SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (pritožbeni senat)

z dne 8. novembra 2012

Zadeva T‑268/11 P

Evropska komisija

proti

Guidu Stracku

„Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Dopust – Bolniški dopust – Razglasitev ničnosti odločbe Komisije o zavrnitvi prenosa dni letnega dopusta, ki jih zadevna oseba ni izrabila, na prvi stopnji – Člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom – Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov – Direktiva 2003/88/ES – Utemeljena pritožba – Stanje postopka, ki dovoljuje, da se o zadevi odloči – Zavrnitev tožbe“

Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 15. marca 2011 v zadevi Strack proti Komisiji (F‑120/07), s katero se predlaga razveljavitev dela te sodbe.

Odločitev: Sodba Sodišča za uslužbence Evropske unije z dne 15. marca 2011 v zadevi Strack proti Komisiji (F‑120/07) se razveljavi. Tožba, ki jo je Guido Strack vložil pred Sodiščem za uslužbence v zadevi F‑120/07, se zavrne. G. Strack in Evropska komisija nosita svoje stroške v zvezi s postopkom pred Sodiščem za uslužbence in tem postopkom.

Povzetek

1. Ničnostna tožba – Razlogi – Tožbeni razlog, ki ga sodišče preizkusi po uradni dolžnosti – Tožbeni razlog v zvezi z materialno zakonitostjo izpodbijanega akta – Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo pravnega pravila, ki se nanaša na uporabo Pogodbe – Izključitev

(člen 263 PDEU)

2. Akti institucij – Direktiva – Neposredna naložitev obveznosti institucijam Unije v odnosih s svojimi uslužbenci – Izključitev – Možnost sklicevanja – Obseg

(člen 288 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88)

3. Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Organizacija delovnega časa – Pravica do plačanega letnega dopusta – Posebej pomembno načelo socialnega prava Unije

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 31(2); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 7(1))

4. Uradniki – Dopust – Letni dopust – Prenos vseh dni neizrabljenega letnega dopusta v naslednje leto – Pogoji – Skladnost člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom s členom 7(1) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa – Odvzem pravice do plačanega letnega dopusta – Neobstoj

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga V, člen 4, prvi pododstavek; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 7(1))

5. Uradniki – Zaščita varnosti in zdravja – Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov – Razlaga – Razlaga v skladu s členom 7 Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa – Neobstoj – Drugačen namen

(člen 336 PDEU; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 1e(2); Priloga V, člen 4, prvi pododstavek; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 7(1))

6. Pravo Unije – Razlaga – Besedila v več jezikih – Enotna razlaga –Upoštevanje različnih jezikovnih različic

7. Uradniki – Dopust – Letni dopust – Prenehanje delovnega razmerja – Kompenzacijsko plačilo za neizrabljen dopust – Pogoji za dodelitev – Iz službenih razlogov neizrabljen dopust – Službeni razlogi – Pojem – Odsotnost z delovnega mesta zaradi bolniškega dopusta – Izključitev

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 59; Priloga V, člen 4, prvi in drugi pododstavek)

8. Pritožbe uradnikov – Odškodninska tožba – Predhodni postopek – Drugačen potek glede na obstoj ali neobstoj akta, ki posega v položaj

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 24.)

Napotitev na:

Sodišče: 2. april 1998, Komisija proti Sytravalu in Brink·s France, C-367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 67; 2. december 2009, Komisija proti Irski in drugim, C‑89/08 P, ZOdl., str. I‑11245, točka 40;

Splošno sodišče: 6. maj 2010, Kerelov proti Komisiji, T‑100/08 P, točka 13.

2. Direktive so naslovljene na države članice in ne na institucije Unije. Za določbe Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa se zato ne šteje, da same po sebi nalagajo obveznosti institucijam Unije v odnosih s svojimi uslužbenci. Iz tega izhaja, da določbe te direktive same po sebi ne morejo ustvarjati obveznosti za Komisijo pri izvajanju njenih pooblastil za odločanje, katerih namen je urejanje razmerij s svojimi uslužbenci, in tudi ne morejo biti podlaga za ugovor nezakonitosti v zvezi s Kadrovskimi predpisi.

Vendar okoliščina, da direktiva sama po sebi ne zavezuje institucij in da ne more biti podlaga za ugovor nezakonitosti v zvezi z določbo Kadrovskih predpisov ne izključuje tega, da se lahko pravila ali načela, ki so zapisana v tej direktivi, uveljavljajo zoper institucije, če gre pri njih le za poseben izraz temeljnih pravil iz Pogodbe in splošnih načel, ki se za te institucije uporabljajo neposredno.

Direktiva bi bila lahko za institucijo zavezujoča tudi, če naj bi ta na podlagi svoje organizacijske avtonomije in v okviru Kadrovskih predpisov izpolnjevala posebno obveznost, določeno z direktivo, ali če bi se splošen interni akt izrecno skliceval na ukrepe, ki jih je določil zakonodajalec Unije na podlagi pogodb.

Nazadnje, institucije morajo v skladu z dolžnostjo lojalnosti, ki jo imajo, pri svojem ravnanju v vlogi delodajalca upoštevati zakonodajne določbe, sprejete na ravni Unije, s katerimi so določene zlasti minimalne zahteve, katerih namen je izboljšati življenjske in delovne razmere delavcev v državah članicah z zbliževanjem nacionalnih zakonodaj in praks.

(Glej točke od 40 do 44.)

Napotitev na:

Sodišče: 9. september 2003, Rinke, C‑25/02, Recueil, str. I‑8349, točke od 25 do 28;

Splošno sodišče: 21. junij 2011, Adjemian in drugi proti Komisiji, T‑325/09 P, ZOdl., str. II‑6515, točki 51 in 52 ter navedena sodna praksa;

Sodišče za uslužbence: 30. april 2009, Aayhan in drugi proti Parlamentu, F‑65/07, ZOdl. JU, str. I‑A-1‑1054 in II‑A-1‑567, točke 113, 116, 118 in 119; 4. junij 2009, Adjemian in drugi proti Komisiji, F‑134/07 in F‑8/08, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑149 in II‑A‑1‑841, točka 86.

3. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 46 do 48.)

Napotitev na:

Sodišče: 22. november 2011, KHS, C‑214/10, ZOdl., str. I‑11757, točka 37; 24. januar 2012, Dominguez, C‑282/10, točka 16 in navedena sodna praksa; 3. maj 2012, Neidel, C‑337/10, točka 40; 21. junij 2012, ANGED, C‑78/11, točki 17 in 18 ter navedena sodna praksa.

4. Čeprav bi bilo mogoče pravico do letnega dopusta šteti za splošno načelo prava, ki se za institucije uporablja neposredno v odnosih s svojimi uslužbenci in z vidika katerega bi bilo mogoče presojati zakonitost enega od njihovih aktov, v nobenem primeru ne bi bilo mogoče šteti, da člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom uradnikom odvzema uveljavljanje te pravice.

Ta člen namreč zgolj opredeljuje pravila o prenosu in kompenzacijskem plačilu v primeru neizrabljenega letnega dopusta, s tem, da dovoljuje samodejni prenos dvanajstih dni neizrabljenega letnega dopusta v naslednje leto in določa možnost prenosa dni, ki presegajo ta prag, če dopust ni bil izrabljen iz službenih razlogov. Tako ni mogoče šteti, da člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom za dodelitev oziroma uresničevanje pravice do letnega dopusta določa pogoj, ki ji odvzema bistvo oziroma ki ni skladen s sistematiko in namenom člena 7(1) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa. Zahteva, da se za prenos in kompenzacijsko plačilo v zvezi z neizrabljenim letnim dopustom določijo nekateri pogoji, se sicer zdi utemeljena tako zaradi preprečevanja neskončnega akumuliranja neizrabljenega dopusta kot zaradi varovanja finančnih interesov Unije.

Poleg tega ni mogoče trditi, da institucije pri pripravi upoštevnih določb Kadrovskih predpisov niso upoštevale določb, sprejetih na ravni Unije, kot so minimalne zahteve iz člena 7 Direktive 2003/88, ki jih morajo države članice upoštevati, saj iz besedila člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom nikakor ne izhaja, da niso v skladu z navedenimi zahtevami.

(Glej točke od 49 do 51.)

5. Ob branju besedila člena 1e(2) Kadrovskih predpisov ni mogoče šteti, da ta člen odraža namen institucij, da z njegovo vključitvijo med Kadrovske predpise izpolnijo posebno obveznost, določeno z Direktivo 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, niti da se napotitev v tem členu na minimalne zahteve, ki veljajo na podlagi ukrepov, sprejetih na področju zdravja in varnosti v skladu s pogodbami, nanaša na člen 7(1) navedene direktive, ker je namen zadnjenavedene drugačen od namena člena 1e(2) Kadrovskih predpisov.

Člen 1e(2) Kadrovskih predpisov, ki je ena od splošnih določb Naslova I navedenih kadrovskih predpisov, se namreč nanaša na skladnost delovnih pogojev aktivno zaposlenih uradnikov z „ustreznimi standardi zdravja in varnosti“, ki naj bi pomenili minimalne tehnične standarde varovanja zdravja in varnosti delavcev na delovnem mestu, ki jih ne urejajo druge določbe Kadrovskih predpisov, ne pa minimalnih zahtev varnosti in zdravja na splošno, ki zajemajo tudi zahteve v zvezi z organizacijo delovnega časa, na katere se nanaša Direktiva 2003/88, in zlasti letni dopust. Taka široka razlaga člena 1e(2) Kadrovskih predpisov bi bila v nasprotju z avtonomijo zakonodajalca Unije na področju javnih uslužbencev, ki je določena v členu 336 PDEU.

Poleg tega Kadrovski predpisi vsebujejo posebne določbe v zvezi z organizacijo delovnega časa in dopustov v Naslovu IV in Prilogi V. Pravila o prenosu neizrabljenih dni letnega dopusta v naslednje leto oziroma o kompenzacijskem plačilu zanje so posebej določena v členu 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom, Ker ta določba vsebuje jasno in natančno določbo, ki omejuje pravico do prenosa letnega dopusta in do kompenzacijskega plačila zanj glede na število dni neizrabljenega dopusta, ni mogoče uporabiti določb Direktive 2003/88 na podlagi napotitve na druge določbe Kadrovskih predpisov, kot je člen 1e(2), kot splošno pravilo, ki bi omogočalo odstopanje od posebnih določb Kadrovskih predpisov na tem področju. To bi vodilo do razlage contra legem Kadrovskih predpisov.

(Glej točke od 52 do 54.)

6. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 58.)

Napotitev na:

Splošno sodišče: 13. september 2011, Zangerl-Posselt proti Komisiji, T‑62/10 P, točka 42 in navedena sodna praksa.

7. Iz člena 4, prvi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom izhaja, da lahko uradnik v naslednje leto prenese več kot 12 dni neizrabljenega dopusta samo, če iz službenih razlogov v koledarskem letu ni mogel izrabiti letnega dopusta. Prav tako ima uradnik, čigar delovno razmerje je prenehalo, na podlagi člena 4, drugi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom samo v okviru letnega dopusta, ki ga ni izrabil iz službenih razlogov, pravico do kompenzacijskega plačila, določenega v tej določbi.

Izraz „službeni razlogi“, ki se uporablja v členu 4, prvi pododstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom, je treba razlagati tako, da se nanaša na poklicne dejavnosti, ki uradniku zaradi njegovih nalog preprečujejo, da bi izrabil letni dopust, do katerega je upravičen. Iz določb člena 59, prvi odstavek, prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov izhaja, da uradniku pripada pravica do bolniškega dopusta samo, če „predloži dokazilo o nezmožnosti za opravljanje dela“. Iz tega izhaja, da je uradnik, če mu pripada pravica do bolniškega dopusta, oproščen opravljati svoje naloge in torej ni v službi v smislu člena 4, prvi odstavek, Priloge V h Kadrovskim predpisom.

Službeni razlogi, navedeni v členu 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom, namreč ustrezajo razlogom, zaradi katerih je mogoče uradniku preprečiti dopust, ker mora ostati na delovnem mestu, da bi opravljal naloge, ki jih zahteva institucija, v kateri je zaposlen. Ti razlogi so lahko začasni ali trajni, vendar morajo biti nujno povezani z dejavnostjo službe institucije. Nasprotno pa bolniški dopust opravičuje odsotnost uradnika iz tehtnega razloga. Ob upoštevanju zdravstvenega stanja uradnika, ta ni več zavezan delati zanjo. Zato pojma „službeni razlogi“ ni mogoče razlagati tako, da zajema odsotnost z dela, ki jo upravičuje bolniški dopust, in to tudi v primeru daljše bolezni. Za uradnika na bolniškem dopustu ni mogoče šteti, da dela v službi institucije, ker je ravno tega oproščen.

Iz tega izhaja, da mora biti pravica do prenosa letnega dopusta, ki presega prag dvanajst dni, nujno povezana z nezmožnostjo, povezano z delom uradnika, zaradi opravljanja njegovih nalog in ne more biti odobrena zaradi bolezni, ki mu je preprečila, da bi jih opravljal, čeprav je bilo ugotovljeno, da je to poklicna bolezen.

(Glej točke od 64 do 67.)

Napotitev na:

Splošno sodišče: 9. junij 2005, Castets proti Komisiji, T‑80/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑161 in II‑729, točke 28, 29 in 30; 29. marec 2007, Verheyden proti Komisiji, T‑368/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑93 in II‑ A‑2‑665, točke od 61 do 63 in navedena sodna praksa.

8. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 70 in 72.)

Napotitev na:

Splošno sodišče: 5. december 2006, Angelidis proti Parlamentu, T‑416/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑317 in II‑A‑2‑1607, točka 127 in navedena sodna praksa;

Sodišče za uslužbence: 2. maj 2007, Giraudy proti Komisiji, F‑23/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑121 in II‑A‑1‑657, točka 69 in navedena sodna praksa.