ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s pridružitvenim sporazumom EGS-Turčija – Sklep o prostem gibanju delavcev – Združitev družine

(Sklep Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80, člen 7, prvi odstavek, prva alinea)

Summary

Člen 7, prvi odstavek, prva alinea, Sklepa Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80 je treba razlagati tako:

– ta določba nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero družinski član, ki mu je bilo pravilno dovoljeno, da se pridruži turškemu delavcu migrantu, ki je že vključen na zakoniti trg dela te države, pravice iz naslova združitve družine na podlagi te določbe izgubi zgolj zato, ker po tem, ko postane polnoleten, sklene zakonsko zvezo, pa čeprav v prvih treh letih svojega prebivanja v državi članici gostiteljici še naprej prebiva pri tem delavcu;

turški državljan, na katerega se ta določba nanaša, lahko na podlagi nje ne glede na to, da je pred iztekom obdobja treh let, določenega v tej določbi, sklenil zakonsko zvezo, veljavno uveljavlja pravico do prebivanja v državi članici gostiteljici, če je v vsem tem obdobju dejansko živel pod isto streho kot turški delavec migrant, zaradi katerega mu je bil iz naslova združitve družine dovoljen vstop na ozemlje te države članice.

Tako iz primarnosti prava Unije kot iz neposrednega učinka določbe, kot je člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, namreč izhaja, da države članice ne morejo enostransko spremeniti vsebine sistema postopnega vključevanja turških državljanov na trg dela države članice gostiteljice in da torej nimajo možnosti sprejetja ukrepov, ki bi lahko negativno vplivali na status, ki je turškim državljanom priznan s pravom, ki se nanaša na pridruževanje Turčije EGS. Družinski član turškega delavca, ki izpolnjuje pogoje, navedene v omenjenem členu 7, prvi odstavek, lahko pravice, ki mu jih priznava ta člen, izgubi le v dveh primerih, in sicer če prisotnost turškega migranta na ozemlju države članice gostiteljice zaradi njegovega osebnega vedenja pomeni dejansko in resno nevarnost za javni red, javno varnost ali javno zdravje v smislu člena 14(1) istega sklepa ali če je ta zapustil ozemlje te države za daljše obdobje brez upravičenih razlogov.

(Glej točke 56, 62 in 66 ter izrek.)
Kraljevina Belgija, s tem da v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
(člen 174(2) ES; Direktiva Sveta 91/271, člena 3(1), drugi pododstavek, in 5(2))

Okolje – Čiščenje komunalne odpadne vode – Direktiva 91/271

(Direktiva Sveta 91/271, člen 5(2) in (3), in prilogi I B(3) in II A(a), drugi odstavek)
Člen 6 te uredbe kaže namreč na splošno načelo registracije, ki brez razlikovanja velja za proizvedene ali uvožene snovi. V skladu z njegovima odstavkoma 1 in 2 je treba nevezane monomere registrirati, ker so v skladu s členom 3, točka 6, navedene uredbe snovi kot take. Nasprotno so polimeri v skladu s členom 2(9) iste uredbe izvzeti iz obveznosti registriranja. Ker je tako, prvič, polimer v skladu z besedilom člena 3, točka 5, sestavljen iz monomernih enot, drugič, je monomer snov, če je v nevezani obliki, in, tretjič, se registracija v skladu z besedilom navedenega člena 6(3) nanaša na monomerne snovi ali druge snovi, ki sestavljajo polimer, je iz tega razvidno, da se registracija nanaša le na monomerne snovi v vezani obliki.

Glavni cilj obveznosti registracije iz člena 6(3) Uredbe št. 1907/2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) je zagotoviti visoko raven zaščite zdravja ljudi in okolja. Ker gre za področje, na katerem ima zakonodajalec Skupnosti široko diskrecijsko pravico, lahko le očitna neprimernost ukrepa, sprejetega na tem področju, glede na cilj, ki ga pristojna institucija želi doseči, vpliva na njegovo zakonitost.

Obveznost registriranja za v polimerih vezane monomere je, na eni strani, namenjena izboljšanju obveščenosti javnosti in nadaljnjih profesionalnih uporabnikov o tveganjih in je zato instrument izboljšanja varstva zdravja ljudi in okolja ter, na drugi strani, preprečuje izkrivljanje konkurence in zagotavlja lojalno konkurenco v Skupnosti, saj navedena obveznost velja za proizvajalce v Skupnosti, proizvajalce s sedežem zunaj Skupnosti in uvoznike, ki morajo opraviti isti postopek, ne glede na to, ali so proizvodi proizvedeni v Skupnosti ali zunaj nje. Iz tega je razvidno, da breme za proizvajalce s sedežem zunaj Skupnosti ali za uvoznike ni večje od bremena za proizvajalce v Skupnosti. Zato je navedena obveznost primerna za doseganje ciljev Uredbe in ne presega tega, kar je potrebno za doseganje teh ciljev, člen 6(3) navedene uredbe pa ni neveljaven zaradi kršitve načela sorazmernosti.

Člen 6(3) prav tako ni neveljaven zaradi kršitve načela enakega obravnavanja. Prvič, obveznost registracije je enaka za proizvajalce v Skupnosti in za uvoznike. Drugič, monomerne snovi, vezane v polimerih, ki so proizvedene v Skupnosti ali vanjo uvožene, so v primerljivem položaju, ker so medsebojno zamenljive ali enake. Tretjič, čeprav so proizvajalci v Skupnosti in uvozniki v različnem položaju, saj prvi poznajo svoje proizvode, drugi pa so odvisni od sporočitve podatkov s strani dobaviteljev, ki so zunaj Skupnosti, pa je to enako obravnavanje objektivno utemeljeno z upoštevanjem pravil o konkurenci, ki veljajo na notranjem trgu. Če bi bili namreč uvozniki vezanih monomernih snovi obravnavani drugače kot proizvajalci istih snovi v Skupnosti, bi bili prvi ugodneje obravnavani kot drugi.

(Glej točke 42, 45, 49, 56, 58, 63, 67, 72, od 75 od 80 in točko 2 izreka.)
Zadeva C-489/07

Pia Messner

proti

Firma Stefan Krüger

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Lahr)

„Direktiva 97/7/ES — Varstvo potrošnikov — Pogodbe pri prodaji na daljavo — Potrošnikovo izvrševanje pravice do odstopa — Nadomestilo za uporabo, ki ga je treba plačati prodajalcu“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak, predstavljeni 18. februarja 2009 I ‐ 7317

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. septembra 2009 I ‐ 7356

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo – Direktiva 97/7

(Direktiva 97/7 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 6(1), drugi stavek, in (2))

Določbe člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki splošno določa, da lahko prodajalec od potrošnika zahteva nadomestilo za uporabo blaga, pridobljenega na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, kadar je potrošnik pravočasno izvršil svojo pravico do odstopa od pogodbe. Če bi namreč moral potrošnik plačati tako pavšalno nadomestilo le zato, ker je imel možnost blago uporabljati, ko je bilo v njegovi posesti, bi namreč lahko izvršil svojo pravico do odstopa le zoper plačilo navedenega nadomestila. Takšna posledica bi bila v jasnem nasprotju z besedilom in namenom člena 6(1), drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 in bi potrošniku odvzela možnost, da svobodno in brez pritiskov izkoristi rok za razmislek, ki mu ga daje ta direktiva. Prav tako bi bili prizadeti funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, če bi potrošnik moral plačati nadomestilo le zato, ker je pregledal in preizkusil blago. Ker je namen pravice do odstopa ravno dati potrošniku to možnost, dejstvo, da jo je izkoristil, ne more povzročiti, da lahko potrošnik izvrši navedeno pravico le pod pogojem plačila nadomestila.

Vendar te določbe ne nasprotujejo temu, da se potrošniku naloži plačilo nadomestila za uporabo blaga, če ga je uporabljal na način, ki ni združljiv z načeli civilnega prava, kot sta dobra vera ali neupravičena obogatitev – če se s tem ne posega v namen navedene direktive in zlasti ne v funkcionalnost in učinkovitost pravice do odstopa, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

(Glej točke 23, 24 in 29 ter izrek.)
Zadeva C-568/07

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Helenski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Člena 43 ES in 48 ES — Optiki — Pogoji za ustanavljanje — Odprtje in vodenje trgovin z optičnim materialom — Nepopolna izvršitev sodbe Sodišča — Pavšalni znesek“

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. junija 2009 I ‐ 4508

Povzetek sodbe

Da se zagotovi kar najhitrejša izvršitev sodbe, s katero je bila predhodno ugotovljena neizpolnitev obveznosti, in da se preprečijo ponovne podobne kršitve prava Skupnosti, mora morebitna naložitev plačila pavšalnega zneska v vsakem posamičnem primeru temeljiti na upoštevanju vseh bistvenih elementov, ki se nanašajo tako na značilnosti ugotovljene neizpolnitve obveznosti kot na ravnanje zadevne države članice, na katero se nanaša postopek, ki se je začel na podlagi člena 228 ES. Če se Sodišče odloči, da bo naložilo plačilo pavšalnega zneska, ga mora pri izvajanju diskrecijske pravice določiti tako, da je po eni strani prilagojen okoliščinam in po drugi strani sorazmeren z ugotovljeno neizpolnitvijo in plačilno sposobnostjo zadevne države članice. Zato je treba pri odločitvi o predlogu za naložitev plačila pavšalnega zneska upoštevati vse okoliščine te zadeve, še zlasti ravnanje zadevne države članice ter trajanje in težo kršitve. Glede določitve višine pavšalnega zneska je treba poleg zgoraj navedenih okoliščin upoštevati tudi dodatne elemente, kot je dejstvo, da je zadevna država članica prenehala kršitev, ugotovljeno s sodbo, in da je v celoti izpolnila zahteve iz te sodbe. (Glej točke 44, od 46 do 48 in od 58 do 60.)

Sodišče je pristojno za to, da v vsaki zadevi glede na okoliščine primera, o katerem odloča, in glede na stopnjo prepričevanja in odvračanja, ki se mu zdi potrebna, določi primerne denarne sankcije, da se zagotovi kar najhitrejša izvršitev sodbe, s katero je bila predhodno ugotovljena neizpolnitev obveznosti, in da se preprečijo ponovne podobne kršitve prava Skupnosti. Če se zdi naložitev denarne kazni še posebej primerna za spodbuditev države članice, da čim prej izpolni obveznost, ki bi ob neobstoju takega ukrepa ostala neizpolnjena, temelji naložitev pavšalnega zneska bolj na presoji posledic neizpolnitve obveznosti zadevne države članice za zasebne in splošne interese, zlasti če se je neizpolnitev obveznosti nadaljevala dolgo časa po sodbi, s katero je bila prvotno ugotovljena. (Glej točki 45 in 46.)

Država članica se ne more sklicevati na določbe, prakso ali položaje svojega notranjega pravnega reda, da bi upravičila neizpolnjevanje obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti. (Glej točko 50.)

Čeprav člen 228 ES ne določa natančno roka, v katerem je treba izvršiti sodbo, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti države članice, je treba izvrševanje začeti takoj in ga končati čim prej. (Glej točko 51.)
Člen 1(9), drugi pododstavek, točka (c), prva alternativa, Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da gre za večinsko financiranje s strani države, če se dejavnosti zakonskih skladov zdravstvenih zavarovanj financirajo večinoma s prispevki zavarovancev, ki so določeni, izračunani in pobrani v skladu s pravili javnega prava. Take zakonske sklade zdravstvenega zavarovanja je treba torej za namene uporabe pravil te direktive šteti za osebe javnega prava in torej za naročnike.

Če so predmet mešanega javnega naročila hkrati proizvodi in storitve, se za določitev merila, ali je treba zadevno naročilo obravnavati kot naročilo blaga ali kot naročilo storitev, uporabi vrednost proizvodov in storitev, vključenih v to naročilo. V primeru dobave blaga, ki je izdelano v skladu s potrebami posamezne stranke in individualno prilagojeno njenim potrebam in o katerega uporabi je treba vsaki stranki individualno svetovati, je treba pri izračunu vrednosti vsakega od sestavnih delov naročila izdelavo navedenega blaga uvrstiti med „blago“ navedenega naročila.

Namreč, če sta predmet naročila hkrati dobava proizvodov in opravljanje storitev, Direktiva 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev vsebuje v členu 1(2)(d), drugi pododstavek, posebno pravilo, ki določa merilo za razmejitev, ali se zadevno naročilo lahko obravnava kot naročilo blaga ali kot naročilo storitev, namreč vrednost proizvodov in storitev, vključenih v to naročilo. Poleg tega se v skladu z opredelitvijo pojma „javna naročila blaga“ iz člena 1(2)(c), prvi pododstavek, Direktive 2004/18 ta pojem nanaša na postopke, kot so nakup ali najem, katerih predmet so „proizvodi“ brez podrobnosti v zvezi s tem in brez razlikovanja glede tega, ali je bil proizvod izdelan standardizirano ali individualno, namreč v skladu z željami in potrebami stranke. Zato pojem „proizvod“, na katerega se splošno nanaša ta določba, obsega tudi postopek izdelave, ne glede na to, ali se zadevni proizvod daje na voljo potrošnikom že pripravljen oziroma po tem, ko je bil izdelan v skladu z njihovimi potrebami.

(Glej točke 61, 64, 66 in točko 2 izreka.)
Člen 5(1)(b), druga alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da pogodba, s katero imetnik pravice intelektualne lastnine sopogodbeniku odstopi pravico izkoriščanja te pravice za plačilo, ni pogodba o opravljanju storitev v smislu te določbe.

Pojem storitev pomeni vsaj to, da stranka, ki jih opravlja, izvaja neko dejavnost za plačilo. Vendar pogodba, s katero imetnik pravice intelektualne lastnine sopogodbeniku odstopi pravico izkoriščanja za plačilo, ne vsebuje take dejavnosti, saj imetnik pravice z odstopom izkoriščanja te pravice ne opravi nobene storitve, ampak se le zaveže, da bo sopogodbeniku dopustil prosto izkoriščanje navedene pravice.

Te analize ni mogoče izpodbijati s trditvami, ki izhajajo iz razlage pojma „storitve“ v smislu člena 50 ES ali z opredelitvijo tega pojma v direktivah na področju davka na dodano vrednost ali celo z domnevano nujnostjo široke razmejitve področja uporabe navedenega člena 5(1)(b) v primerjavi s točko (a) istega člena. Najprej, noben element v zvezi s sistematiko ali kontekstom Uredbe št. 44/2001 ne zahteva, da se pojem „opravljanje storitev“, naveden v členu 5(1)(b), druga alinea, navedene uredbe, razlaga glede na rešitve, ki jih je Sodišče sprejelo v zvezi s svobodo opravljanja storitev v smislu člena 50 ES. Drugič, v nasprotju z opredelitvijo tega pojma v direktivah na področju davka na dodano vrednost, ki je negativna in ki je že po naravi nujno široka, pa v okviru člena 5(1) Uredbe št. 44/2001, kadar ne gre za pogodbo o prodaji blaga, pristojnost ni določena le na podlagi pravil, ki veljajo za pogodbe o opravljanju storitev. Točka (a) člena 5(1) te uredbe se namreč v skladu s točko (c) uporablja za pogodbe, ki niso niti pogodbe o prodaji blaga niti pogodbe o opravljanju storitev. Tretjič, iz sistematike člena 5(1) Uredbe št. 44/2001 je razvidno, da je zakonodajalec Skupnosti sprejel različna pravila o pristojnosti za pogodbe o prodaji blaga in za pogodbe o opravljanju storitev po eni strani ter za vse druge vrste pogodb, ki jih ne zajemajo posebne določbe te uredbe, po drugi strani. Razširitev področja uporabe člena 5(1)(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001 bi vodila v izogibanje namena zakonodajalca Skupnosti v zvezi s tem in vplivala na polni učinek navedenega člena 5(1)(a) in (c).

(Glej točke od 29 do 34, od 39 do 44 in točko 1 izreka.)
Pristojbina, določena v Prilogi A, poglavje I, točka 4(b), Direktive 85/73 o financiranju veterinarskih pregledov in kontrol, ki jih pokrivajo direktive 89/662, 90/425, 90/675 in 91/496, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/79, po eni strani ne sme preseči stroškov inšpekcij in kontrol, ki so dejansko nastali, po drugi strani pa se morajo z njo upoštevati vsi ti stroški, ne da bi bilo mogoče nekatere od njih odstraniti. Zato ne more biti v obliki „standardne“ pristojbine, saj je bistvo pavšalno določene pristojbine, da v nekaterih primerih presega dejanske stroške ukrepov, ki naj se z njo financirajo, v drugih primerih pa je nižja od njih.

Vendar zaradi okoliščine, da je pristojbina, ki se pobira na podlagi te določbe, sestavljena iz različnih delov stroškov, ta pristojbina ni nezdružljiva s to določbo.

Cilj transparentnosti ne nasprotuje pobiranju take pristojbine, če se v njej jasno in podrobno kaže narava različnih delov, iz katerih je sestavljena, tako da omogoča dolžniku, da se seznani z njeno natančno sestavo.

Poleg tega, če taka pristojbina ne pokriva delov stroškov, ki niso določeni z zakonodajo Skupnosti, ali ne presega zneska dejanskih stroškov, ne zbuja pomislekov o cilju boja zoper izkrivljanje konkurence, ki ga uresničuje Direktiva 85/73.

(Glej točke 32, 37, 41 in 43.)
Kadar so pravila Skupnosti sprejeta zaradi doseganja ciljev Pogodbe, države članice zunaj okvira skupnih institucij ne morejo sprejemati obveznosti, ki bi lahko vplivale na ta pravila ali na njihov domet. Določbe Uredbe št. 725/2004 o povečanju zaščite na ladjah in v pristaniščih, katerih pravna podlaga je člen 80(2) ES, katerega drugi pododstavek se sklicuje na člen 71 ES, so pravila Skupnosti, sprejeta zaradi doseganja ciljev Pogodbe.

Država članica s tem, da je Odboru za pomorsko varnost Mednarodne pomorske organizacije (IMO) predlagala, naj preuči pripravo kontrolnih seznamov („check lists“) ali drugih sredstev, primernih za pomoč državam pogodbenicam Mednarodne konvencije o varstvu človeškega življenja na morju pri preverjanju skladnosti ladij in pristanišč z zahtevami poglavja XI-2 priloge k tej konvenciji in Mednarodnega kodeksa o zaščiti ladij in pristanišč, temu odboru da predlog, ki lahko sproži proces, ki bi lahko vodil v to, da bi IMO sprejela nova pravila. Sprejetje takih novih pravil bi posledično vplivalo na Uredbo, saj se je zakonodajalec Skupnosti odločil, da bo ta mednarodna instrumenta v bistvu prenesel v pravo Skupnosti.

V teh okoliščinah država članica, ki je začela ta proces, sprejme pobudo, ki lahko vpliva na določbe Uredbe, kar pomeni neizpolnjevanje obveznosti iz členov 10 ES, 71 ES in 80(2) ES.

(Glej točke 17, 18 in od 21 do 23.)
Pristojnost Sodišča se načeloma razteza na vprašanje, ki se na predpise Skupnosti nanaša v primerih, v katerih dejansko stanje iz postopka v glavni stvari sicer ne spada v pravo Skupnosti, vendar je bila uporaba navedenih predpisov določena z nacionalnim pravom.

V zvezi s tem je treba navesti, da čeprav v okviru postopka za predhodno odločanje predložitveno sodišče izrecno ne navaja, ali in koliko ga bo sodba Sodišča zavezovala pri reševanju spora o glavni stvari, se lahko na podlagi dejstva, da je to sodišče Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje in da je v tem vprašanju vzpostavljena zveza med zadevno nacionalno ureditvijo in Skupnostno ureditvijo, ugotovi, da bo navedena sodba zavezovala navedeno sodišče. Ker pojasnila, predložena v zvezi s tem Sodišču, ne vsebujejo objektivnih navedb, ki bi očitno dokazovale, da to ni tako, trditev, da je zahtevana razlaga prava Skupnosti le eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri razlagi nacionalnega prava, in da zato sodba Sodišča ne zavezuje predložitvenega sodišča, ne vpliva na pristojnost Sodišča.

Poleg tega dejstvo, da razlaga določbe nacionalnega prava, s katero je bila prenesena direktiva, ki jo bo opravilo predložitveno sodišče, ne izhaja izključno iz sodbe, ki jo bo izreklo Sodišče, ne nasprotuje njegovi pristojnosti za odločanje o predloženem vprašanju. V okviru razdelitve sodnih funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, predvidene v členu 234 ES, slednje v odgovoru nacionalnemu sodišču namreč ne more upoštevati sistematike določb nacionalnega prava, ki se sklicujejo na pravo Skupnosti in hkrati določajo obseg tega sklicevanja. Tako spada upoštevanje omejitev, ki jih je lahko nacionalni zakonodajalec določil za uporabo prava Skupnosti v popolnoma nacionalnih primerih, v nacionalno pravo in zato v izključno pristojnost sodišč zadevne države članice. Nasprotno pa v zvezi s pravom Skupnosti predložitveno sodišče ne more odstopati od razlage Sodišča znotraj omejitev sklicevanja nacionalnega prava na pravo Skupnosti.

(Glej točke 21, 23 in od 25 do 27.)
1.

Lastna sredstva Evropskih skupnosti — Določitev in dajanje na voljo s strani držav članic (Uredba Sveta št. 1552/89, členi 2, 6(2) in 10) (Glej točke od 61 do 64.)
1.

Italijanska republika s tem, da je sprejela in da ohranja v veljavi določbe, kot so: — člen 1, od (25) do (27) in 29(a), zakona št. 308 z dne 15. decembra 2004 o prenosu pristojnosti za spremembo, uskladitev in dopolnitev zakonodaje na področju varstva okolja na vlado in o ukrepih za neposredno uporabo, in — člen 1(29)(b) zakona št. 308 z dne 15. decembra 2004 ter člena 183(1)(s) in 229(2) zakonske uredbe št. 152 z dne , s katero so bila uvedena pravila na področju varstva okolja, na podlagi katerih so nekateri ostanki, ki so namenjeni za uporabo v jeklarski in metalurški dejavnosti, oziroma goriva iz visoko kakovostnih odpadkov (CDR Q) a priori izključeni s področja uporabe italijanske zakonodaje o odpadkih, s katero je bila prenesena Direktiva Sveta 75/442/EGS z dne 15. julija 1975 o odpadkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/156/EGS z dne , ni izpolnila obveznosti iz člena 1(a) te direktive.
obdelavo podatkov v okviru storitve kratkih besedilnih sporočil, ki uporabnikom prenosnih telefonov omogoča, da ob pošiljanju imena in občine stalnega prebivališča osebe prejmejo zadevne podatke o dohodkih od dela in iz kapitala ter o premoženju te osebe,

zbiranje podatkov na podlagi javnih dokumentov davčne uprave o dohodkih od dela in iz kapitala ter o premoženju fizičnih oseb in njihovo obdelavo za objavo,

obdelavo podatkov v okviru storitve kratkih besedilnih sporočil, ki uporabnikom prenosnih telefonov omogoča, da ob pošiljanju imena in občine stalnega prebivališča osebe prejmejo zadevne podatke o dohodkih od dela in iz kapitala ter o premoženju te osebe,

zbiranje podatkov na podlagi javnih dokumentov davčne uprave o dohodkih od dela in iz kapitala ter o premoženju fizičnih oseb in njihovo obdelavo za objavo,

Člen 9 Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov, ki ureja razmerje med varstvom teh podatkov in svobodo izražanja, je treba razlagati tako, da je dejavnosti, ki vključujejo:

Dejavnost obdelave osebnih podatkov, ki vključuje prenos podatkov, zbranih na podlagi javnih dokumentov davčne uprave o dohodkih od dela in iz kapitala ter o premoženju fizičnih oseb, in v medijih že objavljene podatke, na CD-ROM-u za uporabo v komercialne namene, spadajo na področje uporabe Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov. Na področje navedene direktive spada tudi dejavnost obdelave takih podatkov v okviru storitve kratkih besedilnih sporočil, ki uporabnikom prenosnih telefonov omogoča, da ob pošiljanju imena in občine stalnega prebivališča osebe prejmejo navedene podatke.

(Glej točko 49 in točko 3 izreka.)