Zadeva T-279/02

Degussa AG

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Konkurenca – Člen 81 ES – Omejevalni sporazumi – Trg metionina – Enotna in nadaljevana kršitev – Globa – Smernice o načinu določanja glob – Teža in trajanje kršitve – Sodelovanje v upravnem postopku – Člen 15(2) Uredbe št. 17/62 – Domneva nedolžnosti“

Povzetek sodbe

1. Pravo Skupnosti – Splošna pravna načela – Pravna varnost – Zakonitost kazni

2. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

3. Konkurenca – Globe

(členi 81 ES, 82 ES, 83(1) in (2) (a) in (d) ES, 202, tretja alinea, ES in 211, prva alinea, ES; Uredba Sveta št. 17)

4. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije, s katero se ugotovi kršitev

5. Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Domneva nedolžnosti

(Enotni evropski akt, preambula; Pogodba o Evropski uniji, člen 6(2); Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, člen 47)

6. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem

(člen 81(1) ES)

7. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Kršitve

(člen 81(1) ES)

8. Konkurenca – Globe – Odločba, s katero se naložijo globe

(člen 253 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

9. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

10. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

11. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Odvračilnost globe

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A,odstavki 4, 5 in 6)

12. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A,odstavek 6)

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitev – Olajševalne okoliščine

(Uredba Sveta št. 17, člen 15)

14. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev

(Člen 18(1) ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

15. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali zmanjšanje glob v zameno za sodelovanje obtoženega podjetja

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 96/C 207/04, naslov D, točka 1)

16. Pravo Skupnosti – Splošna pravna načela – Prepoved povratne veljave kazenskih predpisov

(Uredba Sveta št. 17, člen 15; Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

17. Konkurenca – Upravni postopek – Poslovna skrivnost

(člen 287 ES)

1. Načelo zakonitosti kazni je korelat načelu pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti in zlasti zahteva, da je vsak predpis Skupnosti, zlasti če predpisuje ali dopušča nalaganje sankcij, jasen in določen, tako da se lahko zadevne osebe nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in dolžnostmi, ki iz njega izhajajo, ter lahko ustrezno ukrepajo. To načelo, ki je del skupnih ustavnih tradicij držav članic in je bilo določeno v različnih mednarodnih pogodbah, zlasti v členu 7 Evropske konvencije o človekovih pravicah, se upošteva tako pri normah s kazenskopravnim značajem kot tudi pri posebnih upravnopravnih instrumentih, ki predpisujejo ali dovoljujejo nalaganje upravnopravnih sankcij. Načelo ne velja samo za norme, ki določajo znake kršitve, temveč tudi za norme, ki opredelijo posledice, ki izhajajo iz kršitve prvoimenovanih norm. Glede na to iz člena 7(1) te konvencije izhaja, da mora zakon jasno opredeliti kršitve in kazni, s katerimi se kršitve kaznujejo. Ta pogoj je izpolnjen, ko lahko naslovnik norme iz besedila zadevne določbe in po potrebi s pomočjo njene razlage s strani sodišč razbere, za katera dejanja in opustitve mora kazensko odgovarjati.

Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da za izpolnjevanje zahtev te določbe ni treba, da so predpisi, na podlagi katerih so naložene sankcije, tako natančni, da so mogoče posledice kršitve predpisov predvidljive z absolutno gotovostjo. V skladu s to določbo namreč obstoj nedoločnih pojmov v določbi ne predstavlja nujno kršitve člena 7 Evropske konvencije o človekovih pravicah in dejstvo, da daje zakon pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, samo po sebi ne pomeni kršitve zahteve po predvidljivosti, če je obseg in način izvrševanja te pristojnosti, glede na zadevne zakonite cilje, dovolj jasen, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo. Pri tem Evropsko sodišče za človekove pravice poleg besedila zakona upošteva vprašanje, ali je ustaljena in objavljena sodna praksa pojasnila uporabljene nedoločne pojme. V preostalem upoštevanje skupnih ustavnih tradicij držav članic ne vodi k temu, da se splošno načelo prava Skupnosti, za katero gre pri načelu zakonitosti kazni, razlaga drugače.

(Glej točke od 66 do 69 in od 71 do 73.)

2. Če se člen 7(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah uporabi tudi za sankcije, ki jih Komisija naloži v primeru kršitev pravil Skupnosti o konkurenci, člen 15(2) Uredbe št. 17 o nalaganju glob podjetjem, ki kršijo pravila Skupnosti o konkurenci, ni v nasprotju z načelom zakonitosti kazni glede naslednjih vidikov:

- Komisija, pri določitvi glob nima neomejenega pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ker mora upoštevati zgornjo mejo glob na podlagi prometa zadevnih podjetij ter težo in trajanje kršitve;

- Komisija mora pri določitvi glob spoštovati splošna pravna načela, še posebej načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti;

- iste meje pooblastila Komisije za odločanje po prostem preudarku veljajo tudi za odločitev o tem, ali se globo naloži;

- nadzor, ki ga izvaja sodišče Skupnosti, je z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil, da se natančno opredelijo še nedoločeni izrazi iz člena 15(2) Uredbe št. 17;

- Komisija je razvila znano in dostopno upravno prakso, ki sicer ne predstavlja pravnega okvira za globe, vendar služi kot referenca za spoštovanje načela enakega obravnavanja, ob tem da povečanje glob v okviru omejitev iz zgoraj omenjenega člena 15(2) ostaja vedno mogoče, če to zahteva učinkovita uporaba skupnostnih pravil o konkurenci;

- Komisija je sprejela Smernice za določitev glob, s katerimi se je omejila v izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku, kar prispeva k zagotavljanju pravne varnosti in spoštovanju načel enakega obravnavanja in varstva zaupanja v pravo;

- Komisija mora na podlagi člena 253 ES obrazložiti odločbe, s katerimi so naložene globe.

(Glej točke 71 in od 74 do 84.)

3. Nalaganja glob v primeru kršitev členov 81 ES in 82 ES se ne more šteti za izvirno pristojnost Sveta, ki naj bi to pristojnost oziroma pristojnost za njeno izvajanje prenesel na Komisijo v smislu člena 202, tretji odstavek, ES. V skladu s členoma 83(1) in (2)(a) in (d) ES in 211, prvi odstavek, ES je ta pristojnost zajeta v vlogi Komisije, da skrbi za uporabo prava Skupnosti, pri čemer je bila glede uporabe členov 81 ES in 82 ES ta vloga določena, uokvirjena in formalizirana z Uredbo št. 17. Pristojnost nalaganja glob, ki jo ta uredba daje Komisiji, izhaja tako iz samih določb Pogodbe in naj bi omogočila učinkovito uporabo prepovedi, predvidenih v teh členih.

(Glej točki 86 in 87.)

4. Zahteva po pravni varnosti, ki mora biti zagotovljena gospodarskim subjektom, pomeni, da mora v primeru spora glede obstoja kršitve pravil o konkurenci Komisija, ki nosi dokazno breme za kršitve, ki jih sama ugotovi, pravno zadostno dokazati obstoj dejstev, ki tvorijo znake kršitve. Glede zatrjevanega trajanja kršitve iz istega načela pravne varnosti izhaja, da Komisija, če ni dovolj dokazov za neposredno ugotovitev trajanja kršitve, navede vsaj dokaze, ki se nanašajo na dejstva, ki so si časovno tako blizu, da se lahko razumno zaključi, da je kršitev trajala neprekinjeno med dvema konkretno navedenima datumoma.

(Glej točki 114 in 153.)

5. Načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah, se uvršča med temeljne pravice, ki so v skladu s sodno prakso Sodišča, podprto s preambulo Enotnega evropskega akta in členom 6(2) Pogodbe o Evropski uniji in tudi s členom 47 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije, priznane kot del pravnega reda Skupnosti. Z vidika narave zadevnih kršitev in tudi narave in stopnje strogosti sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naloži globe ali periodične denarne kazni.

(Glej točko 115.)

6. Pojem „usklajeno ravnanje“ zajema obliko koordinacije med podjetji, ki sicer še ni v taki fazi, da bi lahko govorili o obstoju sporazuma v pravem pomenu, vendar hote s praktičnim sodelovanjem nadomešča s tveganji povezano konkurenco. Merila za zadevno usklajevanje in sodelovanje je treba – pri čemer nikakor ne zahtevajo izdelave dejanskega „načrta“– razumeti v smislu temeljnega izhodišča določb Pogodbe o konkurenci, po kateri se mora vsak gospodarski subjekt samostojno odločiti, kakšna bo njegova politika na skupnem trgu. Sicer je res, da ta zahteva po samostojnosti ne izključuje pravice gospodarskih subjektov, da se na razumen način prilagodijo ugotovljenemu ali pričakovanemu ravnanju svojih konkurentov, vendar močno nasprotuje vsakršnemu neposrednemu ali posrednemu navezovanju stikov med subjekti, katerih namen ali učinek je vpliv na ravnanje dejanskega ali potencialnega konkurenta na trgu oziroma razkritje ravnanja, za katero se je sam odločil ali o njem razmišlja, takemu konkurentu.

Za dokaz usklajenega ravnanja ni treba dokazati, da se je zadevni konkurent enemu ali več drugim konkurentom formalno zavezal k določenemu ravnanju oziroma da so se konkurenti skupno dogovorili o tem, kako bodo v prihodnje ravnali na trgu. Zadostuje, da je konkurent z izjavo glede namena odpravil ali vsaj bistveno zmanjšal negotovost glede ravnanja, ki se ga na trgu od njega pričakuje. Razen tega, čeprav se za prenehanje omejevalnega sporazuma ne zahteva, da udeleženci omejevalnega sporazuma drug drugemu sporočijo svoje namene o njegovem prenehanju, pa se za podjetje, ki na sestankih, katerih predmet je protikonkurenčen, ne sodeluje aktivno in se javno ne opredeli odklonilno do vsebine teh sestankov ter s tem drugim udeležencem daje povod za domnevo, da soglaša s sklepi sestankov in se bo teh držalo, vendarle lahko šteje kot dokazano, da sodeluje pri omejevalnem sporazumu, ki je rezultat teh sestankov.

Poleg tega iz besedila člena 81(1) ES izhaja, da usklajeno ravnanje, razen usklajevanja med podjetji, vključuje temu ustrezno vedenje na trgu in vzročno zvezo med tema dvema elementoma, pri čemer se, če zadevna podjetja ne dokažejo nasprotno, domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti. To velja toliko bolj, če se je usklajevanje dogajalo redno v daljšem časovnem obdobju.

(Glej točke od 132 do 134 in 136.)

7. Kršitev člena 81(1) ES lahko izhaja ne le iz izoliranega dejanja, temveč iz več dejanj ali iz nadaljevanega ravnanja. Te razlage ne bi izpodbilo, da lahko eden ali več znakov več dejanj ali nadaljevanega ravnanja, sam po sebi in obravnavan izolirano, ravno tako predstavlja kršitev teh določb. Kadar se različna dejanja vključijo v „enotni načrt“ zaradi njihovega identičnega namena izkrivljanja konkurence na skupnem trgu je Komisija upravičena, da naloži odgovornost za dejanja, z ozirom na udeležbo pri kršitvi, upoštevani kot celoti.

(Glej točko 155.)

8. Glede izračuna zneska glob, ki jih je naložila Komisija zaradi kršitve konkurenčnega prava Skupnosti, je bistvena postopkovna zahteva, za katero gre pri obveznosti obrazložitve, izpolnjena, ko Komisija v svoji odločbi navede elemente presoje, na podlagi katerih je lahko ocenila težo in trajanje kršitve. Nadalje je treba pri obsegu obveznosti obrazložitve upoštevati, da se pri ugotavljanju teže kršitve upošteva veliko dejavnikov, ne da bi obstajal zavezujoči ali izčrpni seznam meril, ki jih je treba obvezno upoštevati. Razen tega obveznost obrazložitve Komisiji ne nalaga, da v svoji odločbi navede številčne podatke v zvezi z načinom izračuna glob, temveč samo vidike, ki so ji omogočili, da oceni težo in trajanje kršitve.

(Glej točki 193 in 194.)

9. Pri določitvi teže kršitve je treba upoštevati zlasti normativni in gospodarski kontekst očitanega ravnanja. Pri presoji konkretnih učinkov kršitve na trg, ki je za Komisijo obvezna, če je mogoča, se mora ta institucija opirati na konkurenco, ki bi normalno obstajala, če ne bi bilo kršitve. Posledično lahko Komisija – če pri omejevalnem sporazumu glede cen ugotovi, da so sporazumi zadevnim podjetjem dejansko omogočili, da so dosegla višje transakcijske cene, kot bi sicer obstajale brez omejevalnega sporazuma – pri določitvi zneska globe upošteva pomen škodljivih učinkov kršitve na trg in glede na težo kršitve določi višje globe, kot pa bi bile določene brez take ugotovitve. V okviru te presoje mora Komisija upoštevati vse objektivne pogoje na zadevnem trgu glede na gospodarski in morebitni normativni kontekst. Upoštevati je treba „objektivne gospodarske dejavnike“, iz katerih izhaja, da se cene pri „prosti konkurenci“ ne bi gibale na enak način kot dejanske cene.

(Glej točke 216 in od 222 do 224.)

10. Težo kršitve se lahko določi glede na naravo in cilj ravnanj, pri katerih je podana zloraba. Elementi, ki zadevajo cilj določenega ravnanja, so za določitev globe lahko večjega pomena kot elementi, ki zadevajo njegove učinke. Dejansko učinek protikonkurenčnega ravnanja pri presoji primerne višine globe ni odločilno merilo. Elementi, ki zadevajo cilj nekega ravnanja, imajo lahko večji pomen kot tisti, ki zadevajo njegove učinke, predvsem če gre za kršitve, ki so po svoji naravi resne, kot sta določitev cen in razdelitev trgov. Poleg tega se je horizontalne omejevalne sporazume vedno štelo za najresnejše kršitve prava konkurence Skupnosti.

(Glej točke od 250 do 252.)

11. Pri določitvi zneska globe zaradi kršitve prava konkurence mora Komisija upoštevati ne le težo kršitve, temveč tudi kontekst, v katerem je bila kršitev storjena, in zagotoviti njen odvračilni učinek, zlasti za kršitve, ki škodijo uresničevanju ciljev Skupnosti.

V tem okviru Smernice za določitev glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe o ESPJ, med drugim predvidevajo, da je treba poleg narave kršitve, njenih konkretnih učinkih na trg in njegovem geografskem obsegu upoštevati dejansko sposobnost kršiteljev, da bistveno škodijo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti znesek globe na ravni, ki zagotavlja zadosten odvračilni učinek (točka 1(A), četrti odstavek). Ravno tako se lahko upošteva dejstvo, da lahko velika podjetja lažje ocenijo, ali njihovo ravnanje predstavlja kršitev in posledice, ki iz njega izhajajo (točka 1(A), peti odstavek).

Glede prvega vidika je treba spomniti, da je cilj odvračanja, ki ga sme Komisija zasledovati pri določitvi zneska globe, da se zagotovi, da podjetja pri opravljanju dejavnosti na področju Skupnosti ali Evropskega gospodarskega prostora upoštevajo v Pogodbi določena pravila o konkurenci. Ta cilj se lahko doseže le ob upoštevanju položaja podjetja na dan, ko je naložena globa. Dejansko je tako treba razlikovati med razsežnostjo kršitve na trgu in delom odgovornosti, ki jo nosi vsak udeleženec omejevalnega sporazuma (na kar se nanaša točka 1(A), četrti in šesti odstavek smernic), ter med odvračilnim učinkom, ki ga morajo imeti globe.

Glede razsežnosti kršitve na trgu in dela odgovornosti, ki ga nosi vsak udeleženec omejevalnega sporazuma, lahko del prometa, ki je bil ustvarjen z blagom, na katero se nanaša kršitev, poda primerno informacijo o razsežnosti kršitve na zadevnem trgu, promet, ustvarjen s proizvodi, ki so predmet omejevalnega ravnanja, pa predstavlja objektivni kriterij, ki pravilno pokaže, kako škodljivo ta praksa vpliva na normalno konkurenco.

Vsekakor potreba po zagotovitvi zadostnega odvračilnega učinka globe, medtem ko z njo ni mogoče utemeljiti splošnega zvišanja glob v okviru izvedbe politike konkurence, zahteva, da se globo prilagodi, da bi se upoštevalo zaželeni učinek na podjetje, ki mu je naložena, in to tako, da globa v skladu z zahtevami, ki izhajajo, po eni strani iz nujnosti, da se zagotovi učinkovitost globe, in po drugi strani spoštovanja načela sorazmernosti zlasti z vidika finančnih sposobnosti zadevnega podjetja, ni nepomembna oziroma nasprotno pretirana. Zlasti zaradi razdruževanja ali združevanja bi se lahko skupni viri podjetja v relativno kratkem času, zlasti med prenehanjem kršitve in sprejetjem odločbe, s katero se nalaga globa, bistveno spreminjali, in sicer povečali ali zmanjšali.

Iz tega izhaja, da je treba te vire, da bi se ob upoštevanju načela sorazmernosti pravilno zagotovilo odvračilni učinek, oceniti na dan, ko se naloži globa. V zvezi s tem je treba iz istih razlogov opozoriti, da je v smislu člena 15(2) Uredbe št. 17 najvišji znesek globe, ki je določen na 10 % prometa zadevnega podjetja, ugotovljen glede na promet, ustvarjen v poslovnem letu pred izdajo odločbe. V okviru določitve mogočega povečanja zneska globe je treba, da bi se zagotovilo odvračilni učinek, upoštevati finančne zmogljivosti in dejanska sredstva podjetja v času naložitve globe, ne pa fiktivne ocene pro forma iz njene bilance, ki izhaja iz uporabe računovodskih pravil, ki jih je zadevno podjetje upoštevalo.

Glede drugega elementa, torej glede pravne in gospodarske infrastrukture, s katerima razpolagajo podjetja, da lažje spoznajo, da njihovo ravnanje predstavlja kršitev, bi bilo treba velika podjetja kaznovati bolj, ker se pričakuje, da razpolagajo z zadostnim znanjem in strukturnimi sredstvi, da bi se lahko zavedala protipravnosti svojega ravnanja in ocenila morebitne koristi. Ob tej predpostavki se mora promet, na podlagi katerega je Komisija ugotovila velikost zadevnih podjetij in torej njihovo sposobnost, da ugotovijo naravo in posledice svojega ravnanja, navezovati na njihov položaj v trenutku kršitve.

(Glej točke 95 in 96, od 272 do 274, od 278 do 280, 283, 285, 289 in 290 ter 302.)

12. Pristopa v zvezi z določitvijo zneskov glob, naloženih različnim udeležencem omejevalnega sporazuma, in sicer uvrstitev udeležencev v več kategorij, kar vodi k pavšalni odmeri osnovnega zneska, določenega za podjetja ene kategorije, načeloma ni mogoče grajati, čeprav ne upošteva razlik v velikosti med podjetji iste kategorije. Komisija namreč pri določitvi zneska glob ni dolžna skrbeti za to, da se v končnih zneskih glob, ki so naložene več podjetjem, udeleženim pri isti kršitvi, odražajo vse razlike med zadevnimi podjetji.

Vendar je treba pri taki razdelitvi upoštevati načelo enakega obravnavanja, v skladu s katerim je prepovedano obravnavati primerljiva dejanska stanja različno in različna dejanska stanja enako, kolikor tako obravnavanje ni objektivno upravičeno. Glede na to Smernice o načinu določanja glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe o ESPJ, v točki 1(A), šesti odstavek, določajo, da lahko zlasti „znatno“ neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste vrste, upraviči različno obravnavanje pri presoji teže kršitve. Sicer pa mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso znesek globe vsaj v sorazmerju z dejavniki, ki se jih je upoštevalo pri oceni teže kršitve. Posledično mora biti določitev praga, ko Komisija zaradi določitve zneska globe zadevna podjetja razdeli v kategorije, za vsako izmed na ta način ustvarjenih kategorij dosledna in objektivno upravičena.

Določitev stopnje povečanja osnovnega zneska zaradi zagotovitve zadostnega odvračilnega učinka globe bi morala – glede na cilj, ki ga zasleduje, namreč prilagoditev globe ob upoštevanju vseh sredstev podjetja in njegove sposobnosti, da zbere sredstva, potrebna za plačilo te globe – bolj služiti temu, da se zagotovi učinkovitost globe, kot pa da se ponazori škodljivost kršitve za normalno konkurenco in torej teža kršitve. Posledično je treba zahtevo po objektivni utemeljitvi metode, ki jo tvori razdelitev podjetij v kategorije, razlagati ozko, če ta razdelitev ni izvedena zaradi določitve zneska globe glede na težo kršitve, temveč zaradi določitve povečanja osnovnega zneska, da bi se zagotovil zadosten odvračilni učinek naložene globe.

V okviru določitve zneska globe glede na težo je namreč, tudi če je zaradi razdelitve v skupine določenim podjetjem kljub njihovi različni velikosti odmerjen enak osnovni znesek, to različno obravnavanje objektivno opravičeno, ker je narava kršitve pri določitvi njene teže veliko pomembnejša kot velikost podjetja. Vendar ta utemeljitev ne velja za določitev stopnje povečanja globe, ki naj bi zagotovilo njen zadostni odvračilni učinek, ker to bistveno in objektivno temelji na velikosti in sredstvih podjetij, ne pa na naravi kršitve.

(Glej točke od 323 do 325 in od 328 do 331.)

13. V okviru določitve zneska globe, naložene zaradi kršitev pravil o konkurenci, je sicer pomembno, da je podjetje sprejelo ukrepe za preprečevanje novih kršitev prava konkurence Skupnosti s strani svojih zaposlenih, vendar to ne spremeni dejstva, da je bila ugotovljena kršitev dejansko storjena. Le dejstvo, da je Komisija v svoji praksi odločanja kot olajševalno okoliščino v določenih primerih upoštevala vzpostavitev programa za uskladitev ravnanja, posledično ne pomeni, da je v konkretnem primeru zavezana k enakemu pristopu. Komisija tako ni zavezana upoštevati takega dejavnika kot olajševalne okoliščine, kolikor spoštuje načelo enakega obravnavanja, ki predpostavlja, da se podjetij, na katera se odločba nanaša, glede tega vprašanja ne obravnava različno.

Razen tega le uvedba programa za uskladitev ravnanja s pravom Skupnosti s strani podjetja brez dvoma ne predstavlja tehtnega ali gotovega jamstva, da bodo ta pravila v prihodnosti spoštovana, tako da tak program Komisije ne more siliti k zmanjšanju globe, ker je bil cilj prevencije, ki ga Komisija zasleduje, delno že izpolnjen.

(Glej točke 350, 351 in 361.)

14. Prepoved splošnih preventivnih razlogov velja sicer v primeru posebnih ukrepov, s katerimi države članice zaradi javnega reda odstopajo od načela prostega gibanja državljanov Unije iz člena 18(1) ES, vendar še zdaleč ne predstavlja splošnega načela in je očitno ne bi bilo mogoče popolnoma in preprosto prenesti na področje glob, ki jih je naložila Komisija zaradi kršitev konkurenčnega prava Skupnosti. Nasprotno, Komisija sme upoštevati dejstvo, da so protikonkurenčna ravnanja kot v tem primeru, čeprav je njihova nezakonitost znana od začetka politike konkurence Skupnosti, relativno pogosta zaradi dobička, ki ga imajo od tega določena podjetja, in da lahko zato poveča obseg glob, da bi okrepila njihov odvračilni učinek, kar vsaj delno ustreza nujnosti, da se zagotovi odvračilni učinek pri drugih podjetjih.

(Glej točki 359 in 360.)

15. Zmanjšanje glob v primeru sodelovanja podjetij, ki so bila udeležena pri kršitvah skupnostnega prava konkurence, temelji na preudarku, da tako sodelovanje Komisiji olajša njeno nalogo.

V tem oziru podjetje, ki se je v upravnem postopku omejilo na to, da ne zavzame stališča glede navedb v zvezi z dejstvi, ki jih je podala Komisija, in s tem ne prizna njihove resničnosti, ne prispeva učinkovito k lažji nalogi Komisije. Prav tako v zadevah glede omejevalnih sporazumov ne zadostuje splošno pojasnilo podjetja, da v skladu z Obvestilom o ugodni obravnavi ne izpodbija dejanskega stanja, če je to pojasnilo v okoliščinah konkretnega primera brez vsake koristi za Komisijo. Nazadnje je lahko zmanjšanje na podlagi Obvestila o ugodni obravnavi utemeljeno le, če se podane informacije in, splošneje, ravnanje zadevnega podjetja v tem pogledu lahko štejejo kot znak njegovega pravega sodelovanja. Iz samega izraza sodelovanje, kot je navedeno v besedilu Obvestila o ugodni obravnavi in zlasti v uvodu poglavja D, točka 1, tega obvestila, jasno izhaja, da je mogoče znižanje na podlagi omenjenega obvestila dodeliti samo, če obnašanje zadevnega podjetja priča o taki vrsti sodelovanja.

(Glej točke od 380 do 383.)

16. Glede spremembe splošne konkurenčne politike Komisije na področju glob, kot izhaja zlasti iz Smernic za določitev glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe o ESPJ, je treba zaradi nadzora spoštovanja načela prepovedi retroaktivnosti preveriti, ali je bila sprememba razumno predvidljiva, ko so bile zadevne kršitve storjene.

Glede na to je bistvena novost Smernic, da kot izhodišče za izračun zneska globe uporabijo osnovni znesek, določen v okviru v ta namen predvidenega razpona, pri čemer ti razponi ustrezajo različnim stopnjam teže kršitev, kot taki pa nimajo nobene zveze z upoštevnim prometom. Ta metoda temelji predvsem na – relativni in prilagodljivi – določitvi tarif glob. Preizkusiti je torej treba, ali je bila ta nova metoda izračuna glob v času storitve zadevnih kršitev dovolj predvidljiva ob predpostavki, da se oteževalno izraža v višini naložene globe. Vendar Komisija s tem, da je v preteklosti za določene vrste kršitev nalagala globe v določeni višini, ni omejena, da v okviru meja, navedenih v Uredbi št. 17, globe poveča, če je to potrebno za izvedbo politike konkurence Skupnosti, saj učinkovita uporaba pravil Skupnosti o konkurenci zahteva, da lahko Komisija obseg glob kadarkoli prilagodi potrebam te politike.

Iz tega izhaja, da podjetja, ki so v upravnem postopku, v okviru katerega se lahko naložijo globe, ne morejo imeti upravičenih pričakovanj, da Komisija ne bo presegla prej uporabljene ravni glob oziroma da bo uporabila enako metodo njihovega izračuna. Posledično morajo ta podjetja upoštevati možnost, da lahko Komisija, ob upoštevanju za svoje ukrepanje merodajnih predpisov, kadarkoli sklene, da glede na prej naložene globe poveča njihovo višino. To velja ne le tedaj, ko Komisija poveča višino glob, naloženih s posameznimi odločbami, temveč tudi tedaj, ko se povečanje izvrši tako, da se uporabi norme ravnanja splošne veljave, kot so Smernice. Sicer pa iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da predvidljivost zakona ne nasprotuje temu, da je zadevna oseba prisiljena poiskati strokovni nasvet, da lahko v okoliščinah konkretnega primera primerno presodi, katere posledice lahko izhajajo iz določenega ravnanja. To velja zlasti za strokovnjake, ki so navajeni pri svojih poslih pokazati večjo stopnjo skrbnosti. Od njih se zato lahko pričakuje posebej skrben preudarek o tveganosti njihovih dejavnosti.

Iz tega je treba ugotoviti, da so bile Smernice in zlasti v njih predvidena nova metoda izračuna glob ob predpostavki, da so se oteževalno izražale v višini naložene globe, za podjetja in tožečo stranko v času storitve zadevnih kršitev dovolj predvidljive.

(Glej točke od 388 do 396.)

17. Člen 287 ES člane in uradnike institucij Skupnosti zavezuje k temu, da „ne smejo razkrivati informacij, za katere velja obveznost varovanja poslovne skrivnosti, zlasti informacij o podjetjih, njihovih poslovnih odnosih ali sestavinah stroškov“. Čeprav se ta določba v prvi vrsti nanaša na podatke, prejete od podjetij, prislov „zlasti“ kaže, da gre za splošno načelo, ki velja tudi za druge zaupne informacije. Torej sta v kontradiktornih postopkih, ki lahko vodijo do izreka kazni, način in višina predlagane sankcije po naravi varovana s poklicno tajnostjo, kolikor sankcija ni bila dokončno sprejeta in izrečena. To načelo izhaja zlasti iz nujnosti, da se spoštuje ugled in dostojanstvo prizadetega, dokler mu ni bila izrečena sankcija.

Enako se dolžnost Komisije, da tisku ne posreduje informacij o konkretnih načrtovanih sankcijah, ne pokriva le z dolžnostjo spoštovanja poklicne tajnosti, temveč tudi z njeno dolžnostjo dobrega upravljanja. Končno velja načelo domneve nedolžnosti tudi v postopku zaradi kršitve pravil o konkurenci s strani podjetij, ki lahko vodi k naložitvi glob ali periodičnih denarnih kazni. Komisija te domneve nedolžnosti očitno ni upoštevala, ko je razsodbo, ki jo je treba pred formalno naložitvijo sankcije obtoženemu podjetju posredovati v razpravo posvetovalnemu odboru in kolegiju komisarjev, sporočila tisku.

Vendar pa po eni strani obstoja dejansko dokazane kršitve po zaključku upravnega postopka ni mogoče omajati s tem, da je Komisiji dokazano, da je svoje prepričanje o obstoju kršitve in višini globe, ki jo namerava posledično naložiti podjetju, izrazila prezgodaj. Razen tega ni mogoče trditi, da je Komisijino razkritje vsebine odločbe na koncu upravnega postopka in malo pred njenim formalnim sprejemom samo po sebi primerno kot dokaz, da je Komisija v zadevi prenagljeno odločila ali pristransko izvedla preiskavo.

Po drugi strani pa, čeprav taka nepravilnost lahko vodi k razglasitvi ničnosti zadevne odločbe, to velja le, če je dokazano, da bi bila odločba brez nje vsebinsko drugačna.

Zadnjega pogoja ni mogoče obravnavati kot kršitev pravice do učinkovitega sodnega varstva pravic, ki izhajajo iz pravnega reda Skupnosti, pri čemer je pravica do takega varstva del splošnih pravnih načel, ki izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic in je bila opredeljena tudi v členih 6 in 13 Evropske konvencije o človekovih pravicah. To varstvo je treba namreč uskladiti z načelom pravne varnosti in z za ravnanje organov Skupnosti veljavno domnevo zakonitosti.

(Glej točke od 409 do 411, od 414 do 416 in od 421 od 423.)

SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)

z dne 5. aprila 2006( )

„Konkurenca – Člen 81 ES – Omejevalni sporazumi – Trg metionina – Enotna in nadaljevana kršitev – Globa – Smernice o načinu določanja glob – Teža in trajanje kršitve – Sodelovanje v upravnem postopku – Člen 15(2) Uredbe št. 17/62 – Domneva nedolžnosti“

V zadevi T-279/02,

Degussa AG, s sedežem v Düsseldorfu (Nemčija), ki jo zastopajo R. Bechtold, M. Karl in C. Steinle, odvetniki,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata A. Bouquet in W. Mölls, zastopnika, skupaj s H.‑J. Freund, odvetnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

ob intervenciji

Sveta Evropske unije, ki ga zastopata E. Karlsson in S. Marquardt, zastopnika,

intervenient,

zaradi razglasitve ničnosti Odločbe Komisije 2003/674/ES z dne 2. julija 2002 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva C.37.519 – Metionin; UL 2003, L 255, str. 1), ter, podredno, predloga za zmanjšanje globe, naložene tožeči stranki s to odločbo,

SODIŠČE PRVE STOPNJE

EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

v sestavi M. Jaeger, predsednik, V. Tiili, sodnica, in O. Czúcz, sodnik,

sodna tajnica: K. Andová, administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. aprila 2005,

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Degussa AG (Düsseldorf) je nemška družba, ustanovljena leta 2000 z združitvijo podjetij SKW Trostberg in Degussa-Hüls, pri čemer je slednje nastalo leta 1998 s spojitvijo nemških kemičnih podjetij Degussa AG (Frankfurt na Majni) in Hüls AG (Marl) (v nadaljevanju: Degussa ali tožeča stranka). Proizvaja zlasti krmo za živali in je edino podjetje, ki skupaj proizvaja tri najpomembnejše esencialne aminokisline: metionin, lizin in treonin.

2 Esencialne aminokisline so aminokisline, ki jih organizem ne more ustvariti sam in jih je zato treba dodajati živilom. Prva aminokislina, katere odsotnost ustavi beljakovinsko sintezo drugih aminokislin, se imenuje „prva omejevalna aminokislina“. Metionin je esencialna aminokislina, dodana mešanicam in premiksom za vse živalske vrste. Uporablja se predvsem v krmi za perutnino (za katero tvori prvo omejevalno aminokislino), vse bolj pa tudi v krmi za prašiče in v posebni krmi.

3 Metionin obstaja v dveh glavnih oblikah: DL-metionin (v nadaljevanju: DLM) in metionin s hidroksianalogom (v nadaljevanju: MHA). DLM se proizvaja v kristalizirani obliki in tvori skoraj 100-odstotno aktivno vsebino. MHA, ki ga je v osemdesetih letih uvedel proizvajalec Monsanto, predhodnik podjetja Novus International Inc., predstavlja 88-odstotno nominalno aktivno vsebino. Leta 2002 je predstavljal približno 50 % svetovne potrošnje.

4 V odločilnem obdobju so bili trije glavni svetovni proizvajalci metionina, in sicer podjetja Rhône-Poulenc (sedaj Aventis SA) – katerega hčerinsko podjetje za proizvodnjo metionina je bilo podjetje Rhône-Poulenc Animal Nutrition (sedaj Aventis Animal Nutrition SA) –, Degussa in Novus. Podjetje Rhône-Poulenc je proizvajalo metionin v obeh njegovih oblikah, medtem ko je podjetje Degussa proizvajalo le DLM, Novus pa MHA.

5 Podjetje Rhône-Poulenc je 26. maja 1999 Komisiji predložilo izjavo, v kateri je priznalo, da je sodelovalo pri omejevalnem sporazumu o določitvi cen in dodelitvi kvot za metionin ter zahtevalo, da se uporabi Obvestilo Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju: Obvestilo o ugodni obravnavi).

6 Uradniki Komisije in Bundeskartellamta (Nemškega zveznega urada za kartele) so 26. junija 1999, na podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, prva Uredba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204), tedaj v veljavi, opravili preiskave v prostorih družbe Degussa-Hüls v Frankfurtu na Majni.

7 Neposredno po teh preiskavah je Komisija 27. julija 1999 na družbo Degussa-Hüls, v skladu s členom 11 Uredbe št. 17, naslovila zahtevo za informacije glede dokumentov, najdenih pri preiskavi. Degussa-Hüls je na to zahtevo odgovorila 9. septembra 1999.

8 Komisija je 7. decembra 1999 zahteve za informacije ravno tako naslovila na podjetja Nippon Soda Co. Ltd (v nadaljevanju: Nippon Soda), Novus International Inc. (v nadaljevanju: Novus) in Sumitomo Chemical Co. Ltd (v nadaljevanju: Sumitomo), na podjetje Mitsui & Co. Ltd pa 10. decembra 1999. Ta podjetja so odgovorila februarja 2000, Nippon Soda pa je 16. maja 2000 predložil dodatno izjavo.

9 Komisija je 1. oktobra 2001 glede petih proizvajalcev metionina, med katerimi je tožeča stranka, sprejela obvestilo o ugotovitvah in možnih kršitvah. Enako obvestilo o ugotovitvah in možnih kršitvah je bilo naslovljeno na podjetje Aventis Animal Nutrition (v nadaljevanju: AAN), hčerinsko družbo v 100-odstotni lasti podjetja Aventis.

10 Komisija je v svojem obvestilu o ugotovitvah in mogočih kršitvah tem podjetjem očitala, da so od leta 1986 in (v večini primerov) do začetka leta 1999 sodelovala pri trajajočem sporazumu, ki je v nasprotju s členom 81 ES in členom 53 Sporazuma o evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: Sporazum EGP) ter velja v vsem EGP-ju. Po mnenju Komisije je zadevni sporazum obsegal določitev cen metionina, vzpostavitev mehanizma za izvedbo zvišanja cen, razdelitev nacionalnih trgov in kvot za tržne deleže ter mehanizem za nadzor in izvedbo teh sporazumov.

11 Vse stranke so v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah in mogočih kršitvah Komisije podale svoja pisne pripombe, pri čemer sta družbi Aventis in AAN Komisijo obvestili, da naj bi podali le en odgovor v imenu obeh družb.

12 Komisija je odgovore prejela med 10. in 18. januarjem 2002. Podjetja Aventis, AAN (v nadaljevanju, skupaj: Aventis/AAN) in Nippon Soda so kršitev priznala ter v celoti priznala ugotovljeno dejansko stanje. Degussa je ravno tako priznala kršitev, vendar le za obdobje od 1992 do1997. Zaslišanje z zadevnimi podjetji je bilo 25. januarja 2002.

13 Na koncu postopka je Komisija – ob upoštevanju, da so podjetja Aventis/AAN, Degussa, Nippon Soda, Novus in Sumitomo sodelovala pri trajajočem sporazumu in/ali nadaljevanem usklajenem ravnanju, ki je vključevalo ves EGP, v okviru katerega so se sporazumeli glede ciljnih cen za metionin in se dogovorili za vzpostavitev mehanizma zvišanja cen, izmenjali informacije glede obsega prodaje in tržnih deležih ter nadzirali in izvedli te sporazume – sprejela Odločbo 2003/674/ES z dne 2. julija 2002 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva C.37.519 – Metionin) (UL 2003, L 255, str. 1, v nadaljevanju: Odločba).

14 V točkah od 63 do 81 Odločbe je Komisija omejevalni sporazum opisala kot sporazum, katerega namen je določitev razpona cen in „absolutno najnižjih cen“. Udeleženci naj bi se sporazumeli o nujnosti dviga svojih cen in ocenili, kaj je trg sposoben sprejeti. V več zaporednih „kampanjah“ naj bi se nato zvišalo cene, katerih izvedba je bila takoj po tem obravnavana na sestankih kartela. Poleg tega naj bi udeleženci izmenjali informacije glede količinskega obsega prodaje in proizvodnih zmogljivostih, kot tudi svoje ocene o celotnem količinskem obsega trga.

15 Glede izvedbe ciljnih cen je Komisija navedla, da so udeleženci nadzorovali prodajo, saj so bili izmenjani številčni podatki zbrani in se je o njih razpravljalo na rednih sestankih, ne da bi pri tem obstajal sistem nadzora ustreznega količinskega obsega, z mehanizmom nadomestila, čeprav je Degussa podala predloge v tem smislu. Redni večstranski (več kot 25 v letih med 1986 in 1999) in dvostranski sestanki naj bi bili bistvena značilnost organizacije kartela. Imeli naj bi obliko „sestankov na najvišji ravni“ in sestankov bolj tehnične narave na ravni sodelavcev.

16 Nazadnje naj bi bilo delovanje omejevalnega sporazuma mogoče razdeliti na tri ločena obdobja. Prvo, v katerem so bile cene najvišje, naj bi trajalo od februarja 1986 do leta 1989, končalo pa naj bi se z umikom podjetja Sumitomo iz omejevalnega sporazuma ter vstopom podjetja Monsanto z MHA-jem na trg. V drugem obdobju, ki je trajalo od 1989 do 1991, naj bi cene spektakularno padle. Udeleženci omejevalnega sporazuma so bili v negotovosti, kako naj se najbolje odzovejo na novonastale okoliščine (pridobiti nazaj tržne deleže ali se osredotočiti na cene), in so po več sestankih leta 1989 in 1990 sklenili, da je treba njihovo prizadevanje osredotočiti na zvišanje cen. V tretjem in zadnjem obdobju, ki je trajalo od leta 1991 do februarja 1999, naj bi povečanje prodaje MHA-ja, ki ga proizvaja podjetje Monsanto (Novus od leta 1991), udeležencem omejevalnega sporazuma narekovala ohranitev ravni cen.

17 Odločba med drugim vsebuje naslednje določbe:

„Člen 1

Podjetji Aventis […] in [AAN], skupno odgovorni, Degussa […] in Nippon Soda […] so kršila člen 81(1) Pogodbe in člen 53(1) Sporazuma EGP, s tem da so sodelovala na način in v okviru, opisanem v uvodnih izjavah, pri skupku sporazumov in usklajenih ravnanj v sektorju metionina.

Kršitev je trajala

– od februarja 1986 do februarja 1999.

[…]

Člen 3

Zaradi kršitve, navedene v členu 1, se podjetjem naložijo naslednje globe:

– Degussa […], globa v višini 118.125.000 evrov,

– Nippon Soda […], globa v višini 9.000.000 evrov

[…]“

18 Pri izračunu globe je Komisija, ne da bi se na to izrecno sklicevala, uporabila metodo, opisano v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: smernice), kot tudi Obvestilo o ugodni obravnavi.

19 Da bi določila osnovni znesek globe, je Komisija najprej upoštevala težo kršitve. Ob upoštevanju narave zadevnega ravnanja, njegovih učinkov na trgu metionina in obsega zadevnega geografskega trga je ugotovila, da so v Odločbi navedena podjetja zelo resno kršila člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma EGP (uvodne izjave 270 do 293).

20 S tem ko je med drugim menila, da bi bila potrebna različna obravnava, da bi se upoštevala dejanska gospodarska zmožnost podjetij za povzročitev večje škode drugim subjektom in potrošnikom in da bi se določila globa na ravni, ki zagotavlja zadosten odvračilni učinek, je Komisija menila, da je bilo glede na velike razlike v velikosti podjetij treba vzeti za osnovo njihove tržne deleže na svetovnem trgu metionina in da sta tako podjetji Rhône-Poulenc in Degussa tvorili prvo kategorijo podjetij, podjetje Nippon Soda pa drugo kategorijo. Zato je Komisija določila izhodiščni znesek globe za podjetji Aventis/AAN in Degussa na 35 milijonov evrov, izhodiščni znesek globe za podjetje Nippon Soda pa na 8 milijonov evrov (uvodne izjave od 294 do 302).

21 Da bi zagotovila zadosten odvračilni učinek in upoštevala dejstvo, da imajo običajno velika podjetja pravno in gospodarsko znanje in infrastrukturo, ki jim omogočata, da lažje spoznajo, da njihovo ravnanje predstavlja kršitev, in se zavedajo posledic, ki izhajajo iz tega iz prava konkurence, je Komisija nazadnje ocenila, da je bilo treba izhodiščni znesek glob, naložen podjetjema Aventis/AAN in Degussa ter izračunan glede na relativni pomen podjetja na zadevnem trgu, zvišati zato, da se upošteva obseg vseh sredstev teh podjetij. Komisija je zato odločila, da se izhodiščni znesek globe za podjetji Aventis/AAN in Degussa zviša za 100 % na 70 milijonov evrov (uvodne izjave od 303 do 305).

22 Drugič, glede trajanja kršitve je Komisija ocenila, da so bila podjetja Aventis/AAN, Degussa in Nippon Soda udeležena pri nadaljevani kršitvi od februarja 1986 do februarja 1999, torej dvanajst let in deset mesecev. Izhodiščni zneski glob, določeni glede na težo kršitve, so bili zato zvišani za 10 % na leto in za 5 % za polletje, torej za 125 %. Osnovni znesek globe je bil zato za podjetji Aventis/AAN in Degussa določen na 157,5 milijonov evrov, za podjetje Nippon Soda pa na 18 milijonov (uvodna izjave od 306 do 312).

23 Tretjič, Komisija je menila, da se pri podjetjih, ki so bila udeležena pri kršitvi, ne bi smelo upoštevati nobene oteževalne niti olajševalne okoliščine (uvodne izjave od 313 do 331).

24 Četrtič in zadnjič, Komisija je ob uporabi Obvestila o ugodni obravnavi, na podlagi naslova B tega obvestila, zmanjšala globo podjetja Aventis/AAN za 100 %. Po drugi strani pa je ocenila, da podjetji Nippon Soda in Degussa nista izpolnjevali niti pogojev za bistveno zmanjšanje zneska globe na podlagi naslova B niti pogojev za bistveno zmanjšanje zneska globe na podlagi naslova C Obvestila o ugodni obravnavi. Vseeno je priznala, da je podjetje Nippon Soda izpolnjevalo pogoje iz naslova D(2), prva in druga alineja, tega obvestila, podjetje Degussa pa je izpolnjevalo pogoje, določene v naslovu D(2), prva alineja, Obvestila, zato je zmanjšala znesek globe, naložene tem podjetjem, za 50 % oziroma za 25 % (uvodne izjave od 332 do 355).

Postopek in predlogi strank

25 Z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 16. septembra 2002, je tožeča stranka vložila to tožbo.

26 Svet je 13. decembra 2002 predlagal intervencijo v sporu. S sklepom z dne 13. februarja 2003 je predsednik četrtega senata Sodišča prve stopnje ugodil predlogu Sveta za intervencijo, v podporo predlogom Komisije.

27 Z odločbo Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec dodeljen tretjemu senatu, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.

28 Sodišče prve stopnje je v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje, pozvalo stranke, naj odgovorijo na določena vprašanja in predložijo določene dokumente. Stranke so te zahteve izpolnile.

29 Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (tretji senat) odločilo, da bo začelo ustni postopek. Stranke so na obravnavi 27. aprila 2005 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jim jih je postavilo Sodišče prve stopnje.

30 Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– Odločbo razglasi za nično;

– podredno, zmanjša naloženo globo;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

31 Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– zavrne tožbo;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

32 Svet Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– zavrne tožbo;

– odloči o stroških v skladu s predpisi.

Pravno stanje

33 Tožeča stranka v podporo svoje tožbe navaja štiri tožbene razloge. Prvi tožbeni razlog, v okviru katerega tožeča stranka uveljavlja ugovor nezakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17, je kršitev načela zakonitosti kazni. Drugi tožbeni razlog je napačna presoja enotnosti in nadaljevanja kršitve ter trajanja kršitve, pri kateri je bila tožeča stranka udeležena. Tretji tožbeni razlog je napačna presoja, napačne uporabe prava, napačno ugotovljeno dejansko stanje, kot tudi kršitve načela sorazmernosti, prepovedi retroaktivnosti kazni, enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve pri določitvi zneska globe. Nazadnje, četrti tožbeni razlog je kršitev načela „varstva poklicne tajnosti“, dobrega upravljanja in domneve nedolžnosti.

I – Prvi tožbeni razlog: kršitev načela zakonitosti kazni

A – Ugovor nezakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17

1. 1 Trditve strank

34 Tožeča stranka uveljavlja ugovor nezakonitosti v smislu člena 241 ES in navaja, da člen 15(2) Uredbe št. 17, ki v primeru kršitev prava Skupnosti Komisijo pooblašča, da lahko v primeru kršitev konkurenčnega prava Skupnosti naloži globe, krši načelo zakonitosti kazni kot korelat načela pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti, ker naj ta določba ne bi dovolj vnaprej določila prakse odločanja Komisije.

35 Podredno, tožeča stranka opozarja, da je načelo zakonitosti kazni uzakonjeno v členu 7(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP), ki določa, da se „ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno“. Isto načelo (nulla poena sine lege) vsebuje tudi člen 49(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki je bila razglašena 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1; v nadaljevanju: Listina) in je sestavni del ustavnih tradicij držav članic (glej na primer člen 103(2) nemške ustave). Iz tega načela naj bi, v skladu z razlago Evropskega sodišča za človekove pravice in Sodišča, izhajalo tako načelo prepovedi retroaktivnosti, kot tudi načelo zakonitosti kazni (glej zlasti sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi S. W. proti Združenemu kraljestvu z dne 22. novembra 1995, serija A št. 335, str. 35, in sodbo Sodišča z dne 12. decembra 1996 v zadevi X, C-74/95 in C-129/95, Recueil, str. I-6609, točka 25). V skladu s sodno prakso Sodišča naj bi bilo načelo zakonitosti kazni izraz načela pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti (sodbi Sodišča z dne 12. novembra 1981 v zadevi Salumi in drugi, od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 10, in z dne 22. februarja 1984 v zadevi Kloppenburg, 70/83, Recueil, str. 1075, točka 11) in še posebej zahteva, da je zakonodaja Skupnosti jasna in predvidljiva za interesente, pri čemer ta zahteva po jasnosti in predvidljivosti še zlasti strogo velja za predpise, ki imajo lahko finančne posledice, kajti interesenti morajo imeti možnost, da se natančno seznanijo z obsegom njim naloženih obveznosti (glej sodbo Sodišča z dne 13. marca 1990 v zadevi Komisija proti Franciji, C-30/89, Recueil, str. I-691, točka 23, in zgoraj navedeno sodno prakso).

36 Glede meril, ki omogočajo presojo, ali je „zakon“ v smislu člena 7(1) EKČP dovolj predvidljiv in jasen, je tožeča stranka spomnila, da naj bi Evropsko sodišče za človekove pravice zahtevalo, da je ta zadevnim osebam dostopen in dovolj natančno opredeljen, da lahko – po potrebi ob pomoči poučenih svetovalcev – v razumnem obsegu predvidijo posledice, ki bi lahko izhajale iz določenega pravnega akta. Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice pa zakon, ki daje pravico do prostega preudarka, sam po sebi ne krši te zahteve, kolikor so razsežnost in pogoji za izvrševanje tega pooblastila jasno opredeljeni glede na zadevni upravičeni interes, tako da je posameznik primerno zaščiten pred samovoljo (Evropsko sodišče za človekove pravice, sodbi v zadevi Margareta in Roger Andersson proti Švedski z dne 25. februarja 1992, serija A št. 226, str. 75, in v zadevi Malone proti Združenemu kraljestvu z dne 2. avgusta 1984, serija A št. 82, str. 66).

37 Tožeča stranka navaja, da velja načelo zakonitosti kazni tako za kazenskopravne sankcije, kot tudi za sankcije brez kazenskopravnega značaja v ožjem smislu in s tem tudi za člen 15(2) Uredbe št. 17, neodvisno od vprašanja pravne narave glob, ki jih je Komisija naložila na podlagi te določbe. Po mnenju Sodišča „ se sankcijo, tudi če nima kazenskopravnega značaja, lahko naloži[lo] le, če [je] temelji[la] na jasni in nedvoumni pravni podlagi“ (sodbi Sodišča z dne 25. septembra 1984 v zadevi Könecke, 117/83, Recueil, str. 3291, točka 11, in z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena, 137/85, Recueil, str. 4587, točka 15). Opredelitev iz člena 15(4) Uredbe št. 17, v skladu s katero odločbe Komisije o naložitvi glob zaradi kršitve prava konkurence Skupnosti „nimajo kazenskega značaja“, naj bi bila v tem pogledu nepomembna, ker za presojo pravnega akta ni odločilna njegova označitev (Evropsko sodišče za človekove pravice, sodba v zadevi Engel in drugi proti Nizozemski z dne 8. junija 1976, serija A št. 22, str. 81). Iz velikosti naloženih glob ter njihove represivne in preventivne vloge naj bi, nasprotno, izhajalo, da je njihov značaj v bistvu kazenski oziroma kazenski v širšem smislu.

38 Ta razlaga naj bi bila tudi v skladu z razlago Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s pojmom kazenske obtožbe (Evropsko sodišče za človekove pravice, sodbe v zadevah Belilos proti Švici z dne 29. aprila 1988, serija A št. 132, str. 62 in 68 ; v zadevi Öztürk proti Nemčiji z dne 21. februarja 1984, serija A št. 73, str. 46 in naslednje, in v zadevi Engel in drugi proti Nizozemski, točka 37 zgoraj, str. 80 in naslednje), v skladu s katero imajo tudi nizke globe, naložene v okviru upravnega postopka, kazenskopravni značaj. Tožeča stranka, a fortiori, glede na to, da so te visoke, meni, da to velja tudi za globe, ki jih Komisija naloži zaradi kršitve prava Skupnosti..

39 Tožeča stranka navaja, da naj bi Sodišče odločilo, da je zahteva po pravni jasnosti „zlasti nujna na področju, na katerem lahko vsaka negotovost vodi […] do uporabe posebej občutljivih sankcij“ (sodba Sodišča z dne 10. julija 1980 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, 32/79, Recueil, str. 2403, točka 46, kar pa je v primeru glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, podano.

40 Poleg tega tožeča stranka poudarja, da iz delitve pristojnosti med Svetom in Komisijo po členih 83 ES in 85 ES izhaja, da je za sprejetje uredb in direktiv za uveljavitev načel iz členov 81 ES in 82 ES pristojen samo Svet. Na podlagi zahtev, ki izhajajo iz načela zakonitosti kazni, naj torej Svet ne bi bil pristojen za prenos pristojnosti nalaganja glob na Komisijo, dokler ne bi obstajala dovolj določena ureditev.

41 Tožeča stranka navaja, da naj bi bila Komisija hkrati preiskovalni organ, tožilec in sodnik. Taka pooblastila, ki niso v skladu z ustavnimi tradicijami držav članic, pa bi morala biti opredeljena z jasnimi in nedvoumnimi pravili. Tožeča stranka ocenjuje, da bi morala Uredba Sveta o izvajanju členov 81 ES in 82 ES natančno opredeliti vsebino, namen in obseg sankcij. Poleg tega naj bi načelo zakonitosti kazni zahtevalo, da se določi zgornjo mejo, ki ne bi smela biti previsoka, da globe ne bi dobile kazenskopravnega značaja. Če je lahko globa neomejena, torej ne bi bila vnaprej določena s strani Sveta, temveč s strani Komisije kot izvršnega organa.

42 Tožeča stranka ocenjuje, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ne izpolnjuje zgoraj opisanih zahtev, ki izhajajo iz načela zakonitosti kazni.

43 Prvič, Uredba št. 17 naj ne bi predvidela, v katerih primerih je treba zaradi kršitev členov 81 ES in 82 ES naložiti globo, in s tem Komisiji prepušča diskrecijsko pravico, da o tem odloči. V zvezi s tem se tožeča stranka sklicuje na sodbo Sodišča z dne 12. julija 1979 v zadevi BMW Belgium in drugi proti Komisiji (32/78, od 36/78 do 82/78, Recueil, str. 2435, točka 53), v skladu s katero naj bi bila Komisija pri izvrševanju diskrecijske pravice za odločanje o tem, ali bo ali ne bo naložila globe, popolnoma svobodna.

44 Drugič, tožeča stranka navaja, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ne vsebuje s številko izražene zgornje meje. Tako naj ta okvir ne bi bil združljiv z načelom zakonitosti kazni in predstavlja prenos pristojnosti, ki jo ima na podlagi Pogodbe Svet, na Komisijo. Znesek globe naj v resnici ne bi bil določen vnaprej z Uredbo, temveč izključno s strani Komisije in to na način, ki ni niti predvidljiv niti preverljiv (glej sodbo v zadevi Komisija proti Franciji, točka 35 zgoraj, točka 23, in zgoraj navedeno sodno prakso). Nujnost, da se zagotovi odvračilni učinek glob, naj ne bi mogla upravičiti odsotnosti absolutne zgornje meje, ker je to zahtevo treba uskladiti z načelom zakonitosti kazni, ki je temeljno načelo prava Skupnosti z višjo pravno veljavo (sodbi v zadevi Kloppenburg, točka 35 zgoraj, točka 11, in v zadevi Salumi in drugi, točka 35 zgoraj, točka 10).

45 Tretjič, tožeča stranka se sklicuje na to, da zakonodajalec, razen teže in trajanja kršitve, ni opredelil meril za določitev glob. Vendar pa ta dva kriterija v praksi nimata skoraj nobenega omejujočega učinka za pooblastilo Komisije za odločanje po prostem preudarku. Poleg tega naj za Komisijo ne bi veljal noben zavezujoči ali izčrpen seznam meril, ki jih je treba upoštevati v vsakem primeru (sklep Sodišča z dne 25. marca 1996 v zadevi SPO in drugi proti Komisiji, C-137/95 P, Recueil, str. I-1611, točka 54, in sodba Sodišča z dne 17. julija 1997 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, C-219/95 P, Recueil, str. I-4411, točka 33; sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 443), po drugi strani pa naj bi Komisija upoštevala številne oteževalne ali olajševalne dejavnike, ki jih naslovniki norme vnaprej ne morejo poznati.

46 Poleg tega zahteve, ki izhajajo iz spoštovanja načela enakega obravnavanja, ne omogočajo izravnanja te netočnosti, ker v skladu z ustaljeno sodno prakso Komisija ni zavezana skrbeti za to, da se v končnem znesku glob izražajo vse razlike v prometu med zadevnimi podjetji (sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T-23/99, Recueil, str. II-1705, točka 278).

47 V prid teze tožeče stranke govori tudi sodba Bundesverfassungsgerichta (Nemško ustavno sodišče), v skladu s katero mora biti kazenskopravna norma, ki kot zgornjo mejo kazni določa premoženje obsojenega zaradi kršitve načela zakonitosti, razglašena za nično (sodba z dne 20. marca 2002, BvR 794/95, NJW 2002, str. 1779). V nasprotju s trditvami Sveta naj člen 81(2) nemškega zakona o preprečevanju omejevanja konkurence (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)) ne bi vseboval nobene določbe, podobne členu 15(2) Uredbe št. 17, ker naj bi se zakonodajalec zavestno odpovedal takemu okviru.

48 Četrtič, tožeča stranka navaja, da praksa odločanja Komisije ponazarja, da je njena teza pravilna. To prakso naj bi zaznamovale pomembne razlike med zneski naloženih glob in močno povečanje teh zneskov v zadnjem času. Zlasti naj bi bilo od leta 1998 naloženih deset najvišjih glob, leta 2001 pa naj bi bila naložena rekordna globa v višini 855,23 milijonov evrov, od teh 462 milijonov enemu samemu podjetju v zadevi „Vitamini“ (Odločba Komisije C (2001) 3695, konč., z dne 21. novembra 2001, zadeva COMP/E-1/37.512). Ta znesek, ki je petnajstkrat presegel povprečne zneske glob, naloženih med leti 1994 in 2000, medtem naj bi druga najvišja globa iz leta 2001 (Odločba Komisije C (2001) 4573 konč., COMP/E-1/36.212 – Samokopirni papir), še vedno predstavljal šestkratnik te povprečne vrednosti.

49 Petič, tožeča stranka ocenjuje, da obstoječega sistema ne bi bilo mogoče upravičiti s potrebnim odvračilnim učinkom glob za podjetja. Natančnega zneska glob sicer ne bi bilo treba določiti vnaprej, vendar cilj odvračanja ne pooblašča Sveta, da se odpove „jasni opredelitvi meja pristojnosti, ki so dodeljene Komisiji“. Poleg tega naj bi pomanjkanje minimalne predvidljivosti glob podjetja v resnici odvrnilo od sodelovanja s Komisijo. Nasprotno pa bi možnost, da se vsaj približno oceni morebitne posledice ravnanja, po zgledu nacionalnih kazenskih zakonov, bolje zagotovila nameravani odvračilni učinek.

50 Šestič, tožeča stranka poudarja, da ne bi bilo mogoče izhajati iz tega, da Smernice odtehtajo nezakonitost člena 15(2) Uredbe št. 17. Po eni strani naj te Smernice ne bi mogle predstavljati pravnega akta v smislu člena 249 ES, po drugi strani pa naj bi bil v skladu s členom 83 ES le Svet pooblaščen za sprejetje predpisov s tega področja. Zato naj bi bil Svet zavezan k spoštovanju načela zakonitosti kazni. Iz istih razlogov neomejene pristojnost, ki je Sodišču priznana na podlagi člena 17 Uredbe št. 17, ne bi mogla odtehtati nezakonitosti člena 15(2) te uredbe. Kljub tej pristojnosti naj bi bila namreč Komisija primarno pristojna za določitev višine zneska globe in za ugotovitev dejanskega stanja v upravnem postopku. Poleg tega naj bi nedoločnosti člena 15(2) Uredbe št. 17 in pomanjkanje meril za nadzor vodili do tega, da bi neomejena pristojnost, ki jo ima sodišče Skupnosti, izgubila pomen. Nazadnje naj se od naslovnikov norme ne bi moglo zahtevati, da redno zahtevajo sodno varstvo, ker pravni okvir za določitev glob ni dovolj natančen. Izravnava napak zakonodajalca s strani sodišč Skupnosti naj bi presegala naloge, za katere je pristojna sodna oblast, in bi bila z vidika člena 7(1) ES vprašljiva.

51 Komisija meni, da trditve tožeče stranke niso utemeljene.

52 Poudarja, da predstavlja člen 15(2) Uredbe št. 17 jasno in nedvoumno pravno podlago, ki podjetjem omogoča, da dovolj natančno predvidijo mogoče posledice svojih ravnanj.

53 Poleg tega bi morala svoje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku izvrševati ob spoštovanju v tej določbi navedenih meril glede teže in trajanja, splošnih načel prava Skupnosti, zlasti načel sorazmernosti in enakega obravnavanja ter sodne prakse Sodišča in Sodišča prve stopnje. Komisija poudarja, da mora spoštovati ta načela vsakič, ko izvršuje svojo diskrecijsko pravico (v zvezi s spoštovanjem načela enakega obravnavanja glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi Brugg Rohrsysteme proti Komisiji, T-15/99, Recueil, str. II-1613, točka 149 in naslednje, in z dne 9. julija 2003 v zadevi Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, T-224/00, Recueil, str. II-2597, točke 69, 207, 281 in 308; sklepne predloge generalnega pravobranilca Dámasa Ruiz-Jaraboja Colomerja glede sodbe Sodišča z dne 7. januarja 2004 v zadevi Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, str. I-133, točka 96 in naslednje).

54 V nasprotju s trditvami tožeče stranke iz sodbe v zadevi BMW Belgium in drugi proti Komisiji, navedene zgoraj v točki 43, ne bi moglo izhajati, da se ta nadzor ne nanaša na odločitev, ali bo globa sploh naložena. Dejstvo, da je Sodišče v tej zadevi Komisiji priznalo možnost, da globo naloži preprodajalcu, medtem ko ta v prejšnjih zadevah tega ni storila, namreč ne pomeni, da bi bila pristojnost Komisije, da naloži globo oziroma je ne naloži, neomejena, ker je treba to izvrševati na podlagi objektivnih razlogov, ki ustrezajo namenu in cilju določbe, ki daje Komisiji to pristojnost.

55 Tožeča stranka naj se tudi ne bi mogla sklicevati na to, da gre pri Odločbi za „odločbo presenečenja“, ker odvračilni učinek globe vključuje, da je podjetja vnaprej ne morejo izračunati in primerjati s pričakovanim dobičkom. Vsekakor tožeča stranka ni mogla upravičeno pričakovati, da ji ne bo naložena globa, ki je višja od najvišjih glob, ki so bile naložene v obdobju kršitve (sodbi v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, točka 46 zgoraj, točka 241, in Archer Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, točka 53 zgoraj, točki 63 in 64).

56 Poleg tega naj bi stališču tožeče stranke, da je določitev globe samovoljna in netransparentna, nasprotovali neomejena pristojnost Sodišča prve stopnje, kot tudi sprejem Smernic januarja 1998, ki so bile razglašene za združljive s členom 15(2) Uredbe št. 17.

57 Svetu naj se tudi ne bi moglo očitati, da je kršil Pogodbo s tem, da je prenesel pristojnosti na Komisijo, ker člen 15(2) Uredbe št. 17 zaradi v njej navedenih meril, kot jih razlagajo sodišča Skupnosti, in zahteve po spoštovanju splošnih načel prava Skupnosti, predstavlja dovolj določeno pravno podlago glede na cilje, ki jih ima določanje glob. Očitek, da te Smernice ne bi mogle nadomestiti pomanjkljive določenosti te določbe, bi bil zato brezpredmeten. Poleg tega naj bi Smernice izboljšale pravno varnost in preglednost postopka odločanja.

58 Nazadnje, Komisija v zvezi z zvišanjem glob v zadnjih letih navaja, prvič, da povečanje prometa podjetij od šestdesetih let samo po sebi upravičuje manevrski prostor, ki je bil prepuščen Komisiji na podlagi izpodbijane določbe, in drugič, da mora imeti Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983 v zadevi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točki 108 in 109; sodbi Sodišča prve stopnje v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, točka 46 zgoraj, točka 237, ter z dne 12. julija 2001 v zadevi Tate & Lyle in drugi proti Komisiji, T-202/98, T-204/98 in T-207/98, Recueil, str. II-2035, točki 144 in 145) možnost zvišanja višine glob, da bi okrepila njihov odvračilni učinek. Vendar naj ta diskrecijska pravica ne bi bila neomejena, ker Sodišče in Sodišče prve stopnje preverita, ali zatrjevani interes upravičuje zvišanja s strani Komisije (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Sarrió proti Komisiji, T-334/94, Recueil, str. II-1439, točke od 323 do 335, in z dne 20. marca 2002 v zadevi Lögstör Rör proti Komisiji, T-16/99, Recueil, str. II-1633, točka 251). Komisija nazadnje ugotavlja, da so kljub takšnemu zvišanju glob očitne, resne in dolgotrajne kršitve še vedno razmeroma pogoste.

59 Svet, ki je intervenient v sporu, meni, da je treba ugovor nezakonitosti iz člena 15 Uredbe št. 17 zavrniti kot neutemeljen. Priznava, da mora globa, čeprav gre za sankcijo brez kazenskopravnega značaja, temeljiti na jasni in nedvoumni pravni podlagi. Vendar meni, da člen 15 Uredbe št. 17 izpolnjuje te pogoje. Poleg tega naj bi se načelo nulla poena sine lege uporabljalo le za kazenske sankcije, kar pa niso globe, naložene na podlagi 15(2) Uredbe št. 17, v skladu z odstavkom 4 istega člena. Zahtev, ki izhajajo iz tega načela, se torej v tem primeru ne bi moglo uporabiti (sodba v zadevi Maizena, točka 37 zgoraj, točka 14; Evropsko sodišče za človekove pravice, sodba v zadevi Welch proti Združenemu kraljestvu z dne 9. februarja 1995, serija A št. 307).

60 Poleg tega Svet meni, da je višina sankcije dovolj določljiva, ker člen 15(2) Uredbe št. 17 določa zgornjo mejo globe, glede na promet zadevnega podjetja. Absolutna zgornja meja naj bi bila neprimerna, ker se odločbe Komisije nanašajo na posamične primere. Poleg tega naj bi bilo pooblastilo Komisije za odločanje po prostem preudarku omejeno tudi z obveznim upoštevanjem meril glede trajanja in teže kršitve, določenih v tem členu, kar je daleč od tega, da bi bilo neomejeno. Poleg tega bi morala Komisija upoštevati načela sorazmernosti in nediskriminacije.

61 Svet meni, da bi bilo težko določiti restriktivnejši okvir, ki bi omogočal, da se upošteva okoliščine vsake posamezne kršitve v njenem kontekstu in zagotovi zadosten odvračilni učinek. V preostalem naj Sodišče prve stopnje ne bi nikoli podvomilo v veljavnost člena 15(2) Uredbe št. 17, temveč ga je potrdilo (sodba v zadevi Tate & Lyle in drugi proti Komisiji, točka 58 zgoraj, točke od 98 do 101).

62 Glede očitka tožeče stranke, da prakso Komisije zaznamujejo zelo velike razlike v zneskih naloženih glob in njihovo močno povečanje v zadnjem času, Svet navaja, da navedbe le kažejo na to, da imajo zadevna podjetja različen promet in da se velikost zadevnih podjetij veča.

63 Napačna naj bi bila tudi trditev, da Komisija kopiči funkcije preiskovalnega organa, tožilca in sodnika, ker je podvržena neomejeni sodni kontroli in je ni mogoče opredeliti kot sodnika v lastni zadevi.

64 Enako velja za trditev, da naj bi Svet na Komisijo prenesel svojo pristojnost nalaganja glob. Prenos v korist Komisije zadeva le pristojnost sprejemanja odločb na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, ki je izraz pristojnosti Sveta. To naj bi bilo v skladu s členom 202, tretja alineja, ES.

65 Nazadnje Svet opozarja, da so v nasprotju s trditvami tožeče stranke predpisi na ravni držav članic, zlasti na Švedskem in v Nemčiji, primerljivi.

2. 2 Presoja Sodišča prve stopnje

66 Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je načelo zakonitosti kazni korelat načelu pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti in zlasti zahteva, da je vsak predpis Skupnosti, zlasti če predpisuje ali dopušča nalaganje sankcij, jasen in določen, tako da se lahko zadevne osebe nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in dolžnostmi, ki iz njega izhajajo, ter lahko ustrezno ukrepajo(glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 9. julija 1981 v zadevi Gondrand Frères in Garancini, 169/80, Recueil, str. 1931, točka 17; v zadevi Maizena, točka 37 zgoraj, točka 15; z dne 13. februarja 1996 v zadevi van Es Douane Agenten, C-143/93, Recueil, str. I-431, točka 27, in v zadevi X, točka 35 zgoraj, točka 25).

67 To načelo, ki je del skupnih ustavnih tradicij držav članic in je bilo določeno v različnih mednarodnih pogodbah, zlasti v členu 7 EKČP, se upošteva tako pri normah s kazenskopravnim značajem, kot tudi pri posebnih upravnopravnih instrumentih, ki predpisujejo ali dovoljujejo nalaganje upravnopravnih sankcij (glej sodbo v zadevi Maizena, točka 37 zgoraj, točki 14 in 15, ter zgoraj navedeno sodno prakso). Načelo ne velja samo za norme, ki določajo znake kršitve, temveč tudi za norme, ki opredelijo posledice, ki izhajajo iz kršitve prvoimenovanih norm (glej v tem smislu sodbo v zadevi X, točka 35 zgoraj, točki 22 in 25).

68 V zvezi s tem je treba navesti, da člen 7(1) EKČP določa:

„Nihče ne sme biti obsojen za katerokoli dejanje, izvršeno s storitvijo ali z opustitvijo, ki ni bilo določeno kot kaznivo dejanje po domačem ali po mednarodnem pravu v času, ko je bilo storjeno. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.“

69 Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja iz te določbe, da mora zakon jasno opredeliti kršitve in kazni, s katerimi se te kaznujejo. Ta pogoj je izpolnjen, ko lahko naslovnik norme iz besedila zadevne določbe in po potrebi s pomočjo njene razlage s strani sodišč razbere, za katera dejanja in opustitve mora kazensko odgovarjati (Evropsko sodišče za človekove pravice, sodba v zadevi Coëme proti Belgiji z dne 22. junija 2000, Zbirka sodb in odločb, 2000–,VII, str. 145).

70 Svet poudarja, da se Sodišče prve stopnje pri preizkusu zakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17 ne bi moglo zgledovati po členu 7(1) EKČP in sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice, ob upoštevanju, da člen 15(4) Uredbe št. 17 določa, da odločbe, ki jih sprejme Komisija, zlasti na podlagi odstavka 2 te določbe, nimajo kazenskopravnega značaja.

71 Ne da bi bilo treba odločiti o vprašanju, ali se zlasti zaradi vrste in stopnje strogosti glob, ki jih je naložila Komisija na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, za take sankcije uporabi člen 7(1) EKČP, je treba ugotoviti, da tudi tedaj, ko se ugotovi, da se člen 7(1) EKČP uporabi tudi za take sankcije, iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da za izpolnjevanje zahtev te določbe ni treba, da so predpisi, na podlagi katerih so naložene sankcije, tako natančno opredeljeni, da so mogoče posledice kršitve predpisov predvidljive z absolutno gotovostjo.

72 Na podlagi sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice obstoj nedoločnih pojmov v določbi ne predstavlja nujno kršitve člena 7 EKČP in dejstvo, da daje zakon pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, samo po sebi ne pomeni kršitve zahteve po predvidljivosti, če je obseg in način izvrševanja te pristojnosti, glede na zadevne zakonite cilje, dovolj jasen, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo zoper samovoljo (Evropsko sodišče za človekove pravice, sodba v zadevi Margareta in Roger Andersson proti Švedski, točka 36 zgoraj, str. 75). Pri tem Evropsko sodišče za človekove pravice poleg besedila zakona upošteva vprašanje, ali je ustaljena in objavljena sodna praksa pojasnila uporabljene nedoločne pojme (sodba v zadevi G. proti Franciji z dne 27. septembra 1995, serija A št. 325-B, str. 25).

73 V preostalem upoštevanje skupnih ustavnih tradicij držav članic ne vodi k temu, da se splošno načelo prava Skupnosti, za katero gre pri načelu zakonitosti kazni, razlaga drugače. Glede trditev tožeče stranke, ki se opirajo na sodbo Bundesverfassungsgerichta z dne 20. marca 2002 (točka 47 zgoraj), kot tudi glede trditev v zvezi s členom 81(2) GWB, ki naj ne bi vseboval nobene določbe, podobne členu 15(2) Uredbe št. 17, je treba poudariti, da tudi če bi se prve izkazale za umestne v okviru glob, naloženih podjetjem zaradi kršitev pravil o konkurenci, skupne ustavne tradicije držav članic ni mogoče izpeljati le iz pravnega položaja v eni sami državi članici. V tem smislu je, nasprotno, Svet, ki mu tožeča stranka v tej točki ni nasprotovala, pravilno izpeljal, da upoštevni predpisi drugih držav članic za izrek upravne sankcije, kot so na primer sankcije, izrečene zaradi kršitve nacionalnih predpisov s področja konkurence, predpisujejo podobne zgornje meje kot člen 15(2) Uredbe št. 17 ali celo podobna ali enaka merila kot navedena določba Skupnosti; Svet se v zvezi s tem sklicuje na primer Kraljevine Švedske.

74 Glede veljavnosti člena 15(2) Uredbe št. 17 je treba z ozirom na načelo zakonitosti kazni, kot ga je v skladu z opornimi točkami iz EKČP in ustavnimi tradicijami držav članic priznalo sodišče Skupnosti, navesti, da Komisija, v nasprotju z navedbami tožeče stranke, pri določitvi glob zaradi kršitev pravil o konkurenci nima neomejenega pooblastila za odločanje po prostem preudarku.

75 Člen 15(2) Uredbe št. 17 omejuje pooblastilo Komisije za odločanje po prostem preudarku. Po eni strani s tem, da je v njem navedeno, da lahko „Komisija […] podjetjem ali podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, v višini od [1000 evrov] do [1 milijona evrov] ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi“; določa zgornjo mejo glob na podlagi prometa zadevnih podjetij, to je na podlagi objektivnega merila. Tako tožeča stranka navaja, da čeprav ne obstaja absolutna meja za vse kršitve pravil o konkurenci, pa je globa, ki se sme naložiti, absolutno omejena in se jo da izračunati za vsako podjetje in za vsak primer kršitve, tako da je najvišji znesek globe, ki se lahko naloži zadevnemu podjetju, določljiv vnaprej. Po drugi strani je Komisija na podlagi te določbe zavezana, da v vsakem posameznem primeru določitve globe „upoštev[a] tež[o] in trajanje kršitve“.

76 Res je sicer, da ti dve merili Komisiji dajeta široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, vendar to ne spremeni dejstva, da gre za merili, ki so jih za podobne določbe sprejeli drugi zakonodajalci in ki Komisiji dopuščajo, da naloži sankcije ob upoštevanju stopnje nezakonitosti zadevnega ravnanja. Zato je treba v tej fazi izhajati iz dejstva, da člen 15(2) Uredbe št. 17 Komisiji sicer dopušča določeno polje proste presoje, vendar določa merila in meje, ki jih mora ta upoštevati pri izvrševanju svoje pristojnosti na področju glob.

77 Poleg tega je treba opozoriti na to, da mora Komisija pri določitvi glob, na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, zavezana spoštovati splošna pravna načela, zlasti načelo enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot jih je razvila sodna praksa Sodišča in Sodišča prve stopnje.

78 V nasprotju s trditvami tožeče stranke veljajo zgoraj opisane meje pooblastila Komisije za odločanje po prostem preudarku tudi za odločitev o tem, ali naloži globo ali je ne naloži, zlasti če Komisija uporablja Obvestilo o ugodni obravnavi, katerega veljavnost se ne izpodbija. V tem pogledu dejstvo, da je Sodišče v sodbi, na katero se sklicuje tožeča stranka (sodba v zadevi BMW Belgium in drugi proti Komisiji, točka 43 zgoraj, točka 53), pripoznalo, da okoliščina – da Komisija v prejšnjih podobnih primerih naložitve globe določenim gospodarskim subjektom ni štela za potrebno, tej ne odvzame pooblastila, ki ji ga izrecno daje Uredba št. 17, če so bili izpolnjeni pogoji za njegovo izvrševanje – ne more pomeniti, da ima Komisija diskrecijsko pravico, da ne naloži globe, ne da bi pri tem morala upoštevati, prvič, samoomejevanje izvrševanja svojega pooblastila, ki izhaja iz Smernic in Obvestila o ugodni obravnavi, ter zlasti, drugič, splošna pravna načela, posebej načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot tudi polni učinek členov 81 ES in 82 ES v splošnem ter načelo svobodne konkurence, ki izhaja iz člena 4(1) ES.

79 Dodati je treba, da Sodišče in Sodišče prve stopnje na podlagi člena 229 ES in člena 17 Uredbe št. 17 odločata z neomejeno pristojnostjo o tožbah zoper odločbe, s katerimi Komisija določa globe, in tako lahko odločbe Komisije ne le razglasita za nične, temveč tudi razveljavita, zmanjšata ali povečata naložene globe. Upravna praksa Komisije je tako podvržena neomejenemu nadzoru sodišča Skupnosti. V nasprotju s trditvami tožeče stranke ta nadzor sodišča Skupnosti ne privede do prekoračitve svojih pooblastil, s kršitvijo člena 7(1) ES, kajti po eni strani je tak nadzor izrecno predviden v zgoraj navedenih določbah, katerih veljavnost se ne izpodbija, po drugi strani pa jo sodišče Skupnosti izvršuje ob upoštevanju meril, določenih v členu 15(2) Uredbe št. 17. Zato je prav nadzor, ki ga izvaja sodišče Skupnosti, z ustaljeno in objavljeno sodno prakso omogočil, da se natančno opredelijo še nedoločeni izrazi iz člena 15(2) Uredbe št. 17.

80 Poleg tega je Komisija sama, na podlagi meril iz člena 15(2) Uredbe št. 17 in njihove natančne opredelitve s sodno prakso Sodišča in Sodišča prve stopnje, razvila znano in dostopno upravno prakso. Čeprav praksa odločanja Komisije ne predstavlja pravnega okvira za globe v zadevah konkurence (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. julija 2005 v zadevi Scandinavian Airlines System proti Komisiji, T-241/01, še neobjavljena v ZOdl., točka 87, in zgoraj navedeno sodno prakso), pa Komisija v skladu z načelom enakega obravnavanja, primerljivih dejanskih stanj ne sme obravnavati različno oziroma različnih dejanskih stanj enako, če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno (sodba Sodišča z dne 13. decembra 1984 v zadevi Sermide, 106/83, Recueil, str. 4209, točka 28, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi BPB de Eendracht proti Komisiji, T-311/94, Recueil, str. II-1129, točka 309).

81 Poleg tega lahko Komisija, v skladu z ustaljeno sodno prakso, višino glob vedno prilagodi, če to zahteva učinkovita uporaba skupnostnih pravil o konkurenci (sodbi v zadevi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 58 zgoraj, točka 109, in v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, točka 46 zgoraj, točki 236 in 237), tako da se lahko tako spremembo upravne prakse šteje za objektivno utemeljeno, s ciljem, da se kršitve skupnostnih pravil o konkurenci na splošno prepreči. Nedavno povečanje glob, ki ga zatrjuje in izpodbija tožeča stranka, se torej samo po sebi ne more šteti za nezakonito z vidika načela zakonitosti kazni, ker ostaja v zakonitem okviru, opredeljenem v členu 15(2) Uredbe št. 17, kot ga razlaga sodišče Skupnosti.

82 Poleg tega je treba upoštevati, da je Komisija v prizadevanjih za transparentnost in povečanje pravne varnost za zadevna podjetja objavila Smernice, v katerih je pojasnila metodo izračuna, ki jo uporabi v vsakem posameznem primeru. Sicer pa je Sodišče menilo, da se je Komisija s sprejetjem tovrstnih pravil ravnanja in s tem, da je z njihovo objavo naznanila, da jih bo od sedaj naprej uporabila za primere, na katere se te nanašajo, sama omejila v izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku in se od teh pravil ne more oddaljiti, ne da bi bilo to glede na okoliščine primera sankcionirano zaradi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta načeli enakega obravnavanja in varstva zaupanja v pravo. Poleg tega pa Smernice, čeprav niso pravna podlaga za sporno odločbo, na splošno in abstraktno določajo metodologijo, ki si jo je Komisija določila za potrebe določitve višine glob, naloženih s to odločbo, in posledično podjetjem zagotavljajo pravno varnost (sodba Sodišča z dne 28. junija 2005 v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, še neobjavljena v ZOdl., točki 211 in 213). Iz tega izhaja, da, v nasprotju s trditvami tožeče stranke, sprejetja Smernic s strani Komisije, kolikor je v zakonitem okviru člena 15(2) Uredbe št. 17, ni mogoče šteti kot kršitev pristojnosti, saj je le prispevalo k natančnejši določitvi meja za izvajanje pooblastila Komisije za odločanje po prostem preudarku, ki izhaja že iz te določbe.

83 Tako lahko razumen gospodarski subjekt, glede na zgoraj navedene različne dejavnike, po potrebi s pomočjo pravnega svetovalca dovolj natančno predvidi način in okvirno višino globe, ki mu grozi za določeno ravnanje. Dejstvo, da ta subjekt vnaprej ne more poznati natančne višine globe, ki jo Komisija naloži v posameznem primeru, ne predstavlja kršitve načela zakonitosti kazni, ker zaradi teže kršitev, ki jih mora sankcionirati Komisija, cilj represije in odvračila upravičujejo, da so podjetja omejena pri oceni prednosti, ki bi jih imela zaradi sodelovanja pri kršitvi, tako da vnaprej upoštevajo višino globe, ki bi jim bila naložena zaradi tega protipravnega ravnanja.

84 Tudi če podjetja vnaprej ne morejo natančno poznati višine globe, ki jo Komisija naloži v vsakem posameznem primeru, je treba opozoriti, da mora Komisija, v skladu s členom 253 ES, v odločbi, s katero je naložena globa, ne glede na njen splošno znani kontekst, podati obrazložitev, med drugim za višino naložene globe in metodo, ki jo je pri tem uporabila. Iz te obrazložitve mora biti jasno in nedvoumno razvidna presoja Komisije, tako da je prizadetim omogočena seznanitev z razlogi za sprejeti ukrep, ki je v pomoč pri presoji smotrnosti predložitve zadeve sodišču Skupnosti in glede na okoliščine primera omogoča izvedbo nadzora.

85 Nazadnje je neutemeljena trditev, da naj bi Svet z določitvijo okvira za globe v členu 15(2) Uredbe št. 17 ob kršitvi členov 83 ES in 229 ES na Komisijo dejansko prenesel pristojnost, ki jo ima na podlagi Pogodbe.

86 Po eni strani, kot je bilo navedeno zgoraj, člen 15(2) Uredbe št. 17 prepušča Komisiji široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, vendar njegovo izvrševanje omeji z navedbo objektivnih meril, ki jih mora Komisija upoštevati. Po drugi strani je treba, tako kot je to na glavni obravnavi storil Svet, opozoriti, da je bila Uredba št. 17 sprejeta na podlagi člena 83(1) ES, ki določa, da „ustrezne uredbe ali direktive za uveljavitev načel iz členov 81 in 82 sprejme Svet […] na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropskim parlamentom“. Namen teh uredb ali direktiv je v skladu s členom 83(2)(a) in (d) ES zlasti „zagotovitev upoštevanja prepovedi iz členov 81(1) in 82 z določitvijo glob in periodičnih denarnih kazni“ ter „opredelitev nalog Komisije in Sodišča pri uporabi predpisov iz tega odstavka“. Spomniti je treba, da na podlagi člena 211, prvi pododstavek, ES, Komisija „skrbi za uporabo določb te pogodbe in ukrepov, ki jih institucije sprejemajo v skladu s to pogodbo“ in da ima, v skladu s tretjim pododstavkom istega člena, „lastno pristojnost odločanja“.

87 Posledično se ne more izhajati iz tega, da je nalaganje glob v primeru kršitev členov 81 ES in 82 ES izvirna pristojnost Sveta, ki naj bi to pristojnost oziroma pristojnost za njeno izvajanje prenesel na Komisijo v smislu člena 202, tretji pododstavek, ES. V skladu z navedenimi določbami Pogodbe je ta pristojnost zajeta v vlogi Komisije, da skrbi za uporabo prava Skupnosti, pri čemer je bila glede uporabe členov 81 ES in 82 ES ta vloga določena, uokvirjena in formalizirana z Uredbo št. 17. Pristojnost nalaganja glob, ki jo ta uredba daje Komisiji, izhaja tako iz samih določb Pogodbe in naj bi omogočila učinkovito uporabo prepovedi, predvidenih v teh členih (glej v tem smislu sodbo v zadevi Tate & Lyle in drugi proti Komisiji, točka 58 zgoraj, točka 133). Zato je treba trditev tožeče stranke zavrniti.

88 Iz vseh teh preudarkov sledi, da je treba ugovor nezakonitosti, ki se uveljavlja zoper člen 15(2) Uredbe št. 17, zavrniti kot neutemeljen.

B – Razlaga člena 15(2) Uredbe št. 17 v luči načela zakonitosti kazni

89 Če Sodišče prve stopnje člena 15(2) Uredbe št. 17 ne bi razglasilo za neveljavnega, tožeča stranka podredno navaja, da bi bilo treba to določbo konkretizirati in razlagati ozko z ozirom na načelo zakonitosti kazni, prakse odločanja Komisije in sodne prakse v zvezi s členoma 81 ES in 82 ES. V tem pogledu daje nekaj predlogov, ki naj bi omogočili zadostno predvidljivost glob in predlaga razglasitev ničnosti odločbe.

90 Komisija in Svet menita, da so te trditve neutemeljene.

91 V tem smislu zadostuje ugotovitev, da gre pri trditvah tožeče stranke v okviru drugega, podredno navedenega dela tožbenega razloga kršitve načela zakonitosti kazni le za ponavljanje določenih trditev, razdelanih že v prvem delu tega tožbenega razloga ter naperjenih proti praksi odločanja Komisije, ki je posledica uporabe Smernic, in proti odločbi, kolikor se v njej ta praksa kaže. Razen tega, da praksa odločanja Komisije ne more biti predmet ničnostne tožbe, je treba spomniti, da člen 15(2) Uredbe št. 17, v skladu z navedbami zgoraj, ne krši načela zakonitosti kazni in da so ravno praksa odločanja Komisije in Smernice pod nadzorom sodišča Skupnosti prispevale k večji pravni varnosti za podjetja. Odločbe se zato ne more šteti za nezakonito samo zato, ker predstavlja domnevno nezakonito uporabo prakse odločanja Komisije na področju glob. Te očitke je torej treba zavrniti.

92 Poleg tega je treba navesti, da kolikor tožeča stranka v okviru tega dela tožbenega razloga navaja trditve glede na domnevno odsotnost obrazložitve odločbe, zlasti v zvezi z določitvijo osnovnega zneska, dejanskimi učinki kršitve na trg in s povečanjem globe za zagotovitev zadostnega odvračilnega učinka, te trditve v glavnem spadajo v okvir tretjega tožbenega razloga, ki posebej zadeva vprašanje obrazložitve Odločbe in jih je zato treba preizkusiti v okviru tega tožbenega razloga.

93 Nazadnje se preostale trditve tožeče stranke, ki obsegajo splošne in teoretične preudarke, nanašajo na prakso odločanja – ki bi jo Komisija morala izvajati na podlagi novih določb, ki bi jih moral sprejeti Svet, in na podlagi razvoja sodne prakse, s katero bi Sodišče moralo začeti –, zato ne predstavljajo nobenega očitka pravne narave zoper Odločbo in jih je treba zavrniti.

94 V repliki in na obravnavi je tožeča stranka še dodala, da je treba za promet, na katerega se je nanašala zgornja meja globe v višini 10 % ustvarjenega prometa preteklega poslovnega leta pred izdajo odločbe o globi, šteti promet, ustvarjen na upoštevnem trgu, in ne celotnega prometa.

95 Kolikor je bilo iz teh trditev do sedaj mogoče zaključiti, da želi tožeča stranka odločbo izpodbijati, ker naj bi ji bila naložena globa, ki presega znesek 10 % prometa, ki ga je ustvarila na trgu metionina v zadnjem poslovnem letu pred izdajo odločbe, zadostuje preudarek – ne da bi bilo treba preveriti, ali je ta trditev glede na člen 48(2) Poslovnika dopustna in zlasti ali obstaja tesna zveza med njo in enim izmed tožbenih razlogov iz tožbe –, da niti na podlagi Uredbe št. 17 niti sodne prakse ali Smernic ni treba zneska globe določiti neposredno v funkciji velikost prizadetega trga, ker je ta dejavnik le eden izmed upoštevnih. V skladu z Uredbo št. 17, kot jo razlaga sodna praksa, mora biti globa, ki je naložena podjetju zaradi kršitve predpisov na področju konkurence, v sorazmerju s kršitvijo, ki se jo presodi celostno, zlasti ob upoštevanju njene teže (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji, T-83/91, Recueil, str. II-755, točka 240, in po analogiji z dne 21. oktobra 1997 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T-229/94, Recueil, str. II-1689, točka 127). Kot je potrdilo Sodišče v točki 120 sodbe v zadevi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 58 zgoraj, je treba pri oceni teže kršitve upoštevati veliko dejavnikov, katerih značaj in pomen sta odvisna od vrste zadevne kršitve in posebnih okoliščin posameznega primera (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi JFE Engineering proti Komisiji, T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00, še neobjavljena v ZOdl., točka 532).

96 Prav tako je v tem okviru treba dodati, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso edini izrecni napotek na promet zadevnega podjetja, in sicer v členu 15(2) Uredbe št. 17 za odmero globe določena zgornja meja 10 % prometa, nanaša na globalni promet podjetja, ki ga je zadevno podjetje ustvarilo v svetovnem merilu (glej v tem smislu sodbo v zadevi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 58 zgoraj, točka 119), in ne na promet, ki ga je ustvarilo na trgu, ki so ga prizadele posledice sankcioniranega protikonkurenčnega ravnanja. Kot izhaja iz iste točke te sodbe, naj bi se s to zgornjo mejo preprečilo, da bi bile globe v nesorazmerju z velikostjo podjetja (sodba v zadevi JFE Engineering proti Komisiji, točka 95 zgoraj, točka 533).

97 Posledično je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

98 Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti v celoti.

II – Drugi tožbeni razlog: napačna presoja enotnosti ali nadaljevane narave kršitve in trajanja kršitve

99 Tožeča stranka oporeka, da je sodelovala pri enotni in nadaljevani kršitvi od februarja 1986 do februarja 1999. Priznava, da je sodelovala pri kršitvi v času od 1986 do 1988 in po letu 1992, vendar pa naj bi bila protikonkurenčna ravnanja prekinjena med leti od 1988 do 1992, po drugi strani pa naj bi ta dejanja dokončno prenehala leta 1997. Podredno, meni, da bi Komisija v vsakem primeru morala upoštevati dejstvo, da so bili sporazumi prekinjeni od 1988 do 1992 in po letu 1997.

A – Prekinitev kršitve med leti od 1988 do 1992

1. 1 Trditve strank

100 Tožeča stranka navaja, da so bili „sestanki na najvišji ravni“ in protikonkurenčni sporazumi, neposredno po umiku podjetja Sumitomo iz omejevalnega sporazuma, prekinjeni leta 1988, nadaljevali pa so se šele leta 1992.

101 Prvič, tožeča stranka meni, da je Komisija s trditvijo iz uvodne izjave 212 Odločbe – da naj zato, ker udeleženci omejevalnega sporazuma niso sporočili svojega namena, da se spremeni ali odstopi od sporazumov, ne bi bilo dokazano, da je bil omejevalni sporazum med leti 1988 in 1992 prekinjen – in s tem – da je v uvodni izjavi 251 in naslednjih Odločbe navedla, da je treba zato, ker udeleženci omejevalnega sporazuma niso drug drugemu nikoli sporočili namena, da sporazume opustijo, sklepati, da ni prišlo do oblikovanja novega omejevalnega sporazuma, temveč le do organskega razvoja kompleksne strukture omejevalnega sporazuma – molče priznala, da nima neposrednih dokazov o obstoju omejevalnega sporazuma med leti 1988 in 1992. S tem naj bi se ob neupoštevanju zahtev glede izvedbe dokaza in načela in dubio pro reo oprla na domneve in ravnanje, ki je po njenem mnenju nujno (sodbe Sodišča z dne 16. decembra 1975 v zadevi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točka 354; z dne 14. februarja 1978 v zadevi United Brands proti Komisiji, 27/76, Recueil, str. 207, točke od 261 do 266, in z dne 28. marca 1984 v zadevi CRAM in Rheinzink proti Komisiji, 29/83 in 30/83, Recueil, str. 1679, točka 16). Obojestranska obvestitev o namenu, da se omejevalni sporazum zaključi, naj ne bi predstavljala pogoja za prenehanje sporazuma, ki je v nasprotju s pravom konkurence (sodba v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, točka 46 zgoraj, točka 59 in naslednje). Zato naj ne bi bila dolžnost tožeče stranke dokazati, da v zadevnem časovnem obdobju ni sodelovala pri kršitvi, temveč naj bi bila Komisija tista, ki bi morala dokazati njeno dejansko udeležbo (sodba Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 58).

102 Drugič, tožeča stranka navaja, da je Komisija napačno ocenila različne dokumente, ki naj bi dokazovali obstoj omejevalnega sporazuma med leti 1988 in 1992.

103 V podporo svojim trditvam tožeča stranka navaja, prvič, da naj bi bilo v predstavitvi dejanskega stanja s strani podjetja Nippon Soda v njenih pripombah z dne 23. februarja 2000, na katere se opira Komisija, le na enem mestu omenjeno, da je med leti 1988 in 1990 prišlo do sestankov, ki naj bi se v takšni ali drugačni obliki in izključno na ravni sodelavcev zgodili do 13. maja 1998. Komisija pa naj ne bi upoštevala, da izjave podjetja Nippon Soda po eni strani potrjujejo, da so se „sestanki na najvišji ravni“ končali leta 1988, po drugi strani pa, da naj bi se sestanki na ravni sodelavcev med leti 1988 in 1990 nanašali le na način, kako bi se podjetja ščitila pred konkurentom Monsanto, in na organizacijo izmenjave informacij, kar ne predstavlja kršitve prava konkurence.

104 Drugič, glede zabeležke z dne 5. maja 1990, ki jo je podalo podjetje Nippon Soda (v nadaljevanju: zabeležka z dne 5. maja 1990) in iz katere je Komisija razbrala, da je bil leta 1989 sestanek, tožeča stranka nasprotno navaja, da so v tem dokumentu v uvodu navedeni razlogi, zaradi katerih naj bi bilo leta 1989 pretrgano poslovno sodelovanje, namreč spor s podjetjem Sumitomo na eni strani ter podjetjema Degussa in Rhône-Poulenc na drugi strani. Poleg tega naj bi zabeležka z dne 5. maja 1990 potrjevala, da je bil namen sestanka avgusta 1989, da se podjetje Degussa odvrne od prodaje metionina s popusti. Vendar iz te zabeležke izhaja, da je podjetje Degussa kategorično zavrnilo vse poskuse, da bi se ga odvrnilo od poslovnega cilja konkurirati podjetjema Monsanto in Sumitomo. Ta sestanek bi lahko šteli kvečjemu kot poskus podjetij Nippon Soda in Rhône-Poulenc, da bi prepričali tožečo stranko k sodelovanju pri kršitvi, in v vsakem primeru dokazuje, da ta ni imela protikonkurenčnega namena.

105 V preostalem naj bi Komisija iz zabeležke z dne 5. maja 1990, v uvodnih izjavah od 103 do 106 Odločbe, nepravilno sklepala, da je prišlo do vprašanja glede možnosti za nov sestanek, vendar naj ne bi bilo znano, ali je do tega sestanka dejansko prišlo, medtem ko naj bi podjetje Nippon Soda v zabeležki po drugi strani ugotovilo, da ni bilo mogoče doseči skupne ocene glede prodajne cene, ker tudi podjetje Rhône-Poulenc ni bilo zainteresirano za skupno politiko cen.

106 Nazadnje naj bi bilo v zabeležki z dne 5. maja 1990 navedeno, da „je vse govorilo v prid, da se podjetje Degussa [ni] preveč [zanimalo] za to, kaj [je] podjetje Rhône-Poulenc dejansko misli[lo]“. Tožeča stranka si torej zastavlja vprašanje v zvezi s podlago za trditev Komisije v uvodni izjavi 106 Odločbe, da so se podjetja Degussa, Rhône-Poulenc in Nippon Soda v letih 1989 in 1990 večkrat sestala, da bi razpravljala o cenah in podatkih o trgu ter da bi se dogovorila o skupnem odzivu na nov položaj na trgu. Podjetje Degussa naj bi, nasprotno, drugim udeleženim podjetjem jasno pokazala svoj namen, da ne želi nadaljevati z izvajanjem sporazumov.

107 Tretjič, tožeča stranka poudarja, da Komisija ni pravno zadostno dokazala udeležbe tožeče stranke pri kršitvi med leti 1990 in 1992. Iz dopolnilne izjave podjetja Rhône-Poulenc z dne 5. decembra 2000 izhaja, da naj bi bila na sestanku podjetij Degussa in Rhône-Poulenc z dne 10. junija 1990 sprejeta le odločitev, da se vzpostavi stik s podjetjem Nippon Soda, da bi se pogovorili o padcu cen in organizaciji pogostejših sestankov. Trditev Komisije, da omejevalni sporazum iz leta 1986 ni nikoli prenehal veljati in da je podjetje Nippon Soda že sodelovalo pri sprejemu teh ukrepov, naj bi bila napačna (uvodna izjava 110 Odločbe).

108 V preostalem naj zabeležka podjetja Nippon Soda glede sestanka v Seulu z dne 7. novembra 1990 (v nadaljevanju: zabeležka glede sestanka z dne 7. novembra 1990) ne bi vsebovala nobenega podatka v zvezi z dogovorom o objavi povišanja cen oziroma o njegovi izvedbi, temveč naj bi bilo v njej, nasprotno, navedeno, da podjetji Rhône-Poulenc in Degussa nista hoteli izvesti drugega zvišanja cen brez udeležbe podjetja Monsanto. V nasprotju z navedbami Komisije iz tega dokumenta tudi ni mogoče sklepati o prvem povišanju cen, kar potrjuje zabeležka z dne 5. maja 1990. Tožeča stranka poleg tega navaja, da se ni mogoče zanesti na navedbe v tej zabeležki, ker naj ne bi šlo za izvirnik, temveč za prevod, verjetno iz japonščine, kot dokazuje očitno napačna navedba letnice pri časovnem okviru „november 1998“.

109 Komisiji tudi ni uspelo dokazati kakršnegakoli sporazuma za leto 1991. V svoji izjavi z dne 26. maja 1999 naj bi podjetje Rhône-Poulenc navedlo, da je bil namen sestankov leta 1991 „vzpostavitev in poglobitev zaupanja med tremi konkurenti.“ Ti sestanki naj bi predstavljali pripravljalna pogajanja, ki pa niso dosegla stopnje poskusa sporazuma ali usklajenega ravnanja. Ta ocena je bila potrjena tudi v dopolnilni izjavi podjetja Rhône-Poulenc z dne 5. decembra 2000.

110 Komisija poudarja, da je pravno zadostno dokazala, da je tožeča stranka sodelovala pri enotni in nadaljevani kršitvi od februarja 1986 do februarja 1999 ter ponovila svoje navedbe iz uvodnih izjav od 96 do 115, 212, 255 in 256 Odločbe.

2. 2 Presoja Sodišča prve stopnje

111 Ugotoviti je treba, da tožeča stranka v tej tožbi ne zanika svoje udeležbe pri dveh, po njenem mnenju ločenih omejevalnih sporazumih, in sicer od februarja 1986 do jeseni 1988, tj. v obdobju, ko je pri omejevalnem sporazumu sodeloval tudi japonski proizvajalec Sumitomo, in od marca 1992 do oktobra 1997, ko je kršitev po njenem mnenju prenehala, medtem ko je po navedbah Komisije kršitev trajala do februarja 1999. Glede obdobja 1988‑1992 tožeča stranka meni, da Komisija ni dokazala obstoja omejevalnega sporazuma, pri katerem naj bi tožeča stranka sodelovala, in je zato s tem, ko je ocenila, da je sodelovala pri enotni in nadaljevani kršitvi od marca 1986 do marca 1999, kršila pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.

112 Zato je treba ugotoviti, ali je Komisija pravno zadostno dokazala, da je tožeča stranka v obdobju od jeseni 1988 do marca 1992 sodelovala pri dejanjih, ki so predstavljala kršitev člena 81(1) ES in člena 53 Sporazuma EGP in so bila skupaj z nespornimi kršitvami pred tem obdobjem in po njem, zaradi svojega identičnega cilja izkrivljanja konkurence na skupnem trgu, del „skupnega načrta“. S tega vidika je treba za to obdobje preučiti dokaze, ki jih je zbrala Komisija, kot tudi ugotovitve, do katerih je prišla v uvodni izjavi 95 in nadaljnjih Odločbe.

a) Udeležba tožeče stranke pri sporazumu in/ali usklajenem ravnanju med leti 1988 in 1992

113 Najprej je treba opozoriti, da tožeča stranka Komisiji v prvi vrsti očita, da je v uvodnih izjavah 212 in 251 ter naslednjih Odločbe le zato, ker udeleženci omejevalnega sporazuma od 1986 do izstopa podjetja Sumitomo leta 1988 niso izrazili svojih namenov, da odstopijo od sporazumov, sklepala, da prekinitev omejevalnega sporazuma ni dokazana. S tem, ko se je opirala na to domnevo, naj bi Komisija obrnila dokazno breme, ki ga načeloma nosi sama.

114 V tem pogledu je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva po pravni varnosti, ki mora biti zagotovljena gospodarskim subjektom, pomeni, da mora v primeru spora glede obstoja kršitve pravil o konkurenci Komisija, ki nosi dokazno breme za kršitve, ki jih sama ugotovi, pravno zadostno dokazati obstoj dejstev, ki tvorijo znake kršitve. Glede zatrjevanega trajanja kršitve izhaja iz istega načela pravne varnosti, da Komisija, če ni dovolj dokazov za neposredno ugotovitev trajanja kršitve, navede vsaj dokaze, ki se nanašajo na dejstva, ki so si časovno tako blizu, da se lahko razumno zaključi, da je kršitev trajala neprekinjeno med dvema konkretno navedenima datumoma (sodba v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, točka 101 zgoraj, točka 58, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. julija 1994 v zadevi Dunlop Slazenger proti Komisiji, T-43/92, Recueil, str. II-441, točka 79).

115 Načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) EKČP, se uvršča med temeljne pravice, ki so v skladu s sodno prakso Sodišča, podprto s preambulo Enotnega evropskega akta in členom 6(2) Pogodbe o Evropski uniji, kot tudi s členom 47 Listine, priznane kot del pravnega reda Skupnosti. Z vidika narave zadevnih kršitev, kot tudi narave in stopnje strogosti sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naloži globe ali periodične denarne kazni (glej v tem smislu zlasti Evropsko sodišče za človekove pravice, sodbi v zadevi Öztürk proti Nemčiji, točka 38 zgoraj, in v zadevi Lutz proti Nemčiji z dne 25. avgusta 1987, serija A št. 123-A; sodbi Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji, C-199/92 P, Recueil, str. I-4287, točki 149 in 150, in v zadevi Montecatini proti Komisiji, C-235/92 P, Recueil, str. I-4539, točki 175 in 176).

116 V tem primeru je treba navesti, da je Komisija v uvodni izjavi 212 Odločbe izpostavila:

„[…] dejansko je v uvodnih izjavah od 95 do 125 prikazano, da so se udeleženci v letih 1989, 1990 in 1991 še naprej sestajali, ne da bi se v javnosti od predmetov teh sestankov distancirali. Ker je bila narava prejšnjih sestankov očitno protikonkurenčna, pomanjkanje dokaza o tem, da namen udeležbe na sestankih ni bil protikonkurenčen, daje podlago za ugotovitev, da se je nezakoniti načrt nadaljeval […]“

117 Vendar iz trditev Komisije v uvodnih izjavah od 96 do 125, 212 in 255 Odločbe izhaja, da se nikakor ni opirala samo ali pretežno na to, da udeleženci omejevalnega sporazuma leta 1986 niso izrazili svojih namenov, da nameravajo tega po letu 1998 odpraviti, temveč je izvedla podrobno analizo dokaznih listin, ki so ji jih posredovali udeleženci omejevalnega sporazuma, na podlagi katerih je zaključila, da ti niso izrazili svojih namenov, da odpravijo sporazume, in da poleg tega kartel ni nikoli prenehal s svojimi dejavnostmi.

118 Glede na celotno Odločbo se Komisiji torej ne bi moglo očitati, da je svojo presojo – da je šlo za enotno in nadaljevano kršitev, ki je bila torej podana tudi med leti 1988 in 1992 – utemeljila le na preudarku, da je treba zato ker udeleženci omejevalnega sporazuma iz leta 1986 niso izrazili svojih namenov, da ga odpravijo, izhajati iz tega, da je bil namen sestankov v času od 1989 do 1991 protikonkurenčen in da so ti predstavljali nadaljevanje prejšnjega omejevalnega sporazuma. Zato trditvi tožeče stranke, da se ugotovitev Komisije glede obstoja omejevalnega sporazuma po jeseni 1988 opira na eno samo domnevo, ni mogoče sprejeti.

119 Nasprotno je treba pojasniti, ali so listinski dokazi, na katere se je opirala Komisija, primerni za pravno zadostno ponazoritev, da je tožeča stranka sodelovala pri kršitvi predpisov konkurence v letih med 1988 in 1992, in, v primeru pritrdilnega odgovora, ali ta kršitev predstavlja nadaljevanje prejšnjega omejevalnega sporazuma, obstoj katerega tožeča stranka ni izpodbijala.

120 Iz preučitve spisa izhaja, da je treba v letih med 1988 in 1992 razlikovati med dvema obdobjema, prvim, ki je trajalo od konca leta 1988, ko je podjetje Sumitomo izstopilo iz začetnega omejevalnega sporazuma, do konca poletja 1990, in drugim obdobjem, ki je trajalo od konca poletja 1990 do marca 1992 in za katero tožeča stranka priznava, da je sodelovala pri kršitvi, ki je po njenem mnenju posebej opredeljena.

Obdobje od konca leta 1988 do konca poletja 1990

121 Glede obdobja od konca leta 1988 do poletja 1990 je treba spomniti, da je Komisija v uvodnih izjavah od 98 do 106 Odločbe navedla, da so se podjetja Degussa, Rhône-Poulenc in Nippon Soda, po izstopu podjetja Sumitomo iz prvotnega omejevalnega sporazuma, v letih med 1989 in 1990 večkrat sestala,