SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

YVESA BOTA,

predstavljeni 7. junija 2007( )

Zadeva C-7/06 P

Beatriz Salvador García

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

Zadeva C-8/06 P

Anna Herrero Romeu

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

Zadeva C-9/06 P

Tomás Salazar Brier

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

Zadeva C-10/06 P

Rafael De Bustamante Tello

proti

Svetu Evropske unije

„Pritožbe – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom – Pojem ,delo, opravljeno za drugo državo ali mednarodno organizacijo‘ – Delo, opravljeno za teritorialno skupnost – Delo, opravljeno za družbo, pristojno za zaščito interesov teritorialne skupnosti pred organi Skupnosti – Naloge pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu“

1. Predmet teh zadev so pritožbe, ki so jih B. Salvador García, A. Herrero Romeu in T. Salazar Brier, uradniki pri Komisiji Evropskih skupnosti, ter R. De Bustamente Tello, uradnik pri Svetu Evropske unije, vložili zoper sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti, izrečene 25. oktobra 2005( ), s katerim je to sodišče zavrnilo njihove ničnostne tožbe zoper odločbe Komisije( ) in Sveta( ), s katerimi sta jim zavrnila pravico do izselitvenega dodatka ter nadomestila za nastanitev in hranarine, ki sta po mnenju pritožnikov z njim povezana.

2. Izselitveni dodatek se dodeli uradnikom Skupnosti, ki morajo spremeniti kraj prebivanja in se iz države stalnega prebivališča preseliti v državo zaposlitve, ko začnejo delati za Evropske skupnosti. V skladu z določbami člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti( ) za dodelitev tega dodatka velja pogoj, da uradnik ni že imel stalnega prebivališča ali opravljal glavne poklicne dejavnosti na ozemlju države zaposlitve pred začetkom dela.

3. Vendar je v istem členu določeno, da se pri uporabi tega pogoja ne upoštevajo „okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo“.

4. Predmet sporov v teh zadevah je obseg te izjeme. Pritožniki Sodišču prve stopnje očitajo, da je razsodilo, da se pojem dela za drugo državo uporablja samo za delo, opravljeno za centralne organe druge države, in posledično ne pokriva dela, opravljenega za teritorialno skupnost, kot so španske avtonomne skupnosti, niti a fortiori dela, opravljenega za družbo zasebnega prava, zadolženo za zaščito interesov avtonomne skupnosti pred organi Skupnosti, čeprav je tej družbi zaupana naloga v javnem interesu. V eni od zadev se postavlja tudi vprašanje, ali se naloge pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu lahko štejejo kot delo za mednarodno organizacijo v smislu zadevne določbe.

5. Ker se te štiri zadeve nanašajo predvsem na isto pravno vprašanje, jih bom v teh sklepnih predlogih preučil skupaj.

6. Navedel bom, da pojem dela za drugo državo po mojem mnenju ni omejen samo na delo, opravljeno za centralne organe neke države, ampak pokriva tudi delo, opravljeno za teritorialno skupnost, in delo, opravljeno za subjekt, ki je bil ne glede na pravno obliko na podlagi akta javnega organa zadolžen, da pod nadzorom tega organa opravlja nalogo v splošnem interesu, kot je upravljanje ali zaščita interesov teritorialne skupnosti pred organi Skupnosti.

7. Pojasnil bom tudi, da je treba naloge pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu, če je pomočnika neposredno zaposlil poslanec in je bil torej v neposrednem pravnem razmerju z njim, preučiti kot delo za mednarodno organizacijo v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

8. Navedel bom, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijanih sodbah nepravilno uporabilo pravo pri razlagi pojma dela za drugo državo, in predstavil sklepe, ki jih je treba oblikovati na podlagi te nepravilne uporabe prava v vsaki od preučenih zadev.

I – Pravni okvir

9. Osebni prejemki uradnikov Evropskih skupnosti v skladu s členom 62 Kadrovskih predpisov vključujejo osnovno plačo, družinske in druge dodatke.

10. Med temi dodatki je izselitveni dodatek, katerega znesek je določen v členu 69 Kadrovskih predpisov in znaša 16 % celotnega zneska osnovne plače, gospodinjskega dodatka in otroškega dodatka, do katerih je uslužbenec upravičen. Ta dodatek se nakazuje med celotnim trajanjem dejavnosti uradnika.

11. Navedeni dodatek je bil uveden z Uredbo št. 31 (EGS), 11 (ESAE) z dne 18. decembra 1961 o kadrovskih predpisih za uradnike in pogojih za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske gospodarske skupnosti in Evropske skupnosti za atomsko energijo, ki je začela veljati 1. januarja 1962( ).

12. Izselitveni dodatek nadomešča nadomestilo za ločeno življenje. To nadomestilo za ločeno življenje v višini 20 % osnovne plače se je dodeljevalo uslužbencem, ki so pred nastopom zaposlitve stalno več kot šest mesecev prebivali v kraju, ki je od sedeža institucije oddaljen več kot 25 kilometrov za uradnike Evropske skupnosti za premog in jeklo ter več kot 70 kilometrov za uradnike Evropske gospodarske skupnosti in Evropske skupnosti za atomsko energijo.

13. Pogoji za dodelitev izselitvenega dodatka so navedeni v členu 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Ti pogoji se niso spremenili od uvedbe tega dodatka leta 1961. V tem členu je določeno:

„Izselitveni dodatek […] se izplača:

(a) uradnikom:

– ki niso in nikoli niso bili državljani države, na katere ozemlju je kraj, v katerem so zaposleni

in

– ki v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, niso stalno prebivali ali opravljali svoje glavne poklicne dejavnosti na evropskem ozemlju te države. Pri uporabi te določbe se ne upoštevajo okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo;

(b) uradnikom, ki so ali so bili državljani države, na ozemlju katere je kraj njihove zaposlitve, vendar so v desetih letih pred datumom začetka svoje službe stalno prebivali zunaj evropskega ozemlja te države zaradi razlogov, ki niso povezani z opravljanjem dela v državni službi ali službi mednarodne organizacije.

[…]“

14. V skladu s členom 4(2) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ima uradnik, ki ni in ni nikoli bil državljan države zaposlitve in ki ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo za upravičenost do izselitvenega dodatka, pravico do nadomestila za prebivanje v tujini v višini ene četrtine dodatka za izselitev.

15. Nadomestilo za nastanitev in hranarina sta določena v členih 5 in 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

16. Člen 5 te priloge v različici, ki je veljala v času nastanka dejanskega stanja, določa, da ima zaposleni uradnik, ki izpolnjuje pogoje za upravičenost do izselitvenega dodatka, pravico do nadomestila za nastanitev v višini ene osnovne plače.

17. V členu 10 navedene priloge je določeno, da uradnik, ki predloži dokazila, da je moral zaradi izpolnitve določb člena 20 Kadrovskih predpisov spremeniti kraj prebivanja, upravičen do hranarine, katere znesek je določen v skladu s tem členom 10.

II – Dejansko stanje v teh zadevah

18. Dejansko stanje štirih preučenih zadev se lahko povzame, kot sledi.

A – Zadeva C-7/06 P

19. Španska državljanka B. Salvador García se je kot uradnica zaposlila pri Komisiji v Bruslju 16. aprila 2001.

20. Pred tem je v Bruslju študirala od septembra 1991 do julija 1992 in nato opravila poskusno dobo pri Komisiji od oktobra 1992 do februarja 1993.

21. Od 1. oktobra 1993 do 31. decembra 1994 je v tem mestu delala za vlado Avtonomne skupnosti Navara, nato je bila od 21. februarja 1995 do 20. avgusta 1995 zaposlena v Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena, SA( ), družbi, zadolženi za gospodarski razvoj te avtonomne skupnosti.

22. B. Salvador García je od 1. septembra 1995 do 30. junija 1996 opravljala naloge pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu.

23. Julija in avgusta 1996 je prostovoljno delala v nevladni organizaciji v Peruju.

24. Od 2. septembra 1996 do 28. februarja 1997 je delala v Bruslju v družbi ECO, ki ji je Komisija zaupala naloge tehnične pomoči.

25. Od 1. marca 1997 do 31. marca 1999 je bila v tem mestu zaposlena v Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna, SA( ), družbi, zadolženi za zunanji gospodarski razvoj Avtonomne skupnosti Navara, nato pa je od 1. aprila 1999 do 15. aprila 2001 opravljala funkcijo predstavnice vlade te avtonomne skupnosti.

26. Komisija je z odločbo z dne 28. junija 2001 odločila, da pritožnica ne more biti upravičena do izselitvenega dodatka niti do z njim povezanih nadomestil.

27. Komisija je v odločbi z dne 27. marca 2002, s katero je zavrnila pritožbo pritožnice, menila, da se dejavnosti, ki jih je opravljala v Bruslju kot pomočnica poslanca v Evropskem parlamentu, v službi družb Sodena in Sodexna ter za vlado Avtonomne skupnosti Navara, ne morejo šteti za „delo za drugo državo ali mednarodno organizacijo“ v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

28. Komisija je menila, da je torej treba te dejavnosti upoštevati in da je obdobje petih let, navedeno v členu 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom in imenovano „referenčno obdobje“, trajalo od 16. oktobra 1995 do 16. oktobra 2000. Iz tega je sklepala, da je pritožnica v tem obdobju prebivala in opravljala svoje glavne poklicne dejavnosti v Belgiji.

B – Zadeva C-8/06 P

29. Španska državljanka A. Herrero Romeu se je kot uradnica zaposlila pri Komisiji v Bruslju 16. novembra 2001.

30. Pred tem je v Bruslju delala od januarja 1993 do novembra 2001 v delegaciji Patronat Català Pro Europa( ), organizacije, zadolžene za delovanje v interesu vlade Avtonomne skupnosti Katalonija pri institucijah Skupnosti.

31. Komisija je z odločbo z dne 19. novembra 2001 odločila, da pritožnica ne more biti upravičena do izselitvenega dodatka niti do nadomestil, povezanih z njim.

32. Komisija je z odločbo z dne 10. junija 2002 zavrnila pritožbo pritožnice, ker poklicne dejavnosti zainteresirane stranke v službi Patronata ni mogoče šteti za „delo za drugo državo“. Iz tega je sklepala, da je referenčno obdobje trajalo od 15. maja 1996 do 15. maja 2001 in da je pritožnica v tem obdobju prebivala in opravljala svoje glavne poklicne dejavnosti v Belgiji.

C – Zadeva C-9/06 P

33. Španski državljan T. Salazar Brier se je kot uradnik zaposlil pri Komisiji v Bruslju 1. junija 2002.

34. Pred tem je bil od 3. oktobra 1994 do 31. avgusta 1998 zaposlen v Sociedad Canaria de Fomento Económico, Sofesa, SA( ), družbi za upravljanje interesov Avtonomne skupnosti Kanarski otoki in vodenje predstavniškega urada vlade te avtonomne skupnosti v Bruslju, nato je od 1. septembra 1998 do 31. maja 2002 delal kot začasni uslužbenec za vlado navedene avtonomne skupnosti.

35. Komisija je na obrazcu, na katerem so opredeljene pravice T. Salazarja Brierja, ki je bil napisan 25. julija 2002, odločila, da zainteresirana stranka ne more biti upravičena do izselitvenega dodatka niti do z njim povezanih nadomestil.

36. Pritožba zainteresirane stranke je bila implicitno zavrnjena 24. februarja 2003 in nato eksplicitno z odločbo 24. marca 2003. Komisija je menila, da dejavnosti pritožnika v družbi Sofesa in za vlado Avtonomne skupnosti Kanarski otoki niso „delo za drugo državo“. Iz tega je sklepala, da je referenčno obdobje trajalo od 1. decembra 1996 do 30. novembra 2001 in da je pritožnik v tem obdobju prebival in opravljal svoje glavne poklicne dejavnosti v Belgiji.

D – Zadeva C-10/06 P

37. Španski državljan R. De Bustamante Tello se je kot uradnik zaposlil pri Svetu v Bruslju 1. januarja 2003.

38. Pred tem je poklicno dejavnost opravljal v Bruslju od 2. decembra 1991 do 31. julija 1996 v službi Instituto de Fomento de la Región de Murcia( ), ki je subjekt javnega prava Avtonomne skupnosti regija Murcia, zadolžen predvsem za spremljanje zakonodaje in programov Skupnosti, ki so v interesu te avtonomne skupnosti.

39. Od avgusta 1996 do decembra 2002 je prav tako delal v Bruslju kot direktor Oficina de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia ante las Comunidades europeas( ), upravnega organa Avtonomne skupnosti regija Murcia, zadolženega za upravljanje interesov te skupnosti pri institucijah Skupnosti.

40. Svet je z odločbo z dne 24. januarja 2003 odločil, da pritožnik ni upravičen do izselitvenega dodatka niti do z njim povezanih nadomestil.

41. Svet je v odločbi z dne 28. julija 2003, s katero je zavrnil pritožbo pritožnika, menil, da se poklicne dejavnosti pritožnika v INFO in ORM ne morejo šteti kot „delo za drugo državo“. Iz tega je sklepal, da je referenčno obdobje trajalo od 1. julija 1997 do 30. junija 2002 in da je pritožnik v tem obdobju prebival in redno delal v Belgiji.

III – Izpodbijane sodbe

42. Z vlogami, ki so bile pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložene 4. julija in 1. oktobra 2002 ter 3. marca in 4. novembra 2003, so B. Salvador García, A. Herrero Romeu, T. Salazar Brier in R. De Bustamante Tello na sodišču vložili ničnostno tožbo zoper odločbe Komisije in Sveta, s katerimi so jim bili zavrnjeni izselitveni dodatek in z njim povezana nadomestila.

43. Pritožniki zahtevajo tudi, naj se toženima institucijama naloži plačilo stroškov.

44. Pritožniki so v podporo predlogu v zvezi z izselitvenim dodatkom navedli tri razloge, ki se nanašajo na kršitev člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, napačno presojo dejanskega stanja in kršitev načela enakega obravnavanja.

45. B. Salvador García, A. Herrero Romeu in T. Salazar Brier Komisiji očitajo tudi kršitev obveznosti obrazložitve.

46. Pritožniki v podporo predlogu v zvezi s hranarino in nadomestilom za nastanitev trdijo, da bi jim bila v skladu s sodbo z dne 28. maja 1998 v zadevi Komisija proti Lozano Palacios( ) ta nadomestila avtomatično dodeljena, če bi se jim priznala pravica do izselitvenega nadomestila.

47. Sodišče prve stopnje je zavrnilo predloge pritožnikov in odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

48. Razloge, navedene v podporo predlogom v zvezi z izselitvenim dodatkom, je zavrnilo kot nedopustne in neutemeljene.

49. Sodišče prve stopnje je glede prvega razloga, ki zadeva kršitev člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, menilo, da ni utemeljeno zaradi naslednjih razlogov.

50. Navedlo je, da je na podlagi ustaljene sodne prakse razlog za obstoj izselitvenega dodatka nadomestiti posebne izdatke in neugodnosti, ki so posledica stalnega opravljanja funkcije v državi, v kateri uradnik ni vzpostavil trajnih vezi pred začetkom dela, in da zakonodajalec zahteva, da je imel uradnik v obdobju petih let stalno prebivališče ali opravljal glavno poklicno dejavnost v državi kraja zaposlitve, da bi se take vezi lahko dokazale in bi uradnik tako izgubil pravico do izselitvenega dodatka.

51. Sodišče prve stopnje je nato navedlo, da je razlog za obstoj izjeme iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom v korist oseb, ki so v referenčnem obdobju delale za drugo državo ali mednarodno organizacijo, dejstvo, da se za te osebe v takih okoliščinah ne more šteti, da so vzpostavile trajne vezi z državo zaposlitve, ker so bile v to državo napotene začasno.

52. Ob upoštevanju datuma zaposlitve pritožnikov pri Komisiji ali Svetu je menilo, da je referenčno obdobje trajalo za B. Salvador García od 16. oktobra 1995 do 15. oktobra 2000, za A. Herrero Romeu od 16. maja 1996 do 15. maja 2001, za T. Salazarja Brierja od 1. decembra 1996 do 30. novembra 2001 in za R. De Bustamanteja Tella od 1. julija 1997 do 30. junija 2002.

53. Poudarilo je, da so pritožniki v večjem delu teh referenčnih obdobij opravljali svojo glavno poklicno dejavnost v Bruslju, in sicer:

– B. Salvador García po eni strani v družbi Sodexna in službi vlade Avtonomne skupnosti Navara v Bruslju ter po drugi strani kot pomočnica poslanca v Evropskem parlamentu;

– A. Herrero Romeu v delegaciji Patronata;

– T. Salazar Brier v družbi Sofesa, pozneje pa v službi vlade Avtonomne skupnosti Kanarski otoki;

– R. De Bustamante Tello v ORM.

54. Sodišče prve stopnje je navedlo, da je treba v okviru tožb tožečih strank ugotoviti, ali je treba delo, ki ga je vsaka od njih v referenčnem obdobju opravljala v Bruslju, šteti za „delo za drugo državo“ v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom in ali je treba funkcijo pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu, ki jo je opravljala B. Salvador García, opredeliti kot „delo za mednarodno organizacijo“ v smislu iste določbe.

55. Navedlo je, da pravo Skupnosti in zlasti Kadrovski predpisi vsebujejo zadostne podatke, na podlagi katerih je mogoče določiti obseg člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom in, posledično, samostojno razlagati pojem države glede na različne nacionalne zakonodaje.

56. Najprej je navedlo, da je Sodišče razsodilo, da iz splošne strukture Pogodbe ES jasno izhaja, da pojem „država članica“ v smislu institucionalnih določb zadeva samo vladne organe držav članic in ga ni mogoče razširiti na vlade regij ali avtonomnih skupnosti, ne glede na obseg pristojnosti, ki se jim priznavajo. Priznati nasprotno bi škodilo institucionalnemu ravnovesju, določenemu s pogodbami, ki določajo predvsem pogoje, v katerih države članice, se pravi, države podpisnice „ustanovnih“ in pristopnih pogodb, sodelujejo pri delovanju institucij Skupnosti( ).

57. Nato je Sodišče prve stopnje upoštevalo, da na podlagi ustaljene sodne prakse določbe Kadrovskih predpisov, katerih edini cilj je zakonska ureditev pravnih razmerij med institucijami in uradniki z določitvijo vzajemnih pravic in obveznosti, vsebujejo natančno terminologijo, katere razširitev po analogiji na primere, ki niso eksplicitno navedeni, je izključena( ).

58. Opozorilo je, da je zakonodajalec v členu 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom izbral izraz „država“, čeprav so v času sprejetja Kadrovskih predpisov že obstajale države članice z zvezno ali regionalno strukturo, kot je Zvezna republika Nemčija, in ne samo države s centralizirano notranjo strukturo. Iz tega je sklepalo, da bi zakonodajalec Skupnosti, če bi želel v navedeni člen vključiti politične enote ali lokalne skupnosti, to storil izrecno.

59. Glede na zgornje ugotovitve je sklepalo, da pojem „država“ iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom zadeva samo državo kot pravni in enotni subjekt mednarodnega prava ter njene vladne organe. Navedlo je, da bi se zaradi take razlage, kot jo ponujajo pritožniki, kot država lahko šteli vsi javni subjekti s statusom pravne osebe, na katere je centralna vlada prenesla notranje pristojnosti, skupaj z mestnimi občinami in vsemi subjekti, na katere je uprava prenesla svoje naloge.

60. Iz tega je sklepalo, da je treba pojem „delo za drugo državo“ iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom razlagati tako, da ne pokriva dela, opravljenega za vlade političnih enot držav.

61. Sodišče prve stopnje je v zgoraj navedenih sodbah Salvador García proti Komisiji in Salazar Brier proti Komisiji dodalo, da je dejavnost pritožnikov za družbe, financirane iz javnih sredstev, ki spadajo v eno od kategorij gospodarskih družb, toliko manj mogoče obravnavati kot delo za državo. Po mnenju Sodišča prve stopnje take javne gospodarske družbe, delniške družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo po naravi niso del upravnih organov države, čeprav lahko upravljajo in zastopajo nekatere javne interese ali se jim zaupajo naloge v javnem interesu.

62. Iz teh ugotovitev je sklepalo, da del, ki so jih pritožniki opravljali v referenčnem obdobju, ni mogoče obravnavati kot dela za drugo državo v smislu člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

63. Natančneje je navedlo, da te presoje ni mogoče izpodbijati s trditvijo pritožnikov o obstoju samostojnega pojma države v pravu Skupnosti, ki naj bi zajemal decentralizirane subjekte. Sodišče prve stopnje meni, da čeprav morajo centralni in tudi teritorialni ali decentralizirani organi države zagotavljati upoštevanje pravil prava Skupnosti v okviru svojih pristojnosti, tožba, s katero lahko Sodišče ugotovi, da država ni izpolnila svojih obveznosti, zadeva samo vlado te države, čeprav bi bila neizpolnitev obveznosti posledica delovanja ali nedelovanja regije ali avtonomne skupnosti. Sodne prakse, ki jo navajajo pritožniki, torej ni mogoče utemeljeno navajati v podporo njihovi trditvi o široki razlagi pojma države.

64. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, zakaj je treba zavrniti trditve pritožnikov, ki temeljijo na pristojnostih avtonomnih skupnosti v španskem pravnem redu.

65. Zavrnilo je tudi trditev pritožnikov, ki temelji na dejstvu, da so bili vključeni v isti sistem zdravstvenega zavarovanja in je zanje veljal isti davčni sistem kot za osebje, zaposleno pri stalnem predstavništvu Kraljevine Španije pri Evropski uniji v Bruslju.

66. Nazadnje je glede trditve pritožnikov, ki zadeva sodelovanje predstavnikov avtonomnih skupnosti v posvetovalnih odborih Komisije, ugotovilo, da se za upravičenost do izjeme iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom zahteva, da je zainteresirana oseba v neposrednem pravnem razmerju z zadevno državo ali mednarodno organizacijo. Ugotovilo je, da so pritožniki na obravnavi izrecno priznali, da niso bili nikoli del španske delegacije, ki se je udeleževala srečanj organov Sveta in Komisije v referenčnih obdobjih. Pritožniki naj tudi ne bi trdili, da so bili v neposrednem pravnem razmerju s centralno vlado Kraljevine Španije, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da so v teh obdobjih opravljali delo za to državo.

67. Sodišče prve stopnje je v zgoraj navedeni sodbi Salvador García proti Komisiji preučilo tudi vprašanje, ali je treba dejavnost pritožnice kot pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu šteti za delo za mednarodno organizacijo v smislu člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

68. Presodilo je, da na to vprašanje ni treba odgovoriti zaradi naslednjih razlogov. Po mnenju Sodišča prve stopnje, čeprav se ta dejavnost šteje za delo za mednarodno organizacijo in čeprav bi moralo biti ustrezno obdobje izključeno iz referenčnega obdobja, bi se to začelo 16. decembra 1994 in takrat je bila pritožnica že vpisana v občini Saint-Gilles od 17. decembra 1993 in je od 1. oktobra 1993 delala za vlado Avtonomne skupnosti Navara v Bruslju. Na podlagi teh elementov naj bi bilo torej mogoče dokazati, da je pritožnica imela stalno prebivališče v Bruslju vsaj od 16. decembra 1994.

69. Nazadnje, Sodišče prve stopnje je v izpodbijanih sodbah sklepalo iz tega, da pritožniki niso imeli pravice do prejemanja izselitvenega dodatka, da je treba zavrniti njihovo zahtevo za nadomestilo za nastanitev in hranarino, ki temelji na avtomatičnosti pravice do teh nadomestil v primeru dodelitve izselitvenega dodatka.

IV – Pritožbe

70. Pritožniki zahtevajo, naj Sodišče razglasi njihovo pritožbo za dopustno in razveljavi izpodbijane sodbe.

71. B. Salvador García in T. Salazar Brier tudi zahtevata, naj se po potrebi njuni zadevi vrneta Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

72. Štirje pritožniki nazadnje zahtevajo, naj se toženi instituciji naloži plačilo vseh stroškov postopka pred Sodiščem in Sodiščem prve stopnje.

73. Komisija predlaga zavrnitev teh predlogov v zadevah od C-7/06 P do C‑9/06 P.

74. Svet v zadevi C-10/06 P predlaga Sodišču, naj zavrne pritožbo kot nedopustno in podredno kot neutemeljeno ter naloži pritožniku plačilo stroškov.

A – Trditve strank

1. Pritožniki

75. Pritožniki opirajo svojo pritožbo na isti razlog, ki se nanaša na kršitev določb člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

76. Pritožniki v okviru tega razloga navajajo štiri očitke.

77. V štirih preučenih zadevah pritožniki Sodišču prve stopnje očitajo, prvič, da je ozko razlagalo sporno izjemo, in drugič, da ni upoštevalo ratio legis in okoliščin te izjeme.

78. V zadevah C-7/06 P in C-9/06 P B. Salvador García in T. Salazar Brier Sodišču prve stopnje tudi očitata, da je iz pojma dela za drugo državo izključilo delo, ki sta ga opravljala kot uslužbenca javne gospodarske družbe, delniške družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo, zadolžene za opravljanje nalog v javnem interesu, ne da bi raziskalo, ali to družbo nadzira država.

79. Nazadnje, v zadevi C-7/06 P B. Salvador García očita Sodišču prve stopnje, da ni razložilo pojma dela za mednarodno organizacijo in posledično ni razsodilo, da ta pojem pokriva dejavnost pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu.

a) Ozka razlaga sporne izjeme

80. Pritožniki Sodišču prve stopnje očitajo, da je ozko razlagalo sporno določbo, medtem ko bi jo moralo razlagati široko, ker gre za izjemo od izjeme.

81. Trdijo, da se je Sodišče prve stopnje, ker je v izpodbijanih sodbah tako razsodilo, oddaljilo od prejšnje sodne prakse, zlasti od sodbe z dne 30. marca 1993 v zadevi Vardakas proti Komisiji( ).

b) Neupoštevanje ratio legis in okoliščin člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom

82. Pritožniki opozarjajo, da je razlog za obstoj izjeme iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom v korist oseb, ki so v referenčnem obdobju delale za drugo državo ali mednarodno organizacijo, dejstvo, da se za te osebe ne more šteti, da so vzpostavile trajne vezi z državo zaposlitve, ker so bile v to državo napotene začasno.

83. S tega vidika tudi navajajo, da je bilo v zgoraj navedeni sodbi Vardakas proti Komisiji odločeno, da izselitev osebe ni povezana s posebnim statusom, ki ga na podlagi mednarodnega prava uživa kot članica osebja javne mednarodne organizacije.

84. Iz tega pritožniki sklepajo, da izpodbijane sodbe, s tem ko iz te izjeme izključujejo delo, opravljeno za državo prek avtonomnih skupnosti, ne upoštevajo razloga za obstoj te določbe in poleg tega vzpostavljajo diskriminacijo med uradniki, ki so delali za državo prek centralne uprave v okviru stalnega predstavništva, in uradniki, ki so opravljali enako delo prek avtonomnih skupnosti. Po mnenju pritožnikov namreč uradnik v teh dveh primerih ni vzpostavil trajnih vezi z državo zaposlitve pred začetkom dela za Skupnost, ker je bil v to državo napoten začasno. Nazadnje naj bi bilo pomembno, ali so vezi, vzpostavljene med uradnikom in državo zaposlitve, trajne ali ne.

85. Po njihovem mnenju med položajema teh dveh kategorij oseb ne obstaja razlika, ki bi lahko upravičila to diskriminatorno obravnavanje. Poleg tega naj bi ti kategoriji oseb opravljali podobne funkcije, ki zajemajo stike s Komisijo, pošiljanje informacij itd., vse v imenu države, v okoliščinah, v katerih naj bi bilo sodelovanje avtonomnih skupnosti na področju Skupnosti vedno večje.

86. Pritožniki trdijo, da je zakonodajalec, s tem ko je določil to izjemo, želel, da se domneva neobstoja trajnih vezi z državo zaposlitve uporablja, ko funkcije v tej državi ustrezajo nalogam v javnem interesu.

87. Nazadnje, v nasprotju z analizo Sodišča prve stopnje naj bi ta široka razlaga ne pomenila, da se kot država štejejo vsi javni subjekti s statusom pravne osebe. Obseg izjeme naj bi ostal omejen na subjekte, ki imajo pristojnosti na področju Skupnosti, kot velja za avtonomne skupnosti.

c) Izključitev dela, opravljenega za družbo, ki je zadolžena za opravljanje nalog v javnem interesu

88. B. Salvador García in T. Salazar Brier trdita, da Sodišče prve stopnje, s tem ko je iz pojma dela za drugo državo izključilo delo, ki sta ga opravljala kot uslužbenca družbe, zadolžene za opravljanje nalog v javnem interesu, ne da bi raziskalo, ali ta družba glede na sestavo, funkcije, določene z zakonom, in odvisnost od javnih organov spada pod pristojnost države, ni upoštevalo sodne prakse, zlasti sodb Sodišča z dne 20. septembra 1988 v zadevi Beentjes( ) in z dne 17. decembra 1998 v zadevi Komisija proti Irski( ).

d) Neupoštevanje dejavnosti pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu kot dela za mednarodno organizacijo s strani Sodišča prve stopnje

89. Nazadnje, B. Salvador García v zadevi C-7/06 P trdi, da bi bilo treba, če bi Sodišče menilo, da je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo pravo pri analizi njenih dejavnosti v službi vlade Avtonomne skupnosti Navara v Bruslju in v družbi Sodexna, preučiti vprašanje opredelitve njenih nalog kot pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu.

2. Obramba Komisije v zadevah od C-7/06 P do C-9/06 P

90. Komisija navaja naslednje razloge.

a) Očitek o ozki razlagi sporne izjeme

91. Komisija trdi, da Sodišče prve stopnje ni ozko razlagalo sporne izjeme. Ugotavlja, da je upravičeno menilo, da pojem dela za državo zahteva obstoj neposrednega pravnega razmerja med zainteresirano stranko in to državo. Vendar naj pritožniki ne bi bili v neposrednem pravnem razmerju s Kraljevino Španijo.

b) Neupoštevanje ratio legis in okoliščin člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom s strani Sodišča prve stopnje

92. Prvič, Komisija trdi, da utemeljitev pritožnikov temelji na neutemeljeni predpostavki.

93. Po njenem mnenju pritožniki zamenjujejo dva različna pojma, in sicer ratio legis izjeme iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom in ratio legis uporabe izraza „država“ v tej izjemi. Pred Sodiščem prve stopnje in sedaj pred Sodiščem naj bi se razpravljalo o razlagi izraza „država“. Ratio legis izjeme, ki zadeva neobstoj trajnih vezi z državo zaposlitve, ni pomemben za razlago pojma „država“ v tej določbi.

94. Komisija iz tega sklepa, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, ko se je oprlo na okoliščino, da je zakonodajalec Skupnosti v členu 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom izbral izraz „država“, čeprav so v času sprejetja Kadrovskih predpisov že obstajale države članice z zvezno ali regionalno strukturo, kot je Zvezna republika Nemčija, tako da bi zakonodajalec, če bi želel v navedeni člen vključiti politične enote ali lokalne skupnosti, to storil izrecno.

95. Drugič, Komisija meni, da trditev pritožnikov, da je Sodišče prve stopnje diskriminatorno razlikovalo med uradniki, ki so opravljali delo za državo prek centralne uprave v okviru stalnega predstavništva, in uradniki, ki so tako delo opravljali prek avtonomnih skupnosti, ni utemeljena.

96. Primera namreč nista primerljiva, kar zadeva opravljane funkcije, ker naj bi bila naloga delegacij španskih avtonomnih skupnosti v Bruslju, kot trdi Sodišče prve stopnje, upravljanje interesov uprav, ki jih zastopajo, ti interesi pa naj se ne bi nujno ujemali z interesi drugih avtonomnih skupnosti niti z interesi Kraljevine Španije kot države.

97. Tretjič, Komisija trdi, da trditev pritožnikov, da naj zadevni uradnik v primeru dela za avtonomno skupnost ne bi vzpostavil trajnih vezi z državo zaposlitve, ker je bil v to državo napoten začasno, ni pomembna. Po mnenju Komisije se je treba omejiti na odločitev zakonodajalca Skupnosti, ki v sporno izjemo ni hotel vključiti političnih enot države, kot so vlade regij, avtonomnih skupnosti ali drugih lokalnih subjektov.

98. Četrtič, Komisija nasprotuje trditvi pritožnikov, da bi se izjema iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom morala uporabljati za vse dejavnosti, ki se izvajajo v javnem interesu, v nasprotju z dejavnostmi, ki se izvajajo za zasebne interese.

99. Trdi, da razlaga te izjeme ni samo v nasprotju z voljo zakonodajalca, ampak bi povzročila, da se kot država štejejo vsi javni subjekti s statusom pravne osebe, na katere je centralna vlada prenesla notranje pristojnosti, skupaj z mestnimi občinami in vsemi subjekti, na katere je uprava prenesla naloge.

100. Komisija poleg tega navaja, da gre pri trditvi pritožnikov, ki temelji na ideji, da je „nenazadnje pomembno, ali so vezi, vzpostavljene med uradnikom in njegovo državo zaposlitve, trajne ali ne, [kar se lahko] potrdi, da med poklicnim in osebnim položajem osebe, ki je opravljala delo za državo prek avtonomne skupnosti, ali osebe, ki je to delo opravljala prek centralne uprave (stalno predstavništvo), ne obstaja nobena razlika, ki bi lahko upravičila to diskriminatorno obravnavanje“, gre za novo vprašanje ali vsaj za vprašanje, ki ni bilo tako izraženo pred Sodiščem prve stopnje in katerega dopustnost zato vzbuja dvom. Komisija to vprašanje prepušča v presojo Sodišču.

c) Očitek o nepravilnosti izključitve dela, ki ga osebe opravljajo kot uslužbenci javnega podjetja, naveden v zadevah C-7/06 P in C-9/06 P

101. Komisija trdi, da ta očitek ni utemeljen, ker zgoraj navedeni sodbi Beentjes in Komisija proti Irski, na kateri se pritožnika sklicujeta, zadevata Direktivo Sveta 71/305/EGS z dne 26. julija 1971 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje( ), katere ratio legis je drugačen od ratio legis sporne izjeme.

102. Komisija dodaja, da oseba, ki je delala za javno podjetje, ni bila v neposrednem pravnem razmerju z državo, medtem ko je obstoj takega razmerja nujni pogoj, ki ga sodna praksa določa za uporabo sporne izjeme.

d) Neupoštevanje dejavnosti pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu kot dela za mednarodno organizacijo s strani Sodišča prve stopnje

103. Komisija trdi, da Sodišče prve stopnje ni opustilo odločitve o vprašanju, ali je treba dejavnost pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu, ki jo je opravljala B. Salvador García, presojati kot delo za mednarodno organizacijo, ker je razsodilo, da odgovor na to vprašanje ne bi vplival na dodelitev izselitvenega dodatka, ker je pritožnica imela stalno prebivališče v Bruslju pred opravljanjem te dejavnosti in po njem.

104. Komisija poleg tega meni, da taka dejavnost ne spada na področje uporabe sporne izjeme, ker pritožnica v okviru svoje dejavnosti ni bila v neposrednem pravnem razmerju s Parlamentom.

3. Obramba Sveta v zadevi C-10/06 P

105. Svet primarno trdi, da je pritožba R. De Bustamenteja Tella nedopustna, ker naj bi ta samo ponovil trditve, ki jih je predložil Sodišču prve stopnje, in predlagal Sodišču, naj jih ponovno preuči.

106. Podredno trdi, da je treba pritožbo zavreči kot neutemeljeno.

107. Kar zadeva prvi očitek, ki se nanaša na ozko razlago sporne izjeme in neupoštevanje stališča Sodišča prve stopnje v zgoraj navedeni sodbi Vardakas proti Komisiji, Svet trdi, da pritožnik navaja to sodbo zunaj njenega okvira, da bi nasprotoval ustaljeni sodni praksi, po kateri je treba določbe prava Skupnosti, ki dajejo pravico do finančnih ugodnosti, razlagati ozko( ).

108. Svet poleg tega trdi, da je razlaga pojma dela za drugo državo, ki jo zagovarja pritožnik, v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča, po kateri pojem „država članica“ v smislu institucionalnih določb zadeva samo vladne organe držav članic in ga ni mogoče razširiti na vlade regij ali avtonomnih skupnosti, ne glede na obseg pristojnosti, ki se jim priznavajo. Svet iz tega sklepa, da bi priznanje nasprotnega škodilo institucionalnemu ravnovesju, določenemu s pogodbami.

109. Nato, kar zadeva zatrjevano neupoštevanje ratio legis in okoliščin sporne določbe, Svet trdi, da je stališče Sodišča prve stopnje povsem v skladu z institucionalnim ravnovesjem, določenim s pogodbami. Po mnenju te institucije bi bila posledica upoštevanja trditve pritožnika razširitev pojma države ne samo na avtonomne skupnosti in druge podobne regionalne organe, ampak tudi na občinske in lokalne organe ter javna podjetja, in to do meja, ki jih je težko predvideti.

B – Presoja

1. Dopustnost pritožbe v zadevi C-10/06 P

110. Ponovitev razlogov in trditev, navedenih pred sodiščem, ki je odločalo o glavni stvari, v okviru pritožbe sama po sebi ni razlog za nedopustnost te pritožbe. Ker namen tega pravnega sredstva ne sme biti druga presoja spora o glavni stvari, vlagatelj pritožbe ne sme preprosto povzeti razlogov in trditev, navedenih na prvi stopnji, in tako predlagati, naj Sodišče samo ponovno preuči njegovo tožbo.

111. Vendar kadar pritožnik izpodbija razlago ali uporabo prava Skupnosti s strani Sodišča prve stopnje, se lahko pravna vprašanja, navedena in preučena na prvi stopnji, ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku( ). Kot je Sodišče večkrat navedlo, če pritožnik ne bi imel možnosti, da pritožbo utemelji z razlogi in trditvami, ki jih je že navajal pred Sodiščem prve stopnje, bi to pravno sredstvo deloma izgubilo pomen( ).

112. V obravnavanem primeru izhaja iz preučitve pritožbe, ki jo je vložil R. De Bustamente Tello, da ta ne predlaga, naj Sodišče ponovno preuči njegovo tožbo. Izpodbija način, kako je Sodišče prve stopnje presodilo dva očitka, ki zadevata ozko razlago sporne izjeme ter neupoštevanje ratio legis in okoliščin te izjeme. Navaja točke obrazložitve v sodbi Sodišča prve stopnje, ki jih še posebej izpodbija.

113. Menim torej, da je treba pritožbo R. De Bustamenta Tella razglasiti za dopustno. Poleg tega ugotavljam, da so pritožbe, ki so jih vložili drugi trije pritožniki, sestavljene podobno kot pritožba R. De Bustamenta Tella, in da Komisija ne izpodbija njihove dopustnosti.

2. Dopustnost trditve pritožnikov, ki temelji na ideji, da „navsezadnje naj bi bilo pomembno, ali so vezi, vzpostavljene med uradnikom in državo zaposlitve, trajne ali ne“

114. Menim, da je ta trditev dopustna. Čeprav bi predpostavljali, da navedena trditev Sodišču prve stopnje ni bila predstavljena v taki obliki, namreč ne gre za nov razlog v smislu člena 42(2) Poslovnika Sodišča, ki bi spremenil predmet spora, predloženega Sodišču prve stopnje, in katerega preučitev s strani Sodišča bi od tega zahtevala, naj prestopi okvir pritožbenega postopka, v katerem samo nadzira odločbo, izdano na prvi stopnji.

115. Gre namreč samo za ugotovitve, s katerimi poskušajo pritožniki dokazati, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo ratio legis člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Torej so to trditve, navedene v podporo razlogu, ki se nanaša na kršitev te določbe s strani Sodišča prve stopnje, in ne obstaja nobena obveznost, v skladu s katero bi bilo treba vsako trditev, ki se navaja v okviru pritožbe, predhodno obravnavati v postopku na prvi stopnji( ).

3. Temelj

116. Zaradi pritožb, ki so jih vložili pritožniki, moram najprej preučiti dve pravni vprašanji. Prvo vprašanje, ki je skupno vsem štirim zadevam, se nanaša na pojem „delo za drugo državo“ iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

117. Navedel bom, zakaj po mojem mnenju ta pojem ne pokriva samo dela, opravljenega za vladne organe držav članic, ampak ga je treba razumeti tako, da zadeva tudi delo, opravljeno za teritorialno skupnost, in tudi delo, opravljeno za subjekt, ki je bil ne glede na svojo pravno obliko na podlagi akta javnega organa pooblaščen, da pod njegovim nadzorom opravlja nalogo v splošnem interesu, kot je upravljanje ali zaščita interesov teritorialne skupnosti pred organi Skupnosti.

118. Drugo vprašanje se nanaša le na zadevo C-7/06 P. Sodišče prve stopnje je v zgoraj navedeni sodbi Salvador García proti Komisiji razsodilo, da ob upoštevanju njegove presoje dejavnosti, ki jih je tožeča stranka v referenčnem obdobju opravljala v službi družbe Sodexna in Avtonomne skupnosti Navara, ni treba odločiti o vprašanju, ali je treba naloge, ki jih je opravljala kot pomočnica evropskega poslanca, šteti kot delo za mednarodno organizacijo v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

119. Če se Sodišče strinja z menoj o razlagi pojma dela za drugo državo, bi bila lahko opredelitev nalog pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu z vidika zadevne določbe Kadrovskih predpisov pomembna za rešitev spora v zadevi C-7/06 P. Predstavil bom, v kakšnih okoliščinah bi bilo treba te naloge šteti kot delo za mednarodno organizacijo v smislu te določbe.

a) Pojem „delo za drugo državo“

120. Ker Kadrovski predpisi ne napotujejo na pravo držav članic pri določitvi pomena in obsega pojma „delo za drugo državo“ iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom, mora biti ta pojem, kot je Sodišče prve stopnje navedlo v izpodbijanih sodbah, predmet samostojne in enotne razlage v Skupnosti.

121. Sodišče prve stopnje je v teh sodbah presojo, v skladu s katero je treba zadevni pojem razumeti tako, da pokriva samo delo, opravljeno za vladne ali centralne organe države, utemeljilo z dvema razlogoma. Prvič, po mnenju Sodišča prve stopnje se pojem „država članica“ v smislu institucionalnih določb nanaša samo na vladne organe države. Drugič, določbe Kadrovskih predpisov, ki opredeljujejo vzajemne pravice in obveznosti med institucijami in uradniki Skupnosti, naj bi vsebovale natančno določeno terminologijo, katere razširitev po analogiji na primere, ki niso izrecno navedeni, je izključena. Če bi zakonodajalec želel v sporni določbi navesti tudi politične enote, bi to izrecno navedel, ker so bile v času sprejetja te določbe države z zvezno ali regionalno strukturo, kot je Zvezna republika Nemčija, članice Skupnosti.

122. Ta razloga se mi ne zdita prepričljiva iz naslednjih razlogov.

123. Kar zadeva prvi razlog, naj opozorim, da Kadrovski predpisi ne opredeljujejo pojma „delo za drugo državo“ iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Poleg tega pojem države ni opredeljen niti v pravu Skupnosti. Sodišče ga je opredelilo v razlagi pogodb, vendar ta razlaga ni enopomenska. Pojem države ima široko ali ozko vsebino glede na okoliščine, v katerih se uporablja, in glede na to, kar se zdi potrebno za učinkovito izvajanje prava Skupnosti.

124. Tako iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pojem „država članica“ iz člena 230, drugi pododstavek, ES, ki navaja stranke, ki imajo pravico vložiti neposredno ničnostno tožbo zoper vsak akt Skupnosti sekundarnega prava, pokriva samo vladne organe držav( ). Organi teritorialnih skupnosti držav članic in organi pod njihovim nadzorom imajo na voljo tako pravno sredstvo samo zoper akt, ki jih neposredno in posamično zadeva.

125. V istem smislu se izjema od prepovedi ovir za prosto gibanje oseb, določenih v členih 39(4) ES in 45 ES, po kateri te prepovedi ne veljajo za „zaposlovanje v državni upravi“ in dejavnosti, povezane z izvajanjem javne oblasti, razlaga ozko. Tako v skladu s sodno prakso ta izjema ne pokriva vseh delovnih mest v javni upravi, ampak samo tista, ki so povezana z izvajanjem najvišjih funkcij v državi, se pravi nalog, ki spadajo pod izvajanje javne oblasti in odgovornost za varovanje splošnih interesov države( ).

126. Nasprotno pa Sodišče, kadar je treba preučiti obseg odgovornosti držav članic pri izvajanju prava Skupnosti, pojem države razlaga široko. Da bi preprečilo, da izvajanje prava Skupnosti ne bi bilo odvisno od politične, institucionalne in upravne organizacije držav članic, in da se ne bi vmešavalo v to organizacijo, Sodišče uporablja načelo mednarodnega prava, po katerem je pravni subjekt, ki se zaveže in je dolžan spoštovati svoje obveznosti, država kot taka, ki se obravnava v svoji organski in funkcionalni enotnosti( ).

127. S tem pristopom pojem države članice ni omejen samo na vladne organe držav. Za zagotovitev učinkovitega in enotnega izvajanja prava Skupnosti je Sodišče ta pojem razširilo na vse institucije in javne organe držav, kot so teritorialne skupnosti. Prav tako je odločilo, da navedeni pojem pokriva tudi organizacije javnega prava, ki so pod njihovim nadzorom.

128. Sodišče je tako razsodilo, da se postopek iz člena 226 ES lahko začne ne glede na organ države članice, katerega delovanje ali opustitev delovanja je vzrok neizpolnitve obveznosti. Državam članicam je pripisalo ne samo ravnanje njihovih centralnih organov, skupaj z ustavno neodvisnimi organi( ), ampak tudi ravnanje njihovih teritorialnih organov, kot je regija zvezne države ali občina( ). Prav tako jim je pripisalo ravnanje organov javnega prava s statusom pravne osebe, katerih dejavnosti so neposredno ali posredno podvržene njihovemu nadzoru( ).

129. Sodišče je prav tako priznalo, da se lahko v sporu jasne in natančne določbe direktive uporabijo neposredno proti teritorialnim skupnostim držav članic( ). Presodilo je, da se lahko uporabijo tudi proti organom ali subjektom, ki ne glede na svojo pravno obliko sodijo v okvir ali pod nadzor države ali javnega organa, kot je teritorialna skupnost( ), ali ki so na podlagi akta javnega organa zadolženi za izvajanje storitve v javnem interesu pod nadzorom tega organa( ).

130. V istem smislu pojem „državna pomoč“ iz člena 87(1) ES, kot je razložen v sodni praksi, ni omejen samo na pomoč, ki jo neposredno dodelijo vladni organi držav članic. Pokriva tudi pomoči, ki jih dodelijo teritorialne skupnosti na kateri koli ravni( ) in tudi zasebni organi, ki delujejo pod njihovim nadzorom( ).

131. Navedem lahko tudi opredelitev pojma „naročnik“ v direktivah, sprejetih na področju javnih naročil, na katere se sklicujejo pritožniki in katerih namen je uokviriti ravnanje države pri dodeljevanju te vrste naročil zaradi ohranjanja konkurence.( )

132. Iz tega sledi, da kadar je treba zagotoviti učinkovito izvajanje prava Skupnosti, se dejanja, opravljena v službi teritorialnih skupnosti ali zasebnih družb, ki so pod nadzorom vladnih organov države članice ali teh skupnosti, pripišejo tej državi v smislu členov 226 ES, 249, tretji pododstavek, ES in 87(1) ES. Zato ob upoštevanju, da Kadrovski predpisi ne omejujejo obsega pojma dela za drugo državo, ne verjamem, da je treba ta pojem glede na njegovo besedilo nujno razumeti, kot da se nanaša samo na delo, opravljeno za centralne organe držav članic.

133. V zvezi z drugim razlogom, v skladu s katerim bi zakonodajalec Skupnosti, če bi želel v sporno izjemo vključiti teritorialne skupnosti, to izrecno navedel, se mi tudi ne zdi odločilen. Videli smo, da sodna praksa daje široko razlago pojma „država“ iz člena 226 ES v okviru tožb zaradi neizpolnitve obveznosti, iz člena 249, tretji pododstavek, ES v zvezi s polnim učinkom direktiv in tudi iz člena 87(1) ES glede pojma državne pomoči, medtem ko se ti členi Pogodbe prav tako ne nanašajo izrecno na te skupnosti niti ne na druge organe, ki bi jih lahko povezali z državo.

134. Zato se mi ne zdi mogoče iz sodne prakse, v skladu s katero so določbe Kadrovskih predpisov izražene z natančno terminologijo in se ne smejo razširiti na primere, ki niso izrecno navedeni, sklepati, da bi sporna izjema zadevala samo delo, opravljeno za vladne organe druge države.

135. Nasprotno se mi argumenti, ki so jih pritožniki navedli v podporo svoji trditvi, zdijo prepričljivejši.

136. Kot trdijo, je treba obseg pojma dela za drugo državo opredeliti glede na ratio legis te določbe. V nasprotju s stališčem Komisije se pojem države, ki ga ta izraz vsebuje, po mojem mnenju ne sme ločevati od tega izraza in ločeno razlagati. Pojem dela za drugo državo je treba upoštevati v celoti in v skladu z metodo, potrjeno s sodno prakso, razlagati glede na strukturo in cilje predpisov, katerih del je.( )

137. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, je namen izselitvenega dodatka „nadomestiti posebne izdatke in neprijetnosti, ki so posledica nastopa zaposlitve v Skupnostih za uradnike, ki morajo zato stalno prebivališče preseliti iz države stalnega prebivališča v državo zaposlitve in se vključiti v novo okolje“( ).

138. Pogoji za dodelitev tega dodatka so odvisni od stopnje vključenosti uradnika v državi zaposlitve. Merila te vključenosti, ki jih upošteva zakonodajalec Skupnosti, so stalno prebivališče ali delo v državi zaposlitve v daljšem obdobju pred nastopom dela za Skupnosti. Za uradnika, ki je že prebival ali delal v državi zaposlitve, se šteje, da je že vključen in je, če ni ali ni nikoli bil državljan te države, upravičen samo do dodatka za bivanje v tujini v višini ene četrtine izselitvenega dodatka.

139. Izselitveni dodatek se torej v skladu s členom 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom dodeli uradniku, ki ni in ni nikoli bil državljan države zaposlitve in ki v obdobju petih let, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela, ni stalno prebival ali opravljal svoje glavne poklicne dejavnosti v tej državi.

140. V skladu s sporno izjemo z odstopanjem od zgoraj navedenih pogojev se stalno prebivališče ali delo na ozemlju države zaposlitve ne upošteva, če je posledica dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo.

141. Pri preučitvi vsebine te izjeme glede na njene okoliščine sem ugotovil, da je zakonodajalec Skupnosti želel izključiti iz upoštevnega obdobja vse „okoliščine, ki izhajajo iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo“, brez omejitev glede vrste opravljenega dela, delovnega razmerja z državo ali mednarodno organizacijo in trajanja te dejavnosti.

142. Zakonodajalec Skupnosti torej ni želel omejiti obsega navedene izjeme na posebne funkcije ali osebe, ki jih je država ali mednarodna organizacija zaposlovala po posebnem sistemu ali kadrovskih predpisih. Ta analiza je bila potrjena s sodno prakso, v kateri je bilo odločeno, da delo, ki ga oseba opravi kot pripravnik( ) ali neodvisni svetovalec v instituciji Skupnosti( ), spada v področje uporabe sporne izjeme.

143. Ob upoštevanju teh ugotovitev, ker pojem „delo za drugo državo“ iz člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom pokriva vse storitve, opravljene za državo ali mednarodno organizacijo, se glede na te ugotovitve zdi logično iz tega sklepati, da je treba tudi pojem „država“ iz iste določbe razlagati široko in da se mora posledično uporabljati za delo, opravljeno za različne organe ali subjekte, ki se lahko povežejo z državo( ).

144. To presojo po mojem mnenju potrjuje cilj, ki ga želi zakonodajalec Skupnosti doseči s to določbo.

145. V skladu s sodno prakso je cilj te izjeme, določene v tej določbi, da se za izselitveni dodatek ne prikrajša oseb, ki so se nastanile v državi prihodnje zaposlitve, da bi v njej opravljale take dejavnosti, ker te dejavnosti niso bile take, da bi jim omogočale trajne vezi s to državo( ). Za uradnike, ki so v upoštevnem obdobju prebivali ali delali v državi prihodnje zaposlitve za drugo državo ali mednarodno organizacijo, se torej domneva, da s to državo niso vzpostavili trajnih vezi( ).

146. Idejo, ki je temelj te izjeme, je predstavil generalni pravobranilec Reischl v sklepnih predlogih v zgoraj navedeni zadevi Vutera proti Komisiji. Po njegovem mnenju „kljub daljšemu bivanju v državi poznejše zaposlitve uradniki, ki opravljajo storitve za drugo državo ali mednarodno organizacijo, pred nastopom zaposlitve niso imeli stalnega prebivališča v smislu trajno vzpostavljene vezi s to državo. Praviloma so bili v določeno državo poslani samo za omejeno obdobje in so v tem času ohranili tesne vezi z državo porekla.“( )

147. Zakonodajalec Skupnosti je torej želel, da delo, opravljeno v državi zaposlitve za drugo državo ali mednarodno organizacijo, zadevne osebe ne prikrajša za izselitveni dodatek, ker se domneva, da ji njeno delo zaradi svoje narave ni omogočilo, da se vključi v to državo. Ta analiza je potrjena s členom 4(1)(b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. V skladu s to določbo se izselitveni dodatek dodeli tudi uradniku, ki je ali je bil državljan države zaposlitve, če je v desetih letih pred zaposlitvijo stalno prebival v drugi državi zaradi „razlogov, ki niso povezani z opravljanjem dela v državni službi ali v službi mednarodne organizacije“( ).

148. Kot trdijo pritožniki, se zato domneva, da delo za državo ali mednarodno organizacijo preprečuje oblikovanje trajnih vezi med zadevno osebo in državo zaposlitve.

149. Zato ne vem, zakaj bi morala ta domneva veljati samo za delo, opravljeno za centralno vlado držav članic. V obrazložitvi Sodišča prve stopnje niti v trditvah toženih institucij ne najdem elementov, na podlagi katerih bi lahko ugotovili, da bi bile osebe, ki delajo za teritorialno skupnost, kadar so poslane v drugo državo, praviloma poslane za neomejeno obdobje in s svojo državo ne bi več ohranjale enakih vezi kot uradniki centralne vlade. Kot navajajo pritožniki, je na splošno tudi napotitev v državo zaposlitve v imenu teritorialne skupnosti začasna. Pojem „država“ iz sporne izjeme torej ni omejen na centralne organe, ampak po mojem mnenju pokriva tudi vse teritorialne skupnosti držav in subjekte, ki so z organizacijskega vidika del centralne ali teritorialne uprave držav.

150. Zgornjo analizo je mogoče po mojem mnenju prenesti tudi na osebe, ki delajo za organe, ki jih je, čeprav uradno ali organizacijsko niso del uprave centralne vlade države, mogoče obravnavati kot povezane s to upravo v skladu s sodno prakso, ker na podlagi akta javnega organa opravljajo nalogo v javnem interesu pod nadzorom te uprave( ).

151. Če je domneva neobstoja vključitve v državi zaposlitve namreč upravičena z delom za državo in ne s posebnimi funkcijami ali posebnim statusom, se mora ta domneva uporabljati ne glede na obliko organa, ki mu je država v okviru svoje suverene organizacijske, institucionalne, politične in upravne oblasti zaupala izvajanje svojih pristojnosti. Ker mora biti pojem dela za drugo državo predmet samostojne in enotne razlage v Skupnosti, izraz „država“ iz tega pojma ne sme biti omejen na organizacijsko merilo, ki bi bilo odvisno od upravne organizacije vsake države, ampak se mora upoštevati tudi funkcionalno merilo.

152. Poleg tega opozarjam, da so štirje pritožniki v obravnavanem primeru trdili, da so bili v obdobju, ko so v Bruslju opravljali dejavnosti za špansko avtonomno skupnost, v položaju, ki je primerljiv položaju osebja, ki dela za stalno predstavništvo Kraljevine Španije pri Evropski uniji, ker sta zanje veljala isti sistem zdravstvenega zavarovanja in isti davčni sistem( ). Še več, kot osebje tega stalnega predstavništva so tudi pritožniki opravljali nalogo v javnem interesu, ker so pred organi Skupnosti ščitili interese svojih avtonomnih skupnosti, ki so sestavni del Kraljevine Španije.

153. Menim torej, da glede na sporno izjemo ne obstaja upoštevna razlika med osebo, ki je delala za državo prek teritorialne skupnosti ali organa, ki deluje pod nadzorom te skupnosti, in osebo, ki je opravljala tako delo prek centralne uprave, kot je stalno predstavništvo te države. Pritožniki tudi upravičeno trdijo, da je Sodišče, ko je omejilo področje uporabe sporne izjeme na delo za centralno vlado države, ravnalo diskriminatorno v škodo oseb, ki delajo za teritorialne skupnosti držav članic ali druge subjekte, ki so odvisni od države.

154. Toženi instituciji zoper to analizo navajata več argumentov.

155. Najprej trdita, da se položaj oseb, ki opravljajo delo za centralno vlado, in oseb, ki neposredno ali posredno delajo za teritorialno skupnost, razlikuje, ker ti kategoriji oseb ne opravljata istih nalog in ker se interesi, ki jih ščitita, vedno ne ujemajo.

156. Zdi se mi, da ta trditev ne izpodbija utemeljenosti stališča pritožnikov iz naslednjih razlogov. Po mojem mnenju je pomembno vprašanje, ali zadevnim osebam pogoji, pod katerimi so zaposlene v drugi državi, dovoljujejo, da na splošno oblikujejo trajne vezi v tej državi. Kot smo videli, je zakonodajalec Skupnosti domneval, da delo za državo ne omogoča oblikovanja takih vezi. Poleg tega uporaba sporne izjeme ni odvisna od narave izvajanih funkcij, ker pokriva vse delo za državo ali mednarodno organizacijo.

157. Toženi instituciji nato trdita, da naj zadevne osebe v okviru dela za teritorialno skupnost ne bi bile v neposrednem razmerju z državo.

158. Ne strinjam se s to presojo. Seveda se sporna izjema lahko uporablja samo, če zadevno osebo neposredno zaposluje država. Ta pogoj logično izhaja iz utemeljitve izjeme, po kateri so osebe, ki jih zaposluje država, če so napotene v drugo državo, napotene za omejeno obdobje in s svojo državo ohranijo tesne vezi, ki jim ne omogočajo, da bi se vključile v državi zaposlitve. Namen tega pogoja obstoja neposrednega razmerja je torej po mojem mnenju omejiti upravičenost do izjeme na osebe, ki jih je neposredno zaposlovala država, in izključiti tiste osebe, ki so kot uslužbenci tretje družbe za njen račun opravljali storitve za državo( ).

159. Ob upoštevanju teh ugotovitev so osebe, ki jih neposredno zaposluje teritorialna skupnost ali organ, zadolžen, da pod nadzorom te skupnosti opravlja nalogo v javnem interesu, v neposrednem razmerju s to skupnostjo ali tem organom in posledično z državo.

160. Toženi instituciji nazadnje navajata, da bi se z razširitvijo pojma „država“ iz sporne določbe na teritorialne skupnosti in a fortiori na druge subjekte razširila upravičenost do dodatka na težko predvidljiv obseg, medtem ko je treba določbe prava Skupnosti, ki dajejo pravico do finančnih ugodnosti, razlagati ozko.

161. Zdi se mi, da je treba te ugovore zavrniti iz naslednjih razlogov. Po eni strani pojem države, kot je opredeljen v sodni praksi, ni neomejen. Kot sem navedel zgoraj, so bila v sodni praksi, zlasti sodni praksi glede polnega učinka direktiv, opredeljena merila, na podlagi katerih je mogoče organ povezati z državo.

162. B. Salvador García in T. Salazar Brier se v zvezi s tem sklicujeta na sodno prakso Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Beentjes in sodbi z dne 17. decembra 1998 v zadevi Komisija proti Irski. Kot je navedla Komisija, sta bili ti sodbi seveda izrečeni na posebnem področju javnih naročil. Meril, na podlagi katerih je treba organ opredeliti kot „naročnika“, kot takih torej ni mogoče prenesti za uporabo sporne določbe Kadrovskih predpisov.

163. Vendar ta merila zasledujejo isti cilj kot merila, ki jih je Sodišče določilo v okviru členov 226 ES, 249 ES in 87 ES, se pravi, zagotoviti učinkovito in enotno izvajanje prava Skupnosti ne glede na upravno organizacijo držav članic. Torej se po mojem mnenju lahko informativno upoštevajo pri presoji dejanskega nadzora javnega organa nad družbo, zadolženo za zaščito interesov teritorialne skupnosti pred organi Skupnosti.

164. Po drugi strani je cilj določb Kadrovskih predpisov, kot so določbe o izselitvenem dodatku, dati Skupnostim neodvisno evropsko javno funkcijo na visoki ravni, ki jo sestavljajo uradniki, ki izpolnjujejo visoke standarde o usposobljenosti, učinkovitosti in neoporečnosti in so izbrani na najširšem možnem geografskem območju med državljani držav članic( ).

165. Videli smo, da je namen sporne izjeme, da se za izselitveni dodatek ne prikrajšajo osebe, ki so delale v državi prihodnje zaposlitve za drugo državo ali mednarodno organizacijo. Ta izselitveni dodatek v višini 16 % osnovne plače, gospodinjskega dodatka in otroškega dodatka, ki se izplačuje med celotnim trajanjem dejavnosti v službi Skupnosti, znatno povečuje privlačnost delovnih mest, ki jih ponujajo Skupnosti. Menim, da je v interesu Skupnosti, da ne omejijo obsega te ugodnosti samo na osebe, ki so delale za centralno vlado držav, da bi lahko po potrebi izkoristile tudi izkušnje oseb, ki so v državi zaposlitve delale za teritorialne skupnosti in v različnih organih, podrejenih državi.

166. Glede na vse te ugotovitve menim, da pojem dela za drugo državo ne pokriva samo dela, opravljenega za vladne organe držav članic, ampak ga je treba razumeti tako, da se nanaša tudi na delo, opravljeno za teritorialno skupnost, in tudi delo, opravljeno za subjekt, ki je bil ne glede na svojo pravno obliko na podlagi akta javnega organa pooblaščen, da pod njegovim nadzorom opravlja nalogo v splošnem interesu, kot je upravljanje ali zaščita interesov teritorialne skupnosti pred organi Skupnosti.

b) Ali so funkcije pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu „delo za mednarodno organizacijo“ v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom?

167. Ne izpodbija se in zdi se nesporno, da je treba Parlament obravnavati kot mednarodno organizacijo v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. V zvezi s tem je treba opozoriti, da sta Sodišče in Sodišče prve stopnje dejavnosti, ki se opravljajo v Komisiji, obravnavala kot delo za mednarodno organizacijo v smislu te določbe( ).

168. Komisija trdi, da dejavnost pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu ne more spadati v področje uporabe sporne izjeme, ker naj tak pomočnik ne bi bil v neposrednem pravnem razmerju s to institucijo( ).

169. S tem se ne strinjam. Kot sem navedel zgoraj, pogoj o obstoju neposrednega razmerja med zadevno osebo in zadevno državo ali mednarodno organizacijo, ki se zahteva glede na cilj, ki ga zasleduje sporna izjema, zahteva, da to osebo neposredno zaposluje ta država ali mednarodna organizacija. Zaradi tega pogoja je treba izključiti iz upravičenosti do te izjeme osebe, ki so kot uslužbenci tretje družbe za njen račun opravljale dejavnosti za državo ali mednarodno organizacijo( ).

170. Pogoj o obstoju neposrednega razmerja med zadevno osebo in institucijo Skupnosti je torej izpolnjen, če je institucija to osebo neposredno zaposlila po pogodbi ali drugače v skladu s pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti ali z drugim aktom Skupnosti( ).

171. Predpisi o stroških in nadomestilih poslancev Evropskega parlamenta, ki jih je predsedstvo te institucije sprejelo leta 1984( ), v členu 14 predvidevajo možnost, da je vsak poslanec upravičen do nadomestila za pokritje izdatkov, nastalih zaradi zaposlitve ali uporabe storitev enega ali več pomočnikov. V skladu s to določbo lahko tudi več poslancev skupaj zaposli istega pomočnika.

172. Iz predpisov, ki jih je Parlament sprejel zaradi svojega delovanja, torej izhaja, da lahko evropski poslanci neposredno zaposlijo parlamentarne pomočnike, ki jim pomagajo pri nalogah med mandatom. Poleg tega so prav poslanci tisti, ki kot člani Parlamenta, pod pogoji, določenimi s Pogodbo in pravili, ki jih sprejme ta institucija, izvajajo pristojnosti, ki jim jih podeljuje ta institucija.

173. Pomočnik poslanca v Evropskem parlamentu, potem ko ga je poslanec neposredno zaposlil in ga ni temu dal na razpolago izvajalec storitev, je torej po mojem mnenju v neposrednem razmerju s Parlamentom kot mednarodno organizacijo v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Okoliščina, da je pogodba, ki tega pomočnika povezuje s poslancem, pogodba zasebnega prava, za katero velja nacionalni zakon, kot je pogodba, ki jo je B. Salvador García sklenila s poslancem, pri katerem je bila zaposlena, ne ovira te analize. Po mojem mnenju je pomembno, da je pogodba sklenjena med pomočnikom in poslancem in da je možnost, da član Parlamenta tako zaposli sodelavca, da bi mu pomagal pri izvajanju njegovih nalog v tej instituciji, predvidena z aktom te institucije.

174. Zato menim, da je treba naloge pomočnika poslanca v Evropskem parlamentu obravnavati kot delo za mednarodno organizacijo v smislu te določbe, če je zadevnega pomočnika neposredno zaposlil poslanec in ga temu poslancu ni dala na razpolago družba izvajalka storitev kot svojega uslužbenca.

175. Sedaj bom razložil sklepe, ki po mojem mnenju izhajajo iz teh analiz v štirih preučenih zadevah.

4. Sklepi teh analiz v štirih preučenih zadevah

a) V zadevi C-7/06 P

176. Naj spomnim, da je B. Salvador García začela delati za Komisijo v Bruslju 16. aprila 2001. Sodišče prve stopnje je zanjo določilo referenčno obdobje, ki je trajalo od 16. oktobra 1995 do 15. oktobra 2000.

177. Sodišče prve stopnje je v zgoraj navedeni sodbi Salvador García proti Komisiji ugotovilo, da je pritožnica večino tega obdobja opravljala svojo glavno poklicno dejavnost v Bruslju najprej v službi družbe Sodexna, zadolžene za zunanji gospodarski razvoj Avtonomne skupnosti Navara, nato pa kot predstavnica vlade te avtonomne skupnosti.

178. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da teh dejavnosti ni mogoče obravnavati kot delo za drugo državo v smislu člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ker naj ta določba ne bi pokrivala dela za politične enote države niti a fortiori dela za družbo, kot je Sodexna, ker ta po naravi ni del organov države, čeprav ji je zaupano opravljanje nalog v javnem interesu.

179. Če Sodišče upošteva mojo analizo pojma „delo za drugo državo“ iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom, je Sodišče prve stopnje, s tem ko je te dejavnosti izključilo iz področja uporabe tega pojma, čeprav je Avtonomna skupnost Navara javni organ Kraljevine Španije, in ni raziskalo, ali Sodexna izvaja te dejavnosti pod nadzorom te skupnosti, nepravilno uporabilo pravo pri uporabi navedene določbe.

180. Razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, je torej utemeljen.

181. Za presojo sklepov, ki jih je treba uporabiti zaradi te nepravilne uporabe prava, je treba preučiti, ali bi dejavnosti B. Salvador García v Belgiji v petih letih pred začetkom dela za družbo Sodexna 1. marca 1997 zadostovale za zavrnitev njene ničnostne tožbe zoper odločbo Komisije, s katero ji je zavrnila pravico do izselitvenega dodatka.

182. V skladu s sodno prakso, če je oseba opravljala delo za drugo državo ali mednarodno organizacijo v upoštevnem obdobju, ki se izračuna od njenega nastopa zaposlitve v Skupnostih, mora namreč organ, pristojen za imenovanje (OPI), ponovno določiti petletno obdobje, tako da ne upošteva časa, ko je oseba opravljala to delo( ). Zadevna oseba ne more uveljavljati pravice do izselitvenega dodatka, če je v tako določenem referenčnem obdobju stalno prebivala ali opravljala glavno poklicno dejavnost na evropskem ozemlju države zaposlitve( ).

183. Če preučimo položaj pritožnice v letih pred začetkom službe za družbo Sodexna 1. marca 1997, ugotovimo, da je v Bruslju študirala od septembra 1991 do julija 1992 in nato opravljala poskusno dobo pri Komisiji v Bruslju od oktobra 1992 do februarja 1993.

184. Pritožnica je od 1. oktobra 1993 do 31. decembra 1994 v tem mestu delala za vlado Avtonomne skupnosti Navara, nato je bila od 21. februarja 1995 do 20. avgusta 1995 zaposlena v družbi Sodena, zadolženi za gospodarski razvoj te avtonomne skupnosti.

185. B. Salvador García je med 1. septembrom 1995 in 30. junijem 1996 opravljala naloge pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu.

186. Julija in avgusta 1996 je prostovoljno delala za nevladno organizacijo v Peruju, nato je od 2. septembra 1996 do 28. februarja 1997 svojo poklicno dejavnost opravljala v okviru pogodbe o zaposlitvi, ki jo je 17. julija 1996 podpisala z zasebno družbo ECO, ki ji je Komisija zaupala naloge tehnične pomoči.

187. Če preučimo to obdobje v celoti, ugotovimo, da je večino obdobja opravljala dejavnosti kot uslužbenka vlade Avtonomne skupnosti Navara (15 mesecev) in družbe Sodena (6 mesecev), kot pomočnica poslanca v Evropskem parlamentu (10 mesecev) in kot pripravnica pri Komisiji (5 mesecev). Te dejavnosti v skladu z mojo analizo pojma dela, opravljenega za drugo državo ali mednarodno organizacijo, spadajo ali bi lahko spadale v področje uporabe tega pojma.

188. Obdobje, ki ga je pritožnica preživela v Bruslju zaradi študija od septembra 1991 do julija 1992 in kot uslužbenka družbe ECO v obdobju šestih mesecev, kot tako ni dovolj, da bi dokazali, da je zainteresirana stranka pet let stalno prebivala ali opravljala glavno poklicno dejavnost v Belgiji.

189. Ob upoštevanju vseh teh elementov menim, da je pritožba, ki jo je vložila pritožnica, utemeljena in da je treba zgoraj navedeno sodbo Salvador García proti Komisiji razveljaviti.

190. V skladu s členom 61 Statuta Sodišča Sodišče, če je pritožba utemeljena, razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje in lahko samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje. Menim, da je tako v tem primeru.

191. B. Salvador García zahteva razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 27. marca 2002, s katero je ta zavrnila njeno pritožbo zoper odločbo z dne 28. junija 2001, s katero je Komisija zavrnila dodelitev izselitvenega dodatka in z njim povezanih nadomestil.

192. V skladu z odločbo z dne 27. marca 2002 ta zavrnitev temelji predvsem na istih razlogih, kot jih je upoštevalo Sodišče prve stopnje in ki so po mojem mnenju pravno nepravilni.

193. Komisija tako utemeljuje svojo odločitev z naslednjimi razlogi:

– dejavnosti pomočnice poslanca v Evropskem parlamentu ni mogoče obravnavati kot „delo za mednarodno organizacijo“ v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ker pritožnica ni bila v neposrednem pravnem razmerju s Parlamentom, ker je bilo njeno edino pogodbeno razmerje pogodba zasebnega prava, sklenjena s poslancem Evropskega parlamenta;

– poklicne dejavnosti, ki jih je pritožnica opravljala za družbi Sodena in Sodexna, ne spadajo v področje uporabe zgoraj navedene določbe, ker sta delo, ki ga je pritožnica opravljala za navedeni družbi, urejali pogodbi zasebnega prava, čeprav se priznava, da sta ti družbi javni, ker sta zadolženi za zastopanje interesov Avtonomne skupnosti Navara v Bruslju, in

– dejavnosti, ki jih je B. Salvador García neposredno opravljala za vlado Navare, se prav tako ne morejo obravnavati kot „delo za drugo državo“ v smislu navedene določbe, ker španske avtonomne skupnosti niso država, čeprav imajo svoje pristojnosti, ki so jim podeljene z Ustavo.

194. Ti razlogi so iz zgoraj navedenih razlogov napačni, tako da je razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, utemeljen. Odločbi Komisije z dne 28. junija 2001 in 27. marca 2002, s katerima je pritožnici zavrnila pravico do izselitvenega dodatka iz navedenega člena in do nadomestil, povezanih z njim, je torej treba razglasiti za nični.

195. Če se Sodišče strinja z mojim stališčem, mora Komisija na podlagi člena 233 ES sprejeti novo odločbo na zahtevo B. Salvador García za izplačilo teh nadomestil, ki bo skladna s sodbo Sodišča in njeno obrazložitvijo.

196. V skladu s členom 122, prvi pododstavek, Poslovnika Sodišče, če je pritožba utemeljena in če samo dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških. V skladu s členom 69(2) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek v skladu s členom 118 navedenega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

197. V skladu s temi določbami in predlogi B. Salvador García tudi predlagam Sodišču, naj odloči, da Komisija nosi stroške tega postopka in postopka pred Sodiščem prve stopnje.

b) V zadevah od C-8/06 P do C-10/06 P

198. Sklepe, ki jih predlagam v zadevi C-7/06 P, je treba po mojem mnenju na podlagi istega sklepanja sprejeti tudi v preostalih treh zadevah.

199. A. Herrero Romeu (zadeva C-8/06 P) je nastopila delo pri Komisiji v Bruslju 16. novembra 2001. Sodišče prve stopnje je zanjo določilo referenčno obdobje, ki je trajalo od 16. maja 1996 do 15. maja 2001. Pritožnica je v tem obdobju v Bruslju delala za Patronat, subjekt javnega prava, zadolžen za upravljanje interesov vlade Avtonomne skupnosti Katalonija.

200. T. Salazar Brier (zadeva C-9/06 P) je nastopil delo pri Komisiji v Bruslju 1. junija 2002. Sodišče prve stopnje je zanj določilo referenčno obdobje, ki je trajalo od 1. decembra 1996 do 30. novembra 2001. Ugotovilo je, da je pritožnik v tem obdobju opravljal svojo glavno poklicno dejavnost v Bruslju najprej v družbi Sofesa, zadolženi za upravljanje interesov Avtonomne skupnosti Kanarski otoki, in uradu predstavništva te avtonomne skupnosti, nato neposredno za vlado te skupnosti.

201. R. De Bustamante Tello (zadeva C-10/06 P) je nastopil delo kot uradnik pri Svetu v Bruslju 1. januarja 2003. Sodišče prve stopnje je zanj določilo referenčno obdobje, ki je trajalo od 1. julija 1997 in 30. junija 2002. Ugotovilo je, da je pritožnik v tem obdobju opravljal glavno poklicno dejavnost v Bruslju za ORM, organ, zadolžen za delovanje v interesu Avtonomne skupnosti regije Murcia v Skupnostih.

202. Sodišče prve stopnje je v treh zgoraj navedenih sodbah Herrero Romeu proti Komisiji, Salazar Brier proti Komisiji in De Bustamante Tello proti Svetu razsodilo, da dejavnosti pritožnikov v teh referenčnih obdobjih ni mogoče šteti za delo za drugo državo v smislu člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom zaradi istih razlogov, kot so navedeni v zgoraj navedeni sodbi Salvador García proti Komisiji. Kot sem že navedel, so ti razlogi po mojem mnenju pravno nepravilni.

203. Če preučimo položaj teh pritožnikov v obdobju pred referenčnim obdobjem, ki ga je določilo Sodišče prve stopnje, ugotovimo, da njihove dejavnosti v Belgiji niso take, da bi lahko upravičile zavrnitev izselitvenega dodatka.

204. Kar zadeva A. Herrero Romeu, so edine dejavnosti, ki jih je opravljala v Belgiji, dejavnosti, ki jih je opravljala za Patronat od januarja 1993.

205. T. Salazar Brier je delal v družbi Sofesa v Bruslju od 3. oktobra 1994 do 31. avgusta 1998, najprej kot pripravnik, nato na podlagi pogodbe o zaposlitvi. Nič ne nakazuje, da je T. Salazar Brier v obdobju petih let pred začetkom dela za družbo Sofesa 3. oktobra 1994 stalno prebival ali opravljal glavno poklicno dejavnost v Belgiji.

206. Kar zadeva R. De Bustamanteja Tella, je iz spisov razvidno, da je poklicno dejavnost v Bruslju opravljal od 2. decembra 1991 do 31. julija 1996 v službi INFO, ki je subjekt javnega prava Avtonomne skupnosti regija Murcia, zadolžen predvsem za spremljanje zakonodaje in programov Skupnosti, ki so v interesu te avtonomne skupnosti, najprej kot pripravnik, nato na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. Od avgusta 1996 je delal v Bruslju kot direktor ORM.

207. Vse te dejavnosti je mogoče opredeliti kot „delo za drugo državo“ v smislu člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Na podlagi teh elementov menim, da so pritožbe pritožnikov v treh preučenih zadevah utemeljene in da je treba tri zgoraj navedene sodbe Herrero Romeu proti Komisiji, Salazar Brier proti Komisiji in De Bustamante Tello proti Svetu razveljaviti.

208. Ker se mi zdi, da so te zadeve pripravljene za sojenje, predlagam Sodišču, naj odloči v sporih.

209. A. Herrero Romeu, T. Salazar Brier in R. De Bustamente Tello predlagajo razglasitev ničnosti odločb Komisije z dne 19. novembra 2001 in 25. julija 2001 in odločbe Sveta z dne 24. januarja 2003, s katerimi sta instituciji odločili, da ne morejo biti upravičeni do izselitvenega dodatka in z njim povezanih nadomestil.

210. Ugotavljam, da so razlogi, zaradi katerih sta instituciji sprejeli te zavrnitve, kot izhajajo iz odločb, izdanih 10. junija 2002, 24. marca 2003 in 28. julija 2003 o zavrnitvi pritožb, ki so jih vložili pritožniki, v bistvu enaki obrazložitvi Sodišča prve stopnje v izpodbijanih sodbah in da so po mojem mnenju pravno nepravilni. Zato je razlog, ki se nanaša na kršitev člena 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, utemeljen.

211. Zato predlagam Sodišču, naj te odločbe razglasi za nične in v skladu s predlogi pritožnikov odloči, da toženi instituciji nosita vse stroške teh postopkov in postopkov pred Sodiščem prve stopnje.

V – Predlog

212. Glede na predhodne ugotovitve predlagam Sodišču, naj odloči, kot sledi:

1. V zadevi C-7/06 P:

– razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Salvador García proti Komisiji (T-205/02);

– razglasi za nični odločbi Komisije z dne 28. junija 2001 in 27. marca 2002, s katerima je pritožnici B. Salvador García zavrnila upravičenost do izselitvenega dodatka iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti in nadomestil, povezanih z njim, in

– razglasi, da Komisija Evropskih skupnosti nosi stroške postopkov pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti in Sodiščem Evropskih skupnosti.

2. V zadevi C-8/06 P:

– razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Herrero Romeu proti Komisiji (T-298/02);

– razglasi za nični odločbi Komisije z dne 19. novembra 2001 in 10. junija 2002, s katerima je pritožnici A. Herrero Romeu zavrnila upravičenost do izselitvenega dodatka iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti in nadomestil, povezanih z njim, in

– razglasi, da Komisija Evropskih skupnosti nosi stroške postopkov pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti in Sodiščem Evropskih skupnosti.

3. V zadevi C-9/06 P:

– razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Salazar Brier proti Komisiji (T-83/03);

– razglasi za nične odločbe Komisije z dne 25. julija 2002 ter 24. februarja in 24. marca 2003, s katerimi je pritožniku T. Salazarju Brierju zavrnila upravičenost do izselitvenega dodatka iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti in nadomestil, povezanih z njim, in

– razglasi, da Komisija Evropskih skupnosti nosi stroške postopkov pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti in Sodiščem Evropskih skupnosti.

4. V zadevi C-10/06 P:

– razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 25. oktobra 2005 v zadevi De Bustamante Tello proti Komisiji (T-368/03);

– razglasi za nični odločbi Sveta z dne 24. januarja 2003 in 28. julija 2003, s katerima je pritožniku R. De Bustamanteju Tellu zavrnil upravičenost do izselitvenega dodatka iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti in nadomestil, povezanih z njim, in

– razglasi, da Svet Evropske unije nosi stroške postopkov pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti in Sodiščem Evropskih skupnosti.