SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

F. G. JACOBSA,

predstavljeni 11. marca 2004( )

Zadeva C-329/02 P

SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH

proti

Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)





1. Gre za pritožbo zoper sodbo( ) o delni razveljavi zavrnitve registracije „SAT.2“ kot znamke Skupnosti za različne kategorije storitev. Vprašanja v zvezi s tem so: (i) ali člen 7(1)(b) Uredbe o znamki Skupnosti( ) zasleduje cilj splošne uporabe znaka, ki je brez slehernega razlikovalnega učinka; (ii) kako je treba izvesti celostno presojo razlikovalnega učinka znaka, ki je sestavljen iz več delov; (iii) kako je treba uporabiti načelo nediskriminacije, če se zavrnitev registracije določene znamke izpodbija, ker je v nasprotju s prejšnjo prakso odločanja.

Pravo

2. Člen 4 Uredbe o znamki Skupnosti določa: „Znamka Skupnosti je lahko sestavljena iz kakršnihkoli znakov, ki jih je mogoče grafično predstaviti, kot so besede, vključno z osebnimi imeni, slike, črke, števila, oblika blaga ali njegove embalaže, če se s pomočjo teh znakov blago in storitve nekega podjetja lahko razlikujejo od blaga in storitev drugih podjetij“.

3. V členu 7, ki je naslovljen „Absolutni razlogi za zavrnitev“, je določeno:

„1. Kot znamka se ne registrirajo:

(a) znaki, ki ne ustrezajo zahtevam iz člena 4;

(b) znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;

(c) znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve;

(d) znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni praksi trgovanja;

(e) znaki, sestavljeni izključno iz:

(i) oblike, ki izhaja iz same narave blaga; ali

(ii) oblike blaga, ki je nujna za doseg tehničnega učinka; ali

(iii) oblike, ki blagu da bistveno vrednost;

[...]“ ( )

4. Kot to določa člen 7(3), „[se] odstavek 1(b), (c) in (d) […] ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za katere se zahteva registracija.“

Postopek

5. SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH (v nadaljevanju: SAT.1) je 15. aprila 1997 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: Urad) vložila prijavo za registracijo „SAT.2“ kot znamke Skupnosti za proizvode iz različnih razredov in za storitve iz razredov 35, 38, 41 in 42 Nicejskega aranžmaja.( ) Glede na naslove ti razredi obsegajo zlasti: oglasno dejavnost in vodenje komercialnih poslov; telekomunikacije; izobraževanje, pouk, razvedrilo, športne in kulturne dejavnosti; in storitve, ki jih ne obsegajo drugi razredi. Prijava je vsebovala natančen seznam storitev, ki sodijo pod vsakega od teh naslovov. Preizkuševalec je prijavo zavrnil za vse navedene storitve „v delu, v katerem se v najširšem smislu nanašajo na satelite ali satelitsko televizijo“. Drugi odbor za pritožbe je ugovor SAT.1 zoper zavrnitev zavrnil v delu, v katerem se je nanašal na storitve iz razredov 38, 41 in 42, in je predvsem zatrjeval, da je bil znak opisen in brez slehernega razlikovalnega učinka, zaradi česar se zanj uporabita točki (b) in (c) člena 7(1) Uredbe o znamki Skupnosti.

6. V okviru nadaljnjega postopka izpodbijanja SAT.1 pred Sodiščem prve stopnje je to sodišče razveljavilo odločbo odbora za pritožbe v delu, v katerem ta ni odločil o predlogih stranke v zvezi s storitvami iz razreda 35( ), in v delu, v katerem se je nanašala na določene vrste storitev, ki so naštete v prijavi, vendar niso povezane s satelitskim oddajanjem.( )

7. Sodišče prve stopnje je prav tako, kar zadeva vse upoštevne storitve, priznalo trditev tožeče stranke v zvezi s členom 7(1)(c) Uredbe o znamki Skupnosti: odločilo je, da sestavljenka „SAT.2“ ni le opisna v smislu te določbe.( )

8. Vendar je zavrnilo izpodbijanje glede vseh navedenih storitev, ki „so povezane z oddajanjem po satelitih“, zato ker je znak „SAT.2“, čeprav ni opisen, v povezavi s temi storitvami brez slehernega razlikovalnega učinka v skladu s členom 7(1)(b). Sodišče prve stopnje je to stališče utemeljilo predvsem, kot bo navedeno v nadaljevanju.( )

9. Absolutni razlogi za zavrnitev iz člena 7(1), od (b) do (e), Uredbe o znamki Skupnosti zasledujejo cilj, ki je v javnem interesu, s katerim se zagotavlja prosta uporaba znakov, na katere se sklicuje. Člen 7(1)(b) tako predvsem zajema znake, ki se ali bi se lahko v gospodarskem prometu navadno prosto uporabljali za označevanje zadevnega blaga ali storitev. Razlikovalni učinek se presoja ob upoštevanju tega blaga ali storitev in načina, kako upoštevna javnost zaznava znamko. V tem primeru je upoštevna javnost glede na posamezno vrsto storitve sestavljena iz poklicnih filmskih in medijskih potrošnikov in povprečnih potrošnikov.

10. Kot sestavljeno znamko je treba „SAT.2“ pri presoji njenega razlikovalnega učinka obravnavati kot celoto. Vendar se lahko vsak njen sestavni del presoja tudi ločeno. Prvič, „SAT“ je postal oznaka, ki navadno v nemškem in angleškem jeziku pomeni okrajšavo, ki opisuje značilnost (povezava s satelitskim oddajanjem) večine zadevnih storitev. Dalje se številke, kot je „2“, na splošno uporabljajo v gospodarskem prometu za označevanje zadevnih storitev in so tako brez razlikovalnega učinka. Končno se del „.“ na splošno uporablja v gospodarskem prometu za označevanje vseh vrst blaga in storitev. Znak „SAT.2“ kot celota je tako sestavljen iz kombinacije sestavnih delov, od katerih je vsak primeren za splošno označevanje zadevnih storitev v gospodarskem prometu, in je, kar zadeva te storitve, brez slehernega razlikovalnega učinka.

11. Dejstvo, da je znamka sestavljena le iz delov, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka, splošno opravičuje sklepanje, da je kot celota prav tako primerna, da se v gospodarskem prometu splošno uporablja za označevanje zadevnega blaga ali storitev. Tak sklep se lahko zanika le v primeru, če bi obstajal dokaz – ki pa ga v obravnavanem primeru ni –, da sestavljena znamka predstavlja več, kot je vsota njenih posameznih delov.

12. Kar zadeva zadnji tožbeni razlog SAT.1, s katerim ta uveljavlja kršitev načela enakega obravnavanja s tem, da je Urad odstopil od svoje prejšnje prakse odločanja glede znamk, ki so sestavljene iz številk in črk, je Sodišče prve stopnje predvsem navedlo sledeče.( ) Če se znak v določenem primeru pravilno registrira, v drugem, podobnem primeru pa se sprejme drugačna odločba, je treba drugo odločbo razveljaviti zaradi kršitev upoštevnih določb Uredbe o znamki Skupnosti; kot tožbeni razlog se ne more veljavno uveljavljati kršitev načela nediskriminacije. Vendar če je bila pri registraciji znaka storjena napaka in je bila kot zgoraj pozneje sprejeta drugačna odločba v drugem, podobnem primeru, se ni mogoče uspešno sklicevati na prvo odločbo zaradi razveljavitve druge. Načelo nediskriminacije je treba obravnavati skupaj z načelom pravilne uporabe prava in nihče se v podporo svojim trditvam ne more sklicevati na nepravilno uporabo prava v korist drugega. V vsakem primeru ne more biti podana podlaga za razveljavitev druge odločbe zaradi zatrjevane kršitve načela nediskriminacije.

13. SAT.1 trdi, da je Sodišče prve stopnje nepravilno razlagalo člen 7(1)(b) Uredbe o znamki Skupnosti zlasti s treh vidikov: nepravilno je trdilo, da člen 7(1)(b) zasleduje cilj, ki je v javnem interesu, to je ohranjanje določenih znakov za splošno prosto uporabo; pri presoji razlikovalnega učinka „SAT.2“ je uporabilo merilo, ki ga ni v določbi, namreč verjetnost uporabe v gospodarskem prometu za označevanje zadevnih proizvodov; pri tem pa ni opravilo celostne presoje razlikovalnega učinka znamke, ampak je zgolj preizkusilo vsak posamezen del. Podredno SAT.1 uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo načelo nediskriminacije s tem, da je nepravilno obravnavalo njen tožbeni razlog v zvezi s prejšnjimi posameznimi odločbami, čeprav gre za ustaljeno prakso odločanja Urada, kar zadeva znamke, ki vsebujejo številke in okrajšave.

Glavni pritožbeni razlog: nepravilna razlaga člena 7(1)(b)

Pojem razlikovalnega učinka

14. Pred preizkusom posebnih trditev, ki so navedene v pritožbi, je priporočljivo na kratko obravnavati pojem razlikovalnega učinka, kot je uporabljen v členu 7(1)(b) Uredbe o znamki Skupnosti.

15. Ta pojem je povzročil nekaj težav, ker razlog za zavrnitev registracije znamk, ki so „brez slehernega razlikovalnega učinka“, kot se zdi, ponavlja, povedano drugače, zahtevo, da mora biti znamka taka, da „lahko blago in storitve nekega podjetja razlikuje od blaga in storitev drugih podjetij“, kot je vsebovana v členu 4 in s sklicevanjem na člen 7(1)(a). Gre le za ponovitev ali morda za vsebinsko razliko?

16. Najpreprostejši odgovor, kot se zdi, izhaja iz člena 7(3), po katerem se člen 7(1)(b), (c) in (d) – ne pa tudi odstavek (a) – ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za katere se zahteva registracija. V skladu s tem je razumno sklepati, da se člena 4 in 7(1)(a) nanašata na splošno, absolutno, abstraktno zmožnost razlikovanja proizvodov različnih izvorov, medtem ko naj bi se člen 7(1)(b) nanašal na razlikovalni učinek v povezavi z razredom zadevnega proizvoda.

17. Torej, če bi bila v obravnavanem primeru zahtevana ločena registracija za vsakega od posameznih delov, bi bil sestavni del „.“ – glede katerega se razlikovalni učinek ne zatrjuje – vendarle opredeljen kot brez slehernega razlikovalnega učinka, medtem ko bi bilo treba razlikovalni učinek „SAT“ presojati v povezavi z upoštevnimi storitvami. V tem primeru bi bila registracija tega sestavnega dela izključena – za vse proizvode in storitve – na podlagi obeh točk (a) in (b) člena 7(1), vendar bi bil zadnji lahko samo v smislu člena 7(1)(b) opredeljen kot tak, ki izkazuje razlikovalni učinek glede nekaterih proizvodov, ne pa tudi drugih.

Cilj člena 7(1)(b)

Trditve

18. SAT.1 se strinja, da iz zadeve Windsurfing Chiemsee( ) izhaja, da želi člen 7(1)(c) Uredbe o znamki Skupnosti zagotoviti, da se lahko vsi znaki ali oznake proizvodov ali storitev, ki so opisni, v razmerju do teh proizvodov in storitev prosto uporabljajo. Sodišče vendar ni nikoli menilo, da je cilj člena 7(1)(b) isti; prej je zatrjevalo, da je bistvena funkcija znamke Skupnosti razlikovati med proizvodi različnega izvora in v sistemu neizkrivljene konkurence zagotavljati, da vsi proizvodi, ki jih označuje, izvirajo iz enega podjetja, ki ima nadzor in je odgovorno za njihovo kakovost in ki mora biti v položaju, da lahko nase veže stranke na podlagi te kakovosti.( ) Zaradi tega razloga in zato, da jih lahko vsi prosto uporabljajo, se znaki, ki nimajo razlikovalnega učinka, ne morejo registrirati kot znamke.

19. Urad navaja, da je očitno v interesu javnosti, da se znaki, ki nimajo razlikovalnega učinka, ne registrirajo kot znamke. V zadevi Canon( ) je Sodišče navedlo, da je zaradi pravne varnosti in dobre uprave treba zagotoviti, da se znamke, ki jih je pred sodišči mogoče uspešno izpodbijati, ne registrirajo. Znaki, ki so sestavljeni le iz omejenega števila delov, ki se splošno uporabljajo – kot črke, številke ali osnovne barve – lahko imajo zgolj omejen razlikovalni učinek in zlasti številke morajo ostati na voljo za označevanje količine.

Presoja

20. Določeno je, da mora biti vsak razlog za zavrnitev registracije obrazložen v smislu javnega interesa, ki je njegova podlaga.( )

21. Interes, ki je podlaga člena 7(1)(c) je, „da se znaki, ki so opisni, ali označbe lastnosti zadevnih proizvodov in storitev, za katere se zahteva registracija, lahko prosto uporabljajo“. Tako je bilo prvič odločeno v povezavi s členom 3(1)(c) Direktive o znamki Skupnosti, katerega besedilo je enako, v sodbi v zadevi Windsurfing Chiemsee( ) in nato potrjeno v sodbi v zadevi Linde( ). Nazadnje je bilo ponovljeno še v povezavi s členom 7(1)(c) Uredbe v sodbi v zadevi Doublemint( ).

22. Razumljivo je, zakaj je tako. Če se nekemu trgovcu dovoli, da monopolizira določen izraz, ki naj bi se uporabljal za označevanje lastnosti proizvoda, se mu dodeli neupravičeno prednost v nasprotju s konkurenti, ki imajo zakonit interes, da lahko ta izraz uporabljajo opisno.

23. Tako razlogovanje se lahko uporabi v primeru člena 7(1)(d) in (e) za pojme, ki so postali običajni za neki proizvod in oblike, ki so tesno povezane z njegovo naravo.( )

24. Vendar ne menim, da se uporaba v primeru 7(1)(b) lahko opravi brez pridržka. Ni očitnega razloga, zakaj naj bi morali biti znaki, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka – čeprav to pomanjkanje ni absolutno, ampak se nanaša le na zadevne proizvode in storitve – na voljo za splošno uporabo, razen če znaki sami niso prav tako v tesni povezavi z zadevnim proizvodom, zlasti v eni od povezav, ki so določene v točkah od (c) do (e). Nobena od teh povezav pa se ne predvideva le na podlagi tega, da je znak brez slehernega razlikovalnega učinka.

25. Sicer je v sodbi v zadevi Libertel( ), ki se je nanašala na prijavo za registracijo barve kot znamke Skupnosti in je vključevala razlago člena 3(1)(b) Direktive o znamki Skupnosti (katerega besedilo je enako členu 7(1)(b) Uredbe), Sodišče odločilo, da je pri presojanju razlikovalnega učinka določene barve kot znamke Skupnosti treba upoštevati splošni interes, tako da se ne omejuje neupravičene razpoložljivosti barv drugim gospodarskim subjektom, ki so ponudniki proizvodov ali storitev, katerih vrste so vsebovane v zahtevi za registracijo.

26. Vendar ta interes ni isti, kot je tisti, ki je podlaga členu 7(1)(c). Sodba v zadevi Libertel ne govori o ohranjanju znakov na voljo za „prosto splošno uporabo“, ampak bolj o „neupravičenem omejevanju“ njihove razpoložljivosti. To se pojavlja bolj v posebni povezavi z znaki, katerih število je zgolj omejeno, pri čemer je omejeno število barv, med katerimi lahko razlikuje povprečen potrošnik.( ) V povezavi z obravnavanim primerom se zdi, da je verjetno, da bo tak potrošnik lahko razlikoval med veliko več števili.

27. Dalje je treba spomniti, da (če se črno in belo štejeta kot barvi) si ni mogoče predstavljati znamke, ki je vidno zaznavna, embalaže proizvoda ali vidno zaznavnega oglaševanja, pri katerih ni uporabljena niti ena barva, in v večini primerov najmanj dve barvi, iz omejene palete barv, ki je na voljo, medtem ko je svobodni izbiri prepuščeno, ali se uporabi vsaj en sestavni del drugih kategorij, katerih obseg je omejen, kot so številke ali ločila. Poleg tega se lahko registracija barve kot take v nasprotju s posebno obliko, na katero je barva nanesena, pri analogni uporabi, na primer na področju številk, primerja z registracijo kakršnega koli izražanja dvojine („2“, „II“, „ii“, „two“, „deuce“, „twain“, „twin“, „double“ itd. in ustrezni izrazi v drugih jezikih) v nasprotju s konkretno številko „2“.

28. Ugotovitev v točki 36 izpodbijane sodbe, da člen 7(1)(b) zasleduje cilj ohranjanja splošne proste uporabe znakov, ki jih navaja, tako močno presega okvire tega, kar je po mojem mnenju ustrezna razlaga zakona. Čeprav morda taka ugotovitev sama po sebi ni odločilna, je vendar vplivala na končno presojo registracije „SAT.2“; uporaba merila, katerega namen je ohranjanje znakov na voljo za splošno prosto uporabo, se bo nujno pokazala za strožjo, kot je uporaba merila, ki povzroči zgolj to, da se razpoložljivost drugih vrst znakov, ki obstajajo le v omejenem številu, ne omeji neupravičeno.

Način presoje znamke kot celote

Trditve

29. SAT.1 trdi, da bi moralo Sodišče prve stopnje upoštevati, ali „SAT.2“ upoštevnemu sektorju javnosti omogoča razlikovanje storitev, ki jih označuje, od tistih, ki izvirajo od drugod. V tem smislu ni upoštevna navedba, da je „SAT“ običajna okrajšava za „satelit“ in da se „2“ na splošno uporablja pri trženju za predstavljanje takih storitev. Ali se določen sestavni del lahko uporablja tako, ni merilo iz člena 7(1)(b), ampak iz člena 7(1)(c) ali (e). Člen 7(1)(b) ni mišljen kot preostali razlog za zavrnitev znakov, ki niso izključno opisni.

30. Poleg tega se upošteva celostna zaznava potrošnika, ki znamke ne analizira po posameznih delih, ki jo sestavljajo. Oznaka „SAT.2“ kot celota ni opisna za nobeno vrsto zadevnih storitev, vendar si jo je lahko zapomniti in je tako primerna za razlikovanje proizvodov glede na njihov izvor. SAT.1 kot prikaz, da imajo lahko inovativni, neopisni pojmi razlikovalni učinek, navaja sodbo v zadevi Baby‑Dry( ).

31. Urad trdi, da znak „SAT.2“ kot celota ni opisen in ga tako ni mogoče zavrniti na podlagi člena 7(1)(c), ampak da je v skladu z dejstvi, ki jih je ugotovilo Sodišče prve stopnje in se jih ne da izpodbijati, sestavljen iz dela „SAT“, ki je opisen (in tako brez razlikovalnega učinka), in dela „2“, ki ni niti opisen niti nima razlikovalnega učinka (pri čemer ni treba upoštevati sestavnega dela „.“). Vsak znak je seveda treba presojati kot celoto in upoštevati se mora, ali lahko razlikuje med proizvodi glede na njihov izvor; vendar zgolj dodatek dela, ki je brez slehernega razlikovalnega učinka, k opisnemu delu ne more ustvariti znaka, ki ima kot celota razlikovalni učinek, razen če je način povezovanja obeh tak, da ustvarja celoto, ki predstavlja več kot posamezni deli, kar pa ne velja v tem primeru.

32. Sklepanje SAT.1, da ima vsak znak, ki ni opisen, razlikovalni učinek, ni logično niti pravilno; tako sklepanje bi členu 7(1)(b) odvzelo vsakršno samostojno uporabo. Člen 7(1)(c) niti ne zajema le dela primerov, za katere velja člen 7(1)(b). Sodba v zadevi Baby-Dry ne podpira mnenja SAT.1, saj se nanaša na opisnost inovativnega in sintaktično nenavadnega nizanja dveh opisnih sestavnih delov in ne na razlikovalni učinek opisnemu delu dodanega neopisnega dela. V vsakem primeru merilu „kakršne koli prepoznavne razlike“( ) ne more zadostiti dodan preprosti sestavni del, kot sta številka ali ločilo.

Presoja

33. V točki 39 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje presodilo: „Glede na to, da gre za sestavljeno znamko, jo je treba pri presoji njenega razlikovalnega učinka obravnavati kot celoto. To seveda ni nezdružljivo s presojo vsakega posameznega sestavnega dela znamke.“

34. V točkah od 41 do 47 je opredeljeno, da „SAT“ „označuje značilnost večine zadevnih storitev, ki naj bi jo upoštevna javnost upoštevala pri sprejemanju svoje odločitve, namreč dejstvo, da gre za satelitsko oddajanje,“ in da je tako, kar zadeva te storitve, brez slehernega razlikovalnega učinka, medtem ko se dela „2“ in „.“ v gospodarskem prometu splošno uporabljata za označevanje takih storitev in sta v tem smislu brez slehernega razlikovalnega učinka.

35. V točkah 49 in 50 je dalje navedlo:

„Dejstvo, da je sestavljena znamka sestavljena le iz delov brez slehernega razlikovalnega učinka, na splošno upravičuje sklepanje, da se taka znamka kot celota lahko v gospodarskem prometu splošno uporablja za označevanje zadevnega blaga ali storitev. To ne velja le takrat, kadar obstaja konkreten dokaz, kot je na primer način, kako so posamezni deli povezani, za to, da sestavljena znamka predstavlja več, kot vsota njenih posameznih delov.

V obravnavanem primeru tak dokaz ni razviden. […] Trditev tožeče stranke, da ima prijavljena znamka kot celota domišljijski sestavni del, ni pomembna.“

36. Sodišče prve stopnje je tako sklenilo, da „SAT.2“ nima slehernega razlikovalnega učinka v povezavi z upoštevnimi proizvodi, ki „se nanašajo na satelitsko oddajanje“.

37. SAT.1 kritizira predvsem dve točki te presoje: presojo posameznih sestavnih delov „SAT“ in „2“ in celostno presojo znamke.

38. Pri obravnavanju teh kritik je treba navesti, da je Sodišče prve stopnje pravilno navedlo, da je pri presoji v okviru člena 7(1)(b) obravnavana znamka kot celota. Po ustaljeni sodni praksi je treba na splošno znamke presojati v okviru splošnega vtisa, ki ga povzročijo pri upoštevnem potrošniku, kajti ta potrošnik, čeprav velja za povprečno obveščenega, previdnega in razumnega, „običajno znamko zaznava kot celoto in ne analizira njenih podrobnosti“.( )

39. Prav tako lahko kot vmesna faza pri celostni presoji pomaga preizkus vsakega posameznega sestavnega dela znamke, zato presoje Sodišča prve stopnje zaradi tega ni mogoče kritizirati.

40. V zvezi s preizkusom dela „SAT“ ne morem najti nobene napake v sklepanju, da – izhajajoč iz tega, da je del „SAT“ opisen, kar zadeva storitve, ki so povezane s satelitskim oddajanjem – prav tako v zvezi z istimi proizvodi nima slehernega razlikovalnega učinka. Čeprav člen 7(1)(b) in (c) ureja različne razloge za zavrnitev, obstaja določeno prekrivanje med različnimi položaji, ki jih zajema, in je verjetno, da je pojem, ki se v gospodarskem prometu lahko uporablja za označevanje lastnosti nekega proizvoda, brez slehernega razlikovalnega učinka( ); glede tega je sklep očitno pravilen.

41. Kar zadeva preizkus dela „2“, je po mojem mnenju kritika pritožnika prepričljivejša. Kot trdi, je Sodišče prve stopnje uporabilo novo merilo, ki ga ni v členu 7(1)(b), ko je navajalo, da se „števila na splošno in konkretno število ‚2‘ v gospodarskem prometu splošno uporabljajo za označevanje zadevnih storitev“ in so tako s tem v zvezi brez slehernega razlikovalnega učinka.( )

42. Tako sklepanje se mi ne zdi pravilno. Medtem ko je za opisni sestavni del, ki se v gospodarskem prometu splošno uporablja za označevanje proizvodov ali storitev, zelo verjetno, da je brez slehernega razlikovalnega učinka, take presoje ni mogoče samodejno razširiti na neopisne dele. Zlasti števila se splošno uporabljajo na več in na različnih področjih – pri upravnih obrazcih, palicah za golf in avtobusnih progah – za razlikovanje med skupinami stvari, proizvodov ali storitev( ), za kar naj bi se uspešno uporabljala. Ni prepričljivega [imanentnega] razloga, zakaj naj ne bi števila – ki so izrecno navedena na seznamu v členu 4 Uredbe – prav tako razlikovala med proizvodi različnih ponudnikov. Način presoje Sodišča prve stopnje očitno vendarle združuje merilo razlikovalnega učinka v členu 7(1)(b) in merilo opisnega značaja v členu 7(1)(c).

43. Končno in najpomembnejše je, da je vsak sestavni del v vsakem primeru predvsem okoliščina, ki jo je treba upoštevati pri celostni presoji. Kot reductio ad absurdum bi se lahko izpostavilo, da z domnevo, da je vsaka posamezna črka v abecedi brez razlikovalnega učinka,( ) ni mogoče gotovo sklepati glede razlikovalnega učinka besedne znamke, ki je sestavljena iz takih črk.

44. Na podlagi dejstva, da je znak sestavljen izključno iz delov, ki so vsak zase brez razlikovalnega učinka v povezavi z zadevnimi proizvodi, ni mogoče avtomatično domnevati, da niti znamka kot celota nima slehernega razlikovalnega učinka, kar se lahko ovrže le na podlagi dokaza o dodatni okoliščini, kot je na primer določen način povezovanja sestavnih delov, ki v primeru, da takega dokaza ni, pomeni, da je kakršna koli celostna presoja znamke nepotrebna.

45. Ravno nasprotno, ločena celostna presoja je vedno potrebna, saj znamka kot celota lahko ali pa tudi ne predstavlja „več kot vsota njenih delov“. Sodišče prve stopnje v točkah 49 in 50 izpodbijane sodbe take presoje vendarle ni opravilo.

46. Zato menim, da je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo člen 7(1)(b) Uredbe o znamki: prvič, ko je na podlagi dejstva, da se števila na splošno in konkretno število „2“ v gospodarskem prometu navadno uporabljajo za označevanje zadevnih storitev, zaključilo, da so s tem v zvezi brez slehernega razlikovalnega učinka, in drugič, ko ni opravilo celostne presoje znamke „SAT.2“ in je kot nepomembno opredelilo trditev pritožnika, da znamka kot celota vsebuje domišljijski sestavni del.

Podredni pritožbeni razlog: kršitev načela nediskriminacije

Trditve

47. SAT.1 trdi, da je presoja Sodišča prve stopnje upoštevna takrat, ko obstajajo nasprotujoče posamične odločbe, ne pa takrat, kadar Urad, kot je bilo zatrjevano na prvi stopnji in v postopku registracije, v preteklosti zasleduje ustaljeno in jasno prakso odločanja, ki je primerljiva s smernicami preizkušanja, ki jih je sam izdal. Znamke, ki jih je Urad sprejel na področju telekomunikacij, vključujejo: „T-SAT“, „One Tel“, „One.Tel“ in „MEDIA 4“.

48. Urad ugovarja, da se pritožbeni razlog nanaša na zatrjevano kršitev načela enakega obravnavanja s strani Urada in ne Sodišča prve stopnje. SAT.1 tako predlaga, naj Sodišče ponovno preizkusi njegov tožbeni razlog na prvi stopnji, ki se nanaša na prakso Urada, kar pa v pritožbenem postopku ni dopustno.

Presoja

49. S tem, da sem ugotovil, da bi glavnemu pritožbenemu razlogu moralo biti ugodeno, bom podredni razlog le na kratko komentiral.

50. Prvič, zdi se mi jasno, da SAT.1 na tem mestu zatrjuje, da presoja njegovega glavnega tožbenega razloga Sodišča prve stopnje, ki se nanaša na neenako obravnavanje, temelji na nepravilni uporabi prava. SAT.1 trdi, da je Sodišče prve stopnje ta tožbeni razlog zavrnilo s pravno obrazložitvijo, ki ustreza primerjavi posameznih primerov, ne pa primerjavi posameznih odločb in ustaljene prakse. Pritožbeni razlog je tako nedopusten.

51. Drugič, načina presoje, ki ga je uporabilo Sodišče prve stopnje, načeloma ni mogoče kritizirati. Če prejšnja odločba Urada ni pravilna, se nanjo ne da sklicevati v podporo razveljavitvi poznejše pravilne odločbe – nihče se v podporo svojim trditvam ne more zanesti na nezakonit akt, ki je bil izdan v korist nekoga drugega.( ) Ko je položaj nasproten – kot je po mojem mnenju v obravnavanem primeru – mora biti poznejša odločba v vsakem primeru razveljavljena in načelo nediskriminacije tu ni pomembno.

52. Tretjič, to zatrjevanje temelji predvsem na ugotovitvi, da odbor za pritožbe, ko odloča o registraciji, ne sprejema odločitev na podlagi prostega preudarka, temveč na podlagi vezane pristojnosti. Čeprav je vsako prosto presojanje dejansko omejeno, se vendarle pri presoji razlikovalnega učinka znamke ne da popolnoma izogniti določeni stopnji subjektivnosti tudi pri konkretni uporabi prava. Posebej pomembna v tem primeru je ohranitev konsistentnosti. Dejansko je v smernicah( ) presojanja Urada, ki jih je ta sam izdal, določeno, da „je treba pri sprejemanju odločitev vzpostaviti konsistentnost, tako da se vse pritožnike obravnava enako. Preizkuševalci so dolžni slediti odločitvam svojih kolegov in posebej odborov za pritožbe in Sodišča prve stopnje ter Sodišča Evropskih skupnosti“.

Predmet tožbe na prvi stopnji

53. Edino vprašanje, na katero je še treba odgovoriti, je, ali je znak „SAT.2“ kot celota brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe o znamki, kar zadeva storitve, ki so povezane s satelitskim oddajanjem.

54. V skladu s členom 61 Statuta Sodišča lahko slednje samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v razsojanje Sodišču prve stopnje. V obravnavanem primeru je bilo vprašanje dovolj razdelano, tako da ne bi bilo v skladu z gospodarnostjo postopka, da se zadeva vrne Sodišču prve stopnje. Dejansko je v zvezi z zgoraj izpostavljenimi trditvami potrebna le še kratka analiza.

55. „SAT.2“ je sestavljen znak oblike, ki se zelo splošno uporablja na področju oddajanja. Dolg seznam primerljivih primerkov v različnih državah po Evropi vključuje „BBC 1“, „Kanaal 2“, „MTV 3“, „TV4“, „Tele 5“, „M6“, „RTL 7“ in druge. V nekaterih primerih ima neštevilčni sestavni del sam po sebi razlikovalni učinek, v drugih primerih je enako opisen, kot je Sodišče prve stopnje odločilo, da je „SAT“ opisen, kar zadeva storitve satelitskega oddajanja, in je zato s tem v zvezi opredeljen, kot da nima slehernega razlikovalnega učinka.

56. Vendar mora prisotnost številčne oznake jasno zagotavljati razlikovalni učinek. Običajna komercialna uporaba teh znakov za označevanje televizijskih kanalov in s tem povezanih proizvodov se zdi kot stalni dokaz uspeha takega pristopa. Če ima povprečen potrošnik televizijskih programskih vsebin in z njimi povezanih proizvodov težave pri prepoznavanju teh znakov pri razlikovanju med proizvodi in njihovim izvorom, naj se ti ne bi uporabljali predvsem zato, ker se s komercialnimi pritiski zaradi prihodkov od oglaševanja in stopenj gledanosti ustvarja močna potreba po zvestobi proizvodom.( )

57. Tudi cilj, po katerem naj se razpoložljivost določenih znakov „ne omejuje neutemeljeno“, ki je eden od ciljev iz člena 7(1)(b), se na tem mestu ne zdi upošteven. Če je znamka sestavljena iz številčnega in neštevilčnega dela, je slednji lahko, ali pa tudi ne, opisen; izbira ni posebej omejena. Seveda obstaja praktična meja obsega številk, ki se dejansko lahko uporabijo, vendar je ta visoka. V primeru, ko se sestavita sestavna dela obeh tipov, je število kombinacij z razlikovalnim učinkom dejansko zelo veliko. Če lahko potrošniki prepoznajo npr. satelitski televizijski kanal na podlagi znaka, kot je „SAT.2“, ga lahko preprosto razlikujejo od drugih sestavljenk, ki vsebujejo različne črke in/ali številke, ki bi jih morda želeli drugi izdajatelji televizijskih programov registrirati kot znamke. ( )

58. Menim, da je odbor za pritožbe nepravilno presodil, da je „SAT.2“ kot celota v povezavi z upoštevnimi storitvami brez slehernega razlikovalnega učinka.

Predlog

59. Zaradi tega menim, naj Sodišče:

– razveljavi sodbo v zadevi T-323/00 Sodišča prve stopnje v delu, v katerem je bila v tej zadevi sodba zavrnjena zaradi razloga, da je registracija „SAT.2“ kot znamke Skupnosti za storitve, ki so povezane s satelitskim oddajanjem, izključena na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe o znamki Skupnosti;

– razveljavi Odločbo R 312/1999-2 drugega odbora za pritožbe v delu, v katerem še ni bila razveljavljena s sodbo v zadevi T-323/00;

– Uradu za usklajevanje na notranjem trgu naloži plačilo stroškov.