SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NIILA JÄÄSKINENA,

predstavljeni 2. decembra 2010( )

Zadeva C-148/09 P

Kraljevina Belgija

proti

Deutsche Post,

DHL International

„Pritožba – Ničnostna tožba – Državne pomoči – Odločba Komisije o nenasprotovanju na podlagi člena 88(3) ES – Prekvalifikacija predmeta tožbe – Pojem ,resne težave‘“

1. Belgijska vlada s podporo Evropske komisije na podlagi te pritožbe zahteva razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 10. februarja 2009 v zadevi Deutsche Post AG in DHL International proti Komisiji (T-388/03, ZOdl., str. II-199, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče za nično razglasilo Odločbo Komisije z dne 23. julija 2003, da se po postopku predhodnega preverjanja, določenega v členu 88(3) ES, ne nasprotuje ukrepom, ki so jih belgijski organi sprejeli v korist belgijskega poštnega podjetja La Poste SA (C(2003) 2508 konč., v nadaljevanju: sporna odločba).

2. Glavno vprašanje, ki je poudarjeno v tej zadevi, je razširitev pristojnosti Splošnega sodišča na področju prekvalifikacije predmeta spora, ki mu je bil predložen. Sodišče je prav tako pozvano, naj poda mnenje o razlagi pojma „resne težave“, na podlagi katerega lahko Komisija sproži formalni postopek preiskave v skladu s členom 88(2) ES.

I – Dejansko stanje

3. Podjetje La Poste SA (v nadaljevanju: La Poste) se je leta 1992 preoblikovalo v delniško družbo javnega prava, pri čemer je še naprej izvajalec univerzalnih poštnih storitev v Belgiji in mora izpolnjevati posebne obveznosti v okviru storitev splošnega gospodarskega interesa (v nadaljevanju: SSGI). Načini nadomestitve dodatnih neto stroškov za SSGI so opredeljeni v pogodbi o upravljanju, sklenjeni z državo Belgijo.

4. Sektor ekspresnih pošiljk predstavlja 4 % prometa družbe La Poste, kar ustreza 18-odstotnemu tržnemu deležu v tem sektorju. Deutsche Post AG (v nadaljevanju: Deutsche Post) in njena belgijska hčerinska družba DHL International imata prav na tem trgu od 35- do 45-odstotni delež.

5. Belgijski organi so z dopisom z dne 3. decembra 2002 Komisijo obvestili o načrtovanem povečanju kapitala družbe La Poste za 297,5 milijona EUR.

6. Po mnenju belgijske vlade se je dokapitalizacija upoštevala po logiki zasebnih vlagateljev, ki delujejo v tržnem gospodarstvu, in torej ni pomenila elementa državne pomoči.

7. Med preverjanjem navedenega ukrepa se je pokazalo, da je treba pregledati šest nepriglašenih predhodnih ukrepov, povezanih z nalogami SSGI, ker je s tem po mnenju Komisije pogojena zakonitost povečanja priglašenega kapitala. Ukrepi so zajemali oprostitev plačila davka od dohodkov pravnih oseb, ukinitev provizije za pokojnine leta 1997 v višini 100 milijonov EUR, možnost uveljavljanja državnega jamstva za prevzete kredite, oprostitve plačila davka na nepremičnine za stavbe, ki se uporabljajo za zagotavljanje javnih storitev, nadkompenzacija finančnih storitev splošnega pomena med prvo pogodbo o upravljanju (1992–1997) in nepriglašeni povečanji kapitala, izvedeni leta 1997, v skupnem znesku 62 milijonov EUR.

8. Družbi Deutsche Post in DHL International sta 22. julija 2003 na Komisijo naslovili zahtevo za informacije o stanju postopka preverjanja priglašenega ukrepa, da bi se ga po potrebi udeležili.

9. Komisija je 23. julija 2003, potem ko je ugotovila, da se je priglašeni kapital povečal in drugi preučeni ukrepi niso pomenili državne pomoči, po postopku predhodnega preverjanja iz člena 88(3) ES sprejela sporno odločbo.

II – Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

10. Družbi Deutsche Post in DHL International sta 27. novembra 2003 vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe.

11. Komisija je pri Splošnem sodišču vložila ugovor o nedopustnosti, ki temelji na neobstoju procesnega upravičenja in pravnega interesa tožečih strank na prvi stopnji. Ker gre za nedopustnost, je Splošno sodišče opravilo zaporedno preverjanje procesnega upravičenja in pravnega interesa tožečih strank na prvi stopnji. Po tej analizi je Splošno sodišče zavrnilo ugovor o nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija, ker imata navedeni tožeči stranki na podlagi točke 57 izpodbijane sodbe procesno upravičenje za varstvo svojih procesnih jamstev. Splošno sodišče je v točkah od 61 do 64 razsodilo, da imata tožeči stranki kot zadevni stranki v smislu člena 88(2) ES pravni interes.

12. Splošno sodišče je v zvezi z vsebino in po opozorilu, da so „resne težave“ objektiven pojem, v točkah od 96 do 107 izpodbijane sodbe opredelilo skupino pokazateljev, ki opredeljujejo take resne težave v zvezi s trajanjem in okoliščinami postopka predhodnega preverjanja ter nezadostnim in nepopolnim preverjanjem in vsebino sporne odločbe.

13. Splošno sodišče je v zvezi s tem v točki 106 izpodbijane sodbe sklenilo, da je postopek, ki ga izvede Komisija, trajal veliko dlje, kot bi po navadi trajal postopek predhodnega preverjanja, izveden na podlagi člena 88(3) ES.

14. Splošno sodišče je nato ugotovilo, da preverjanje Komisije glede drugega ukrepa v korist družbe La Poste, in sicer glede ukinitve provizije za pokojnine, ni bilo zadostno, ker Komisija ni imela na voljo dokazov, na podlagi katerih bi lahko ocenila prednost, ki jo država Belgija zagotavlja z brezplačno pridobitvijo nepremičnin.

15. Nazadnje je Splošno sodišče po opozorilu, da je morala Komisija v smislu sodbe v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg( ), ki je bila izrečena po sprejetju sporne odločbe, preučiti, ali so bili stroški za storitve SSGI, ki jih je nadomestila država Belgija, enaki ali nižji od stroškov tipičnega podjetja, ki je dobro vodeno (merilo „benchmarking“), ugotovilo, da je bilo tako preverjanje v tem primeru pomanjkljivo. Na podlagi navedenega je sklenilo, da je bilo preverjanje priglašenega ukrepa nepopolno.

16. Zato je Splošno sodišče na podlagi drugega, četrtega in sedmega tožbenega razloga sporno odločbo razglasilo za nično.

III – Pritožba

17. Kraljevina Belgija je s podporo Komisije v svoji pritožbi od Sodišča zahtevala razveljavitev izpodbijane sodbe in naložitev plačila stroškov tožečima strankama na prvi stopnji. Belgijska vlada je v podporo pritožbi oblikovala tri pritožbene razloge.

18. Komisija je v odgovoru na pritožbo, v katerem je podala stališče na te tri razloge, oblikovala „samostojen“ pritožbeni razlog, ki temelji na nedopustnosti tožbe, vložene pri Splošnem sodišču.( )

19. Družbi Deutsche Post in DHL International predlagata, naj se pritožba zavrne, plačilo stroškov pa naloži Kraljevini Belgiji in Komisiji.

IV – Samostojni pritožbeni razlog Komisije

20. Glede na odločilen pomen tega pritožbenega razloga predlagam, da ga Sodišče preuči kot prvega.

A – Trditve strank

21. Po mnenju Komisije je Splošno sodišče kršilo člen 230(4) ES s tem, da je tožbo tožečih strank na prvi stopnji razglasilo za dopustno z obrazložitvijo, da sta se tožeči stranki sklicevali na varstvo procesnih jamstev iz člena 88(2) ES. Zdi se jasno, da tožba, ki je bila predložena Splošnemu sodišču, ni vsebovala domnevnega drugega tožbenega razloga, ki temelji na varstvu postopkovnih pravic. Komisija tako Splošnemu sodišču očita, da je prekvalificiralo tožbo, ki mu je bila predložena.

22. Komisija poudarja, da je bila problematika varstva postopkovnih pravic navedena le enkrat, in sicer v točki 17 tožbe v odlomku o nedopustnosti že predstavljenih tožbenih razlogov zoper utemeljenost odločbe. Po mnenju Komisije nikakor ne gre za jasen tožbeni razlog.

23. Tožeči stranki na prvi stopnji poudarjata nedopustnost samostojnega pritožbenega razloga Komisije kot dodatnega tožbenega razloga v smislu člena 117(2) Poslovnika Sodišča s strani intervenientke. Poleg tega se je Komisija po mnenju tožečih strank motila glede ugotovitve, da tožbeni razlog glede varstva postopkovnih pravic na prvi stopnji ni bil zahtevan. Tožeči stranki v zvezi s tem navajata različne odlomke svoje tožbe, ki se sklicujejo na to problematiko, in ugotavljata, da se Splošno sodišče pri opredelitvi zadevnih utemeljitev ni pravno zmotilo.

B – Presoja

1. Ugotovitve glede dopustnosti tožbenega razloga

24. V zvezi z obravnavanjem po uradni dolžnosti najprej ugotavljam, da lahko Sodišče na podlagi ustaljene sodne prakse uradno izpostavi vsako vprašanje o dopustnosti pritožbe zoper odločitev Splošnega sodišča.( )

25. V zvezi z dopustnostjo ničnostne tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, mora Sodišče, ki je prejelo pritožbo na podlagi člena 56 svojega statuta, po uradni dolžnosti odločiti glede tožbenega razloga javnega reda, ki se nanaša na kršitev pogoja iz člena 230, četrta alinea, ES, na podlagi katerega lahko tožeča stranka zahteva razglasitev ničnosti odločbe, katere ni naslovnica, le, če jo ta neposredno in samostojno zadeva.( )

26. Tožbeni razlogi, na katere se lahko po potrebi uradno sklicuje, se lahko uporabijo v vsaki fazi postopka.( ) Tako se na tožbeni razlog, na katerega bi se bilo mogoče uradno sklicevati, lahko sklicujejo stranke ali Sodišče.

27. V zvezi s to zadevo vseeno menim, da bi lahko dopustnost samostojnega pritožbenega razloga Komisije temeljila na smiselni uporabi načel o vložitvi nasprotne pritožbe. Iz člena 115 Poslovnika Sodišča namreč jasno izhaja, da lahko vsaka stranka v postopku pred Splošnim sodiščem v dveh mesecih od dneva uradne vročitve pritožbe predloži odgovor na pritožbo. V zvezi s tem je treba zato potrditi, da je bila Komisija pred Splošnim sodiščem tožena stranka.

28. Poleg tega v skladu s sodno prakso člen 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ne nasprotuje različnim trditvam, na katere se sklicuje intervenientka in jih je predložila stranka, ki jo intervenientka podpira, če je njen cilj podpreti sklepe te stranke.( ) V zvezi s tožbenimi razlogi, ki se lahko predložijo, ni nikakršnega razlikovanja med strankami, ki imajo pravico do predložitve odgovora na pritožbo, pri čemer za njih enako veljajo zahteve iz členov 115 in 116 Poslovnika Sodišča. Intervenientka, ki ima na podlagi člena 115 Poslovnika Sodišča pravico do predložitve odgovora na pritožbo, mora navesti pritožbene razloge glede vsakega pravnega vprašanja, ki sestavlja temelj izpodbijane sodbe, če ni izrecne omejitve.( )

29. Tako pravico je treba priznati zlasti Komisiji kot toženi stranki na prvi stopnji in stranki v pritožbenem postopku pred Sodiščem.

30. Zato je treba samostojni pritožbeni razlog Komisije razglasiti za dopusten.

2. Vsebinska presoja

31. Zadevni tožbeni razlog poudarja pomembna vprašanja v zvezi z obsegom pristojnosti Splošnega sodišča pri razlagi tožbenih razlogov, ki so mu bili predloženi. Odgovor, ki ga je primerno navesti v zvezi s tem tožbenim razlogom, je tesno povezan s problematiko prepovedi prekvalifikacije predmeta tožbe v skladu s sodno prakso iz zgoraj navedene sodbe Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi proti Komisiji, pri čemer sem to problematiko že obravnaval v sklepnih predlogih v zvezi z zadevo Komisija proti Kronoply in Kronotex, v kateri sem pozval Sodišče, naj se omeji na sodno prakso iz sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji( ) s podrobno opredelitvijo načinov uporabe( ).

32. Navedena sodna praksa se dejansko povezuje s primeri, v katerih Komisija brez sprožitve postopka iz člena 88(2) ES in na podlagi odstavka 3 istega člena ugotavlja, da priglašeni ukrep ne pomeni državne pomoči ali da je državna pomoč združljiva s skupnim trgom. Tako lahko osebe, podjetja ali združenja, na interese katerih bi lahko vplivala dodelitev pomoči, zlasti konkurenčna podjetja in poklicna združenja, ki so ob začetku postopka iz člena 88(2) ES kot tožeče stranke upravičena do procesnih jamstev, vložijo ničnostno tožbo zoper odločbo o tej ugotovitvi.

33. Dopustnost take tožbe, ki je v skladu s sodno prakso iz zgoraj navedenih sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji, je torej na eni strani odvisna od narave tožbenih razlogov in na drugi strani od statusa tožeče stranke. Pogoji dopustnosti se ocenjujejo različno glede na to, ali namerava tožeča stranka nasprotovati vsebini odločbe Komisije ali zagovarjati procesna jamstva, do katerih je upravičena. Na podlagi sodbe Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum se s tem jasnim razlikovanjem določajo pogoji, ki veljajo pri preverjanju dopustnosti.( )

34. V zvezi s to zadevo in v odgovor na zadevni tožbeni razlog je treba tožbo, vloženo na prvi stopnji, primerjati z razlago, ki jo je Splošno sodišče navedlo v izpodbijani sodbi.

35. Splošno sodišče je v točki 36 izpodbijane sodbe opozorilo na sodno prakso, na katero so se sklicevale stranke v zvezi s statusom konkurentov, upravičenih do ukrepa pomoči, ki se mu priznava pravica do izpodbijanja odločbe, sprejete ob začetku postopka predhodnega preverjanja.( )

36. Splošno sodišče je v točki 45 zadevne sodbe predstavilo vse tožbene razloge, ki so mu bili predloženi, pri čemer je zlasti potrdilo, da drugi tožbeni razlog izrecno krši člen 88(3) ES.( )

37. Iz tožbe na prvi stopnji kljub temu izhaja, da sta tožeči stranki na prvi stopnji opredelili predmet spora, pri čemer sta predstavili tožbene razloge iz točk 3 in 4 navedenega dokumenta.

38. Tako sta tožeči stranki na prvi stopnji v točki 3 tožbe najprej navedli kršitev pravice do obrambe, kar je pomenilo izpustitev zanju bistvenih informacij iz nezaupne različice odločbe.

39. Navedeni tožeči stranki na prvi stopnji sta v točki 4 tožbe Komisiji očitali, da ni opredelila naslednjih ukrepov, ki bi lahko pomenili pomoč: prvič, oprostitev plačila davka od dohodkov podjetij za družbo La Poste; drugič, ukinitev provizije za pokojnine in, tretjič, možnost, da družba La Poste uveljavi državno jamstvo za kredite. Nazadnje, tožeči stranki na prvi stopnji sta v isti točki 4 tožbe dvomili o metodi in vsebini izračuna salda Komisije, kar zadeva finančne ugodnosti družbe La Poste in stroške SSGI, ker Komisija ni upoštevala zgoraj navedenih ukrepov. Stranki sta Komisiji prav tako očitali, da je pavšalno znižala kompenzacije dodatnih stroškov za zagotavljanje storitev SSGI, ne da bi preverila, ali se je kompenzacija uporabila izrecno v obdobju, v katerem so bili stroški predstavljeni.

40. Torej se zdi jasno, da se nobeden od navedenih tožbenih razlogov ne sklicuje izrecno na kršenje pravic, zagotovljenih s členom 88(2) ES.

41. Tožeči stranki na prvi stopnji sta se v delih svojih dokumentov v zvezi z dopustnostjo celotne tožbe, predložene Splošnemu sodišču, in zlasti v točki 17 tožbe sklicevali na sodno prakso v zvezi s spoštovanjem procesnih jamstev. Kljub temu se nobeden od zgoraj opisanih tožbenih razlogov izrecno ne nanaša na kršenje procesnih jamstev v smislu sodne prakse iz zgoraj navedenih sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji. Zdi se torej, da sta se tožeči stranki na prvi stopnji sklicevali na sodno prakso v zvezi s pogoji dopustnosti, ne da bi razlikovali med pogoji dopustnosti vsebine in pogoji dopustnosti glede varstva postopkovnih pravic.

42. Med drugim drži, da sta tožeči stranki na prvi stopnji v točki 22 tožbe, ki se nanaša na prvi tožbeni razlog v zvezi s kršenjem pravice do obrambe, trdili, da „[bi] Komisija v okviru ustreznega preverjanja morala sprožiti postopek preverjanja v glavni stvari, kot predvideva člen 88(2) ES. Ker Komisija tega ni storila, je njena odločba nezakonita.“ Ta edina trditev kljub temu ne zadostuje za ločen tožbeni razlog. Poleg tega je navedena v delu tožbe na prvi stopnji, ki se nanaša na utemeljenost tožbe.

43. Nazadnje, tožeči stranki na prvi stopnji v točki 14 tožbe opozarjata, da sta Komisijo vprašali, ali bi lahko bili obravnavani kot zainteresirani stranki v smislu členov 1(h) in 20 Uredbe (ES) št. 659/1999( ).

44. Teh elementov samih po sebi vseeno ni mogoče obravnavati kot enakovrednih tožbenemu razlogu.

45. Glede na navedeno je treba pripombe Komisije v zvezi z obrazložitvijo Splošnega sodišča obravnavati kot utemeljene, ker se zdi, da je iz tožbe, ki mu je bila predložena, izpeljalo elemente, na podlagi katerih je lahko iz delnih navedb iz več delov tožbe oblikovalo jasen tožbeni razlog, imenovan „drugi tožbeni razlog“.

46. Kljub sklepnim predlogom, predstavljenim pred Splošnim sodiščem, in vsem tožbenim razlogom v njihovo podporo, ki so bili podlaga za razveljavitev sporne odločbe po vsebini, opozarjam, da je na podlagi sodne prakse iz zgoraj navedene sodbe Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi proti Komisiji Sodišče ugotovilo, da je prekvalifikacija predmeta tožbe s strani Splošnega sodišča, ki mu je bila pritožba predložena, pravna zmota, saj je Splošno sodišče na podlagi te prekvalifikacije napačno ocenilo, da sta tožeči stranki želeli doseči spoštovanje procesnih jamstev, ki bi jima morala biti na voljo.

47. V obravnavanem primeru je Splošno sodišče prekvalificiralo predmet tožbe v nasprotju z zgoraj navedeno sodno prakso, kar pomeni pravno zmoto. S tem je preseglo svoja pooblastila, pri čemer je vedelo, da ga v skladu z navedeno sodno prakso zavezuje predmet spora, kot izhaja iz pritožbe, ki mu je bila predložena.

48. Kot izhaja iz predhodnih ugotovitev, da, prvič, tožeči stranki na prvi stopnji nista izrecno uveljavljali nobenega tožbenega razloga glede varstva procesnih jamstev, in da je, drugič, Splošno sodišče v točkah 47 in 51 izpodbijane sodbe razsodilo, da tožeči stranki ne izpolnjujeta pogojev sodne prakse iz zadeve Plaumann proti Komisiji( ), menim, da bi moralo Splošno sodišče razglasiti tožbene razloge po vsebini za nedopustne. Splošno sodišče se je v točkah 67 in 68 izpodbijane sodbe torej omejilo, da kot nedopustne obravnava tožbene razloge, katerih namen je doseči, da se Splošno sodišče izreče glede obstoja državne pomoči ali njene združljivosti s skupnim trgom, in tožbeni razlog v zvezi s kršenjem pravice do obrambe.

49. Zato Sodišču predlagam, naj sprejme tožbeni razlog, ki ga je predložila Komisija, in s tega vidika razveljavi sodbo Splošnega sodišča v zvezi s prekvalifikacijo predmeta spora, ki mu je bil predložen, pri čemer preučitev drugih pritožbenih razlogov v glavni pritožbi ni nujna.

50. Poleg tega menim, da bi lahko Sodišče odločilo o sporu, ne da bi zadevo vrnilo Splošnemu sodišču, tako da bi tožbo na prvi stopnji v celoti zavrnilo kot nedopustno.

51. Tudi če bi Sodišče imelo drugo rešitev, predlagam podredno analizo trditev v glavni pritožbi belgijske vlade.

V – Drugi pritožbeni razlog v glavni pritožbi

52. Ker je ta pritožbeni razlog tesno povezan s predhodnim razlogom, predlagam, da se preveri pred vsemi drugimi pritožbenimi razlogi v glavni pritožbi.

A – Trditve strank

53. Belgijska vlada trdi, da je razglasitev dopustnosti četrtega in sedmega tožbenega razloga na prvi stopnji s strani Splošnega sodišča pomenila pravno zmoto, medtem ko sta tožeči stranki na prvi stopnji na podlagi teh razlogov dvomili o utemeljenosti sporne odločbe.

54. Komisija trdi, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi najprej vsebinsko analiziralo sporno odločbo.

55. Po mnenju tožečih strank na prvi stopnji se je Splošno sodišče zadovoljilo z obravnavo vseh elementov, ki so primerni za presojo glede morebitnega obstoja resnih težav.

B – Presoja

56. Najprej poudarjam, da je odgovor, ki ga je primerno navesti v zvezi s tem pritožbenim razlogom, odvisen od odgovora na vprašanje glede veljavnosti sodne prakse iz zgoraj navedenih sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji, ki ga bo Sodišče podalo na eni strani v okviru zgoraj navedene sodbe Komisija proti Kronoply in Kronotex in na drugi strani glede samostojnega pritožbenega razloga Komisije v okviru te pritožbe.

57. Zlasti v zvezi s sedmim tožbenim razlogom, ki sta ga tožeči stranki na prvi stopnji predložili Splošnemu sodišču, najprej ugotavljam, da v njuni tožbi vprašanje ustreznosti sodne prakse iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg sploh ni omenjeno. Ta problematika je bila izpostavljena le v odgovoru na dopise Komisije.( ) V točkah od 70 do 73 izpodbijane sodbe je tako Splošno sodišče ta tožbeni razlog preučilo ob upoštevanju sodne prakse, na podlagi katere se tožbeni razlog, ki pomeni neposredno ali implicitno razširitev razloga, predhodno navedenega v tožbi, šteje za dopusten.( ) Če bi Splošno sodišče kljub temu menilo, da se vprašanje preučitve meril, določenih v zgoraj navedeni sodbi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, ne more povezati s tožbenim razlogom iz tožbe, bi lahko ta težava pomenila nov tožbeni razlog, pri čemer navajanje novih razlogov v skladu s členom 48(2) Poslovnika Splošnega sodišča ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

58. V zvezi s točko 73 izpodbijane sodbe poudarjam, da je Splošno sodišče razsodilo, da je sedmi tožbeni razlog tožbe na prvi stopnji tesno povezan z drugim tožbenim razlogom v zvezi s kršitvijo določb člena 88(3) ES. Če torej zagovarjam trditev o neobstoju drugega tožbenega razloga na prvi stopnji, ki ga Splošno sodišče opredeljuje kot postopkovni tožbeni razlog, menim, da je bila razsodba Splošnega sodišča, na podlagi katere je sedmi tožbeni razlog hipotetična razširitev drugega tožbenega razloga, pravna zmota, pri čemer bi se moral sedmi tožbeni razlog razglasiti za nedopusten. Če Sodišče ne bo sledilo tako radikalnemu predlogu, v zvezi s to problematiko vseeno navajam naslednje ugotovitve.

59. Splošno sodišče je v točki 45 izpodbijane sodbe navedlo tožbene razloge v podporo tožbi, pri čemer je navedlo, da je četrti tožbeni razlog povezan s preizkusom ukrepov, ki ustrezajo ukinitvi provizije, medtem ko pri sedmem tožbenem razlogu v skladu z merili iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg cena, po kateri so bile storitve SSGI zagotovljene, ni bila preverjena.

60. Na prvi pogled in če je Splošno sodišče pravilno opredelilo in opisalo zadevne tožbene razloge, je treba ugotoviti, da se zgoraj navedeni tožbeni razlogi nanašajo na vsebino. Splošno sodišče je moralo v skladu s še vedno ustrezno sodno prakso iz zgoraj navedenih sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji preveriti, ali sta se tožeči stranki v okviru zgoraj navedene sodne prakse v zadevi Plaumann proti Komisiji znašli v posebnem položaju. Splošno sodišče je v točkah 47 in 51 izpodbijane sodbe dejansko upravičeno menilo, da elementi, ki sta jih predstavili stranki, ne potrjujejo, da je bil njun konkurenčni položaj v primerjavi s položajem drugih konkurentov družbe La Poste bistveno prizadet.

61. Nasprotno, potem ko je Splošno sodišče v točki 52 izpodbijane sodbe razsodilo, da sta tožeči stranki na prvi stopnji v smislu člena 88(2) ES zadevni stranki, je analiziralo vprašanje varstva postopkovnih pravic v odgovor na domnevni drugi tožbeni razlog tožbe.

62. Po tem, ko je Splošno sodišče v točki 55 izpodbijane sodbe drugi tožbeni razlog opredelilo kot razlog, ki izrecno zbuja dvom o kršenju postopkovnih pravic, je v točki 56 te sodbe dejansko razsodilo, da vsebujejo tretji, četrti, peti in sedmi tožbeni razlog elemente v podporo drugemu tožbenemu razlogu. Splošno sodišče je zato v točki 57 izpodbijane sodbe sklenilo, da imata tožeči stranki procesno upravičenje.

63. Tako je Splošno sodišče dopustnost četrtega in sedmega tožbenega razloga povezalo z dopustnostjo drugega tožbenega razloga v zvezi z varstvom procesnih jamstev, ki bi ga morala, če bi obstajal, v skladu s sodno prakso iz zgoraj navedenih sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji urejati bolj prilagodljiva merila za dopustnost.

64. Tako ravnanje Splošnega sodišča pomeni dvojno pravno zmoto.

65. Na eni strani je mogoče ugotoviti, da je Splošno sodišče uporabilo trditve, predložene v podporo četrtemu in sedmemu tožbenemu razlogu o vsebini, v okviru analize drugega tožbenega razloga, za katerega menim, da ne obstaja.

66. Tudi če bi bil ta drugi tožbeni razlog dejansko predložen Splošnemu sodišču, bi se mi tak pristop zdel vprašljiv. V okviru ničnostne tožbe zoper odločbo Komisije morata tožeči stranki omejiti okvir spora in jasno opredeliti trditev, katere cilj je dokazati obstoj resnih težav v smislu uporabe člena 88(3) ES, s čimer se utemeljuje začetek formalnega postopka preiskave, ki ga sproži Komisija. Tako se lahko tožeča stranka sklicuje na dejstva, ki predstavljajo vsebinske elemente, pri čemer oblikuje „postopkovni“ tožbeni razlog. Kljub temu menim, da se Splošnemu sodišču ni treba postaviti v vlogo strank, da bi v tožbi raziskalo elemente, ki bi lahko utemeljili tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo postopkovnih pravic.( ) Če v podporo drugemu tožbenemu razlogu Splošnemu sodišču ni bila predložena nobena specifična trditev, bi se moral ta razlog v primeru obstoja razglasiti za nedopusten.

67. Ker se na drugi strani četrti in sedmi tožbeni razlog nanašata na vsebino in če se upošteva obrazložitev Splošnega sodišča iz točk 47 in 51 izpodbijane sodbe, na podlagi katere tožeči stranki na prvi stopnji nista dokazali bistvene prizadetosti svojega konkurenčnega položaja, je treba četrti in sedmi tožbeni razlog v skladu z ustrezno sodno prakso iz zgoraj navedenih sodb Cook proti Komisiji in Matra proti Komisiji razglasiti za nedopusten.

68. Zato Sodišču predlagam, naj razsodi, da se je Splošno sodišče pravno zmotilo in tako drugi pritožbeni razlog v glavni pritožbi sprejme kot utemeljen. V zvezi z vsebino tega pritožbenega razloga bo moralo Sodišče sodbo Splošnega sodišča v celoti razveljaviti in dokončno odločiti o sporu, pri čemer bo pritožbo na prvi stopnji razglasilo za nedopustno.

VI – Prvi pritožbeni razlog v glavni pritožbi

A – Trditve strank

69. Belgijska vlada trdi, da je Splošno sodišče nekatere okoliščine postopka predhodnega preverjanja napačno opredelilo kot objektivne in koherentne pokazatelje „resnih težav“, zaradi katerih bi bilo treba uvesti formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES.

70. V zvezi z okoliščinami, v katerih se je izvajal postopek preverjanja, belgijska vlada meni, da je referenčno obdobje dveh mesecev, ki ga je sprejelo Splošno sodišče, le okvirno, tako da njegova prekoračitev ne pomeni nujno, da je imela Komisija resne težave. Zato se ni mogoče strinjati, da sedemmesečno obdobje očitno presega obdobje, v katerem bi morala Komisija načeloma končati predhodno preverjanje. Komisija dodaja, da glede na posebne okoliščine tega primera predhodno preverjanje ni trajalo predolgo.

71. Poleg tega po mnenju belgijske vlade vsebinska in/ali časovna razsežnost postopka preverjanja ne pomeni nujno resnih vsebinskih težav. Splošno sodišče ni opredelilo in concreto povezave med obsežnim področjem preiskave, zajetim v preverjanju priglašene pomoči, in očitno kompleksnostjo pomoči ter obstojem resnih težav. Po mnenju Komisije dejanske težave ne pomenijo nujno resnih težav.

72. Nazadnje, belgijska vlada poudarja, da negotovosti v zvezi s pravno podlago bolj kot na resne težave kažejo na to, da je imela Komisija na voljo izbiro glede tega, kako zaključiti spis.

73. Kar zadeva vsebino sporne odločbe, belgijska vlada meni, da se ugotovitev Splošnega sodišča v analizi ustreznosti preverjanja priglašene pomoči glede vsebine razlikuje od ugotovitve Komisije. Zaradi take razlike torej ni mogoče sklepati, da obstajajo resne težave. Poleg tega Komisija poudarja, da preverjanje merila „benchmarking“ iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg ni primerno v okviru nadzora spoštovanja procesnih jamstev, določenih v členu 88(2) ES.

74. Na splošno sta tožeči stranki na prvi stopnji menili, da Komisija postopke preverjanja v zvezi s privatizacijo državnih poštnih podjetij po navadi izvaja v okviru formalnega postopka preiskave. Dejansko so za take dejavnosti značilna kompleksna dejstva, ki vedno pomenijo obstoj resnih težav.

75. Zlasti sta tožeči stranki na prvi stopnji najprej opozorili, da je med postopkom preverjanja Komisija sama poudarila kompleksnost spisa, ki ji je bil predložen. Nato belgijska vlada ni odgovorila na ugotovitve Splošnega sodišča, da Komisija za preučitev prenosa nepremičnin in ukinitev provizije za pokojnine ni imela na voljo vseh podatkov. Nazadnje, tožeči stranki poudarjata pomembnost merila „benchmarking“ pri stroških storitev SSGI v smislu četrtega merila iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg.

B – Presoja

76. Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče, čeprav ni pristojno za odločanje o dejanskih vprašanjih v okviru pritožbe, na podlagi člena 225 ES pristojno za opravljanje nadzora nad pravno opredelitvijo teh dejstev in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo Splošno sodišče.( ) Tako se Sodišče lahko izreče o pojmu „resne težave“, kot ga je razlagalo Splošno sodišče na podlagi dejstev, ki so mu bila predložena.

77. V skladu s sodno prakso Sodišča ima pojem državnih pomoči, kot je opredeljen v Pogodbi ES, pravni značaj in ga je treba razlagati na podlagi objektivnih dejavnikov. Zato mora sodišče Unije načeloma in upoštevajoč konkretne dejavnike spora, o katerem odloča, in zapletenost presoje, ki jo je opravila Komisija, izvajati celoten nadzor glede vprašanja, ali ukrep spada na področje uporabe člena 87(1) ES.( )

78. Na podlagi prvega stavka člena 88(3) ES je treba Komisijo obvestiti o vseh načrtih za dodelitev ali spremembo pomoči, preden se ti izvedejo. Komisija potem predhodno preveri načrtovane pomoči. Če pri tem preverjanju ugotovi, da načrt ni združljiv s skupnim trgom, nemudoma sproži postopek iz prvega pododstavka člena 88(2) ES.( )

79. Poudariti je treba, da mora Komisija na podlagi dejanskih in pravnih okoliščin zadeve presoditi, ali mora zaradi težav, na katere je naletela pri preverjanju združljivosti pomoči, ta postopek sprožiti. Komisija mora, prvič, pri svoji presoji upoštevati zahteve glede omejitve svoje pristojnosti na opredelitev glede združljivosti pomoči le glede ukrepov, ki ne povzročajo resnih težav, tako da je to izključno merilo.( ) Drugič, kadar naleti na resne težave, mora začeti formalni postopek preiskave, pri čemer nima nobene diskrecijske pravice.( ) Tretjič, resne težave so objektiven pojem.( ) Nazadnje, nadzor zakonitosti, ki ga izvaja Splošno sodišče glede resnih težav, po naravi presega preizkus očitne napake pri presoji.( )

80. Tako se Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso pri sprejetju odločitve v korist pomoči lahko omeji na predhodni postopek iz člena 88(3) ES le, če je na podlagi prve preučitve prepričana, da je ta pomoč združljiva s Pogodbo ES ali da priglašeni ukrep ne pomeni državne pomoči. Če pa se Komisija na podlagi prve preučitve prepriča o nasprotnem ali ne more rešiti vseh težav, ki so se pokazale pri presoji združljivosti te pomoči s skupnim trgom, mora pridobiti vsa potrebna mnenja in začeti postopek iz člena 88(2) ES.( )

81. Komisija ima nekaj manevrskega prostora pri presojanju okoliščin, da bi ugotovila, ali pomenijo resne težave.( ) Vendar pa so resne težave objektiven pojem. Njihov obstoj je treba ugotavljati ne le na podlagi okoliščin sprejetja izpodbijanega akta, ampak tudi na podlagi ugotovitev, na katere se je oprla Komisija.( )

82. V tem primeru želi belgijska vlada dokazati, da o obstoju resnih težav ni mogoče sklepati na podlagi vsakega dokaza. Sklicuje se na trajanje postopka, obseg preiskave prvotnega postopka, oklevanje Komisije pri izbiri pravne podlage za odločitev in druge vsebinske elemente sporne odločbe.

83. Čeprav Sodišče ni natančno opredelilo elementov, ki so lahko pokazatelj obstoja resne težave, kot je v svojih sklepnih predlogih povzela generalna pravobranilka V. Trstenjak, opozarjam, da so se v sodni praksi upoštevale tri vrste pokazateljev. Ti lahko izhajajo iz vsebine razprave med Komisijo in državo članico v predhodnem postopku, časa trajanja predhodnega postopka preverjanja v obravnavanem primeru in presoj, ki jih je Komisija upoštevala pri sprejetju odločbe ob koncu predhodnega postopka. Te presoje lahko pokažejo na težave, ki upravičujejo začetek formalnega postopka preiskave.( )

84. Potrditi je treba, da je Splošno sodišče, potem ko je pravilno opozorilo na pravila, ki urejajo postopek iz člena 88 ES, v točkah od 96 do 110 izpodbijane sodbe želelo preučiti okoliščine, ki bi lahko pokazale na resne težave.

85. Splošno sodišče je tako v točki 94 izpodbijane sodbe poudarilo, da lahko dejstvo, da je poteklo veliko več časa, kot je po navadi potrebno za prvo preučitev v okviru določb člena 88(3) ES, v povezavi z drugimi dejavniki privede do ugotovitve, da je Komisija naletela na resne težave pri presoji, kar zahteva začetek postopka v skladu s členom 88(2) ES.( )

86. Tako po mnenju Splošnega sodišča skupina pokazateljev kot celota kaže na obstoj resnih težav.

87. V zvezi s tem poudarjam, da je treba v tem primeru ohraniti razliko med pojmom pokazatelja in pojmom dokaza. Tako je treba elemente dejstva, dogodka ali posamezne okoliščine, na katere se je sklicevalo Splošno sodišče, razlagati kot elemente, ki zelo verjetno kažejo na verodostojnost trditve, in sicer na obstoj resnih težav.

88. Navedenih elementov kljub temu ni mogoče šteti za dokaze v smislu predložitve podatkov, ki bi vodila do zatrjevane ugotovitve in ki je obveznost Splošnega sodišča. Temu tako ni treba dokazovati nekaterih okoliščin, vendar mora na podlagi objektivnih elementov, ki so mu predloženi, sprejeti logičen in utemeljen sklep.

89. V izpodbijani sodbi je Splošno sodišče najprej analiziralo težave zaradi trajanja in okoliščin postopka v obravnavanem primeru. Nato je v točkah od 107 do 118 analiziralo težave, ki temeljijo na vsebini odločbe Komisije.

90. Prvič, menim, da presojanje pojma „resne težave“ ne vključuje nujno analize drugih vprašanj z namenom opredelitve povprečnega trajanja predhodnega preverjanja s strani Komisije, kadar težav ni. Pokazatelje resnih težav bi bilo treba preučiti za vsak primer posebej, glede na naravo ukrepa, ki je bil predložen Komisiji.

91. Ugotovljeno je, da za splošno neposredno podporo ne bo potreben enak čas trajanja preverjanja kot pri zapletenih ukrepih, kot je nadomestilo, dodeljeno za zagotavljanje storitev SSGI. Tako samo nominalna razlika v trajanju sama po sebi ne more biti odločilni element, na podlagi katerega bi se lahko sklepalo o obstoju resnih težav. Kljub temu je to lahko pokazatelj, kot je poudarila generalna pravobranilka V. Trstenjak.

92. Poleg tega se je za priglašene pomoči rok za „odločbo o nenasprotovanju“ iz člena 4(3) Uredbe št. 659/1999 podaljšal na dva meseca. Ta rok se lahko na podlagi odstavka 5 istega člena podaljša s soglasjem ali če Komisija potrebuje dodatne podatke.

93. Kljub temu je treba omeniti, da po mnenju tožečih strank na prvi stopnji Komisija postopke preverjanja v zvezi s privatizacijo podjetij javnega sektorja po navadi izvaja v okviru formalnega postopka preiskave.

94. Drugič, kar zadeva ustreznost okoliščin, v katerih poteka predhodni postopek preverjanja in ki so predmet analize v točkah od 99 do 105 izpodbijane sodbe, menim, da je zahteva po dodatnih informacijah, naslovljena na državo članico, del obveznosti Komisije v zvezi s skrbnostjo v okviru postopka preverjanja priglašenih ukrepov, da lahko v primeru kompleksnosti ukrepa narava teh izmenjav pokaže obstoj resnih težav.

95. V obravnavanem primeru je Splošno sodišče poudarilo obsežnost področja preiskave, ki ga je zajela Komisija. Če je Komisiji kljub zapletenosti področja v razmeroma kratkem času uspelo preučiti več priglašenih in nepriglašenih ukrepov, ki so trajali več let, to dokazuje sposobnost njenih služb, in ne obstoj resnih težav pri preverjanju predloženega ukrepa.

96. Zdi se mi jasno, da kompleksnost spisa sama po sebi ne pomeni obstoja resnih težav na strani Komisije, zaradi katerih bi morala sprožiti postopek iz člena 88(2) ES. Vendar te okoliščine kažejo na obstoj resnih težav, če poleg te kompleksnosti tudi preverjanje dolgo traja.

97. Kljub temu je po mojem mnenju najprepričljivejši element, ki ga je Splošno sodišče navedlo v točki 102 izpodbijane sodbe, in sicer glede presojanja ukrepov, ki jih je obravnavala Komisija. V zvezi s tem je po mnenju Splošnega sodišča iz spisa razvidno, da je Komisija večkrat izjavila, da je treba začeti formalni postopek preiskave. Zdi se mi, da je neobstoj resnih težav težko združljiv s tako ugotovitvijo po koncu predhodnega postopka.

98. Tretjič, v zvezi z oklevanjem Komisije pri izbiri pravne podlage menim, da je ta element popolnoma formalen, saj se je Komisija odločala med ugotovitvijo o neobstoju pomoči in sklepom o združljivosti preučenih ukrepov na podlagi člena 88(3) ES.

99. Vendar opozarjam, da je Komisija zakonitost priglašenega ukrepa povezala z zakonitostjo šestih nepriglašenih ukrepov, sprejetih med letoma 1992 in 1997. Zato menim, da je težko zanikati obstoj resnih težav ob upoštevanju negotovosti pri opredelitvi ukrepov nadomestil za storitve SSGI za to obdobje, na podlagi katere bi lahko bila utemeljena ugotovitev, v skladu s katero nepriglašeni in s tem nezakoniti ukrepi spadajo na področje uporabe člena 87(1) ES.

100. Komisija je v svoji odločbi trdila, da ukrep, ki je pomenil oprostitev plačila davka od dohodkov podjetij, ni povzročil prednosti za družbo La Poste niti prenosa sredstev države, če je imela družba La Poste neto izgubo.

101. Razvidno je, da je bila ocena tega nepriglašenega ukrepa izvedena po obravnavanih davčnih letih. Vprašanje je torej, ali bi lahko predhodna priglasitev in preučitev spremenila ugotovitev Komisije glede obstoja državne pomoči. To povzroča dvom, na podlagi katerega je mogoče meniti, da bi morala Komisija začeti formalni postopek preiskave v smislu člena 88(2) ES.

102. Četrtič, glede vsebine sporne odločbe je Splošno sodišče ob upoštevanju elementov, navedenih v točkah od 108 do 110 izpodbijane sodbe, upravičeno menilo, da Komisija pri sprejetju izpodbijane odločbe ni imela na voljo elementov, ki bi ji omogočali oceno, ali prednost obstaja.

103. Nazadnje, v zvezi z neobstojem ocene stroškov storitev SSGI glede na merila, ki jih je Sodišče vzpostavilo v zgoraj navedeni sodbi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, predlagam, da se to vprašanje preuči zunaj tega pritožbenega razloga. Bilo je namreč že preučeno v zvezi z dopustnostjo v okviru odgovora na drugi pritožbeni razlog v glavni pritožbi. Nasprotno se bo v zvezi z vsebino vprašanje ustreznosti sodne prakse iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg za presojo zakonitosti sporne odločbe analiziralo v okviru odgovora na tretji pritožbeni razlog v glavni pritožbi.

104. Glede na navedeno menim, da je Splošno sodišče upravičeno potrdilo obstoj elementov, na podlagi katerih bi morala Komisija začeti formalni postopek preiskave na podlagi člena 88(2) ES. Vendar menim, da je lahko odločilo, da bi Komisija morala začeti navedeni postopek, le na podlagi težav, ki jih je ta imela pri preučevanju zadevnih ukrepov. Po mojem mnenju nobeden od elementov, ki jih je preučilo Splošno sodišče, sam ni dovolj prepričljiv. Zdi se, da je imelo tako stališče tudi Splošno sodišče, in sicer v točkah 98 in 99 izpodbijane sodbe.

105. Če Sodišče ne bi upoštevalo mojega predloga v zvezi z obravnavo samostojnega pritožbenega razloga Komisije in obravnavo drugega pritožbenega razloga v glavni pritožbi, mu predlagam, naj prvi pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.

VII – Tretji pritožbeni razlog v glavni pritožbi

A – Uvodne ugotovitve

106. Po mnenju Splošnega sodišča je predmet sedmega tožbenega razloga v tožbi na prvi stopnji težava nezadostnega preverjanja, ki ga je izvedla Komisija, v zvezi z merili iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg. Kot sem navedel zgoraj v odgovoru na drugi pritožbeni razlog v glavni pritožbi, bi bilo treba tudi ta sedmi tožbeni razlog razglasiti za nedopusten. Če Sodišče ne bi upoštevalo tega predloga, pa predlagam vsebinsko presojo tega tožbenega razloga.

B – Trditve strank

107. Belgijska vlada in Komisija Splošnemu sodišču očitata, da je kršilo načelo pravne varnosti, ker je retroaktivno uporabilo četrto merilo iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg. Belgijska vlada se v zvezi s tem sklicuje na sodbo Splošnega sodišča v zadevi Sarrió proti Komisiji( ), v skladu s katero mora Komisija upoštevati le sodno prakso, veljavno v času sprejetja svojih odločb.

108. Tožeči stranki na prvi stopnji poudarjata razlike med obravnavanim primerom in zgoraj navedeno sodbo Sarrió proti Komisiji, na podlagi katerih izpodbijata ustreznost argumentov, ki jih je predložila belgijska vlada.

C – Presoja

109. V pritožbenem razlogu belgijska vlada poudarja, da je Splošno sodišče kršilo načelo pravne varnosti. Kljub temu je treba za ustrezen odgovor na njene pomisleke na kratko obravnavati problematiko učinkov, ki jih je treba pripisati razlagalnim sodbam Sodišča v okviru postopka predhodnega odločanja, in pravila, ki urejajo časovno uporabo predpisov prava Unije.

110. Menim, da je retroaktivna narava sodne prakse („judge‑made law“) kot vir prava klasičen element teoretičnega preučevanja.( )

111. Sodišče je v svoji sodni praksi izrecno sprejelo načelo retroaktivnega učinka svojih razlagalnih sodb na podlagi člena 234 ES.( ) Razlaga Sodišča načeloma izraža le vsebino veljavnega pravila prava Unije od začetka.( )

112. Tako se z razlago pravila prava Unije, ki jo Sodišče navede v okviru izvajanja svoje pristojnosti iz člena 267 PDEU, po potrebi pojasnjujeta in natančneje določata pomen in področje uporabe tega pravila, kot se morata ali bi se morala razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti. Iz tega izhaja, da lahko ali da mora sodišče tako razloženo pravilo uporabljati tudi za pravna razmerja, ki so nastala ali se oblikovala pred sodbo o vprašanju glede razlage, če so sicer pogoji, na podlagi katerih se lahko spor o uporabi navedenega pravila predloži pristojnim sodiščem, združeni.( )

113. Kljub temu lahko Sodišče izjemoma, ob upoštevanju resnih težav, ki bi jih lahko povzročila njegova sodba za preteklost, omeji možnost vseh zainteresiranih oseb, da se sklicujejo na razlago določbe, ki jo poda Sodišče v okviru predhodnega odločanja.( )

114. Veljavnost meril iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg je bila obsežno analizirana v sodbi Splošnega sodišča v zadevi BUPA in drugi proti Komisiji( ). V tej sodbi je bilo razsojeno, da se zaradi neobstoja časovne omejitve načela iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg v zvezi z razlago člena 87(1) ES v celoti uporabljajo za dejanski in pravni položaj te zadeve, kot jo je obravnavala Komisija ob sprejetju izpodbijane odločbe, čeprav je bil izrek zadevne sodbe poznejši od sprejetja odločbe Komisije in torej ta ob sprejetju odločbe ni mogla poznati njene vsebine.( )

115. Menim, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg natančno opredelilo merila, ki se uporabljajo za upravno preverjanje ukrepa, ki bi lahko pomenil državno pomoč v primeru zagotavljanja storitev SSGI. Sodišče je tako razlagalo pravno določbo Unije, in sicer člen 86 ES, tako da je poskusilo natančno določiti načine razlage in uporabe.

116. Sodišče se je tako omejilo na veljavno normo, ne da bi ustvarilo novo pravilo. Glede tega je treba opozoriti, da sodba v zvezi z vprašanjem za predhodno odločanje ni oblikovalna, ampak izključno ugotovitvena, zato njene posledice načeloma nastanejo na dan, ko je začela veljati razlagana določba.( )

117. Poleg tega menim, da v pravnem redu Unije ni zagotovil, da bo Komisija uporabljala predpise prava Unije. Ker je edini interes Komisije ohranjanje zakonitosti prava Unije, predstavlja za Komisijo dejstvo, da ji Sodišče pri uporabi določbe da koristen namig, uporaben vir informacij pri izvajanju njenih pristojnosti. Dejansko mora Komisija pravo Unije uporabljati objektivno.

118. Po mnenju Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi dejstvo, da Komisija ni v celoti preverila zadevnega ukrepa glede na eno od meril iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, kaže na obstoj resnih težav Komisije. Ta namreč ni upoštevala pravila, ki ga ob sprejetju sporne odločbe ni mogla poznati.( )

119. Tako se obrazložitev Splošnega sodišča v zgoraj navedeni sodbi BUPA in drugi proti Komisiji nekoliko razlikuje od njegove obrazložitve v izpodbijani sodbi. V navedeni zadevi je Splošno sodišče ob upoštevanju svoje ugotovitve glede veljavnosti meril, ki so bila vzpostavljena v zgoraj navedeni sodbi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg in katerih področje uporabe Sodišče ni časovno omejilo, odločilo, da preuči, ali je izpodbijana odločba združljiva z merili iz te sodbe. Tako je preučilo zakonitost odločbe z uporabo meril, oblikovanih v tej sodbi, v skladu z bistvom in namenom, zaradi katerih so bila sprejeta, tako da so bila prilagojena posebnostim primera, ki ga je moralo preučiti.

120. Poleg tega je Splošno sodišče v svoji sodbi Asklepios Kliniken proti Komisiji v okviru presoje roka za obravnavo prijave potrdilo, da lahko Komisija zaradi pomembnosti zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg legitimno preloži preučitev dejanskih vprašanj iz tožbe v pričakovanju pojasnitve pravnega okvira, glede na katerega je treba opraviti preučitev navedene prijave. Splošno sodišče je tako v bistvu razsodilo, da Komisija ni kršila obveznosti skrbnosti, ko je čakala na izid zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg( ).

121. Čeprav je ustaljena sodna praksa, da je treba zakonitost odločbe na področju državnih pomoči presoditi glede na podatke, ki jih je Komisija imela na voljo, ko jo je izdala,( ) je treba ponovno potrditi temeljno razliko med dejstvi, ki jih je imela Komisija na voljo, in razlago prava, in sicer referenčnega normativnega okvira, ki ga razlaga sodišče Unije. Ta okvir je element objektivne zakonitosti, ki zavezuje Komisijo.

122. Glede na navedeno menim, da je treba na podlagi razlage veljavne določbe, ki jo je podalo Sodišče, ugotoviti ničnost odločbe Komisije, ki je lahko predmet pritožbe in ki je bila sprejeta pred izrekom sodbe Sodišča, ker Komisija ni uporabila meril upravnega preverjanja na podlagi te nove razlage, če se je tožeča stranka sklicevala na razlagano določbo.

123. Torej ne gre za očitanje pravne zmote Komisiji, ampak za potrditev njene vloge varuhinje pogodb pod sodnim nadzorom Sodišča v skladu z načelom pravne države, kot je določeno v členu 2 Pogodbe o delovanju Evropske unije.

124. Zato predlagam, da se tretji pritožbeni razlog v glavni pritožbi zavrne.

VIII – Predlog

125. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj:

– sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 10. februarja 2009 v zadevi Deutsche Post in DHL International proti Komisiji (T‑388/03) v celoti razveljavi tako na podlagi samostojnega pritožbenega razloga Evropske komisije kot na podlagi drugega pritožbenega razloga v glavni pritožbi in

– dokončno odloči o sporu, pri čemer pritožbo na prvi stopnji v celoti razglasi za nedopustno.

126. Če Sodišče kljub temu ne namerava upoštevati tega predloga, podredno predlagam, naj zavrne samostojni pritožbeni razlog in glavno pritožbo v celoti.

127. Če bo plačilo stroškov odvisno od rešitve, ki jo bo sprejelo Sodišče, se vzdržim stališča o tem.