Keywords

Summary



Keywords

1. Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev tožbenih razlogov in trditev, predstavljenih pred Sodiščem prve stopnje – Neopredelitev navedene napačne uporabe prava – Nedopustnost – Izpodbijanje razlage ali uporabe prava Skupnosti s strani Sodišča prve stopnje – Dopustnost

(člen 225 ES)

2. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dokazov – Izključitev, razen v primeru izkrivljanja

(člen 225 ES)

3. Pritožba – Razlogi – Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe – Nedopustnost

(Poslovnik Sodišča, člena 42(2) in 118)

4. Pritožba – Razlogi – Možnosti argumentacije – Omejitev

(Statut Sodišča, člen 58; Poslovnik Sodišča, člen 113(2))

5. Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo

(člen 230, četrti odstavek, ES; Uredba Sveta št. 2580/2001)

6. Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do učinkovitega pravnega varstva

(Uredba Sveta št. 2580/2001)

7. Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Procesno upravičenje

(člen 230, četrti odstavek, ES)

Summary

1. Pritožba je nedopustna, če so v njej samo ponovljeni ali dobesedno navedeni tožbeni razlogi in trditve, ki so že bili predloženi Sodišču prve stopnje, ne da bi bile v njej navedbe, s katerimi bi bila natančneje opredeljena zmotna uporaba prava v izpodbijanem sklepu. Nasprotno, kadar pritožnik izpodbija način, kako je Sodišče prve stopnje razlagalo ali uporabilo pravo Skupnosti, se lahko pravna vprašanja, obravnavana na prvi stopnji, ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če namreč pritožnik svoje pritožbe tako ne bi mogel utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je že navajal pred Sodiščem prve stopnje, bi navedeni postopek deloma izgubil pomen.

(Glej točko 32.)

2. Očitki glede dejanskih ugotovitev in njihove presoje v izpodbijanem sklepu so v fazi pritožbe dopustni, če pritožnik trdi, da je Sodišče prve stopnje podalo ugotovitve, katerih vsebinska nenatančnost izhaja iz listin v spisu, ali izkrivilo dokaze, ki so mu bili predloženi. Tako izkrivljanje je podano, če se zdi presoja obstoječih dokazov, na da bi se uporabili novi, očitno napačna.

(Glej točki 35, 37.)

3. Na podlagi člena 118 Poslovnika Sodišča se člen 42(2) istega poslovnika, ki načeloma prepoveduje navajanje novih razlogov med postopkom, uporablja v postopku pred Sodiščem, katerega predmet je pritožba zoper odločbo Sodišča prve stopnje. V okviru pritožbe je pristojnost Sodišča torej omejena na preizkus presoje razlogov, ki jih je obravnavalo Sodišče prve stopnje.

(Glej točko 61.)

4. Iz povezanih določb člena 58 Statuta Sodišča in člena 113(2) Poslovnika Sodišča izhaja, da se lahko pritožnik v okviru pritožbe sklicuje na vsako upoštevno trditev samo pod pogojem, da se s pritožbo ne spremeni predmet postopka pred Sodiščem prve stopnje. Ne obstaja obveznost, da bi bilo treba vsako trditev, ki se navaja v okviru pritožbe, predhodno obravnavati v postopku na prvi stopnji. Omejitve v tem smislu ni mogoče sprejeti, ker bi posledično velik del postopka s pritožbo izgubil pomen.

(Glej točko 66.)

5. Temeljne pravice so del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče. V ta namen se Sodišče zgleduje po ustavnih tradicijah, ki so skupne državam članicam, in po podatkih iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali h katerim so pristopile. Evropska konvencija o človekovih pravicah (EKČP) ima pri tem poseben pomen. Novejša sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice pa kaže na to, da organizacija, ki je na seznamu oseb, skupin in subjektov, za katere se uporabljajo omejevalni ukrepi iz Uredbe št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu, ne bi mogla dokazati, da je bila žrtev v smislu člena 34 EKČP, in zato bi bilo nedopustno, da bi spor predložila v odločanje temu sodišču.

Zato kadar sodišče Skupnosti odloči, da taka organizacija ni posamično prizadeta v smislu člena 230, četrti odstavek, ES, kot je razložen v sodni praksi, in da je njena ničnostna tožba zato nedopustna, ni nikakršnega nasprotja med EKČP in omenjenim členom 230, četrti odstavek, ES.

(Glej točke 74, 76, 82, 83.)

6. Evropska skupnost je namreč skupnost, v kateri velja vladavina prava in v kateri so institucije podvržene nadzoru skladnosti svojih aktov s Pogodbo in splošnimi pravnimi načeli, katerih del so temeljne pravice. Zato morajo imeti posamezniki možnost učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo po pravnem redu Skupnosti, pri čemer je pravica do takega varstva del splošnih pravnih načel, ki izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic. To pravico določata tudi člena 6 in 13 Evropske konvencije o človekovih pravicah.

V zvezi s tem je glede Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu učinkovitost tega sodnega varstva toliko bolj pomembna, saj omejevalni ukrepi iz te uredbe vodijo do hudih posledic. Ne le da se osebi, skupini ali organizaciji, na katere se ta uredba nanaša, preprečijo vse finančne transakcije in storitve, temveč je s tem, da so označene za teroristične, prizadet tudi njihov ugled in njihova politična dejavnost.

Na podlagi člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 v zvezi s členom 1, od (4) do (6), Skupnega stališča 2001/931 je mogoče osebo, skupino ali organizacijo vključiti na seznam oseb, skupin in subjektov, za katere se uporablja ta ureditev, le, če obstajajo določeni prepričljivi dokazi in pod pogojem natančne identifikacije zadevnih oseb, skupin ali organizacij. Poleg tega je natančno navedeno, da se lahko ime osebe, skupine ali organizacije ohrani na navedenem seznamu le tako, da Svet ponovno v rednih časovnih presledkih preuči njen položaj. Za vse te elemente mora biti omogočen nadzor sodišča.

Iz tega sledi, da čeprav je zakonodajalec Skupnosti menil, da je zadevna organizacija še naprej obstajala v zadostni meri, da je bila predmet omejevalnih ukrepov iz Uredbe št. 2580/2001, je treba v skladu z načelom doslednosti in pravičnosti priznati, da je ta organizacija še naprej obstajala v zadostni meri, da te ukrepe lahko izpodbija. Iz vsakega drugačnega zaključka bi sledilo, da bi bilo mogoče organizacijo vključiti na seznam oseb, skupin in subjektov, za katere se uporablja ta ureditev, ne da bi bilo mogoče zoper to vključitev vložiti tožbo.

(Glej točke od 109 do 112.)

7. Na podlagi določb Statuta Sodišča, zlasti njegovega člena 21, določb Poslovnika Sodišča, zlasti njegovega člena 38, in določb Poslovnika Sodišča prve stopnje, zlasti njegovega člena 44, organizacije, ki nimajo pravne osebnosti, ne morejo vložiti tožbe. V tem izjemnem položaju je treba postopkovna pravila, ki urejajo dopustnost ničnostne tožbe, uporabiti tako, da se, kolikor je potrebno, prilagodijo okoliščinam primera. Gre namreč za izogibanje pretiranemu formalizmu, ki bi onemogočil vsako možnost vložitve ničnostne tožbe, čeprav so za zadevno organizacijo veljali omejevalni ukrepi Skupnosti.

(Glej točko 114.)