SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PHILIPPA LÉGERJA,

predstavljeni 9. septembra 2004( )

Zadeva C-460/02

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Italijanski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 96/67/ES o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti – Nepravilen prenos – Delna odpoved“

1. Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo predlaga ugotovitev, da Italijanska republika ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996 o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti( ) (v nadaljevanju: Direktiva).

2. Komisija v utemeljitev tožbe navaja, da je Italijanska republika kršila več določb Direktive, prvič, ker ni določila:

– največ sedemletnega obdobja za izbiro izvajalcev storitev zemeljske oskrbe v skladu s členom 11(1)(d) Direktive;

in drugič, ker je med drugim sprejela dve nacionalni določbi, ki sta v nasprotju z Direktivo:

– socialni ukrep, ki ni združljiv s členom 18 Direktive;

– prehodne določbe, ki jih Direktiva ne dovoljuje.

I – Pravni okvir

A – Skupnostna ureditev

3. V skladu s peto uvodno izjavo Direktive je njen cilj odpiranje dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe na vseh letališčih na ozemlju države članice( ), da bi se zmanjšali obratovalni stroški letalskih družb in izboljšala kakovost storitev, zagotovljenih uporabnikom letališč. Ta prosti dostop je treba izvesti postopno.( )

4. V okviru odpiranja dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe lahko države članice ob upoštevanju cilja Direktive določijo ukrepe za zagotovitev upoštevanja omejitev glede varnosti in varovanja ter zahteve glede varstva okolja in zagotavljanja ustrezne stopnje socialne zaščite.( )

5. V Direktivi( ):

„[…]

(d) ‚uporabnik letališča‘ pomeni vsako fizično ali pravno osebo, ki je odgovorna za prevoz potnikov, pošte in/ali tovora po zraku od ali do zadevnega letališča;

(e) ‚zemeljska oskrba‘ pomeni storitve, ki se opravljajo za uporabnike letališč na letališčih, kot je opisano v Prilogi;

(f) ‚samooskrba‘ pomeni stanje, v katerem uporabnik letališča neposredno zase izvaja eno ali več vrst storitev zemeljske oskrbe in ne sklene pogodbe o opravljanju teh storitev s tretjo osebo; za namene te opredelitve se uporabniki letališč v medsebojnem odnosu ne štejejo za tretjo osebo, kadar:

– ima eden večinski delež drugega,

– ali

– ima en sam organ večinski delež vsakega;

(g) ‚izvajalec storitev zemeljske oskrbe‘ pomeni vsako pravno ali fizično osebo, ki tretjim osebam ponuja eno ali več vrst storitev zemeljske oskrbe.“

6. Vendar to odpiranje dostopa do trga letaliških storitev ni brezpogojno; države članice lahko namreč določijo izjeme, tako da omejijo število izvajalcev ali da določenemu izvajalcu pridržijo pravico do opravljanja nekaterih storitev zemeljske oskrbe.( ) Tako lahko država članica v skladu s členoma 6(2) in 7(2) Direktive omeji število izvajalcev storitev zemeljske oskrbe ali samooskrbovanih uporabnikov letališč na najmanj dva ali jim to pravico pridrži. Direktiva dovoljuje uporabo te omejitve samo za odpremo prtljage, oskrbovanje na ploščadi, oskrbovanje z gorivom in oljem ter odpremo tovora in pošte.

7. Člen 9 Direktive določa možnost, da države članice določijo izjeme glede odpiranja dostopa do trga letaliških storitev, če posebne omejitve, zlasti glede zmogljivosti, ne omogočajo odprtja trga, kot ga priporoča Direktiva. Z izjemo se lahko omeji število izvajalcev storitev zemeljske oskrbe oziroma samooskrbovanih uporabnikov letališč ali se jim ta pravica pridrži ali pa se samooskrba celo prepove. Te izjeme je treba priglasiti Komisiji.

8. Člen 11 Direktive določa poseben postopek, ki temelji na objektivnih merilih, za izbiro izvajalcev, pooblaščenih za opravljanje storitev zemeljske oskrbe, kadar se država članica odloči za omejitev njihovega števila v skladu z zgoraj navedenimi določbami. V skladu z Direktivo se izvajalci izberejo za največ sedem let.

9. V skladu z Direktivo lahko države članice za dejavnosti zemeljske oskrbe na letališču, ki jih opravljata izvajalec storitev zemeljske oskrbe ali samooskrbovani uporabnik, zahtevajo pridobitev dovoljenja javnega organa, ki ni odvisen od upravljavca letališča.( )

10. In končno, treba je poudariti, da člen 18 Direktive določa:

„Brez vpliva na uporabo te direktive in ob upoštevanju drugih določb zakonodaje Skupnosti države članice lahko sprejmejo ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev varstva pravic delavcev in varstva okolja.“

B – Nacionalna ureditev

11. V Italiji je bila navedena direktiva prenesena z zakonsko uredbo št. 18 z dne 13. januarja 1999 o „izvajanju Direktive“( ) (v nadaljevanju: uredba DL 18/99).

12. Za učinkovito izpolnjevanje zahtev iz DL 18/99 je pristojen nacionalni javni organ Ente nazionale per l'aviazione civile (nacionalni urad za civilno letalstvo, v nadaljevanju: ENAC).

13. Italijanska republika se je odločila omejiti število izvajalcev, ki izhaja iz člena 6(2) Direktive, s tem da je za izbiro izvajalcev uporabila poseben postopek iz člena 11 navedene direktive( ). Uredba DL 18/99 določa tudi pogoje za odobritev izvajalcev storitev zemeljske oskrbe.

14. Člen 14 uredbe DL 18/99 se nanaša predvsem na socialno zaščito in določa:

„1. Z zagotovitvijo prostega dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe je treba še 30 mesecev od datuma začetka veljavnosti te uredbe ohraniti stopnjo zaposlenosti in nadaljnjega obstoja delovnih razmerij osebja prejšnjega upravljavca.

2. Razen ob prenosu dela podjetja vsak prenos dejavnosti, ki se nanaša na eno ali več vrst storitev zemeljske oskrbe iz prilog A in B, vključuje prenos osebja, ki je bilo zaposleno pri prejšnjem izvajalcu storitev in so ga v soglasju s sindikati delavcev imenovali zadevni subjekti, na njegovega naslednika, in sicer sorazmerno z deležem prometa ali dejavnosti, ki ga je ta prevzel.“

15. In končno, člen 20 uredbe DL 18/99 vsebuje naslednjo prehodno določbo:

„Pogodbena ureditev za osebje, ki opravlja storitve zemeljske oskrbe, ki je veljala 19. novembra 1998 ter določa več organizacijskih in pogodbenih shem, se ohrani do izteka ustreznih pogodb, brez možnosti podaljšanja in v nobenem primeru ne dlje kot za šest let.“

II – Predhodni postopek

16. Komisija je na podlagi podrobno obrazložene pritožbe, ki jo je 29. marca 1999 prejela od zveze Associazione per i diritti degli utenti e consumatori (zveza za varstvo pravic uporabnikov in potrošnikov), preverila upoštevne določbe uredbe DL 18/99, s katero je bila prenesena Direktiva. Ker je Komisija ugotovila več kršitev prava Skupnosti, je italijanski vladi 3. maja 2000 poslala pisni opomin.

17. Ker z odgovorom navedene vlade ni bila zadovoljna, ji je v dopisu z dne 24. julija 2001 poslala obrazloženo mnenje. Italijanska vlada je prek svojega stalnega predstavništva Komisiji poslala več dopisov. Predstavniki pristojnih služb Komisije in strokovnjaki italijanskega ministrstva za promet so se nato srečali na sestankih, na katerih je italijanska vlada predstavila predloge sprememb določb uredbe DL 18/99.

18. Tako je bilo v dopisu stalnega predstavništva z dne 10. maja 2002 navedeno, da si italijanski organi pridržujejo pravico do obveščanja o naknadnem dogajanju v zvezi s tem vprašanjem in izražajo pripravljenost, da prenehajo z obstoječimi kršitvami. Ker Komisija nato ni bila obveščena o naknadnem dogajanju, je 19. decembra 2002 na podlagi člena 226 ES vložila to tožbo.

III – Tožba

19. Komisija v tožbi navaja tri očitke zoper državo članico. Sodišču predlaga, naj ugotovi, da:

– Italijanska republika v uredbo DL 18/99 ni prenesla največ sedemletnega obdobja za izbiro izvajalcev storitev zemeljske oskrbe, kot je določeno v členu 11(1)(d) Direktive;

– je v členu 14 uredbe DL 18/99 uvedla socialni ukrep, ki ni združljiv s členom 18 Direktive, in da

– je v členu 20 uredbe DL 18/99 predvidela prehodne določbe, ki jih Direktiva ne dovoljuje.

20. Italijanska vlada je v dopisu z dne 19. januarja 2004 Sodišču sporočila, da se zakon št. 306 z dne 31. oktobra 2003 o spremembi uredbe DL 18/99 končno izrecno sklicuje na največ sedemletno obdobje za izbiro izvajalcev.

21. Komisija se je v dopisu, ki ga je 24. marca 2004 vložila v sodnem tajništvu Sodišča, odločila, da se odpove prvemu očitku v tožbi.( ) Italijanska vlada je to delno odpoved sprejela z dopisom z dne 22. aprila 2004.

22. Tako bom najprej preučil drugi, nato pa še tretji očitek Komisije.

A – Očitek glede socialnega ukrepa, ki ni združljiv z Direktivo

1. Trditve strank

23. Komisija Italijanski republiki očita, da je uvedla člen 14 uredbe DL 18/99, ki ni združljiv z Direktivo, zlasti z njenim členom 18. Člen 14 izvajalcem storitev zemeljske oskrbe nalaga, da morajo zagotoviti prenos osebja prejšnjega izvajalca storitev, in sicer sorazmerno z obsegom prevzetih dejavnosti.

24. Taka obveznost naj bi presegala to, kar je dovoljeno s členom 18 Direktive, in celo to, kar določa Direktiva Sveta 2001/23/ES o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev pri prenosu podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov.( ) Člen 14 uredbe DL 18/99 določa sistematično obveznost prenosa osebja pri prenosu dejavnosti, torej v vseh primerih, ne le kadar jo zahteva Direktiva.

25. Komisija meni, da v okviru cilja odpiranja dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe taka obveznost daje prednost že dejavnim podjetjem, ki jim ni treba prevzeti zaposlenih iz drugega podjetja; izvajalci, ki želijo imeti dostop do trga, namreč ne morejo izbrati svojega osebja, saj morajo prevzeti osebje prejšnjega izvajalca. Po njenem mnenju naj bi tak položaj za vse nove konkurente pomenil omejevanje svobode opravljanja storitev.

26. Italijanska vlada meni, da ukrepi socialne zaščite iz člena 14 uredbe DL 18/99 ne ovirajo cilja Direktive in naj bi bili v resnici izraz pristojnosti, ki jo državam članicam dodeljuje člen 18 Direktive. Poleg tega naj bi se navedeni člen uvrščal v postopni proces, ki ga uvaja Direktiva.

27. Po mnenju italijanske vlade je treba člen 14 razumeti glede na sobesedilo uredbe DL 18/99, ki je bila sprejeta v času, ko je bila za državo značilna izredno visoka brezposelnost in ko so bile za letališke dejavnosti značilne že dolgo uveljavljene kolektivne pogodbe. Zato je bila glede na visoko stopnjo sindikalne zastopanosti, ki bi lahko povzročila nerede, po mnenju italijanskih organov potrebna postopna sprememba. Italijanska vlada je v teh okoliščinah želela pristopiti zmerno, s tem da je določila prehoden ukrep za pravice delavcev, ki jim italijanski pravni red drugače ne bi več mogel zagotavljati varstva.( )

28. Po mnenju te vlade naj bi države članice imele na podlagi osme in štiriindvajsete uvodne izjave ter člena 18 Direktive možnost, da določijo dodatna jamstva poleg tistih, ki jih pravo Skupnosti že določa v zvezi z varstvom pravic delavcev.( ) Nacionalne določbe o prenosu morajo obvezno uravnotežiti obe temeljni zahtevi po liberalizaciji trga storitev zemeljske oskrbe in varstvu pravic delavcev. Italijanski organi namreč nasprotujejo stališču Komisije, ki naj bi dajala prednost cilju liberalizacije.

29. Treba je poudariti, da so italijanski organi v dopisu stalnega predstavništva z dne 31. oktobra 2001( ) napovedali nadomestitev člena 14 uredbe DL 18/99 z obveznostjo, ki bi jo bilo treba podrobno še določiti in katere cilj bi bil, da vsako novo podjetje, ki bi želelo zagotavljati storitve zemeljske oskrbe, za določen čas da prednost delavcem prejšnjega izvajalca, ki bi ostali brez zaposlitve( ).

2. Presoja

30. Za presojo drugega očitka je treba preučiti obseg člena 18 Direktive. Nato je treba ugotoviti, kako je treba razlagati obseg te določbe. Je treba zakonodajni ukrep držav članic obravnavati, kot da je odvisen od uresničitve ciljev Direktive, kot trdi Komisija? Ali pa ga je treba, nasprotno, razlagati v skladu s stališčem italijanske vlade, da naj bi državam članicam dajal določeno zakonodajno avtonomijo glede socialne varnosti v okviru izvajanja Direktive?

31. Strinjam se s Komisijo, da ti ukrepi ne smejo nasprotovati ciljem in polnemu učinku Direktive. V skladu z metodami razlage, ki jih uporablja Sodišče( ), bom preučil besedilo člena 18 Direktive ter njeno sistematiko in cilje, da bi določil obseg zadevne določbe.

32. Kot vemo, člen 18 določa, da „[b]rez vpliva na uporabo te direktive in ob upoštevanju drugih določb zakonodaje Skupnosti države članice lahko sprejmejo ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev varstva pravic delavcev [...]“ To določbo je treba razlagati ob upoštevanju štiriindvajsete uvodne izjave Direktive, ki določa, da „morajo države članice ohraniti pristojnost za zagotovitev ustrezne stopnje socialnega varstva za osebje podjetij, ki opravljajo storitve zemeljske oskrbe“.

33. Iz teh ubeseditev izhaja, da lahko države članice v okviru izvajanja navedene direktive določijo ukrepe socialne varnosti. Vendar pa besedilo teh določb državam članicam ne daje neomejene zakonodajne pristojnosti na področju socialne varnosti. Navedeno pristojnost namreč omejujejo trije pogoji. Prvič, država članica pri izvajanju navedene pristojnosti ne sme posegati v uporabo celotne Direktive. Drugič, upoštevati mora druge določbe prava Skupnosti. Tretjič, ukrepi, sprejeti v okviru te pristojnosti, morajo biti nujni za zagotovitev varstva pravic delavcev.

34. Prvi pogoj pomeni, da izvajanje zakonodajne pristojnosti držav članic ne sme ovirati uresničevanja ciljev Direktive, kar bom preučil pozneje. Drugi pogoj, ki ga vsebuje besedilo člena 18 Direktive, se nanaša na obveznost upoštevanja drugih določb Skupnosti, kadar se države članice odločijo za sprejetje socialnih ukrepov. Države članice torej v okviru izvajanja socialnih ukrepov, ki jih določijo, ne smejo kršiti Direktive o prenosu podjetij. In končno, navedena določba zahteva, da mora biti nacionalni ukrep sorazmeren.

35. S sistematično razlago določbe o socialni varnosti lahko poudarimo mesto člena 18 v zgradbi Direktive. Kot ugotavljam, je člen 18 eden njenih zadnjih členov.( ) Direktiva najprej določa področje uporabe dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe in pomen pojmov iz Direktive, njene določbe kot celota pa vsebujejo predpise Skupnosti, ki jih morajo države članice uporabiti v okviru odpiranja dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe. Teh določb je več in se nanašajo tako na izbiro izvajalcev, dovoljenje in izjeme, kot tudi na določbe o dostopu do objektov.

36. Skrb za socialno varnost pride na vrsto šele za vsemi določbami o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe ter za zahtevo po upoštevanju varnosti in varovanja, ki jo morajo izpolnjevati države članice.( )

37. Ob upoštevanju tega razlaga člena 18 glede na sistematiko Direktive ni dvoumna. Ta člen je treba razumeti kot skrb, ki je sicer stvarna, vendar samo dopolnjuje izvajanje celotne Direktive. Menim, da je taka analiza tudi v skladu s cilji tega besedila.

38. Kot upravičeno opozarja Komisija, je cilj Direktive, kot je določen v uvodnih izjavah tega akta, dvojen. Na eni strani se nanaša na postopno liberalizacijo dostopa do trga, na drugi strani pa na uvedbo učinkovite in poštene konkurence na trgu storitev zemeljske oskrbe.( ) Ugotovil sem tudi, da se vse določbe nanašajo na podrobna pravila glede dostopa do trga storitev zemeljske oskrbe. Določbe v zvezi s socialno zaščito so torej dopolnilne. Kljub temu ne gre za to, kot nepravilno trdi Italijanska republika, da imajo določbe o liberalizaciji v okviru Direktive prednost pred določbami o varstvu delavcev. Po mojem mnenju se cilj Direktive nanaša samo na trg storitev zemeljske oskrbe. Določbe Direktive so namenjene zagotovitvi njegovega odpiranja.

39. Menim, da države članice s sprejetjem socialnih ukrepov na podlagi člena 18 ne smejo ogroziti tega cilja Direktive. Po mojem mnenju člen 14 uredbe DL 18/99 ogroža uresničitev cilja Direktive.

40. Kot so pojasnili italijanski organi, italijanska določba ne ovira liberalizacije sektorja storitev zemeljske oskrbe; njen izključni namen je omogočiti postopen prehod s starega na novi sistem, ne da bi bile za to potrebne dramatične prekinitve delovnih razmerij. Italijanska republika zavrača trditve Komisije, da naj bi sporna zakonodaja izkrivljala konkurenco na trgu letaliških storitev, in sicer v korist že dejavnih podjetij na račun potencialnih konkurentov. Meni namreč, da načela svobodne konkurence ni mogoče uporabiti kot izgovor za to, da bi te izvajalce oprostili omejitev, ki jih v zadevnem sektorju nalaga socialna zakonodaja.( )

41. Naj opozorim, da člen 14 uredbe DL 18/99 začasno določa( ), da za zagotovitev ohranitve stopnje zaposlenosti in nadaljnjega obstoja delovnih razmerij osebja prejšnjega upravljavca, „[r]azen ob prenosu dela podjetja vsak prenos dejavnosti, ki se nanaša na eno ali več vrst storitev zemeljske oskrbe iz prilog A in B, vključuje prenos osebja, ki je zaposleno pri prejšnjem izvajalcu storitev in so ga v soglasju s sindikati delavcev imenovali zadevni subjekti, na njegovega naslednika, in sicer sorazmerno z deležem prometa ali dejavnosti, ki ga je ta prevzel“. Te določbe torej dopolnjujejo socialno varnost, ki izhaja iz Direktive o prenosu podjetij. Ta dodatna socialna varnost lahko temelji na členu 18 Direktive, če se upoštevajo navedeni pogoji.

42. Nacionalna zakonodajna določba kot dodatno socialno varnost vsakemu novemu konkurentu v praksi nalaga obveznost, da prevzame osebje prejšnjega izvajalca storitev, in sicer sorazmerno z deležem prometa ali prevzetimi dejavnostmi. Strinjam se s Komisijo, da lahko taka obveznost ogrozi odpiranje trga storitev zemeljske oskrbe in škodi polnemu učinku Direktive. Namen Direktive je, da se trg, ki je v preteklosti deloval kot monopol, odpre konkurenci. Ta odločitev, ki jo je treba izvesti postopoma, je posebna v tem smislu, da novim podjetjem omogoča prevzem dejavnosti, ki jih je dotlej izvajal samo en subjekt. Kot poudarja Komisija, mora to postopno odpiranje omogočiti racionalno uporabo letališke infrastrukture in zmanjšanje stroškov.

43. Enako kot Komisija menim, da je posledica italijanskega ukrepa ta, da potencialne nove konkurente postavlja v slabši položaj kot že dejavna podjetja. Podjetja, ki jih zanima dostop do trga storitev zemeljske oskrbe, namreč ne morejo izbrati svojega osebja. V okviru zadevnih dejavnosti, torej dejavnosti opravljanja storitev, je izbira osebja odločilen dejavnik, saj storitve zagotavlja prav osebje. Ker italijanska določba nova podjetja, ki bi rada prodrla na nov konkurenčni trg, omejuje pri izbiri in prosti organizaciji osebja, jim nalaga omejitve s težkimi posledicami. Zaradi teh omejitev bodo ta nova podjetja v slabšem položaju kot že dejavno podjetje. Dejanska posledica takega ukrepa je torej omejevanje manevrskega prostora novih konkurentov, saj je tako pomemben dejavnik, kot je organizacija njihovega osebja, določen z nacionalnim ukrepom.

44. Menim tudi, da Komisija upravičeno trdi, da italijanski ukrep presega ukrepe, ki jih je mogoče šteti za nujne za varstvo pravic delavcev v skladu s členom 18 Direktive.

45. Ta ukrep namreč določa, da mora novi izvajalec sistematično prevzeti osebje, sicer sorazmerno s prevzeto dejavnostjo, vendar brezpogojno. Po mojem mnenju take določbe niso sorazmerne. V zvezi s tem je zanimiva ugotovitev, da je italijanska vlada v okviru predhodnega postopka predlagala, da bi določbo člena 14 uredbe DL 18/99 nadomestila uvedba „obveznosti novega podjetja, ki namerava zaposliti osebje, da za določen čas da prednost delavcem iz prejšnjega podjetja, ki ostanejo brez zaposlitve“.( ) Ta alternativa sedanjim določbam člena 14 uredbe DL 18/99 naj bi novim konkurenčnim podjetjem omogočila večjo svobodo.

46. Le kot napotilo navajam, kot je Komisija navedla na obravnavi, da bi lahko kot alternativo prav tako predvideli nacionalni ukrep, ki novemu podjetju ne bi nalagal prevzema delavcev, ampak bi breme in skrb v zvezi z varstvom pravic delavcev prejšnjega izvajalca porazdelil med prejšnjega in novega izvajalca. Tako bi lahko novo podjetje skupaj s podjetjem, katerega dejavnosti in morda sindikate je prevzelo, nekatere delavce prerazporedilo ali jim ponudilo odpravnino. Prednost takega ukrepa bi bila, da z naložitvijo socialnega bremena ne bi odvračal novih podjetij, ki bi želela prodreti na nov, za konkurenco odprt trg.

47. Zato je utemeljen očitek Komisije, da italijanski akt o prenosu vsebuje socialni ukrep, ki ni združljiv z Direktivo.

B – Očitek, povezan z uvedbo prehodnih določb, ki jih Direktiva ne dovoljuje

48. Komisija je v tožbi menila, da določbe člena 20 uredbe DL 18/99 kršijo Direktivo, ker podjetjem „z drugačnimi organizacijskimi strukturami“ omogočajo, da na področju samooskrbe delujejo hkrati s samooskrbovanimi uporabniki, izbranimi v skladu z določbami te direktive. Komisija navaja, da se italijanski organi sklicujejo na začasno in obrobno naravo teh določb ter na dejstvo, da nameravajo ta člen razveljaviti.

49. Direktiva jasno opredeljuje kategorije izvajalcev storitev zemeljske oskrbe, ki jih je mogoče obravnavati kot izvajalce storitev zemeljske oskrbe in za samooskrbovane izvajalce. Subjekti, ki ne izpolnjujejo meril iz Direktive, ne morejo delovati kot izvajalci storitev za tretje osebe. Direktiva namreč ne določa možnosti, da bi države članice sprejele prehodne ukrepe za podjetja „z drugačno organizacijsko strukturo“. Uredba DL 18/99 je z določitvijo takih prehodnih ukrepov uvedla določbe, ki so v nasprotju z besedilom Direktive.

50. Člen 20 uredbe DL 18/99 torej ni združljiv z Direktivo. Zato je očitek Komisije, ki temelji na tem členu, utemeljen.

IV – Predlog

51. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev predlagam Sodišču, naj odloči:

1. Italijanska republika s tem, da je s členom 14 zakonske uredbe št. 18 z dne 13. januarja 1999 uvedla nezdružljiv socialni ukrep, ni izpolnila obveznosti na podlagi člena 18 Direktive Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996 o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti.

2. Italijanska republika je s tem, da je v členu 20 zakonske uredbe št. 18 z dne 13. januarja 1999 predvidela nedovoljene prehodne določbe, kršila navedeno direktivo.

3. Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.