SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

JEANA RICHARDA DE LA TOURA,

predstavljeni 2. decembra 2021 ( 1 )

Zadeva C‑410/20

Banco Santander, SA

proti

J.A.C.,

M.C.P.R.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de A Coruña (sodišče province v La Coruñi, Španija))

„Predhodno odločanje – Direktiva 2014/59/EU – Sanacija in reševanje kreditnih institucij – Pridobitev delnic – Postopek reševanja – Direktiva 2003/71/ES – Nepravilne informacije v prospektu za izdajo delnic – Tožba za ugotovitev ničnosti pogodbe o pridobitvi delnic – Zmota pri soglasju – Zahtevek zoper univerzalnega naslednika kreditne institucije“

I. Uvod

1. Evropska unija si je v odziv na stečaj banke Lehman Brothers leta 2008 in finančno krizo, ki je sledila, prizadevala urediti vodenje bančnih kriz. Uvedla je dva vzporedna instrumenta: na eni strani skupni okvir reševanja za vse države članice ( 2 ) ter na drugi strani poseben in integriran enotni mehanizem za reševanje v euroobmočju v okviru bančne unije ( 3 ).

2. Cilji reševanja bank, ki jih vsebujeta oba instrumenta ( 4 ), so naslednji: – zagotoviti kontinuiteto izvajanja kritičnih funkcij; – izogniti se resnim negativnim vplivom na finančno stabilnost, zlasti s preprečevanjem širjenja negativnega vpliva, tudi na tržno infrastrukturo, in ohranjanjem tržne discipline; – zaščititi javna sredstva s čim večjim zmanjšanjem odvisnosti od izredne javnofinančne pomoči; – zaščititi vlagatelje v smislu Direktive 2014/49/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o sistemih jamstva za vloge ( 5 ), in vlagateljev, ki jih zajema Direktiva 97/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. marca 1997 o odškodninskih shemah za vlagatelje ( 6 ), in – zaščititi kapital in sredstva strank.

3. Za dosego teh ciljev je navedenih več načel, med katerimi je na prvem mestu načelo, da delničarji institucije v postopku reševanja prvi prevzamejo izgube ( 7 ), pa tudi tisto, da noben upnik ne utrpi večjih izgub, kot bi jih, če bi prišlo do prenehanja institucije v skladu z običajnimi insolvenčnimi postopki ( 8 ).

4. V zadevi, ki je predložena Sodišču, je bila banka v postopku reševanja, med katerim je prišlo do več zaporednih odpisov in konverzij kapitalskih instrumentov, takoj zatem pa je bila opravljena prodaja poslovanja drugi banki, ki si je pripojila prvo.

5. Ali v tem okviru pravila, ki veljajo za navedeno reševanje (izgube prevzamejo delničarji, reševanje s sredstvi upnikov ter odpis in konverzija kapitalskih instrumentov), nasprotujejo pravici na podlagi Direktive 2003/71/ES Evropskega parlamenta in sveta z dne 4. novembra 2003 o prospektu, ki se objavi ob javni ponudbi ali sprejemu vrednostnih papirjev v trgovanje in o spremembi Direktive 2001/34/ES ( 9 ) do odškodnine za delničarje, ki so soglašali z javno ponudbo za vpis povečanja kapitala v letu pred reševanjem banke, če je prospekt pomanjkljiv?

6. Ali poleg tega ureditev, ki se uporablja za reševanje, nasprotuje posledicam (vračilo protivrednosti vpisanih delnic skupaj z obrestmi) sodne ugotovitve ničnosti pogodbe o vpisu delnic zaradi prevare ali zmote, v kateri so delničarji bili zaradi pomanjkljivega prospekta, na podlagi tožb, vloženih po navedenem reševanju?

7. To sta v bistvu tisti vprašanji, ki sta bili postavljeni Sodišču in na kateri bom predlagal pritrdilen odgovor.

8. Naj pojasnim, da razlaga navedene direktive zaradi povezanosti Uredbe št. 806/2014 in Direktive 2014/59 ter sklicevanja ene na drugo v členu 5 navedene uredbe velja tudi za analogne določbe navedene uredbe.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Direktiva 2003/71

9. Direktiva 2003/71 se ratione temporis uporablja za spor o glavni stvari ( 10 ).

10. Člen 2(1) te direktive določa: „Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve: […] (d) ,javna ponudba vrednostnih papirjev‘ pomeni sporočilo osebam v katerikoli obliki in s katerimi koli sredstvi, ki daje dovolj informacij o pogojih ponudbe in vrednostnih papirjih, ki se ponujajo, da se vlagatelj lahko odloči za nakup ali vpis teh vrednostnih papirjev. Ta opredelitev se uporablja tudi za prodajo vrednostnih papirjev preko finančnih posrednikov; […] (h) ,izdajatelj‘ pomeni pravna oseba, ki izdaja ali predlaga izdajo vrednostnih papirjev; […]“.

11. Člen 6 Direktive 2003/71, naslovljen „Odgovornost, ki izhaja iz prospekta“, določa: „1. Države članice zagotovijo, da so za informacije, navedene v prospektu, odgovorni vsaj izdajatelj ali njegovi upravni ali nadzorni organi, ponudnik, oseba, ki prosi za sprejem v trgovanje na organiziranem trgu, oziroma garant. Odgovorne osebe so jasno navedene v prospektu z imeni in funkcijami, ali v primeru pravnih oseb z imeni in registriranimi sedeži ter njihovimi izjavami, da so po njihovem najboljšem vedenju in prepričanju informacije v prospektu skladne z dejstvi in da v prospektu ni nobene opustitve, ki bi lahko vplivala na njegovo pomen. 2. Države članice zagotovijo, da se njihovi zakoni in drugi predpisi o civilnopravni odgovornosti uporabljajo za osebe, odgovorne za informacije, navedene v prospektu. […]“.

2. Direktiva 2014/59

12. V uvodnih izjavah 13, od 49 do 51 in 120 Direktive 2014/59 je navedeno: „(13) Uporaba instrumentov in pooblastil za reševanje, določenih v tej direktivi, lahko poseže v pravice delničarjev in upnikov. Na premoženjska upravičenja delničarjev bo vplivalo zlasti pooblastilo organov, da lahko brez soglasja delničarjev na zasebnega kupca prenesejo delnice, del sredstev institucije ali vsa njena sredstva. Poleg tega lahko njihovo pooblastilo za odločanje, katere obveznosti se prenesejo iz propadajoče institucije, na podlagi ciljev zagotavljanja kontinuitete storitev in preprečevanja negativnih učinkov na finančno stabilnost vplivajo na enako obravnavo upnikov. Temu ustrezno bi se morali ukrepi za reševanje sprejeti le, če je to potrebno zaradi javnega interesa, vsako poseganje v pravice delničarjev in upnikov je posledica ukrepov za reševanje, pa bi moralo biti skladno z Listino o temeljnih pravicah Evropske unije [v nadaljevanju: Listina]. Zlasti če se upniki istega razreda v okviru ukrepov za reševanje obravnavajo različno, bi morale biti takšne razlike utemeljene z javnim interesom in sorazmerne z obravnavanimi tveganji ter ne bi smele biti niti neposredno niti posredno diskriminatorne na podlagi državljanstva. […] (49) Omejitve pravic delničarjev in upnikov bi morale biti v skladu s členom 52 Listine. Instrumente za reševanje bi bilo zato treba uporabiti le za tiste institucije, ki propadajo ali bodo verjetno propadle, in le kadar je potrebno uresničevati cilj finančne stabilnosti v javnem interesu […] Poleg tega bi bilo treba pri uporabi instrumentov reševanja in izvajanju pooblastil za reševanje upoštevati načelo sorazmernosti in posebnosti pravne oblike institucije. (50) Poseganje v premoženjska upravičenja ne bi smelo biti nesorazmerno. Prizadeti delničarji in upniki ne bi smeli utrpeti večjih izgub od izgub, ki bi jih, če bi institucija prenehala v času sprejetja odločitve o reševanju. […] (51) Za zaščito pravic delničarjev in upnikov bi bilo treba določiti jasne obveznosti glede vrednotenja sredstev in obveznosti institucije v postopku reševanja ter, kjer se to zahteva v skladu s to direktivo, vrednotenja obravnave, ki bi je bili delničarji in upniki deležni, če bi institucija prenehala po običajnih insolvenčnih postopkih. […] Če se ugotovi, da so delničarji in upniki pri poplačilu ali nadomestilu svojih terjatev prejeli manj, kot bi prejeli v okviru običajnih insolvenčnih postopkov, bi morali biti, kjer se to zahteva v skladu s to direktivo, upravičeni do izplačila razlike. V nasprotju z vrednotenjem pred ukrepi za reševanje bi bilo treba omogočiti ugovarjanje tej primerjavi ločeno od odločitve o reševanju. Odločitev o tem, kako bo delničarjem in upnikom izplačana ugotovljena razlika v obravnavi, bi morala biti prepuščena državam članicam. Ta razlika, če obstaja, bi morala biti izplačana v skladu s finančnimi shemami, vzpostavljenimi v skladu s to direktivo. […] (120) Direktive Unije na področju prava družb vsebujejo obvezna pravila za zaščito delničarjev in upnikov institucij, ki spadajo na področje uporabe teh direktiv. Kadar morajo organi za reševanje ukrepati hitro, lahko ta pravila ovirajo njihovo učinkovito ukrepanje ter uporabo instrumentov za reševanje in izvajanje pooblastil, zato bi bilo treba v to direktivo vključiti ustrezna odstopanja. […]“.

13. Člen 2(1) Direktive 2014/59 določa: „Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve: […] 47. ,običajni insolvenčni postopki‘ pomenijo skupne insolvenčne postopke, katerih posledica je delna ali popolna prodaja dolžnikovega premoženja in imenovanje likvidacijskega upravitelja ali upravitelja, ki se običajno uporabljajo za CNS v skladu z nacionalnim pravom, pri čemer so lahko specifični za te institucije ali pa se splošno uporabljajo za katero koli fizično ali pravno osebo; […] 57. ,instrument za reševanje s sredstvi upnikov‘ pomeni mehanizem, s katerim organ za reševanje v skladu s členom 43 izvaja pooblastila za odpis in konverzijo v zvezi z obveznostmi institucije v postopku reševanja; 58. ,instrument prodaje poslovanja‘ pomeni mehanizem, s katerim organ za reševanje v skladu s členom 38 izvede prenos delnic ali drugih lastniških instrumentov, ki jih je izdala institucija v postopku reševanja, ali sredstev, pravic ali obveznosti institucije v postopku reševanja na kupca, ki ni premostitvena institucija; […] 61. ,lastniški instrumenti‘ pomeni delnice, druge instrumente, s katerimi se prenese lastništvo, instrumente, ki jih je mogoče konvertirati v delnice ali druge lastniške instrumente ali dajejo pravico za njihovo pridobitev, in instrumente, ki predstavljajo deleže v delnicah ali drugih lastniških instrumentih; 62. ,delničarji‘ pomeni delničarje ali imetnike drugih lastniških instrumentov; […] 66. ,pooblastila za odpis in konverzijo‘ pomeni pooblastila iz člena 59(2) in iz točk (e) do (i) člena 63(1); […]“.

14. Člen 34 Direktive 2014/59, naslovljen „Splošna načela, ki urejajo reševanje“, v odstavku 1 določa: „Države članice zagotovijo, da organi za reševanje pri uporabi instrumentov za reševanje in izvajanju pooblastil za reševanje uporabijo vse primerne ukrepe za zagotavljanje, da se ukrep za reševanje sprejme v skladu z naslednjimi načeli: (a) delničarji institucije v postopku reševanja prvi prevzamejo izgube; […] (e) fizične in pravne osebe ob upoštevanju zakonodaje države članice prevzamejo odgovornost v skladu s civilnim ali kazenskim pravom glede na svojo odgovornost za propad institucije; (f) razen če ta direktiva določa drugače, se upniki istega razreda obravnavajo enakovredno; (g) noben upnik v skladu z zaščitnimi ukrepi iz členov 73 do 75 ne utrpi večjih izgub, kot bi jih, če bi prišlo do prenehanja institucije ali subjekta […] v skladu z običajnimi insolvenčnimi postopki; […]“.

15. Člen 53 Direktive 2014/59, naslovljen „Učinek reševanja z zasebnimi sredstvi“, v odstavkih 1 in 3 določa: „1. Če organ za reševanje izvaja pooblastilo, navedeno v členu 59(2) in točkah (e) do (i) člena 63(1), države članice zagotovijo, da začnejo zmanjšanje glavnice ali preostalega zapadlega zneska, konverzija ali razveljavitev učinkovati in so takoj zavezujoči za institucijo v postopku reševanja ter prizadete upnike in delničarje. […] 3. Če organ za reševanje glavnico obveznosti ali preostali neporavnan znesek v zvezi z obveznostjo s pooblastilom, navedenim v točki (e) člena 63(1), zmanjša na nič, se ta obveznost in katere koli obveznosti ali terjatve v zvezi z njo, ki niso obračunane v času izvajanja pooblastila, obravnavajo kot izpolnjene za vse namene in niso dokazljive v nobenem nadaljnjem postopku v zvezi z institucijo v postopku reševanja ali katero koli institucijo naslednico v katerem koli nadaljnjem prenehanju.“

16. Člen 59 te direktive, naslovljen „Zahteva za odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov“, določa: „[…] 2. Države članice zagotovijo, da imajo organi za reševanje pooblastilo za odpis zadevnih kapitalskih instrumentov ali njihovo konverzijo v delnice ali druge lastniške instrumente institucij in subjektov […] […] 10. Organi za reševanje pred izvajanjem pooblastila za odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov zagotovijo, da se v skladu s členom 36 opravi vrednotenje sredstev in obveznosti institucije ali subjekta […]. To vrednotenje je podlaga za izračun odpisa, ki se zaradi pokrivanja izgub izvede v zvezi z ustreznimi kapitalskimi instrumenti, in ravni konverzije, ki se zaradi dokapitalizacije institucije ali subjekta […] uporabi v zvezi z ustreznimi kapitalskimi instrumenti.“

17. Člen 60 navedene direktive, naslovljen „Določbe, ki urejajo odpis ali konverzijo kapitalskih instrumentov“, določa: „[…] 2. Če se odpiše glavnica zadevnega kapitalskega instrumenta: (a) je zmanjšanje te glavnice trajno, pod pogojem kakršnega koli povečanja vrednosti v skladu z mehanizmom povrnitve iz člena 46(3); (b) v okviru zneska instrumenta, ki je bil odpisan, ali v zvezi z njim ne ostane nobena obveznost do imetnika zadevnega kapitalskega instrumenta, razen že zapadlih obveznosti in obveznosti za odškodnine, ki lahko nastanejo zaradi pritožbe, s katero se izpodbija zakonitost izvajanja pooblastila za odpis; (c) razen nadomestil v skladu z odstavkom 3, se nobeno nadomestilo ne izplača nobenemu lastniku zadevnih kapitalskih instrumentov. […]“.

18. Člen 63(1)(h) Direktive 2014/59 določa: „Države članice zagotovijo, da imajo organi za reševanje vsa pooblastila, ki so potrebna za uporabo instrumentov za reševanje v zvezi z institucijami in subjekti […], ki izpolnjujejo veljavne pogoje za reševanje. Organi za reševanje imajo zlasti naslednja pooblastila za reševanje […]: […] (h) pooblastilo za zmanjšanje, vključno z zmanjšanjem na nič, nominalne vrednosti delnic ali drugih lastniških instrumentov institucije v postopku reševanja in razveljavitev teh delnic ali drugih lastniških.“

19. Člen 75 te direktive določa: „Če se pri vrednotenju, opravljenem v skladu s členom 74, ugotovi, da ima kateri koli delničar ali upnik iz člena 73 ali sistem jamstva za vloge v skladu s členom 109(1) večje izgube, kot bi jih imel pri prenehanju po običajnih insolvenčnih postopkih, države članice zagotovijo, da je upravičen do plačila razlike iz shem za financiranje reševanja.“

3. Sklep Enotnega odbora za reševanje (EOR)

20. EOR je s Sklepom SRB/EES/2017/08 z dne 7. junija 2017, ki temelji na členu 18 Uredbe št. 806/2014, sprejel shemo za reševanje Banco Popular Español SA (v nadaljevanju: Banco Popular). Ta shema je bila odobrena s Sklepom Komisije (EU) 2017/1246 z dne 7. junija 2017 ( 11 ).

B. Španska zakonodaja

1. Kraljeva zakonska uredba 4/2015

21. Direktiva 2003/71 je bila v Španiji prenesena z reformo Ley 24/1988 del Mercado de Valores (zakon 24/1988 o trgu vrednostnih papirjev) ( 12 ) z dne 28. julija 1988, ki je bil nadomeščen z Real Decreto Legislativo 4/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Mercado de Valores (kraljeva zakonska uredba 4/2015 o potrditvi reforme zakona o trgu vrednostnih papirjev) ( 13 ) z dne 23. oktobra 2015.

22. Člen 6 Direktive 2003/71 je bil podlaga za člen 38 navedene kraljeve zakonske uredbe, ki pri urejanju odgovornosti za prospekt v bistvu vsebuje enako besedilo.

2. Civilni zakonik

23. Člen 1300 Código Civil (civilni zakonik) določa: „Pogodbe, ki izpolnjujejo pogoje iz člena 1261, je mogoče razglasiti za nične tudi takrat, kadar pogodbene stranke ne utrpijo škode, če imajo katero od napak, zaradi katerih so nične že po zakonu.“

24. Člen 1303 civilnega zakonika določa: „Če je obveznost razglašena za nično, mora vsaka pogodbena stranka vrniti drugi vse, kar je prejela na podlagi take pogodbe, skupaj s plodovi oziroma obrestmi, brez poseganja v naslednje člene.“

25. Člen 1307 civilnega zakonika določa: „Če pogodbena stranka, ki mora stvar vrniti zaradi razglasitve ničnosti, tega ne more storiti zaradi izgube stvari, mora vrniti prejete plodove in vrednost, ki jo je stvar imela ob izgubi, skupaj z obrestmi od istega dne.“

3. Zakon 11/2015

26. Z Ley 11/2015 de recuperación y retopción de entidades de résiito y empresas de servicios de inversión (zakon 11/2015 o sanaciji in reševanju kreditnih institucij in investicijskih podjetij) ( 14 ) z dne 18. junija 2015 je bila prenesena Direktiva 2014/59.

4. Sklep sklada za urejeno prestrukturiranje bank

27. Sklep EOR SRB/EES/2017/08 je bil izveden s sklepom Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria (sklad za urejeno prestrukturiranje bank, Španija, v nadaljevanju: FROB) ( 15 ) z dne 7. junija 2017, v katerem je kot pravna podlaga na tretjem mestu navedeno: „Glede obsega ukrepa odpisa, sprejetega s tem sklepom, gre v skladu s členom 39(2) zakona [11/2015] za trajen odpis brez nadomestila za imetnike [odpisanih delnic] […] V razmerju do imetnika odpisanih delnic ne obstaja nobena obveznost, razen že zapadlih obveznosti, pri katerih lahko odgovornost izhaja iz tožbe zoper zakonitost izvrševanja pooblastila za odpis.“

28. Izrek tega sklepa o zavezah se glasi: „Prvič Trenutni osnovni kapital [Banco Popular] v višini dveh milijard osemindevetdeset milijonov štiristo devetindvajset tisoč šestinštirideset eurov (2.098.429.046 EUR) se zmanjša na nič eurov (0 EUR) tako, da se zmanjša vrednost vseh delnic, ki so trenutno v obtoku […], da bi se oblikovala nerazpoložljiva prosta rezerva v skladu s členom 35(1) in členom 64(1)(d) zakona [11/2015]. Drugič Obenem se poveča kapital z izključitvijo prednostne pravice do vpisa zaradi pretvorbe vseh instrumentov navadnega temeljnega kapitala […] Tretjič Osnovni kapital se zmanjša na nič eurov (0 EUR) z odpisom vrednosti delnic, ki izhaja iz pretvorbe instrumentov navadnega temeljnega kapitala iz prejšnje točke, da bi se ustvarila nerazpoložljiva prosta rezerva […] Četrtič Obenem se kapital poveča z ukinitvijo prednostne pravice do vpisa z namenom pretvorbe vseh instrumentov dodatnega temeljnega kapitala v novoizdane delnice Banco Popular […] Petič [Banco Popular] se pooblasti za izvedbo vseh poslov, potrebnih za konverzijo in odpis kapitalskih instrumentov iz prejšnjih točk. Šestič Vse delnice [Banco Popular], izdane po konverziji instrumentov dodatnega kapitala in navedene v tretji pravni podlagi tega sklepa, se prenesejo na Banco Santander, SA […]“.

III. Dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

29. Osebi J.A.C. in M.C.P.R. sta junija 2016 kupili delnice družbe Banco Popular pri povečanju kapitala z javno ponudbo za vpis.

30. Družba Banco Popular je 3. aprila 2017, potem ko je v zadnjem četrtletju leta 2016 izvedla pomembne popravke vrednosti svojih sredstev, katerih rezultat so bile izgube poslovnega leta 2016 v višini 3485 milijonov EUR, Comisión Nacional del Mercado de Valores (nacionalna komisija za trg vrednostnih papirjev, Španija) obvestila o nekaterih nepravilnostih v letnih računovodskih izkazih za leto 2016, ki pa po njenem mnenju niso pomembno vplivale na računovodske izkaze tega leta.

31. EOR je 7. junija 2017 sprejel sklep o reševanju in likvidaciji družbe Banco Popular, vse delnice (ki so bile v obtoku na ta dan in so izhajale iz pretvorbe instrumentov dodatnega temeljnega kapitala) pa so bile odpisane brez protidajatve. Družba Banco Santander je pridobila vse nove delnice (na podlagi konverzije instrumentov dodatnega kapitala) družbe Banco Popular in leta 2018 izvedla združitev s pripojitvijo, zaradi česar je družba Banco Popular kot pravna oseba prenehala obstajati.

32. Marca 2018 sta osebi J.A.C. in M.C.P.R., ki sta svojo naložbo v celoti izgubili, zoper družbo Banco Popular vložili tožbo za ugotovitev ničnosti pogodbe o nakupu delnic zaradi napake volje, nastale na podlagi nepopolnega oziroma nenatančnega prospekta pred izdajo, oziroma zaradi prevare z naklepno poneverbo in prikrivanjem pomembnih informacij o premoženjskem stanju družbe.

33. Družba Banco Santander, ki je bila tožena stranka že na prvi stopnji, je vložila pritožbo zoper prvostopenjsko odločbo, s katero je bilo ugodeno tožbi za ugotovitev ničnosti zaradi zmote in naloženo vračilo nakupne cene delnic skupaj z zakonitimi obrestmi.

34. Audiencia Provincial de A Coruña (sodišče province v La Coruñi, Španija) navaja, da je v španski sodni praksi v primeru nepravilnega ali nepopolnega prospekta pri javni ponudbi za vpis priznana možnost uveljavljanja odgovornosti ali ničnosti pogodbe o vpisu delnic zaradi prevare ali zmote z retroaktivnim učinkom. Meni, da imata ti tožbi (zaradi ugotovitve odgovornosti ali ničnosti) enakovredne učinke v smislu povrnitve škode, z izjemo retroaktivnega učinka odločbe o ničnosti, ki učinkuje od datuma sklenitve pogodbe o nakupu, ki je pred datumom reševanja banke. Dodaja, da nemožnost vračila delnic sama po sebi ni ovira za vložitev ničnostne tožbe.

35. Predložitveno sodišče izpostavlja prvo težavo v zvezi z vprašanjem, ali pri reševanju bank načelo reševanja s sredstvi upnikov s popolnim odpisom delnic in kapitalskih instrumentov onemogoča varstvo, ki ga delničarjem zagotavlja pravo Unije s tožbo za ugotovitev odgovornosti na podlagi nepravilnega ali nepopolnega prospekta (ali ničnostno tožbo z enakim učinkom) in z jamstvom ohranitve kapitala družbe.

36. Če bi oškodovani delničarji lahko vložili ničnostno tožbo, se predložitveno sodišče sprašuje, ali se izjema, ki se nanaša na „že zapadle obveznosti“ ( 16 ), uporablja za načelo, po katerem ob odpisu kapitalskih instrumentov ne obstaja nobena obveznost do imetnika teh instrumentov. Po njegovem mnenju je zaradi retroaktivnega učinkovanja ničnosti pogodbe o nakupu pravica do nadomestila pridobljena pred datumom reševanja, zato so oškodovani delničarji na datum reševanja upniki banke, in ne delničarji.

37. V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de A Coruña (sodišče province v La Coruñi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba v primeru, če so bile v okviru postopka reševanja in likvidacije finančne institucije delnice, na katere je bil razdeljen osnovni kapital, v celoti razveljavljene, člen 34(1)(a), člen 53(1) in (3) ter člen 60(2)(b) in [(c)] Direktive [2014/59] razlagati tako, da nasprotujejo temu, da lahko tisti, ki so kupili njene delnice nekaj mesecev pred začetkom postopka reševanja in likvidacije ob priložnosti povečanja kapitala z javno ponudbo za vpis, vložijo odškodninske tožbe oziroma tožbe z enakim učinkom, ki temeljijo na pomanjkljivih informacijah prospekta izdaje, zoper institucijo izdajateljico ali zoper institucijo, ki je nastala pozneje z združitvijo s prevzemom? 2. Ali v istem primeru, na katerega se nanaša prejšnje vprašanje, člen 34(1)(a), člen 53(3) in člen 60(2)(b) Direktive 2014/59 nasprotujejo temu, da se instituciji izdajateljici ali instituciji, ki je njena univerzalna naslednica, sodno naložijo obveznosti vračila protivrednosti vpisanih delnic ter plačilo obresti zaradi ugotovitve ničnosti pogodbe o vpisu delnic z retroaktivnim učinkom (ex tunc) na podlagi tožb, vloženih po reševanju in likvidaciji institucije?“

38. Pisna stališča so predložili J.A.C., M.C.P.R., Banco Santander, španska, italijanska in portugalska vlada ter Evropska komisija.

IV. Analiza

39. Predlagam, da se na vprašanji, postavljeni Sodišču, odgovori po vrstnem redu, ki ga je izbralo predložitveno sodišče. Svoje razlogovanje bom dopolnil s splošnejšimi ugotovitvami o pravici do učinkovitega pravnega sredstva.

A. Prvo vprašanje

40. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje izvedeti, ali je treba člen 34(1)(a), člen 53(1) in (3) ter člen 60(2)(b) in (c) Direktive 2014/59 razlagati tako, da če se v okviru postopka reševanja finančne institucije vse delnice, na katere je bil razdeljen kapital družbe, odpišejo, nasprotujejo temu, da lahko osebe, ki so delnice nekaj mesecev pred začetkom postopka reševanja kupile v okviru povečanja kapitala z javno ponudbo za vpis, zoper izdajatelja ali subjekt, ki je nastal zaradi poznejše združitve s pripojitvijo, vložijo odškodninske tožbe ali tožbe z enakim učinkom zaradi napačnih informacij v prospektu za izdajo.

41. To vprašanje se nanaša na povezavo med določbami Direktive 2014/59 o reševanju bank in določbami Direktive 2003/71 o prospektu. V kakšnem obsegu lahko namreč delničar, čigar vrednost delnic je bila znižana na nič, v okviru reševanja banke s sredstvi upnikov z odpisom, ki mu sledi prenehanje dejavnosti ( 17 ), prejme odškodnino na podlagi nepravilnega prospekta, ki je bil objavljen ob javni ponudbi teh delnic eno leto pred reševanjem banke?

42. Čeprav je cilj teh dveh direktiv izboljšati moralno zavedno poslovanje – bodisi z večjo finančno preglednostjo pri javnih izdajah vrednostnih papirjev, sankcionirano z učinkovitimi, odvračilnimi in sorazmernimi sankcijami, ter z bojem proti kriminalu belih ovratnikov (uvodni izjavi 41 in 43 Direktive 2003/71), bodisi z zmanjšanjem moralnega tveganja (uvodna izjava 45 Direktive 2014/59) – nimata enakega področja uporabe in se ne nanašata na varstvo istih interesov.

43. Medtem ko je namreč cilj Direktive 2003/71 nedvomno zaščititi vlagatelje, ki kupijo vrednostne papirje ob javni ponudbi, s tem da jim omogoča odškodninsko tožbo v primeru zavajajočega ali nenatančnega prospekta, je cilj Direktive 2014/59, da se s hitrim odzivom prepreči morebiten razpad finančnega sistema zaradi propada banke. Tako vlagatelji, ki so delničarji, v skladu s členom 34(1)(a) navedene direktive ob propadu svoje banke prvi prevzamejo izgube, to pa – kot v obravnavanem primeru – lahko pomeni izgubo njihove celotne naložbe.

44. V obravnavani zadevi sta se EOR in nato FROB odločila za te instrumente za reševanje: reševanje s sredstvi upnikov z odpisom, zlasti prvotnih delnic, ki so bile razveljavljene ( 18 ), s poznejšo prodajo poslovanja.

45. Sodišče je že potrdilo, da so cilji za zagotavljanje stabilnosti bančnega in finančnega sistema ter preprečevanja sistematičnega tveganja cilji v splošnem interesu, ki jih uresničuje Unija ( 19 ).

46. V zadevi, v kateri je bilo obravnavano pogojevanje državne pomoči v bančnem sektorju z ukrepom porazdelitve bremena med delničarji in podrejenimi upniki, je dodalo, da je to izreden ukrep, ki ga je mogoče sprejeti le v kontekstu resne motnje v gospodarstvu države članice ter za preprečitev sistemskega tveganja in zagotovitev stabilnosti finančnega sistema ( 20 ).

47. Sodišče se je prav tako že izreklo o tehtanju med dvema splošnima interesoma, in sicer varstvom vlagateljev in zagotavljanjem stabilnosti finančnega sistema. To je storilo v dveh primerih, v katerih je obravnavalo jamstva delničarjem na podlagi direktiv o pravu družb ( 21 ), in razsodilo, da čeprav obstaja jasen javni interes za zagotovitev močnega in doslednega varstva vlagateljev po vsej Uniji, pa ni mogoče šteti, da ta interes v vseh okoliščinah prevlada nad javnim interesom zagotovitve stabilnosti finančnega sistema ( 22 ).

48. Čeprav sta se obe zadevi, v katerih sta bili izdani sodbi, ki sta navedeni v opombi 22 teh sklepnih predlogov, nanašali na pravice delničarjev v ožjem smislu, se lahko formulacija Sodišča glede „močnega in doslednega varstva vlagateljev“ ( 23 ) vsekakor prilagodi obravnavani zadevi, saj varstvo na podlagi Direktive 2003/71, katere namen je zagotoviti najboljšo mogočo preglednost pri vlaganju v določeno družbo, velja za vlagatelje, ki postanejo delničarji z vpisom na podlagi javne ponudbe vpisa delnic s prospektom.

49. Ker interes vlagateljev ne prevlada v vseh okoliščinah nad interesom stabilnosti finančnega sistema, je treba natančneje analizirati, kako se Direktivi 2003/71 in 2014/59 razlagata v primeru reševanja bank s sredstvi upnikov z odpisom – med drugim – prvotnih delnic, in nato prodajo poslovanja, ki ga je predstavilo predložitveno sodišče.

1. Jezikovna razlaga

50. Besedilo člena 34(1)(a) Direktive 2014/59 je jasno: delničarji prvi prevzamejo izgube. Očitno gre za delničarje na dan sprejetja sklepa o reševanju. Ob popolnem odpisu z razveljavitvijo delnic se vrednost teh delnic zmanjša na nič, imetniki vrednostnih papirjev pa izgubijo status delničarja.

51. Če se glavnica obveznosti ali preostali neporavnan znesek v zvezi z obveznostjo (v tem primeru delnicami) zmanjša na nič, člen 53(3) te direktive, ki se uporablja ob reševanju z zasebnimi sredstvi, določa, da „se ta obveznost in katere koli obveznosti ali terjatve v zvezi z njo, ki niso obračunane v času izvajanja pooblastila, obravnavajo kot izpolnjene za vse namene in niso dokazljive v nobenem nadaljnjem postopku v zvezi z institucijo v postopku reševanja ali katero koli institucijo naslednico v katerem koli nadaljnjem prenehanju“.

52. V tej fazi premisleka se mi zdi, da je odškodninska tožba v primeru nenatančnega ali nepopolnega prospekta iz člena 6 Direktive 2003/71, glede katere morajo podrobna pravila določiti države članice, neposredno povezana s tem, da ima oseba, ki jo želi vložiti, status delničarja, kar je v nasprotju s premiso sklepanja tožečih strank iz postopka v glavni stvari. Za nastanek pravice do vložitve tožbe zaradi uveljavljanja odgovornosti namreč ne zadostuje, da je prospekt nepopoln ali nenatančen, ampak mora morebitni pridobitelj na njegovi podlagi sprejeti javno ponudbo in posledično postati delničar ( 24 ).

53. Iz tega izhaja, da ta tožba za ugotovitev odgovornosti spada med obveznosti ali terjatve, za katere se šteje, da so bile izpolnjene za vse namene, če niso obračunane na dan uvedbe reševanja, in torej niso dokazljive v nobenem nadaljnjem postopku v zvezi z institucijo v postopku reševanja ali njeno institucijo naslednico. Zato navedene tožbe za ugotovitev odgovornosti po datumu reševanja banke, pri kateri je bilo uporabljeno reševanje s sredstvi upnikov, ni mogoče vložiti zoper institucijo ali subjekt, ki jo je nasledil.

54. Podobno pravilo je v členu 60(2)(b) Direktive 2014/59 določeno v zvezi z odpisom kapitalskih instrumentov (v tem primeru delnic), in sicer, da „v okviru zneska [kapitalskega] instrumenta, ki je bil odpisan, ali v zvezi z njim ne ostane nobena obveznost do imetnika […], razen že zapadlih obveznosti“, ki se lahko razlaga enako: tožbe za ugotovitev odgovornosti za nepravilen prospekt ni mogoče vložiti po sklepu o reševanju z odpisom delnic.

55. Navedeni člen poleg izjeme glede zapadlih obveznosti določa še eno izjemo, in sicer obveznosti za odškodnine, ki lahko nastanejo zaradi pritožbe, s katero se izpodbija zakonitost izvajanja pooblastila za odpis ( 25 ). Tožbe za ugotovitev odgovornosti na podlagi nepravilnega ali nenatančnega prospekta seveda ne spadajo v to kategorijo. Vsekakor morebitna razglasitev ničnosti sklepa o reševanju na podlagi člena 85(4), drugi pododstavek, Direktive 2014/59 ne more posegati v interese tretjih strani, ki so v dobri veri kupile vrednostne papirje institucije v postopku reševanja, mogoča je samo odškodnina za izgube, ki jih je povzročil tak sklep ( 26 ).

56. Nazadnje, člen 60(2)(c) Direktive 2014/59, ki se uporablja tudi v primeru odpisa, jasno določa, da se imetniku kapitalskih instrumentov ne izplača nobeno nadomestilo, s čimer je na prvi pogled dozdevno onemogočena vsakršna odškodninska tožba zoper izdajatelja delnic, katerega prospekt je sporen.

57. Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari, španska vlada in Komisija sicer trdijo, da naslov X Direktive 2014/59 določa, da se nekatere določbe drugih direktiv in uredb za postopek reševanja bank ne uporabljajo. Vendar med temi določbami ni člena 6 Direktive 2003/71.

58. Navedene stranke na podlagi tega sklepajo ali vsaj zagovarjajo tezo, da brez izrecne navedbe ni mogoče izključiti tožbe za ugotovitev odgovornosti na podlagi nepravilnega prospekta, ne da bi bila kršena Listina.

59. V skladu s členom 52 Listine mora biti namreč kakršno koli omejevanje pravic, ki jih priznava ta listina (na primer lastninske pravice, enakosti pred zakonom, varstva potrošnikov ali pravice do učinkovitega pravnega sredstva), predpisano z zakonom, upoštevati pa je treba tudi načelo sorazmernosti.

60. Čeprav je v uvodni izjavi 120 Direktive 2014/59 navedeno, da morajo biti izjeme jasne, in čeprav so v naslovu X te direktive te izjeme jasno navedene, pa je treba ugotoviti, da se vse nanašajo na postopkovne posledice reševanja, katerega uspeh je odvisen od hitrosti. Izvajanje sklepa o reševanju torej ne sme biti ovirano zaradi pravic, ki so povsem utemeljene v običajnem času (zlasti glasovanje na skupščini delničarjev o povečanju ali zmanjšanju kapitala, združitvah ali delitvah, varstvo upnikov v primeru zmanjšanja kapitala, obveznost objave javne ponudbe za prevzem ob pridobitvi določenega odstotka delnic). Podobno je mogoče izjemo iz člena 53(2)(d) Direktive 2014/59 glede obveznosti objave prospekta pri ponovni uvrstitvi ob reševanju s sredstvi upnikov pojasniti s potrebo po hitrosti izvajanja sklepa o reševanju.

61. Vsekakor pa je Sodišče že razsodilo, da molk v naslovu X Direktive 2014/59 ne omogoča sklepanja, da so bila pred tem datumom odstopanja od drugih direktiv o pravu družb prepovedana ( 27 ).

62. Zato trditev na podlagi jezikovne razlage, da bi bilo tožbo zaradi nepravilnega prospekta mogoče vložiti zato, ker člen 6 Direktive 2003/71 v Direktivi 2014/59 ni naveden, ni prepričljiva. Nasprotno, jezikovni argumenti so v prid temu, da je taka tožba za delničarje po reševanju prepovedana, zlasti ker je v besedilu Direktive 2014/59 zelo jasno navedeno, da morajo delničarji prvi prevzeti izgube, pri čemer je upoštevano načelo iz člena 52 Listine, da mora biti omejevanje pravic, ki jih priznava ta listina, predpisano z zakonom.

63. Glede upoštevanja načela sorazmernosti, ki se zahteva v členu 52 Listine, sem v točkah od 45 do 47 teh sklepnih predlogov že navedel, da je Sodišče priznalo cilje v splošnem interesu, ki na področju reševanja bank omogočajo poseg v lastninsko pravico delničarjev. Poleg tega je Evropsko sodišče za človekove pravice državam na področju prestrukturiranja bank priznalo široko polje proste presoje v istih okoliščinah svetovne finančne krize ( 28 ), ki lahko seže do nacionalizacije banke brez odškodnine delničarjem zaradi zaščite finančnega sektorja Združenega kraljestva ( 29 ).

64. V nasprotju s trditvami tožečih strank iz postopka v glavni stvari menim, da v obravnavanem primeru ni ogroženo varstvo potrošnikov, zagotovljeno s členom 38 Listine. Sicer pa, tudi če bi bilo, ne bi moglo biti obravnavano drugače kot varstvo lastninske pravice delničarjev, torej da se umakne pred varstvom stabilnosti finančnega sistema, ki omogoča varstvo interesov veliko širšega kroga potrošnikov.

65. Zatrjevane kršitve enakosti ni mogoče sprejeti, saj delničarji, ki so vrednostne papirje pridobili na podlagi nepravilnega ali nenatančnega prospekta, objektivno niso v enakem položaju, če dosežejo obsodilno sodbo pred odločitvijo o reševanju ali če tožbo vložijo šele po tej odločitvi.

66. Pravica do učinkovitega pravnega sredstva, varovana s členom 47 Listine, je po mojem mnenju spoštovana tudi, če delničar, ki je delnice pridobil na podlagi nepravilnega ali nenatančnega prospekta, ne bi mogel dobiti odškodnine na podlagi tožbe za ugotovitev odgovornosti, vložene po odločitvi o reševanju banke.

67. Ta delničar ima namreč na voljo druga pravna sredstva.

68. Prvič, člen 25 Direktive 2003/71 določa, da države članice brez poseganja v svojo pravico, da naložijo kazenske sankcije, zagotovijo, da se določijo upravne sankcije zoper kršitelje določb navedene direktive. Zato morebitni neobstoj odškodnine ne vpliva na kazenske ali upravne sankcije v primeru nepravilnega ali nenatančnega prospekta, zaradi odvračilnosti katerih se zmanjša moralno tveganje.

69. Poleg tega člen 6 navedene direktive z odškodninskega vidika določa, da države članice zagotovijo, da tožba za ugotovitev odgovornosti za nepravilen ali nenatančen prospekt grozi vsaj izdajatelju ali njegovemu upravnemu ali nadzornemu organu, ponudniku, osebi, ki prosi za sprejem v trgovanje na organiziranem trgu, oziroma garantu. Pravo Unije torej dopušča možnost tožb za ugotovitev odgovornosti na tej podlagi tudi zoper druge osebe, in ne samo izdajatelja, kar delničarjem omogoča pridobitev odškodnine.

70. Drugič, delničarji lahko v okviru reševanja banke na podlagi Direktive 2014/59 vložijo dve vrsti zahtevkov z odškodninskim učinkom.

71. Na eni strani lahko na podlagi člena 85 te direktive predlagajo razveljavitev same odločitve o reševanju. Vendar se lahko ob razveljavitvi prisodi le odškodnina za izgube zaradi razveljavljene odločitve. Take tožbe so bile sicer vložene in o njih trenutno odloča Splošno sodišče ( 30 ).

72. Na drugi strani lahko v skladu s členom 75 navedene direktive zahtevajo odškodnino iz sheme za financiranje reševanja ( 31 ), če so njihove izgube večje, kot bi jih imeli pri prenehanju po običajnih insolvenčnih postopkih. V tem primeru imajo pravico do izplačila razlike.

73. Delničarji, katerih delnice so bile v okviru reševanja banke razveljavljene, imajo torej tudi takrat, kadar tožba za ugotovitev odgovornosti zoper izdajatelja ali njegovega naslednika zaradi nepravilnega ali nenatančnega prospekta ni možna, na voljo druge možnosti, s katerimi lahko dosežejo izplačilo odškodnine ali naložitev sankcije. Zato ne morejo zatrjevati, da nimajo učinkovitega pravnega sredstva.

2. Teleološka razlaga

74. Teleološka razlaga zadevnih določb jasno govori v prid prepovedi take tožbe za ugotovitev odgovornosti.

75. Cilj reševanja bank je namreč res preprečitev razpada finančnega sistema, vendar obenem – v nasprotju z mehanizmi, ki so se uporabljali do njegove vzpostavitve – ohraniti javna sredstva in vloge z uporabo sredstev na podlagi prispevkov, ki jih morajo plačati banke.

76. Iz tega torej na eni strani izhaja, da se v prvi fazi javna sredstva lahko uporabijo šele po prispevkih delničarjev in imetnikov kapitalskih instrumentov, ki jih je mogoče odpisati. V drugi fazi je mogoč prispevek iz sheme za financiranje reševanja, če so ti delničarji in imetniki kapitalskih instrumentov prispevali k izgubam vsaj 8 % vseh obveznosti ( 32 ).

77. Naj spomnim, da se shema za financiranje reševanja financira s prispevki bank iz zadevne države članice ( 33 ). Banke torej vzajemno prevzamejo tveganje propada ene med njimi. Namen te vzajemnosti je zmanjšati moralno tveganje ( 34 ), ki je obstajalo do vzpostavitve mehanizma za reševanje bank, saj so bančne institucije lahko pričakovale obsežen poseg javnih organov zaradi preprečitve negativnega vpliva njihovega morebitnega propada na preostali finančni sistem.

78. Na drugi strani pa gre – prav tako zaradi zmanjšanja moralnega tveganja – to vzajemno prevzemanje tveganj med samimi bankami tako daleč, da se s shemo za financiranje reševanja izplačajo nadomestila delničarjem ali upnikom, ki bi bili pri reševanju obravnavani manj ugodno kot v klasičnem postopku zaradi insolventnosti ( 35 ).

79. Na podlagi člena 75 Direktive 2014/59 ima namreč vsak delničar ali upnik, ki ima večje izgube kot pri običajnem postopku zaradi insolventnosti, ki so ugotovljene pri vrednotenju, opravljenem po reševanju ( 36 ), pravico do plačila razlike iz sheme za financiranje reševanja.

80. Ta dvojna vzajemnost, ki je podprta z načeloma, da delničarji prvi prevzamejo izgube in da je mogoče ob reševanju s sredstvi upnikov ali ob odpisu plačati samo zapadle obveznosti, torej kaže na to, kako zelo je vzpostavljeni sistem nezdružljiv z možnostjo, da se po odločitvi o reševanju vloži tožba za ugotovitev odgovornosti na podlagi Direktive 2003/71.

81. To tožbo za ugotovitev odgovornosti bi bilo mogoče, prvič, vložiti samo zoper izdajatelja ali pridobitelja, taka odgovornost pa v Direktivi 2014/59 ni določena, čeprav – kadar je predvidena odgovornost – odškodnina bremeni vse banke, ki prispevajo v shemo za financiranje reševanja. Poleg tega bi bil pridobitelj, če bi moral finančno odgovarjati za finančne posledice nepravilnega ali nenatančnega prospekta, huje prizadet kot ob razveljavitvi odločitve o reševanju ( 37 ), ali če bi imel delničar večje izgube kot v običajnem postopku prenehanja ( 38 ). To bi pomenilo, da bi posledice nepravilnega ali nenatančnega prospekta prizadele nekoga, ki ni prispeval k njegovemu nastanku, kar je v nasprotju s prizadevanjem za zmanjšanje moralnega tveganja ( 39 ).

82. Drugič, navedena tožba za ugotovitev odgovornosti bi ogrozila ravnovesja iz odločitve o reševanju na podlagi vrednotenja, opravljenega pred navedeno odločitvijo, in bi upoštevala samo neporavnane bilančne in zunajbilančne obveznosti ( 40 ). Zato vrednotenje, na podlagi katerega je bil določen posamezen instrument za reševanje in pogoji zanj, ne bi bilo več dovolj zanesljivo na primer za to, da bi se morebitni pridobitelj zavezal ( 41 ).

83. Nazadnje, zanimivo je ugotoviti, da Direktiva 2014/59 – čeprav Sodišče za razlago tega člena ni bilo zaprošeno – v zvezi s prodajo poslovanja, ki je uporabljeni instrument za reševanje v obravnavanem primeru, določa tudi mehanizem za varstvo pridobitelja institucije v postopku reševanja. Člen 38(13) te direktive namreč določa, da „delničarji ali upniki institucije v postopku reševanja in druge tretje osebe, katerih sredstva, pravice ali obveznosti niso prenesene, nimajo nobenih pravic nad prenesenimi sredstvi, pravicami ali obveznostmi ali v zvezi njimi“. Seveda se razveljavljene delnice ne prenesejo in njihovi nekdanji imetniki ne morejo imeti pravic v zvezi s prenesenimi sredstvi.

84. Možnosti pridobitve nadomestila se torej ob reševanju s sredstvi upnikov ali popolnem odpisu torej zožijo na dva primera: na imetnike zapadlih obveznosti ali na tiste, ki so imeli izgube zaradi razveljavitve odločitve o reševanju. Glede prodaje poslovanja pa Direktiva 2014/59 delničarju, katerega delnice so bile razveljavljene, ne omogoča, da zoper pridobitelja uveljavlja pravice v zvezi s prenesenimi sredstvi.

85. Skratka, tako jezikovna kot teleološka razlaga zadevnih določb vodita do enakega pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje, ki ga je Sodišču predložilo predložitveno sodišče: delničar po odločitvi o reševanju, s katero je izbrano reševanje s sredstvi upnikov s popolnim odpisom in razveljavitvijo delnic in nato prodajo poslovanja, ne more vložiti tožbe za ugotovitev odgovornosti na podlagi člena 6 Direktive 2003/71.

86. Zato je treba člen 34(1)(a), člen 53(1) in (3) ter člen 60(2)(b) in (c) Direktive 2014/59 razlagati tako, da če so bile v okviru postopka reševanja finančne institucije vse delnice, ki tvorijo osnovni kapital, odpisane, ti členi nasprotujejo temu, da bi tisti, ki so kupili delnice nekaj mesecev pred začetkom postopka reševanja ob povečanju kapitala z javno ponudbo za vpis, lahko po odločitvi o reševanju vložili odškodninske tožbe oziroma tožbe z enakim učinkom, ki temeljijo na pomanjkljivih informacijah prospekta izdaje, zoper institucijo izdajateljico ali zoper institucijo, ki je nastala pozneje z združitvijo s pripojitvijo.

B. Drugo vprašanje

87. Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem za predhodno odločanje izvedeti, ali je treba člen 34(1)(a), člen 53(3) in člen 60(2)(b) Direktive 2014/59 razlagati tako, da če so bile v okviru postopka reševanja finančne institucije vse delnice, ki tvorijo osnovni kapital, odpisane, ti členi nasprotujejo temu, da se instituciji izdajateljici ali instituciji, ki je njena univerzalna naslednica, sodno naložijo obveznosti vračila protivrednosti vpisanih delnic ter plačilo obresti zaradi ugotovitve ničnosti pogodbe o vpisu delnic z retroaktivnim učinkom na podlagi tožb, vloženih po reševanju institucije.

88. Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari in španska vlada, ki jih podpira večinska sodna praksa v Španiji, navajajo, da bi bilo rešitev, ki jo je Sodišče sprejelo v sodbi z dne 19. decembra 2013 v zadevi Hirmann ( 42 ), mogoče uporabiti v obravnavanem položaju.

89. Sodišče je namreč v navedeni sodbi razsodilo, da je treba člene 12, 15, 16, 18, 19 in 42 Druge direktive 77/91 razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki v okviru prenosa direktiv 2003/71, 2004/109/ES ( 43 ) in 2003/6/ES ( 44 ) po eni strani določa odgovornost delniške družbe kot izdajateljice do pridobitelja njenih delnic zaradi kršitve dolžnosti razkritja informacij, ki so določene z zadnjenavedenimi direktivami, ter po drugi zaradi te odgovornosti zadevni delniški družbi nalaga povračilo zneska pridobitvene cene delnic pridobitelju in prevzem teh delnic ( 45 ).

90. Tako je Sodišče ob upoštevanju polja proste presoje držav članic na podlagi člena 6 Direktive 2003/71 potrdilo mehanizem odgovornosti, na katerem temelji povračilo delnic po pridobitveni ceni in njihov prevzem s strani družbe izdajateljice.

91. Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari in španska vlada na podlagi navedenega sklepajo, da bi bilo treba na enak način potrditi tudi ničnostno tožbo, saj so učinki (povračilo pridobitvene cene in prevzem s strani družbe) enaki tistim, ki jih je Sodišče priznalo v sodbi z dne 19. decembra 2013 v zadevi Hirmann ( 46 ).

92. Tožeči stranki iz postopka v glavni stvari dodajata, da civilni zakonik dovoljuje ničnostno tožbo tudi takrat, kadar se stvar izgubi zaradi ravnanja sopogodbenika. Menita, da se, ker so ti učinki tudi retroaktivni, šteje, da imetniki nikoli niso bili delničarji, zaradi česar proti tem osebam ni mogoče uveljavljati učinkov popolnega odpisa in reševanja s sredstvi upnikov.

93. Temu razlogovanju ni mogoče slediti iz naslednjih razlogov.

94. Prvič, posamezna tožeča stranka ima procesno upravičenje za vložitev ničnostne tožbe le, če jo pogodba ob vložitvi tožbe še zavezuje. Kot na področju odgovornosti, delničar, čigar delnice so bile odpisane in razveljavljene, tako ne more več vložiti tožbe, ker po izvedbi reševanja izgubi status delničarja. Na retroaktivnost ničnosti na podlagi izvedenega sodnega postopka se ne more sklicevati z namenom odprave neobstoja statusa delničarja ob začetku tega postopka. Na podlagi navedenega ni mogoče sklepati, da je na dan reševanja njegova obveznost retroaktivno zapadla v smislu člena 53(3) in člena 60(2)(b) Direktive 2014/59.

95. Drugič, če status delničarja na dan reševanja zaradi retroaktivnosti ugotovljene ničnosti ne bi več obstajal, bi bilo vprašljivo celotno vrednotenje, na katerem temelji odločitev o reševanju, ker je sestava kapitala del objektivnih podatkov tega vrednotenja. S tem bi bil ogrožen sam postopek reševanja in cilji Direktive 2014/59. Naj spomnim, da izplačilo odškodnine delničarjem ni med cilji navedenega pravnega akta, celo nasprotno, oni so tisti, ki prvi prevzamejo izgube.

96. Tretjič, shema za reševanje bank je poseben predpis glede na Direktivo 2003/71 in direktive s področja prava družb ( 47 ). Nanaša se namreč samo na bančne institucije v velikih finančnih težavah in ne na vse delniške družbe. Poleg tega je bila Direktiva 2014/59, kot opozarja italijanska vlada, sprejeta pred objavo spornega prospekta, kar pomeni, da so bili kupci seznanjeni s tveganjem odpisa, pa tudi s tveganjem izgube v zvezi s to vrsto naložb. Zato sodna praksa, ki temelji zgolj na navedeni sekundarni zakonodaji s področja prava družb in prava finančnih trgov, ne more omajati ciljev reševanja.

97. Četrtič, razlikovanje med delničarji, ki so svoje delnice pridobili na podlagi nepravilnega ali nenatančnega prospekta in ki naj bi zato imeli pravico do odškodnine, in drugimi delničarji, katerih delnice so bile razveljavljene, povzroča precejšnjo razliko v obravnavanju med njimi, ne da bi bilo to mogoče upravičiti z javnim interesom ( 48 ), pri čemer je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da zaščita vlagateljev ne more v vseh okoliščinah prevladati nad splošnim interesom zagotavljanja stabilnosti finančnega sistema ( 49 ).

98. Na podlagi navedenega je odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje lahko le pritrdilen, in sicer da mehanizmi reševanja, ki vključujejo reševanje s sredstvi upnikov, popoln odpis in prodajo poslovanja, nasprotujejo tožbi za ugotovitev ničnosti pogodbe o vpisu delnic po datumu odločitve o reševanju.

99. Zato je treba člen 34(1)(a), člen 53(3) in člen 60(2)(b) Direktive 2014/59 razlagati tako, da če so bile v okviru postopka reševanja finančne institucije vse delnice, ki tvorijo osnovni kapital, odpisane, ti členi nasprotujejo temu, da se instituciji izdajateljici ali instituciji, ki je njena univerzalna naslednica, sodno naložijo obveznosti vračila protivrednosti vpisanih delnic ter plačilo obresti zaradi ugotovitve ničnosti pogodbe o vpisu delnic z retroaktivnim učinkom na podlagi tožb, vloženih po reševanju institucije.

C. Dodatni preudarki

100. Čeprav Sodišče v obravnavanem primeru odloča le o določbah Direktive 2003/71 na področju prospekta, obstajajo tudi druge določbe s področja finančne preglednosti, pri katerih morajo države članice določiti mehanizem uveljavljanja odgovornosti.

101. Tako člen 7 Direktive 2004/109 določa podobno obveznost držav članic kot člen 6 Direktive 2003/71, da predvidijo tožbo za ugotovitev odgovornosti.

102. Menim, da tožba za ugotovitev odgovornosti ob reševanju pod enakimi pogoji kot v obravnavani zadevi tudi na zadnjenavedeni podlagi ne bi smela biti mogoča.

103. Vendar, ali ne bi bilo mogoče v tej zadevi iti še dlje in trditi, da je edina možna odškodninska tožba – ne glede na podlago – po reševanju s sredstvi upnikov v obliki popolnega odpisa zadevnih vrednostnih papirjev tista, ki je določena v členu 75 Direktive 2014/59, razen takrat, kadar se ugotovi ničnost odločitve o reševanju?

104. Načela, v skladu s katerim upnika ni mogoče obravnavati manj ugodno kot ob likvidaciji, namreč ni mogoče razlagati tako, da dovoljuje iste tožbe, kot so tiste v primeru likvidacije v običajnem postopku zaradi insolventnosti.

105. Besedilo člena 75 Direktive 2014/59 je jasno: zagotavlja samo plačilo razlike med izgubami, ki so nastale v okviru reševanja, in tistimi, ki bi nastale v okviru običajne likvidacije.

106. Na to razlago ne more vplivati tista iz poročila družbe Deloitte o vrednotenju v okviru obravnavanega postopka reševanja, po kateri je nadomestilo zaradi nepravilnega ali nenatančnega prospekta možno tako ob likvidaciji kot reševanju ( 50 ). Razlaga zadevnih pravnih aktov Unije glede možnosti vlaganja pravnih sredstev na podlagi nepravilnega prospekta po odločitvi o reševanju je namreč v izključni pristojnosti Sodišča.

107. Poleg tega obstoj pravnega sredstva ne zagotavlja, da bi bilo morebitno ugodno odločbo dejansko mogoče izvršiti zoper likvidirano institucijo.

108. Samo ta razlaga člena 75 torej omogoča primerjavo dejansko primerljivih učinkov, in sicer izgub, ne pa zgolj obstoja pravnih sredstev brez preverjanja njihovega dejanskega odškodninskega učinka.

109. Če pa bi se v okviru običajne likvidacije odločba, sprejeta na podlagi tožbe za ugotovitev odgovornosti ali ničnostne tožbe, lahko resnično izvršila v korist oškodovanega delničarja, bi mu bila lahko izplačana razlika do izgube, nastale v okviru postopka reševanja.

110. Če bi bil ta zaščitni ukrep edino odškodninsko sredstvo po odločitvi o reševanju, bi se lahko zagotovilo spoštovanje ciljev reševanja bank. Med drugim bi bilo na eni strani zagotovljeno vzajemno prevzemanje tveganj bank, ker bi to nadomestilo bremenilo vse banke, ki plačujejo prispevke ( 51 ), na drugi strani pa bi bila zagotovljena predvidljivost vrednotenja pred sprejetjem odločitve o reševanju, kar bi omogočilo sprejetje take odločitve o reševanju, ki bi bila bolj prilagojena okoliščinam.

111. Naj spomnim, da je Evropsko sodišče za človekove pravice, ki je odločalo v podobni zadevi glede razveljavitve delnic po prestrukturiranju banke na podlagi vladne odločitve, resda ugotovilo kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva, varovane s členom 6(1) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ( 52 ). Vendar je bila ta kršitev utemeljena z dejstvom, da delničarji niso mogli pred sodiščem izpodbijati presoje v zvezi z insolventnostjo banke, na kateri je temeljil ukrep prestrukturiranja. Če pa bi to presojo lahko opravilo sodišče, bi bili pogoji iz tega člena 6(1) izpolnjeni ( 53 ).

112. Direktiva 2014/59 pa izrecno določa obstoj pravice do pravnega sredstva zoper vsako odločitev o sprejetju ukrepa za reševanje in dolžnost sodišča, ki odloča o zadevi, da kot podlago za svojo presojo uporabi zapletene gospodarske ocene dejstev, ki jih je pripravil organ za reševanje, in pri tem preveri, ali so dokazi, na katere se zanaša organ za reševanje, točni, zanesljivi in dosledni ( 54 ).

113. Če bi se Sodišče strinjalo s tem razlogovanjem in bi kot edino možnost za pridobitev odškodnine, zahtevane po odločitvi o reševanju – razen ob razglasitvi ničnosti odločitve o reševanju – priznalo le tisto iz člena 75 Direktive 2014/59, bi ostalo v mejah, določenih s členoma 47 in 52 Listine.

V. Predlog

114. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Audiencia Provincial de A Coruña (sodišče province v La Coruñi, Španija), odgovori: Člen 34(1)(a), člen 53(1) in (3) ter člen 60(2)(b) in (c) Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da če so bile v okviru postopka reševanja finančne institucije vse delnice, ki tvorijo osnovni kapital, odpisane, ti členi nasprotujejo na eni strani temu, da bi tisti, ki so kupili delnice nekaj mesecev pred začetkom postopka reševanja ob povečanju kapitala z javno ponudbo za vpis, lahko po odločitvi o reševanju vložili odškodninske tožbe oziroma tožbe z enakim učinkom, ki temeljijo na pomanjkljivih informacijah prospekta izdaje, zoper institucijo izdajateljico ali zoper institucijo, ki je nastala pozneje z združitvijo s pripojitvijo, in na drugi strani temu, da se instituciji izdajateljici ali instituciji, ki je njena univerzalna naslednica, sodno naložijo obveznosti vračila protivrednosti vpisanih delnic ter plačilo obresti zaradi ugotovitve ničnosti pogodbe o vpisu delnic z retroaktivnim učinkom na podlagi tožb, vloženih po reševanju institucije.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Direktiva 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 173, 2014, str. 190).

( 3 ) Uredba (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 225, str. 1).

( 4 ) Glej člen 31(2) Direktive 2014/59 in člen 14(2) Uredbe št. 806/2014.

( 5 ) UL 2014, L 173, str. 149.

( 6 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 311.

( 7 ) Glej člen 34(1)(a) Direktive 2014/59 in člen 15(1)(a) Uredbe št. 806/2014.

( 8 ) Glej člen 34(1)(g) Direktive 2014/59 in člen 15(1)(g) Uredbe št. 806/2014.

( 9 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 6, str. 356.

( 10 ) Direktiva 2003/71 je bila z učinkom od 21. julija 2019 razveljavljena z Uredbo (EU) 2017/1129 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o prospektu, ki se objavi ob ponudbi vrednostnih papirjev javnosti ali njihovi uvrstitvi v trgovanje na reguliranem trgu (UL 2017, L 168, str. 12).

( 11 ) UL 2017, L 178, str. 15.

( 12 ) BOE št. 181 z dne 29. julija 1988, str. 23405.

( 13 ) BOE št. 255 z dne 24. oktobra 2015, str. 100356.

( 14 ) BOE št. 146 z dne 19. junija 2015, str. 50797, v nadaljevanju: zakon 11/2015.

( 15 ) Kakor je bil preveden v predložitveni odločbi. BOE št. 155 z dne 30. junija 2017, str. 55470.

( 16 ) Glej člen 60(2)(b) Direktive 2014/59.

( 17 ) Čeprav v sklepih EOR in FROB niso navedeni členi, ki se nanašajo na reševanje s sredstvi upnikov, temveč samo členi v zvezi s prodajo poslovanja ter odpisom in konverzijo kapitalskih instrumentov, se vseeno zdi, da je šlo za reševanje s sredstvi upnikov, ki je v členu 2(1), točka 57, Direktive 2014/59 opredeljeno kot „mehanizem, s katerim organ za reševanje v skladu s členom 43 izvaja pooblastila za odpis in konverzijo v zvezi z obveznostmi institucije v postopku reševanja“.

( 18 ) V predložitveni odločbi so omenjene samo delnice, vendar bi bilo mogoče to razlogovanje razširiti na vse vrednostne papirje, ki so ponujeni javnosti na podlagi nepopolnega ali nenatančnega prospekta, za katerega se uporablja Direktiva 2003/71, in se ob reševanju banke odpišejo ali konvertirajo.

( 19 ) Glej sodbo z dne 16. julija 2020, Adusbef in drugi (C‑686/18, EU:C:2020:567, točka 92 in navedena sodna praksa).

( 20 ) Glej sodbo z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570, točka 88).

( 21 ) Druga direktiva Sveta 77/91/EGS z dne 13. decembra 1976 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe [postal člen 48, drugi odstavek, ES in nato člen 54, drugi odstavek, PDEU] glede ustanavljanja delniških družb ter ohranjanja in spreminjanja njihovega kapitala, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 8), Direktiva 2012/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v pomenu drugega odstavka člena 54 Pogodbe o delovanju Evropske unije, glede ustanavljanja delniških družb ter ohranjanja in spreminjanja njihovega kapitala, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (UL 2012, L 315, str. 74), in Direktiva (EU) 2017/1132 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o določenih vidikih prava družb (UL 2017, L 169, str. 46).

( 22 ) Glej sodbi z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570, točka 91), ter z dne 8. novembra 2016, Dowling in drugi (C‑41/15, EU:C:2016:836, točka 54).

( 23 ) Sodba z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570, točka 91).

( 24 ) Glej sodbo z dne 19. decembra 2013, Hirmann (C‑174/12, EU:C:2013:856, točka 29).

( 25 ) Glej člen 60(2)(b), in fine, Direktive 2014/59.

( 26 ) Ta člen določa, da „[k]adar je treba zaščititi interese tretjih strani, ki so na podlagi uporabe instrumentov za reševanje ali izvajanja pooblastil za reševanje s strani organov za reševanje v dobri veri kupile delnice, druge lastniške instrumente, sredstva, pravice ali obveznosti institucije v postopku reševanja, razveljavitev odločitve organa za reševanje ne vpliva na poznejša upravna dejanja ali transakcije, ki jih je sklenil zadevni organ za reševanje in so temeljili na razveljavljeni odločitvi. V takšnem primeru se ukrepi za odpravo nezakonite odločitve ali ukrepe s strani organov za reševanje omejijo na nadomestilo za izgubo, ki jo je zaradi odločitve ali ukrepa utrpel investitor.“

( 27 ) Glej sodbo z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570, točka 93).

( 28 ) Glej sodbo ESČP z dne 21. julija 2016, Mamatas in drugi proti Grčiji, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, točka 88 in navedena sodna praksa.

( 29 ) Glej sodbo ESČP z dne 10. julija 2012, Grainger in drugi proti Združenemu kraljestvu, CE:ECHR:2012:0710DEC003494010, točki 39 in 42.

( 30 ) Glej zadeve Fundación Tatiana Pérez de Guzmán el Bueno in SFL/EOR (T‑481/17); Del Valle Ruiz in drugi/Komisija in EOR (T‑510/17); Eleveté Invest Group in drugi/Komisija in EOR (T‑523/17); Algebris (UK) in Anchorage Capital Group/Komisija (T‑570/17), ter Aeris Invest/Komisija in EOR (T‑628/17).

( 31 ) Glej člen 101(1)(e) Direktive 2014/59.

( 32 ) Glej člen 44(5) in člen 101(2) Direktive 2014/59.

( 33 ) Glej člen 100 in naslednje Direktive 2014/59.

( 34 ) Glej uvodno izjavo 45 Direktive 2014/59.

( 35 ) Glej člen 101(1)(e) Direktive 2014/59.

( 36 ) Glej člen 74 Direktive 2014/59.

( 37 ) Glej točko 55 teh sklepnih predlogov: predvidena je le odškodnina za izgube zaradi razveljavljene odločitve.

( 38 ) Glej točko 79 teh sklepnih predlogov, ki se nanaša na nadomestilo iz sheme za financiranje reševanja.

( 39 ) Glej sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Banco de Portugal in drugi (C‑504/19, EU:C:2020:943, točka 68).

( 40 ) Glej člen 36(6)(c) Direktive 2014/59.

( 41 ) Glej na primer poročilo o vrednotenju 2, ki ga je pripravila revizijska družba Deloitte in v katerem je v prilogah „Projekt Hipokrat – scenarij prenehanja dejavnosti“ z dne 6. junija 2017, ki niso zaupne, na straneh 34, 37 in 38, kljub njihovem preklicu, poudarjena velika negotovost v zvezi s potencialnimi tožbami, povezanimi s sprejetimi povečanji kapitala. Te priloge so na voljo na spletnem mestu EOR na tem naslovu: https://www.srb.europa.eu/system/files/media/document/Deloitte%20-%20Project%20Hippocrates%20Appendices.pdf.

( 42 ) C‑174/12, EU:C:2013:856.

( 43 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 2004 o uskladitvi zahtev v zvezi s preglednostjo informacij o izdajateljih, katerih vrednostni papirji so sprejeti v trgovanje na reguliranem trgu, in o spremembah Direktive 2001/34/ES (UL 2004, L 390, str. 38).

( 44 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o trgovanju z notranjimi informacijami in tržni manipulaciji (zloraba trga) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 367).

( 45 ) Glej sodbo z dne 19. decembra 2013, Hirmann (C‑174/12, EU:C:2013:856, točka 45 in izrek).

( 46 ) C‑174/12, EU:C:2013:856.

( 47 ) Zlasti Druga direktiva 77/91 ter direktivi 2012/30 in 2017/1132, navedeni v opombi 21 teh sklepnih predlogov.

( 48 ) Glej člen 34(1)(f) ter uvodni izjavi 13 in 47 Direktive 2014/59.

( 49 ) Glej točki 47 in 48 teh sklepnih predlogov.

( 50 ) Glej poročilo o vrednotenju 3 glede ocene različnega obravnavanja, dostopno na spletni strani EOR na tem naslovu: https://www.srb.europa.eu/system/files/media/document/2018-08-06 %20Annex%20I%20-%20Valuation%203 %20Report%20EN.pdf (str. 68).

( 51 ) Glej točki 69 in 70 teh sklepnih predlogov.

( 52 ) Podpisana 4. novembra 1950 v Rimu.

( 53 ) Glej sodbo ESČP z dne 19. novembra 2020, Project-Trade d.o.o. proti Hrvaški (CE:ECHR:2020:1119JUD000192014, točka 67).

( 54 ) Glej člen 85(3) in uvodno izjavo 89 Direktive 2014/59.