Na področju nepogodbene odgovornosti lahko opustitve institucij povzročijo odgovornost Unije le, kadar so navedene institucije kršile pravno obveznost ravnanja, ki izhaja iz določbe prava Unije. V zvezi s tem se zahteva glede kršitve pravnega pravila, katerega namen je podeliti pravice posameznikom, uporablja tudi v primeru nezakonite opustitve.

V zvezi z zavezami republike Hrvaške v okviru Priloge VII akta o pristopu te države k Uniji, ki se nanaša na vzpostavitev neodvisnega in učinkovitega pravosodja in na spoštovanje temeljnih pravic, je treba ugotoviti, da bi le nespoštovanje teh zavez lahko utemeljilo dolžnost Komisije, da ukrepa. Iz zaveze 1, ki se na splošno nanaša na strategijo za reformo pravosodja in akcijski načrt hrvaških organov, brez drugih pojasnil, ne izhaja nikakršna dolžnost hrvaških organov, da uvedejo funkcijo javnih izvršiteljev. Strategija za reformo in akcijski načrt, omenjena v prilogi VII Akta o pristopu, se namreč ne nanašata na strategijo reforme pravosodja in akcijski načrt, ki sta veljala na dan podpisa Pogodbe o pristopu in ki določata vzpostavitev funkcije javnih izvršiteljev, med drugim zato, ker se pogosto zgodi, da država pristopnica v obdobju spremljanja pristopnih zavez sprejme dodatne ali korektivne ukrepe, zlasti če Komisija ugotovi, da rezultati niso zadovoljivi. Vendar iz tega ni mogoče sklepati, da so imeli hrvaški organi popolno svobodo pri odločitvi za spremembo strategije reforme pravosodja in akcijskega načrta, ki sta veljala na dan podpisa Pogodbe o pristopu. Ob upoštevanju določb Akta o pristopu, zlasti njegovega člena 36 in priloge VII, so ti organi dolžni spoštovati ne le zavezo 1, temveč vse ostale zaveze, določene v navedeni prilogi, med drugim zaveze 2, 3, 6 in 9.

Zaveza 3 se nanaša zgolj na učinkovitost sodstva in nikakor ne nalaga dodelitve pristojnosti izvrševanja sodnih odločb točno določenemu organu v skladu s predhodno določenimi postopki. Sistema izvrševanja sodnih odločb v državah članicah namreč ne ureja pravo Unije in zato ta ne spada v pravni red Unije, ki ga mora država pristopnica prevzeti. Pogodbi in Listina Evropske unije o temeljnih pravicah določata le nekatera načela, ki morajo veljati v sodnih postopkih v državah članicah, kot je nepristranskost sodišč ali domneva nedolžnosti, ter nekatera pravila, katerih namen je zagotoviti pravosodno sodelovanje med državami članicami, po potrebi s približevanjem nacionalnih zakonodaj. Zato na podlagi zaveze 3 ni mogoče sklepati na dolžnost zaupanja postopkov izvršbe javnim izvršiteljem. Edina dolžnost, ki je naložena hrvaškim organom, je ta, da zagotovijo učinkovitost postopkov izvršbe, ne glede na sredstva, uvedena v ta namen.

Zato iz nobene od teh zavez iz priloge VII k Aktu o pristopu ne izhaja dolžnost Republike Hrvaške, da uvede poklic javnega izvršitelja, in posledično niti dolžnost Komisije, da na tej podlagi uporabi sredstva za ukrepanje, določena v členu 36 Akta o pristopu, da bi preprečila razveljavitev zakona, ki določa uvedbo poklica javnih izvršiteljev. Iz tega tudi izhaja, da Komisiji ni mogoče očitati, da je s tem, da ni uporabila teh sredstev za ukrepanje, odobrila spremembo pristopnih zavez v nasprotju s Pogodbo o pristopu in členom 26 Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb z dne 23. maja 1969, naslovljenim Pacta sunt servanda. Poleg tega, ker je namen tega člena 36 podrobno določiti obveznosti Komisije na podlagi člena 17 PEU v okviru pristopa Republike Hrvaške k Uniji, tudi za to določbo ni mogoče šteti, da je bila kršena.

(Glej točke 42, od 46 do 49, od 51 do 54, 57 in 71.)