8.

Preambula Ley 15/2012, de 27 de diciembre, de medidas fiscales para la sostenibilidad energética ( 5 ) (zakon 15/2012 z dne 27. decembra 2012 o davčnih ukrepih za energetsko trajnost, v nadaljevanju: zakon o davku na energijo) določa: „I. Cilj tega zakona je prilagoditi naš davčni sistem učinkovitejši in okolju prijaznejši rabi ter trajnostnemu razvoju, kar sta vrednoti, ki sta navdihnili to davčno reformo, in je kot tak v skladu z osnovnimi načeli, ki veljajo za davčno, energetsko in seveda okoljsko politiko Evropske unije. V današnji družbi vedno večji vpliv energetske proizvodnje in potrošnje na okoljsko vzdržnost zahteva zakonski in podzakonski okvir, ki vsem udeležencem zagotavlja ustrezno delovanje energetskega modela, ki prispeva tudi k ohranjanju naše bogate okoljske dediščine. Osnovni temelj tega zakona je člen 45 ustave, ki je določba, v skladu s katero je varstvo našega okolja eno od vodilnih načel socialnih in ekonomskih politik. Zato je ena od osi te davčne reforme internalizacija okoljskih stroškov, ki izvirajo iz proizvodnje električne energije […] Tako mora biti [ta] zakon spodbuda za izboljšanje naših ravni energetske učinkovitosti, hkrati pa zagotavljati boljše upravljanje naravnih virov in še naprej spodbujati nov model trajnostnega razvoja tako z ekonomskega in socialnega vidika kot tudi z okoljskega vidika. […] V ta namen ta zakon uvaja tri nove davke: davek na vrednost proizvodnje električne energije, davek na nastajanje izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov, ki so posledica proizvodnje jedrske energije, in davek na skladiščenje izrabljenega jedrskega goriva in radioaktivnih odpadkov v centraliziranih prostorih; uvaja se dajatev za rabo celinskih voda za proizvodnjo električne energije; stopnje obdavčitve zemeljskega plina in premoga se spremenijo in odpravljene so oprostitve za energente, ki se uporabljajo pri proizvodnji električne energije ter pri soproizvodnji električne energije in uporabne toplote. […] V. Nazadnje, v naslovu IV tega zakona se spreminja prečiščeno besedilo zakona o vodah, potrjenega z kraljevo zakonsko uredbo 1/2001 z dne 20. julija. V tem naslovu se zlasti ureja ekonomsko‑finančna ureditev za rabo vodnega javnega dobrega. Zato določa, da morajo pristojni upravni organi na podlagi načela povračila stroškov in ob upoštevanju dolgoročnih ekonomskih napovedi vzpostaviti ustrezne mehanizme, da se stroški storitev v zvezi z upravljanjem voda, vključno z okoljskimi stroški in stroški delovne sile, prevalijo na različne končne uporabnike. […] Zlasti člen 112 prečiščene različice zakona o vodah določa, da se dajatev za rabo naloži samo na zasedbo, rabo in izkoriščanje vodnega javnega dobrega, opredeljenega v točkah (b) in (c) člena 2 istega zakona, in sicer rabo naravnih strug stalnih ali presihajočih tokov ter dnov jezer in lagun ter dnov površinskih vodnih zajetij v javnih vodotokih. Zato raba celinskih voda, navedena v točki (a) istega člena 2 prečiščenega besedila zakona o vodah, ni zajeta z opredelitvijo te dajatve. Ta stvarnost, ki je posebnost glede na splošna pravila v zvezi z javnim dobrim, ima zgodovinske razloge, čeprav dandanes ni več ekonomsko utemeljena, vsaj ne v smislu čiste industrijske rabe in v tržnem sistemu, kakršen je sistem proizvodnje električne energije. Trenutno je zaradi splošne kakovosti španskih celinskih voda njihovo varstvo nujno, da se zaščiti eden od naravnih virov, ki jih družba potrebuje. Zato je treba okrepiti politike za varstvo javnih voda. V ta namen je treba pridobiti sredstva, ki jih morajo zagotoviti tisti, ki imajo korist od izključne ali posebne rabe za proizvodnjo električne energije. Namen te spremembe je torej naložiti novo dajatev za javno dobro, opisano v členu 2(a) istega zakona, in sicer za rabo ali izkoriščanje celinskih voda za hidroelektrarne.“