SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. POIARESA MADURA,

predstavljeni 13. julija 20061( )

Zadeva C-434/04

Jan-Erik Anders Ahokainen

Mati Leppik

proti

Virallinen syyttäjä

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein oikeus (Finska))





1. Dobro vino je dobra domača živalca, če z njim prav ravnaš.( ) Vendar je presenetljivo, „da jemljemo ljudje sovražnika v usta, ki nam krade možgane“,( ) če je ta sovrag drugače kakor dobro vino močan kot skoraj čisti etilni alkohol. Iz podatkov, ki jih je v tem postopku podala finska vlada, pa je razvidno, da povpraševanje potrošnikov po jedilnem alkoholu z izredno visokim odstotkom alkohola nikakor ni teoretično. Finska zakonodaja prepoveduje maloprodajo substanc, ki vsebujejo več kot 80 % nedenaturiranega etilnega alkohola („jedilni alkohol“). Za njihovo tržno uporabo za industrijske namene ali za uporabo kot surovino velja shema izdajanja dovoljenj. Korkein oikeus (vrhovno sodišče) Finske je Sodišče zaprosilo za predhodno odločbo o vprašanju, ali je zahteva, da se mora pridobiti dovoljenje za uvoz substanc, ki vsebujejo več kot 80 % nedenaturiranega etilnega alkohola, iz druge države članice, združljiva s členoma 28 ES in 30 ES. Vprašanje se je pojavilo v okviru kazenskega postopka proti J.-E. A. Ahokainenu in M. Leppiku, ki sta obtožena tihotapljenja nedenaturiranega etilnega alkohola iz Nemčije na Finsko.

I – Nacionalni pravni okvir

2. V skladu s členom 1 alkoholilaki št. 1143/1994 (v nadaljevanju: zakon o alkoholu) je namen tega zakona nadzor nad porabo alkohola, zato da se preprečijo škodljivi učinki alkoholnih substanc na zdravje in družbo.

3. Zakon o alkoholu razlikuje med „alkoholnimi pijačami“ in „jedilnim alkoholom“. V skladu s členom 3(2), kakor je bil spremenjen z zakonom št. 1/2001, je „alkoholna pijača“ tista, ki je namenjena potrošnji in katere vsebnost etilnega alkohola ne presega 80 vol. %; „jedilni alkohol“ je etilni alkohol ali vodna raztopina etilnega alkohola, ki vsebuje več kot 80 vol. % etilnega alkohola in ni denaturiran.

4. Člen 8 ureja uvoz alkoholnih pijač in jedilnega alkohola za tržne namene. V skladu s členom 8(1) uvoz alkoholnih pijač za osebno uporabo in za druge tržne namene ni podvržen uvoznemu dovoljenju. V nasprotju s tem je za uvoz jedilnega alkohola potrebno dovoljenje. V skladu s členom 8(2) lahko trgovec uvozi jedilni alkohol, če je od organa za nadzor proizvodov (tuotevalvontakeskus) pridobil dovoljenje za uvoz. V skladu s členom 8(3) lahko organ za nadzor proizvodov odobri uvozno dovoljenje „osebi, ki ima ustrezne kvalifikacije in potrebno zanesljivost za [uvozno] dejavnost“.

5. Poleg tega člen 8(2) določa, da lahko oseba uvozi jedilni alkohol za lastno uporabo, če je od organa za nadzor proizvodov pridobila posebno dovoljenje za uporabo jedilnega alkohola v skladu s členom 17, potem ko je ta organ obvestila o svoji uvozni dejavnosti. Člen 17 v bistvu omejuje osebe, upravičene do takšnega dovoljenja, na tiste, ki potrebujejo jedilni alkohol za strokovno uporabo ali kot surovino. Člen 17(3) določa, da mora vlagatelj, ki mora biti ustrezno kvalificiran in zanesljiv, za pridobitev dovoljenja za jedilni alkohol navesti upravičeno uporabo.

6. Na podlagi člena 82 zakona št. 459/1968 – ki ga je nadomestil zakon o alkoholu, razen kar zadeva kazni – se vsakdo, ki nezakonito uvaža ali izvaža, poskuša uvažati ali izvažati alkoholno pijačo ali jedilni alkohol, kaznuje za tihotapljenje alkoholnih substanc.

II – Dejstva in predlog za sprejetje predhodne odločbe

7. Carinski organi na Finskem so 1. avgusta 2002 v tovornjaku, ki je prihajal iz Nemčije, odkrili 9492 litrov prozorne tekočine, zapakirane v litrske steklenice. V skladu s tovornim listom naj bi bilo v tovoru 32 palet sezamovega olja. Analiza, ki jo je opravil carinski laboratorij, je pokazala, da je prozorna tekočina čisti jedilni alkohol (od 96,4 % do 96,5 % nedenaturiranega etilnega alkohola).

8. Raaseporin käräjäoikeus (sodišče prve stopnje v Raaseporiju) je J.‑E. A. Ahokainena in M. Leppika spoznalo za kriva nezakonitega uvažanja 9492 litrov jedilnega alkohola. S sodbo z dne 21. novembra 2001 ju je sodišče obsodilo na zaporno kazen zaradi organiziranega tihotapljenja alkoholne substance. Odredilo je odvzem jedilnega alkohola v korist države. Helsingin hovioikeus (sodišče druge stopnje v Helsinkih) je s sodbo z dne 30. maja 2003 potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

9. J.‑E. A. Ahokainen in M. Leppik sta vložila pritožbo pri Korkein oikeus (vrhovno sodišče), to pa je s sklepom z dne 6. oktobra 2004 predložilo Sodišču ti vprašanji:

„1. Ali je treba člen 28 ES razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, po kateri lahko nedenaturirani etilni alkohol z vsebnostjo več kot 80 vol. % (jedilni alkohol) uvozi le tisti, ki je za to pridobil dovoljenje?

2. Ali je ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje mogoče šteti, da člen 30 ES dopušča ureditev, ki zahteva pridobitev dovoljenja?“

10. Virallinen Syyttäjä (državno tožilstvo), finska, švedska in portugalska vlada ter Komisija so Sodišču podali pisna stališča. Finska vlada in Komisija sta Sodišču 17. maja 2006 stališča podali ustno.

III – Presoja

A – Prvo vprašanje

11. Prvič, predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 28 ES nasprotuje zakonodaji, po kateri je za uvoz substanc, ki vsebujejo več kot 80 vol. % nedenaturiranega etilnega alkohola („jedilnega alkohola“), iz druge države članice treba pridobiti dovoljenje.

12. Portugalska vlada, edina stranka, ki je predstavila izčrpno stališče o tem vprašanju, meni, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno. Meni, da člen 28 ES ne nasprotuje sistemu predhodnih uvoznih dovoljenj za jedilni alkohol, kakršno je to, ki ga določa finska zakonodaja. Po mnenju portugalske vlade se zadevna zahteva nanaša na preprosto izjavo trgovca, ki organom omogoča, da nadzirajo trošarinske proizvode in zagotavljajo plačevanje trošarin. Portugalska vlada meni, da je to v skladu z Direktivo Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992.( ) Zaključuje, da sistem predhodnih uvoznih dovoljenj ne pomeni niti količinske omejitve pri uvozu niti ukrepa z enakim učinkom.

13. Vseeno mislim, da ustaljena sodna praksa Sodišča kaže na nasprotno. Sodišče že vse od sodbe v zadevi Dassonville( ) meni, da prepoved, določena v členu 28 ES, velja za vse ukrepe, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali morebitno ovirali trgovino znotraj Skupnosti.( ) Poleg tega je Sodišče že večkrat pojasnilo, da člen 28 ES nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki bi zahtevala, pa čeprav zgolj formalno, pridobitev dovoljenja za uvoz blaga iz druge države članice na svoje ozemlje.( )

14. Poleg tega postopek pridobitve predhodnega dovoljenja za uvoz jedilnega alkohola na Finsko – v nasprotju s tem, kar zatrjuje portugalska vlada – ne spada na področje Direktive 92/12. Postopek se namreč uporablja poleg ukrepov, ki izhajajo iz omenjene direktive.

15. Zaradi tega je treba na prvo vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti, da člen 28 ES nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zahteva dovoljenje za uvoz substanc, ki vsebujejo več kot 80 vol. % nedenaturiranega etilnega alkohola, iz druge države članice.

B – Drugo vprašanje

16. Predložitveno sodišče sprašuje, ali je sistem predhodnih dovoljenj za uvoz jedilnega alkohola kljub temu mogoče upravičiti na podlagi člena 30 ES.

17. Tako finska kot švedska vlada zatrjujeta, da je zahteva za uvozno dovoljenje upravičena zaradi javnega zdravja in reda.

18. Švedska vlada navaja, da je na Finskem podobno kot na Švedskem živa tradicija uživanja močnih alkoholnih pijač. Da bi preprečili uživanje substanc, ki vsebujejo več kot 80 % alkohola, je treba urediti trgovino z jedilnim alkoholom. Ali je sistem uvoznih dovoljenj nujen in sorazmeren za zaščito javnega zdravja, mora ob upoštevanju družbenih praks in navad potrošnikov v zadevni državi članici presoditi nacionalno sodišče.

19. Navedbe finske vlade so največkrat podobne. Sistem predhodnih dovoljenj za uvoz jedilnega alkohola je sestavni del splošne alkoholne politike na Finskem. Finska vlada navaja, da uživanje alkohola pomeni veliko tveganje za javno zdravje; povezano je z nasiljem in delinkvenco ter z mnogimi smrtnimi primeri med delovno aktivnim prebivalstvom na Finskem. Poleg tega so v iskanju omame številni ljudje na Finskem naklonjeni pitju kar najmanj razredčenega jedilnega alkohola. Preden je zakon o alkoholu opredelil „jedilni alkohol“ z izrecno navedbo vsebnosti etanola v višini 80 %, je namreč organ za nadzor proizvodov prejemal vprašanja lastnikov restavracij o možnosti, da strankam kot pijačo strežejo substance z vsebnostjo 96-odstotnega etanola. Finska vlada poudarja, da je uživanje jedilnega alkohola še posebej nevarno za zdravje ljudi. Tudi če je jedilni alkohol zaužit v razmeroma majhnih količinah, lahko pride do resne, morda celo usodne zastrupitve. Tveganje je še zlasti visoko pri mladih, ki imajo jedilni alkohol pogosto za poceni drugo možnost namesto močnih alkoholnih pijač. Glede na to finska vlada zatrjuje, da je sistem predhodnih uvoznih dovoljenj primerno in nujno sredstvo za preprečevanje uporabe jedilnega alkohola za zasebno porabo.

20. Splošno hipotezo, da ima uživanje nezmernih količin alkohola celo vrsto negativnih posledic za javno zdravje in javni red, lahko sprejmem brez zadržkov. Pravzaprav je to splošno znano vsaj že od časov Stare zaveze.( ) V novejšem času pa je Sodišče to dejstvo potrdilo s sodbo v zadevi Heinonen.( ) V členu 30 ES sta javni red in varovanje zdravja ljudi izrecno omenjena kot razloga, da je omejitev prostega pretoka blaga mogoče izvzeti iz prepovedi, določene v členu 28 ES.( ) Države članice torej zaradi neusklajenosti načeloma prosto sprejemajo nacionalne ukrepe, namenjene odvračanju ljudi od pitja alkohola, tudi če ti ukrepi negativno vplivajo na prosti pretok blaga na notranjem trgu.( ) To še posebej velja v tej zadevi, kjer zadevna zakonodaja razlikuje med alkoholnimi pijačami za uživanje in jedilnim alkoholom za industrijo ter je namenjena odvračanju ljudi od pitja slednjega.

21. Izjeme od temeljnega načela prostega pretoka blaga pa je treba razlagati strogo.( ) Zadevne države članice morajo dokazati, da je predmetni ukrep primeren glede na zastavljeni cilj( ) in da ne presega tega, kar je nujno za njegovo doseganje.( )

22. Komisija zatrjuje, da Finska ni utemeljila, zakaj je shema uvoznih dovoljenj za jedilni alkohol nujna. Komisija se sklicuje na zadevo Komisija proti Belgiji in navaja, da je sistem predhodnih uvoznih dovoljenj praviloma nesorazmeren ukrep, saj bi morali za zaščito legitimnih interesov države članice zadostovati manj omejevalni ukrepi od zahteve glede uvozne deklaracije.( ) Komisija navaja, da je Sodišče v zadevi Franzén zavrnilo trditev švedske vlade, da je sistem predhodnih uvoznih dovoljenj za alkoholne pijače, za kakršnega je šlo v omenjenem primeru, sorazmeren glede na cilj zaščite javnega zdravja.( ) Poleg tega zaradi dejstva, da finska zakonodaja povsem izključuje jedilni alkohol s trga za zasebno porabo, Komisija dvomi, ali lahko sistem predhodnih uvoznih dovoljenj za jedilni alkohol, namenjen tržni uporabi, neposredno prispeva k zaščiti zdravja ljudi in javnega reda. Nazadnje Komisija poudarja, da je trgovina z alkoholom med državami članicami že strogo nadzorovana v okviru Direktive 92/12, ki predvideva nadzor Skupnosti nad pobiranjem trošarin. Čeprav finski sistem predhodnih uvoznih dovoljenj nalaga subjektom dodatno obremenitev, se zdi, da ne ustvarja dodatnih koristi za boj proti tihotapljenju nedenaturiranega etilnega alkohola.

23. Preden preučim te navedbe, pa je smiselno nekoliko pojasniti delovanje načela sorazmernosti v kontekstu člena 30 ES. Načelo sorazmernosti v bistvu zajema premislek o stroških in koristih ukrepa, ki ga sprejme država članica ob upoštevanju različnih interesov, ki jih je glede na pravila Skupnosti vredno zaščititi.( ) Če je nacionalni ukrep načeloma prepovedan s členom 28 ES, mora država članica dokazati, da korist tega ukrepa za javni interes, ki ga zakonodaja Skupnosti priznava, odtehta stroške, ki izhajajo iz omejitve prostega pretoka. Tako mora Finska za to, da bi bil sistem predhodnih uvoznih dovoljenj združljiv s Pogodbo, dokazati, da koristi tega sistema za javni red in zaščito javnega zdravja upravičujejo stroške, ki jih nalaga prostemu pretoku blaga na mednarodnem trgu. Vendar Sodišče pri preizkušanju sorazmernosti ukrepa, ki ga sprejme država članica, namesto, da bi nemudoma preverilo splošno presojo zadevnih stroškov in koristi države članice, v praksi uporabi enega ali več izmed treh podpreizkusov.( )

24. Prvi je preizkus primernosti: zadevni ukrep mora resnično prispevati k doseganju zastavljenega cilja. V zadevi Aragonesa je Sodišče denimo ugotovilo, da je zakonodaja, ki omejuje oglaševanje alkoholnih pijač, primerna za zaščito javnega zdravja.( ) V nasprotju s tem je Sodišče v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (UHT-mleko) menilo, da ureditev, ki je v Združenem kraljestvu zahtevala drugo toplotno obdelavo za uvoženo pasterizirano mleko, ni primerna za zaščito javnega zdravja.( ) Sodišče je navedlo, da je Združeno kraljestvo sprejelo nekaj uvozov, ne da bi zahtevalo drugo toplotno obdelavo, ter pripomnilo, da „se ni pokazalo, da so ti uvozi kakor koli vplivali na javno zdravje v Združenem kraljestvu“.( ) Vprašanje, na katero je treba odgovoriti z uporabo preizkusa primernosti, je, ali ima ukrep sploh kakršno korist za legitimne interese, na katere se sklicuje država članica. Če je nima, ukrep že po definiciji krši načelo sorazmernosti.

25. Drugi preizkus zadeva nujnost ukrepa. Natančneje: vprašanje, ali je mogoč kakšen drugačen ukrep, ki bi legitimne interese države članice zaščitil prav tako učinkovito, vendar bi manj omejeval prosti pretok blaga. Z drugimi besedami: bi lahko država članica, ki bi namenila podoben obseg virov za alternativni ukrep, dosegla enak rezultat z manjšimi stroški za trgovino znotraj Skupnosti? Ponazoritev spet ponuja sodba v zadevi pasterizirano mleko. Združeno kraljestvo je skušalo upravičiti sistem posebnih uvoznih dovoljenj za pasterizirano mleko z varovanjem zdravja živali. Sodišče pa je ugotovilo, da je bila posledica sistema dovoljenj „ovira za trgovino znotraj Skupnosti, ki […] bi jo bilo mogoče odpraviti brez vpliva na učinkovitost zaščite zdravja živali in brez zviševanja administrativnega ali finančnega bremena, ki bi se zahtevalo zaradi zasledovanja tega cilja“.( ) Če država članica lahko dokaže, da bi sprejetje drugačnega ukrepa negativno vplivalo na druge legitimne interese (denimo na temeljne pravice), bi bilo to seveda treba upoštevati.( ) Navadno pa gre pri neizbiri manj omejevalne možnosti za kršitev načela sorazmernosti.( )

26. V akademskih besedilih je tretji preizkus pogosto označen kot „sorazmernost stricto sensu“.( ) Ta del presoje sorazmernosti je mogoče izraziti kot to pravilo: večja kot je stopnja škode za načelo prostega pretoka blaga, večji mora biti pomen zadovoljevanja javnega interesa, na katerega se sklicuje država članica.( ) Tako mora država članica dokazati, da je raven zaščite, ki se jo je odločila nameniti svojim legitimnim interesom, sorazmerna s stopnjo poseganja v trgovino znotraj Skupnosti, ki ga ta raven zaščite povzroča.( ) Razlika v primerjavi z drugim preizkusom je v tem, da se zaradi tretjega preizkusa od države članice lahko zahteva sprejetje ukrepa, ki manj omejuje trgovino znotraj Skupnosti, tudi če bi to vodilo v nižjo raven zaščite njenih legitimnih interesov. V okviru tega preizkusa Sodišče navadno državi članici dovoli določeno diskrecijo pri izbiranju želene stopnje zaščite, namenjene zadevnemu javnemu interesu.( ) Različne države članice lahko torej pripisujejo različne vrednosti legitimnim interesom, za katere menijo, da jih velja zaščititi. Sodišče samo na področjih, kjer zakonodaja Skupnosti že jasno določa skupno raven zaščite zadevnih legitimnih interesov, uporablja preizkus strožje. V takih primerih nosijo države članice večje breme glede upravičevanja ukrepov, ki omejujejo prosti pretok. Na primer, Sodišče je v vrsti primerov v zvezi z varstvom potrošnikov dejansko ugotovilo kršitev načela sorazmernosti stricto sensu.( ) Zlasti v zadevi Estée Lauder je Sodišče ocenilo, da morajo države članice pri sprejemanju ukrepov, namenjenih varstvu potrošnikov, ki vplivajo na trgovino znotraj Skupnosti, prilagoditi raven varstva „domnevnim pričakovanjem povprečnega potrošnika, ki je razumno dobro obveščen in razumno pazljiv in previden“.( ) Največ odločitev Sodišča glede sorazmernosti pa je vseeno osredotočenih na prvi in drugi preizkus.

27. Ukrep, ki se pri celotnem preizkusu sorazmernosti ne izkaže za ustreznega, je, povedano z besedami člena 30 ES, „prikrito omejevanje trgovine med državami članicami“. Tako omejevanje je preprosto prepovedano.

28. Vendar pa se preizkus na podlagi člena 30 ES ne konča tukaj. Poleg zgoraj opisane ocene sorazmernosti mora ukrep, ki ga sprejme država članica in ki spada na področje člena 28 ES, izpolniti še končno zahtevo. Ukrep ne sme „biti sredstvo za samovoljno diskriminacijo“.( ) To sicer spet zahteva oceno sorazmernosti, vendar tokrat z drugega zornega kota.

29. To jasno ponazarja sodba v zadevi Conegate.( ) Iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca izvemo, da je šlo v zadevi za „Love Love Dolls“, „Miss World Specials“, „Rubber Ladies“ in „Sexy Vacuum Flasks“. Lahko se le vprašamo, kaj natančno ti izrazi pomenijo. Če pa pustim ob strani neupravičeno radovednost, je za pričujočo analizo dovolj vedeti, da so organi Združenega kraljestva izdelke šteli za nespodobne oziroma obscene in da so zato prepovedali njihov uvoz. Sodišče je sicer sprejelo dejstvo, da bi razlogi javne morale lahko upravičili tako prepoved, vendar je menilo, da se Združeno kraljestvo ne more sklicevati na take razloge „za to, da bi prepovedalo uvoz blaga iz drugih držav članic, če njegova zakonodaja ne vsebuje nobene prepovedi glede izdelovanja ali trženja enakega blaga na njegovem ozemlju“.( ) Ker je Združeno kraljestvo prepovedalo zgolj uvoz obscenih izdelkov, je ta prepoved pomenila diskriminacijo. Ta diskriminacija je bila samovoljna in zaradi tega nedopustna, saj ni bila objektivno utemeljena – oziroma, če je že bila, Združeno kraljestvo ni moglo dokazati, da je različna obravnava uvoženega in domačega blaga sorazmerna.( )

30. Diskriminacija ni „samovoljna“, kadar je upravičena in primerna.( ) V zadevi Deutscher Apothekenverband je Sodišče ugotovilo, da ima nemška zakonodaja, ki lekarnam prepoveduje neposredno prodajo zdravil prek interneta, večji vpliv na lekarne, ustanovljene v drugih državah članicah, ker „lekarnam, ki niso ustanovljene v Nemčiji, internet zagotavlja pomembnejši način za doseganje neposrednega dostopa do nemškega trga“.( ) Sodišče je vseeno zavzelo stališče, da je prepoved kljub različnemu vplivu mogoče upravičiti s členom 30 ES v delu, v katerem se uporablja za zdravila na recept:

„Glede na to, da lahko obstajajo tveganja glede uporabe teh zdravil, je potreba po tem, da je možno učinkovito in odgovorno preveriti verodostojnost zdravniških receptov ter zagotoviti, da je zdravilo izročeno bodisi stranki sami bodisi osebi, kateri je sprejem zdravila zaupala stranka, takšna, da upravičuje prepoved prodaje po pošti. […] Poleg tega ima lahko realna možnost, da je zdravilo, kupljeno v državi, ki ni država, v kateri kupec prebiva, označeno v jeziku, ki ni jezik kupca, več škodljivih posledic v primeru zdravil na recept.“( )

Z drugimi besedami: določen obseg različne obravnave ali neenakega vpliva na uvožene proizvode je dopusten, če je sorazmeren z objektivnimi razlikami med domačimi in uvoženimi proizvodi. Tukaj preizkus sorazmernosti služi razlikovanju med sprejemljivo in samovoljno diskriminacijo.

31. Zaradi tega preizkus ukrepa, ki ga sprejme država članica, na podlagi člena 30 ES zahteva uporabo ene ali več teh metod presojanja: preizkuse primernosti; nujnosti; sorazmernosti stricto sensu; in preizkus, ali je ukrep sredstvo samovoljne diskriminacije, ki spet zajema presojo sorazmernosti diskriminatornega vpliva ukrepa.

32. V okviru postopka za predhodno odločanje je končna presoja sorazmernosti pogosto prepuščena predložitvenemu sodišču.( ) Odgovornost Sodišča pa je v tem, da predložitvenemu sodišču posreduje normativna merila, ki naj bi jih uporabilo. V tem pogledu je pomembno, da Sodišče opozori na posebne preiskave, ki jih bo moralo predložitveno sodišče morda opraviti za to, da bo pravilno izvedlo preizkus sorazmernosti, ki mu je prepuščen.

33. V tej zadevi mora predložitveno sodišče preveriti, ali shema uvoznih dovoljenj za jedilni alkohol − namenjen tržni uporabi − glede na obstoj druge zadevne zakonodaje o trgovini z alkoholom in o porabi alkohola pomeni dodano vrednost glede na cilj izogibanja zasebni porabi jedilnega alkohola. To mu bo pomagalo preveriti, ali je ukrep resnično potreben ali pa je njegov cilj mogoče doseči tudi z drugimi ukrepi, ki manj omejujejo trgovino znotraj Skupnosti.

34. Poleg tega se mora predložitveno sodišče prepričati o tem, da shema uvoznih dovoljenj ne povzroča samovoljne diskriminacije v smislu člena 30 ES. Finska vlada je na obravnavi poudarila, da morajo trgovci ali proizvajalci, ki želijo jedilni alkohol, namenjen tržni uporabi, kupiti od domačih proizvajalcev, prav tako pridobiti dovoljenje. Predložitveno sodišče mora s „celovito presojo“( ) zadevnih nacionalnih pravil in upravne prakse preveriti, ali je shema dovoljenj za uvožen jedilni alkohol enakovredna shemi dovoljenj za doma izdelan jedilni alkohol. Če so razlike – na primer glede stroškov ali pogojev za pridobitev dovoljenja – morajo biti te objektivno upravičene in sorazmerne.

IV – Predlog

35. Glede na zgoraj navedeno predlagam Sodišču, naj na vprašanji, ki ju je predložilo Korkein oikeus, odgovori:

1. Člen 28 ES nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zahteva dovoljenje za uvoz substanc, ki vsebujejo več kot 80 vol. % nedenaturiranega etilnega alkohola („jedilnega alkohola“), iz druge države članice.

2. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali je zadevna zakonodaja skladna z načelom sorazmernosti. Predložitveno sodišče se mora zlasti prepričati, da je zadevna zakonodaja primerna za preprečevanje zasebne porabe jedilnega alkohola in nujna za doseganje tega cilja ter da ne povzroča samovoljne diskriminacije v smislu člena 30 ES.