ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46.

Drugi primer bi po mojem mnenju zajemal pravice, ki jih Uredba št. 343/2003 podeljuje posebej prosilcu za azil med postopkom določitve države članice, ki je odgovorna za obravnavo njegove prošnje. Za to gre pri pravicah v zvezi z združitvijo družine (členi 7, 8, 14 in 15) ali mladoletnostjo (člen 6) ali pri tistih, ki se nanašajo na hitrost postopka (spoštovanje rokov in izvajanje posledic, določenih za vsak posamezen primer; tako na primer člen 19(4)). Vse to so pravice, ki končno presežejo pravni položaj držav članic na področju odnosov, ki jih ureja Uredba št. 343/2003, in prosilcu za azil podeljujejo posebno in posamično subjektivno pravico, ki se poleg tega vedno nanaša na področje, varovano z jamstvom temeljne pravice: pravice do varstva družinskega življenja (člena 7 in 33 Listine), pravice do varstva otrok (člen 24 Listine) in pravice do dobrega upravljanja (člen 41 Listine). Pri njih navsezadnje ne gre za preprosto pravico do pravilne izvedbe postopka, v katerem se rešujejo vprašanja, ki vplivajo predvsem na države članice, temveč za pravico, da se z rešitvijo teh vprašanj spoštujejo nekatere pravice in interesi, ki so predmet varstva nekaterih temeljnih pravic.
Četrtič, družba Kala Naft napotuje na uvodno izjavo 25 Sklepa 2010/413, v kateri je navedeno, da „[t]a sklep spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava zlasti Listina […] predvsem pa spoštuje pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sojenja, lastninsko pravico in pravico do varstva osebnih podatkov. Uporabljati bi ga bilo treba v skladu z navedenimi pravicami“, ter na odstavek dopisa z dne 29. julija 2010, s katerim Svet obvešča družbo Kala Naft o njeni vključitvi na seznam in ki določa:

„[…] your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.“
(v)

člen 34(4) Konvencije z dne 30. oktobra 2007 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, sklenjene v Luganu (UL L 339, str. 3) (v konvenciji se uporablja izraz „druga država, ki jo veže ta konvencija“); in
50.

Po drugi strani pa Portugalska trdi, da dajatev na predvajanje dolguje družba TVI. Pri tej trditvi se opira na dejstvo, da mora družba TVI plačati dajatev na predvajanje v zakonsko predpisanem roku, ne glede na to, ali so oglaševalci plačali zaračunane storitve in dajatev na predvajanje. Po navedbah portugalske mora le družba TVI prijaviti davek in izpolniti dodatne obveznosti, ki jih davkoplačevalcem nalaga portugalsko pravo in med katere spada predložitev določenih informacij. Portugalska je na obravnavi dodala, da lahko organi dajatev na predvajanje pridobijo samo od družbe TVI in da njenega plačila ne morejo zahtevati od oglaševalcev, niti v primeru insolventnosti družbe TVI. Dalje, družba TVI naj v skladu z navedbami Portugalske ne bi knjižila zneskov na prehodne konte v imenu svojih strank, temveč v imenu ICAM in CP-MC, kar po mnenju Portugalske ni zadostno.
11.

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Berufsgericht, je v sodno tajništvo Sodišča prispel 19. septembra 2011, vseboval pa je ta vprašanja: „A. Člen 5(3) Direktive 2005/36/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij: 1. Ali spada določba člena 12(1) hessenskega kodeksa zdravniške etike z dne 2. septembra 1998 (Berufsordnung für die Ärztinnen und Ärzte in Hessen, HÄBI. 1998, str. I–VIII), kakor je bil nazadnje spremenjen 1. decembra 2008 (HÄBI. 2009, str. 749), k poklicnim pravilom, pri katerih se sme v primeru njihove kršitve s strani ponudnika storitev v državi gostiteljici izvesti disciplinski postopek pred poklicnim sodiščem zaradi hude malomarnosti pri opravljanju poklica, ki je neposredno in izrecno povezana z zaščito potrošnikov in varnostjo? 2. Če je odgovor na to vprašanje pritrdilen: ali to velja tudi, če za operacijo, ki jo je opravil ponudnik storitev (v obravnavanem primeru: zdravnik), v veljavni zdravniški tarifi države gostiteljice ne obstaja tarifna številka? 3. Ali spadajo določbe o oglaševanju, ki je v nasprotju s poklicno etiko (člen 27, od (1) do (3)), v povezavi z oddelkom D, točka 13, Berufsordnung für die Ärztinnen und Ärzte in Hessen), k poklicnim pravilom, pri katerih se sme v primeru njihove kršitve s strani ponudnika storitev v državi gostiteljici izvesti disciplinski postopek pred poklicnim sodiščem zaradi hude malomarnosti pri opravljanju poklica, ki je neposredno in izrecno povezana z zaščito potrošnikov in varnostjo? B. Člen 6, prvi odstavek, točka (a), Direktive 2005/36: Ali pomenijo določbe člena 3(1) in (3) hessenskega zakona o poklicnih organizacijah, opravljanju poklica, nadaljnjem izobraževanju in pristojnosti poklicnih sodišč za zdravnike, zobozdravnike, veterinarje, farmacevte, psihološke psihoterapevte in psihoterapevte za otroke in mladostnike (Hessisches Gesetz über die Berufsvertretungen, die Berufsausübung, die Weiterbildung und die Berufsgerichtsbarkeit der Ärzte, Zahnärzte, Tierärzte, Apotheker, Psychologischen Psychotherapeuten und Kinder- und Jugendlichenpsychotherapeuten, v nadaljevanju: Heilberufsgesetz), kakor je bil objavljen 7. februarja 2003 (GVBl. I, str. 123) in nazadnje spremenjen z zakonom z dne 24. marca 2010 (GVBl. I, str. 123), kakor so bile zaradi prenosa Direktive 2005/36 spremenjene s tretjim zakonom o spremembi zakona o zdravstvenih poklicih z dne 16. oktobra 2006 (Dritte Gesetz zur Änderung des Heilberufsgesetzes, GVBl. I, str. 519), ustrezen prenos zgoraj navedenih določb Direktive 2005/36, ko določajo, da se za ponudnike storitev (v obravnavanem primeru: zdravnice in zdravnike), ki v državi gostiteljici občasno delujejo v okviru svobode opravljanja storitev na podlagi člena 57 PDEU (prej člen 50 ES), v celoti uporabljajo tako merodajni etični kodeksi kot tudi določbe o pristojnosti poklicnih sodišč iz šestega oddelka zakona o zdravstvenih poklicih?“
45.

Direktiva 90/434 državam članicam torej nalaga omejene obveznosti glede družb, ki prenesejo sredstva na družbo s sedežem v drugi državi članici in v zameno prejmejo deleže. To pomeni, da morajo imeti prenosne družbe in družbe prejemnice možnost, da izkoristijo davčno nevtralnost, ki jo zagotavlja člen 4(1) navedene direktive. Vendar se s tem obveznosti držav članic končajo. Poleg tega ni nobene zahteve, da bi morale prenosne družbe prejete deleže vrednotiti na kakršen koli poseben način, saj so bili predlogi za to zavrnjeni, člen 4(2) in (3) pa glede tega družbam prejemnicam nalaga jasna pravila.
Člen 52 določa:

„1. Kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mora biti predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

[…]

3. Kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija. Ta določba ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije.

[…]“
58.

Gre predvsem za proizvode, ki so namenjeni „domači“ uporabi in imajo enake ali podobne funkcije kot pripomočki, ki se uporabljajo v zdravstvu: osebne tehtnice, merilniki srčne frekvence, števci korakov, ki lahko prikažejo porabo kalorij itd. Na splošno obstajata dve glavni tržišči za proizvode s temi funkcijami. Na eni strani je to „strokovno zdravstveno“ tržišče, ki so mu namenjeni proizvodi s certifikatom, za katere so značilne višje storitve in višje cene. Po drugi strani pa „domači“ trg s proizvodi, ki zagotavljajo včasih slabše storitve in po navadi (čeprav ne vedno ( 17 )) nimajo certifikata kot medicinski pripomočki, vendar se prodajajo po nižji ceni. Če bi za te proizvode določili obveznost skladnosti z Direktivo, bi to privedlo do prisilne „združitve“ dveh tržišč in do neizogibnega povišanja cen za „navadne“ potrošnike.
61.

Izpodbijana sklepa za leti 2012 in 2013 določata za vsak mesec v letu, razen avgust in oktober, potekanje štiridnevnega mesečnega plenarnega zasedanja (natančneje od ponedeljka od 17h do četrtka do 17h). Po sprejetju spremembe, s katero se je nameravalo „ukin[iti] zasedanje za 40. teden“, „drugo oktobrsko delno zasedanje pa razdeli[ti]“ ( 35 ), potekata oktobra dve dvodnevni zasedanji (v ponedeljek in torek ter v četrtek in petek) v istem tednu.
5.

Člen 14(1) in (2) Uredbe št. 1408/71 z naslovom „Posebna pravila za zaposlene osebe, ki niso mornarji in opravljajo plačano zaposlitev“ v delih, ki so upoštevni za to zadevo, določa: „Člen 13(2)(a) se uporablja v skladu z naslednjimi izjemami in posebnostmi: 1.(a) Za osebo, zaposleno na ozemlju države članice v podjetju, kateremu običajno pripada, in ki jo to podjetje napoti na ozemlje druge države članice, da tam opravlja delo za to podjetje, še naprej velja zakonodaja prve države članice, če predvideno trajanje tega dela ne presega 12 mesecev in če oseba ni poslana, da nadomesti drugo osebo, ki ji je potekla napotitev. 1.(b) Če se trajanje dela, ki ga je treba opraviti, zaradi nepredvidljivih okoliščin podaljša preko prvotno predvidenega časa in preseže 12 mesecev, se zakonodaja prve države članice še naprej uporablja do dokončanja takega dela, če pristojni organ v državi članici, na ozemlje katere je oseba napotena, ali ustanova, ki jo imenuje ta organ, da za to svoje soglasje; za soglasje je treba zaprositi pred koncem prvotnega dvanajstmesečnega obdobja. Takega soglasja pa ni mogoče izdati za obdobje, ki presega 12 mesecev. 2. Za osebo, ki je običajno zaposlena na ozemlju dveh ali več držav članic, se veljavna zakonodaja določi na naslednji način: 2.(a) za osebo, ki je zaposlena kot član potujočega ali letalskega osebja v podjetju, ki za najem ali plačilo ali na lasten račun opravlja storitve mednarodnega prevoza potnikov ali blaga po železnici, cesti, zraku ali celinskih plovnih poteh in ki ima svoj statutarni sedež ali poslovno enoto na ozemlju države članice, velja zakonodaja te države z naslednjimi omejitvami: […] 2.(b) Za osebo, ki ni omenjena v (a), velja: (i) zakonodaja države članice, na ozemlju katere oseba stalno prebiva, če opravlja dejavnost delno na tem ozemlju ali če je povezana z več podjetji ali več delodajalci, ki imajo svoj statutarni sedež ali kraj poslovanja na ozemlju raznih držav članic; (ii) zakonodaja države članice, na ozemlju katere je statutarni sedež ali kraj poslovanja podjetja ali posameznika, ki jo zaposluje, če ne prebiva stalno na ozemlju katere koli druge države članice, v kateri opravlja svojo dejavnost.“
21.

V tem primeru predložitveno sodišče ne dvomi, da sta prvi in drugi pogoj izpolnjena, zato ju ni treba posebej obravnavati. Kupoprodajno transakcijo je proti plačilu opravil davčni zavezanec, ki je deloval kot tak, nanašala pa se je na prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik s prodajalca na kupca. Namen vprašanj za predhodno odločanje pa je pojasniti, ali je bil izpolnjen tudi tretji pogoj. Po razlagi, ki jo zagovarja družba tožnica v postopku v glavni stvari, se za namene DDV ne bi smelo šteti, da je bilo blago, ki je v postopku odloga, in torej ni postalo skupnostno blago v smislu carinske zakonodaje, dano na ozemlje Unije. Po drugi strani pa so vsi drugi subjekti, ki so predložili stališča v tej zadevi, menili, da je bila prodaja blaga, ki ga je družba Profitube prodala družbi MERCURIUS, običajna gospodarska transakcija, za katero se plača DDV.
10.

Če družba prenosnica nima sedeža v Združenem kraljestvu, člen 403D določa za olajšavo za skupino to posebno ureditev: „(1) Pri določanju – za namene tega poglavja – zneskov izgub in drugih zneskov za obračunsko obdobje, ki jih družba nerezidentka lahko prenese kot olajšavo za skupino, se izguba ali drug znesek šteje za prenosljivega le, če a) se lahko pripiše dejavnostim te družbe, od katerih se za to obdobje upoštevajo dohodki in dobički, ali (če je dvom o njihovem nastanku) bi se upoštevali, pri izračunu dobička družbe, ki je za to obdobje obdavčen v okviru davka od dohodkov pravnih oseb; b) je ni mogoče pripisati dejavnostim družbe, ki so oproščene davka od dohodka pravnih oseb za to obdobje na podlagi kakršnega koli dogovora o izogibanju dvojnega obdavčevanja; in c) noben del i) izgube ali drugega zneska ali ii) katerega koli zneska, ki se upošteva pri njunem izračunu, ne ustreza nobenemu znesku ali ni del nobenega zneska, ki se v okviru katerega koli tujega davka (v katerem koli obdobju) lahko odšteje od dobička družbe ali drugega subjekta, ki ni nastal v Združenem kraljestvu, ali je sicer lahko olajšava v zvezi s tem dobičkom. […] (3) V tem členu ‚dobiček, ki ni nastal v Združenem kraljestvu‘, pomeni v zvezi z vsakim subjektom zneske, ki a) so v okviru vsakega tujega davka znesek dobička ali dohodka, za katerega je temu subjektu (po dovoljenih odbitkih) obračunan ta davek, in b) ne ustrezajo celotnemu dobičku in niso del celotnega dobička (tega ali vsakega drugega subjekta) za katero koli obračunsko obdobje, ali zneske, ki se upoštevajo pri izračunu takih zneskov. […] (9) V tem členu ‚tuji davek‘ pomeni vsak davek, ki se mora obračunati v skladu s pravom ozemlja zunaj Združenega kraljestva, ki a) se obračuna od dohodka in ustreza dohodnini v Združenem kraljestvu; ali b) se obračuna od dohodka ali obdavčljivega dobička ali obojega in ustreza davku od dohodkov pravnih oseb Združenega kraljestva; […]“
48.

Tretjič, Komisija opozarja na razhajanje med strukturnimi problemi, ki bi jih odobreni ukrepi morali rešiti, in upravičenostjo teh ukrepov. V zvezi s tem sem že imel priložnost poudariti, da so učinki gospodarske in finančne krize v kmetijskem sektorju v Litvi poglavitni razlog, na katerem temelji razglasitev združljivosti zadevnih ukrepov v izpodbijanem sklepu. Na prvi pogled ima torej Komisija prav, ko poudarja odstopanje med to upravičenostjo in zaključkom, do katerega je prišel Svet v točki 10 obrazložitve izpodbijanega sklepa, kjer navaja, da „izjemne okoliščine […] obstajajo, kar omogoča, da se ta pomoč šteje za združljivo z notranjim trgom z odstopanjem in v obsegu, ki je nujno potreben za uspešno dokončno izvedbo reforme in za izboljšanje strukture kmetij in učinkovitosti kmetovanja v Litvi“. Vendar če se izpodbijani sklep bere ob upoštevanju predloga, ki ga je vložila Litva (razviden je predvsem v pismu Sveta z dne 12. novembra 2009), je jasno, da so zadevni ukrepi namenjeni predvsem omogočanju dokončne izvedbe zemljiške reforme v tej državi članici, ki naj bi nekaj časa stagnirala ali se vsaj upočasnila zaradi negativnih, izjemnih in nepredvidljivih učinkov, ki jih je imela kriza v litovskem kmetijskem sektorju tako z vidika poslabšanja strukturnih problemov tega sektorja kakor z vidika zmanjšanja možnosti dostopa kmetovalcev do posojil za nakup kmetijskih zemljišč, kot pojasnjuje litovska vlada v intervencijski vlogi. Če se izpodbijani sklep razume tako, potem ni v njem nobenega neskladja, ki ga zatrjuje Komisija.
47.

Vse stranke so se strinjale, da je metoda izračuna po prometu, ki je v Šesti direktivi določena kot splošno pravilo, v nekaterih primerih lahko manj pravična in primerna kot druge mogoče metode. Ali, obratno, lahko pride do primera, v katerem bi bile glede na posebnosti zadevnih gospodarskih transakcij mogoče natančnejše metode za določitev zneska odbitka kot ta, ki je primarno določena v Šesti direktivi. Ker večja pravičnost in natančnost pri določitvi zneska odbitka pomenita boljšo uveljavitev načela davčne nevtralnosti, je treba priznati, da je taka okoliščina zadosten razlog za utemeljitev nadomestitve pravila ključa po prometu s pravilom, ki zagotavlja tak rezultat.
—

ugotovi, da Portugalska republika ni izpolnila obveznosti iz člena 43 ES, s tem da je sprejela in v veljavi ohranila določbe členov 76 A, 76 B(a) in (b) portugalskega zakona o davku od dohodkov pravnih oseb (Código do Imposto sobre o Rendimento das pessoas Colectivas), ki se uporabljajo za prenos sedeža in dejanskega vodstva portugalske družbe v drugo državo članico, za prenehanje dejavnosti stalne poslovne enote na Portugalskem in za prenos premoženja take stalne poslovne enote s Portugalskega v drugo državo članico in ki v vseh primerih določajo takojšnjo obdavčitev nerealiziranega povečanja premoženja teh subjektov ob izstopu iz Portugalske, ne glede na značaj in obseg premoženja zadevnih družb in stalnih poslovnih enot;
81.

Prvič, menim, da je Komisija zadostno izkazala neizredno naravo izpustov neprečiščene vode. Kot sem že navedel in Združeno kraljestvo temu sicer ni oporekalo, kljub izboljšanju položaja v preteklih letih kanalizacijski sistem v Whitburnu še naprej redno izpušča v okolje neprečiščeno vodo. Kot sem že opozoril, ni mogoče navesti števila izpustov, ki pomeni nespremenljivo mejo med izrednimi in ponavljajočimi se pojavi: kot smo videli, se Komisija pogosto sklicuje na številko 20 izpustov; v poročilu, ki ga je naročila vlada Združenega kraljestva v zvezi s položajem v Londonu, ( 18 ) je navedena celo strožja omejitev, in sicer 12 izpustov na leto. Vsekakor pa so bili, ne glede na sprejet model, za Whitburn ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, nedvomno značilni izpusti, katerih število in pogostost pričajo o ponavljajoči stvarnosti in zagotovo ne gre za priložnostne pojave. Kot je razvidno iz preglednice v točki 72, je bilo med letoma 2006 in 2008 vsako leto od 25 in 47 izpustov. Taka številka zagotovo ne pomeni izrednega pojava, poleg tega Združeno kraljestvo tudi ni zatrjevalo izrednosti izpustov v Whitburnu.
2.

Člen 2 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija, ( 3 ) (v nadaljevanju: akt o pogojih pristopa) določa: „Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije in Evropska centralna banka sprejele pred pristopom, zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo omenjene pogodbe in ta akt.“
35.

Splošno sodišče se je najprej v točkah 82 in 83 izpodbijane sodbe sklicevalo na člen 249, tretji odstavek, ES (postal člen 288, tretji odstavek, PDEU) in ugotovilo, da so na področju okolja, ki je urejeno s členi od 174 ES do 176 ES (postali členi od 191 PDEU do 193 PDEU), pristojnosti Unije in držav članic deljene. Iz tega je sklepalo, da ker ni pravila Skupnosti, ki bi jasno in natančno določalo obliko in metode, ki jih mora država članica uporabiti, ostanejo države članice načeloma popolnoma svobodne glede izbire oblike in metod, Komisija pa mora torej pravno zadostno dokazati, da so instrumenti, ki jih je uporabila država članica, v nasprotju s pravom Unije. Potem je Splošno sodišče v točkah od 85 do 88 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so države članice edine pristojne za pripravo NNR in za sprejetje dokončnih odločitev v zvezi s skupno količino pravic ter da imajo pri izvajanju teh pristojnosti nekaj manevrskega prostora. Nazadnje je Splošno sodišče v zvezi s pristojnostmi Komisije v točki 89 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je iz določb člena 9(3) Direktive nedvoumno razvidno, da je nadzorno pooblastilo Komisije zelo omejeno in da je Komisija pooblaščena zgolj za preverjanje skladnosti NNR države članice z merili iz Priloge III in določbami člena 10 Direktive.
23.

Zahteve, ki jih moj pristop nalaga avstrijskim sodiščem, so vse odsev realnega stanja, da bodo morali nacionalni organi v okviru naraščajočega vzajemnega vplivanja in medsebojne odvisnosti pravnih sistemov držav članic, ki sta posledica procesa povezovanja, vedno pogosteje sprejemati odločitve, ki bodo učinkovale zunaj meja njihove države. Kot sem navedel zgoraj, se je v obravnavani zadevi vsaka stran sklicevala na to, da organi v drugi državi članici ne upoštevajo interesov državljanov njune države, da bi utemeljila določena dejanja organov iz svoje države. Ravno to dejstvo poudarja realno stanje, da je proces pravnega in političnega povezovanja povzročil, da imajo nacionalne odločbe širši domet in vpliv kot prej. To pomeni tudi, da pravo Skupnosti razširja področje veljavnosti nacionalnih pristojnosti in sredstev, ki so na voljo za varstvo interesov njihovih državljanov. Posledica večje bližine in povečane moči je povečana odgovornost. Takšna odgovornost zahteva, naj nacionalni organi upoštevajo vse tiste, na katere bodo vplivale njihove odločbe. Institucije Skupnosti morajo zagotoviti, da pravo Skupnosti ne bi postalo orodje, s katerim bi organi ene države članice skušali vsiliti svojo voljo drugim državam članicam ali ne bi upoštevali pravic in interesov tistih iz drugih držav članic, na katere vplivajo njihove odločbe. To bi nasprotovalo samemu namenu procesa evropskega povezovanja. Idealno bi bilo, če bi to upoštevali obe stranki tega spora.
23.

Espoon käräjäoikeus je menilo, da tožeče stranke v postopku v glavni stvari niso dokazale, da je upravni odbor matične družbe sklenil opustiti poslovanje proizvodnega obrata v Kilu tako, da posvetovanje med delodajalcem in delavci, zaposlenimi pri toženi stranki v postopku v glavni stvari, ne bi moglo potekati na način, določen z zakonom o sodelovanju. To sodišče je menilo, da so dejansko obstajale alternative za zaprtje zadevnega obrata in da so bile preučene med posvetovanji o sodelovanju. Espoon käräjäoikeus je ugotovilo, da je bil sklep o opustitvi poslovanja proizvodnega obrata v Kilu sprejet 1. februarja 2000 na sestanku upravnega odbora tožene stranke v postopku v glavni stvari, ko se je izkazalo, da ni mogoče najti drugih alternativnih možnosti, ter da so dejansko obstajala posvetovanja glede sodelovanja in da so bila ta ustrezna ter je na podlagi tega tožbo zavrnilo.
75.

Povzeto, bistvo moje presoje je v tem, da ni preprostega in odločilnega merila, da se ugotovi, ali je bila prijava znamke vložena v slabi veri. Različni sklopi okoliščin, ki so bili predstavljeni pred Sodiščem in ki opredeljujejo pojem slabe vere, so v bistvu nazorni primeri tega pojma. Slaba vera je subjektivno stanje – namen, ki ni združljiv s sprejetimi standardi poštenega in etičnega ravnanja – ki se preverja z objektivnimi dejstvi in ki ga je treba ocenjevati od primera do primera. To zahteva vsaj poznavanje okoliščin, na podlagi katerih je mogoče sklepati o nezdružljivosti s standardi poštenega in etičnega ravnanja. Če primanjkuje neposrednih dokazov, je vprašanje, ali je prijavitelj znamke za okoliščine vedel, treba presojati z vidika splošnega poznavanja zadevnega gospodarskega področja. Namen, da se konkurentom prepreči nadaljnja uporaba neregistriranih znakov, ki so jih do tedaj upravičeno uporabljali, in se zaščititi pred konkurenco drugih takih znakov, nakazuje na slabo vero. Vendar pa je treba pri presoji upoštevati vse dejanske in pravne elemente, ki bi ta namen lahko upravičili ali, nasprotno, poudarili njegovo nepošteno ali neetično naravo.
36.

Po drugi strani se od držav članic zahteva, da pri svoji presoji ustreznosti nadomestila, ki se ga lahko dodeli, upoštevajo „vse okoliščine“. Vendar se „okoliščine“ v tem primeru ne morejo nanašati na vsa mogoča dejstva, ampak morajo biti omejene na dejavnike, ki so pomembni za pogodbeni odnos med zastopnikom in naročnikom. Stopnja, do katere bi se lahko štelo, da ima zastopnik odvisne družbe matične družbe odnos s takšno matično družbo na podlagi pogodbe z naročnikom, je vprašanje, o katerem je treba odločati na podlagi nacionalnega prava in ob upoštevanju, za vsak posamezen primer, posebnega zastopnikovega pogodbenega razmerja z naročnikom in njegovih morebitnih povezav z matično družbo. Če nacionalno pravo ne določa takšnega odnosa med zastopnikom in matično družbo njegovega naročnika, dobičkov, ki jih je pridobila takšna matična družba, ni mogoče obravnavati kot okoliščine za namene člena 17(2)(a).