ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑367/17

S

proti

EA in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundespatentgericht)

„Predhodno odločanje – Kmetijstvo – Uredba (ES) št. 510/2006 – Člen 4(2)(e) – Uredba (EU) št. 1151/2012 – Člen 7(1)(e) – Zaščita geografskih označb in označb porekla – Zahteva za spremembo specifikacije proizvoda – Šunka iz pokrajine Schwarzwald, Nemčija (‚Schwarzwälder Schinken‘) – Določbe o pakiranju na območju proizvodnje – Uporaba Uredbe (ES) št. 510/2006 ali Uredbe (EU) št. 1151/2012“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. decembra 2018

Kmetijstvo – Enotne zakonodaje – Zaščita geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila – Proizvod z zaščiteno geografsko označbo na geografskem območju – Zahteva glede pakiranja proizvoda na geografskem območju proizvodnje – Dopustnost – Pogoji – Sorazmernost – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1151/2012, člen 7(1)(e); Uredba Sveta št. 510/2006, člen 4(2)(e); Uredba Komisije št. 1898/2006, člen 8)

Člen 4(2)(e) Uredbe Sveta (ES) št. 510/2006 z dne 20. marca 2006 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila v povezavi s členom 8 Uredbe Komisije (ES) št. 1898/2006 z dne 14. decembra 2006 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 510/2006 in člen 7(1)(e) Uredbe (EU) št. 1151/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o shemah kakovosti kmetijskih proizvodov in živil je treba razlagati tako, da je zahteva glede pakiranja proizvoda z zaščiteno geografsko označbo na geografskem območju proizvodnje tega proizvoda v skladu z navedenim členom 4(2)(e) utemeljena, če je nujno in sorazmerno sredstvo za zaščito kakovosti proizvoda in zagotavljanje njegovega porekla ali nadzora specifikacije zaščitene geografske označbe. Nacionalno sodišče mora presoditi, ali je taka zahteva glede zaščitene geografske označbe „Schwarzwälder Schinken“ ustrezno utemeljena z enim od zgoraj navedenih ciljev.

(Glej točko 36 in izrek.)
(Glej točki 38 in 39.)

V skladu s členom 127(1) Poslovnika Sodišča navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

(Glej točke od 47 do 49.)

Predlogi strank so načeloma nespremenljivi. Člen 86 Poslovnika Splošnega sodišča o prilagoditvi tožbe kodificira predhodno sodno prakso v zvezi z izjemami od tega načela nespremenljivosti. Ta člen 86 določa, da kadar se akt, katerega razglasitev ničnosti se predlaga, nadomesti ali spremeni z drugim aktom, ki ima enak predmet, lahko tožeča stranka pred koncem ustnega dela postopka ali pred odločitvijo Splošnega sodišča, da bo odločilo brez ustnega dela postopka, tožbo prilagodi, da bi upoštevala ta novi dejavnik. Zato je treba navedeni člen 86 kot izjemo od načela nespremenljivosti razlagati ozko.

Medtem ko namreč člen 84 navedene uredbe tožeči stranki omogoča zgolj nove tožbene razloge, pa člen 86 iste uredbe omogoča spremembo predmeta tožbe, torej preoblikovanje svojih predlogov, kadar se kot v tem primeru akt, glede katerega se predlaga razglasitev ničnosti, nadomesti ali spremeni z drugim aktom, ki ima enak predmet. Prilagoditev tožbe namreč od tožeče stranke zahteva, da nedvoumno in dovolj jasno in natančno navede predmet spora in svoje predloge, da Splošno sodišče ne odloča ultra petita. Zato mora prilagoditvena vloga v skladu s členom 86(4)(a) Poslovnika Splošnega sodišča med drugim obsegati prilagojene predloge.

(Glej točke od 52 do 54, 56 in 59.)
Člene 65 in od 306 do 310 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/45/EU z dne 13. julija 2010, je treba razlagati tako, da kadar potovalna agencija, za katero velja posebna ureditev, določena v teh členih od 306 do 310, prejme predplačilo za turistične storitve, ki jih bo opravila za potnika, obveznost obračuna davka na dodano vrednost (DDV) v skladu z navedenim členom 65 nastane ob prejemu navedenega predplačila, pod pogojem, da so turistične storitve, ki jih je treba opraviti, takrat jasno opredeljene.

Člen 308 Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/45, je treba razlagati tako, da je marža potovalne agencije in zato njena davčna osnova razlika med celotnim zneskom brez davka na dodano vrednost (DDV), ki ga mora plačati potnik, in dejanskimi vstopnimi stroški, ki jih mora potovalna agencija nositi iz naslova dobave blaga in storitev, ki jih opravljajo drugi davčni zavezanci, če so te transakcije v neposredno korist potnika. Če znesek predplačila ustreza celotni ceni turistične storitve ali precejšnjemu delu te cene in če agencija še ne nosi nobenega dejanskega stroška ali nosi samo omejen del posamičnega skupnega stroška te storitve ali pa posamičnih dejanskih stroškov potovanja, ki jih nosi agencija, ni mogoče določiti ob izvedbi predplačila, je profitno maržo mogoče določiti na podlagi ocene skupnih dejanskih stroškov, ki jih bo morala na koncu nositi. Agencija mora pri taki oceni po potrebi upoštevati stroške, ki jih je že dejansko nosila ob prejemu predplačila. Za izračun marže se od celotne cene potovanja odštejejo ocenjeni skupni dejanski stroški, davčna osnova za DDV, ki ga je treba plačati ob prejemu predplačila, pa se pridobi z množenjem zneska tega predplačila z odstotkom, ki ga tako določena predvidljiva profitna marža predstavlja v celotni ceni potovanja.

Tako ocenjene predvidene stroške je treba povezati s konkretno turistično storitvijo, za katero je potovalna agencija prejela predplačilo, saj je treba profitno maržo in davčno osnovo določiti z napotilom na vsako enotno storitev, ki jo opravi agencija, to pomeni posamično, ne na splošno, in ob upoštevanju skupin storitev ali vseh storitev, opravljenih v danem obdobju (glej v tem smislu sodbo z dne 8. februarja 2018, Komisija/Nemčija, C‑380/16, neobjavljena, EU:C:2018:76, točke 89, 91 in 92).

Ta rešitev ne vpliva na to, da bo morala potovalna agencija od takrat, ko so ji posamični končni dejanski stroški potovanja znani, te upoštevati pri določitvi DDV v skladu s členom 308 Direktive o DDV, po potrebi z izvedbo popravka obračunov DDV, ki jih je predložila ob prejemu predplačila.

(Glej točke od 46 do 48 ter točko 2 izreka.)
Glede na to, da bi bili v primeru preklica prepovedi dajanja tobačnih izdelkov za oralno uporabo na trg pozitivni učinki za zdravje potrošnikov, ki želijo te izdelke uporabljati kot pomoč pri odvajanju od kajenja, negotovi, hkrati pa bi obstajala tveganja za zdravje drugih potrošnikov, zlasti mladih, ki v skladu s previdnostnim načelom zahtevajo sprejetje omejevalnih ukrepov, člena 1(c) in člena 17 Direktive 2014/40 ni mogoče šteti za očitno neprimerna za zagotovitev visoke ravni varovanja zdravja ljudi. Nasprotno pa manj omejujoči ukrepi, kakršni so ti, določeni za druge tobačne izdelke v Direktivi 2014/40, zlasti več zdravstvenih opozoril in prepoved aromatiziranega tobaka, niso enako primerni za doseganje cilja, ki se mu sledi.

Tako zaradi velikih možnosti širitve trga tobačnih izdelkov za oralno uporabo, ki ga potrjujejo sami proizvajalci teh izdelkov, kot tudi zaradi uvedbe nekadilskih okolij bi lahko namreč navedeni izdelki osebe, ki doslej niso bile porabniki tobačnih izdelkov, zlasti mlade, spodbujali, da to postanejo. Poleg tega tobačni izdelki za oralno uporabo pomenijo posebno nevarnost za mladoletnike, saj je njihovo porabo težko zaznati. Običajno se namreč izdelek namesti med dlesen in zgornjo ustnico in se ohrani na mestu (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2004, Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, točka 19). Zato prepoved dajanja tobačnih izdelkov za oralno uporabo na trg očitno ne presega tistega, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve visoke ravni varovanja javnega zdravja.

Kar zadeva cilj olajšanja pravilnega delovanja notranjega trga s tobačnimi in povezanimi izdelki, je treba ugotoviti, da je ukrep prepovedi dajanja tobačnih izdelkov za oralno uporabo na trg, določen v teh določbah, prav tako primeren za olajšanje pravilnega delovanja notranjega trga tobačnih in povezanih izdelkov. Sodišče je namreč v točki 37 sodbe z dne 14. decembra 2004, Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802), opozorilo, da so ob sprejetju Direktive 92/41 obstajale razlike med zakoni in drugimi predpisi držav članic, katerih namen je bil ustavitev širjenja porabe za zdravje škodljivih izdelkov, ki so bili novi na trgu držav članic in ki so bili znani po tem, da so posebej zanimivi za mlade (sodba z dne 14. decembra 2004, Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 37). Zato člen 1(c) in člen 17 Direktive 2014/40 glede na zastavljene cilje ne povzročata očitno nesorazmernih prikrajšanj.

(Glej točke od 49 do 53, 55, 56 in 61.)
2.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točki 40 in 70.)
Člen 1(2) Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih je treba razlagati tako, da okoliščina, da neka oseba, ki je stalno zadolžena za posredovanje pri prodaji ali nakupu izdelkov za drugo osebo ali za posredovanje in sklepanje teh poslov v imenu in za račun te druge osebe, svojo dejavnost opravlja v poslovnih prostorih te druge osebe, ne preprečuje opredelitve te prve osebe za „trgovskega zastopnika“ v smislu te določbe, če ta okoliščina tej osebi ne preprečuje samostojnega opravljanja njene dejavnosti, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Člen 1(2) Direktive 86/653 namreč določa tri pogoje, ki morajo biti izpolnjeni in zadostujejo za to, da je mogoče neko osebo opredeliti kot „trgovskega zastopnika“. Prvič, ta oseba mora biti samozaposleni posrednik. Drugič, ta oseba mora biti trajno pogodbeno vezana na naročitelja. Tretjič, opravljati mora dejavnost, ki je bodisi posredovanje pri prodaji ali nakupu izdelkov za naročitelja bodisi posredovanje in sklepanje teh poslov v imenu naročitelja in za njegov račun.

Tako za to, da bi bila neka oseba opredeljena kot „trgovski zastopnik“ v smislu člena 1(2) Direktive 86/653, zadostuje, da izpolnjuje te tri pogoje, ne glede na način, kako opravlja svojo dejavnost, če za to osebo ne veljajo izključitveni razlogi iz člena 1(3) in člena 2 te direktive.

Ker v tej direktivi ni določb, ki bi zahtevale, da trgovski zastopnik svojo dejavnost opravlja tako, da potuje, ali zunaj poslovnih prostorov naročitelja, je treba v teh okoliščinah ugotoviti, da je treba varstvo, ki se zagotavlja s to direktivo, razširiti tudi na osebe, ki – kot v postopku v glavni stvari – svojo dejavnost opravljajo v teh poslovnih prostorih (glej po analogiji sodbo z dne 30. aprila 1998, Bellone,C‑215/97, EU:C:1998:189, točka 13).

(Glej točke 23, 24, 28, 36 in točko 1 izreka.)
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero lahko pristojni organi naročniku del, ki ima sedež v tej državi članici, odredijo ustavitev plačil njegovemu sopogodbeniku, ki ima sedež v drugi državi članici, in mu celo naložijo plačilo varščine v višini še neplačanega zneska plačila za delo, in sicer za zavarovanje plačila morebitne denarne kazni, ki bi bila lahko temu sopogodbeniku naložena v primeru ugotovljene kršitve delovnega prava prvonavedene države članice.

V zvezi s tem je treba poudariti, da socialno varstvo delavcev, boj proti goljufijam, zlasti socialnim, in preprečevanje zlorab spadajo med cilje, ki jih je mogoče šteti za nujne razloge v splošnem interesu in ki bi lahko upravičili omejitev svobode opravljanja storitev (glej v tem smislu sodbi z dne 19. decembra 2012, Komisija/Belgija, C-577/10, EU:C:2012:814, točka 45, in z dne 3. decembra 2014, De Clercq in drugi, C-315/13, EU:C:2014:2408, točka 65 in navedena sodna praksa).

Kar zadeva sorazmernost take ureditve glede na te cilje, je treba najprej poudariti, da ta določa možnost pristojnih organov, da naročniku del na podlagi obstoja „utemeljenega suma storitve upravnega prekrška“ v zvezi z nacionalno delovnopravno zakonodajo odredijo ustavitev plačil izvajalcu storitev in plačilo varščine v višini še neplačanega zneska plačila za delo. Ta ureditev torej omogoča sprejetje takih ukrepov, še preden pristojni organ ugotovi upravni prekršek, ki bi kazal na goljufijo, zlasti socialno, na zlorabo ali na ravnanje, ki bi lahko ogrožalo varstvo delavcev.

Dalje, ta ureditev ne določa, da bi lahko izvajalec storitev, ki ga bremeni tak utemeljen sum, pred sprejetjem navedenih ukrepov predstavil svoja stališča o dejstvih, ki se mu očitajo.

Nazadnje je treba poudariti, da znesek varščine, ki jo je mogoče naložiti zadevnemu prejemniku storitev, v skladu z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari ustreza znesku plačila za delo, ki se ob sprejetju tega ukrepa še dolguje. Ker torej lahko pristojni organi znesek te varščine določijo, ne da bi upoštevali morebitne napake pri gradnji ali druge neizpolnitve izvajalca storitev pri izpolnitvi pogodbe o opravljanju del, ta lahko presega – v nekaterih primerih tudi precej – znesek, ki ga mora zadevni naročnik del običajno plačati po končanju del.

(Glej točke 44, od 46 do 48 in 50 ter izrek.)
Iz člena 11(1) Uredbe št. 479/2008 o skupni ureditvi trga za vino izhaja, da je cilj ukrepov za prestrukturiranje vinogradov povečanje konkurenčnosti pridelovalcev vina. Glede tega cilja se razmeroma skromen ukrep, omejen na boljše upravljanje in obdelovanje vinske trte z zaščito te na različne načine, ki privede do znatnega povečanja konkurenčnosti za kmete, lahko opredeli kot ukrep prestrukturiranja. Iz besedila člena 11(3) Uredbe št. 479/2008 zlasti nikakor ne izhaja, da bi bili ukrepi, ki vključujejo obstoječe ali celo tradicionalne tehnologije, lahko upravičeni do pomoči za prestrukturiranje vinogradov le pod pogojem, da so povezani z novimi tehnologijami in zasnovami. Ker Uredba št. 479/2008 molči glede upravičenosti do pomoči za ukrepe za varovanje vinogradov, zlasti pred škodo, ki jo povzročijo divjad ali ptice, je očitno, da ni bilo pravne podlage, da se državi članici zavrne, da sporni zaščitni ukrep vključi med ukrepe za prestrukturiranje in preusmeritev vinogradov, če ta ukrep prispeva k izboljšanju konkurenčnosti proizvajalcev vina v tej državi članici.

(Glej točke 46, 47, 51 in 52.)
(Glej točke od 50 do 54 in točko 2 izreka.)

Direktivo 93/13 je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki kljub temu, da v fazi izdaje plačilnega naloga zoper potrošnika določa nadzor nepoštenosti pogojev, ki jih vsebuje pogodba, sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in tem potrošnikom, prvič, pristojnost za izdajo tega plačilnega naloga podeljuje upravnemu uslužbencu sodišča, ki nima statusa sodnika, in drugič, določa, da je treba ugovor vložiti v roku petnajst dni ter zahteva, da mora biti ta ugovor obrazložen, če ni tak nadzor po uradni dolžnosti določen za fazo izvršitve navedenega naloga, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Člen 4(2) Direktive 93/13 je treba razlagati tako, da če v pogodbi o potrošniškem kreditu ni navedena efektivna obrestna mera, temveč vsebuje samo matematično enačbo za izračun efektivne obrestne mere, brez elementov, ki so potrebni za ta izračun, in če v tej pogodbi ni navedena obrestna mera, je to odločilen element pri analizi vprašanja, ki jo opravi zadevno nacionalno sodišče, ali je pogoj navedene pogodbe v zvezi s stroški kredita sestavljen jasno in razumljivo v smislu navedene določbe.

Nenavedba efektivne obrestne mere v kreditni pogodbi je lahko odločilen element pri analizi vprašanja, ki jo opravi zadevno nacionalno sodišče, ali je pogoj te pogodbe v zvezi s stroški kredita sestavljen jasno in razumljivo v smislu člena 4 Direktive 93/13. Če ni tako, je to nacionalno sodišče pristojno, da presodi nepoštenost takega pogoja v smislu člena 3 te direktive (glej v tem smislu sklep z dne 16. novembra 2010, Pohotovosť,C‑76/10, EU:C:2010:685, točki 71 in 72).

Dodati je treba, da je treba s položajem nenavedbe efektivne obrestne mere v kreditni pogodbi enačiti položaj, v katerem – kot v postopku v glavni stvari – pogodba vsebuje le matematično enačbo za izračun te efektivne obrestne mere brez elementov, ki so potrebni za ta izračun.

V takem položaju namreč ni mogoče šteti, da je potrošnik v celoti seznanjen s pogoji prihodnjega izpolnjevanja sklenjene pogodbe ob sklenitvi pogodbe in da ima torej na voljo vse elemente, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti.

(Glej točke od 65 do 68 in točko 3 izreka.)
Zadeva C-601/17

Dirk Harms in drugi

proti

Vueling Airlines SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Hamburg (okrajno sodišče v Hamburgu, Nemčija))

„Predhodno odločanje – Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člen 8(1) – Povračilo stroškov cene vozovnice v primeru odpovedi leta – Provizija, ki jo zadrži oseba, ki deluje kot posrednik med potnikom in letalskim prevoznikom ob nakupu vozovnice – Vključitev“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 12. septembra 2018

Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Odškodnina in pomoč potnikom – Povračilo stroškov cene vozovnice v primeru odpovedi leta – Izračun – Upoštevanje provizije, ki jo prejme oseba, ki deluje kot posrednik med potnikom in letalskim prevoznikom ob nakupu vozovnice – Pogoji

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, člena 2(f) in 8(1)(a))

Uredbo (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91, in zlasti njen člen 8(1)(a), je treba razlagati tako, da cena vozovnice, ki jo je treba upoštevati za določitev zneska povračila stroškov, ki ga letalski prevoznik dolguje potniku v primeru odpovedi leta, vključuje razliko med zneskom, ki ga je ta potnik plačal, in zneskom, ki ga je ta letalski prevoznik prejel, pri čemer ta razlika ustreza proviziji, ki jo je prejela oseba, ki je delovala kot posrednik med njima, razen če je bila ta provizija določena, ne da bi ta letalski prevoznik za to vedel, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

V zvezi z zadnjim vidikom iz člena 2(f) Uredbe št. 261/2004 izhaja, da je „vozovnica“ dokument ali enakovreden dokument v nematerialni obliki, tudi v elektronski obliki, ki ga izda ali potrdi letalski prevoznik ali njegov pooblaščeni posrednik. Iz te opredelitve je razvidno, da mora letalski prevoznik, če te vozovnice ne izda sam, vsekakor odobriti vse različne elemente take vozovnice, vključno z njeno ceno, in torej ti elementi ne smejo biti določeni, ne da bi on za to vedel. Dela cene vozovnice, ki je določen, ne da bi letalski prevoznik zanj vedel, namreč ni mogoče šteti za nujnega za pridobitev storitev, ki jih ta ponuja.

(Glej točke 17, 19 in 20 ter izrek.)
Pojem „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da zajema spletno objavo fotografije, ki je bila predhodno brez omejevalnih ukrepov za preprečitev njenega prenosa in z dovoljenjem imetnika avtorske pravice objavljena na neki spletni strani, na drugi spletni strani.

Ob upoštevanju teh elementov je treba glede na sodno prakso, navedeno v točki 24 te sodbe, šteti, da je treba spletno objavo dela, ki je varovano z avtorsko pravico, na drugi spletni strani, kot je tista, na kateri je bila opravljena prvotna priobčitev z dovoljenjem imetnika avtorske pravice, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, opredeliti kot dajanje na razpolago takega dela novi javnosti. V takih okoliščinah namreč javnost, ki jo je imetnik avtorske pravice upošteval, ko je dovolil priobčitev svojega dela na spletni strani, na kateri je bilo to prvotno objavljeno, sestavljajo samo uporabniki navedene spletne strani, ne pa uporabniki spletne strani, na kateri je kasneje prišlo do spletne objave dela brez dovoljenja navedenega imetnika, ali drugi uporabniki interneta. To, da imetnik avtorske pravice uporabnikom interneta ni omejil možnosti uporabe fotografije – kakor v postopku v glavni stvari – ne vpliva na objektivne preudarke, navedene v točkah od 29 do 35 te sodbe. Sodišče je namreč že opozorilo, da uživanje in uveljavljanje pravice iz člena 3(1) Direktive 2001/29 ne sme biti pogojeno z nobeno formalnostjo (glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 2016, Soulier in Doke, C‑301/15, EU:C:2016:878, točka 50).

(Glej točke 35, 36 in 47 ter izrek.)
Zadeva C‑90/17

Turbogás – Produtora Energética SA

proti

Autoridade Tributária e Aduaneira

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

„Predhodno odločanje – Direktiva 2003/96/ES – Obdavčitev energentov in električne energije – Člen 21(5), tretji pododstavek – Subjekt, ki proizvaja električno energijo za lastne potrebe – Majhni proizvajalci električne energije – Člen 14(1)(a) – Energenti, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije – Obveznost oprostitve“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. junija 2018

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Obdavčitev energentov in električne energije – Direktiva 2003/96 – Oprostitev energentov, ki se uporabljajo za proizvodnjo ali ohranjanje sposobnosti za proizvodnjo električne energije – Obveznost oprostitve – Obseg – Energenti, ki jih proizvede subjekt, ki proizvaja električno energijo za lastne potrebe – Vključitev – Dokazno breme glede rabe

(Direktiva Sveta 2003/96, člena 14(1)(a) in 21(5), tretji pododstavek)

Člen 21(5), tretji pododstavek, in člen 14(1)(a) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije je treba razlagati tako, da je treba subjekt, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki proizvaja električno energijo za lastne potrebe, ne glede na njegovo velikost in ne glede na to, katera je njegova glavna gospodarska dejavnost, šteti za „distributerja“ v smislu prvonavedene določbe, čigar poraba električne energije za proizvajanje električne energije je vseeno predmet obvezne oprostitve, določene v navedenem členu 14(1)(a).

Vendar je treba pojasniti, da Direktiva 2003/96 ne ureja vprašanja, kako je treba predložiti dokaz rabe energentov za namene, ki omogočajo pravico do oprostitve. Nasprotno, kot izhaja iz njenega člena 14(1), ta direktiva državam članicam nalaga skrb za določitev pogojev te oprostitve, da se zagotovi pravilna in jasna uporaba teh oprostitev ter prepreči kakršno koli izogibanje, izmikanje ali zlorabe. Kljub temu pa drži, da morajo države članice pri izvajanju pristojnosti glede določitve pogojev, ki veljajo za oprostitve iz člena 14(1) navedene direktive, upoštevati splošna pravna načela, ki so del pravnega reda Unije, med katerimi je zlasti načelo sorazmernosti (sodba z dne 2. junija 2016, Polihim-SS,C‑355/14, EU:C:2016:403, točki 57 in 59). Čeprav lahko države članice določijo naložitev denarne kazni za kršitev formalnih zahtev (glej v tem smislu sodbo z dne 2. junija 2016, ROZ-ŚWIT,C‑418/14, EU:C:2016:400, točka 40), taka kršitev ne more posegati v upravičenost do obvezne oprostitve, določene v členu 14(1)(a) Direktive 2003/96, če so izpolnjeni vsebinski pogoji za njeno uporabo (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2017, Vakarų Baltijos laivų statykla,C‑151/16, EU:C:2017:537, točka 51).

(Glej točke od 43 do 45 ter izrek.)