ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ali je treba Direktivo Sveta z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic(90/435/EGS) (1), zlasti člen 4(1), razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica uporabi oprostitev za distribuirane dobičke, ki jih prejme družba te države članice od odvisne družbe, ki ima sedež v drugi državi članici, drugače kot z likvidacijo odvisne družbe, pri čemer v davčno osnovo najprej všteje celotni distribuirani dobiček, nato pa od nje odbije do 95 % tega dobička, vendar pa ta država članica ta odbitek omeji na znesek dobičkov v davčnem obdobju, v katerem so bili distribuirani (po odbitku določenih postavk, ki jih določa zakon) (člen 205(2) zakonika o davkih na dohodke iz leta 1992, bran skupaj s členom 77 kraljevega odloka o izvajanju Davčnega zakonika na dohodke iz leta 1992), tako da ne pride do nobene izgube, ki bi jo bilo mogoče prenesti, če so dobički iz davčnega obdobja nižji kot so omenjeni distribuirani dobički?
3.

V primeru nikalnega odgovora na vprašanje 1 ali 2.1. in 2.2., ali se pristojnost za plačilo nadomestila v skladu s členom 5(1)(a) in (c) bruseljske uredbe št. I še vedno določi v skladu z načeli, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 5(1) Konvencije z dne 27. septembra 1969 o sodni pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (bruseljska konvencija)?
—

ugotovi naj se, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da ni sporočilo informacij, ki se zahtevajo na podlagi člena 3(1)(f) Odločbe št. 280/2004/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o mehanizmu za spremljanje emisij toplogrednih plinov v Skupnosti in o izvajanju Kjotskega protokola (1) v povezavi s členoma 2 in 4(1)(b) in (d) Odločbe Komisije št. 2005/166/ES z dne 10. februarja 2005 o določitvi pravil za izvajanje Odločbe št. 280/2004/ES (2), ni izpolnilo obveznosti iz teh določb;
SL Uradni list Evropske unije C 22/27

Pritožba, ki jo je vložila družba Philip Morris Products SA 16. novembra 2007 zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi senat), razglašeno 12. septembra 2007 v zadevi T-140/06, Philip Morris Products proti UUNT

(Zadeva C-497/07 P)

(2008/C 22/52)

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnica: Philip Morris Products SA (zastopnika: T. van Innis in C. S. Moreau, odvetnika)

Druga stranka v postopku: Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)

Predlogi pritožnice:

— izpodbijana sodba naj se razglasi za nično;

— Uradu naj se naloži plačilo stroškov.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica s svojo pritožbo navaja, da je Sodišče prve stopnje kršilo člena 4 in 7(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (1). V zvezi s tem očita Sodišču prve stopnje, prvič, da je pristransko presodilo v škodo kategorije znamk, v katero sodi prijavljena znamka. Sodišče prve stopnje naj bi s presojo, da potrošniki nimajo navade na podlagi oblike ali embalaže proizvodov domnevati o njihovem izvoru, prišlo do dejanske ugotovitve, ki naj bi bila brez znanstvene podlage in naj bi popačila človeško zaznavanje znakov na splošno in zlasti oblik.

Drugič, pritožnica očita Sodišču prve stopnje, da je napačno pravno preučilo, kako zadevna javnost zaznava to znamko. Ta napaka naj bi na eni strani izhajala iz dejstva, da naj bi Sodišče prve stopnje upoštevalo rabo znamke le na podlagi njene namestitve na zavitek cigaret, medtem ko lahko oblika embalaže določenega proizvoda vpliva na zaznavanje javnosti s številnimi drugimi izraznimi sredstvi, kot so grafične ali tridimenzionalne predstavitve znamke v promocijskih materialih. Na drugi strani naj bi napačna presoja izhajala iz dejstva, da naj bi Sodišče prve stopnje zožilo pojem znamke na njen del, ki ga lahko morebitni kupec zazna v trenutku pred svojim nakupom, medtem ko so javnost, kateri je namenjena znamka, vsi tisti, ki se lahko z njo srečajo pri običajni rabi znamke, ki se izrazi tako pri promociji proizvoda pred njegovim nakupom, kot pri rabi oziroma potrošnji proizvoda po njegovem nakupu.

Tretjič oziroma nazadnje tožeča stranka navaja protislovje v obrazložitvi izpodbijane sodbe.

(1) UL 1994, L 11, str. 1.
63.

Po eni strani namreč dejstva, opisana v zadevah v glavni stvari, očitno kažejo, da posledice pomanjkljivega nadzora s strani likvidacijskega upravitelja, usposobljenega strokovnjaka, ki je pristojen za zahtevo za izplačilo zajamčenih zneskov, ter s strani zavoda za zaposlovanje in jamstvene ustanove, ki odobrita in izvedeta njihovo izplačilo, nosi delavec, ki mora te zneske morda vrniti več let po njihovem izplačilu. Tako pa ne bi smelo biti, zato da bi se delavcu zagotovilo uveljavljanje pravic, ki jih ima na podlagi Direktive 2008/94, ne da bi se mu to čezmerno otežilo. Zlasti možnost pristojne uprave, da po več letih ali celo nemudoma vloži tožbo za izterjavo neupravičeno izplačanih zneskov in uporabi postopek, namenjen davčnim goljufijam, lahko delavca odvrne od uveljavljanja teh pravic. Če se poleg tega izterjava začne v času, ko tožba delavca za izplačilo plač zastara, ali če mora potekati prek likvidacijskega upravitelja, ki morda ne opravlja več svoje funkcije, delavec ne more dobiti jamstva za plače, določenega s to direktivo. Tako se ne upošteva načelo učinkovitosti.
54.

Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, ali so ti postopki dejansko nujni in nepogrešljivi glede na vrsto elektrarne na lignit. ( 40 ) V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je družba RWE Power upravljala tri vrste elektrarn, ki so kurile različne vrste lignita, in sicer „kotle za zgorevanje na rešetki“, „kotle za zgorevanje v zvrtinčeni plasti“ in „kotle za zgorevanje lignita v obliki prahu“. Zdi se, da ni sporno, da je, razen pri prvi vrsti tehnologije (zgorevanje na rešetki), ki je zastarela, poznejša obdelava lignita nujna za izpolnitev obveznosti iz industrijskih in okoljskih predpisov, tako pri kotlih za zgorevanje v zvrtinčeni plasti kot pri kotlih na premog v prahu. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali navedeni postopki obdelave dejansko ustrezajo predpisanim zahtevam in zadevnim kotlom. V zvezi s tem je treba pojasniti, da morebitne praktične težave, ki so posledica potrebe po razlikovanju dela električne energije, ki se uporabi pri obdelavi lignita, in dela električne energije, ki se uporabi za druge namene, držav članic nikakor ne morejo oprostiti njihove obveznosti, da na podlagi sporne oprostitve brezpogojno oprostijo energijo, ki se uporabi za proizvodnjo električne energije. ( 41 )
54.

Zato – čeprav mora biti sodišču, ki mu je zadeva predložena na podlagi člena 78(1) GDPR, zato da bi opravilo nadzor zakonitosti odločitev nadzornega organa, omogočena popolnoma prosta presoja za ugotovitev obstoja kršitve pravic iz te uredbe – po mojem mnenju to ni zaradi domnevne prednosti, ki bi jo imel nadzorni organ in nato, odvisno od okoliščin, to sodišče zaradi take ugotovitve, ampak zaradi pravice do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine, s katero je zahtevano, da lahko navedeno sodišče prosto in popolnoma neodvisno nadzira zakonitost odločbe tega organa.
68.

Po drugi strani je Sodišče v teh primerih „le“ odločilo, da davčni organ ne more zanikati pravice do odbitka DDV le zato, ker račun na primer ne izpolnjuje pogojev, določenih v členu 226, točki 6 in 7, Direktive o DDV (natančen opis količine in vrste dobavljenega blaga in navedba datuma dobave), če ima vse podatke za to, da preveri, ali so izpolnjeni vsebinski pogoji v zvezi s to pravico. ( 30 ) Enako velja za podatke, navedene v členu 226, točka 3 (navedba identifikacijske številke DDV dobavitelja), ( 31 ) ali v členu 226, točka 2 (navedba številke računa). ( 32 ) Le v tem pogledu je Sodišče popravku (formalno nepravilnega) računa, ki ga že ima prejemnik dobave, priznalo učinek za nazaj. ( 33 )
85.

To velja za posameznike, ki so tožili na sodno razveljavitev zakonodaje, ki ni v skladu s pravom Unije. To pa ne velja za tiste, ki so to zakonodajo sprejeli in bodo morali odškodnino po potrebi zahtevati iz naslova odgovornosti države.
56.

Sodišče je zato presodilo, da se s prodajo kompozitne jeklenke „izčrpajo pravice, ki jih ima pridobitelj licence za znamko […] na podlagi [te znamke], in da na kupca preide pravica do svobodnega razpolaganja s to jeklenko, vključno s pravico do njene zamenjave ali polnjenja, potem ko je prvotni plin porabljen, pri podjetju po njegovi izbiri, […] pa tudi pri enem od njunih konkurentov. Posledica te pravice kupca je pravica konkurentov, da v mejah, določenih s členom 7(2) [Prve d]irektive 89/104, polnijo in zamenjujejo prazne jeklenke“, ( 71 ) pri čemer so te meje povezane z obstojem utemeljenih razlogov, s katerimi se lahko upraviči nasprotovanje nadaljnjemu trženju proizvodov, ki jih je na trg dal imetnik znamke. Ti utemeljeni razlogi so lahko sprememba ali poškodba stanja proizvodov, označenih z znamko, in to, da tretja oseba uporablja znak, enak ali podoben znamki, kar resno škoduje ugledu te znamke ali daje vtis, da med imetnikom znamke in to tretjo osebo obstaja gospodarska povezava (kot je obstoj posebnega razmerja med njima ali pripadnost prodajni mreži imetnika). ( 72 ) Pri presoji obstoja vtisa gospodarske povezave je treba upoštevati označbe na jeklenkah in razmere, v katerih se te zamenjajo, ( 73 ) ki ne smejo povzročiti, da bi povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen in razumno pozoren ter preudaren, menil, da sta zadevni podjetji povezani ali da plin, uporabljen za polnjenje, izvira od imetnika znamke. Prav tako je treba upoštevati prakse v sektorju in vprašanje, ali so potrošniki vajeni tega, da jeklenke polnijo drugi distributerji. Zato je mogoče domnevati, da potrošnik, ki se obrne neposredno na konkurenta, bodisi za polnjenje jeklenke bodisi za zamenjavo prazne jeklenke za polno, verjetneje ve, da zadevni konkurent in imetnik znamke nista povezana. ( 74 ) Sodišče je prav tako priznalo, da je to, da znamka jeklenke ostane vidna kljub dodatnemu označevanju, ( 75 ) ki ga opravi konkurent, pomembno, ker se zdi, da izključuje, da je označevanje spremenilo stanje jeklenk s prikritjem njihovega izvora. ( 76 )
55.

Zaradi njegove umestitve v poštni predal računa uporabnika storitve elektronske pošte je s sporno oglaševalsko prakso omogočeno, da se neposredno in posamično doseže ta uporabnik v zasebni sferi, ki jo pomeni tak poštni predal, do katerega je dostop zaščiten z geslom, in to z učinkovitostjo, ki se mi zdi primerljiva z učinkovitostjo neželenih elektronskih sporočil (spam). Izbira namestitve spornega oglaševanja v poštni predal ni naključna in se v smislu uporabe člena 13(1) Direktive 2002/58 pomembno razlikuje od oglasnih pasic, ki se pojavijo na robu in ločeno od seznama zasebnih elektronskih sporočil. S tem, da se prikazuje na isti ravni kot zasebna elektronska sporočila, je sporno oglaševanje namreč deležno enake pozornosti, kot jo uporabnik namenja slednji. Kot pravilno opozarja Komisija, v takem primeru gospodarski subjekti, ki razširjajo to oglaševanje, uporabijo poštni predal zasebne elektronske pošte ter interes in zaupanje, ki ga imajo uporabniki storitve elektronske pošte do tega poštnega predala, tako da svojim oglasnim sporočilom dajo izgled, ki je kljub nekaterim minimalnim razlikam podoben izgledu zasebnih elektronskih sporočil. Poleg tega, ker oglasna sporočila zavzemajo vrstice poštnega predala, ki so običajno rezervirane za zasebna elektronska sporočila, in ker so zadnjenavedenim podobna, obstaja nevarnost za zamenjavo med tema kategorijama sporočil, ki lahko pripelje do tega, da bi uporabnika, ki bi kliknil na ustrezno vrstico oglasnega sporočila, proti njegovi volji usmerili na spletno stran, kjer je predstavljeno zadevno oglaševanje, namesto da bi še naprej preverjal zasebna elektronska sporočila.
60.

V zvezi z uslužbenci Unije naj spomnim, da spada člen 21 Kadrovskih predpisov izrecno pod naslov II teh predpisov, ki se nanaša na „[p]ravice in obveznosti uradnikov“, v okviru izvajanja njihove pogodbe o zaposlitvi in jim nalaga nalogo, da pomagajo in svetujejo svojim nadrejenim ter opravljajo naloge, ki so jim dodeljene. Člen 55 Kadrovskih predpisov pa spada pod naslov IV Kadrovskih predpisov, ki se nanaša na delovne pogoje uradnikov, in zlasti v poglavje 1 tega naslova, naslovljeno „Delovni čas“. Ta člen določa obseg obveznosti razpoložljivosti uradnika v času, v katerem opravlja svojo dejavnost ali naloge na podlagi tedenskega delovnega časa. Iz sodne prakse izhaja, da se razpoložljivost v smislu člena 55 Kadrovskih predpisov razume tako, da se nanaša na fizično in časovno razpoložljivost instituciji. ( 27 )
91.

V zvezi s tem člen 12(3) navedene uredbe določa, da so sodišča države članice pristojna „v postopkih poleg navedenih v odstavku 1“ tega člena, če, prvič, ima otrok bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice, in, drugič, so vse stranke v postopku pristojnost sodišč sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist. Odstavek 1 navedenega člena določa, da so sodišča države članice, ki so pristojna na podlagi člena 3 te uredbe za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom, če sta izpolnjena pogoja, določena v tem odstavku. ( 30 )
4.

Člen 2(7) osnovne uredbe, naslovljen „Določitev dampinga“, je določal: „a) V primeru uvoza iz držav brez tržnega gospodarstva […](ni prevedeno) se določi normalna vrednost na podlagi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom ali cene, ki velja pri izvozu iz te tretje države v druge države, vključno s Skupnostjo, ali, kjer to ni mogoče, na kateri koli drugi razumni osnovi, vključno s ceno, ki se je dejansko plačevala ali se plačuje v Skupnosti za podoben proizvod, po potrebi primerno prilagojeni, tako da vsebuje razumno profitno maržo. […] (ni prevedeno). b) Pri protidampinških preiskavah v zvezi z uvozom iz Ljudske republike Kitajske, […] (ni prevedeno) ter katere koli države, ki nima tržnega gospodarstva in je članica STO na dan začetka preiskave, se normalna vrednost določi v skladu z odstavki 1 do 6, če se na podlagi ustrezno utemeljenih zahtevkov enega ali več proizvajalcev, vključenih v preiskavo, in v skladu z merili in postopki, določenimi v pododstavku (c), pokaže, da za tega proizvajalca ali proizvajalce prevladujejo pogoji tržnega gospodarstva glede proizvodnje in prodaje zadevnega podobnega proizvoda. Kadar ni tako, se uporabljajo pravila, določena v skladu s pododstavkom (a). c) Zahtevek pod pododstavkom (b) mora […] (ni prevedeno) vsebovati zadostne dokaze, da proizvajalec deluje v pogojih tržnega gospodarstva, to je, če: – se odločitve podjetij glede cen, stroškov in vložkov, vključno npr. s surovinami, stroški tehnologije in dela, obsegom proizvodnje, prodajo in vlaganji sprejemajo kot odziv na tržne signale, ki odražajo ponudbo in povpraševanje, in brez večjega vmešavanja države s tem v zvezi, stroški za glavne vložke pa v glavnem odražajo tržne vrednosti; – imajo podjetja jasno določeno zbirko osnovnih računovodskih evidenc, ki se pregledujejo neodvisno, v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo v vse namene; – proizvodni stroški in finančn[a] situacija podjetij niso podvrženi bistvenemu izkrivljanju, ki se prenaša še iz predhodnega sistema netržnega gospodarstva, zlasti v zvezi z amortizacijo sredstev, druge vrste odpisov, blagovne menjave in plačila preko kompenzacij dolgov; – za zadevna podjetja velja stečajno pravo in pravo lastninskih razmerij, ki zagotavlja pravno varnost in stabilnost za delovanje podjetij, in – se pretvorbe glede menjalnega tečaja izvajajo po tržnem tečaju. […] (ni prevedeno).“
52.

Tretjič, kadar zakonodajalec Unije državam članicam podeli pristojnost za kaznovanje kršitev, storjenih na ozemlju drugih držav članic, to očitno stori izrecno in omejeno, o čemer pričajo tudi drugi zakonodajni akti. Tako se na primer na podlagi člena 11 Direktive (EU) 2017/1371 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2017 o boju proti goljufijam, ki škodijo finančnim interesom Unije, z uporabo kazenskega prava, ( 25 ) sprejete na podlagi člena 83(2) PDEU, ( 26 ) razširitev pristojnosti države članice za naložitev kazni v zvezi s kaznivimi dejanji, storjenimi zunaj njenega ozemlja, pogojuje z nujno obvestitvijo Komisije in hkrati z zahtevo po navezni okoliščini med zadevno kršitvijo in to državo članico. ( 27 ) Iz te ponazoritve je razvidno, da zakonodajalec Unije, če želi državi članici omogočiti kaznovanje kršitve, ki ni bila storjena na njenem ozemlju, to stori izrecno, natančno in samo za kršitve, pri katerih poleg tega obstaja navezna okoliščina s to državo. ( 28 )
1.

Direktivo 2008/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. septembra 2008 o notranjem prevozu nevarnega blaga je treba razlagati tako, da so zahteve glede izdelave za cisterne za prevoz UNP, kot je zahteva glede prevleke, odporne proti vročini, ali glede posebne cevi za polnjenje, ki presegajo to, kar se zahteva v skladu s to direktivo, in ki so bile vsaj delno uvedene iz razlogov, povezanih z varnostjo med prevozom (vključno z nakladanjem in razkladanjem), v nasprotju z obveznostmi, ki jih ta direktiva nalaga državam članicam.
20.

Ker so ugovori, predloženi v okviru petega dela edinega pritožbenega razloga družbe Banco Santander, in trditve, s katerimi so ti ugovori podprti, enaki tistim, ki so bili navedeni v okviru petega dela edinega pritožbenega razloga družbe World Duty Free Group v zadevi C‑51/19 P, se bom za njihovo presojo omejil na to, da napotim mutatis mutandis na točke od 114 do 117 sklepnih predlogov v združenih zadevah C‑51/19 P in C‑64/19 P, predstavljenih na današnji datum. Na podlagi enake obrazložitve kot v navedenih točkah Sodišču predlagam, naj peti del edinega pritožbenega razloga družbe Banco Santander zavrne.
70.

V zvezi z dejavnostjo gasilcev, ki so intervencijska služba v smislu navedene uvodne izjave, je Sodišče v sodbi Wolf ( 31 ) navedlo, da je za gašenje požarov, vključno z reševanjem ljudi, potrebna izjemno velika telesna zmogljivost in da lahko zadevne naloge opravljajo le mlade osebe. Malo oseb, starejših od 45 let, naj bi imelo ustrezno telesno zmogljivost. ( 32 ) Sodišče je menilo, da je za to, da se lahko v gasilski službi zaposli dovolj oseb s tako zmogljivostjo za dovolj dolgo obdobje, preden se jim dodelijo druge naloge v gasilski enoti, določitev najvišje starosti 30 let za zaposlitev sorazmerna s ciljem zagotavljanja operativne usposobljenosti in dobrega delovanja te službe. ( 33 )
126.

Ker so, kot je bilo potrjeno na obravnavi, državna tožilstva v Republiki Estoniji organizirana hierarhično, nisem prepričan, da lahko ta predlog Komisije odpravi nevšečnosti, nastale zaradi združenosti nalog, ki jih estonski predpisi nalagajo državnemu tožilstvu. Vsekakor to ne odvzame upoštevnosti ideji, na kateri ta predlog temelji, in sicer, da bi moral predhodni nadzor sorazmernosti dostopa do podatkov opravljati upravni organ, ki, prvič, ni neposredno vključen v vodenje zadevne kazenske preiskave in, drugič, ima nevtralno držo do udeležencev kazenskega postopka. Takemu organu, ločenemu od interesov, povezanih s preiskavo in zastopanjem obtožbe v zadevnem postopku, ne bi bilo mogoče očitati, da interesom preiskave daje prednost pred interesi, povezanimi v varstvom podatkov zadevnih oseb. Navedeni organ bi bil zato zmožen popolnoma nepristransko sprejeti odločitev, s katero bi se dostop do hranjenih podatkov omejil na tisto, kar bi bilo nujno potrebno za doseganje uresničevanega cilja, v skladu s tem, kar se zahteva s členom 15(1) Direktive 2002/58, kot ga je Sodišče razložilo v sodbi z dne 8. aprila 2014, Digital Rights Ireland in drugi ( 65 ), ter v sodbi Tele2 Sverige in Watson in drugi. Hkrati se zavedam, da do uvedbe nadzora, ki nima zveze z interesi, povezanimi z zadevnim postopkom, ne sme priti za ceno zmanjšanja učinkovitosti preiskovanja, pregona in preprečevanja kaznivih dejanj.
18.

V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 3(2), (4) in (5) [Uredbe št. 1484/95] v povezavi s členom 141 [Uredbe št. 1234/2007] razlagati tako, da je postopek preverjanja iz navedenega člena tudi v primeru naknadnega preverjanja namenjen le zagotovitvi, da se pristojni organi pravočasno seznanijo z dejstvi ali okoliščinami, ki se nanašajo na zaporedne transakcije, ki lahko vzbudijo dvom o pravilnosti navedene uvozne cene CIF in ki lahko vodijo do podrobnejših kontrol? Ali pa je pravilen nasprotni pristop in je treba postopek preverjanja iz člena 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 tudi v primeru naknadnega preverjanja razlagati tako, da ena ali več nadaljnjih prodaj s strani uvoznika na trgu Skupnosti po nižji ceni od navedene uvozne cene CIF pošiljke, povečane za znesek dolgovanih uvoznih dajatev, ne izpolnjuje zahtevanih pogojev (za prodajo) na trgu Skupnosti, tako da so že zaradi tega dolgovane dodatne dajatve? Ali je za odgovor na zadnje vprašanje pomembno, ali je uvoznik zgoraj navedeno nadaljnjo prodajo ali nadaljnje prodaje opravil po ceni, ki je nižja od veljavne reprezentativne cene? Ali je v zvezi s tem pomembno, da se je reprezentativna cena v obdobju pred 11. septembrom 2009 izračunavala drugače kot v obdobju po tem datumu? Ali je za odgovor na to vprašanje pomembno tudi, ali so kupci v Uniji podjetja, ki so povezana z uvoznikom? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje, da pomenijo nadaljnje prodaje z izgubo zadosten razlog za zavrnitev navedene uvozne cene CIF, kako je treba potem določiti višino dolgovanih dodatnih dajatev? Ali je treba podlago za izračun ugotoviti po metodah, ki so za določitev carinske vrednosti določene v členih od 29 do 31 [Uredbe št. 2913/92]? Ali pa je treba to podlago ugotoviti izključno na podlagi veljavne reprezentativne cene? Ali v obdobju pred 11. septembrom 2009 člen 141(3) [Uredbe št. 1234/2007] nasprotuje temu, da se uporabi za to obdobje določena reprezentativna cena? 3. Če iz odgovora na prvo in drugo vprašanje izhaja, da je za obveznost plačila dodatnih dajatev odločilno, da so bili uvoženi proizvodi na trgu Skupnosti prodani naprej z izgubo, in da je treba kot podlago za izračun zneska dolgovanih dodatnih dajatev zato upoštevati reprezentativno ceno, ali je člen 3(2), (4) in (5) Uredbe (ES) št. 1484/95 ob upoštevanju [sodbe z dne 14. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam (C‑317/99, EU:C:2001:681)], združljiv s členom 141 Uredbe št. 1234/2007?“