ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑598/15

Banco Santander SA

proti

Cristobalini Sánchez López

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia de Jerez de la Frontera)

„Predhodno odločanje – Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Nepošteni pogoji – Pristojnosti nacionalnega sodišča – Učinkovitost varstva, priznanega potrošnikom – Pogodba o hipotekarnem kreditu – Zunajsodni postopek izvršbe na podlagi hipotekarnega zavarovanja – Poenostavljen sodni postopek priznanja stvarnih pravic izbranega ponudnika“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. decembra 2017

Varstvo potrošnikov – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13 – Področje uporabe – Zunajsodni postopek izvršbe na podlagi hipotekarnega zavarovanja, ki zajema dodelitev potrošnikove nepremičnine upniku, ne da bi navedeni potrošnik temu ugovarjal – Neodvisnost postopka glede na razmerje med upnikom in potrošnikom – Izključitev

(Direktiva Sveta 93/13, člena 6(1) in 7(1))

Členov 6(1) in 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah ni mogoče uporabiti za postopek, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki ga je začel pridobitelj nepremičnine po zunajsodni izvršbi na podlagi hipotekarnega zavarovanja, v katero je potrošnik privolil v korist upnika, ki je prodajalec ali ponudnik, in katerega cilj je varstvo stvarnih pravic, ki jih je ta pridobitelj zakonito pridobil, ker je, prvič, ta postopek neodvisen od pravnega razmerja, ki veže upnika, ki je prodajalec ali ponudnik, s potrošnikom, in drugič, ker je bila izvršba na podlagi hipotekarnega zavarovanja opravljena, nepremičnina je bila prodana in z njo povezane stvarne pravice so bile prenesene, ne da bi potrošnik uporabil pravna sredstva, določena v tem kontekstu.

Vsekakor, na prvem mestu, čeprav je cilj Direktive 93/13 zagotavljanje varstva, ki ga ta podeljuje potrošnikom, tako da se nacionalnemu sodišču naloži preučitev nepoštenega pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe te direktive, po uradni dolžnosti, je treba poudariti, da se na določbe navedene direktive ni mogoče uspešno sklicevati, če ni nikakršnega skladnega indica o morebitnem obstoju potencialno nepoštenega pogoja v hipotekarni kreditni pogodbi, ki je bila predmet zunajsodnega postopka izvršbe. Na drugem mestu, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 70 sklepnih predlogov in kar mora preveriti predložitveno sodišče, se zdi, da je imela C. Sánchez López med zunajsodnim postopkom prenosa premoženja priložnost nasprotovati temu postopku ali predlagati njegov odlog zaradi obstoja nepoštenega pogoja v hipotekarni kreditni pogodbi in ob tem zaprositi za sprejetje začasnih ukrepov za odlog prodaje nepremičnine, ki jo je imela v lasti. V okviru postopka izvršbe na podlagi hipoteke pa bi lahko sodišče, ki mu je zadeva predložena, po potrebi po uradni dolžnosti preučilo morebitno nepoštenost pogojev v hipotekarni kreditni pogodbi.

(Glej točke od 48 do 50 in izrek.)
Zadeva C‑664/15

Protect Natur-, Arten- und Landschaftsschutz Umweltorganisation

proti

Bezirkshauptmannschaft Gmünd

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Okolje – Direktiva 2000/60/ES – Vodna politika Evropske unije – Člena 4(1) in 14(1) – Obveznosti preprečevanja poslabšanja stanja vodnih teles in vzpodbujanja dejavnega vključevanja vseh zainteresiranih strani v izvajanje Direktive – Aarhuška konvencija – Udeležba javnosti pri odločanju in dostop do pravnega varstva v okoljskih zadevah – Člena 6 ter 9(3) in (4) – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 47 – Pravica do učinkovitega sodnega varstva – Projekt, ki lahko vpliva na stanje voda – Upravni postopek za izdajo dovoljenja – Organizacija za varstvo okolja – Vloga za priznanje položaja stranke v upravnem postopku – Možnost sklicevanja na pravice iz Direktive 2000/60/ES – Izguba položaja stranke v upravnem postopku in pravice do pravnega sredstva v primeru prepoznega sklicevanja na navedene pravice v upravnem postopku“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. decembra 2017

Okolje–Vodna politika Unije–Direktiva 2000/60–Okoljski cilji za površinske vode–Zavezujoča narava določb, ki določajo te cilje in obveznost držav članic, da jih uresničijo (člen 4(3) PEU in člen 19(1) PEU; člen 288 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, 11., 19., in 27. uvodna izjava in člena 1 in 4(1), točke (a) in od (i) do (iii)) Okolje–Aarhuška konvencija–Dostop do pravnega varstva–Pravna sredstva–Odločba o izdaji dovoljenja za projekt, ki ima lahko posledice na stanje voda–Nacionalna zakonodaja, ki organizaciji za varstvo okolja onemogoča vložitev tožbe–Nedopustnost (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Aarhuška konvencija, člen 9(3); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člen 4, Sklep Sveta 2005/370) Okolje–Aarhuška konvencija–Dostop do pravnega varstva–Pravna sredstva–Obveznost nacionalnih sodišč, da ne uporabijo določb nacionalnega prava, ki ovirajo izvrševanje pravice do pravnega sredstva–Obseg (Aarhuška konvencija, člen 9(3); Sklep Sveta 2005/370) Okolje–Aarhuška konvencija–Dostop do pravnega varstva–Pravna sredstva–Odločba o izdaji dovoljenja za projekt, ki ima lahko posledice na stanje voda–Nacionalna zakonodaja, ki omejuje pravico do pravnega sredstva osebam, ki so sodelovale pri postopku odobritve–Nedopustnost (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Aarhuška konvencija, člen 9(3); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člen 14(1); Sklep Sveta 2005/370) Okolje–Aarhuška konvencija–Dostop do pravnega varstva–Pravna sredstva–Odločba o izdaji dovoljenja za projekt, ki ima lahko posledice na stanje voda–Omejitev pravice do pravnega sredstva osebam, ki so sodelovale pri postopku odobritve–Nacionalna zakonodaja, ki določa izgubo pravice v primeru, da zadevna oseba opusti pravočasno uveljavljanje ugovorov v okviru tega postopka–Nedopustnost (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Aarhuška konvencija, člen 9(3) in (4); Sklep Sveta 2005/370)
Člen 9(1) Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008, je treba razlagati tako, da storitev pošiljanja poštnih pošiljk, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spada v okvir univerzalne storitve, če ni del stalne ponudbe poštnih storitev predpisane kakovosti na vseh točkah ozemlja po dostopnih cenah za vse uporabnike. Za opravljanje storitve pošiljanja poštnih pošiljk, ki ne spada v okvir univerzalne storitve, se lahko zahteva le izdaja splošnega dovoljenja.

Navesti je treba, da čeprav iz uvodne izjave 33 Direktive 2008/6 izhaja, da bi bilo treba državam članicam dovoliti uporabo splošnih dovoljenj in posamičnih dovoljenj, če je to upravičeno in sorazmerno z zastavljenim ciljem, ravno tako velja, da člen 9(1) Direktive 97/67 v nasprotju z odstavkom 2 tega člena ne določa možnosti, da se za opravljanje poštnih storitev zahteva izdaja posamičnega dovoljenja.

(Glej točki 28 in 30 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑535/15

Freie und Hansestadt Hamburg

proti

Jost Pinckernelle

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht)

„Predhodno odločanje – Registracija, evalvacija, avtorizacija in omejevanje kemikalij – Uredba (ES) št. 1907/2006 (Uredba REACH) – Splošna obveznost registriranja in zahteve glede obveščanja – Neregistrirane kemikalije – Izvoz neregistriranih kemikalij zunaj ozemlja Evropske unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. aprila 2017

Približevanje zakonodaj – Registracija, evalvacija, avtorizacija in omejevanje kemikalij – Uredba REACH – Obveznosti registracije pri Evropski agenciji za kemikalije (ECHA) – Obseg – Obveznost registracije snovi, namenjenih izvozu iz Unije – Neobstoj

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1907/2006, člena 3(12) in 5.)

Člen 5 Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) ter o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije in o spremembi Direktive 1999/45/ES ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES v povezavi s členom 3, točka 12, te uredbe je treba razlagati tako, da se snovi, ki pri uvozu na ozemlje Evropske unije niso bile registrirane v skladu z navedeno uredbo, s tega ozemlja lahko izvozijo.

(Glej točko 49 in izrek.)
Zadeva C‑406/15

Petya Milkova

proti

Izpalnitelen direktor Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol,

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Varhoven administrativen sad)

„Predhodno odločanje – Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Konvencija Združenih narodov o pravicah invalidov – Člena 5 in 27 – Direktiva 2000/78/ES – Člen 7 – Okrepljeno varstvo v primeru odpovedi delovnega razmerja delavcem, ki so invalidi – Neobstoj takega varstva za uradnike, ki so invalidi – Splošno načelo enakega obravnavanja“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 9. marca 2017

Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Razlaga navedene direktive ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov – Okrepljeno varstvo v primeru odpovedi delovnega razmerja delavcem, ki so invalidi – Neobstoj takega varstva za uradnike, ki so invalidi – Dopustnost – Zahteva – Spoštovanje splošnega načela enakega obravnavanja – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče – Merila – Razširitev navedenega varstva na uradnike, ki so invalidi, v primeru kršitve navedenega načela

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 20 in 21; Direktiva Sveta 2000/78, člen 7(2); Sklep Sveta 2010/48)

Člen 7(2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009, in splošnega načela enakega obravnavanja iz členov 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da dopušča ureditev države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delavce z nekaterimi oblikami invalidnosti določa posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo, ne da bi tako varstvo določala za uradnike z enakimi oblikami invalidnosti, razen če je dokazana kršitev načela enakega obravnavanja, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Pri tem preverjanju mora primerjava položajev temeljiti na analizi, ki je osredotočena na vsa upoštevna nacionalna pravna pravila, ki urejajo položaj na eni strani delavcev z zadevno invalidnostjo in na drugi strani uradnikov z enako invalidnostjo, ob upoštevanju zlasti namena varstva pred odpovedjo delovnega razmerja, ki je predmet postopka v glavni stvari.

Če člen 7(2) Direktive 2000/78 ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov in načela enakega obravnavanja nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, obveznost spoštovanja prava Evropske unije zahteva, da se področje uporabe nacionalnih predpisov o varstvu delavcev z eno od navedenih oblik invalidnosti razširi, tako da se ta pravila o varstvu uporabijo tudi za uradnike z enako obliko invalidnosti.

(Glej točki 64, 70 ter točki 1 in 2 izreka.)
7.

Konkurenca–Upravni postopek–Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve–Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno trajanje–Obseg dokaznega bremena–Dokaz na podlagi več indicev in naključij, ki potrjujejo obstoj in trajanje trajajočega protikonkurenčnega ravnanja–Dopustnost (člen 81 ES) (Glej točki 51 in 52.)
Zadeva C‑496/15

Alphonse Eschenbrenner

proti

Bundesagentur für Arbeit

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Landessozialgericht Rheinland-Pfalz, Mainz)

„Predhodno odločanje – Prosto gibanje delavcev – Člen 45 PDEU – Uredba (EU) št. 492/2011 – Člen 7 – Enako obravnavanje – Obmejni delavec, ki je davčni zavezanec za dohodnino v državi članici prebivališča – Nadomestilo, ki ga v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca plača država članica zaposlitve – Način izračuna nadomestila zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca – Fiktivno upoštevanje dohodnine države članice zaposlitve – Nadomestilo zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, ki je nižje kot prejšnje neto plačilo – Dvostranska konvencija o preprečevanju dvojnega obdavčevanja“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. marca 2017

Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Obmejni delavec, ki je davčni zavezanec za dohodnino v državi članici prebivališča – Nadomestilo, ki ga v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca plača država članica zaposlitve – Način izračuna nadomestila zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca – Fiktivno upoštevanje dohodnine države članice zaposlitve – Dopustnost

(Člen 45 PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 492/2011, člen 7)

Člen 45 PDEU in člen 7 Uredbe (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da se v okoliščinah, kot so te v glavni stvari, znesek nadomestila zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, ki ga država članica odobri obmejnemu delavcu, ki ni zavezanec za dohodnino v tej državi in čigar nadomestilo zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca ni obdavčljivo, določi tako, da se od plačila, na podlagi katerega se to nadomestilo izračuna, odbije dohodnina, kot se uporablja v tej državi, kar povzroči, da ta obmejni delavec ne dobi – drugače kot osebe, ki prebivajo in delajo v tej državi – nadomestila, ki ustreza njegovemu prejšnjemu neto plačilu. Okoliščina, da ta delavec do svojega delodajalca nima terjatve, ki ustreza delu njegovega prejšnjega bruto plačila, ki mu zaradi tega odbitka bil izplačan, je v tem pogledu brezpredmetna.

(Glej točko 59 in izrek.)
Zadeva C‑544/15

Sahar Fahimian

proti

Bundesrepublik Deutschland

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Berlin)

„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Direktiva 2004/114/ES – Člen 6(1)(d) – Pogoji za sprejem državljanov tretjih držav – Zavrnitev sprejema – Pojem ‚grožnja javni varnosti‘ – Polje proste presoje“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 4. aprila 2017

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Sprejem državljanov tretjih držav za namene študija, izmenjav učencev, neplačanega usposabljanja ali prostovoljnega dela – Direktiva 2004/114 – Splošni pogoji za sprejem – Neobstoj grožnje za javni red, javno varnost ali javno zdravje – Polje proste presoje pristojnih nacionalnih organov – Zavrnitev sprejema državljana tretje države, ki je pridobil naziv na univerzi, za katero veljajo omejevalni ukrepi Unije – Dopustnost – Pogoji – Sodni nadzor navedene zavrnitve – Pogoji

(Direktiva Sveta 2004/114, člen 6)

Člen 6(1)(d) Direktive Sveta 2004/114/ES z dne 13. decembra 2004 o pogojih za sprejem državljanov tretjih držav za namene študija, izmenjav učencev, neplačanega usposabljanja ali prostovoljnega dela je treba razlagati tako, da imajo pristojni nacionalni organi široko polje proste presoje, da na podlagi vseh upoštevnih dejstev, iz katerih je razviden položaj državljan tretje države, ki zaprosi za izdajo vizuma za namene študija, preverijo, ali ta državljan pomeni grožnjo – čeprav potencialno – za javno varnost. Pri tej oceni se lahko poleg osebnega obnašanja prosilca upoštevajo tudi drugi elementi, ki se med drugim nanašajo na njegovo poklicno pot.

To določbo je treba poleg tega razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da pristojni nacionalni organi zavrnejo sprejem državljana tretje države, ki je pridobil naziv na univerzi, za katero veljajo omejevalni ukrepi Unije zaradi pomena njenega sodelovanja z iransko vlado na vojaškem področju in z njim povezanih področjih, in ki namerava v tej državi članici opravljati raziskave na področju, ki je občutljivo z vidika javne varnosti, na ozemlje zadevne države članice za te namene, če iz elementov, ki jih imajo ti organi, izhaja bojazen, da bo mogoče znanje, ki ga bo ta oseba pridobila pri svojih raziskavah, pozneje uporabiti za namene, ki so v nasprotju z javno varnostjo. Nacionalno sodišče, pri katerem je bilo vloženo pravno sredstvo zoper odločbo, s katero so pristojni nacionalni organi zavrnili izdajo zaprošenega vizuma, mora preveriti, ali je ta odločba dovolj obrazložena in ali temelji na dovolj trdni dejanski podlagi.

(Glej točki 40 in 50 ter izrek.)
Položaj, ki je podlaga za vprašanje za predhodno odločanje, pa se nanaša na dve prošnji, ki temeljita na pravu Unije, in sicer prošnjo za priznanje statusa begunca in prošnjo za priznanje statusa subsidiarne zaščite.

Načelo učinkovitosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, ki za vložitev prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite določa prekluzivni rok petnajstih delovnih dni od obvestila pristojnega organa, da ima neuspeli prosilec za azil možnost vložiti tako prošnjo.

Na podlagi načela učinkovitosti mora namreč takšno nacionalno postopkovno pravilo osebam, ki prosijo za subsidiarno zaščito, zagotoviti učinkovit dostop do pravic, ki jim jih podeljuje Direktiva 2004/83 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite. Glede tega ima postopek obravnavanja prošenj za subsidiarno zaščito poseben pomen, saj omogoča, da se prosilcem za mednarodno zaščito s priznanjem te zaščite zagotovi varstvo njihovih najbolj temeljnih pravic.

V tem okviru je ob upoštevanju težav, na katere lahko ti prosilci naletijo zlasti zaradi težkega človeškega in materialnega položaja, v katerem morda so, tak prekluzivni rok posebej kratek in vsem prosilcem v praksi ne zagotavlja učinkovite možnosti za vložitev prošnje za pridobitev subsidiarne zaščite in po potrebi za priznanje statusa te zaščite. Takega roka zato ni mogoče razumno utemeljiti za namene zagotovitve učinkovitega poteka postopka obravnavanja prošnje za priznanje tega statusa.

Zato zadevno nacionalno postopkovno pravilo lahko ogrozi učinkovit dostop prosilcev za subsidiarno zaščito do pravic, ki jim jih priznava Direktiva 2004/83.

(Glej točke 39, 45, 46, 48 in 49 ter izrek.)
Ničnostno tožbo je mogoče vložiti zoper vse akte, ki jih sprejmejo institucije Unije, ne glede na vrsto ali obliko, ki povzročijo zavezujoče pravne učinke, ki lahko posežejo v interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj.

To pa ne velja v primeru izjave Euroskupine z dne 25. marca 2013, ki se nanaša zlasti na prestrukturiranje bančnega sektorja na Cipru. Komisija in Evropska centralna banka sta bili namreč v skladu s členom 13(3) Pogodbe o ustanovitvi Evropskega mehanizma za stabilnost (EMS) s strani sveta guvernerjev EMS zadolženi za pogajanja z organi države članice o programu za makroekonomsko prilagoditev, ki ga je treba določiti v memorandumu o soglasju. V zvezi s tem vloga Komisije in Banke, kakor je bila opredeljena s členom 1 Protokola št. 14 o Euroskupini, ne more biti večja od vloge, ki jo imata ti instituciji na podlagi Pogodbe o EMS. S Pogodbo o EMS so Komisiji in Banki sicer zaupane nekatere naloge, povezane z izvajanjem ciljev te pogodbe, vendar te naloge, ki so poverjene Komisiji in Banki v okviru Pogodbe o EMS, prvič, ne zajemajo nobene lastne pristojnosti za odločanje in so, drugič, dejavnosti, ki jih ti dve instituciji opravljata na podlagi te pogodbe, povezane le z EMS.

Poleg tega okoliščina, da Komisija in Banka sodelujeta na sestankih Euroskupine, ne spreminja narave njenih izjav in ne more voditi do ugotovitve, da je sporna izjava izraz pristojnosti za odločanje teh dveh institucij Unije. Poleg tega navedena izjava Evroskupine ne vsebuje nobenega elementa, ki bi kazal na to, da odločba Komisije in Banke na škodo zadevne države članice ustvarja zakonsko obveznost izvajanja ukrepov, ki jih vsebuje. Namen te popolnoma informativne izjave je obvestiti javnost o obstoju političnega soglasja med Euroskupino in organi zadevne države članice, ki izraža skupno voljo, da se opravijo pogajanja v skladu z navedeno izjavo.

(Glej točke od 51 do 53 in od 57 do 59.)
Zadeva C‑539/15

Daniel Bowman

proti

Pensionsversicherungsanstalt

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)

„Predhodno odločanje – Socialna politika – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Člen 2(1) in (2) – Diskriminacija zaradi starosti – Kolektivna pogodba – Uvedba daljšega obdobja za napredovanje iz prvega v drugi plačni razred – Posredno različno obravnavanje zaradi starosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. decembra 2016

Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Prepoved diskriminacije na podlagi starosti – Kolektivna pogodba, s katero je za napredovanje iz prvega v drugi plačni razred določeno daljše obdobje kot velja za napredovanje v nadaljnjih razredih – Dopustnost – Zahteva – Podaljšanje obdobja, ki se uporablja za vse uslužbence, katerim za njihovo uvrstitev v plačne razrede koristi upoštevanje obdobij šolanja

(Direktiva Sveta 2000/78, člen 2(1) in (2))

Člen 2(1) in (2) Direktive Sveta 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni kolektivni pogodbi, na podlagi katere za uslužbenca, ki ima korist od tega, da se upoštevajo obdobja šolanja pri njegovi uvrstitvi v plačne razrede, velja daljše obdobje za napredovanje iz prvega v drugi plačni razred, če to daljše obdobje velja za vse uslužbence, ki imajo korist od upoštevanja teh obdobij, in tudi z učinkom za nazaj v primeru tistih, ki so že dosegli višje plačne razrede.

Taka konvencija za takega uslužbenca namreč ne uvaja diskriminacije neposredno na podlagi starosti.

Poleg tega je uvrstitev upravnih uslužbencev v plačne razrede med drugim odvisna od dopolnjenih obdobij šolanja. Ta obdobja šolanja je za namene te uvrstitve mogoče upoštevati ne glede na starost uslužbenca ob njegovi zaposlitvi. Ta ureditev torej temelji na merilu, ki ni niti neločljivo niti posredno povezano s starostjo delavcev.

Čeprav bo v primeru mladega delavca, ki je na novo zaposlen, brez veliko izkušenj in ki zahteva, da se za uvrstitev v plačne razrede upoštevajo njegova obdobja šolanja, konkretno uporabljeno daljše obdobje za napredovanje znotraj prvega plačnega razreda, pa bo kljub temu tudi v primeru starejšega delavca, ki lahko izkaže daljšo delovno dobo v upravi in vloži enako zahtevo, na enaki podlagi, virtualno ali retroaktivno, uporabljeno enako podaljšanje.

(Glej točke 23, 28, 30, 33 in izrek.)