ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

1. Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Roki

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

2. Uradniki – Tožba – Predlog za odškodnino, povezan s predlogom za razglasitev ničnosti – Nedopustnost predloga za razglasitev ničnosti, ki povzroči nedopustnost predloga za odškodnino

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

3. Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti

1. Roki za vložitev zahteve, pritožbe in tožbe iz določb členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov so roki kogentnega prava in niso predmet diskrecije strank in sodišča, saj so bili uvedeni za zagotovitev jasnosti in varnosti pravnih položajev. Morebitne izjeme ali odstopanja od teh rokov je treba razlagati ozko. Le obstoj novih in bistvenih dejstev lahko upraviči predložitev zahteve za ponovni preizkus odločbe, ki se ni izpodbijala pravočasno. Poleg tega, celo če tožeča stranka naknadno odkrije element, ki je že prej obstajal, tega na splošno, ker bi bilo s tem kršeno načelo pravne varnosti, ni mogoče enačiti z novim dejstvom, ki bi lahko upravičilo ponoven začetek rokov za vložitev tožbe.

(Glej točke od 34 do 36.)

Napotitev na:

Sodišče: 15. maj 1985, Esly proti Komisiji, 127/84, Recueil, str. 1437, točka 10;

Sodišče prve stopnje: 21. februar 1995, Moat proti Komisiji, T-506/93, RecFP, str. I-A-43 in II-147, točka 28; 11. julij 1997, Chauvin proti Komisiji, T-16/97, RecFP, str. I-A-237 in II-681, točki 32 in 37; 28. maj 1998, W proti Komisiji, združeni zadevi T-78/96 in T-170/96, RecFP, str. I-A-239 in II-745, točka 68.

2. Kadar so predlogi za odškodnino tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti, ki so bili sicer razglašeni za nedopustne, so tudi predlogi za odškodnino nedopustni.

(Glej točko 49.)

Napotitev na:

Sodišče: 16. julij 1981, Albini proti Svetu in Komisiji, 33/80, Recueil, str. 2141, točka 18;

Sodišče prve stopnje: 24. marec 1993, Benzler proti Komisiji, T-72/92, Recueil, str. II-347, točki 21 in 22; 14. februar 2005, Ravailhe proti Odboru regij, T‑406/03, ZOdl. JU, str. I-A-19 in II-79, točka 62.

3. Da bi bil odškodninski zahtevek dopusten, mora tožba obsegati elemente, ki omogočajo ugotavljanje nezakonitosti, ki jo tožeča stranka očita instituciji, razloge, iz katerih meni, da med ravnanjem in škodo, za katero zatrjuje, da jo je utrpela, obstaja vzročna zveza, ter naravo in obseg te škode. Nasprotno pa predlog, katerega namen je pridobiti kakršno koli odškodnino, ni dovolj natančno opredeljen, zato ga je treba šteti za nedopusten.

(Glej točko 51.)

Napotitev na:

Sodišče: 2. december 1971, Zuckerfabrik Schöppenstedt proti Svetu, 5/71, Recueil, str. 975, točka 9;

Sodišče prve stopnje: 29. januar 1998, Affatato proti Komisiji, T-157/96, RecFP, str. I-A-41 in II-97, točka 45.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 16. maja 2007

Zadeva F-100/05 DEP

Eleni Chatziioannidou

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Postopek – Odmera stroškov“

Predmet: Tožba, s katero je E. Chatziioannidou na podlagi člena 92(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki se smiselno uporablja za Sodišče za uslužbence na podlagi člena 3(4) Sklepa Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL L 333, str. 7) do začetka veljavnosti poslovnika tega sodišča, vložila predlog za odmero stroškov, povezanih s sodbo z dne 14. novembra 2006 (F-100/05, Chatziioannidou proti Komisiji, ZOdl. JU, str. I-A-1-129 in II-A-1-487).

Odločitev: Znesek stroškov, ki jih je treba povrniti tožeči stranki v zadevi F-100/05, se določi na 10.222 EUR.

Povzetek

Postopek – Stroški – Odmera – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 91(b); Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

Sodišče Skupnosti mora pri presoji obsega dela, povezanega s spornim postopkom, zaradi ocene zneska povračljivih stroškov upoštevati skupno število delovnih ur, ki se lahko izkažejo za objektivno nujne za ta postopek. Pri tem znesek honorarjev svetovalca ne more biti odvisen od števila vlog, ki jih je vložil. Jedrnatost vlog je namreč lahko odraz sposobnosti za povzemanje, ki jih ima njihov avtor, ki varčuje z delovnim časom sodišča in nasprotne stranke, in znak hitrega dela. Kratkosti vloge načeloma ni mogoče obravnavati kot odraz hitrega ali jedrnatega dela osebe, ki jo pripravi.

(Glej točki 23 in 24.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 30. oktober 1998, Kaysersberg proti Komisiji, T‑290/94 DEP, Recueil, str. II‑4105, točka 20; 20. november 2002, Spruyt proti Komisiji, T‑171/00 DEP, RecFP, str. I‑A‑225 in II‑1127, točka 29.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCEEVROPSKE UNIJE

(sodnik posameznik)

z dne 18. julija 2016

Zadeva F‑48/15

SD

proti

Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)

„Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevanje – Ocenjevalno obdobje 2013 – Ocenjevalno poročilo – Očitna napaka pri presoji – Načrt izboljšanja – Akt, ki posega v položaj – Dopustnost“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero SD v bistvu predlaga, prvič, naj se razglasi ničnost njenega ocenjevalnega poročila za obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2013, in drugič, „načrta izboljšanja“, sprejetega na podlagi tega poročila, ter naj se Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO ali v nadaljevanju: Urad) naloži plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela, v ustreznem znesku, ocenjenem na vsoto 10.000 EUR, odvisno od povečanja ali zmanjšanja stroškov v teku postopka.

Odločitev:

Tožba se zavrne. SD nosi lastne stroške in stroške, ki jih je priglasil Urad Evropske unije za intelektualno lastnino.

Povzetek

(Kadrovski predpisi, člena 90(2) in 91(1))

Ocenjevalci imajo pri ocenjevanju uspešnosti zelo široko polje proste presoje, zato se mora nadzor sodišča Unije omejiti na preverjanje neobstoja dejanske napake, očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil. Še zlasti se lahko napaka opredeli kot očitna le, če jo je mogoče brez težav ugotoviti na podlagi meril, ki jih je zakonodajalec določil za izvajanje pooblastila za odločanje. Tako morajo biti torej dokazi, ki jih mora v ta namen predložiti tožeča stranka, zadostni, da se presoja dejstev v izpodbijanem ocenjevalnem poročilu ne zdi verjetna. Povedano drugače, očitek, ki se nanaša na očitno napako pri presoji, je treba zavrniti, če je mogoče izpodbijano presojo kljub dokazom tožeče stranke vsekakor šteti za verjetno. (Glej točki 35 in 36.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 10. novembra 2009, N/Parlament, F‑93/08, EU:F:2009:151, točka 58, in z dne 18. marca 2015, Rajala/UUNT, F‑24/14, EU:F:2015:10, točke od 41 do 43 in navedena sodna praksa.

Akt, kakršen je načrt za izboljšanje dela, zasnovan v tesni povezavi z ocenjevalnim poročilom, po svoji vsebini in cilju ni samostojen akt, ki bi ga bilo mogoče ločiti od ocene uspešnosti zadevnega uradnika, razen če je dokazano, da je bil sprejet s ciljem, ki ni izboljšanje dela zadnjenavedenega, in da torej vpliva na njegove pravice ali njegov položaj, kot je določen v Kadrovskih predpisih. Sodišče za uslužbence je ugotovilo, da ocenjevalno poročilo ni nezakonito, zato načrta izboljšanja, ki je bil zasnovan v tesni povezavi z navedenim poročilom, kot takega ni mogoče opredeliti za akt, ki posega v položaj, in torej zoper njega tudi ni mogoče vložiti niti pritožbe niti ničnostne tožbe. (Glej točke 57, 58 in 61.)

Napotitev na:

Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 3. decembra 2015, Sesma Merino/UUNT, T‑127/14 P, EU:T:2015:927, točka 35.
22

Tožeča stranka se je prijavila na razpis prostega delovnega mesta. EIOPA jo je 17. julija 2013 z elektronskim dopisom obvestil, da je bila izbrana za delovno mesto, in jo prosil, naj potrdi zanimanje zanj. V dopisu je bilo tudi pojasnjeno, da bo tožeča stranka, če „sprejm[e ponudbo,] začasno razporejen[a] v ta novi naziv za obdobje šestih mesecev[, in da bo ob koncu tega obdobja začasne razporeditve, č]e ga uspešno prestan[e,] potrjen[a] v tem novem nazivu“ („In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level“). Tožeča stranka je naslednji dan potrdila, da sprejema delovno mesto, ki ji je bilo tako ponujeno.
Kar zadeva dodatna zvišanja plače, ki se odobrijo članom osebja Evropske centralne banke, katerih uspešnost je bila ocenjena za odlično v dveh letih od treh pred odločbo o dodelitvi takega zvišanja, člen 2(3) Upravne okrožnice št. 1/2011 v zvezi z navedenimi zvišanji predstavnika osebja postavlja v diskriminatoren položaj, saj ta absolutno ne more dokazati drugega leta odlične uspešnosti zaradi svoje zaposlitve za poln delovni čas kot predstavnik osebja v zadevnih treh letih, zato je ta določba nezakonita. V zvezi s tem ni mogoče utemeljeno trditi, da izvrševanje pravice zadevne osebe do izvzetja iz delovnega časa za opravljanje nalog v odboru uslužbencev izhaja iz osebne izbire. Ta izbira, na podlagi katere je mogoče zahtevati izvzetje iz delovnega časa za opravljanje nalog predstavljanja osebja, je namreč temeljna pravica, kot izhaja iz členov 27 in 28 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

Izvrševanja temeljne pravice do enakega obravnavanja, ki jo določata člena 20 in 21 Listine, ni mogoče omejiti z ureditvijo, ki predstavnike osebja postavlja v neugoden in diskriminatoren položaj v primerjavi z drugimi člani osebja, saj te omejitve niti niso nujne niti ne izpolnjujejo cilja v zvezi s splošnim interesom ali potrebe po zaščiti pravic ali svoboščin drugega.

Ker pa sta položaj predstavnika osebja in položaj člana osebja dejansko različna, ju ni mogoče obravnavati enako, za njiju pa se lahko torej uporabljajo zgolj pogoji za upravičenost do dodatnega zvišanja plače, ki upoštevajo razlike v Kadrovskih predpisih med člani osebja in predstavniki osebja, pri čemer se zadnjenavedenim – kot vsem drugim članom osebja – omogoči, da dokažejo drugo leto odlične uspešnosti v triletnem obdobju, čeprav so se odločili, da bodo v odboru uslužbencev več kot eno leto opravljali naloge za poln delovni čas.

(Glej točke od 51 do 54 in 60.)

Sodišče: sodba z dne 14. septembra 2010, Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija, C‑550/07 P, EU:C:2010:512, točki 54 in 55 ter navedena sodna praksa;

Sodišče za uslužbence: sodba z dne 2. decembra 2014, Migliore/Komisija,F‑110/13, EU:F:2014:257, točka 40.
V skladu s členom 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ima vsaka oseba pravico, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene. V okviru disciplinskega postopka, kot ga urejajo Kadrovski predpisi, se pravica do izjave izvaja v smislu člena 51(1) Listine, prvič, zlasti s členom 22(1) Priloge IX h Kadrovskim predpisom in, drugič, s členom 4 te priloge. Na disciplinskem področju je treba strogo izpolniti obveznost organa za imenovanja, da zadevni osebi omogoči izjavo, zlasti zaradi teže ukrepov, do katerih lahko privede disciplinski postopek.

Vendar pa dejstvo, da zadevna oseba ni bila zaslišana v skladu s členom 22(1) Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ne povzroči razglasitve ničnosti odločbe, s katero ji je naložen disciplinski ukrep, če je za to nezaslišanje odgovorna zadevna oseba sama. Navedenemu organu namreč ni treba neomejeno prelagati datuma zadnjega zaslišanja do takrat, ko se ga zadevna oseba lahko udeleži. Nasprotno, v interesu uradnika in uprave je, da sprejetja odločbe, s katero se disciplinski postopek konča, ni mogoče preložiti brez utemeljitve. To je tudi namen dvomesečnega roka iz člena 22(1) Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki dejansko pomeni „pravilo dobrega upravljanja“.

Poleg tega mora sodišče Unije pri presoji zakonitosti odločbe organa za imenovanja o sprejetju disciplinskega ukrepa brez zaslišanja zadevne osebe, če je ta predložila zdravniško potrdilo, na podlagi katerega je mogoče veljavno upravičiti njeno odsotnost, preveriti, ali elementi, ki jih je v zvezi s tem predložila uprava, dokazujejo, da zaslišanja ni bilo zaradi zadevne osebe.

(Glej točke od 61 do 65.)

Sodišče: sodbi Van Eick/Komisija, 35/67, EU:C:1968:39, ter Kamino International Logistics in Datema Hellmann Worldwide Logistics, C-129/13 in C-130/13, EU:C:2014:2041, točka 42;

Sodišče prve stopnje: sodba Stevens/Komisija, T-277/01, EU:T:2002:302, točki 41 in 42 ter navedena sodna praksa;

Sodišče za uslužbence: sodba de Brito Sequeira Carvalho/Komisija, F-107/13, EU:F:2014:232, točki 100 in 111.
Členi od 86 do 89 Kadrovskih predpisov ne določajo stalnih razmerij med disciplinskimi kaznimi, ki so v njih navedene, in različnimi vrstami kršitev, ki jih storijo uradniki, niti ne opredeljujejo obsega, v katerem je treba upoštevati obstoj oteževalnih ali olajševalnih okoliščin pri izbiri kazni in pri določanju njene sorazmernosti.

Toda sodišče Unije mora za presojo sorazmernosti disciplinske kazni glede na težo upoštevanih dejstev najprej obravnavati dejstvo, da določitev kazni temelji na celoviti oceni, ki jo o vseh konkretnih dejstvih in okoliščinah v vsakem posamičnem primeru opravi organ, pristojen za imenovanja. Preučitev sodišča na prvi stopnji je torej treba omejiti na vprašanje, ali je bila presoja organa, pristojnega za imenovanja, glede oteževalnih in olajševalnih okoliščin opravljena sorazmerno, k čemur je treba dodati, da sodišče med to preučitvijo ne sme namesto tega organa opraviti s tem povezanih vrednostnih sodb.

Zlasti kar zadeva kazen odstranitve z delovnega mesta, ki je najhujša med kaznimi iz člena 9 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, mora institucija o njenem sprejetju nujno skrbno razmisliti, saj ima takšna kazen posebej resne posledice za zadevnega uradnika in institucijo. Vsekakor pa je temeljni pogoj za zakonitost kakršne koli disciplinske kazni to, da je dokazana resničnost dejstev, ki se očitajo zadevni osebi.

(Glej točke od 35 do 37.)

Sodišče prve stopnje: sodba Tzikis/Komisija, T‑203/98, EU:T:2000:130, točke od 48 do 51;

Splošno sodišče Evropske unije: sodba BG/Evropski varuh človekovih pravic, T‑406/12 P, EU:T:2014:273, točka 64;

Sodišče za uslužbence: sodba EH/Komisija, F‑42/14, EU:F:2014:250, točka 93.
62

Tožeče stranke v bistvu trdijo, da pri petih merilih, določenih s členom 10 Priloge X h Kadrovskim predpisom za določitev zneska DŽR, v referenčnem obdobju v zadevnih državah ni bilo nobenega izboljšanja in da je pri nekaterih od njih prišlo celo do poslabšanja. To naj bi veljalo za podnebne razmere, zlasti na Japonskem zaradi povečanega tveganja potresov ali orkanov, v Maleziji, Hongkongu ali Singapurju zaradi povečanja onesnaženosti ozračja ali v Argentini zaradi povečanega tveganja poplav. V zadnjenavedeni državi naj bi se zaradi epidemije mrzlice denga močno poslabšale tudi zdravstvene razmere, zaradi visoke stopnje kriminala pa tudi varnost. Tožeče stranke se v podporo svojim trditvam sklicujejo na članke v tisku in na spletu, študije Svetovne zdravstvene organizacije, zlasti kar zadeva kakovost zraka v Hongkongu ali Čilu, in na rezultate vprašalnikov, ki so jih izpolnile delegacije. Tako menijo, da je OI z ukinitvijo dveh točk, ki ju je predhodno leto dodelil za podnebne razmere, s čimer je v navedenem letu znesek DŽR določil na 15 % referenčnega zneska na Japonskem, v Hongkongu, Čilu, Tajvanu, Maleziji in Singapurju, in z ukinitvijo dveh točk za varnost, ki ju je predhodno leto prav tako dodelil za določitev zneska DŽR v Argentini, storil očitno napako pri presoji življenjskih razmer v teh tretjih državah in posledično napačno ocenil, da so postale enake običajnim razmeram v Uniji.
Cilj člena 71 Kadrovskih predpisov, ki določa, da je uradnik upravičen do povračila stroškov, ki jih ima zlasti zaradi premestitve, je preprečiti, da uradnik ne nosi sam stroškov, ki jih ima in da so povezani z opravljanjem njegovih nalog.

V zvezi s tem ciljem je treba uporabiti člen 10(1) Priloge VII Kadrovskih predpisov, ki določa dnevnice za uradnika, ki dokaže, da je moral spremeniti kraj prebivanja zaradi izpolnitve določb člena 20 Kadrovskih predpisov, in sicer določb, ki se nanašajo na prebivanje v kraju zaposlitve ali v taki oddaljenosti od njega, ki še omogoča neovirano opravljanje dela.

Dodelitev dnevnic je predmet dveh pogojev: prvič, pogoj, da spremeni kraj prebivanja zaradi izpolnitve določb člena 20 Kadrovskih predpisov in drugič, pogoj, da ima stroške ali nevšečnosti, nastale s premestitvijo ali začasno namestitvijo v kraju opravljanja dela. Ker sta ta dva pogoja kumulativna, dnevnic ni mogoče dodeliti zlasti uradniku, ki ne dokaže, da je imel take stroške ali take nevšečnosti.

Nasprotno, zakonodajalec Unije ni nikoli za dodelitev dnevnice določil pogoja, za zadevnega uradnika, da dokaže, da je bil zavezan začasno ohraniti prebivališče v svoji matični državi ali v prejšnjem kraju opravljanja dela in kar je prav tako začasno vir stroškov. V nasprotju s temeljnim načelom pravne varnosti ter z besedilom člena 10(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom bi bilo torej, če bi institucija naložila dodatni pogoj „drugega“ stroška, da bi lahko zainteresirane osebe prejele dnevnice.

Poleg tega, če uradnikov ni treba samodejno izključiti iz prejemanja dnevnic, v nasprotju s Kadrovskimi predpisi, ni mogoče ugotoviti, da je mogoče le za osebe, ki so v negotovem delovnem razmerju z institucijami (uradniki na poskusni dobi, začasni ali pogodbeni uslužbenci, napoteni nacionalni strokovnjaki) šteti, da so se začasno nastanile v kraju opravljanja dela, dokler ni prišlo do selitve. Kar je odločilno v zvezi s tem namreč ni negotovost delovnega razmerja, ampak negotov položaj nastanitve, v katerem je oseba, ki mora v skladu s Kadrovskimi predpisi, prebivati v kraju opravljanja dela, kjer mora opravljati svoje naloge v okviru institucij, organov ali uradov oziroma agencij Unije. Negotovost nastanitve je namreč drugačen pojem od negotovosti zaposlitve. Za uradnika, ki spremeni zaposlitev je treba torej šteti, da se je začasno nastanil v kraju nove zaposlitve.

(Glej točke od 27 do 29, 39 in 44.)
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 15. julija 2014

Zadeva F‑160/12

Bernat Montagut Viladot

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Natečaj – Obvestilo o natečaju EPSO/AD/206/11 (AD 5) – Nevpis na rezervni seznam – Pogoji za pripustitev kandidatur – Priznavanje diplom“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero B. Montagut Viladot nasprotuje odločitvi natečajne komisije natečaja EPSO/AD/206/11 (AD 5), da njegovega imena ne vpiše na rezervni seznam navedenega natečaja.

Odločitev: Tožba se zavrne. Evropska komisija nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov, ki jih je priglasil B. Montagut Viladot.

Povzetek

1. Uradniki – Natečaj – Natečaj na podlagi kvalifikacij in preizkusov – Zahteva po univerzitetnih diplomah – Pojem univerzitetne diplome – Presoja glede na zakonodajo države poteka študija

2. Uradniki – Načela – Varstvo legitimnih pričakovanj – Neskladnost zagotovila natečajne komisije z veljavnimi predpisi – Neobstoj legitimnih pričakovanj, kar zadeva možnost vpisa na rezervni seznam

1. Kadar ni niti v uredbi ali direktivi, ki se uporablja za natečaje za zaposlitev, niti v obvestilu o natečaju nobene nasprotne določbe, je treba zahtevo po univerzitetni diplomi, s katero je pogojena udeležba na javnem natečaju, nujno razumeti v pomenu, ki ga temu izrazu daje zakonodaja države članice, v kateri je kandidat končal študij, na katerega se sklicuje. Univerzitetna diploma, ki se zahteva za udeležbo na javnem natečaju, mora biti v celoti priznana z zakonodajo države članice, v kateri je bila izdana.

(Glej točki 30 in 31.)

Napotitev na:

Sodišče: sodba Jaenicke Cendoya/Komisija 108/88, EU:C:1989:325, točka 17;

Sodišče prve stopnje: sodba Alonso Morales/Komisija T‑299/97, EU:T:1999:314, točka 60;

Sodišče za uslužbence: sodba Zangerl-Posselt/Komisija F‑83/07, EU:F:2009:158, točka 51.

2. Za pravico do sklicevanja na varstvo legitimnih pričakovanj morajo biti izpolnjeni trije pogoji. Prvič, upravni organ Unije mora zadevni osebi dati natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, ki izhajajo iz pooblaščenih in zanesljivih virov. Drugič, ta zagotovila morajo pri subjektu, na katerega so naslovljena, ustvariti legitimna pričakovanja. Tretjič, dana zagotovila morajo biti v skladu z veljavnimi predpisi.

Obvestilo natečajne komisije natečaja na podlagi kvalifikacij in preizkusov, v katerem ta kandidatu zagotavlja, da izpolnjuje vse pogoje za pripustitev, določene v obvestilu o natečaju, pri kandidatu ne more ustvariti legitimnih pričakovanj, če takšna zagotovila niso v skladu z veljavnimi predpisi, ker diploma zadevne osebe ne ustreza zahtevam iz navedenega obvestila.

(Glej točki 47 in 49.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sodba Neirinck/Komisija F‑84/05, EU:F:2007:33, točka 79.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 5. novembra 2013

Margaret Doyle

proti

Evropski policijski urad (Europol)

„Javni uslužbenci — Osebje Europola — Nepodaljšanje pogodbe — Zavrnitev ponudbe pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas — Razglasitev ničnosti s strani Sodišča za uslužbence — Izvršitev sodbe Sodišča za uslužbence“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero M. Doyle med drugim predlaga razglasitev ničnosti odločbe z dne 28. novembra 2011, s katero ji je Evropski policijski urad (Europol) odobril znesek 3000 EUR za to, da bi se izvršila sodba Sodišča za uslužbence z dne 29. junija 2010 v zadevi Doyle proti Europol (F‑37/09, v nadaljevanju: sodba z dne 29. junija 2010).

Odločitev:

Odločba z dne 28. novembra 2011, s katero je Evropski policijski urad M. Doyle odobril znesek v višini 3000 EUR za to, da bi se izvršila sodba Sodišča za uslužbence z dne 29. junija 2010 v zadevi Doyle proti Europolu (F‑37/09), se razglasi za nično. Evropski policijski urad nosi svoje stroške in stroške M. Doyle.

Povzetek

Pritožbe uradnikov – Ničnostna sodba – Učinki – Obveznost sprejetja izvedbenih ukrepov – Načelo dobrega upravljanja – Posebne težave – Pravično nadomestilo za škodo, ki je bila tožeči stranki povzročena zaradi akta, razglašenega za ničnega – Pogoji

(Člen 266 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41)

Pravila, ki se nanašajo na izvršitev ničnostnih sodb, je treba prav tako razlagati, zlasti v zvezi s sodbo na področju javnih uslužbencev, glede na člen 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, v katerem je določeno načelo dobrega upravljanja ter predvsem glede na odstavek 1 navedenega člena v zvezi s pravico vsakogar, da institucije, organi, uradi in agencije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in v razumnem roku.

Le kadar izvršitev ničnostne sodbe pomeni posebno težavo, lahko zadevna institucija sprejme odločitev, s katero je mogoče pravično nadomestiti škodo, ki za zainteresirano stranko nastane z odločbo, ki je bila razglašena za nično in lahko z njo začne dialog, v katerem poskuša doseči sporazum o pravičnem nadomestilu za nezakonitost, katere žrtev je bila.

Kadar sodba sodišča Unije odločbo uprave razglasi za nično zaradi kršitve pravice do obrambe, mora zadevna uprava dokazati, da je sprejela vse mogoče ukrepe za odpravo učinkov te nezakonitosti, ki jo je ugotovilo sodišče. Uprava torej ne more zgolj trditi, da žrtev te kršitve temeljne pravice ne more biti več v položaju, v katerem bi lahko uveljavljala svojo pravico do obrambe, še posebej zaradi odločb, ki jih je sama uprava naknadno sprejela na istem področju. S sprejetjem takega ravnanja bi obveznosti, predvsem zagotovitve pravice do obrambe in izvršitve sodbe o ugotovitvi njene kršitve, popolnoma odvzeli pomen. Le kadar je zaradi razlogov, za katere ni odgovorna zadevna uprava, objektivno težko ali celo nemogoče odpraviti učinke kršitve pravice do obrambe, ugotovljene z ničnostno sodbo, lahko ta privede do plačila odškodnine.

(Glej točke 38, 39 in 50.)

Napotitev na:

Sodišča za uslužbence: 24. junij 2008, Andres in drugi/ECB, F‑15/05, točka 132 in navedena sodna praksa.