Zadeva T-186/06

Solvay SA

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Vodikov peroksid in natrijev perborat – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Trajanje kršitve – Pojma ‚sporazum‘ in ‚usklajeno ravnanje‘ – Vpogled v spis – Globe – Obvestilo o ugodni obravnavi – Enako obravnavanje – Legitimno pričakovanje – Obveznost obrazložitve“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Pojem – Soglasje volj glede ravnanja na trgu – Vključitev

(člen 81(1) ES)

2. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Izmenjava informacij v okviru omejevalnega sporazuma ali za njegovo pripravo

(člen 81(1) ES)

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Kompleksna kršitev, ki ima značilnosti sporazuma in usklajenega ravnanja – Enotna opredelitev za „sporazum in/ali usklajeno ravnanje“ – Dopustnost

(člen 81(1) ES)

4. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Protikonkurenčni cilj – Zadostna ugotovitev

(člen 81(1) ES)

5. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki pomenijo enotno kršitev

(člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Omejevalni sporazumi, ki učinkujejo še po uradnem prenehanju

(člen 81 ES)

7. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Indici, ki jih je navedla Komisija – Udeležba na sestankih, ki so imeli protikonkurenčni cilj

(člen 81(1) ES)

8. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Vpogled v spis – Obseg – Neposredovanje dokumenta – Posledice

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

9. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Sporočitev odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah – Pogoji – Meje

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

10. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(3))

11. Konkurenca – Globe – Odločba o naložitvi glob – Obveznost obrazložitve – Obseg

(člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(3))

12. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obveznost upoštevati dejanski vpliv na trg – Obseg

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2), Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A)

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Odvračalnost – Upoštevanje velikosti kaznovanega podjetja – Upoštevnost

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23, Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A)

14. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Upoštevanje sodelovanja obdolženega podjetja s Komisijo zunaj okvira, določenega v obvestilu o ugodni obravnavi – Pogoji – Meje

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23, obvestili Komisije 98/C 9/03, točka 3, in 2002/C 45/03, točka 23(b), tretji odstavek)

15. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali zmanjšanje globe v zameno za sodelovanje obdolženega podjetja – Določitev datuma prošnje za ugodno obravnavo – Merila

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23, Obvestilo Komisije 2002/C 45/03, točki 21 in 23 (b))

16. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Presoja stopnje sodelovanja vsakega od podjetij med upravnim postopkom – Spoštovanje načela enakega obravnavanja

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23, Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)

17. Postopek – Stroški – Stroški, ki se povrnejo – Pojem

(Poslovnik Splošnega sodišča, člen 91(b))

1. Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način.

Lahko se šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen, že če je podano soglasje volj o samem načelu omejitve konkurence, tudi če o specifičnih elementih nameravane omejitve še tečejo pogajanja.

Kadar je v zvezi s tem dokazano, da je pogovore očitno vodila skupna volja udeležencev sporazumeti se o samem načelu omejitve konkurence, te ugotovitve ne more omajati dejstvo, da so o specifičnih elementih nameravane omejitve med udeleženci potekala pogajanja in da je trden sporazum, ki je bil sklenjen kasneje, vseboval podrobne pogoje, drugačne od tistih, o katerih se je razpravljalo na predhodnih sestankih. Komisija lahko tako pravilno ugotovi, da so bila ravnanja udeležencev v začetni fazi kartela del istega protikonkurenčnega načrta in da zato zanje velja prepoved iz člena 81(1) ES.

(Glej točke 85, 86, 139, 142 in 143.)

2. Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na usklajevanje med podjetji, ki, ne da bi dobilo obliko sporazuma v pravem smislu besede, namerno nadomešča dejansko sodelovanje med njimi, pri čemer pomeni nevarnost za konkurenco.

Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi bodisi vplival na ravnanje dejanskega ali potencialnega konkurenta na trgu bodisi bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je podjetje odločilo ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali učinek teh stikov omejiti konkurenco.

Dejstvo, da podjetje konkurentom sporoči podatke z namenom priprave protikonkurenčnega sporazuma, zadostuje za dokaz obstoja usklajenega ravnanja v smislu člena 81 ES.

Glede tega, čeprav Komisiji ne uspe dokazati, da so podjetja sklenila sporazum v strogem pomenu besede, za ugotovitev kršitve člena 81(1) ES zadostuje, da so konkurenti vzpostavili neposredne stike zato, da bi stabilizirali trg.

Vsekakor se, če zainteresirani subjekti ne dokažejo nasprotno, domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti.

(Glej točke od 87 do 89, 147, 148 in 160.)

3. Pojma sporazum in usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES zajemata oblike tajnega dogovarjanja, ki so iste vrste in se razlikujejo le po intenzivnosti in izraznih oblikah.

V primeru kompleksne kršitve, pri kateri je bilo s ciljem skupnega uravnavanja trga več let udeleženih več proizvajalcev, od Komisije ni mogoče zahtevati, da bi kršitev natančno opredelila za sporazum ali za usklajeno ravnanje, saj se člen 81 ES vsekakor nanaša na obe obliki kršitve.

Dvojno opredelitev kršitve za sporazum „in/ali“ usklajeno ravnanje je treba razumeti tako, da opredeljuje kompleksno celoto, ki vsebuje tako dejanske elemente, opredeljene za sporazum, kot tudi dejanske elemente, opredeljene za usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES, ki ne določa specifične opredelitve za tovrstno kompleksno kršitev.

(Glej točke od 90 do 92 in 130.)

4. Pri uporabi člena 81(1) ES ni treba upoštevati dejanskih učinkov sporazuma ali usklajenega ravnanja, če se izkaže, da je namen kršitve preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu.

Zlasti to, da usklajeno ravnanje ne vpliva neposredno na raven cen, ne onemogoča ugotovitve, da je to ravnanje omejilo konkurenco med zadevnimi podjetji, zlasti s tem, da je odstranilo konkurenčne pritiske.

(Glej točki 158 in 162.)

5. Ker je Komisija kartel opredelila za enotno kršitev, ji pri tej opredelitvi ni treba navesti, da je bilo trajanje dejanj, ki zadevajo enega od zadevnih trgov, drugačno. Ker ne gre za ločeni kršitvi, ji poleg tega ni treba upoštevati te razlike pri določitvi trajanja kršitve, obravnavane v celoti.

Razdelitev trajajočega ravnanja, za katero je značilen en sam cilj, na več ločenih kršitev, ker so se tajni dogovori, kar zadeva njihovo intenzivnost, razlikovali glede na zadevni trg, bi bila namreč umetna. Te dejavnike je treba upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri določanju zneska globe.

(Glej točki 165 in 166.)

6. Člen 81 ES se uporablja tudi za dogovore, ki učinkujejo še po svojem uradnem prenehanju. Komisija lahko zlasti zakonito ugotovi, da so učinki kartela obstajali še po uradnem prenehanju tajnih sestankov, če se povišanje cene, dogovorjeno na teh sestankih, uporablja tudi v poznejšem obdobju.

(Glej točki 174 in 175.)

7. Kadar je podan sklenjen krog ujemajočih se indicev, ki dokazujejo obstoj kartela, je potrebna zares dobra razlaga, da se dokaže, da so se med nekim sestankom zgodile povsem drugačne stvari kot med prejšnjimi sestanki, če so bili na vseh teh sestankih isti udeleženci, če so se zgodili v enakih zunanjih okoliščinah in če so nedvomno imeli enak cilj.

(Glej točko 181.)

8. Pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, v upravnem postopku glede uporabe pravil o konkurenci pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi lahko bili pomembni za njegovo obrambo.

K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov.

Kar zadeva obremenilne dokumente, neposredovanje dokumenta pomeni kršitev pravice do obrambe le, če zadevno podjetje dokaže, po eni strani, da se je Komisija opirala na ta dokument za utemeljitev svojega očitka glede obstoja kršitve in, po drugi strani, da bi bilo očitek mogoče dokazati le s sklicevanjem na ta dokument. Zadevno podjetje mora dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen, izločen kot dokaz.

Če pa, nasprotno, neki razbremenilen dokument ni bil sporočen, mora zadevno podjetje dokazati le, da je lahko njegovo nerazkritje v njegovo škodo vplivalo na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije. Dovolj je, da podjetje dokaže, da bi lahko navedene razbremenilne dokumente uporabilo pri svoji obrambi, pri čemer mora zlasti dokazati, da bi lahko uveljavljalo dokaze, ki ne bi bili skladni s presojo Komisije v fazi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in bi lahko tako kakor koli vplivalo na njeno presojo v poznejši odločbi.

(Glej točke od 205 do 208.)

9. V okviru upravnega postopka v zvezi s konkurenco odgovori na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niso del preiskovalnega spisa v pravem pomenu besede. Kar zadeva dokumente, ki niso del spisa, sestavljenega v času vročitve obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, mora Komisija navedene odgovore drugih zadevnih strank razkriti samo, če se izkaže, da vsebujejo nove obremenilne ali razbremenilne dokaze.

Poleg tega, čeprav se Komisija ne more sama odločiti, kateri dokumenti so koristni za obrambo zadevnega podjetja, ta ugotovitev, ki se nanaša na dokumente iz spisa Komisije, ne velja za odgovore drugih zadevnih podjetij na očitke, o katerih jih je obvestila Komisija.

Zato upoštevanje načela enakosti orožij in spoštovanje pravice do obrambe Komisije načeloma ne zavezujeta, da mora odgovore na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah razkriti drugim strankam, da bi lahko preverile, ali vsebujejo morebitne razbremenilne dokaze.

Ker se zadevno podjetje, ki je tožeča stranka, pred Splošnim sodiščem sklicuje na obstoj domnevnih razbremenilnih dokazov v nerazkritih odgovorih, mora ta stranka zagotoviti prvi indic glede koristnosti teh dokumentov za svojo obrambo. Zlasti mora navesti morebitne zadevne razbremenilne dokaze ali predložiti indic, ki potrjuje njihov obstoj in torej tudi njihovo koristnost za obravnavano zadevo. V zvezi s tem samo dejstvo, da so druga zadevna podjetja v bistvu navedla iste trditve kot zadevno podjetje, ne zadošča, da bi se te trditve štele za razbremenilne dokaze. Prav tako to, da je nekaterim podjetjem v odgovorih na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah uspelo dokazati, da njihovo sodelovanje pri kršitvi ni zadostno dokazano, nikakor ne pomeni, da ti odgovori vsebujejo elemente, zaradi katerih bi bilo mogoče drugače razumeti neposredne pisne dokaze, na katere se Komisija opira, kar zadeva druga podjetja.

(Glej točke 224, 225, od 228 do 231, 233 in 234.)

10. Teža kršitve pravil o konkurenci se določi ob upoštevanju številnih dejavnikov, kot so okoliščine posameznega primera, njegov kontekst in odvračalen učinek glob, glede katerih ima Komisija diskrecijsko pravico.

Čeprav je v primeru enotne in trajajoče kršitve izhodiščni znesek globe določen na podlagi teže celotne kršitve, se v tej fazi določitve zneska globe lahko izkaže za primerno upoštevati različno intenzivnost protipravnih ravnanj.

(Glej točki 255 in 260.)

11. Kar zadeva obrazložitev odločbe Komisije v zvezi z določitvijo izhodiščnega zneska globe, naložene zaradi kršitev pravil o konkurenci, je ta bistvena postopkovna zahteva izpolnjena, ko Komisija v odločbi navede dejavnike presoje, na podlagi katerih je določila težo in trajanje kršitve. Komisija je to zahtevo izpolnila, ker je v odločbi navedla dejavnike v zvezi z naravo kršitve ter z obsegom in velikostjo zadevnih trgov in ker je razložila, kako je te dejavnike uporabila v obravnavani zadevi.

Poleg tega so, kar zadeva obrazložitev izhodiščnega zneska v absolutnem smislu, globe instrument konkurenčne politike Komisije, ki mora imeti diskrecijsko pravico pri določanju njihove višine, da bi ravnanje podjetij usmerila k spoštovanju pravil o konkurenci. Zato ni mogoče zahtevati, da bi morala Komisija v zvezi s tem predložiti druge elemente obrazložitve, ki se ne nanašajo na težo in trajanje kršitve.

(Glej točke od 271 do 273.)

12. Čeprav je pri določitvi zneska globe, naložene zaradi kršitev pravil o konkurenci, konkretni vpliv kršitve na trg dejavnik, upošteven pri presoji teže kršitve, gre le za eno od več meril, kot sta tudi narava kršitve in obseg geografskega trga. Poleg tega iz točke 1(A), prvi odstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, izhaja, da je ta vpliv upošteven le, kadar je izmerljiv.

Horizontalne omejevalne sporazume glede cen ali razdelitve trgov je torej mogoče opredeliti kot zelo resne kršitve že na podlagi njihove narave, ne da bi bilo treba Komisiji dokazati dejanski vpliv kršitve na trg. Dejanski vpliv kršitve je le eden od dejavnikov, ki – če ga je mogoče izmeriti – lahko Komisiji omogoči, da izhodiščni znesek globe poveča nad predvideni minimalni znesek.

Ker gre poleg tega za neobvezen dejavnik v okviru določanja zneska globe, Komisiji ni mogoče utemeljeno očitati, da ni navedla razlogov za ugotovitev, da dejanski vpliv kršitve ni izmerljiv.

Komisija namreč lahko pri določanju izhodiščnega zneska globe, ne da bi ji bilo treba utemeljiti svojo izbiro, utemeljeno izloči zadevni dejavnik in se opre na druge dejavnike, kot so narava kršitve, geografski obseg in velikost trga.

(Glej točke 277, 278, 288 in 289.)

13. Komisija mora pri določanju zneska globe, naložene zaradi kršitev pravil o konkurenci, paziti na njen odvračalni učinek. V zvezi s tem lahko Komisija upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč zadevnega podjetja.

Ker kršitev, ki se kaznuje, sestavljajo ravnanja, za katera je Komisija od začetka svojega delovanja na tem področju velikokrat ugotovila, da so nezakonita, Komisija lahko določi znesek globe na ravni, ki je zadostno odvračalna, ne da bi ji bilo treba preučiti verjetnost, da bo tožeča stranka storila ponovno kršitev.

(Glej točke 297, 298 in 300.)

14. V zvezi s kršitvami pravil o konkurenci, ki spadajo na področje uporabe Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov, podjetje načeloma ne more utemeljeno očitati Komisiji, da ni upoštevala stopnje njegovega sodelovanja kot olajševalne okoliščine zunaj pravnega okvira obvestila o ugodni obravnavi. Ker je torej Komisija upoštevala sodelovanje podjetja in je na podlagi obvestila o ugodni obravnavi zmanjšala znesek globe, ji ni mogoče veljavno očitati, da ni določila dodatnega zmanjšanja zneska globe, naložene temu podjetju, zunaj področja uporabe navedenega obvestila.

(Glej točki 314 in 315.)

15. Da bi Komisija lahko uporabila določbe o razredih zmanjšanja zneska globe, naložene zaradi kršitev pravil o konkurenci, iz točke 23(b) Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov, mora ugotoviti, kdaj ji je podjetje dejansko predložilo dokaze, ki imajo znatno dodano vrednost glede na tiste, ki jih je Komisija že imela. Komisija mora ugotoviti natančen čas, kdaj je zadevno podjetje izpolnilo pogoje za zmanjšanje zneska globe, tako da primerja predložene dokaze s tistimi, ki jih ob vložitvi prošnje že ima, in mora torej dejansko imeti zadevne dokaze na voljo.

V zvezi s tem je treba položaje podjetij, ki vložijo prošnjo za ugodno obravnavo na podlagi obvestila o ugodni obravnavi, šteti za enake, ne glede na načine predložitve dokazov, za katere se odločijo vlagatelji prošenj. Zato je te položaje treba obravnavati na enak način.

Če torej podjetje vzpostavi stik s Komisijo, da bi podalo ustno izjavo, dokaze v zvezi z zadevno kršitvijo pa predloži šele naslednji dan, Komisija lahko pravilno ugotovi, da je podjetje pogoj iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi izpolnilo tega dne.

Ravno zato, ker je posredovanje ustnih informacij načeloma počasnejši način sodelovanja, kot je pisno posredovanje informacij, mora podjetje, če se odloči za ustno posredovanje informacij, upoštevati tveganje, da bi lahko neko drugo podjetje Komisiji pisno in prej poslalo odločilne dokaze za obstoj kartela.

(Glej točke 365, 366, od 370 do 372 in 374.)

16. Čeprav Komisija v okviru svoje presoje sodelovanja, ki ga ponudijo člani kartela, ne sme kršiti načela enakega obravnavanja, ima široko diskrecijsko pravico pri presoji kakovosti in uporabnosti sodelovanja, ki ga ponudi neko podjetje. Zato se lahko graja zgolj očitna napaka Komisije pri presoji. Tako ne zadošča, da podjetje v prilogi tožbe zgolj predloži svojo presojo prispevkov drugih podjetij, ampak mora s konkretno argumentacijo dokazati, zakaj je Komisija storila očitno napako pri presoji.

(Glej točki 394 in 395.)

17. Stroški izdaje in ohranitve bančne garancije, sklenjene z namenom izogniti se prisilni izvršitvi odločbe Komisije, niso stroški postopka.

(Glej točko 444.)

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti razširjeni senat)

z dne 16. junija 2011( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Vodikov peroksid in natrijev perborat – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Trajanje kršitve – Pojma ‚sporazum‘ in ‚usklajeno ravnanje‘ – Vpogled v spis – Globe – Obvestilo o ugodni obravnavi – Enako obravnavanje – Legitimno pričakovanje – Obveznost obrazložitve“

V zadevi T‑186/06,

Solvay SA s sedežem v Bruslju (Belgija), ki so jo sprva zastopali O. W. Brouwer, D. Mes, odvetnika, M. O’Regan in A. Villette, solicitors, nato O. W. Brouwer, A. Stoffer, odvetnik, M. O’Regan in A. Villette,

tožeča stranka,

proti

Evropski komisiji, ki jo je sprva zastopal F. Arbault, nato V. Di Bucci in V. Bottka, zastopniki, skupaj z M. Gray, barrister,

tožena stranka,

zaradi predloga, prvič, za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 1766 konč. z dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva št. COMP/F/38.620 – vodikov peroksid in perborat), in drugič, za razveljavitev ali zmanjšanje globe, naložene tožeči stranki,

SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat),

v sestavi V. Vadapalas (poročevalec), v funkciji predsednika, A. Dittrich in L. Truchot, sodnika,

sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. marca 2010

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje spora

1 Tožeča stranka, družba Solvay SA, je družba belgijskega prava, ki je v času dejanskega stanja izdelovala med drugim vodikov peroksid (v nadaljevanju: VP) in natrijev perborat (v nadaljevanju: NPB).

2 Tožeča stranka je 7. maja 2002 pridobila stoodstotni nadzor nad družbo Ausimont SpA (ki je postala družba Solvay Solexis SpA), ki je bila v času dejanskega stanja pod stoodstotnim nadzorom družbe Montedison SpA (ki je postala družba Edison SpA).

3 Družba Degussa AG je novembra 2002 obvestila Komisijo Evropskih skupnosti o obstoju kartela na trgih VP in NPB in zaprosila za uporabo Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 2002, C 45, str. 3, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).

4 Družba Degussa je Komisiji predložila materialne dokaze, ki so tej omogočili, da je 25. in 26. marca 2003 opravila preiskave v prostorih treh podjetij, med katerimi je bila tudi tožeča stranka.

5 Po teh preiskavah je več podjetij, zlasti družba EKA Chemicals AB (v nadaljevanju: EKA), družba Arkema SA (prej Atofina SA) in tožeča stranka, zaprosilo za uporabo obvestila o ugodni obravnavi in Komisiji poslalo dokaze v zvezi z zadevnim kartelom.

6 Komisija je 26. januarja 2005 tožeči stranki in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

7 Tožeča stranka je z dopisoma z dne 29. aprila in 27. junija 2005 zaprosila za dostop, prvič, do nezaupnih različic odgovorov drugih zadevnih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in, drugič, do nekaterih zaupnih dokumentov iz spisa, ki jih je predložila družba Degussa.

8 Komisija je z dopisoma z dne 4. maja in 20. julija 2005, po eni strani, zavrnila dostop do odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in, po drugi strani, delno razkrila dokumente, ki jih je predložila družba Degussa.

9 Po zaslišanju zadevnih podjetij, ki je potekalo 28. in 29. junija 2005, je Komisija sprejela Odločbo C(2006) 1766 konč. z dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti podjetjem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC Corp., FMC Foret SA, Kemira Oyj, Air Liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, tožeči stranki, Solvay Solexis, Total SA, Elf Aquitaine SA in Arkema (Zadeva COMP/F/38.620 – vodikov peroksid in perborat, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), povzetek katere je objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 13. decembra 2006 (UL L 353, str. 54). Tožeči stranki je bila vročena z dopisom z dne 8. maja 2006.

Izpodbijana odločba

10 Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da so naslovniki te odločbe sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) glede VP in njegovega nadaljnjega proizvoda NPB (točka 2 obrazložitve izpodbijane odločbe).

11 Ugotovljeno kršitev so v glavnem sestavljala izmenjava tržno pomembnih ter zaupnih informacij o trgu in podjetjih med konkurenti, omejevanje in nadzor proizvodnje ter potencialnih in dejanskih zmogljivosti te proizvodnje, razdelitev tržnih deležev in strank ter določanje in nadzor spoštovanja ciljnih cen.

12 Pri določanju zneskov glob je Komisija uporabila metodologijo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [ESPJ] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice).

13 Komisija je določila osnovne zneske glob na podlagi teže in trajanja kršitve (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe), ki jo je opredelila za zelo resno (točka 457 obrazložitve izpodbijane odločbe).

14 Tožeča stranka, ki je največji subjekt na zadevnih trgih v EGP, je bila na podlagi različnega obravnavanja uvrščena v prvo kategorijo, ki ustreza izhodiščnemu znesku 50 milijonov EUR (točka 460 obrazložitve izpodbijane odločbe).

15 Za zagotovitev zadostnega odvračalnega učinka je bil ta izhodiščni znesek pomnožen z množiteljem 1,5 zaradi visokega prometa tožeče stranke (točka 463 obrazložitve izpodbijane odločbe).

16 Ker je po navedbah Komisije tožeča stranka sodelovala pri kršitvi od 31. januarja 1994 do 31. decembra 2000, to je šest let in enajst mesecev, je bil izhodiščni znesek globe povečan za 65 % (točka 467 obrazložitve izpodbijane odločbe).

17 Upoštevajoč obteževalne okoliščine je Komisija osnovni znesek globe povečala za 50 % zaradi ponovne kršitve (točka 469 obrazložitve izpodbijane odločbe).

18 Komisija je ugotovila, da je bila tožeča stranka tretje podjetje, ki je izpolnilo pogoj iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi in ji je na tej podlagi zmanjšala globo za 10 % (točke od 501 do 524 obrazložitve izpodbijane odločbe).

19 Člen 1(m) izpodbijane odločbe določa, da je tožeča stranka kršila člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma EGP s tem, da je od 31. januarja 1994 do 31. decembra 2000 sodelovala pri kršitvi.

20 Končni znesek globe, naložene tožeči stranki na podlagi člena 2(h) izpodbijane odločbe, znaša 167,062 milijona EUR.

Postopek in predlogi strank

21 Tožeča stranka je 17. julija 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

22 Po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, zato je bila obravnavana zadeva po opredelitvi strank dodeljena šestemu razširjenemu senatu.

23 Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva z dne 22. julija 2009 in 6. januarja 2010 strankama postavilo pisna vprašanja, na katera sta ti odgovorili 15. septembra 2009 in 29. januarja 2010.

24 Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca sklenilo, da začne ustni postopek. Stranke so na obravnavi 3. marca 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

25 Ker se dva člana senata v skladu s členom 32 Poslovnika Splošnega sodišča nista mogla udeležiti posvetovanja, so posvetovanje Splošnega sodišča nadaljevali trije sodniki, ki so podpisali to sodbo.

26 Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– izpodbijano odločbo v celoti ali deloma razglasi za nično, zlasti v delu, v katerem je Komisija ugotovila, da je tožeča stranka pri kršitvi sodelovala v obdobju od 31. januarja 1994 do avgusta 1997 in v obdobju od 18. maja do 31. decembra 2000;

– razveljavi ali občutno zmanjša globo, ki ji je bila naložena, in globo, ki je bila naložena družbi Solvay Solexis;

– Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški bančne garancije za plačilo globe.

27 Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbo zavrne;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

28 Tožeča stranka je z aktom z dne 15. septembra 2009 deloma umaknila drugi tožbeni predlog v delu, v katerem je predlagala razveljavitev ali zmanjšanje globe, naložene družbi Solvay Solexis. Ta umik je potrdila na obravnavi, kar je bilo zabeleženo v zapisniku.

Pravo

29 Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja pet tožbenih razlogov glede napačne uporabe prava in napak pri presoji dejstev v zvezi z, prvič, ugotovitvijo, da je sodelovala pri kršitvi v obdobju od 31. januarja 1994 do avgusta 1997, drugič, ugotovitvijo, da je sodelovala pri kršitvi v obdobju od 18. maja do 31. decembra 2000, tretjič, uporabo obvestila o ugodni obravnavi, četrtič, določitvijo zneska globe in, petič, zavrnitvijo vpogleda v nekatere dele spisa.

30 Iz argumentacije tožeče stranke je razvidno, da se tožbeni razlogi glede trajanja sodelovanja pri kršitvi (prvi in drugi tožbeni razlog) in vpogleda v spis (peti tožbeni razlog) nanašajo na utemeljitev njenega predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, medtem ko sta tožbena razloga glede določitve zneska globe (četrti tožbeni razlog) in zmanjšanja globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (tretji tožbeni razlog) navedena za utemeljitev njenega predloga za razveljavitev globe ali zmanjšanje njenega zneska.

31 Tako je treba tožbene razloge preučiti v tem vrstnem redu.

Trajanje sodelovanja tožeče stranke pri kršitvi

Trditve strank

32 Tožeča stranka s prvim in drugim tožbenim razlogom izpodbija ugotovitev, da je sodelovala pri kršitvi v začetnem obdobju kartela, od 31. januarja 1994 do avgusta 1997, in v končnem obdobju, od 18. maja do 31. decembra 2000.

– Obdobje od 31. januarja 1994 do avgusta 1997

33 Tožeča stranka nasprotuje ugotovitvi Komisije, da je sodelovala pri kršitvi od 31. januarja 1994 do avgusta 1997. Pri tem razlikuje obdobje pred majem 1995 in obdobje od maja 1995 do avgusta 1997.

34 Glede obdobja od 31. januarja 1994 do maja 1995 tožeča stranka navaja, da Komisija ni dokazala, da je sodelovala pri katerem koli pogovoru ali izmenjavi informacij s konkurenti.

35 Prvič, kar zadeva sestanek med družbama EKA Chemicals in Kemira v Stockholmu 31. januarja 1994, ki se šteje za datum začetka kršitve, naj ne bi bilo jasno dokazano, da se je dejansko zgodil, saj naj družba Kemira tega ne bi potrdila.

36 Poleg tega naj zapiski – ki jih je družba EKA Chemicals napravila med tem sestankom in v katerih so omenjeni pogovori družbe Kemira z drugimi podjetji, tudi s tožečo stranko – ne bi dokazovali, da so bili ti pogovori nezakoniti. To naj ne bi bil podkrepljeno z nobenim drugim dokazom, s katerim bi bilo mogoče dokazati povezavo med dvostranskim sporazumom med družbama EKA Chemicals in Kemira na skandinavskem trgu ter domnevnim kartelom na evropski ravni.

37 Zapiski družbe EKA Chemicals, v katerih je navedeno, da izidi pogovorov z družbo Air Liquide „niso bili zelo dobri“ in da pogovori s tožečo stranko „bolje napredujejo“, naj bi dokazovali, da družba Kemira ni dosegla sporazuma niti z družbo Air Liquide niti s tožečo stranko. Ker je Komisija ugotovila, da družba Air Liquide takrat ni sodelovala pri kršitvi, bi morala do enakega sklepa priti glede tožeče stranke.

38 Drugič, sestanek v Göteborgu 2. novembra 1994 naj ne bi imel protikonkurenčnega cilja. Trditev Komisije o izmenjavi poslovnih podatkov na tem sestanku naj ne bi bila potrjena z dokazi, ki jih je predložila družba EKA Chemicals, izpodbijale pa naj bi jo informacije, ki jih je navedla tožeča stranka.

39 Tretjič, kar zadeva stike, do katerih naj bi prišlo ob skupščinah European Chemical Industry Council (CEFIC) 29. aprila 1994 v Rimu in 25. novembra 1994 v Zaventemu, naj zgolj izjave družbe Degussa o izmenjavi „občutljivih informacij o konkurenci“ ne bi zadostovale za dokaz nezakonitosti.

40 Glede obdobja od maja 1995 do avgusta 1997 tožeča stranka priznava, da je izmenjavala informacije s konkurenti, vendar trdi, da teh izmenjav ni mogoče opredeliti za sporazum ali za usklajeno ravnanje.

41 Sama želja omejiti konkurenco naj ne bi bila kršitev člena 81 ES. Komisija naj bi morala dokazati obstoj sporazuma, ki izhaja iz skupne volje delovati na trgu na določen način. Vsak od sestankov, navedenih v izpodbijani odločbi, ki so potekali pred avgustom 1997, pa naj bi se končal, ne da bi se podjetja dogovorila o izvedbi kakršnega koli protipravnega ravnanja.

42 Tako naj Komisija – v nasprotju z zahtevami sodne prakse, navedene v točki 305 obrazložitve izpodbijane odločbe – ne bi dokazala, da so se zadevna podjetja dogovorila o kakršnem koli specifičnem ravnanju, ki bi omejevalo konkurenco.

43 Komisija naj tudi ne bi dokazala, da izmenjave informacij v zadevnem obdobju pomenijo usklajeno ravnanje.

44 Po navedbah tožeče stranke se za usklajeno ravnanje zahteva, da se konkurenti dogovorijo, da bodo ravnali na določen način, da jim stiki med podjetji omogočajo, da se izognejo kakršni koli negotovosti o medsebojnem obnašanju, in da to učinkuje na ravnanje na trgu.

45 Tožeča stranka trdi, da se sodna praksa – navedena v točki 298 obrazložitve izpodbijane odločbe, v skladu s katero se izmenjava informacij z namenom ustanoviti kartel lahko šteje za usklajeno ravnanje – uporablja samo, če je bil sporazum že sklenjen in je namen izmenjave informacij omogočiti njegovo izvajanje. V obravnavani zadevi pa naj pred izmenjavo zadevnih informacij ne bi prišlo niti do sporazuma niti do usklajenega ravnanja.

46 Nesporazumi med udeleženci zadevnih sestankov naj bi bili namreč tako hudi, da med njimi v praksi ni moglo priti do sodelovanja, torej tudi do usklajenega ravnanja ne.

47 Poleg tega naj izmenjane informacije ne bi bile take, da bi lahko vplivale na ravnanje konkurentov, niti take, da bi občutno zmanjšale negotovost glede ravnanja drugih podjetij na trgu.

48 V zadevnem obdobju naj bi bili pogovori osredotočeni na zmogljivost in obseg proizvodnje različnih ponudnikov, na način rešitve težave novih proizvodnih zmogljivosti in na delitev dodatnega povpraševanja. Izmenjava informacij naj bi se nanašala na obseg proizvodnje in naj bi bila namenjena izdelavi modelov načina razdelitve navedenega obsega, tako da bi se zagotovila razumna uporaba zmogljivosti, ne pa na delitev trga. Te informacije naj ne bi bile take, da bi podjetjem omogočale prilagoditi poslovno ravnanje.

49 Ker naj Komisija ne bi preučila, ali bi bilo izmenjane informacije mogoče uporabiti v protikonkurenčne namene, naj ne bi mogla ugotoviti vzročne zveze med domnevnimi usklajenimi ravnanji in ravnanjem na trgu.

50 Trditev družbe Degussa o izmenjavi „občutljivih informacij o konkurenci“ naj ne bi zadostovala za dokaz nezakonitosti te izmenjave.

51 Družba Degussa naj bi – v prošnji za ugodno obravnavo in v odgovoru z dne 5. septembra 2003 na zahtevo Komisije za predložitev informacij – omenila stike s konkurenti, ki naj bi jih domnevno imela že mnogo let, ne da bi kakor koli natančneje opredelila vsebino izmenjanih informacij. Te trditve, navedene v prošnji za ugodno obravnavo, naj bi bilo treba obravnavati previdno. Izjave družbe Degussa naj bi bile dvoumne in naj bi imele dvomljivo dokazno vrednost, saj niso iz časa dejanskega stanja in ne omogočajo določitve posameznih prič. Ker jih drugi elementi iz spisa ne potrjujejo, naj ne bi bile zadosten dokaz za kršitev.

52 Družba Degussa naj tudi sama ne bi priznala, da je storila kršitev pred „sredino leta 1997“. Pojasnila naj bi, da je „izraz ‚izmenjava občutljivih tržnih informacij‘ [bil] značilen za običajno vsebino pogovorov med prodajnimi oddelki konkurenčnih podjetij“ in „[ni pomenil] dejavnega usklajevanja med podjetji v zvezi z njihovim ravnanjem“. Družba Degussa naj bi dodala, da so bile te izmenjave „namenjene zgolj razširitvi obsega informacij, potrebnih za prihodnje odločitve podjetij“. Tako naj ne bi imele drugega namena kot ustvariti „razmere“, ki bi omogočalo sprejemanje odločitev v prihodnosti.

53 Trditev družbe Degussa naj druga podjetja ne bi potrdila. Dokumenti, ki jih je predložila družba EKA Chemicals, potrjujejo zgolj izmenjavo informacij med to družbo in družbo Kemira. Družba Arkema naj bi se sklicevala samo na pogovore o modelu, ki bi ga bilo mogoče uporabiti za delitev „zmogljivosti“ proizvodnje, ki so bili neuspešni. Iz tega naj bi izhajalo, da se proizvajalci na začetku leta 1997 niso niti sporazumeli niti uskladili o „organizaciji trga na evropski ravni“ kljub poskusom v tej smeri.

54 To, da ni bilo sporazuma ali usklajenega ravnanja, naj bi bilo potrjeno, po eni strani, z ravnanjem družbe Degussa v tistem času, zlasti z njenim načrtom „WAR“, s katerim je nameravala povečati svojo prodajo ne glede na cene, in, po drugi strani, z neuspehom pogovorov na sestanku v Sevilli maja 1997, ki sta jih družbi Degussa in Arkema opisali kot „na mrtvi točki“ zaradi nezaupanja med proizvajalci. Komisija naj bi v točki 164 obrazložitve izpodbijane odločbe sama priznala, da ni bil sklenjen noben sporazum med tem sestankom, iz katerega je zastopnik tožeče stranke „odšel in zaloputnil vrata“.

55 Komisija naj ne bi mogla – ne da bi ugotovila obstoj usklajevanja – domnevati, da so podjetja upoštevala informacije, ki so jim jih sporočila druga podjetja. V obravnavani zadevi – drugače kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji (C‑199/92 P, Recueil, str. I‑4287, točki 161 in 162) – naj zadevna podjetja ne bi mogla doseči sporazuma o katerem koli vidiku svoje poslovne politike, vsekakor pa naj izmenjanih informacij ne bi bilo mogoče upoštevati za vzpostavitev kakršnega koli usklajenega ravnanja.

56 To, da ni bilo usklajenega ravnanja, naj bi potrjevalo tudi dejstvo, da je bil trg VP vse do avgusta 1997 zelo konkurenčen. Predvsem naj bi se cena VP na koncu leta 1996 in na začetku leta 1997 močno znižala in naj bi se spustila pod raven variabilnih stroškov.

57 Dokazi, ki jih je več podjetij predložilo med upravnim postopkom, naj bi dokazovali, da je bil trg v zadevnem obdobju zelo konkurenčen. Ob upoštevanju tega dokaza naj bi Komisija morala ugotoviti, da je izmenjava informacij dejansko imela vpliv na ravnanje podjetij na trgu.

58 Nazadnje, kar zadeva NPB, naj noben dokaz ne bi kazal na to, da je tožeča stranka sodelovala pri kršitvi pred sestankom 14. maja 1998 v Evian-les-Bainsu. Pred tem dnem naj ne bi bil sklenjen noben sporazum in naj ne bi prišlo do nobene izmenjave občutljivih poslovnih informacij med proizvajalci.

59 Komisija meni, da je pravno zadostno utemeljila, da ravnanje tožeče stranke od 31. januarja 1994 pomeni ravnanje, ki je prepovedano s členom 81(1) ES.

60 Komisija naj bi dokazala, da so zadevna podjetja v obdobju od 31. januarja 1994 do avgusta 1997 izmenjevala občutljive informacije s specifičnim namenom predvideti ravnanje drugo drugega na trgu v zvezi z obsegom proizvodnje, njegovim mogočim zmanjšanjem in možnostjo ovirati prihod novih proizvodnih zmogljivosti na trg (točke od 104 do 170 in 304 obrazložitve izpodbijane odločbe).

61 Izjave družbe Degussa naj bi dokazovale, da so podjetja v 90. letih izmenjevala „občutljive informacije o konkurenci“. Iz opisa, ki ga je predložila družba Degussa, naj bi bilo razvidno, da so razkrite informacije zadevale nameravano ravnanje na trgu, in sicer „razvoj obsega proizvodnje in cen“ in „prihod ali odhod konkurentov“ (točka 104 obrazložitve izpodbijane odločbe).

62 To naj bi potrjevala dokazna listina, ki jo je predložila družba EKA Chemicals, ki naj bi navedla, da „so se dobavitelji dogovorili, da ne bodo prodirali na trge drug drugega“. Družba EKA Chemicals naj bi sestavila seznam sestankov, ki so po njenem mnenju bili v zvezi s tajnim dogovarjanjem. V zapiskih družbe EKA Chemicals z dvostranskega sestanka z družbo Kemira 31. januarja 1994 v Stockholmu naj bi bili med drugim omenjeni pogovori s tožečo stranko. Iz vsebine teh informacij naj bi bilo jasno razvidno, da so proizvajalci medsebojno nadzorovali ravnanje konkurentov in da v tem smislu družba Air Liquide ni imela dovolj discipline, medtem ko je tožeča stranka izpolnila pričakovanja ostalih. Družba EKA Chemicals naj bi tudi omenila dvostranski sestanek med njo in tožečo stranko 2. novembra 1994 v Göteborgu (točke od 106 do 108 in 111 obrazložitve izpodbijane odločbe).

63 Družba Kemira naj – v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka – ne bi zanikala, da se je 31. januarja 1994 udeležila sestanka z družbo EKA Chemicals, ampak naj bi, nasprotno, priznala svoje sodelovanje pri kršitvi od tega dne dalje. Ker je bil cilj tega dvostranskega sestanka nezakonit, naj bi bilo očitno, da so bila pogajanja z drugimi konkurenti, tudi s tožečo stranko, omenjena v zapiskih družbe EKA Chemicals, prav tako nezakonita.

64 Tožeča stranka naj bi napačno trdila, da ni nobenega dokaza za nezakonitost njenega srečanja z družbo EKA Chemicals 2. novembra 1994 v Göteborgu. Iz informacij, ki jih je predložila družba EKA Chemicals, naj bi namreč izhajalo, da so bili med tem srečanjem izmenjani poslovni podatki (točka 113 obrazložitve izpodbijane odločbe).

65 Družba Degussa naj bi navedla, da je do izmenjave „občutljivih informacij o konkurenci“ prišlo tudi ob skupščinah CEFIC 29. aprila 1994 v Rimu in 25. novembra 1994 v Zaventemu (točka 114 obrazložitve izpodbijane odločbe).

66 Ta dejstva naj bi potrjevale izjave družbe Arkema, glede na katere je tožeča stranka aprila ali junija 1995 sodelovala pri pogovorih o „trendih na trgu in novih ponudnikih“, v okviru katerih „sta družba Degussa in [tožeča stranka] izrazili željo, da trg in njuna obstoječa položaja ostanejo stabilni, kot je le mogoče“ in „se je nedvomno razpravljalo o modelu delitve med proizvajalci od 1994-1995“ (točki 115 in 116 obrazložitve izpodbijane odločbe).

67 Poleg tega naj bi tožeča stranka v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah priznala, da je imela stike s konkurenti in da je izmenjevala informacije o trgu od maja 1995.

68 Za te stike – do katerih naj bi prišlo v začetnem obdobju kartela, katerih namen naj bi bil omejevanje konkurence in ki naj bi vodili v sklenitev sporazuma o cenah in delitvi trgov – naj bi veljala prepoved iz člena 81(1) ES (točka 305 obrazložitve izpodbijane odločbe). Te stike naj bi bilo mogoče šteti za del istega tajnega načrta.

69 Komisija priznava, da ni bil sklenjen nikakršen „trden“ sporazum o modelu delitve trga, o katerem se je razpravljalo 31. oktobra 1995 v Milanu in maja 1997 v Sevilli, vendar meni, da to, da je bil tak model predlagan in se je o njem razpravljalo, zadošča za ugotovitev, da je prišlo do kršitve člena 81(1) ES.

70 Že samo dejstvo, da so v zadevnem obdobju potekali pogovori o obsegu proizvodnje, o cenah in o modelih delitve strank, naj bi dokazovalo skupno voljo omejiti konkurenco. V nasprotju s trditvami tožeče stranke naj ne bi šlo zgolj za „samo namen“, ampak za skupen načrt, katerega cilj je bil doseči sporazum, ki bi vplival na njihovo ravnanje na trgu.

71 Komisija podredno trdi, da ravnanje konkurentov v zadevnem obdobju pomeni usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES. Zato naj bi bilo mogoče šteti, da za to ravnanje velja prepoved iz člena 81(1) ES, čeprav ni doseglo faze, ko „je mogoče govoriti o sporazumu [v pravem pomenu besede], ki je bil sklenjen“ (točka 309 obrazložitve izpodbijane odločbe).

72 Konkurenti naj bi namreč v tem obdobju izmenjevali informacije o obsegu prodaje, o cenah in o strankah, ki so bile take, da naj bi jim omogočale prilagoditi ravnanje na trgu (točka 308 obrazložitve izpodbijane odločbe ter točke 120, 127 in 144 navedene obrazložitve).

73 Izmenjane informacije naj bi zadostovale za zmanjšanje negotovosti v zvezi z ravnanjem konkurentov na trgu. Tožeča stranka naj bi sama priznala, da je s svojimi konkurenti izmenjevala zaupne informacije od maja 1995, in naj bi izjavila, da „so udeleženci preučili možnosti za izboljšanje stanja na trgu in predvidevanje povečanja zmogljivosti na trgu“, vprašanje naj bi bilo le, „ali je bilo mogoče doseči sporazum“ (točki 130 in 133 odgovora tožeče stranke na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in točke od 317 do 319 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ta izjava naj bi potrjevala, da so zadevne izmenjave konkurentom omogočile prilagoditi ravnanje na trgu. Poleg tega naj bi bile izmenjave namenjene „pripravi terena“ za povišanje cen in delitev trga.

74 Zato naj bi, če se presoja celovito, sklenjen krog indicev, naveden v izpodbijani odločbi, izpolnjeval zahteve glede natančnosti in konsistentnosti za utemeljitev trdnega prepričanja, da je tožeča stranka storila kršitev od 31. januarja 1994.

– Obdobje od 18. maja do 31. decembra 2000

75 Tožeča stranka meni, da je Komisija napačno uporabila pravo in napačno presodila dejstva, ko je ugotovila, da se je kartel nadaljeval po 18. maju 2000.

76 Po eni strani naj Komisija ne bi dokazala, da so se udeleženci sestanka 18. maja 2000 v Turkuju odločili, da bodo še naprej izvajali sporazum ali usklajeno ravnanje.

77 Komisija naj bi se opirala zgolj na en dokaz družbe Arkema, ki ni odločilen in ki ga drugi dokazi ne potrjujejo. Navedbe družbe Arkema naj bi bile protislovne, saj naj bi ta navedla tudi, da je zadeven sestanek bil „za nekatere proizvajalce priložnost, da pokažejo, da so nastopili drugi časi“ in „da naznanijo prekinitev sodelovanja“. Njeno navedbo glede „soglasja“, do katerega naj bi prišlo med zadevnim sestankom, naj bi druga podjetja zanikala.

78 Tožeča stranka naj bi med dvostranskim sestankom v Krefeldu, pred sestankom 18. maja 2000, obvestila družbo Degussa, da je kartel ne zanima več. Komisija naj bi napačno navedla, da se je sestanek v Krefeldu zgodil po sestanku v Turkuju.

79 Kar zadeva dvostranske stike med tožečo stranko in družbo FMC Foret konec leta 2000, naj zgolj ti stiki v zvezi z NPB ne bi omogočali ugotovitve o nadaljevanju kartela v zvezi s VP. Kartel naj bi v zvezi z NPB že prenehal, družba FMC Foret pa naj bi konec leta 1999 nehala sodelovati v kartelu v zvezi z VP.

80 Po drugi strani naj bi se Komisija napačno oprla na predpostavko, da so se učinki kartela nadaljevali po maju 2000. Komisija naj bi, da bi dokazala, da je sporazum, ki je prenehal veljati, še vedno imel učinke, morala dokazati njegove učinke na cene.

81 Komisija naj zlasti ne bi upoštevala dokazov, da je bil trg po maju 2000 konkurenčen. Glede razvoja cen naj bi se oprla zgolj na en dokument družbe Arkema, iz katerega naj bi bilo razvidno, da so bile njene povprečne cene relativno stabilne v celem letu 2000. Vendar naj bi iz drugih dokumentov družbe Arkema izhajalo, da so njene cene leta 2000 v Evropski uniji padle in da povprečna cena ni bila izračunana zgolj na podlagi prodaje v EGP. Poleg tega, tudi če bi bile cene stabilne, naj bi bilo to mogoče razložiti z velikim povečanjem povpraševanja in s povečanjem stroškov.

82 Komisija naj pri navedbi, da se tožeča stranka po 18. maju 2000 ni jasno odmaknila od kartela, ne bi upoštevala, da je tega dne kartel „razpadel“, in naj bi tako obrnila dokazno breme, kar pomeni kršitev načela domneve nedolžnosti.

83 Komisija izpodbija trditve tožeče stranke in se sklicuje zlasti na razloge, navedene v točkah od 355 do 360 obrazložitve izpodbijane odločbe.

Presoja Splošnega sodišča

84 Člen 81(1) ES določa, da so kot nezdružljivi s skupnim trgom prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj ali posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu.

85 Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način (sodbi Splošnega sodišča z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T‑7/89, Recueil, str. II‑1711, točka 256, in z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB Holding in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II‑1487, točka 199).

86 Lahko se šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen, že če je podano soglasje volj o samem načelu omejitve konkurence, tudi če o specifičnih elementih nameravane omejitve še tečejo pogajanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 85 navedeno sodbo HFB Holding in drugi proti Komisiji, točke od 151 do 157 in 206).

87 Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na usklajevanje med podjetji, ki, ne da bi dobilo obliko sporazuma v pravem smislu besede, namerno nadomešča dejansko sodelovanje med njimi, pri čemer pomeni nevarnost za konkurenco (sodba Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125, točka 115, in zgoraj v točki 55 navedena sodba Hüls proti Komisiji, točka 158).

88 Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi bodisi vplival na ravnanje dejanskega ali potencialnega konkurenta na trgu bodisi bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je podjetje odločilo ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali učinek teh stikov omejiti konkurenco (glej v tem smislu zgoraj v točki 87 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 116 in 117).

89 Dejstvo, da podjetje konkurentom sporoči podatke z namenom priprave protikonkurenčnega sporazuma, zadostuje za dokaz obstoja usklajenega ravnanja v smislu člena 81 ES (sodbi Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfilunion proti Komisiji, T‑148/89, Recueil, str. II‑1063, točka 82, in z dne 8. julija 2008 v zadevi BPB proti Komisiji, T‑53/03, ZOdl., str. II‑1333, točka 178).

90 V skladu z ustaljeno sodno prakso pojma sporazum in usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES zajemata oblike tajnega dogovarjanja, ki so iste vrste in se razlikujejo le po intenzivnosti in izraznih oblikah (zgoraj v točki 87 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 131 in 132, in zgoraj v točki 85 navedena sodba HFB Holding in drugi proti Komisiji, točka 190).

91 V primeru kompleksne kršitve, pri kateri je bilo s ciljem skupnega uravnavanja trga več let udeleženih več proizvajalcev, od Komisije ni mogoče zahtevati, da bi kršitev natančno opredelila za sporazum ali za usklajeno ravnanje, saj se člen 81 ES vsekakor nanaša na obe ti obliki kršitve (glej v tem smislu zgoraj v točki 87 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točke od 111 do 114, in sodbo Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, od T‑305/94 do T‑307/94, od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, točka 696).

92 Dvojno opredelitev kršitve za sporazum „in/ali“ usklajeno ravnanje je treba razumeti tako, da opredeljuje kompleksno celoto, ki vsebuje tako dejanske elemente, opredeljene za sporazum, kot tudi dejanske elemente, opredeljene za usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES, ki ne določa specifične opredelitve za tovrstno kompleksno kršitev (zgoraj v točki 85 navedena sodba Hercules Chemicals proti Komisiji, točka 264, in zgoraj v točki 85 navedena sodba HFB Holdings in drugi proti Komisiji, točka 187).

93 Glede dokazovanja kršitve je treba opozoriti, da mora Komisija predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj okoliščin, ki pomenijo kršitev člena 81(1) ES (sodba Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 58).

94 Komisija se mora s tem v zvezi sklicevati na natančne in konsistentne dokaze (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T‑62/98, Recueil, str. II‑2707, točka 43 in navedena sodna praksa).

95 Vendar ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da sklenjen krog indicev, na katerega se sklicuje institucija, gledano na splošno, izpolnjuje to zahtevo (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II‑2501, točka 180 in navedena sodna praksa).

96 Indici, ki jih navede Komisija v odločbi, da bi dokazala, da je podjetje kršilo člen 81(1) ES, se ne smejo presojati ločeno, ampak kot celota (glej zgoraj v točki 89 navedeno sodbo BPB proti Komisiji, točka 185 in navedena sodna praksa).

97 Prav tako je treba upoštevati dejstvo, da so protikonkurenčne dejavnosti navadno tajne, zato je v večini primerov treba na obstoj ravnanja ali protikonkurenčnega sporazuma sklepati iz več naključij in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj in če ni drugih skladnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi pravil o konkurenci (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točke od 55 do 57).

98 Kar zadeva obseg sodnega nadzora, mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče, ko mu je predložena tožba za razglasitev ničnosti odločbe na podlagi člena 81(1) ES, na splošno opraviti celosten pregled, da ugotovi, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 81(1) ES (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Bayer proti Komisiji, T‑41/96, Recueil, str. II‑3383, točka 62 in navedena sodna praksa).

99 Dvom na strani sodišča se razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve, v skladu z načelom domneve nedolžnosti, ki se kot splošno načelo prava Unije uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (zgoraj v točki 55 navedena sodba Hüls proti Komisiji, točki 149 in 150, in sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v združenih zadevah Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP in T‑56/02 OP, T‑60/02 OP in T‑61/02 OP, ZOdl., str. II‑3567, točki 60 in 61).

100 Ob upoštevanju teh navedb je treba preučiti, ali je Komisija v obravnavani zadevi pravno zadostno dokazala, da ravnanje tožeče stranke v spornih obdobjih pomeni kršitev člena 81(1) ES.

– Obdobje od 31. januarja 1994 do maja 1995

101 Tožeča stranka v bistvu trdi, da je Komisija napačno presodila dejstva, ko je ugotovila, da se je kršitev začela 31. januarja 1994. Zatrjuje, da ni bilo dokazano, da je pred majem 1995 imela kakršen koli stik s konkurenti, ki bi lahko pomenil kršitev člen 81(1) ES.

102 Iz točk od 104 do 114 in 351 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija na podlagi izjav družbe Degussa, ki jih je ta podala v okviru prošnje za imuniteto in ki jih potrjujejo dokazne listine družbe EKA Chemicals in navedbe družbe Arkema, ugotovila, da je tožeča stranka pri kršitvi začela sodelovati 31. januarja 1994.

103 Najprej, Komisija je navedla, da so v skladu z izjavami družbe Degussa konkurenti v 90. letih vedno pogosteje izmenjevali „občutljive informacije o konkurenci“ in celo „informacije o trgu“. V skladu s temi izjavami je „[izraz] ‚izmenjava informacij o trgu‘ opis[oval] tipično vsebino pogovora med prodajnimi oddelki konkurenčnih podjetij“. Komisija je dodala, da so se glede na te izjave „informacije, izmenjane ustno, nanašale na razvoj obsegov proizvodnje in cen, na ravnanje konkurentov in strank na trgu, na prihod in odhod konkurentov, na razvoj zmogljivosti proizvodnje, na tehnični razvoj izdelkov na strani ponudbe in povpraševanja ter na druga podobna vprašanja“ (točka 104 obrazložitve izpodbijane odločbe). Po navedbah družbe Degussa so konkurenti začeli te pogovore zlasti zato, da bi določili in preverili tržne deleže konkurentov in da bi si priskrbeli informacije o ravnanju strank (točka 105 obrazložitve izpodbijane odločbe).

104 Nato, Komisija je glede natančnega datuma začetka kršitve pojasnila, da se prvi dokaz, ki potrjuje izjave družbe Degussa, zlasti glede tožeče stranke, nanaša na sestanek med družbama EKA Chemicals in Kemira 31. januarja 1994 v Stockholmu ter na sestanek med družbama Degussa in EKA Chemicals istega dne. Po navedbah Komisije iz tega dokaza izhaja, da so „družbe EKA Chemicals, Kemira, Degussa in [tožeča stranka] sodelovale pri tajnem dogovarjanju vsaj od začetka leta 1994“ (točke od 106 do 108 in 351 obrazložitve izpodbijane odločbe).

105 Nazadnje, Komisija se je sklicevala tudi na obstoj drugih nezakonitih stikov v letih 1994 in 1995, o katerih so poročale družbe EKA Chemicals (točki 110 in 111 obrazložitve izpodbijane odločbe), Degussa (točka 114) in Arkema (točka 115 obrazložitve izpodbijane odločbe).

106 Glede tega je treba najprej navesti, da izjave družbe Degussa, vsebino katerih tožeča stranka izpodbija, same po sebi ne pomenijo zadostnega dokaza za udeležbo tožeče stranke pri kršitvi.

107 V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč izjave podjetja, obtoženega sodelovanja v kartelu, pravilnost katere obtožena podjetja izpodbijajo, ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo storila ta podjetja, ne da bi to potrjevali drugi dokazi (zgoraj v točki 95 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 219, in sodba Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T‑38/02, ZOdl., str. II‑4407, točka 285).

108 Ta ugotovitev v obravnavani zadevi velja še toliko bolj, saj so izrazi, ki jih uporablja družba Degussa – ko opisuje vse sestanke, do katerih je prišlo v začetnem obdobju kartela, med letoma 1994 in 1996 – zelo splošni. Te izjave torej same po sebi na zadoščajo za ugotovitev, da je tožeča stranka začela sodelovati pri kršitvi v začetku leta 1994.

109 Kar zadeva sklicevanje Komisije na izjave družbe Degussa, da so bile „občutljive informacije o konkurenci“ izmenjane med večstranskimi stiki ob skupščinah CEFIC 29. aprila in 25. novembra 1994 (točka 114 obrazložitve izpodbijane odločbe), je treba navesti, da je ta navedba, ki tožeče stranke ne omenja izrecno, del zgoraj navedenih izjav družbe Degussa in je torej ni mogoče šteti za element, ki bi te izjave lahko podkrepil.

110 Poleg tega, kar zadeva dokaz, ki ga je navedla Komisija v podporo izjav družbe Degussa glede zadevnega obdobja, ni sporno, da se tožeča stranka ni udeležila sestankov, navedenih v točki 351 obrazložitve izpodbijane odločbe, to je sestanka med družbama EKA Chemicals in Kemira 31. januarja 1994 v Stockholmu ter sestanka med družbama EKA Chemicals in Degussa istega dne.

111 Komisija se je v zvezi s temi sestanki sklicevala zgolj na dokument družbe EKA Chemicals, ki je nastal v času dejanskega stanja, v skladu s katerim sta družbi EKA Chemicals in Kemira med sestankom 31. januarja 1994 izmenjali informacije o skandinavskem trgu, družba Kemira pa „[je] sporočila, da [se je] pogajala z [družbo Air Liquide], da pa izidi teh pogovorov niso bili zelo dobri“. Po mnenju Komisije so glede na ta dokument „pogovori z [družbo Degussa] in [tožečo stranko] napred[ovali] bolje“ (točka 106 obrazložitve izpodbijane odločbe).

112 Vendar, čeprav so v tem dokumentu omenjeni, po eni strani, izmenjave informacij med skandinavskima proizvajalcema, družbama Kemira in EKA Chemicals, in, po drugi strani, pogovori teh dveh z nekaterimi proizvajalci na „celinskem trgu“, omemba tožeče stranke v tem kontekstu ni zadosten dokaz za njeno sodelovanje pri nezakonitih stikih v času zadevnega sestanka.

113 Gre namreč za posreden dokaz, ki izvira od podjetja, ki se ni udeležilo domnevnih pogovorov s tožečo stranko, in ki ga družba Kemira ni potrdila. Poleg tega navedbe iz zadevnega dokumenta ne omogočajo ugotoviti, kaj je bil predmet zadevnih pogovorov.

114 Glede tega je Komisija napačno ugotovila, da ni „nobenega razloga za dvom, da so informacije iz tega dokumenta natančen odraz pogovorov, ki so potekali v tem obdobju“ in ki pomenijo kartel, v katerem je tožeča stranka sodelovala (točka 317 obrazložitve izpodbijane odločbe).

115 Kar zadeva druge dvostranske stike v letu 1994, ki jih je navedla družba EKA Chemicals, se Komisija sklicuje na sestanek med družbo EKA Chemicals in tožečo stranko 2. novembra 1994 v Göteborgu, na katerem sta se po navedbah te družbe udeleženki „pogovarjali o trgu VP v Evropi“ (točka 111 obrazložitve izpodbijane odločbe).

116 Vendar je treba navesti, da samo ta splošna navedba ne zadošča za dokaz nezakonitosti – ki jo tožeča stranka izpodbija – zadevnega sestanka. Prav tako nezakonitega cilja tega sestanka ne dokazujejo druge izjave družbe EKA Chemicals, na katere se sklicuje Komisija in ki se ne nanašajo izključno na ta sestanek, ampak zgolj na dejstvo, da so „od 90. let sestanki med družbo EKA Chemicals in [tožečo stranko] zadevali predvsem splošna vprašanja o trgu, kot so informacije o cenah, predvidevanja glede trga itd.“ (točka 113 obrazložitve in opomba na strani 84 izpodbijane odločbe).

117 Nazadnje, čeprav je Komisija ugotovila, da so izjave družbe Degussa podprte z izjavami družbe Arkema o sestankih v letu 1995, v skladu s katerimi se je med drugim „nedvomno razpravljalo o modelu delitve med proizvajalci od 1994-1995“ (točki 104 in 115 obrazložitve izpodbijane odločbe), je vseeno treba ugotoviti, da se te druge izjave nanašajo na večstranski sestanek, ki je potekal „aprila ali maja 1995“ (točka 115 obrazložitve izpodbijane odločbe), in na poznejše stike, ter torej ne morejo biti dokaz v podporo izjavam družbe Degussa v zvezi s sodelovanjem tožeče stranke pri kršitvi v času pred tem.

118 Iz zgornjih navedb izhaja, da elementi, navedeni v točkah od 104 do 115 in 351 obrazložitve izpodbijane odločbe, obravnavani kot celota, ne pomenijo dovolj sklenjenega kroga indicev za utemeljitev ugotovitve Komisije, da je tožeča stranka sodelovala pri kršitvi v obdobju od 31. januarja 1994 do maja 1995.

119 Namreč, po eni strani, izjave družbe Degussa, omenjene v točkah 104 in 105 obrazložitve izpodbijane odločbe, same po sebi ne zadoščajo za dokaz, da je tožeča stranka sodelovala pri tajnem dogovarjanju od leta 1994, in po drugi strani, drugi elementi, navedeni v točkah od 106 do 115 in 351 obrazložitve izpodbijane odločbe, ne pomenijo zadostnega dokaza za potrditev teh izjav, kar zadeva sodelovanje tožeče stranke pri nezakonitih stikih pred majem 1995.

120 Zato je treba očitek tožeče stranke, ki se nanaša na napako pri presoji dejstev glede njenega sodelovanja pri kršitvi od 31. januarja 1994 do maja 1995, sprejeti.

– Obdobje od maja 1995 do avgusta 1997

121 Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da so naslovnice izpodbijane odločbe, med katerimi je tudi tožeča stranka, sodelovale v kompleksnem kartelu, ki so ga sestavljali sporazumi in usklajena ravnanja, katerih cilj je bil omejiti konkurenco v smislu člena 81(1) ES. Ta kartel naj bi vključeval zlasti izmenjavo informacij o trgih, omejitev proizvodnje in proizvodne zmogljivosti, delitev trgov in določanje cen (točka 337 obrazložitve izpodbijane odločbe).

122 Kar zadeva posebej začetno obdobje kartela, je Komisija med drugim navedla, da so se udeleženci kartela vsaj od 31. januarja 1994 redno srečevali, da bi izmenjali občutljive informacije o trgu in da bi razpravljali o obsegu proizvodnje, o njegovem mogočem zmanjšanju ali o možnosti oviranja prihoda novih proizvodnih zmogljivosti na trg (točka 304 obrazložitve izpodbijane odločbe), in da je te tajne stike, ki so vodili do sklenitve trdnih sporazumov o cenah in delitvi trga, mogoče šteti za del istega tajnega načrta (točka 305 obrazložitve izpodbijane odločbe).

123 Komisija je poleg tega ugotovila, da je v začetnem obdobju kartela izmenjava informacij o obsegu prodaje, o cenah in o strankah bila taka, da je zadevnim podjetjem omogočala upoštevanje teh informacij za določanje njihovega ravnanja na trgu, ter da je zato mogoče predpostaviti, da so navedena podjetja upoštevala informacije, izmenjane s konkurenti, za določanje svojega ravnanja na trgu (točka 308 obrazložitve izpodbijane odločbe).

124 Komisija je tako navedla, da „čeprav od začetka kršitve še ni bila dosežena faza, v kateri je mogoče govoriti o sklenjenem sporazumu, je [zadevno ravnanje] vseeno mogoče označiti […] za prepovedano s členom 81(1) [ES …], saj [ima] celota tajnega dogovarjanja v različnih oblikah vse znake sporazuma in/ali usklajenega ravnanja“ (točka 309 obrazložitve izpodbijane odločbe).

125 Komisija je v utemeljitev svojih ugotovitev glede obdobja od maja 1995 do avgusta 1997 navedla zlasti ta dejstva:

– večstranski sestanek, ki je bil aprila ali maja 1995 organiziran v Parizu, je imel namen vzpostaviti stalne stike med konkurenti, saj sta družba Degussa in tožeča stranka izrazili željo, da bi se obstoječi položaji na trgu stabilizirali, kot je to le mogoče (točke od 115 do 117 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– dvostranski stiki ob skupščini CEFIC 11. ali 12. maja 1995 v Dresdnu so se nanašali na pričakovan padec cen zaradi dokončanja novih proizvodnih obratov (točki 118 in 119 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– dvostranski sestanki junija 1995 med družbama Atofina in Air Liquide (točka 120 obrazložitve izpodbijane odločbe) med družbama Atofina in Degussa (točka 121 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter med družbama Degussa in EKA Chemicals (točka 122 obrazložitve izpodbijane odločbe) so bili posvečeni pogovorom o presežni zmogljivosti na trgu VP in o možnosti sodelovanja med proizvajalci na podlagi tabele, v kateri so bili predstavljeni podrobni podatki o posameznih strankah in proizvajalcih in ki je vključevala podatke o tožeči stranki;

– na splošno je okrog leta 1995 več predlogov glede prodajnih kvot in nadziranja presežnih zmogljivosti več kot eno leto „krožilo“ in bilo predmet pogovorov med družbami Atofina, Degussa ter tožečo stranko (točki 123 in 124 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– sestanek med družbami Atofina, Degussa in Chemoxal, ki je potekal v Parizu 23. oktobra 1995, je zadeval zlasti predlog, izražen s številkami, glede omejitve novih zmogljivosti, tudi zmogljivosti nove tovarne tožeče stranke, in predlog sporazuma o cenah (točki 126 in 127 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– proizvajalci so bili razdeljeni v dve skupini, „A“ in „B“ – ki sta ju koordinirali tožeča stranka in družba Degussa – skupina „B“ naj bi si razdelila tržne deleže, ki jih je opredelila skupina „A“, v kateri so bili združeni „vodilni na trgu“, in sicer družba Degussa, tožeča stranka in skandinavski podjetji, družbi EKA Chemicals in Kemira (točki 130 in 131 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– sestanek skupine „B“ 31. oktobra 1995 v Milanu se je nanašal na „osnove modela delitve tržne rasti“ in zapiski, narejeni na tem sestanku, navajajo med drugim informacije glede tožeče stranke (točki 132 in 133 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– dvostranski stiki, v katerih je bila udeležena tudi tožeča stranka, ob skupščini CEFIC 21. in 22. novembra 1995 v Bruslju in sestanek v Italiji so se nanašali na izmenjavo informacij o trgu in določitev ravni cen VP za naslednje leto, ki pa se jih ni spoštovalo (točke od 134 do 136 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– cilj dvostranskega sestanka med družbo Atofina in tožečo stranko v začetku leta 1996 v Parizu je bil primerjati stališči skupin „A“ in „B“ (točka 139 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– sestanki ob skupščinah CEFIC, na katerih je sodelovala tožeča stranka in ki so potekali 24. maja 1996 v Göteborgu in 27. novembra 1996 v Bruslju, so se nanašali na predloge delitve trga, izražene s številkami, in na cene, vendar niso privedli do jasnega sporazuma (točke od 141 do 145 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– številni dvostranski stiki v letih 1996 in 1997 – med katerimi je bil tudi sestanek med družbo EKA Chemicals in tožečo stranko aprila ali maja 1997 v Københavnu, na katerem je tožeča stranka vprašala družbo EKA Chemicals, ali je pripravljena sodelovati z drugimi proizvajalci pri usklajenih prizadevanjih za zmanjšanje zmogljivosti – kažejo na načrte za zmanjšanje zmogljivosti (točki 154 in 155 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– sestanki 28. ali 29. maja 1997 ob skupščini CEFIC v Sevilli so povezali skupini „A“ in „B“ in so se nanašali na podroben model delitve trga VP, vendar na njih ni bil dosežen noben dokončen sporazum, pogovori pa so bili prestavljeni na avgust 1997 (točke od 156 do 167 obrazložitve izpodbijane odločbe);

– dvostranski stiki med tožečo stranko ter družbama EKA Chemicals in Degussa so sledili navedenim sestankom med poletjem leta 1997 (točke od 168 do 170 obrazložitve izpodbijane odločbe).

126 Tožeča stranka ne izpodbija niti tega, da je do teh stikov prišlo, niti vsebine pogovorov, navedene v zgoraj navedenih točkah obrazložitve izpodbijane odločbe.

127 Kljub temu trdi, da ta dejstva ne omogočajo ugotovitve o obstoju sporazuma ali usklajenega ravnanja pred večstranskim sestankom avgusta 1997 v Bruslju, ki se je končal s trdnim sporazumom o povišanju cene VP (točke od 171 do 174 obrazložitve izpodbijane odločbe) in za katerega tožeča stranka meni, da pomeni začetek njenega sodelovanja pri kršitvi.

128 Prvič, tožeča stranka – ob sklicevanju na elemente iz točk od 115 do 170 obrazložitve izpodbijane odločbe – trdi, da udeleženci zadevnih pogovorov do navedenega sestanka avgusta 1997 niso sklenili sporazuma o delitvi trgov ali o cenah in da niso sodelovali pri usklajenem ravnanju.

129 Glede tega navaja, da se je Komisija oprla na napačno razlago pojmov sporazuma in usklajenega ravnanja iz člena 81(1) ES in da je napačno presodila dejstva.

130 Kar zadeva zatrjevano napačno uporabo prava, je treba opozoriti, da v primeru kompleksne kršitve Komisiji ni treba opredeliti vsakega dejanja za sporazum ali za usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES, saj gre za obliki tajnega dogovarjanja enake vrste. Poleg tega od Komisije ni mogoče zahtevati, naj kršitev natančno opredeli za sporazum ali za usklajeno ravnanje, saj se zgoraj navedena določba vsekakor nanaša na obe obliki kršitve (glej točki 90 in 91 zgoraj).

131 Komisije torej v obravnavani zadevi ni mogoče grajati, kar zadeva pravo, ker je ugotovila, da ima celota zadevnih ravnanj vse znake „sporazuma in/ali usklajenega ravnanja“, saj je mogoče šteti, da ta ravnanja spadajo pod eno ali drugo obliko tajnega dogovarjanja iz člena 81(1) ES.

132 Kar zadeva zatrjevano napako pri presoji dejstev, tožeča stranka v bistvu trdi, da pred avgustom 1997, po eni strani, konkurenti niso dosegli sporazuma o specifičnem ravnanju na trgu in, po drugi strani, niso sodelovali na način, ki bi ga bilo mogoče opredeliti za usklajeno ravnanje.

133 Tožeča stranka se sklicuje zlasti na informacije, navedene v izpodbijani odločbi, v skladu s katerimi so se leta 1996 pogovori „eno leto vrteli v krogu“ in so bili dozdevno „na mrtvi točki“. Poudarja, da je še maja 1997 „pomanjkanje zaupanja bilo razlog za to, da ni bil dosežen sporazum o ohranitvi statusa quo glede tržnih deležev“, saj so „najmanjši proizvajalci glasovali proti določitvi tržnih deležev“ (točke 140, 142 in 164 obrazložitve izpodbijane odločbe).

134 Vendar, čeprav elementi, ki jih navaja tožeča stranka, kažejo na to, da proizvajalci, ki so se udeležili sestankov med majem 1995 in avgustom 1997, niso uspeli skleniti sporazuma kot takega glede delitve trga – kar je tudi Komisija navedla v točki 309 – so se vseeno dalj časa udeleževali rednih pogovorov o načrtu takega sporazuma.

135 Iz dejstev, ki jih tožeča stranka ne izpodbija, je namreč razvidno, da je po ponavljajočih se vabilih družbe Degussa in tožeče stranke, ki sta jih naslovili na svoje konkurente na trgu VP, maja 1995 prišlo do srečanj z namenom vzpostaviti stalne stike med konkurenti. Udeleženci so razpravljali o trendih na trgu in o novih ponudnikih na evropskem trgu VP, družba Degussa in tožeča stranka pa sta želeli, da bi obstoječi položaji na trgu ostali stabilni, kot je le mogoče (točke od 115 do 117 obrazložitve izpodbijane odločbe).

136 Med majem 1995 in avgustom 1997 so potekali redni pogovori, ki so se nanašali na predloge glede prodajnih kvot in nadziranja presežnih zmogljivosti (točki 123 in 124 obrazložitve izpodbijane odločbe), na predlog, izražen s številkami, omejitve novih zmogljivosti, tudi zmogljivosti tožeče stranke, in na predlog sporazuma o cenah (točki 126 in 127 obrazložitve izpodbijane odločbe), na „osnove modela delitve tržne rasti“ (točki 132 in 133 obrazložitve izpodbijane odločbe), na predloge glede delitve trga, izražene s številkami, in na sporazum o cenah (točke od 143 do 145 obrazložitve izpodbijane odločbe), na usklajeno prizadevanje za zmanjšanje proizvodnih zmogljivosti (točki 154 in 155 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter tudi na podroben model delitve trga VP (točke od 159 do 167 obrazložitve izpodbijane odločbe).

137 Vsebina pogovorov, ki je tožeča stranka ne izpodbija, dokazuje skupno voljo omejiti konkurenco.

138 To zaporedje rednih sestankov, na katerih so se podjetja sestala, da bi razpravljala o načrtih omejitve novih zmogljivosti, o delitvi tržnih deležev in o sporazumu o cenah, namreč ne bi bilo mogoče, če v tem obdobju ne bi bilo skupne volje udeležencev teh sestankov stabilizirati trg z ukrepi, ki omejujejo konkurenco (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi Dansk Rørindustri proti Komisiji, T‑21/99, Recueil, str. II‑1681, točka 46).

139 Ker je zadevne pogovore očitno vodila skupna volja udeležencev sporazumeti se o samem načelu omejitve konkurence, te ugotovitve ne more omajati dejstvo, da so o specifičnih elementih nameravane omejitve med udeleženci potekala pogajanja do avgusta 1997 in da je trden sporazum, ki je bil sklenjen avgusta 1997 in se je nanašal na usklajeno povišanje cen VP, vseboval podrobne pogoje, drugačne od tistih, o katerih se je razpravljalo na predhodnih sestankih.

140 Vpletenost tožeče stranke v te tajne stike je poleg tega jasno razvidna iz njenega aktivnega sodelovanja pri pogovorih. Sodelovala je pri večini sestankov v zadevnem obdobju, pri čemer je „naredila povzetek“ predlogov (točki 123 in 124 obrazložitve izpodbijane odločbe) in koordinirala skupino, sestavljeno iz „vodilnih na trgu“ (točki 130 in 131 obrazložitve izpodbijane odločbe).

141 V zvezi s tem navedba tožeče stranke, da je med sestankom maja 1997 (točka 162 obrazložitve izpodbijane odločbe) njen predstavnik „odšel in zaloputnil vrata […], ker so ga razjezile zahteve malih proizvajalcev“, ne pomeni indica, ki bi dokazoval, da njeno sodelovanje na zadevnem sestanku, niti a fortiori pri vseh zadevnih stikih, nikakor ni bilo protikonkurenčno.

142 Glede na zgornje navedbe je Komisija pravilno ugotovila, da so bila zadevna ravnanja v začetni fazi kartela, pri katerih je tožeča stranka sodelovala, del istega protikonkurenčnega načrta in da zato zanje velja prepoved iz člena 81(1) ES.

143 Po eni strani je namreč treba spomniti, da se lahko šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen, že če je podano soglasje volj o samem načelu omejitve konkurence, tudi če o specifičnih elementih nameravane omejitve še tečejo pogajanja (glej točko 86 zgoraj).

144 Tožeča stranka torej v obravnavani zadevi ne more utemeljeno trditi, da zaradi nestrinjanja podjetij s sprejetjem specifičnih smernic obnašanja na trgu zadevna ravnanja pomenijo kvečjemu namen omejiti konkurenco in ne spadajo pod oblike tajnega dogovarjanja iz člena 81(1) ES.

145 Ker je iz zgornjih navedb razvidno, da so konkurenti že imeli skupni načrt, katerega cilj je bil doseči protikonkurenčni sporazum, je te pogovore treba šteti za več kot zgolj namen ali poskus sporazuma.

146 Po drugi strani je treba navesti, da je stike v zadevnem obdobju vsekakor mogoče opredeliti za usklajeno ravnanje iz člena 81(1) ES.

147 Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso dejstvo, da podjetje konkurentom sporoči podatke zaradi priprave protikonkurenčnega sporazuma, zadostuje za dokaz obstoja usklajenega ravnanja v smislu člena 81 ES (glej točko 89 zgoraj).

148 Glede tega, čeprav Komisiji ne uspe dokazati, da so podjetja sklenila sporazum v strogem pomenu besede, za ugotovitev kršitve člena 81(1) ES zadostuje, da so konkurenti vzpostavili neposredne stike zato, da bi „stabilizirali trg“ (glej v tem smislu zgoraj v točki 89 navedeno sodbo BPB proti Komisiji, točka 170).

149 Glede na zgoraj navedeno je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da se posredovanje informacij konkurentom lahko šteje za usklajeno ravnanje samo, če je bil protikonkurenčni sporazum že sklenjen in pogajanja potekajo samo zato, da bi se omogočilo njegovo izvajanje.

150 Komisija je v obravnavani zadevi ugotovila, da je tožeča stranka sodelovala pri nekaterih sestankih s svojimi konkurenti in da so bile na teh srečanjih izmenjane informacije o razmerah na trgu, da se je razpravljalo o ravni cen in da so udeleženci predstavili poslovno strategijo, ki jo nameravajo izvesti na trgu. Poleg tega je bilo ugotovljeno, da je do zadevne izmenjave informacij prišlo z namenom pripraviti sporazum o delitvi trga in o cenah, torej je bil njen cilj očitno protikonkurenčen.

151 Zato je Komisija pravilno ugotovila, da je tožeča stranka sodelovala pri usklajenem ravnanju, katerega cilj je bil omejiti konkurenco.

152 Te ugotovitve ne more omajati trditev tožeče stranke, da je zato, ker ni bilo medsebojnega zaupanja med konkurenti, nepojmljivo, da bili ti lahko udeleženi pri usklajenem ravnanju.

153 Različna stališča udeležencev ali celo pomanjkanje zaupanja med njimi namreč samo po sebi ne zadošča za izključitev obstoja usklajevanja, ki bi ga bilo mogoče opredeliti za usklajeno ravnanje. Trditve tožeče stranke pa ne omajajo dejstev, ki jih je ugotovila Komisija, iz katerih izhaja, da so se konkurenti, kljub nekolikšnemu pomanjkanju zaupanja med seboj, v zadevnem obdobju redno sestajali in izmenjevali informacije o razmerah na trgu in o svoji poslovni strategiji, da bi pripravili protikonkurenčni sporazum.

154 V nasprotju z navedbami tožeče stranke Komisiji ni mogoče očitati, da ni dokazala, da je bilo izmenjane informacije glede na njihovo vsebino mogoče uporabiti za protikonkurenčne namene.

155 Protikonkurenčni cilj zadevnega ravnanja namreč jasno izhaja iz narave informacij, izmenjanih na sestankih v zadevnem obdobju, ki so vsebovale podatke o prodaji prejšnjih let in napovedi za prihodnost (točka 120 obrazložitve izpodbijane odločbe), ter iz vsebine obravnavanih predlogov, ki so se nanašali na vzdrževanje statusa quo na trgu, na delitev novih zmogljivosti proizvodnje in na določitev ravni cene VP (glej na primer točke 115, 127, 133, 136 in 144 obrazložitve izpodbijane odločbe).

156 Zato je Komisija pravno zadostno dokazala, da zadevna izmenjava informacij, ki je bila namenjena „pripravi terena“ za povišanje cen in delitve trgov, ki so bile posledica tega povišanja, pomeni obliko tajnega dogovarjanja iz člena 81(1) ES.

157 Iz teh navedb izhaja, da je Komisija pravilno ugotovila, da je mogoče šteti, da sporna ravnanja spadajo pod prepoved iz člena 81(1) ES, saj so del celote, ki ima znake sporazuma „in/ali“ usklajenega ravnanja“ (točki 308 in 309 obrazložitve izpodbijane odločbe).

158 Glede trditve tožeče stranke, da je trg VP ostal konkurenčen vse do avgusta ali septembra 1997, saj so cene VP v začetku leta 1997 občutno padle, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pri uporabi člena 81(1) ES ni treba upoštevati dejanskih učinkov sporazuma ali usklajenega ravnanja, če se izkaže, da je namen kršitve preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu (sodbi Sodišča z dne 19. marca 2009 v zadevi Archer Daniels Midland proti Komisiji, C‑510/06 P, ZOdl., str. I‑1843, točka 140, in z dne 4. junija 2009 v zadevi T‑Mobile Netherlands in drugi, C‑8/08, ZOdl., str. I‑4529, točka 29).

159 Ker je v obravnavani zadevi Komisija ugotovila, da je tožeča stranka sodelovala pri protikonkurenčnem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju, katerega cilj je bil omejiti konkurenco na trgu VP, ji ni bilo treba upoštevati dejanskih učinkov zadevnih ravnanj.

160 Vsekakor pa, kar natančneje zadeva usklajeno ravnanje, se v skladu z ustaljeno sodno prakso domneva – razen če zainteresirani subjekti dokažejo nasprotno – da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na tem trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti (zgoraj v točki 87 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 118 in 121, in zgoraj v točki 55 navedena sodba Hüls proti Komisiji, točki 161 in 162).

161 Glede tega, čeprav bi se ugotovilo, da ta ravnanja v zadevnem obdobju niso vplivala na ceno, to ne bi omajalo zakonitosti presoje Komisije.

162 Zlasti to, da usklajeno ravnanje ne vpliva neposredno na raven cen, ne onemogoča ugotovitve, da je to ravnanje omejilo konkurenco med zadevnimi podjetji, zlasti s tem, da je odstranilo konkurenčne pritiske (glej v tem smislu zgoraj v točki 138 navedeno sodbo Dansk Rørindustri proti Komisiji, točki 139 in 140).

163 Zato trditve tožeče stranke, da Komisija ni upoštevala dokaza, da je trg v zadevnem obdobju ostal konkurenčen, ni mogoče sprejeti.

164 Kar zadeva trditev tožeče stranke, da se dejstva, navedena v izpodbijani odločbi glede zadevnega obdobja, nanašajo pretežno na trg VP, ne pa na trg NPB, je treba opozoriti, da izpodbijana odločba temelji na ugotovitvi enotne kršitve glede obeh zadevnih trgov (točka 328 in naslednje obrazložitve izpodbijane odločbe) in da tožeča stranka v obravnavani zadevi te opredelitve ne izpodbija.

165 Ker pa je Komisija zadevni kartel opredelila za enotno kršitev, ji pri tej opredelitvi ni bilo treba navesti, da je bilo trajanje dejanj, ki zadevajo zgolj trg NPB, drugačno. Ker ne gre za ločeni kršitvi, ji poleg tega ni bilo treba upoštevati te razlike pri določitvi trajanja kršitve, obravnavane v celoti.

166 Razdelitev trajajočega ravnanja, za katero je značilen en sam cilj, na več ločenih kršitev, ker so se tajni dogovori, kar zadeva njihovo intenzivnost, razlikovali glede na zadevni trg, bi bila namreč umetna. Te dejavnike je treba upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri določanju zneska globe (glej po analogiji zgoraj v točki 87 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 90).

167 Komisija je – skladno s temi ugotovitvami – v obravnavani zadevi navedla, da je pri določitvi zneska globe upoštevala dejstvo, da se je kartel v zvezi z NPB začel pozneje kot v zvezi z VP in da se je končal prej (točka 331 obrazložitve izpodbijane odločbe).

168 Trditve tožeče stranke, da so dokazi za protikonkurenčna dejanja na trgu NPB v zadevnem obdobju nezadostni, torej ni mogoče sprejeti.

169 Nazadnje, ker tožeča stranka ni dokazala, da je bilo v izpodbijani odločbi pravo napačno uporabljeno glede člena 81(1) ES, je treba zavrniti tudi njeno trditev, ki v bistvu temelji na isti predpostavki, da je Komisija to določbo razlagala preširoko, v nasprotju z načelom zakonitosti kazni.

170 Glede na zgornje navedbe očitka glede ugotovitve kršitve v obdobju od maja 1995 do avgusta 1997 ni mogoče sprejeti.

– Obdobje od 18. maja do 31. decembra 2000

171 Komisija je glede končnega obdobja kršitve v točki 356 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da se člen 81(1) ES uporablja za kartel, ki ima učinke tudi po svojem uradnem prenehanju, in da to med drugim velja, kadar se podjetja ne odpovejo uporabi referenčnih cen, o katerih so se sporazumela na sestankih kartela.

172 Ob upoštevanju teh ugotovitev je Komisija v obravnavani zadevi navedla, da je bilo glede na izjave družbe Arkema, ki se ujemajo z drugimi dokazi, med večstranskim sestankom v Turkuju 18. maja 2000 doseženo splošno soglasje, da raven cen ostane nespremenjena v celem letu 2000, in da je zato mogoče šteti, da se je učinek na cene nadaljeval vsaj še v drugi polovici leta 2000 (točka 357 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tako je bil 31. december 2000 določen za dan konca kršitve, zlasti v zvezi s tožečo stranko (točka 360 obrazložitve izpodbijane odločbe).

173 Tožeča stranka v bistvu trdi, da je Komisija napačno uporabila pravo in napačno presodila dejstva s tem, da je ugotovila, da se je kartel nadaljeval po sestanku 18. maja 2000.

174 S tem v zvezi je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 81 ES uporablja tudi za dogovore, ki učinkujejo še po svojem uradnem prenehanju (sodba Sodišča z dne 3. julija 1985 v zadevi Binon, 243/83, Recueil, str. 2015, točka 17, in sodba Splošnega sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Montedipe proti Komisiji, T‑14/89, Recueil, str. II‑1155, točka 231).

175 Komisija lahko zlasti zakonito ugotovi, da so učinki kartela obstajali še po uradnem prenehanju tajnih sestankov, če se povišanje cene, dogovorjeno na teh sestankih, uporablja tudi v poznejšem obdobju (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 26. aprila 2007 v združenih zadevah Bolloré in drugi proti Komisiji, T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 in T‑136/02, ZOdl., str. II‑947, točka 186).

176 Ker je v obravnavani zadevi Komisija ugotovila, da je bilo na sestanku 18. maja 2000 doseženo splošno soglasje, da raven cen ostane nespremenjena tudi v drugi polovici leta 2000, je lahko pravilno ugotovila, da so učinki kartela trajali do 31. decembra 2000.

177 Te ugotovitve ne morejo omajati trditve tožeče stranke, ki zadevajo, na prvem mestu, nezadostnost dokazov, ki jih je predložila Komisija.

178 Navesti je treba, da tožeča stranka ne izpodbija, da se je zadeven informativni sestanek zgodil, niti svoje udeležbe na njem. Glede tega napačno trdi, da izjave družbe Arkema, v katerih je omenjeno „soglasje“, ne pomenijo, da je obstajala skupna volja udeležencev v zvezi z nadaljevanjem učinkov sporazuma. Tej trditvi namreč nasprotuje vsebina teh izjav, v katerih so omenjeni „zadnji pogovori“ o cenah za 1. januar 2001 in „splošno soglasje“ o tem, da ravni cen ostanejo nespremenjene (točka 282 obrazložitve izpodbijane odločbe).

179 Prav tako se tožeča stranka napačno sklicuje na domnevno protislovje med navedbo družbe Arkema v zvezi s soglasjem o ceni in drugimi njenimi izjavami, po katerih je bil sestanek v Turkuju „za nekatere proizvajalce priložnost, da pokažejo, da so nastopili drugi časi“ in „da naznanijo prekinitev sodelovanja in tako končajo nadzirano urejanje trga“. Te druge izjave, ki pričajo o namenu končati protikonkurenčno ravnanje in tako naznanjajo uradno prenehanje kartela, ne izpodbijajo obstoja soglasja o ohranitvi učinkov kartela do konca leta.

180 Poleg tega se, drugače kot trdi tožeča stranka, izjave družbe Arkema ujemajo z drugimi elementi spisa, zlasti z informacijo – ki jo je potrdilo več podjetij in ji tožeča stranka ni oporekala – da so bile na sestankih ob polletnih skupščinah CEFIC cene po navadi določene za naslednjih 6 mesecev (točka 357 obrazložitve izpodbijane odločbe).

181 Glede tega je treba navesti, da kadar je podan sklenjen krog ujemajočih se indicev, ki dokazujejo obstoj kartela, je potrebna zares dobra razlaga, da se dokaže, da so se med nekim sestankom zgodile povsem drugačne stvari kot med prejšnjimi sestanki, če so bili na vseh teh sestankih isti udeleženci, če so se zgodili v enakih zunanjih okoliščinah in če so nedvomno imeli enak cilj (sklepni predlogi sodnika B. Vesterdorfa v funkciji generalnega pravobranilca k sodbi Splošnega sodišča z dne 24. oktobra 1991 v zadevi Rhône-Poulenc proti Komisiji, T‑1/89, Recueil, str. II‑867, II‑954).

182 Vsekakor pa je bila navedba, da je več konkurentov nadaljevalo tajno dogovarjanje najmanj do konca leta 2000 kljub njegovemu uradnemu prenehanju, potrjena s tem, da je po sestanku 18. maja 2000 prišlo do nekaterih dvostranskih stikov (točka 357 obrazložitve izpodbijane odločbe).

183 Trditev tožeče stranke, s katero ta poskuša dokazati zakonitost enega od teh stikov, in sicer svojega srečanja z družbo FMC Foret, ne more omajati ugotovitve Komisije glede nadaljevanja učinkov kartela, saj ta ugotovitev ne temelji samo na tem dejstvu, ki pomeni zgolj drugoten element v sklenjenem krogu indicev, ki ga navaja Komisija.

184 Tožeča stranka prav tako ne more utemeljeno trditi, da je med dvostranskim sestankom z družbo Degussa maja ali junija 2000 (točke od 283 do 285 obrazložitve izpodbijane odločbe) navedla, da „na podlagi pogovorov med proizvajalci na trgu ni bilo več mogoče nadaljevati z delitvijo zmogljivosti in njihovo dodelitvijo“.

185 Glede tega zadošča ugotoviti, da to stališče, ki ga je tožeča stranka izrazila med dvostranskimi stiki – ki ga je poleg tega mogoče razlagati kot ponazoritev težav pri vzdrževanju kartela – ne dokazuje, da se je tožeča stranka javno odmaknila od kršitve in tako končala svoje sodelovanje pri kartelu.

186 Iz zgornjih navedb je razvidno, da je Komisija pravno zadostno dokazala, da je bilo na sestanku 18. maja 2000 doseženo splošno soglasje, da bo raven cen ostala nespremenjena, in da je torej kartel imel učinke tudi v drugi polovici leta 2000.

187 Te ugotovitve ne more omajati argumentacija tožeče stranke, ki zadeva, na drugem mestu, to, da ni bila narejena analiza dejanskih cen, ki so se uporabljale na trgu v zadevnem obdobju, in da so v spisu podatki, ki kažejo, da je bil trg konkurenčen.

188 Ker je namreč Komisija dokazala, da so se ravni cen, o katerih je bilo na zadevnem sestanku doseženo splošno soglasje, morale uporabljati v drugi polovici leta 2000, je lahko ugotovila, da bo kartel imel učinke tudi v tem obdobju, ne da bi ji bilo treba dokazati, da je dejansko učinkoval na cene, ki so se uporabljale (glej v tem smislu zgoraj v točki 175 navedeno sodbo Bolloré in drugi proti Komisiji, točka 186).

189 Ker ta ugotovitev v nasprotju s trditvami tožeče stranke temelji na pravno zadostno dokazani ugotovitvi o obstoju skupne volje strank podaljšati učinke kartela kljub njegovemu formalnemu prenehanju, ta ugotovitev ni posledica obrnjenega dokaznega bremena in zato ni v nasprotju z načelom domneve nedolžnosti.

190 Glede na zgornje navedbe je treba ugotoviti, da trditve tožeče stranke niso omajale ugotovitve Komisije, da se je kršitev nadaljevala vse do 31. decembra 2000.

191 Torej tega očitka prav tako ni mogoče sprejeti.

192 Po preučitvi prvega in drugega tožbenega razloga je treba ugotoviti, da Komisija ni pravno zadostno dokazala, da je tožeča stranka sodelovala pri kršitvi v obdobju od 31. januarja 1994 do maja 1995.

193 V preostalem delu je treba prvi in drugi tožbeni razlog zavrniti.

194 Zato je treba člen 1(m) izpodbijane odločbe razglasiti za ničen v delu, v katerem je Komisija ugotovila, da je tožeča stranka sodelovala pri kršitvi v obdobju pred majem 1995, in spremeniti znesek globe, ki ji je bila naložena v členu 2(h) izpodbijane odločbe, da bi se upoštevalo krajše trajanje njenega sodelovanja pri kršitvi. Konkretne posledice te spremembe so natančneje določene v točkah 440 in 441 spodaj.

Zatrjevana kršitev pravice do obrambe

Trditve strank

195 Tožeča stranka v okviru petega tožbenega razloga trdi, da ji je Komisija zavrnila dostop, po eni strani, do nekaterih dokumentov iz spisa, ki jih je predložila družba Degussa, in, po drugi strani, do odgovorov drugih zadevnih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Ta zavrnitev naj bi pomenila kršitev pravice tožeče stranke do obrambe in člena 27(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [81 ES] in [82 ES] (UL 2003, L 1, str. 1).

196 Na prvem mestu tožeča stranka navaja, da je imela le delen dostop do dokumentov, ki jih je predložila družba Degussa, med katerimi so bila njena notranja mesečna poročila glede trga VP za leto 2000. Komisija naj bi napačno uporabila pravo in napačno presodila dejstva s tem, da je tožeči stranki zavrnila popoln dostop do teh dokumentov.

197 Zadevnih informacij naj ne bi bilo mogoče objektivno šteti za zaupne, ker naj bi šlo za vsaj pet let stara poročila glede kratkoročnih strategij. Komisija naj bi v zvezi s primerljivimi informacijami tožeče stranke ugotovila, da se po treh letih ne morejo več šteti za zaupne.

198 Poleg tega naj zaupnost dokumenta ne bi pomenila absolutne ovire za njegovo razkritje. Pravica tožeče stranke do obrambe naj bi morala prevladati nad zaupnostjo podatkov. Sprejeti naj bi bilo mogoče ustrezne ukrepe za zaščito zaupnosti informacij.

199 Dokument družbe Degussa naj bi bil upošteven za ugotovitev, ali se je kršitev nadaljevala po sestanku v Turkuju 18. maja 2000, in naj bi bil zato nujno potreben za obrambo tožeče stranke. Povzetki iz dokumentov družbe Degussa za leto 2000 naj bi kazali na to, da je bil trg konkurenčen, kar naj bi omogočilo izpodbiti obstoj kršitve v tem obdobju.

200 Na drugem mestu tožeča stranka trdi, da je Komisija kršila člen 27(2) Uredbe št. 1/2003 in njeno pravico do obrambe s tem, da ji je zavrnila dostop do odgovorov drugih zadevnih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

201 Komisija naj bi napačno navedla, da pravo Skupnosti takega dostopa ne zahteva. V prejšnjih postopkih naj bi razkrila odgovore na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Točka 27 Obvestila Komisije o pravilih za vpogled v spis Komisije v zadevah na podlagi členov 81 [ES] in 82 [ES], členov 53, 54 in 57 Sporazuma EGP in Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 (UL 2005, C 325, str. 7) naj bi bila nezakonita v delu, v katerem je načelno izključen dostop do zadevnih odgovorov.

202 Tožeča stranka trdi, da bi odgovori drugih zadevnih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah lahko potrdili njeno stališče glede trajanja kršitve, saj naj bi druga podjetja prav tako izpodbijala datuma začetka in konca kartela in zlasti nadaljevanje kršitve med 18. majem in 31. decembrom 2000.

203 Komisija nasprotuje trditvam tožeče stranke.

Presoja Splošnega sodišča

204 Člen 27(2) Uredbe št. 1/2003 določa:

„Pravica do obrambe strank se v postopkih v celoti spoštuje. Strankam je zagotovljena pravica do vpogleda v spis Komisije, ob upoštevanju pravnega interesa podjetij za varstvo poslovnih skrivnosti […]“

205 V skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi lahko bili pomembni za njegovo obrambo (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Corus UK proti Komisiji, C‑199/99 P, Recueil, str. I‑11177, točke od 125 do 128, in sodbo Splošnega sodišča z dne 29. junija 1995 v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑30/91, Recueil, str. II‑1775, točka 81).

206 K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov (zgoraj v točki 97 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 68).

207 Kar zadeva obremenilne dokumente, neposredovanje dokumenta pomeni kršitev pravice do obrambe le, če zadevno podjetje dokaže, po eni strani, da se je Komisija opirala na ta dokument za utemeljitev svojega očitka glede obstoja kršitve in, po drugi strani, da bi bilo očitek mogoče dokazati le s sklicevanjem na ta dokument. Zadevno podjetje mora dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen, izločen kot dokaz (zgoraj v točki 97 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točke od 71 do 73).

208 Če pa, nasprotno, neki razbremenilnen dokument ni bil sporočen, mora zadevno podjetje dokazati le, da je lahko njegovo nerazkritje v njegovo škodo vplivalo na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije. Dovolj je, da podjetje dokaže, da bi lahko navedene razbremenilne dokumente uporabilo pri svoji obrambi (sodba Sodišča z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, točka 318, in zgoraj v točki 85 navedena sodba Hercules Chemicals proti Komisiji, točka 81), pri čemer mora zlasti dokazati, da bi lahko uveljavljalo dokaze, ki ne bi bili skladni s presojo Komisije v fazi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in bi lahko tako kakor koli vplivalo na njeno presojo v poznejši odločbi (zgoraj v točki 97 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 75).

209 Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga trdi, da ni imela dostopa, po eni strani, do nekaterih dokumentov iz spisa Komisije, ki jih je predložila družba Degussa, in, po drugi strani, do odgovorov drugih zadevnih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

– Dostop do dokumentov družbe Degussa

210 Iz spisa je razvidno, da je tožeča stranka med upravnim postopkom prosila za dostop do poročil prodajnega oddelka družbe Degussa, ki zadevajo obdobje kršitve.

211 Komisija je odobrila celovit dostop do dokumentov za leta od 1996 do 1999, vendar je na zahtevo družbe Degussa razkrila zgolj povzetke dokumentov za leti 2000 in 2001, ki so šteli za zaupne.

212 Tožeča stranka v okviru tega tožbenega razloga graja zavrnitev dostopa do celovite različice dokumentov za leto 2000 in se sklicuje, po eni strani, na kršitev člena 27(2) Uredbe št. 1/2003 in, po drugi strani, na kršitev svoje pravice do obrambe.

213 Opozoriti je treba, da pravica do vpogleda v spis iz člena 27(2) Uredbe št. 1/2003 spada med procesna jamstva, katerih namen je zagotoviti varstvo pravice do obrambe in zlasti učinkovito izvajanje pravice do izjave.

214 Tako vpogled v spis ni sam sebi namen, ampak se z njim varuje pravica do obrambe (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil, str. II‑491, točka 156).

215 Iz tega izhaja, da se lahko tožeča stranka, ki navaja zavrnitev celovitega dostopa do zadevnih dokumentov, na kršitev člena 27(2) Uredbe št. 1/2003 sklicuje le, če bi bili ti dokumenti lahko upoštevni za njeno obrambo, kar mora tudi dokazati.

216 Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da bi zadevni dokumenti lahko vsebovali indice o konkurenčnosti trga VP v drugi polovici leta 2000, ki bi lahko pomenili razbremenilne dokaze, kar zadeva nadaljevanje kršitve v tem obdobju. Navaja, da že povzetki teh dokumentov kažejo, da je bil trg VP v letu 2000 konkurenčen, saj so se proizvodni stroški povečali, cene pa so ostale nespremenjene.

217 Vendar, kot je bilo ugotovljeno v točki 188 zgoraj, ker je Komisija pravno zadostno dokazala, da je bilo na sestanku v Turkuju prisotno splošno soglasje, da bodo ravni cen v drugi polovici leta 2000 ostale nespremenjene, je pravilno ugotovila, da je kartel imel učinke do konca tega obdobja, ne da bi ji bilo treba upoštevati morebitne indice o tem, da cilji navedenega soglasja niso bili doseženi.

218 Zato indici v zvezi s stanjem na trgu v drugi polovici leta 2000, zlasti v zvezi z ravnijo cen, ki so jih uporabljala zadevna podjetja, niso mogli kakor koli vplivati na presojo Komisije glede nadaljevanja kršitve do konca leta 2000. Ti indici torej ne bi mogli biti razbremenilni dokazi, kar zadeva nadaljevanje kartela v tem obdobju.

219 Ker tožeča stranka ni dokazala, da bi lahko uporabila elemente iz zadevnih dokumentov za svojo obrambo, je treba ta očitek zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti njeno argumentacijo v zvezi z zatrjevano napačno presojo Komisije glede zaupnosti teh dokumentov.

– Dostop do odgovorov drugih zadevnih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah

220 Iz spisa je razvidno, da je Komisija med upravnim postopkom zavrnila prošnjo tožeče stranke za dostop da nezaupnih različic odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki so jih predložila druga podjetja, na katera je bilo naslovljeno to obvestilo.

221 Tožeča stranka trdi, da je bila s to zavrnitvijo kršena njena pravica do obrambe, saj bi zadevni odgovori lahko vsebovali razbremenilne dokaze.

222 Spomniti je treba, da je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah akt, katerega namen je opredeliti predmet postopka, uvedenega zoper podjetje, in zagotoviti učinkovito izvrševanje pravice podjetja do obrambe (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Schunk in Schunk Kohlenstoff-Technik proti Komisiji, T‑69/04, ZOdl., str. II‑2567, točka 80 in navedena sodna praksa).

223 S tega vidika so naslovnikom obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah zagotovljena procesna jamstva na podlagi načela spoštovanja pravice do obrambe, del katere je tudi pravica do dostopa do upoštevnih dokumentov iz spisa Komisije.

224 Odgovori na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niso del preiskovalnega spisa v pravem pomenu besede (zgoraj v točki 214 navedena sodba Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 380).

225 Kar zadeva dokumente, ki niso del spisa, sestavljenega v času vročitve obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, mora Komisija navedene odgovore drugih zadevnih strank razkriti samo, če se izkaže, da vsebujejo nove obremenilne ali razbremenilne dokaze.

226 Kar v zvezi s tem zadeva, po eni strani, nove obremenilne dokaze, v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da če se Komisija namerava opreti na element iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi dokazala obstoj kršitve, je treba drugim podjetjem, vpletenim v ta postopek, omogočiti, da se opredelijo glede takega novega dokaza (zgoraj v točki 214 navedena sodba Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 386, in sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Avebe proti Komisiji, T‑314/01, ZOdl., str. II‑3085, točka 50).

227 Po drugi strani, kar zadeva nove razbremenilne dokaze, Komisiji v skladu z isto sodno prakso ni treba samoiniciativno zagotoviti dostopa do teh dokazov. Če je Komisija v upravnem postopku zavrnila prošnjo tožeče stranke za dostop do dokumentov, ki jih ni v preiskovalnem spisu, je mogoče ugotoviti kršitev pravice do obrambe samo, če se dokaže, da bi bil izid upravnega postopka lahko drugačen, če bi tožeča stranka v tem postopku imela dostop do zadevnih dokumentov (zgoraj v točki 214 navedena sodba Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 383).

228 Tožeča stranka se poleg tega ne more sklicevati na ugotovitev iz zgoraj v točki 97 navedene sodbe Aalborg Portland proti Komisiji (točka 126), da se Komisija ne more sama odločiti, kateri dokumenti so koristni za obrambo zadevnega podjetja. Ta ugotovitev, ki se nanaša na dokumente iz spisa Komisije, ne velja za odgovore drugih zadevnih podjetij na očitke, o katerih jih je obve