Ta člen namreč ne razlikuje med različnimi mogočimi vzroki za plačilno nesposobnost delodajalca, temveč določa splošno obveznost varstva interesov delavcev in prepušča državam članicam, da v skladu s pravom Unije, zlasti z Direktivo 2003/41 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje, določijo načine, na katere bodo izpolnile to obveznost.

Člen 8 Direktive 2008/94 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da za uporabo tega člena zadošča, da je poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja na dan nastanka plačilne nesposobnosti delodajalca podkapitaliziran in da delodajalec zaradi plačilne nesposobnosti nima dovolj sredstev, da bi v ta načrt vplačal prispevke, ki bi zadoščali za celotno izplačilo dajatev, dolgovanih upravičencem navedenega načrta. Tem pa ni treba dokazati obstoja drugih dejavnikov za nastanek izgube pravice do starostne pokojnine.

To, ali je država članica pravilno izpolnila obveznosti iz člena 8 Direktive 2008/94, namreč ni odvisno od podrobnosti ukrepov, ki jih je sprejela, temveč od rezultata, do katerega je pripeljala uporaba teh nacionalnih ukrepov.

Direktivo 2008/94 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da z ukrepi, ki jih je zadevna država članica sprejela po izdaji sodbe z dne 25. januarja 2007 v zadevi Robins in drugi (C-278/05) in ki niso omogočili, da bi bivši delavci plačilno nesposobnega podjetja prejeli več kot 49 % vrednosti svoje pridobljene pravice do starostne pokojnine iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja, obveznosti, ki jih nalaga navedena direktiva, niso izpolnjene in da gospodarski položaj navedene države članice ne pomeni izjemnih okoliščin, s katerimi bi bila utemeljena nižja raven varstva interesov delavcev glede njihove pravice do starostne pokojnine iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja.

Direktivo 2008/94 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da to, da ukrepi, ki jih je zadevna država članica sprejela po izdaji sodbe z dne 25. januarja 2007 v zadevi Robins in drugi (C-278/05) in ki niso omogočili, da bi bivši delavci plačilno nesposobnega podjetja prejeli več kot 49 % vrednosti svoje pridobljene pravice do starostne pokojnine iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja, samo po sebi pomeni resno kršitev obveznosti te države članice.

Od razglasitve zgoraj navedene sodbe Robins in drugi, to je od 25. januarja 2007, so namreč države članice obveščene, da je za pravilen prenos člena 8 Direktive 2008/94 potrebno, da delavec v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca prejme vsaj polovico starostne pokojnine, ki izhaja iz pridobljene pokojninske pravice, za katero je vplačeval prispevke v okviru poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja. V teh okoliščinah, čeprav sta narava in obseg obveznosti, ki jo imajo države članice na podlagi člena 8 Direktive 2008/94, katerega namen je dati posameznikom pravice, vsaj od 25. januarja 2007 jasni in natančno določeni, zadevna država članica ni pravilno izpolnila te obveznosti, kar je dovolj resna kršitev tega pravnega pravila v okviru morebitne preučitve odgovornosti te države članice za škodo, povzročeno posameznikom.

V zvezi s tem imajo oškodovanci pravico do odškodnine v razmerju do države članice, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da je namen kršenega pravila prava Unije, da posameznikom priznava pravice, da je kršitev tega pravila dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem.

(Glej točke 49 in od 51 do 53 ter točko 5 izreka.)