ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
42.

V sodbi A. K. in drugi (točka 171), je veliki senat Sodišča glede vprašanj, ki so bila v bistvu enaka vprašanjem v obravnavani zadevi, razsodil: „Člen 47 Listine in člen 9(1) [Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da bi lahko spori o uporabi prava Unije spadali v izključno pristojnost organa, ki ni neodvisno in nepristransko sodišče v smislu prve od teh določb. Tako je, če objektivni pogoji, v katerih je bil zadevni organ ustanovljen, in značilnosti tega organa ter način, na katerega so bili njegovi člani imenovani, pri pravnih subjektih lahko povzročijo legitimne dvome v zvezi z zavarovanostjo tega organa pred zunanjimi dejavniki, zlasti neposrednimi ali posrednimi vplivi zakonodajne in izvršilne veje oblasti, in njegovo nevtralnostjo v razmerju do nasprotujočih si interesov, ter lahko tako privedejo do tega, da navedeni organ ne daje vtisa neodvisnosti in nepristranskosti, kar bi lahko omajalo zaupanje, ki ga mora v demokratični družbi pri navedenih pravnih subjektih zbujati pravosodje. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh upoštevnih elementov, ki jih ima na voljo, ugotoviti, ali je tako pri organu, kot je disciplinski senat [vrhovnega sodišča] […] V takem primeru je treba načelo primarnosti prava Unije razlagati tako, da predložitvenemu sodišču nalaga, da zavrne uporabo določbe nacionalnega prava, ki pristojnost za odločanje o sporih o glavni stvari pridržuje navedenemu organu, zato da lahko o teh odloči sodišče, ki izpolnjuje zgoraj navedeni zahtevi po neodvisnosti in nepristranskosti, ter ki bi bilo na zadevnem področju pristojno, če navedena določba tega ne bi preprečevala.“
Člen 5 navedene direktive določa:

„1. Brez poseganja v člen 8(2) prospekt vsebuje vse informacije, ki so glede na posebno naravo izdajatelja in vrednostnih papirjev, ki se ponudijo javnosti ali sprejmejo v trgovanje na organiziranem trgu, potrebne, da vlagatelji lahko na podlagi prejetih informacij ocenijo aktivo in pasivo, finančni položaj, poslovni izid ter pričakovanja izdajatelja in katerega koli garanta in pravic, ki izhajajo iz takih vrednostnih papirjev. Te informacije morajo biti predstavljene v obliki, ki omogoča hitro analizo in je razumljiva.

2. Prospekt vsebuje informacije o izdajatelju in vrednostnih papirjih, ki bodo ponujeni javnosti ali sprejeti v trgovanje na organizirani trg. Vključuje tudi izvleček. Izvleček v jeziku, v katerem je bil izdelan izvirni prospekt, na kratek način in v netehničnem jeziku opisuje bistvene lastnosti in tveganja, povezana z izdajateljem, katerim koli garantom in vrednostnimi papirji. Izvleček vsebuje tudi opozorilo, da:

(a) ga je treba brati kot uvod k prospektu;

(b) naj vlagatelj pred vsako odločitvijo za vlaganje v vrednostne papirje preuči celoten prospekt;

(c) kadar se v zvezi z informacijami v prospektu na sodišču vloži zahtevek, vlagatelj tožnik po nacionalni zakonodaji držav članic krije stroške prevoda prospekta pred začetkom sodnega postopka; in

(d) osebe, ki so vložile izvleček, vključno s prevodom povzetka in zaprosile za priglasitev, imajo civilnopravno odgovornost, vendar le, če je izvleček zavajajoč, netočen ali neskladen, kadar se bere skupaj z drugimi deli prospekta.

[…]“.
10.

Organ za varstvo konkurence je zoper to odločbo pri predložitvenem sodišču vložil pritožbo. V bistvu je bil po mnenju tega organa sporazum med družbo Eltel in drugim podjetjem, udeležencem omejevalnega sporazuma, sklenjen pred oddajo ponudbe družbe Eltel in se je nanašal na cene. To prepovedano usklajevanje naj bi trajalo do datuma zadnjega plačila (to je 7. januarja 2010), pri čemer naj bi bila pogodba, s katero je bilo vzpostavljeno nezakonito določanje cen, tako še vedno v veljavi. Organ za varstvo konkurence podredno trdi, da bi bilo treba upoštevati datum dokončanja del (to je 12. november 2009). Ekonomski učinki omejevalnega sporazuma naj bi se v smislu sodne prakse Sodišča nadaljevali in družba Fingrid Oyj naj bi zaradi cene, ki jo je plačala, utrpela škodo vse do teh datumov. V konkretnem primeru oddaje javnega naročila naj bi omejevalni sporazum učinkoval konkretno in zelo dolgo zaradi obročnega plačila cene. Škodljivi učinki omejevalnega sporazuma naj bi se odražali vsako leto, ko je bilo dolgovano plačilo obroka, in naj bi letno vplivali na stroške dejavnosti podjetja, ki je prizadeto zaradi omejevalnega sporazuma, in na njegove gospodarske rezultate. Povečani stroški, ki jih je povzročila plačana cena in ki so posledica omejevalnega sporazuma, naj bi se prenesli tudi na odjemalce upravljavca omrežja. Organ za varstvo konkurence trdi, da je, ko je 31. oktobra 2014 sodišču za gospodarske zadeve predložil predlog za naložitev globe, spoštoval rok iz člena 22 zakona o preprečevanju omejevanja konkurence.
51.

V tem smislu lahko navedeni organi na podlagi člena 78(1) in (2) carinskega zakonika na eni strani ponovno pregledajo carinsko deklaracijo, torej jo ponovno preučijo, in na drugi strani preverijo upoštevne poslovne dokumente in podatke, da se prepričajo o točnosti navedb v deklaraciji. Če se pri tem ponovnem pregledu ali preverjanjih izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi netočnih ali nepopolnih podatkov (kot so vsebinske napake ali opustitve), morajo carinski organi v skladu s členom 78(3) sprejeti potrebne ukrepe za ureditev položaja ter pri tem upoštevati nove informacije, s katerimi razpolagajo. ( 19 ) Te določbe so tako široke, da je Sodišče navedlo, da je treba tako ravnati tudi, če je deklarant s svojim ravnanjem neposredno vplival na možnost carinskih organov za izvedbo nadzora, pod pogojem, da se pri ponovnem pregledu deklaracije ali nadzora potrdi, da cilji zadevnega carinskega postopka niso bili ogroženi. ( 20 )
2.

Člena 18 in 21 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero se sankcionira neupravičena premestitev ali zadržanje otroka različno glede na to, ali do tega pride na državnem ozemlju ali na ozemlju druge države članice Evropske unije, ki se za to obravnava kot tretja država. Podredno je treba člena 18 in 21 PDEU v povezavi s členom 24 in členom 49(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero se sankcionira neupravičena premestitev ali zadržanje otroka različno glede na to, ali do tega pride na državnem ozemlju ali na ozemlju druge države članice Evropske unije, če lahko nacionalna sodišča opravijo posamičen preizkus položaja, v katerem je prišlo do spornih dejstev. V okviru tega preizkusa lahko sodišča upoštevajo zlasti osebno obnašanje enega od staršev, zoper katerega poteka kazenski pregon, in odnose med roditeljema, ali so bili uporabljeni mehanizmi iz Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 ter, odvisno od okoliščin zadeve, mnenje otroka samega.
55.

Kot je poleg tega že presodilo Sodišče, „obstoj neke oblike sodelovanja“ ne zadostuje, da se podvomi o neodvisnosti osebe, ki deluje. ( 20 ) Poleg tega ključna vloga osebe pri proizvodnji „očitno ne povzroča“ dvoma o ugotovitvi, da osebe svoje dejavnosti opravljajo neodvisno, saj vsaka izmed njih deluje v svojem imenu, za svoj račun in v okviru lastne odgovornosti. ( 21 ) Sodišče je v tem okviru štelo za neodvisna podjetja, ki so zavezana za plačilo DDV, tudi osebe, ki so kot takšne do svojih dobaviteljev, javnih organov in – do neke mere – tudi svojih strank delovale neodvisno, čeprav so velik del svojih izdelkov tržile pod skupno blagovno znamko prek kapitalske družbe, katere deleži so bili v njihovi lasti. ( 22 ) To še zlasti velja za obravnavani primer, v katerem je tožeča stranka neodvisno delovala do prodajalca zemljišč, pozneje do gradbenega urada in nato do svojih kupcev.
15.

V teh okoliščinah se je Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD) (arbitražno sodišče za davčne zadeve (center za upravno arbitražo), Portugalska)) odločilo prekiniti postopek in Sodišču predložiti ta vprašanja za predhodno odločanje: „1. Ali člen 132(1)(b) Direktive [2006/112/ES] nasprotuje temu, da se šteje, da je bolnišnica, ki je gospodarska družba zasebnega prava in ki je sklenila pogodbe za opravljanje storitev zdravstvene oskrbe z državo in pravnimi osebami javnega prava, začela poslovati pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, naštete v navedenem členu, če so izpolnjeni naslednji pogoji: – več kot 54,5 % prometa, vključno z zneski, zaračunanimi zadevnim uporabnikom upravičencem, se ustvari z državnimi organi in javnimi zdravstvenimi podsistemi po cenah, določenih v pogodbah, sklenjenih z zadnjenavedenimi; – več kot 69 % uporabnikov je upravičencev iz javnih zdravstvenih podsistemov ali pa so upravičeni do storitev, opravljenih v okviru pogodb, sklenjenih z državnimi organi; – več kot 71 % zdravstvenih storitev je opravljenih v okviru pogodb, sklenjenih z javnimi zdravstvenimi podsistemi in državnimi organi, in – gre za dejavnost v splošnem javnem interesu? 2. Glede na to, da se je Portugalska v skladu s členom 377 Direktive [2006/112] odločila, da bo še naprej oproščala transakcije, ki jih izvajajo bolnišnice in ki niso omenjene v členu 132(1)(b) navedene direktive, da je tem davčnim zavezancem dala možnost, da se odločijo za obdavčitev navedenih transakcij v skladu s členom 391 Direktive, če ostanejo v sistemu obdavčitve vsaj pet let, in da je določeno, da se lahko vrnejo v sistem oprostitve samo, če tako izrecno izjavijo, ali člen 391 in/ali načela varstva pridobljenih pravic in legitimnih pričakovanj, enakosti in prepovedi diskriminacije, nevtralnosti in prepovedi izkrivljanja konkurence v zvezi z uporabniki in davčnimi zavezanci, ki so osebe javnega prava, nasprotuje temu, da davčni in carinski organ določi, da se uporabi sistem oprostitve, preden se izteče navedeni rok, od trenutka, ko meni, da je davčni zavezanec začel opravljati storitve pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava? 3. Ali člen 391 Direktive [2006/112] in/ali zgoraj omenjena načela nasprotujejo temu, da se z novim zakonom določi uporaba sistema oprostitve za davčne zavezance, ki so pred tem izbrali sistem obdavčitve, preden se izteče navedeni rok petih let? 4. Ali člen 391 Direktive [2006/112] in/ali zgoraj omenjena načela nasprotujejo zakonodaji, v skladu s katero lahko davčni zavezanec, ki je izbral sistem obdavčitve, ker v trenutku, ko se je odločil za to možnost, ni opravljal zdravstvenih storitev pod socialnimi pogoji, primerljivimi s tistimi, ki veljajo za osebe javnega prava, ostane v tem sistemu, če začne opravljati take storitve pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava?“
Odločilni vir, ki ga je v ta namen navedlo Splošno sodišče, je bila njegova sodba v zadevi T‑516/11, MasterCard/Komisija. ( 67 ) To je bila zadeva, v kateri je predlagatelj vloge – dobro znana družba za kreditno kartico – želel dostop do nekaterih dokumentov, ki jih je pripravila druga družba, in sicer EIM, ki je za Komisijo opravila določene raziskave o alternativnih načinih plačevanja. Komisija je zavrnila dostop do zaprošenih dokumentov s sklicevanjem na poslovne interese družbe EIM v smislu člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001, ki jih je navedla kot razloge za to zavrnitev. Vendar je Splošno sodišče to odločbo razglasilo za nično, pri čemer je navedlo:

„81. Opozoriti je treba, da čeprav v sodni praksi pojem poslovni interesi ni opredeljen, je Splošno sodišče kljub temu pojasnilo, da ni mogoče za vsako informacijo v zvezi z družbo in njenimi poslovnimi odnosi šteti, da je zajeta z varstvom, ki mora biti v skladu s členom 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001 zagotovljeno poslovnim interesom, saj bi bila onemogočena uporaba splošnega načela, da se javnosti zagotovi čim širši dostop do dokumentov, ki jih imajo institucije (glej zadevo T‑437/08, CDC Hydrogene Peroxide/Komisija[, EU:T:2011:752)], točka 44 in navedena sodna praksa).

82. Tako mora institucija za uporabo izjeme iz člena 4(2), prva alinea, Uredbe št. 1049/2001 dokazati, da dokumenti, za katere je zaprošeno, vsebujejo elemente, z razkritjem katerih bi se lahko resno poseglo ( 68 ) v poslovne interese pravne osebe.

83. Za to gre zlasti, kadar zaprošeni dokumenti vsebujejo poslovno občutljive podatke, ki se nanašajo na poslovno strategijo vpletenih podjetij, podatke o njihovi prodaji, njihove tržne deleže ali odnose s strankami (glej po analogiji zadevo C‑477/10 P, Komisija/Agrofert Holding[, EU:C:2012:394], točka 56).

84. Podobno se kot posledica razkritja zaprošenih dokumentov lahko razkrijejo delovne metode in poslovna razmerja podjetja, s čimer se oslabijo njegovi poslovni interesi, zlasti kadar dokumenti vsebujejo podatke, značilne za zadevno podjetje, s čimer se razkrije njegovo strokovno znanje.“
51.

Zato predlagam, naj se na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Najvyšší súd Slovenskej republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike), odgovori: V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, člena 1(w), člena 4 in člena 5 Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti ob hkratnem upoštevanju pravice do dajatev socialne varnosti in socialnih ugodnosti iz člena 34(1) in (2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ni mogoče razlagati tako, da nasprotujejo uporabi nacionalne določbe, na podlagi katere slovaški zavod za socialno zavarovanje upošteva državljanstvo prosilca kot osnovni pogoj za priznanje pravice do dodatka k starostni pokojnini za športnike državne reprezentance, čeprav je del te nacionalne določbe tudi druga zakonska zahteva, to je članstvo v reprezentanci pravnih predhodnic, vključno s Češkoslovaško socialistično republiko.
13.

Člen 49 loi no 86‑1067 du 30 septembre 1986 relative à la liberté de communication (zakon št. 86‑1067 z dne 30. septembra 1986 o svobodi komunikacije) (kakor je bil spremenjen s členom 44 zakona št. 2006/961 z dne 1. avgusta 2006) (v nadaljevanju: zakon o svobodi komunikacije) določa: „[INA], ki je državna javna ustanova z industrijskim in komercialnim značajem, je zadolžen za ohranjanje in povečevanje prepoznavnosti nacionalne avdiovizualne dediščine. […] II. [INA] izkorišča odlomke avdiovizualnega arhivskega gradiva nacionalnih radijskih in televizijskih družb pod pogoji, določenimi v specifikacijah. Na tej podlagi ima pravico do izkoriščanja teh odlomkov po enem letu od njihovega prvega oddajanja. [INA] ostane lastnik nosilcev in tehnične opreme ter imetnik pravic do izkoriščanja avdiovizualnega arhivskega gradiva nacionalnih radijskih in televizijskih družb […], ki so bile prenesene nanj pred objavo zakona št. 2000‑719 z dne 1. avgusta 2000. [INA] izvaja pravice do izkoriščanja iz tega odstavka ob upoštevanju moralnih in materialnih pravic imetnikov avtorskih ali sorodnih pravic ter njihovih pravnih naslednikov. Vendar pa so z odstopanjem od členov L. 212‑3 in L. 212‑4 zakonika o intelektualni lastnini pogoji za izkoriščanje izvedb izvajalcev, ki so v arhivskem gradivu iz tega člena, in nadomestila za to izkoriščanje urejeni s pogodbami, sklenjenimi med izvajalci in inštitutom ali med organizacijami, ki zastopajo izvajalce, in inštitutom. V teh pogodbah morajo biti med drugim določeni lestvica nadomestil in podrobna pravila za njihovo izplačilo. […]“
1.

ugotovi, da je bilo podaljšanje trajanja koncesije za javne gradnje za gradnjo in upravljanje avtoceste A12 do leta 2046 namesto do leta 2028, ki je bilo uvedeno leta 2009, sprememba bistvenega vidika pogodbe iz leta 1999 med naročnikom (Azienda Nazionale Autonoma delle Strade) in koncesionarjem (Società Autostrada Tirrenica), in da je Italijanska republika s tem, da za to spremembo ni izvedla postopka oddaje javnega naročila, kršila obveznosti, ki jih ima v skladu s členoma 2 in 58 Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, kakor je bila spremenjena;
81.

Splošno je znano, da je Splošno sodišče na podlagi člena 58 Statuta Sodišča Evropske unije in člena 256 PDEU izključno pristojno za ugotavljanje dejanskega stanja in presojo tega dejanskega stanja. Pritožbe pred Sodiščem pa so omejene na pravna vprašanja. Sodišče lahko tako nadzira pravno opredelitev teh dejstev in pravne posledice, ki jih je iz tega izpeljalo Splošno sodišče. ( 44 ) Vendar ponovna presoja dejanskega stanja ali dokazov ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča. To je tako, razen če so bila dejstva ali dokazi, predloženi Splošnemu sodišču, izkrivljeni, v tem primeru pa bi moralo biti domnevno izkrivljanje razvidno iz dokumentov v spisu. ( 45 )
126.

Glede na vse zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Rechtbank Amsterdam (sodišče v Amsterdamu, Nizozemska), odgovori: 1. Ker je bila izjava države članice, ki se nanaša na člen 28 Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji, v nasprotju z zahtevo iz člena 28(2) tega okvirnega sklepa podana po sprejetju navedenega okvirnega sklepa, ne more imeti pravnih učinkov. 2. Nacionalno sodišče, pristojno za odločitev o izvršitvi evropskega naloga za prijetje, ki se želi sklicevati na razlog za fakultativno neizvršitev iz člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, mora ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi metod razlage, ki jih to pravo priznava, nacionalne določbe, sprejete na podlagi tega okvirnega sklepa in Okvirnega sklepa 2008/909, kar najbolj razlagati tako, da uskladi cilja izogniti se nekaznovanosti in olajšati ponovno vključitev obsojene osebe v družbo. 3. Nacionalno sodišče, ki nacionalnih določb, sprejetih na podlagi okvirnega sklepa, ne more razlagati tako, da bi doseglo rezultat, skladen s tem okvirnim sklepom, na podlagi načela primarnosti prava Unije ne sme uporabiti teh določb, ki so v nasprotju z navedenim okvirnim sklepom.
65.

Vendar je treba opozoriti, da s členoma 314 in 316 Direktive 2006/112 ni urejena obdavčitev blaga v fazi, v kateri ga obdavčljivi preprodajalec pridobi, temveč v fazi, v kateri ga proda. S primeri iz členov 314, od (a) do (d), in 316(1), od (a) do (c), te direktive je opisano le to, kako lahko obdavčljivi preprodajalec pride do blaga, za obdavčitev katerega bo lahko ob njegovi prodaji uporabil maržno ureditev. Obdavčljivi preprodajalec to blago lahko pridobi v okviru obdavčljivega dogodka, ni pa to nujno. Člen 314, od (a) do (c), zadevne direktive se nanaša na primere, v katerih do davčne obveznosti (za DDV) sploh ne pride, saj gre za transakcije, ki so bodisi neobdavčene bodisi oproščene. Podobno so tudi načini pridobitve blaga s strani obdavčljivega preprodajalca iz člena 316(1), od (a) do (c), lahko – ne pa nujno – povezani z nastankom davčne obveznosti.
2.

Člen 168 Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da holding ne more uveljavljati pravice do odbitka za svetovalne storitve, od katerih je bil plačan DDV, ki so bile najete pred načrtovano odsvojitvijo deležev v družbi vnukinji, če obstaja neposredna in takojšnja povezava med temi svetovalnimi storitvami in načrtovano prodajo deležev, ki je na podlagi člena 135(1)(f) Direktive 2006/112 oproščena. To mora ugotoviti nacionalno sodišče.
96.

Zato je treba v primeru, kot je obravnavani, ko ob vročitvi vloge za plačilni nalog, sestavljene v jeziku, ki ni jezik iz člena 8(1) Uredbe št. 1393/2007, naslovniku ni bil izročen standardni obrazec iz Priloge II k tej uredbi, popraviti to opustitev in nepoučitev naslovnika pisanja o njegovi pravici do zavrnitve sprejema tega pisanja, ki izhaja iz take opustitve, s tem, da se toženi stranki, kakor hitro je to mogoče in v skladu z določbami navedene direktive, izroči ta standardni obrazec.
93.

Postopek v glavni stvari pa se nanaša na spor med banko Ūkio bankas in družbo Aviabaltika zaradi izvršitve dogovorov iz let 2011 in 2012. Poleg tega iz predloga za sprejetje predhodne odločbe ne izhaja, da bi družba Aviabaltika proti banki Ūkio bankas vložila nasprotno tožbo. Tako v sporu o glavni stvari predložitvenemu sodišču ni treba odločati o vprašanjih poplačila terjatve družbe Aviabaltika do banke Ūkio bankas v okviru postopka zaradi insolventnosti.
46.

Predložitveno sodišče se sklicuje na zadevo Ambisig, ( 18 ) v kateri je bilo potrjeno, da so sposobnosti in izkušnje članov ekipe, zadolžene za izvedbo naročila, katerega predmet je bilo opravljanje storitev izobraževanja in svetovanja, „za presojo poklicne kakovosti take skupine odločilne“ in da je „[t]a kakovost […] lahko značilnost, ki je lastna ponudbi, in je povezana s predmetom naročila v smislu člena 53(1)(a) Direktive 2004/18“, ( 19 ), tako da „je lahko navedena kakovost v zadevnem obvestilu o javnem naročilu ali razpisni dokumentaciji navedena kot merilo za oddajo“. ( 20 )
55.

Glede na te elemente je torej treba relativizirati odlomek iz sodbe z dne 12. junija 2014, Bollacke, ( 35 ) v kateri je Sodišče navedlo, da „člen 7(2) Direktive 2003/88, kot ga razlaga Sodišče, za nastanek pravice do denarnega nadomestila ne določa nobenega drugega pogoja kot tega, da delovno razmerje preneha in da delavec ni izrabil celotnega plačanega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen na dan prenehanja delovnega razmerja“. ( 36 ) Za skladnost z dvojnim ciljem pravice do plačanega letnega dopusta, to je omogočiti delavcu po eni strani, da se spočije, ter po drugi strani, da ima čas za sprostitev in razvedrilo, pa tudi s pravilom, da mora imeti delavec običajno na voljo dejanski počitek, je drugi pogoj, določen s členom 7(2) Direktive 2003/88, in sicer, da „delavec ni izrabil celotnega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen na dan prenehanja [delovnega razmerja]“, ( 37 ) nujno treba razlagati tako, da pomeni, da delavec „ni mogel izkoristiti celotnega plačaneg[a] letneg[a] dopust[a] pred prenehanjem delovnega razmerja“. ( 38 ) Le če sta izpolnjena prvi pogoj, to je prenehanje delovnega razmerja, in tako razumljen drugi pogoj, ima delavec, čigar delovno razmerje je prenehalo, na podlagi člena 7(2) Direktive 2003/88 pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust.
88.

Tretjič, kot pravilno ugotavlja Grčija, je tudi Komisija zapisala, da „kadar se predlaga načrt za nadaljevanje […], ki obsega nadaljevanje dejavnosti prejemnika, lahko nacionalni organi, odgovorni za izvršitev sklepa o zagotovitvi vračila, le podprejo tak načrt, če je z njim zagotovljeno, da bo pomoč v celoti poplačana do rokov, določenih v sklepu o zagotovitvi vračila Komisije“. ( 53 ) Sicer Komisija v nadaljevanju res navaja, da se „država članica posebej ne more odpovedati delu zahtevka za vračilo niti ne more sprejeti katere koli druge rešitve, katere posledica ne bi bila takojšnje prenehanje dejavnosti prejemnika. Če ni celotnega in takojšnjega vračila nezakonite in nezdružljive pomoči, bi morali organi, odgovorni za izvršitev sklepa o zagotovitvi vračila, sprejeti vse ukrepe, ki so na voljo, da nasprotujejo sprejetju načrta za nadaljevanje poslovanja, in bi morali vztrajati pri prenehanju dejavnosti prejemnika v roku iz sklepa o zagotovitvi vračila“. ( 54 ) To ne spremeni dejstva, da Komisija podpira kot sprejemljiv načrt za nadaljevanje, ki vodi do popolne in pravočasne zagotovitve vračila nezakonite državne pomoči, ki je bila izplačana.