz besedila določb člena 254(2) ES izhaja, da uredba Skupnosti ne more imeti pravnih učinkov, če ni bila objavljena v navedenem uradnem listu.

Poleg tega akta institucije Skupnosti ni mogoče uveljavljati zoper fizične in pravne osebe v državi članici, dokler te nimajo možnosti, da se z njim seznanijo po uradni objavi v Uradnem listu Evropske unije. Načelo pravne varnosti zahteva zlasti, da skupnostna ureditev omogoči osebam, na katere se nanaša, da se natančno seznanijo z obsegom obveznosti, ki jim jih nalaga. Upravičenci se morajo namreč jasno seznaniti s svojimi pravicami in obveznostmi in ukrepati v skladu z njimi.

Ukrepi za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov, priloženega k Uredbi št. 2320/2002, morajo biti, če je njihov cilj naložitev obveznosti posameznikom, v vsakem primeru objavljeni v Uradnem listu Evropske unije. Vprašanje, ali ti ukrepi in pravila, ki se nanašajo nanje, neposredno nalagajo obveznosti posameznikom ali zavezujejo države članice, da to storijo, v zvezi s tem ni upoštevno. V obeh primerih morajo biti ukrepi namreč objavljeni v Uradnem listu Evropske unije.

Poleg tega Uredba št. 2320/2002 in še zlasti njen člen 4(2) torej ne dajeta nobene pravne podlage, ki bi Komisiji pri izvajanju izvedbene pristojnosti na podlagi te določbe omogočala, da bi za ukrepe za prilagoditev seznama prepovedanih predmetov, priloženega k Uredbi št. 2320/2002, uporabila pravila zaupnosti, določena v členu 8 te uredbe. Iz tega sledi, da če so bile z Uredbo št. 622/2003 dejansko vnesene prilagoditve navedenega seznama prepovedanih predmetov, bi morala biti ta uredba zato nujno neveljavna.

(Glej točke od 42 do 44, od 59 do 63 in izrek.)
Zadeva C-277/06 
Interboves GmbH 
proti 
Hauptzollamt Hamburg-Jonas 
(Predlog za sprejetje predhodne odlo čbe, 
ki ga je vlo žilo Finanzgericht Hamburg) 
„Direktiva 91/628/EGS –Izvozna nadomestila –Zaščita živali med prevozom –
Prevoz goveda po morju med geografskima to čkama v Skupnosti –Vozilo, ki se na 
ladjo natovori brez iztovarjanja živali –Dvanajsturni po čitek –Obveznost “
Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljeni 13. marca
2008 . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . I - 7435 
Sodba Sodi šča (tretji senat) z dne 9. oktobra 2008 . . . . . . . . . . . I - 7449 
Povzetek sodbe 
Kmetijstvo –Skupna ureditev trgov –Izvozna nadomestila –Pogoji za dodelitev –Spoštovanje 
skupnostne ureditve v zvezi z dobrim po čutjem živega goveda med prevozom 
(Direktiva Sveta 91/628, kot je bila spremenjena z Direktivo 95/29, priloga, to čka 48, to čke 4(d), 
5 ter 7(a) in (b)) 
I - 7433 
POVZETEK –ZADEVA C-277/06 
Točko 48(7)(a) priloge k Direktivi 91/628 
o za ščiti živali med prevozom, kot je bila 
spremenjena z Direktivo 95/29, je treba 
razlagati tako, da vsebuje splo šne dolo čbe, ki 
veljajo za prevoz po morju, vklju čno 
s prevozom z ladjo ro-ro na redni in direktni
liniji med geografskima to čkama v Skupnosti 
z vozili, ki se na plovila natovorijo brez 
iztovarjanja živali, razen dolo čb, ki za to 
vrsto plovil veljajo glede časa po čitka, ki ga 
je treba omogo čiti živalim po njihovem 
izkrcanju, in ki so dolo čene v to čki 48(7)(b) 
navedene priloge. 
V skladu z zadnjenavedeno dolo čbo je zveza 
med časom prevoza po cesti pred časom 
prevoza z ladjo ro-ro na redni in direktni liniji
med geografskima to čkama v Skupnosti 
z vozili, ki se na plovila natovorijo brez 
iztovarjanja živali, in časom prevoza po cesti
po njem odvisna od tega, ali je bil prese žen 28-urni najdalj ši čas prevoza z ladjo ro-ro iz 
točke 48(4)(d) priloge k Direktivi 91/628. 
Če čas prevoza z ladjo ro-ro na redni in 
direktni liniji med geografskima to čkama 
v Skupnosti z vozili, ki se na plovila natovorijo
brez iztovarjanja živali, ne presega 28-urnega 
najdalj šega časa, je mogo če prevoz po cesti 
začeti takoj po izkrcanju v namembnem 
pristani šču. Za izra čun tega časa je treba 
upoštevati čas prevoza po cesti pred 
prevozom z ladjo ro-ro, razen če je bil ta čas 
prevoza po cesti pred prevozom po morju
nevtraliziran s 24-urnim po čitkom na podlagi 
točke 48(5) priloge k Direktivi 91/628. Pred -
ložitveno sodi šče mora v postopku v glavni 
stvari preveriti, ali je zadevno potovanje
potekalo v skladu z zgoraj navedenimi pogoji. 
(Glej to čko 41 in izrek.) 
I - 7434
Sodišče lahko v skladu s členom 61 Poslovnika po uradni dolžnosti ali na predlog generalnega pravobranilca oziroma na predlog strank odredi ponovno odprtje ustnega postopka, če meni, da dejansko stanje ni dovolj razjasnjeno ali da je treba v zadevi odločiti na podlagi trditve, o kateri se stranki nista izrekli. Vendar ni nujno ponovno odpirati ustnega postopka v skladu z navedenim členom vsakič, ko generalni pravobranilec sproži pravno vprašanje, o katerem se stranki nista izrekli. Na podlagi člena 222, drugi odstavek, ES je namreč dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih je v skladu s Statutom Sodišča zahtevano njegovo sodelovanje in čeprav pri opravljanju te naloge lahko predlog za sprejetje predhodne odločbe po potrebi analizira v širšem kontekstu in ne točno takem, kakršnega so opredelili predložitveno sodišče ali stranke v postopku v glavni stvari, Sodišča ne vežejo ne sklepni predlogi generalnega pravobranilca ne obrazložitev, ki ga privede do njih,

(Glej točki 33 in 34.)
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem da je v veljavi obdržalo določbe, v skladu s katerimi morajo ekonomsko neaktivni in upokojeni prebivalci Evropske unije in Evropskega gospodarskega prostora za pridobitev dovoljenja za prebivanje dokazati, da imajo stalne vire, ni izpolnilo obveznosti iz Direktive Sveta 68/360/EGS z dne 15. oktobra 1968 o odpravi omejitev gibanja in prebivanja v Skupnosti za delavce držav članic in za njihove družine, Direktive Sveta 90/364/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja in Direktive Sveta z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja za zaposlene in samozaposlene osebe, ki so prenehale opravljati poklicno dejavnost.
Kadar davčni zavezanec hkrati izvaja gospodarske dejavnosti, bodisi obdavčene bodisi oproščene, in negospodarske dejavnosti, za katere se ne uporablja Šesta direktiva 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, se odbitek davka na dodano vrednost, odmerjen na stroške, povezane z izdajo delnic in atipičnih tihih deležev, dovoli samo, če se lahko ti stroški pripišejo gospodarski dejavnosti davčnega zavezanca v smislu člena 2(1) navedene direktive.

Določitev metod in meril razdelitve zneskov vstopnega davka na dodano vrednost med gospodarske in negospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je predmet diskrecijske pravice držav članic, ki morajo pri izvajanju tega pooblastila upoštevati cilj in sistematiko navedene direktive in na tej podlagi predvideti način izračunavanja, ki objektivno odraža dejanski del vstopnih stroškov, ki se pripišejo tema dejavnostima.

Države članice lahko uporabijo, odvisno od primera, bodisi investicijski ključ bodisi ključ po prometu ali pa celo katerikoli drug primeren ključ, pri čemer se jim ni treba omejiti na samo eno od teh metod.

(Glej točki 38 in 39 ter točko 2 izreka.)
Predložitveno sodišče mora, da bi preverilo pristojnost države članice, ki je izterjevala carino, ugotoviti, ali je mogoče v trenutku, ko se je ugotovilo, da pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu, določiti kraj kršitve ali nepravilnosti. V tem primeru je mogoče, v skladu z določbami členov 203(1) in 215(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku, določiti za pristojno za izterjavo carine tisto državo članico, na katere ozemlju je nastala prva kršitev ali nepravilnost, ki jo je mogoče označiti kot odstranitev izpod carinskega nadzora. Če kraja kršitve ali nepravilnosti po drugi strani še vedno ni mogoče določiti, je država članica, ki ji pripada urad odhoda, pristojna za izterjavo carine v skladu z določbami členov 378 in 379 Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92. Člen 378(1) izvedbene uredbe namreč določa, da kadar pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu, ker kraja kršitve ali nepravilnosti ni bilo mogoče določiti, se brez poseganja v pravila o določitvi kraja nastanka carinskega dolga, določenega v členu 215 carinskega zakonika, šteje, da je kršitev ali nepravilnost nastala v državi članici, ki ji pripada urad odhoda, ali v državi članici, ki ji pripada urad tranzita pri vstopu v Skupnost, ki je prejel potrdilo o prehodu, če v roku, ki ga je treba določiti v skladu s členom 379(2) izvedbene uredbe, ni predloženo dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, kjer je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala.

Urad odhoda mora poslati obvestilo ob spoštovanju rokov enajstih in treh mesecev v skladu s členom 379(1) in (2) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in če kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti.

Dejstvo, da je carinski zastopnik kot glavni zavezanec, odgovoren za carinski dolg, ne glede na višino tega dolga v primerjavi s koristmi, ki jih prejme, ko deluje kot carinski zastopnik, ni v nasprotju z načelom sorazmernosti. Glavni zavezanec je namreč kot imetnik postopka v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka dolžnik za carinski dolg, ki izhaja iz neupoštevanja določb tega postopka. Odgovornost, ki jo nosi, je namenjena zagotavljanju skrbne in enotne uporabe predpisov v zvezi z izterjavo carinskega dolga zaradi varovanja finančnih interesov Skupnosti in držav članic. Zato dejstvo, da je glavni zavezanec v dobri veri in da izhaja kršitev zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka iz goljufije, pri kateri ni bil udeležen, ne krši načela sorazmernosti. V nasprotnem primeru glavni zavezanec ne bi bil več tako zavzet pri zagotavljanju učinkovitega poteka tranzita. Vendar, ker je carinski dolg nastal zaradi okoliščin, ki niso posledica niti malomarnosti niti goljufivega ravnanja glavnega zavezanca, mu člen 239 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku, ki vsebuje splošno klavzulo pravičnosti, omogoča, da vloži zahtevek za odpust dajatev. Členi od 899 do 905 Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje carinskega zakonika zato določajo postopek upravnega sodelovanja med carinskimi organi in Komisijo.

(Glej točke od 48 do 51 in točko 3 izreka.)
Zadeva C-271/06

Netto Supermarkt GmbH & Co. OHG

proti

Finanzamt Malchin

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)

„Šesta direktiva o DDV — Člen 15, točka 2 — Oprostitev dobave blaga za izvoz iz Skupnosti — Neizpolnjevanje pogojev za oprostitev — Ponarejen dokaz kupca o izvozu — Dobavitelj, ki ravna s skrbnostjo dobrega gospodarja“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 25. oktobra 2007 I - 773

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. februarja 2008 I - 787

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve, določene s Šesto direktivo

(Direktiva Sveta 77/388, člen 15(2))

Člen 15, točka 2, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica dobavo blaga za izvoz iz Evropske skupnosti oprosti plačila davka na dodano vrednost, čeprav pogoji za takšno oprostitev niso izpolnjeni, če davčni zavezanec tega niti z ravnanjem s skrbnostjo dobrega gospodarja ni mogel prepoznati zaradi ponarejenega dokaza o izvozu, ki mu ga je predložil kupec.

Cilj preprečevanja davčne utaje iz člena 15 Šeste direktive včasih upravičuje strožje zahteve v zvezi z obveznostmi dobaviteljev, ki so zavezani plačevati davek na dodano vrednost. Vendar mora biti porazdelitev tveganja med slednjimi in davčno upravo v primeru goljufije, ki jo je storila tretja oseba, združljiva z načelom sorazmernosti. Za takšen primer ne bi šlo, če bi vso odgovornost za plačilo davka na dodano vrednost nosil dobavitelj, ne glede na to, ali je bil vpleten v goljufijo, ki jo je storil kupec, ali ne. Popolnoma nesorazmerno bi bilo namreč davčnemu zavezancu naložiti odgovornost za primanjkljaj v davčnih prihodkih, ki so ga povzročila goljufiva ravnanja tretjih oseb, na katere ne more vplivati.

Vendar pa ni v nasprotju s pravom Skupnosti od dobavitelja zahtevati, da ravna razumno, kot se od njega lahko upravičeno zahteva, da se prepriča, da transakcija, ki jo je opravil, ni del davčne utaje. Zato so okoliščine, da je dobavitelj deloval v dobri veri, da je ravnal razumno, kolikor je bilo v njegovi moči, in da je njegovo sodelovanje pri goljufiji izključeno, pomembni dejavniki za odločanje o možnosti, da se dobavitelju naknadno naloži plačilo davka na dodano vrednost.

Prav tako bi bilo v nasprotju z načelom pravne varnosti, če bi lahko država članica, ki je predvidela pogoje za uporabo oprostitve dobave blaga za izvoz iz Skupnosti, pri čemer je med drugim določila seznam dokumentov, ki jih je treba predložiti pristojnim organom, in ki je sprva dokumente, ki jih je predložil dobavitelj, sprejela kot dokazila, ki utemeljujejo pravico do oprostitve, tega naknadno obvezala, da plača davek na dodano vrednost za to dobavo, medtem ko je očitno, da pogoji za oprostitev dejansko niso bili izpolnjeni zaradi goljufije kupca, za katero dobavitelj ni vedel niti ni mogel vedeti.

(Glej točke od 21 do 26, 29 in izrek.)
Sodišče v okviru postopka iz člena 228(2) ES ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve v vsakem primeru posebej presodi, kolikšna naj bo denarna sankcija. Glede tega predlogi Komisije Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek. Dalje, smernice, ki so vsebovane v obvestilih Komisije, za Sodišče niso zavezujoče, temveč prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem te institucije. Namen naložitve plačila denarne kazni in/ali pavšalnega zneska je izvesti ekonomski pritisk na državo članico, ki je zamudnica pri izvršitvi sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti, da bi jo spodbudili k odpravi ugotovljene neizpolnitve obveznosti. Naložene denarne kazni morajo biti torej določene glede na stopnjo potrebne prepričljivosti, da zadevna država članica spremeni ravnanje.

Kadar se državi članici naloži denarna kazen zaradi neizvršitve sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti, Sodišče pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku določi tako denarno kazen, da je ta po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo in z zmožnostjo plačila zadevne države članice. S tega stališča so temeljna merila, ki jih je treba upoštevati za zagotovitev prisilne narave denarne kazni z namenom enotne in učinkovite uporabe prava Skupnosti, načeloma trajanje kršitve, stopnja njene resnosti in zmožnost plačila zadevne države članice. Za uporabo teh meril je treba upoštevati zlasti posledice neizvršitve za zasebne in javne interese ter obstoječo nujnost, da se zadevna država članica prisili v izpolnitev obveznosti.

(Glej točki 38 in 39.)
Keywords

Summary



Keywords

Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Pojem – Akti z zavezujočimi pravnimi učinki

(člena 230 ES in 256 ES, četrti odstavek,; Uredba Sveta št. 2988/74, člen 5(1)(a))

Summary

Sporna ukrepa, s katerima je Komisija naložila podjetju plačilo preostanka zneska globe za kršitev pravil o konkurenci in mu zagrozila z uveljavitvijo bančnega poroštva, ki ga je dalo navedeno podjetje, je treba šteti kot pisna opomina za izvršitev odločbe, s katero je naložena globa, kot taka in ne glede na to, ali sta bila izdana pred morebitnim nastopom zastaranja ali po njem, teh ukrepov ni mogoče šteti za ukrepa z zavezujočimi pravnimi učinki, ki lahko vplivata na interese sankcioniranega podjetja, ker dejansko pomenita le pripravljalna ukrepa za akte, ki so izključno izvršitveni. Iz tega izhaja, da taki ukrepi ne pomenijo aktov, ki so lahko predmet ničnostne tožbe.

Ta razlaga ne omaja – če se Komisija poleg tega s svojimi ukrepi strinja s prenehanjem teka obresti v določenem trenutku po razglasitvi sodbe Sodišča, s katero je bila potrjena sankcija – obstoja pojma „odločba“ v členu 5(1)(a) Uredbe št. 2988/74 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v pravu konkurence, v skladu s katerim se rok zastaranja za izvajanje sankcij prekine „z vročitvijo odločbe, s katero se spremeni prvotni znesek globe, kazni ali periodične denarne kazni ali zavrne prošnja za spremembo.“ Tudi ob domnevi, da odločba v smislu te določbe v vseh okoliščinah pomeni izpodbojni ukrep v smislu člena 230 ES, Komisija z zgoraj navedenima ukrepoma sankcioniranemu podjetju ni vročila odločbe, „s katero se spremeni prvotni znesek globe, kazni ali periodične denarne kazni“ v smislu prvonavedene določbe.

Poleg tega ni mogoče šteti, da lahko zgolj dejstvo, da se je Komisija v določenem trenutku po razglasitvi sodbe Sodišča, s katero je bila potrjena sankcija, strinjala s prenehanjem teka obresti, spremeni ukrep, ki ni izpodbojni akt, v izpodbojnega. Ta okoliščina kot taka ne more, glede situacije, kot izhaja iz odločbe, s katero je bila naložena globa, povzročiti zavezujočih pravnih učinkov, ki bi lahko vplivali na interese sankcioniranega podjetja.

Nazadnje, te razlage tudi ni mogoče izpodbiti s trditvijo, da naj bi obstajala pravna praznina, če sporna ukrepa ne bi bila izpodbojna na podlagi člena 230 ES. Prisilna izvršitev odločbe Komisije, s katero je bila določeni osebi naložena denarna obveznost, je namreč urejena s členom 256 ES, ki v četrtem odstavku predvideva določbe, ki zagotavljajo učinkovito sodno varstvo. V vsakem primeru ostaja dejstvo, da čeprav je treba pogoj dopustnosti ničnostne tožbe, ki se nanaša na zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke, tako da značilno spremenijo njen pravni položaj, razlagati ob upoštevanju načela učinkovitega sodnega varstva, taka razlaga tega pogoja ne more odpraviti, ne da bi presegla meje pristojnosti, ki jih Pogodba ES podeljuje sodiščem Skupnosti.

(Glej točke od 28 do 33.)