SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 3. februarja 2022 ( 1 )

Zadeva C‑567/20

A. H.

proti

Zagrebačka banka d.d.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Općinski građanski sud u Zagrebu (okrajno sodišče v Zagrebu, Hrvaška))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Varstvo potrošnikov – Nepošteni pogoji v potrošniških kreditnih pogodbah – Direktiva 93/13/EGS – Člen 6(1) – Člen 10(1), drugi pododstavek – Uporaba Direktive ratione temporis – Pristojnost Sodišča – Sklenitev pogodbe pred pristopom države članice k Uniji – Člen 1(2) – Izključitev pogojev, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih“

I. Uvod

1. V skladu s členom 6(1) Direktive 93/13 ( 2 ) morajo države članice zagotoviti, da nepošteni pogoji, uporabljeni v potrošniških pogodbah, niso zavezujoči za potrošnika. Pri tem naj pogodba, če je mogoče, ostane veljavna brez nepoštenih pogojev. Če se nepošteni pogoj v taki pogodbi s posredovanjem zakonodajalca izjemoma nadomesti z novim pogojem, mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso zagotovljeno, da je s tem vzpostavljen pravni in dejanski položaj, v katerem bi bil potrošnik, če tega pogoja ne bi bilo. Zlasti naj bi imel potrošnik pravico zahtevati vračilo vseh koristi, ki jih je v njegovo škodo na podlagi tega nepoštenega pogoja neupravičeno pridobil prodajalec ali ponudnik (tako imenovani restitucijski učinek). ( 3 )

2. V postopku v glavni stvari tožeča stranka v bistvu meni, da reforma hrvaškega zakonodajalca iz leta 2015, ki je potrošnikom omogočila, da so kredite v švicarskih frankih retroaktivno pretvorili v eure, v tem smislu ni bila zadostna. Zlasti naj potrošnikom na podlagi zakonsko določenih prilagoditev pogodb ne bi bili vrnjeni vsi neupravičeno plačani zneski.

3. Obravnavani primer je poseben zato, ker je bila kreditna pogodba tožeče stranke sklenjena že leta 2007 in s tem pred pristopom Republike Hrvaške k Uniji. Nepošteni pogoji pa so bili na podlagi navedene zakonske reforme nadomeščeni šele po pristopu. Zaradi tega se v tem postopku postavlja vprašanje o uporabi ratione temporis člena 6(1) Direktive 93/13 v postopku v glavni stvari glede restitucijskega učinka zadevne zakonske ureditve. Drugače povedano, pojasniti bo treba, ali je treba z ureditvijo, sprejeto po pristopu države članice, ta restitucijski učinek zagotoviti tudi za nepoštene pogoje v pogodbi, sklenjeni pred pristopom.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Dokumenti v zvezi s pristopom Republike Hrvaške k Evropski uniji

4. V skladu s členom 3(3) Pogodbe med državami članicami Evropske unije in Republiko Hrvaško o pristopu Republike Hrvaške k Evropski uniji ( 4 ) ta pogodba začne veljati 1. julija 2013, če so vse listine o ratifikaciji deponirane pred tem datumom.

5. Člen 2 Akta o pogojih pristopa Republike Hrvaške in prilagoditvah Pogodbe o Evropski uniji, Pogodbe o delovanju Evropske unije in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo ( 5 ) v prvem delu določa: „Od dne pristopa so določbe izvirnih pogodb in aktov, ki so jih institucije sprejele pred pristopom, za Hrvaško zavezujoče in se na Hrvaškem uporabljajo pod pogoji, ki jih določajo te pogodbe in ta akt.“

6. V skladu s členom 46, prvi stavek, Akta o pristopu iz leta 2012 se šteje, da so ob pristopu v skladu z izvirnimi pogodbami direktive in sklepi v smislu člena 288 PDEU naslovljeni na Hrvaško.

2. Direktiva 93/13

7. V trinajsti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno: „ker se predpostavlja, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nedovoljenih [nepoštenih] pogojev; ker se zato ne zdi potrebno, da bi za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih […], […], veljale določbe te direktive; ker izraz ,obvezni zakoni ali predpisi' v členu 1(2) zajema tudi pravila, ki v skladu z zakonom veljajo med pogodbenima strankama, če ni bilo dogovorjeno drugače.“

8. Člen 1(2) Direktive zato določa: „Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah ali načelih mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, zlasti na področju prometa.“

9. Člen 6(1) Direktive določa: „Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“

10. Člen 7(1) Direktive določa, da države članice zagotovijo, „da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“

11. Člen 10(1) Direktive določa: „Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 31. decembra 1994. O tem takoj obvestijo Komisijo. Ti predpisi veljajo za vse pogodbe, sklenjene po 31. decembru 1994.“

B. Hrvaško pravo

12. 30. septembra 2015 je bil sprejet Zakon o izmjeni i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju (zakon o spremembi in dopolnitvah zakona o potrošniških kreditih, v nadaljevanju: zakon iz leta 2015), ( 6 ) s katerim se je potrošnikom omogočilo, da so svoje kreditne obveznosti iz švicarskih frankov pretvorili v eure. V skladu s členom 19e zakona iz leta 2015 morajo kreditodajalci v 45 dneh od začetka njegove veljavnosti potrošnikom ponuditi sklenitev nove kreditne pogodbe ali dodatka k obstoječi kreditni pogodbi. Potrošniki lahko pretvorbo kredita sprejmejo v 30 dneh. V nasprotnem primeru morajo kredit vrniti pod nespremenjenimi pogoji.

13. Zakon iz leta 2015 za pretvorbo določa poseben postopek izračuna nove višine obveznosti potrošnika. Pri tem postopku gre v bistvu za to, da se dejanska vračila kredita potrošnika primerjajo s fiktivnim kreditom v eurih. S tem se določi nov preostali znesek kredita v eurih na dan 30. september 2015, ki se mora od tega datuma upoštevati pri vračilu kredita kreditojemalca.

14. Cilj zakona iz leta 2015 je, kot izhaja iz njegovega člena 19b, izenačenje kreditojemalcev, ki so vzeli kredit z valutno klavzulo v švicarskih frankih, s kreditojemalci, ki so ga vzeli v eurih.

15. Zakon o obveznim odnosima (zakon o obligacijskih razmerjih) v različici z dne 5. aprila 2018 ( 7 ) v členu 148(1) in členu 326 določa, da nična pogodba ne postane veljavna zaradi poznejšega prenehanja razloga za ničnost ali zaradi novacije. V skladu s členom 322 tega zakona je treba za ničen pravni posel šteti, da ni bil sklenjen, in ga stranke s pravnim poslom ne morejo potrditi, nadomestiti ali narediti pravnoveljavnega.

III. Dejansko stanje in postopek v glavni stvari

16. V skladu s predložitveno odločbo sta oseba A. H. kot potrošnica, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, in Zagrebačka banka, tožena stranka v postopku v glavni stvari, 15. oktobra 2007 sklenili kreditno pogodbo za nakup nepremičnine, ki se je nanašala na znesek v švicarskih frankih, ki pa je bil izplačan v hrvaških kunah. Stranki sta se v vzorčni pogodbi med drugim dogovorili, da je znesek vračila kredita vezan na švicarski frank in da lahko banka enostransko spremeni variabilno obrestno mero, ki se uporablja.

17. 30. septembra 2015 je bil sprejet zakon o spremembi in dopolnitvah zakona o potrošniških kreditih (zakon iz leta 2015). ( 8 )

18. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari in Zagrebačka banka sta 8. januarja 2016 zaradi pretvorbe, ki jo je določil zakon iz leta 2015, nato sklenili dodatek h kreditni pogodbi, v katerem sta določili, da je glavnica kredita, ki je bila na novo izračunana, od 30. septembra 2015 vezana na euro, in da se uporablja nova metoda za izračun obresti.

19. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 12. junija 2019 pri predložitvenem sodišču, Općinski građanski sud u Zagrebu (okrajno sodišče v Zagrebu, Hrvaška), zoper Zagrebačka banka vložila tožbo. S tožbo predlaga, prvič, naj se ugotovi, da sta pogoj o indeksaciji v švicarskih frankih, ki ga vsebuje njena prvotna pogodba, in pogoj o variabilni obrestni meri tako na podlagi hrvaškega prava kot tudi na podlagi prava Unije nepoštena in zato nična. V obrazložitev se sklicuje na postopek kolektivne odškodninske tožbe, ki je potekal pred Trgovački sud u Zagrebu (gospodarsko sodišče v Zagrebu, Hrvaška), v katerem je bilo pravnomočno ugotovljeno, da so pogoji, ki se nanašajo na tujo valuto, kot so pogoji, ki so sporni v postopku v glavni stvari, nepošteni.

20. Tožeča stranka na podlagi izvedenskega mnenja, ki ga je naročila, predlaga, drugič, naj se banki naloži vračilo vseh koristi, ki jih je neupravičeno pridobila na podlagi teh pogojev. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari namreč meni, da na podlagi določb zakona iz leta 2015 oziroma zakonsko določenega dodatka k pogodbi zanjo ni bil vzpostavljen povsem enak položaj, v katerem bi bila, če prvotna pogodba ne bi vsebovala nepoštenih pogojev. Tem pravicam, ki jih ima kot potrošnica, naj se tudi nikakor ne bi odpovedala.

21. Vrhovni sud Republike Hrvatske (vrhovno sodišče Republike Hrvaške, Hrvaška) je 4. marca 2020 v vzorčnem postopku zavezujoče za vsa nižja sodišča odločilo, da ima dodatek k pogodbi, sklenjen na podlagi zakona iz leta 2015, pravne učinke in je veljaven tudi takrat, kadar sta pogoja kreditne pogodbe o variabilni obrestni meri in vezanosti na tujo valuto nična. Pri tem ni izrecno odgovorilo na vprašanje glede odškodnine za potrošnika kljub pretvorbi.

22. Banka meni, da je treba to odločitev razlagati tako, da zaradi pretvorbe, ki jo je določil zakon iz leta 2015, in sklenitve dodatka h kreditni pogodbi ni več pravne podlage za ugotovitev nepoštenosti pogojev prvotne pogodbe in s tem za ustrezno odškodnino, saj je bil kredit retroaktivno izračunan tako, kot da bi bil odobren v eurih.

23. Predložitveno sodišče ugotavlja, da se tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni odpovedala celotni odškodnini in sodnemu varstvu svojih interesov. Poleg tega naj bi bilo dokazano, da je preostali znesek kredita kljub pretvorbi višji, kot bi bil, če se ne bi upoštevali nepošteni pogoji. Višino zneska, ki ga je banka pridobila zaradi nepoštenosti teh pogojev, naj bi bilo mogoče ugotoviti.

IV. Vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

24. Glede na navedeno je Općinski građanski sud u Zagrebu (okrajno sodišče v Zagrebu) odločilo, da se postopek prekine in se Sodišču na podlagi člena 267 PDEU v predhodno odločanje predložita ti vprašanji: „1. Ali je treba člen 6(1) Direktive 93/13, kot se razlaga v sodni praksi Sodišča, zlasti v sodbi z dne 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207), razlagati tako, da se z zakonodajnim posegom v razmerja med potrošniki – kreditojemalci in banko potrošnikom ne more odvzeti pravica, da sodno izpodbijajo določila iz prvotne pogodbe ali iz na zakonu temelječega dodatka k pogodbi, da bi uveljavljali pravico do povračila vseh koristi, ki jih je banka zaradi nepoštenih pogodbenih pogojev neupravičeno pridobila v njihovo škodo, če so na podlagi zakonodajnega posega prostovoljno privolili v spremembo prvotnega pogodbenega razmerja, vendar na podlagi zakonske obveznosti, naložene bankam, da jim tako možnost ponudijo, ne pa neposredno na podlagi intervencijskega zakona, kot je to veljalo v zadevi Dunai? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali nacionalno sodišče, ki odloča v postopku med dvema posameznikoma, kreditojemalcem in banko, in ki določb nacionalnega zakona – Zakon o izmjen[i] i dopunama Zakona o potrošačkom kreditiranju (zakon o spremembi in dopolnitvah zakona o potrošniških kreditih), kakor ga razlaga Vrhovni sud (vrhovno sodišče, Hrvaška) – ne more razlagati v skladu z zahtevami Direktive 93/13, lahko in/ali mora na podlagi te direktive ter členov 38 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah zavrniti uporabo tega nacionalnega zakona, kakor ga razlaga Vrhovni sud (vrhovno sodišče)?“

25. V pisnem postopku pred Sodiščem so pisna stališča k tema vprašanjema za predhodno odločanje predložili tožeča stranka v postopku v glavni stvari, Zagrebačka banka, hrvaška vlada in Evropska komisija.

V. Pravna presoja

26. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali člen 6(1) Direktive 93/13 nasprotuje nacionalni ureditvi, sprejeti po pristopu države članice k Uniji, v skladu s katero morajo banke potrošniku, s katerim so pred pristopom te države članice sklenile določeno vrsto kreditne pogodbe, ponuditi sklenitev dodatka k pogodbi, če na podlagi zakonsko določene vsebine tega dodatka ni mogoče v celoti vrniti vseh koristi, ki jih je pridobila banka zaradi nepoštenih pogojev iz prvotne kreditne pogodbe.

27. To sodišče, drugače povedano, sprašuje, ali hrvaški zakonodajalec z določbami zakona iz leta 2015 izpolnjuje zahteve člena 6(1) Direktive 93/13, zlasti glede restitucijskega učinka, ( 9 ) ki ga je treba zagotoviti v skladu s sodno prakso.

28. V zvezi s tem se sprašuje predvsem, ali lahko glede na člen 1(2) Direktive 93/13 preizkusi, ali je dodatek k pogodbi, ki je bil določen z zakonom iz leta 2015, združljiv s členom 6(1) te direktive. ( 10 ) V skladu s prvonavedeno določbo namreč določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih.

29. Vendar je treba najprej pojasniti, ali se Direktiva 93/13, zlasti člen 6(1), uporablja za obravnavano dejansko stanje. Sodišče je za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na določbo prava Unije, v skladu z ustaljeno sodno prakso namreč pristojno le, če se ta določba uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari. ( 11 )

A. Uporaba ratione temporis člena 6(1) Direktive 93/13 v postopku v glavni stvari (pristojnost Sodišča)

30. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari in Zagrebačka banka sta prvotno kreditno pogodbo, nominirano v švicarskih frankih, sklenili 15. oktobra 2007. Vendar je Republika Hrvaška k Uniji pristopila šele z učinkom od 1. julija 2013. Stranki sta 8. januarja 2016 zaradi zakona iz leta 2015 sklenili dodatek k pogodbi, s katerim je bil kredit retroaktivno vezan na euro.

31. Sodišče je pristojno za razlago prava Unije v novi državi članici le v zvezi z njegovo uporabo od datuma njenega pristopa k Evropski uniji. ( 12 ) Načeloma prava Unije ni mogoče brez nadaljnje obravnave uporabiti za dogodke pred pristopom nove države članice. Hkrati akt o pristopu nove države članice temelji predvsem na splošnem načelu takojšnje in polne uporabe določb prava Unije v navedeni državi, pri čemer so možna odstopanja, le če so izrecno določena s prehodnimi določbami. ( 13 ) Če v pogodbi o pristopu nove države članice ni določeno drugače, pravo Unije zato načeloma velja od datuma pristopa tudi za prihodnje učinke položajev, nastalih pred pristopom. ( 14 )

32. Vendar Direktiva 93/13 vsebuje posebno določbo glede njene uporabe ratione temporis.

33. V skladu s členom 10(1), drugi pododstavek, Direktive 93/13 velja ta direktiva le za pogodbe, sklenjene po 31. decembru 1994, datumu izteka roka za njen prenos. Sodišče na podlagi tega sklepa, da je treba pri ugotavljanju, ali se določbe Direktive 93/13 uporabljajo ratione temporis za potrošniško pogodbo, upoštevati izključno datum sklenitve te pogodbe, pri čemer obdobje, v katerem ima ta učinke, ni upoštevno. ( 15 ) Glede na navedeno ta direktiva v državah članicah, ki so k Uniji pristopile šele po 31. decembru 1994 in za katere je Direktiva 93/13 postala zavezujoča šele ob njihovem pristopu, velja le za pogodbe, sklenjene po datumu pristopa zadevne države članice. ( 16 )

34. To pomeni, da se Direktiva 93/13 ne uporablja za prvotno kreditno pogodbo, sklenjeno oktobra leta 2007.

35. Torej je edina navezna točka za uporabo prava Unije, ki je nastala po pristopu Republike Hrvaške k Uniji, sklenitev dodatka k pogodbi leta 2016 oziroma sprejetje zakona iz leta 2015.

36. Vendar se postopek v glavni stvari dejansko ne nanaša na domnevno nepoštenost pogojev dodatka k pogodbi, ki temeljijo na zakonu iz leta 2015, ali vračilo koristi, pridobljenih na podlagi teh pogojev. ( 17 ) Tožeča stranka v postopku v glavni stvari namreč zahteva vračilo vseh koristi, ki jih je banka pridobila zaradi domnevne nepoštenosti pogojev, ki jih vsebuje pogodba iz leta 2007. Zaradi tega predložitveno sodišče sprašuje, ali so zaradi zakona iz leta 2015 in dodatka h kreditni pogodbi, ki temelji na njem, morda omejene pravice tožeče stranke v zvezi z nepoštenostjo teh prvotnih pogojev.

37. To pomeni, da gre – podobno kot v zadevah Dunai in OTP Jelzálogbank in drugi – ( 18 ) za učinke tega dodatka k pogodbi oziroma zakona iz leta 2015 na obveznost Republike Hrvaške iz člena 6(1) Direktive 93/13, da zagotovi, da se v celoti vrnejo vse koristi, ki jih je banka pridobila na podlagi pogojev iz prvotne kreditne pogodbe.

38. Vendar lahko taka obveznost iz člena 6(1) Direktive 93/13 izhaja le, če se Direktiva uporablja za prvotno pogodbo. ( 19 ) Direktiva pa se – kot sem že pojasnila – ( 20 ) za prvotno pogodbo ne uporablja.

39. Hrvaška namreč tudi po pristopu k Uniji – in s tem ob sprejetju zakona iz leta 2015 – na podlagi prava Unije ni bila zavezana sprejeti ukrepov za potrošniške pogodbe, sklenjene pred pristopom k Uniji, na podlagi katerih morebitni nepošteni pogoji v teh pogodbah ne bi bili zavezujoči za potrošnike (člen 6(1) Direktive 93/13). Prav tako za take pogodbe ni bila zavezana določiti ustreznih in učinkovitih sredstev za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev prodajalcev ali ponudnikov (glej člen 7(1) Direktive 93/13). Če take obveznosti ni, pa tudi morebitna omejitev možnosti za vračilo zaradi novega zakona oziroma dodatka k pogodbi, ki temelji na njem, ne more spadati na področje uporabe Direktive 93/13.

40. Hrvaški tudi ni treba zagotoviti, da se vrnejo vse koristi, ki jih je banka na podlagi take pogodbe pridobila šele po pristopu, v obravnavanem primeru torej v obdobju od 1. julija 2013 do 8. januarja 2016. Tudi te koristi namreč temeljijo na morebitni nepoštenosti pogojev iz pogodbe, sklenjene leta 2007, ki pa je Direktiva 93/13, ker se zanjo ne uporablja, ne more odpraviti.

41. Taka razdelitev na obdobje pred pristopom in obdobje po njem, kot je bila opravljena na primer v zadevi Milivojević glede uporabe temeljnih svoboščin, ( 21 ) pri uporabi Direktive 93/13 ni možna. To bi bilo namreč v nasprotju s ciljem njenega člena 10(1), drugi pododstavek. V skladu z njim se Direktiva uporablja za celotno pogodbo in vse njene pravne učinke ali pa se – če je pogodba sklenjena pred 1. januarjem 1995 oziroma pred pristopom zadevne države članice – sploh ne uporablja, in sicer tudi, če ima ta pogodba učinke še po tem datumu. ( 22 )

42. V členu 10(1), drugi pododstavek, Direktive 93/13 je v zvezi s tem pojasnjeno, da zakonodajalec ni hotel določiti, da mora pogodba, ki sta jo prodajalec ali ponudnik in potrošnik že sklenila, od datuma, na katerega Direktiva v državah članicah začne v celoti zavezujoče učinkovati, ali celo retroaktivno izpolnjevati določbe te direktive. Dejstva, ki so nastala pred tem datumom, se naknadno ne morejo ponovno materialno presojati. ( 23 )

43. Zato ni mogoče upoštevati argumenta Komisije, v skladu s katerim je odločilno le, da je bil zakon iz leta 2015 sprejet po datumu, od katerega je Direktiva 93/13 postala zavezujoča za Republiko Hrvaško, in mora ta zakon zato izpolnjevati zahteve Direktive, zlasti njenega člena 6(1). Predmet postopka v glavni stvari namreč ni abstraktna združljivost zakona iz leta 2015 z določbami te direktive. Zgolj na to se vprašanje o razlagi Direktive 93/13 tudi sploh ne bi moglo nanašati; pri tem je namreč vedno potrebna povezava s potrošniško pogodbo. ( 24 )

44. Tako je Sodišče v zadevi SKP odločilo, da je namen Direktive 93/13 približati zakone in druge predpise držav članic o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom. Zato se Direktiva nanaša le na pogoje v takih pogodbah in ne, na primer, na nacionalne (postopkovne) določbe. ( 25 ) Ker pa je bila edina upoštevna pogodba v tem postopku sklenjena pred pristopom Slovaške republike k Uniji, je Sodišče zadevno vprašanje za predhodno odločanje razglasilo za očitno nedopustno. ( 26 )

45. Glede na navedeno je pri zahtevku tožeče stranke v postopku v glavni stvari in vsebini vprašanj za predhodno odločanje torej bistveno izključno vprašanje, ali se Direktiva 93/13 uporablja za prvotno kreditno pogodbo. Ker je odgovor na to vprašanje v obravnavanem primeru nikalen, Sodišče ni pristojno za odgovor na vprašanji za predhodno odločanje.

B. Podredno: uporaba Direktive 93/13 za dodatek k pogodbi

46. Vprašanji za predhodno odločanje se sicer izrecno nanašata le na obveznost vračila vseh koristi, pridobljenih na podlagi pogojev iz prvotne kreditne pogodbe. Vendar so v predložitveni odločbi indici za to, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari zatrjuje tudi, da so bile pri pretvorbi na podlagi dodatka k pogodbi uporabljene nepoštene variabilne obrestne mere.

47. V delu, v katerem gre tako v postopku v glavni stvari (tudi) za nepoštenost pogojev iz dodatka k pogodbi – o čemer mora presoditi predložitveno sodišče – je s tem uporaba Direktive 93/13 ratione temporis sicer odprta. Kljub temu pa je vsebinski preizkus zadevnih pogojev izključen.

48. Direktiva 93/13 namreč v skladu z njenim členom 1(2) ne velja za dodatek k pogodbi, ki temelji na zakonu iz leta 2015. V skladu s tem členom določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih.

49. Sodišče člen 1(2) Direktive 93/13 razlaga tako, da področje uporabe te direktive ne zajema pogojev, ki temeljijo na obveznih določbah nacionalnega prava, ki so bile po sklenitvi potrošniške kreditne pogodbe na podlagi zakona vstavljene v to pogodbo in so namenjene nadomestitvi ničnega pogoja iz te pogodbe. ( 27 )

50. V obravnavanem primeru do nadomestitve pogojev sicer drugače kakor v zadevah, navedenih pod prejšnjo točko, ni prišlo neposredno na podlagi zakona iz leta 2015. Nadomestitev je bila namreč odvisna od soglasja potrošnika. Zakon je strankam v zvezi s tem ponudil možnost sklenitve nove kreditne pogodbe ali dodatka k obstoječi kreditni pogodbi. Vendar zgolj to, da se zahteva potrošnikovo soglasje, ne pomeni, da za pogoje ni treba šteti, da temeljijo na obvezni zakonski ureditvi. V obravnavanem primeru so morale banke v skladu z zakonom iz leta 2015 potrošnikom v določenem roku predložiti ustrezno ponudbo. Edina alternativa, ki so jo imeli potrošniki poleg soglasja, je bila, da ohranijo prvotno pogodbo, vključno s pogoji, ki so po oceni zakonodajalca nepošteni in za potrošnike škodljivi. Poleg tega zakon v celoti določa vsebino morebitnega dodatka k pogodbi, ki ni določen s strani prodajalca ali ponudnika.

51. Iz trinajste uvodne izjave Direktive 93/13 je razvidno, da člen 1(2) te direktive temelji na predpostavki, da zakoni ali predpisi držav članic, ki neposredno ali posredno določajo pogoje v potrošniških pogodbah, ne vsebujejo nepoštenih pogojev, ampak vzpostavljajo ravnotežje med pravicami potrošnikov in prodajalcev ali ponudnikov. ( 28 ) Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je bil ravno to tudi cilj hrvaškega zakonodajalca. V teh okoliščinah je treba šteti, da zadevni pogoji „temeljijo“ na obvezni zakonski ureditvi v smislu člena 1(2) Direktive 93/13.

52. To pomeni, da obravnavani primer ne spada niti na stvarno področje uporabe Direktive 93/13.

VI. Predlog

53. Na podlagi zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Općinski građanski sud u Zagrebu (okrajno sodišče v Zagrebu), odgovori: Sodišče Evropske unije ni pristojno za odgovor na vprašanji, ki ju je z odločbo z dne 15. oktobra 2020 predložilo Općinski građanski sud u Zagrebu (okrajno sodišče v Zagrebu, Hrvaška).

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288; v nadaljevanju: Direktiva 93/13).

( 3 ) Sodbe z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točki 61 in 62); z dne 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, točki 41 in 44), in z dne 29. aprila 2021, Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341, točki 77 in 78).

( 4 ) UL 2012, L 112, str. 14.

( 5 ) UL 2012, L 112, str. 21.

( 6 ) Narodne novine, št. 102/2015.

( 7 ) Narodne novine, št. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15 in 29/18.

( 8 ) V zvezi z njegovo vsebino glej točki 12 in 13 teh sklepnih predlogov.

( 9 ) V zvezi s tem glej sodbe z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točki 61 in 62); z dne 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, točki 41 in 44), in z dne 29. aprila 2021, Bank BPH (C‑19/20, EU:C:2021:341, točki 77 in 78).

( 10 ) Predložitveno sodišče se pri tem sklicuje zlasti na sodbo z dne 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207).

( 11 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 17. julija 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, točka 26); z dne 30. januarja 2020, Generics (UK) in drugi (C‑307/18, EU:C:2020:52, točka 26), in z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točke od 31 do 33).

( 12 ) Sklepa z dne 3. aprila 2014, Pohotovosť (C‑153/13, EU:C:2014:1854, točka 24), in z dne 3. julija 2014, Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, točka 27), ter sodba z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 41).

( 13 ) Sodba z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 24).

( 14 ) Glej sodbi z dne 29. januarja 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, točka 50), in z dne 14. februarja 2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, točki 42 in 43).

( 15 ) Sklep z dne 3. julija 2014, Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, točka 28), in sodba z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 42).

( 16 ) Glej sklepa z dne 8. novembra 2012, SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, točke od 33 do 35), in z dne 3. julija 2014, Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, točka 28), ter sodbo z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točki 43 in 44).

( 17 ) Iz predložitvene odločbe vsekakor ni razvidno, da bi to, da mora tožeča stranka preostali znesek kredita, ki je zdaj izražen v eurih in ustrezno prilagojen, vrniti v kunah, po njenem mnenju povzročilo znatno in neupravičeno neravnovesje v njeno škodo. Vprašanje nepoštenosti pogoja o prilagoditvi obresti bom podredno obravnavala takoj, v točki 46 in naslednjih teh sklepnih predlogov.

( 18 ) Sodbi z dne 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, točka 38), in z dne 2. septembra 2021, OTP Jelzálogbank in drugi (C‑932/19, EU:C:2021:673, točka 30).

( 19 ) Tako Sodišče na primer v sodbi z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 58), v svojih trditvah v zvezi z varstvom, ki ga določa Direktiva 93/13, presojo pogojuje s tem, da gre za „nepoštenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13“. Glej tudi sklep z dne 8. novembra 2012, SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, točka 35), v katerem Sodišče kot merodajno upošteva „edino pogodbo, ki jo je gospodarski subjekt sklenil s potrošnikom in ki je predmet spora o glavni stvari ter se nanjo sklicuje predložitvena odločba“. Te težave v zadevah, navedenih v točki 37 teh sklepnih predlogov, ni bilo.

( 20 ) Glej že točki 33 in 34 teh sklepnih predlogov.

( 21 ) Sodba z dne 14. februarja 2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, točke od 41 do 43).

( 22 ) Glej v tem smislu sklep z dne 3. julija 2014, Tudoran (C‑92/14, EU:C:2014:2051, točke od 26 do 28), in sodbo z dne 9. julija 2020, Raiffeisen Bank in BRD Groupe Societé Générale (C‑698/18 in C‑699/18, EU:C:2020:537, točka 42).

( 23 ) Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, točka 35), v skladu s katerimi Sodišče ne more biti pristojno, kadar bi v nasprotnem primeru prišlo do ponovne materialne presoje dogodkov, ki so se zgodili pred pristopom.

( 24 ) Zato je bila zadeva v že omenjeni sodbi z dne 14. februarja 2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123), v kateri je šlo za vprašanje uporabe temeljnih svoboščin za zakon, ki je bil sprejet po pristopu Republike Hrvaške, drugačna. V tem primeru se je Sodišče izreklo za pristojno, čeprav so bili predmet postopka v glavni stvari učinki tega zakona na kreditno pogodbo, sklenjeno pred pristopom. Dejstvo, da je ta zakon veljal tudi za kreditne pogodbe, sklenjene pred pristopom, ne more biti razlog za to, da ni treba spoštovati temeljnih svoboščin. Ta postopek v glavni stvari je spadal na področje uporabe prava Unije, in sicer na področje zadevnih temeljnih svoboščin, ker so bili z zadevnim zakonom spremenjeni tudi učinki sporne kreditne pogodbe, ki jih je ta imela po pristopu.

( 25 ) Glej sklep z dne 8. novembra 2012, SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, točki 33 in 34).

( 26 ) Sklep z dne 8. novembra 2012, SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, točki 35 in 37).

( 27 ) Glej sodbe z dne 20. septembra 2018, OTP Bank in OTP Faktoring (C‑51/17, EU:C:2018:750, točke od 62 do 64 in 70); z dne 14. marca 2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, točka 37), in z dne 2. septembra 2021, OTP Jelzálogbank in drugi (C‑932/19, EU:C:2021:673, točki 28 in 29 ter navedena sodna praksa).

( 28 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 21. marca 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, točka 28); z dne 3. aprila 2019, Aqua Med (C‑266/18, EU:C:2019:282, točka 33), in z dne 26. marca 2020, Mikrokasa in Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236, točka 54).