ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. oktobra 2009 – Komisija proti Nizozemski

(Zadeva C-255/08)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 85/337/EGS — Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje — Določitev pragov — Velikost projekta — Nepopoln prenos“

Okolje — Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje — Direktiva 85/337 — Projekti, ki spadajo pod razrede, naštete v Prilogi II, in njihova predložitev v presojo — Meje (Direktiva Sveta 85/337, kakor je bila spremenjena z direktivama 97/11 in 2003/35, člena 2(1), 3 in 4(2) in (3), in prilogi II in III) (Glej točke od 29 do 35, 39, 42, 43 in izrek.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nepravilen prenos člena 4(2) in (3) v povezavi s prilogama II in III k Direktivi Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z direktivama 97/11/ES in 2003/35 (UL L 175, str. 40).

Izrek

1. Kraljevina Nizozemska s tem, da ni sprejela vseh potrebnih predpisov za zagotovitev, da so projekti, ki lahko znatno vplivajo na okolje, v skladu s členom 4(2) in (3) Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne in z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne , pri čemer se ta člen navezuje na prilogi II in III k tej direktivi, predmet postopka izdaje soglasja za izvedbo in presoje teh vplivov, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

2. Kraljevini Nizozemski se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. oktobra 2009 – Komisija proti Nizozemski

(Zadeva C-255/08)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 85/337/EGS — Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje — Določitev pragov — Velikost projekta — Nepopoln prenos“

Okolje — Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje — Direktiva 85/337 — Projekti, ki spadajo pod razrede, naštete v Prilogi II, in njihova predložitev v presojo — Meje (Direktiva Sveta 85/337, kakor je bila spremenjena z direktivama 97/11 in 2003/35, člena 2(1), 3 in 4(2) in (3), in prilogi II in III) (Glej točke od 29 do 35, 39, 42, 43 in izrek.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nepravilen prenos člena 4(2) in (3) v povezavi s prilogama II in III k Direktivi Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z direktivama 97/11/ES in 2003/35 (UL L 175, str. 40).

Izrek

1. Kraljevina Nizozemska s tem, da ni sprejela vseh potrebnih predpisov za zagotovitev, da so projekti, ki lahko znatno vplivajo na okolje, v skladu s členom 4(2) in (3) Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne in z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne , pri čemer se ta člen navezuje na prilogi II in III k tej direktivi, predmet postopka izdaje soglasja za izvedbo in presoje teh vplivov, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Zadeva C-201/08

Plantanol GmbH & Co. KG

proti

Hauptzollamt Darmstadt

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hessisches Finanzgericht)

„Direktiva 2003/30/ES — Pospeševanje rabe biogoriv in drugih obnovljivih goriv v sektorju prevoza — Direktiva 2003/96/ES — Okvir Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije — Mešanica rastlinskega olja, aditiva in goriva — Biogoriva — Nacionalna ureditev — Davčna oprostitev — Nadomestitev oprostitve z obveznostjo spoštovanja minimalnega deleža biogoriva v gorivih — Skladnost z direktivama 2003/30/ES in 2003/96/ES — Splošni načeli pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj“

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. septembra 2009 I ‐ 8346

Povzetek sodbe

Okolje – Pospeševanje rabe biogoriv in drugih obnovljivih goriv v sektorju prevoza – Direktiva 2003/30 (Direktiva 2003/30 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 3) Okolje – Pospeševanje rabe biogoriv in drugih obnovljivih goriv v sektorju prevoza – Direktiva 2003/30 (Direktiva 2003/30 Evropskega parlamenta in Sveta)
1.

Irska s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Komisije 2006/70/ES z dne 1. avgusta 2006 o določitvi izvedbenih ukrepov za Direktivo 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta glede opredelitve „politično izpostavljene osebe“ in tehničnih meril za postopke poenostavljene dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke ter izjeme na podlagi finančne dejavnosti, ki poteka zgolj občasno ali v omejenem obsegu, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da lahko carinski organi dolžniku v skladu z ustreznimi postopki veljavno sporočijo znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, le če so navedeni organi znesek teh dajatev prej vknjižili. Navedeni časovni potek operacij vknjižbe in sporočila o znesku dajatev je treba namreč spoštovati, da ne bi prišlo do različnega obravnavanja dolžnikov in do škode za usklajeno delovanje carinske unije.

(Glej točke od 21 do 23 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-2/08

Amministrazione dell’Economia e delle Finanze

in Agenzia delle Entrate

proti

Fallimento Olimpiclub Srl

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione)

„DDV — Primarnost prava Skupnosti — Določba nacionalnega prava, ki določa načelo pravnomočnosti“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 24. marca 2009 I ‐ 7503

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3. septembra 2009 I ‐ 7520

Povzetek sodbe

Pravo Skupnosti – Neposredni učinek – Primarnost – Določba nacionalnega prava, ki določa načelo pravnomočnosti

Pravo Skupnosti nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tem lahko odpravila kršitev prava Skupnosti, ki jo povzroči zadevna odločba. Vendar pravila za izvajanje načela pravnomočnosti, ki so določena v nacionalnem pravnem redu držav članic na podlagi načela postopkovne avtonomije držav članic, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti urejena tako, da bi dejansko onemogočila ali pretirano otežila izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti).

V zvezi s tem razlaga načela pravnomočnosti, v skladu s katero je v sporih na davčnem področju pravnomočna sodba v posameznem primeru, če se nanaša na bistveno vprašanje, ki je skupno drugim zadevam, v tem delu zavezujoča, tudi če se ugotovitve nanašajo na drugo davčno obdobje, ni v skladu z načelom učinkovitosti. Taka razlaga ne preprečuje le izpodbijanja pravnomočne sodne odločbe, čeprav je z njo kršeno pravo Skupnosti, temveč pri sodnem nadzoru v zvezi z drugo odločbo pristojnega davčnega organa, ki se nanaša na istega davkoplačevalca ali davčnega zavezanca, vendar na drugo davčno leto, prav tako preprečuje izpodbijanje ugotovitve glede skupnega bistvenega vprašanja iz pravnomočne sodne odločbe. Taka uporaba načela pravnomočnosti bi torej – če bi dokončna sodna odločba temeljila na razlagi pravil Skupnosti o zlorabah na področju davka na dodano vrednost, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti – povzročila, da bi se napačna uporaba teh pravil ponovila v vsakem novem davčnem letu, ne da bi bilo mogoče to napačno razlago popraviti. Take velike ovire za učinkovito izvajanje pravil Skupnosti na področju davka na dodano vrednost ni mogoče primerno utemeljiti z načelom pravne varnosti, in jih je zato treba obravnavati, kot da so v nasprotju z načelom učinkovitosti.

Zato pravo Skupnosti v takih okoliščinah nasprotuje uporabi določbe nacionalnega prava, ki določa načelo pravnomočnosti, v sporu v zvezi z davkom na dodano vrednost, ki se nanaša na davčno leto, glede katerega še ni bila sprejeta nobena dokončna sodna odločba, če bi ta določba nacionalnemu predložitvenemu sodišču, ki odloča o tem sporu, preprečila, da upošteva določbe prava Skupnosti na področju zlorab v zvezi z navedenim davkom.

(Glej točke 23, 24, 26 in od 29 do 32 ter izrek.)
(Glej točki 23, 28 in točko 1 izreka.)

Člen 6(1) Direktive 93/13 z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nedovoljen pogodbeni pogoj potrošnika ne zavezuje in da v zvezi s tem ni nujno, da mu je predhodno uspešno ugovarjal.

Nacionalno sodišče mora po uradni dolžnosti proučiti nedovoljenost pogodbenega pogoja, če razpolaga s potrebnimi dejanskimi in pravnimi elementi. Če tak pogoj šteje za nedovoljen, ga ne uporabi, razen če potrošnik temu nasprotuje. To obveznost ima nacionalno sodišče tudi, ko preizkuša svojo krajevno pristojnost.

Sodišče, ki mu je predložena zadeva, mora namreč zagotoviti polni učinek varstva, ki ga zagotavljajo določbe Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah. Zato se vloga, ki jo pravo Skupnosti na zadevnem področju daje nacionalnemu sodišču, ne omejuje zgolj na možnost izreči se o morebitni nedovoljenosti pogodbene klavzule, ampak vsebuje tudi obveznost po uradni dolžnosti proučiti to vprašanje, če ima na voljo potrebne dejanske in pravne elemente, tudi ko presoja svojo krajevno pristojnost. Vendar pa nacionalnemu sodišču pri izpolnjevanju te obveznosti na podlagi navedene direktive ni treba izključiti uporabe zadevnega pogoja, če potrošnik po opozorilu sodišča ne uveljavlja dejstva, da je ta pogoj nedovoljen in neobvezujoč.

(Glej točke 32, 33, 35 in točko 2 izreka.)
Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. junija 2009 – Transports Schiocchet - Excursions proti Komisiji

(Zadeva C-335/08 P)

„Pritožba — Odškodninska tožba — Uredbi (EGS) št. 517/72 in št. 684/92 — Mednarodni avtobusni prevoz potnikov — Pogoji za nastanek nepogodbene odgovornosti Skupnost — Zastaralni rok“

1. Odškodninska tožba — Zastaralni rok — Prekinitev (člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES; Statut Sodišča, člen 46) (Glej točki 30 in 31.)

2. Odškodninska tožba — Zastaralni rok — Začetek — Odgovornost zaradi normativnega akta (člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES; Statut Sodišča, člen 46) (Glej točke od 32 do 35.)

Predmet

Pritožba zoper sklep Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 19. maja 2008 v zadevi Transport Schiocchet proti Komisiji, (T- 220/07), s katerim je Sodišče prve stopnje kot nedopustno zavrnilo tožbo tožeče stranke zaradi nepogodbene obveznosti, za povračilo škode, ki jo je domnevno utrpela zaradi določenih nezakonitosti, ki jih je mogoče pripisati institucijam Skupnosti – Pogoji za vložitev odškodninske tožbe – Pojma linijskih prevozov in posebnih linijskih prevozov v smislu Uredbe Sveta (EGS) št. 517/72 z dne o uvedbi skupnih pravil za linijski prevoz in posebne oblike linijskega prevoza z avtobusom med državami članicami (UL L 67, str. 19), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (EGS) št. 684/92 z dne o skupnih pravilih za mednarodni avtobusni prevoz potnikov (UL L 74, str. 1).

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbi Transports Schiocchet - Excursions SARL se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. junija 2009 – Transports Schiocchet - Excursions proti Komisiji

(Zadeva C-335/08 P)

„Pritožba — Odškodninska tožba — Uredbi (EGS) št. 517/72 in št. 684/92 — Mednarodni avtobusni prevoz potnikov — Pogoji za nastanek nepogodbene odgovornosti Skupnost — Zastaralni rok“

1. Odškodninska tožba — Zastaralni rok — Prekinitev (člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES; Statut Sodišča, člen 46) (Glej točki 30 in 31.)

2. Odškodninska tožba — Zastaralni rok — Začetek — Odgovornost zaradi normativnega akta (člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES; Statut Sodišča, člen 46) (Glej točke od 32 do 35.)

Predmet

Pritožba zoper sklep Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 19. maja 2008 v zadevi Transport Schiocchet proti Komisiji, (T- 220/07), s katerim je Sodišče prve stopnje kot nedopustno zavrnilo tožbo tožeče stranke zaradi nepogodbene obveznosti, za povračilo škode, ki jo je domnevno utrpela zaradi določenih nezakonitosti, ki jih je mogoče pripisati institucijam Skupnosti – Pogoji za vložitev odškodninske tožbe – Pojma linijskih prevozov in posebnih linijskih prevozov v smislu Uredbe Sveta (EGS) št. 517/72 z dne o uvedbi skupnih pravil za linijski prevoz in posebne oblike linijskega prevoza z avtobusom med državami članicami (UL L 67, str. 19), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (EGS) št. 684/92 z dne o skupnih pravilih za mednarodni avtobusni prevoz potnikov (UL L 74, str. 1).

Izrek

1. Pritožba se zavrne.
(Glej točke od 24 do 26 in 31, 32, 37 ter točko 1 izreka.)

Glede tega je treba zlasti upoštevati po eni strani vrsto prestižnih proizvodov, označenih z znamko, obseg in sistematičnost oziroma sporadičnost prodaj teh proizvodov, ki jih opravi pridobitelj licence trgovcem s proizvodi po znižani ceni, ki niso del selektivnega distribucijskega omrežja, in po drugi strani vrsto proizvodov, ki jih ti trgovci s proizvodi po znižani ceni navadno dajejo na trg, ter načine običajne komercializacije v njihovem sektorju dejavnosti.

Pristojno nacionalno sodišče mora preveriti, ali ob upoštevanju okoliščin spora, ki mu je predložen, kršitev določila, kot je to iz postopka v glavni stvari, ki jo je storil pridobitelj licence, škodi občutku luksuza teh proizvodov in s tem njihovi kakovosti.

Člen 8(2) Prve direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako, da imetnik znamke lahko uveljavlja pravice, ki so mu podeljene s to znamko, proti pridobitelju licence, ki krši določilo licenčne pogodbe, s katerim je zaradi prestižnosti znamke prepovedana prodaja takih proizvodov trgovcem proizvodov po znižani ceni, če se dokaže, da ta kršitev zaradi posebnih okoliščin obravnavane zadeve škoduje prestižnosti, ki navedenim proizvodom daje občutek luksuza.

Člen 7(1) Prve direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako, da je pridobitelj licence, ki je dal z znamko označeno blago na trg v nasprotju z določilom licenčne pogodbe, ravnal brez soglasja imetnika znamke, če se dokaže, da to določilo ustreza enemu od določil, navedenih v členu 8(2) te direktive.

Dajanje na trg proizvodov, ki jih pridobitelj licence označi z znamko, je treba načeloma obravnavati kot opravljeno s soglasjem imetnika znamke v smislu člena 7(1) Direktive.

Sicer lahko iz tega sklepamo, da se imetnik znamke v takih okoliščinah ne more sklicevati na pomanjkljivo izpolnitev pogodbe, da bi zoper pridobitelja licence uveljavil pravice, ki so mu podeljene z znamko, vendar pa je res, da licenčna pogodba ni enakovredna absolutnemu in brezpogojnemu soglasju imetnika znamke za to, da pridobitelj licenc daje na trg proizvode, označene s to znamko.

Člen 8(2) Direktive namreč izrecno določa, da lahko imetnik znamke uveljavi pravice iz te znamke proti pridobitelju licence, ki ravna v nasprotju s katerim koli določilom iz licenčne pogodbe.

(Glej točke od 46 do 48 in 51 ter točko 2 izreka.)
Člen 2(2) in (3) Uredbe št. 1593/91 o določbah za izvajanje Uredbe št. 719/91 o uporabi zvezkov TIR in zvezkov ATA kot tranzitnih dokumentov v Skupnosti, v povezavi s členom 11(1) in (2) Carinske konvencije o mednarodnem prevozu blaga na podlagi TIR zvezkov, je treba razlagati tako, da določa rok le za predložitev dokazila o pravilnosti prevoza, ne pa roka za predložitev dokazila o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost nastala. Nacionalno sodišče mora v skladu z načeli nacionalnega prava o dokaznem bremenu ugotoviti, ali je bilo v konkretni predloženi mu zadevi in glede na vse okoliščine to dokazilo predloženo v roku. Vendar pa mora nacionalno sodišče ta rok presojati ob upoštevanju prava Skupnosti in zlasti dejstev, prvič, da rok ne sme biti predolg, da ne bi pravno in dejansko onemogočal izterjave zneskov, dolgovanih v drugi državi članici, in, drugič, da imetnik zvezka TIR ni v takem dejanskem položaju, da zaradi roka zgoraj navedenega dokazila ne more predložiti.

(Glej točko 72 in točko 2 izreka.)
Zadeva C-93/08

Schenker SIA

proti

Valsts ieņēmumu dienests

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departaments)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Uredba (ES) št. 1383/2003 — Člen 11 — Poenostavljeni postopek odstopa blaga v uničenje — Predhodna določitev obstoja kršitve pravice intelektualne lastnine — Upravna sankcija“

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. februarja 2009 I ‐ 905

Povzetek sodbe

Skupna trgovinska politika – Ukrepi, ki preprečujejo dajanje na trg ponarejenega in piratskega blaga – Uredba 1383/2003 – Poenostavljeni postopek oddaje blaga v uničenje za blago, za katero obstaja sum, da krši pravo intelektualne lastnine Skupnosti

(Uredba Sveta 1383/2003, člena 11 in 18)

Začetek poenostavljenega postopka iz člena 11 Uredbe (ES) št. 1383/2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši nekatere pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice ob soglasju imetnika pravice intelektualne lastnine in uvoznika, pristojnim carinskim organom ne odvzame pravice, da odgovornim za uvoz takega blaga na carinsko območje Skupnosti naložijo „sankcijo“ v smislu člena 18 te uredbe, kot je upravna globa.

Začetek takega poenostavljenega postopka, katerega uvedba v pravni red držav članic je zgolj fakultativna, namreč ne odvzema organom teh držav pravice, da uvedejo „sankcijo“ iz člena 18 Uredbe št. 1383/2003, saj v povezavi z uvodno izjavo 10 te uredbe določa, da morajo države članice pri kršitvah te uredbe uvesti učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije. Glede na navedeno uničenja blaga na podlagi fakultativnega postopka, ki temelji na sporazumu med imetnikom znamke in uvoznikom, ni mogoče šteti za sankcijo, ki jo na podlagi sistema sankcij naložijo nacionalni organi in so jo na podlagi te določbe zavezane sprejeti države članice.

(Glej točke od 27 do 30 in 33 ter izrek.)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. marca 2009 – Sunplus Technology proti UUNT

(Zadeva C-21/08 P)

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 8(1)(b) — Figurativna in besedna znamka SUNPLUS — Ugovor imetnika nacionalnih besednih znamk SUN — Zavrnitev registracije“

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Relativni razlogi za zavrnitev — Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve — Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 37 do 39.)

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 15. novembra 2007 v zadevi Sunplus Technology Co. Ltd proti UUNT (T-38/04), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo, ki jo je prijavitelj figurativne znamke „SUNPLUS“ za proizvode iz razreda 9 vložil zoper odločbo R 642/2000-4 četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne , s katero je bila zavrnjena pritožba zoper odločbo oddelka za ugovore, s katero je bila zavrnjena registracija navedene znamke v okviru postopka z ugovorom, ki ga je vložil imetnik nacionalnih figurativnih in besednih znamk „SUN“, za proizvode iz razreda 9 – Podobnost med znamkami – Člen 8(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 11, str. 1)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbi Sunplus Technology Co. Ltd se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. marca 2009 – Sunplus Technology proti UUNT

(Zadeva C-21/08 P)

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 8(1)(b) — Figurativna in besedna znamka SUNPLUS — Ugovor imetnika nacionalnih besednih znamk SUN — Zavrnitev registracije“

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Relativni razlogi za zavrnitev — Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve — Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 37 do 39.)

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 15. novembra 2007 v zadevi Sunplus Technology Co. Ltd proti UUNT (T-38/04), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo, ki jo je prijavitelj figurativne znamke „SUNPLUS“ za proizvode iz razreda 9 vložil zoper odločbo R 642/2000-4 četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne , s katero je bila zavrnjena pritožba zoper odločbo oddelka za ugovore, s katero je bila zavrnjena registracija navedene znamke v okviru postopka z ugovorom, ki ga je vložil imetnik nacionalnih figurativnih in besednih znamk „SUN“, za proizvode iz razreda 9 – Podobnost med znamkami – Člen 8(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne o znamki Skupnosti (UL 11, str. 1)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.
Predlog predložitvenega sodišča, naj se po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 104b Poslovnika Sodišča obravnava predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000, je upravičen, če temelji na potrebi po nujnem ukrepanju. Tako je v primeru, kadar bi bil kakršen koli odlog neugoden za razmerje med otrokom in staršem, s katerim ne živi, in bi bilo lahko poslabšanje tega razmerja nepopravljivo. Taka potreba izhaja tako iz uvodne izjave 17 Uredbe, ki se nanaša na takojšnjo vrnitev odvzetega otroka, kot iz člena 11(3) iste uredbe, ki sodišču, pri katerem je bil vložen zahtevek za vrnitev, določa rok šestih tednov, da izda sodbo. Obravnavanje po nujnem postopku predhodnega odločanja utemeljujeta tudi potreba po varstvu otroka pred morebitno škodo in nujnost zagotovitve pravilnega ravnotežja med interesi otroka in interesi njegovih staršev.

Ko je odločba, da se otrok ne vrne, sprejeta in je o njej obveščeno sodišče izvora, za namen izdaje potrdila iz člena 42 Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 ni pomembno, ali je bila izvršitev te odločbe odložena, ali je bila ta odločba spremenjena, razveljavljena oziroma v vsakem primeru ni postala pravnomočna ali pa jo je nadomestila odločba o vrnitvi otroka, saj do vrnitve otroka dejansko ni prišlo. Ker glede verodostojnosti tega potrdila ni bil izražen noben dvom in ker je bilo to sestavljeno v skladu z obrazcem iz priloge IV k Uredbi, je nasprotovanje priznanju odločbe o vrnitvi otroka prepovedano, naloga zaprošenega sodišča pa je le ugotoviti izvršljivost potrjene odločbe in ugoditi takojšnji vrnitvi otroka.

Izvršljivost odločbe, ki odreja vrnitev otroka in ki sledi odločbi, da se otrok ne vrne, je namreč procesno samostojna, in sicer zato, da se ne odlaša z vrnitvijo otroka, ki je bil nezakonito premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred nezakonito premestitvijo ali zadržanjem. Postopkovna vprašanja, ki se po tem, ko je bila izdana odločba, da se otrok ne vrne, pojavijo ali ponovno pojavijo v državi članici izvršitve, niso odločilna in se lahko šteje, da za potrebe izvajanja Uredbe nimajo vpliva. Če ne bi bilo tako, bi namreč obstajalo tveganje, da Uredba ne bi imela učinka, saj bi moral biti za cilj takojšnje vrnitve otroka izpolnjen pogoj izčrpanosti pravnih sredstev v nacionalnem pravu države članice, v kateri se otroka neupravičeno zadržuje. Čeprav cilj Uredbe št. 2201/2003 ni poenotenje pravil materialnega in postopkovnega prava različnih držav članic, pa je pomembno, da uporaba teh nacionalnih pravil ne vpliva na njeno učinkovitost. Ta razlaga Uredbe, ki je skladna z njenimi zahtevami in namenom, je edina, ki najbolje zagotavlja učinkovitost prava Skupnosti.

(Glej točke 63, od 80 do 83, 89 in točko 1 izreka.)