Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA(četrti senat) 
z dne 26. julija 2017 * 
„Pritožba – Promet – Direktiva 2010 /40/EU – Uvajanje inteligentnih prometnih sistemov v cestnem  
prometu – Člen 7 – Prenos pristojnosti na Evropsko komisijo – Omejitve – Delegirana uredba (EU)  
št. 885/2013 – Zagotavljanje storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in  
komercialna vozila – Delegirana uredba (EU) št. 886/2013 – Podatki in postopki za brezplačno  
zagotavljanje osnovnih splošnih informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu –  
Člen 290 PDEU – Izrecna opredelitev ciljev, vsebine, področja uporabe in trajanja prenosa pristojnosti–  
Bistveni element zadevnega področja – Ustanovitev nadzorne službe“  
V zadevi C-696/15 P, 
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 23. decembra 2015 , 
Češka republika, ki jo zastopajo M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller in J. Pavliš, agenti, 
pritožnica, 
druga stranka v postopku je  
E v ropska komisija, ki jo zastopajo A. Buchet, P. J. O. Van Nuffel, J. Hottiaux in Z. Malůšková, agenti,  
z naslovom za vročanje v Luxembourgu,  
tožena stranka v postopku na prvi stopnji, 
SODIŠČE(četrti senat), 
v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász in C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, 
sodnica, in C. Lycourgos, sodnik, 
generalni pravobranilec: H. Saugmandsgaard Øe, 
sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator, 
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. oktobra 2016 , 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. decembra 2016 
izreka naslednjo 
* Jezik postopka: češčina. 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :595 1 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Sodbo 
1 Češka republika s pritožbo Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije 
z dne 8. oktobra 2015 , Češka republika/Komisija (T-659/13 in T-660/13, neobjavljena, EU:T:2015 :771, 
v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njeni tožbi v zadevi T-659/13, primarno 
zaradi predloga za razglasitev ničnosti delegirane uredbe (EU) št. 885/2013 Komisije, z dne 15. maja 
2013 , o dopolnitvi Direktive 2010 /40/EU Evropskega parlamenta in Sveta (direktiva „ITS“) v zvezi 
z zagotovitvijo informacijskih sistemov glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in 
komercialna vozila (UL 2013 , L 247, str. 1) in podredno zaradi predloga za razglasitev ničnosti 
člena 3(1), člena 8 in člena 9(1)(a) Delegirane uredbe št. 885/2013 , in tudi v zadevi T-660/13, 
primarno zaradi predloga za razglasitev ničnosti delegirane uredbe (EU) št. 886/2013 Komisije, z dne 
15. maja 2013 o dopolnitvi Direktive 2010 /40/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s podatki in 
postopki za brezplačno zagotavljanje, kolikor je to možno, osnovnih splošnih informacij uporabnikom 
v zvezi z varnostjo v cestnem prometu (UL 2013 , L 247, str. 6), in podredno zaradi predloga za 
razglasitev ničnosti člena 5(1), člena 9 in člena 10(1)(a) delegirane uredbe št. 886/2013 . 
Zakonodajni okvir 
Direktiva 2010 /40/EU 
2 Iz člena 1(1) in (2) Direktive 2010 /40/EU Evropskega parlamenta in Sveta, z dne 7. julija 2010 o okviru 
za uvajanje inteligentnih prometnih sistemov v cestnem prometu in za vmesnike do drugih vrst 
prevoza (UL 2010 , L 207, str. 1) je razvidno, da ta vzpostavlja okvir v podporo usklajenemu in 
doslednemu uvajanju ter uporabi „inteligentnih prometnih sistemov (ITS)“ v Evropski uniji, zlasti 
preko meja držav članic, in določa splošne pogoje, ki so za to potrebni, ter določa razvoj specifikacij 
za ukrepe na prednostnih področjih iz člena 2, po potrebi pa tudi razvoj potrebnih standard ov. 
3 Člen 2(1) te direktive določa prednostna področja razvoja in uporabe specifikacij in standard ov. 
4 Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Prednostni ukrepi“, določa: 
„Prednostni ukrepi na prednostnih področjih za razvoj in uporabo specifikacij in standard ov, kakor je 
določeno v Prilogi I, so: 
[…] 
(c) podatki in postopki za, po možnosti, brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih prometnih 
informacij uporabnikom v zvezi z varnostjo v cestnem prometu; 
[…] 
(e) zagotavljanje storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna 
vozila; 
[…]“ 
5 Člen 4, točka 1, iste direktive opredeljuje ITS kot sisteme, v katerih se uporabljajo informacijske in 
komunikacijske tehnologije na področju cestnega prometa, vključno z infrastrukturo, vozili in 
uporabniki ter v upravljanju omrežja in upravljanju mobilnosti, kot tudi za vmesnike z drugimi vrstami 
prevoza. 
ECLI:EU:C:2017 :595 2 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
6 Člen 4, točka 17, Direktive 2010 /40 opredeljuje pojem „specifikacija“ kot „zavezujoč ukrep, ki vsebuje 
določbe o zahtevah, postopkih ali kakršnih koli drugih relevantnih pravilih“. 
7 Člen 5(1) te direktive, naslovljen „Uvajanje ITS“, določa: 
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se pri uvajanju aplikacij in storitev ITS 
v skladu z načeli iz Priloge II uporabijo specifikacije, ki jih sprejme Komisija v skladu s členom 6. To 
ne posega v pravico posamezne države članice, da sama odloči o uvajanju takšnih aplikacij in storitev 
na svojem ozemlju. Ta pravica ne posega v noben zakono dajni akt, sprejet v skladu z drugim 
pododstavkom člena 6(2).“ 
8 Člen 6 te direktive, naslovljen „Specifikacije“, določa: 
„1. Komisija najprej sprejme specifikacije, potrebne za zagotovitev združljivosti, medobratovalnosti in 
kontinuitete pri uvajanju in operativni uporabi ITS za prednostne ukrepe. 
[…] 
4. Po potrebi in glede na področje, na katero se nanaša specifikacija, lahko specifikacija vključuje 
naslednje vrste določb: 
(a) funkcionalne določbe, ki opisujejo vloge različnih zainteresiranih strani in pretok informacij med 
njimi; 
(b) tehnične določbe, ki zagotavljajo tehnična sredstva za izpolnitev funkcionalnih določb; 
(c) organizacijske določbe, ki opisujejo postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani; 
(d) storitvene določbe, ki opisujejo različne ravni storitev in njihovo vsebino za aplikacije in 
storitve ITS. 
5. Brez poseganja v postopke na podlagi Direktive 98/34/ES se v specifikacijah po potrebi določijo 
pogoji, pod katerimi lahko države članice – po uradni obvestitvi Komisije – uvedejo dodatna pravila 
za opravljanje storitev ITS na vsem svojem ozemlju ali na delu tega ozemlja, če navedena pravila ne 
ovirajo medobratovalnosti. 
6. Kadar je to ustrezno, specifikacije temeljijo na standardi h iz člena 8.  
V specifikacijah je po potrebi predpisano ugotavljanje skladnosti v skladu s Sklepom št. 768/2008 /ES.  
V specifikacijah se upoštevajo načela iz Priloge II.  
[…]“  
9 Člen 7(1) in (2) te direktive, naslovljen „Delegirani akti“, določa: 
„1. Komisija lahko sprejme delegirane akte v skladu s členom 290 PDEU glede specifikacij. Komisija pri 
sprejemanju takšnih delegiranih aktov upošteva zadevne določbe te direktive, zlasti pa člen 6 ter 
Prilogo II. 
2. Za vsakega od prednostnih ukrepov se sprejme ločen delegiran akt.“ 
ECLI:EU:C:2017 :595 3 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Delegirana uredba št. 885/2013 
10 Delegirana uredba št. 885/2013 v skladu s členom 1 „določa specifikacije, potrebne za zagotovitev 
združljivosti, interoperabilnosti in kontinuitete uvajanja in operativne uporabe storitev obveščanja 
glede varnih in varovanih parkirišč za tovornjake in komercialna vozila na ravni Unije“, v skladu 
z Direktivo 2010 /40 in „uporablja se za zagotavljanje storitev obveščanja na vseevropskem cestnem 
omrežju (TERN)“. 
11 Člen 3 navedene uredbe v zvezi z zahtevami za zagotavljanje storitev obveščanja določa: 
„1. Države članice določijo območja, na katerih prometne in varnostne razmere zahtevajo uvedbo 
storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč. 
Prav tako določijo prednostna območja, na katerih bodo zagotovljene dinamične informacije. 
2. Zagotavljanje storitev obveščanja je skladno z zahtevami iz členov 4 do 7.“ 
12 Člen 8 navedene uredbe določa: 
„1. Države članice imenujejo nacionalno službo, pristojno za ugotavljanje, ali ponudniki storitev, 
upravljavci parkirišč in upravljavci cest izpolnjujejo zahteve iz členov 4 do 7. Ta služba je 
nepristranska in neodvisna od navedenih akterjev. 
Dve ali več držav članic lahko imenuje skupno regionalno službo, pristojno za ocenjevanje skladnosti 
z navedenimi zahtevami na njihovem ozemlju.  
Države članice imenovano službo sporočijo Komisiji.  
2. Vsi ponudniki storitev imenovanim službam predložijo izjavo o njihovi skladnosti z zahtevami iz 
členov 4 do 7. 
Izjava vsebuje naslednje elemente: 
(a) podatke, zbrane v skladu s členom 4, o varnih in varovanih parkiriščih za tovornjake in 
komercialna vozila, vključno z odstotkom parkirišč, ki jih storitve obveščanja zajemajo; 
(b) sredstva za razširjanje storitev obveščanja uporabnikom; 
(c) obseg dinamičnih storitev obveščanja glede varnih in varovanih parkirišč; 
(d) podatke o kakovosti in razpoložljivosti zagotovljenih informacij, točki dostopa do informacij in 
obliki, v kateri so na voljo. 
3. Imenovane službe naključno preverijo točnost izjav več javnih in zasebnih ponudnikov storitev in 
upravljavcev parkirišč ter zahtevajo dokaze o skladnosti z zahtevami iz členov 4 do 7. 
Kakovost storitev se lahko oceni tudi s pripombami uporabnikov. 
Vsako leto imenovane službe ustreznim nacionalnim organom poročajo o predloženih izjavah in 
rezultatih naključnih pregledov.“ 
ECLI:EU:C:2017 :595 4 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Delegirana uredba št. 886/2013 
13 V skladu s členom 1 Delegirane uredbe št. 886/2013 ta uredba „določa specifikacije, potrebne za 
zagotovitev združljivosti, interoperabilnosti in kontinuitete pri uvajanju in operativni uporabi podatkov 
in postopkov za, po možnosti, brezplačno zagotavljanje osnovnih splošnih informacij v zvezi 
z varnostjo v cestnem prometu uporabnikom na ravni Unije“ v skladu z Direktivo 2010 /40/EU in se 
„uporablja […] za storitve zagotavljanja osnovnih splošnih informacij v zvezi z varnostjo v cestnem 
prometu na vseevropskem cestnem omrežju“. 
14 Člen 5 navedene uredbe, v zvezi zagotavljanjem informacijskih storitev, določa: 
„1. Države članice določijo odseke vseevropskega cestnega omrežja, kjer promet in varnostne razmere 
zahtevajo uvajanje storitev zagotavljanja osnovnih splošnih informacij v zvezi z varnostjo v cestnem 
prometu. 
Te cestne odseke sporočijo Komisiji. 
2. Zagotavljanje informacijskih storitev je skladno z zahtevami iz členov 6 do 8.“ 
15 Člen 9 navedene uredbe določa: 
„1. Države članice imenujejo nepristransko in neodvisno nacionalno službo, pristojno za oceno 
skladnosti javnih in zasebnih upravljavcev cest, ponudnikov storitev in postaj, namenjenih prometnim 
informacijam, z zahtevami iz členov 3 do 8. Dve ali več držav članic lahko imenuje skupno službo, 
pristojno za oceno skladnosti s temi zahtevami na njihovem ozemlju. 
Države članice o nacionalnih organih obvestijo Komisijo. 
2. Javni in zasebni upravljavci cest, ponudniki storitev in postaje, namenjene prometnim informacijam, 
imenovanim nacionalnim službam predložijo podrobnosti o informacijah in opis informacijskih 
storitev, ki jih zagotavljajo, ter predložijo izjavo o skladnosti z zahtevami iz členov 3 do 8. 
Izjava po potrebi vsebuje naslednje elemente: 
(a) zajete kategorije v zvezi z varnostjo v cestnem prometu in cestno omrežje, ki ga pokrivajo 
informacijske storitve; 
(b) informacije o točkah dostopa do podatkov v zvezi z varnostjo v cestnem prometu in njihovimi 
pogoji za uporabo; 
(c) obliko podatkov v zvezi z varnostjo v cestnem prometu, ki so na voljo prek točke dostopa; 
(d) načine razširjanja informacijskih storitev končnim uporabnikom. 
Javni in zasebni upravljavci cest, ponudniki storitev in postaje, namenjene prometnim informacijam, ob 
vsaki spremem bi pri zagotavljanju svojih storitev nemudoma posodobijo svoje izjave. 
3. Imenovane nacionalne službe naključno preverijo točnost izjav več javnih in zasebnih upravljavcev 
cest, ponudnikov storitev in postaj, namenjenih prometnim informacijam, ter zahtevajo dokazila 
o skladnosti z zahtevami iz členov 3 do 8. 
Vsako leto imenovane nacionalne službe nacionalnim organom poročajo o predloženih izjavah in 
o rezultatih naključnih pregledov.“ 
ECLI:EU:C:2017 :595 5 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba 
16 Češka republika je 12. decembra 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbi, s katerima je 
predlagala razglasitev ničnosti Delegiranih uredb št. 885/2013 in 886/2013 (v nadaljevanju: skupaj: 
sporni uredbi). 
17 V podporo tema ničnostnima tožbama je Češka republika navedla tri tožbene razloge, in sicer, prvič, 
kršitev člena 7(1) Direktive 2010 /40 v povezavi s členom 5(1) in členom 6 te direktive, saj naj bi 
Komisija s sprejetjem spornih uredb prekoračila meje pooblastila iz te določbe, drugič,kršitev 
člena 290 PDEU, ker naj bi Komisija na podlagi spornih uredb prekoračila meje svoje pristojnosti za 
sprejemanje delegiranih nezakono dajnih aktov, ki ji je podeljena s tem členom, in tretjič,kršitev 
člena 13(2) PEU, saj naj bi Komisija s sprejetjem spornih uredb prekoračila meje pristojnosti, ki jih 
ima na podlagi Pogodb. 
18 Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi zavrnilo vse navedene tožbene razloge, zato je tožbi tudi v celoti 
zavrnilo. 
Predlogi strank in postopek pred Sodiščem 
19 Primarno, Češka republika Sodišču predlaga, naj: 
— izpodbijano sodbo razveljavi; 
— sporni uredbi v celoti razglasi za nični in 
— Komisiji naloži plačilo stroškov. 
20 Podredno, Češka republika Sodišču predlaga, naj: 
— izpodbijano sodbo razveljavi; 
— člen 3(1), člen 8 in člen 9(1)(a) Uredbe št. 885/2013 ter člen 5(1), člen 9 in člen 10(1)(a) Uredbe 
št. 886/2013 razglasi za nične, in 
— Komisiji naloži plačilo stroškov. 
21 Komisija Sodišču predlaga, naj: 
— pritožbo zavrne in 
— Češki republiki naloži plačilo stroškov. 
Pritožba 
Prvi pritožbeni razlog 
Trditve strank 
22 S prvim pritožbenim razlogom Češka republika trdi, da je Splošno sodiščekršilo načelo pravne 
varnosti, ker je v točkah od 38 do 44 izpodbijane sodbe menilo, da s spornima uredbama ni določena 
obveznost za države članice, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in storitve ITS. Zlasti naj bi ti 
ECLI:EU:C:2017 :595 6 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
uredbi vsebovali klasične določbe v zvezi z obvezno naravo vseh njunih elementov in njuno neposredno 
uporabo v vseh državah članicah. Poleg tega naj bi bilo v preambuli k tema uredbama izrecno 
navedeno, da želi Komisija naložiti obvezno uvedbo ITS v vseh državah članicah. Splošno sodiščeje 
menilo, da je treba sporni uredbi razlagati ob upoštevanju Direktive 2010 /40, pri tem pa naj bi ti 
uredbi razlagalo contra legem. Takšen pristop bi države članice postavil v negotov pravni položaj, ki 
z vidika načela pravne varnosti ne bi bil sprejemljiv. 
23 Komisija meni, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen. 
Presoja Sodišča 
24 Češka republika s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je razsodilo, da 
s spornima uredbama ni določena obveznost držav članic, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in 
storitve ITS. 
25 V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da v nasprotju s tem, kar zagovarja Češka republika, ti uredbi 
ne vsebujeta nobene določbe o izrecni obveznosti držav članic, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije 
in storitve ITS. 
26 Natančneje, takšna izrecna obveznost ne izhaja iz standard nih določb, ki so na koncu vsake od spornih 
uredb, po katerih sta ti v celoti zavezujoči in se neposredno uporabljata v vseh državah članicah. 
Namreč, te standard ne določbe, ki ustrezajo besedilu člena 288, drugi odstavek, drugi stavek, PDEU, 
se omejujejo na razglasitev vsebine spornih uredb kot obvezne v vseh državah članicah, tako kot izhaja 
iz njunih drugih določb, vendar ne urejajo vprašanja, ali ta vsebina vsebuje obveznost uvedbe aplikacij 
in storitev ITS. 
27 Glede drugih določb teh uredb Češka republika ne navaja, da te določajo izrecno obveznost držav 
članic, da uvedejo aplikacije in storitve ITS na svojem ozemlju, kar vsekakor ni tako. Zlasti določbe 
člena 3(1) Delegirane uredbe št. 885/2013 in tudi člen 5(1) Uredbe št. 886/2013 ne določajo nobene 
izrecne obveznosti v tem smislu. 
28 Ker ni izrecne obveznosti, ki bi izhajala iz besedila spornih uredb, v skladu s katero bi bile vse države 
članice zavezane, da na svojem ozemlju uvedejo aplikacije in storitve ITS, trditve Češke republike – da 
je razlaga teh uredb ob upoštevanju Direktive 2010 /40, na katero se je oprlo Splošno sodišče, contra 
legem – ni mogoče sprejeti. 
29 Nasprotno, ugotoviti je treba, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah 27 in 28 sklepnih 
predlogov, da je v vsaki od teh uredb v členu 1 navedeno, da določa potrebne specifikacije „v skladu 
z Direktivo 2010 /40“. Vendar pa člen 5(1) te direktive državam članicam nalaga obveznost, da 
sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se specifikacije, ki jih sprejme Komisija, uporabijo za 
aplikacije in storitve ITS „pri uvajanju“, pri čemer navaja, da ta obveznost „ne posega v pravico 
posamezne države članice, da sama odloči o uvajanju teh aplikacij in storitev [ITS] na svojem 
ozemlju“. 
30 Zato iz sklicevanja na direktivo 2010 /40, ki je vsebovano v členu 1 vsake od spornih uredb, nedvomno 
izhaja, da zadnjenavedeni ne obvezujeta držav članic, da uvedejo aplikacije in storitve ITS na svojem 
ozemlju, ampak samo, da sprejmejo potrebne ukrepe, da se specifikacije iz teh uredb uporabijo za 
aplikacije in storitve ITS med uvajanjem. 
31 Tudi trditev Češke republike, da preambuli k spornima uredbama izrecno navajata namen Komisije, da 
vsem državam članicam naloži obveznost, da uvedejo aplikacije in storitve ITS, ni mogoče sprejeti. 
ECLI:EU:C:2017 :595 7 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
32 Kotje vtočkah 31 in 32 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, takšen namen ne izhaja iz 
teh preambul. Čeprav zadnjenavedeni navajata preferenco Komisije za scenarij, v katerem bi bilo treba 
obvezno uvesti aplikacije in storitve ITS v vseh državah članicah, na podlagi teh ni mogoče ugotoviti, 
da je bil cilj spornih uredb vzpostavitev takšnega scenarija. 
33 V zvezi z argumentom Češke republike, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je 
vtočki 40 izpodbijane sodbe razlagalo sporni uredbi glede na Direktivo 2010 /40, je treba opozoriti, da 
iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba akte sekundarne zakono daje, kolikor je to mogoče, 
razlagati v skladu s temeljnim aktom (glej v tem smislu sodbo z dne 19. julija 2012 , Pie Optiek, 
C-376/11, EU:C:2012 :502, točka 34 in navedena sodna praksa). Vendar, kot izhaja iz točk27 do29te 
sodbe, je razlaga Splošnega sodišča glede spornih uredb združljiva tako z njihovim besedilom kot tudi 
z Direktivo 2010 /40. 
34 Splošno sodiščeje vtočkah 42 in 43 izpodbijane sodbe torej pravilno presodilo, da je treba člen 3(1) 
delegirane uredbe št. 885/2013 in člen 5(1) delegirane uredbe št. 886/2013 razlagati tako, da se 
obveznosti, ki so določene v teh členih glede določitve območij ali odsekov cestnega omrežja za 
uvedbo aplikacij in storitev ITS, uporabljajo samo takrat, ko se država članica odloči za to uvedbo. 
35 Zato je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen. 
Drugi pritožbeni razlog 
Trditve strank 
36 Z drugim pritožbenim razlogom Češka republika Splošnemu sodiščuočita, da je kršilo člen 290 PDEU, 
ker je zlasti v točkah od 58 do 63 izpodbijane sodbe presodilo, da Komisija ni prekoračila pooblastila iz 
člena 7 Direktive 2010 /40, ko je državam članicam naložila vzpostavitev nadzorne službe, ki je določena 
v členu 8(1) delegirane uredbe št. 885/2013 in v členu 9(1) delegirane uredbe št. 886/2013 , pri čemer te 
določbe določajo, da države članice vzpostavijo nacionalno službo, pristojno za ugotavljanje, ali različni 
zadevni akterji upoštevajo zahteve iz teh uredb (v nadaljevanju: nadzorna služba). 
37 Splošno sodišče naj bi v zvezi s tem napačno menilo, da ni potrebno, da temeljni akt izrecno 
opredeljuje vsebino in obseg pooblastila Komisiji, in da je dovolj, da je ta institucija, ki razpolaga 
z diskrecijsko pravico, menila, da je vzpostavitev nadzorne službe potrebna, da se zagotovi uresničitev 
ciljev temeljnega akta. Po mnenju Češke republike sta vsebina in obseg pooblastila iz člena 7 Direktive 
2010 /40 razmejena z vrsto določb, ki so izrecno naštete v členu 6(4) te direktive. Te vrste določb naj ne 
bi dopuščale vzpostavitve nadzorne službe. 
38 Komisija odgovarja, da člen 290 PDEU daje zakono dajalcu Unije vso diskrecijsko pravico, da na splošno 
ali podrobno razmeji vsebino prenosa pristojnosti, edina omejitev pri tem je, da ta ne more biti v zvezi 
z bistvenimi deli temeljnega akta. 
39 Glede pooblastila, ki je določeno z Direktivo 2010 /40, naj bi člen 7 te direktive pooblaščal Komisijo, da 
sprejme „specifikacije“ ob upoštevanju zadevnih določb te direktive kot celote in zlasti, vendar ne 
izključno, ob upoštevanju člena 6 in Priloge II. Zato naj bi člen 6(4) te direktive le neizčrpno našteval 
vrste določb, ki bi se lahko pojavile v takšni specifikaciji. Vsekakor naj bi člen 6(4)(c) te direktive med 
vrstami določb, ki se lahko pojavijo v specifikaciji, izrecno navajal „organizacijske določbe“, kar naj bi 
samo po sebi utemeljevalo pooblastilo Komisiji, da državam članicam naloži ustanovitev zadevne 
nadzorne službe. 
ECLI:EU:C:2017 :595 8 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Presoja Sodišča 
40 Z drugim pritožbenim razlogom Češka republika v bistvu trdi, da je Splošno sodiščekršilo člen 290(1), 
drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU s tem, da je razlagalo pooblastilo iz člena 7 Direktive 2010 /40 
tako, da dovoljuje Komisiji, da državam članicam naloži ustanovitev nadzorne službe. 
41 Kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 51 izpodbijane sodbe, člen 7(1) Direktive 2010 /40 pooblašča 
Komisijo, da sprejema delegirane akte v skladu s členom 290 PDEU „glede specifikacij“ in da 
„upošteva zadevne določbe te direktive, zlasti pa člen 6 ter Prilogo II“ zadnjenavedene direktive. 
42 Pojem „specifikacija“ je opredeljen v členu 4(17) te direktive kot „zavezujoč ukrep, ki vsebuje določbe 
o zahtevah, postopkih ali kakršnih koli drugih relevantnih pravilih“. 
43 Komisija v skladu s členom 6(1) te iste direktive najprej sprejme specifikacije, potrebne za zagotovitev 
združljivosti, medobratovalnosti in kontinuitete pri uvajanju in operativni uporabi ITS za prednostne 
ukrepe. 
44 Vtočkah od 58 do 62 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče pooblastilo iz člena 7(1) Direktive 2010 /40 
razlagalo tako, da ta pooblašča Komisijo, da sprejme specifikacije „v skladu z vsemi določbami 
Direktive 2010 /40 in ne samo s členom 6 zadnjenavedene.“ Potem ko se je sklicevalo na člen 4(17), 
člen 5(1) in tudi na člen 6(4)(c) in (6) te direktive, je Splošno sodišče vtočki 62 te sodbe ugotovilo, da 
to pooblastilo pooblašča Komisijo, da vzpostavi nadzorni mehanizem „v skladu z vsemi določbami 
Direktive 2010 /40 in zlasti s cilji, ki so določeni v členu 6(1) in Prilogi II zadnjenavedene“. 
45 Vtočki 63 navedene sodbe je Splošno sodišče glede tega pojasnilo, da „zadostuje, da je Komisija, ki 
razpolaga z diskrecijsko pravico, menila, da je ustanovitev takšne službe potrebna, da se zagotovi 
uresničitev ciljev združljivosti, medobratovalnosti in kontinuitete zaradi uvajanja“ ITS. 
46 V zadnjenavedeni razlagi je pravo napačno uporabljeno. 
47 Čeprav je na podlagi člena 7 Direktive 2010 /40 Komisija dolžna sprejeti specifikacije ob upoštevanju ne 
samo člena 6 te direktive, ampak tudi vseh drugih upoštevnih določb te direktive, to ne spremeni 
dejstva, da glede na člen 290 PDEU, pooblastila iz tega člena 7 ni mogoče razlagati tako, da dovoljuje 
Komisiji, da preseže okvir, ki je določen s členom 6 navedene direktive, ki v odstavku 1 izrecno 
razmejuje ne samo namen specifikacij, ampak tudi njihovo vsebino in tudi njihov obseg, tako da 
izrecno določa, zlasti v odstavku 4, ukrepe, ki so lahko njegov predmet. 
48 V skladu s členom 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU namreč zakono dajni akti izrecno 
razmejujejo ne samo cilje, ampak tudi vsebino, področje uporabe in trajanje pooblastila. 
49 V zvezi s to zahtevo je Sodišče že večkrat presodilo, da ta pomeni, da se prenos delegirane pristojnosti 
nanaša na sprejetje pravil, ki spadajo v regulativni okvir, ki ga opredeljuje temeljni zakono dajni akt 
(sodbe z dne 18. marca 2014 , Komisija/Parlament in Svet, C-427/12, EU:C:2014 :170, točka 38; z dne 
16. julija 2015 , Komisija/Parlament in Svet, C-88/14, EU:C:2015 :499, točka 29, in z dne 17. marca 
2016 , Parlament/Komisija, C-286/14, EU:C:2016 :183, točka 30). Sodna praksa sodišča zlasti zahteva, da 
mora biti razmejitev prenesenega pooblastila dovolj natančna, tako da mora jasno navesti meje tega 
pooblastila in mora biti take narave, da bo nad Komisijino uporabo tega pooblastila mogoč nadzor 
glede objektivnih meril, ki jih določi zakono dajalec Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 5. julija 1988 , 
Central-Import Münster, 291/86, EU:C:1988 :361, točka 13, in z dne 12. julija 2005 , Alliance for Natural 
Health in drugi, C-154/04 in C-155/04, EU:C:2005 :449, točka 90). 
50 V teh okoliščinah je treba najprej zavrniti Komisijino razlago člena 290 PDEU, da je v okviru ureditve 
prenosa pristojnosti edina omejitev zakono dajalca Unije prepoved prenosa sprejema bistvenih 
elementov zadevnega področja. 
ECLI:EU:C:2017 :595 9 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
51 Takšna razlaga ni v skladu z besedilom in smislom te določbe. Pooblastilo na podlagi te določbe na 
Komisijo prenaša pooblastilo za opravljanje nalog zakono dajalca Unije, saj ji omogoča, da dopolnjuje 
ali spreminja nebistvene elemente zakono dajnega akta. V zvezi s tem se z zahtevo, ki je določena 
v členu 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU, želi zagotoviti ravno to, da takšno pooblastilo 
izhaja iz izrecne odločitve zakono dajalca in da Komisijina uporaba tega pooblastila spoštuje okvir, ki 
ga je zakono dajalec sam določil v temeljnem aktu. V zvezi s tem mora zakono dajalec v skladu s to 
določbo določiti meje pooblastila Komisiji, ki so v njej navedene, in sicer cilje, vsebino, področje 
uporabe in trajanje. 
52 Kot trdi Komisija, člen 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU sicer omogoča zakono dajalcu 
Unije, da Komisiji podeli diskrecijsko pravico za izvrševanje nanjo delegirane pristojnosti, ki je lahko 
glede na značilnosti zadevnega področja bolj ali manj široka. Vendar pa mora biti pooblastilo po 
členu 290 PDEU – in vsaka morebitna diskrecijska pravica, ki jo vsebuje – omejeno z omejitvami, 
določenimi v temeljnem aktu (glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 2017 , Dyson/Komisija, 
C-44/16 P, EU:C:2017 :357, točka 53). 
53 Ta razlaga člena 290 PDEU je tudi podprta s točko 52 smernic Komisije z dne 24. junija 2011 glede 
delegiranih aktov [SEC(2011 ) 855], ki so lahko, čeprav ne morejo zavezovati Sodišča, koristen vir 
navdiha (sodba z dne 17. marca 2016 , Parlament/Komisija, C-286/14, EU:C:2016 :183, točka 43 in 
navedena sodna praksa). Komisija v njih namreč navaja, da mora „zakono dajalec opredeliti pooblastila, 
ki jih želi prenesti na Komisijo izrecno in natančno“,da „nejasne formulacije […] niso mogoče“ in da 
„pooblastila ne smejo biti prenesena na Komisijo tako, da se enostavno sestavi neizčrpen seznam 
ukrepov, ki se jih lahko sprejme“. 
54 V teh okoliščinah člen 290(1), drugi pododstavek, prvi stavek, PDEU ne dopušča sodišču Unije, da bi 
odpravilo odsotnost meja, zahtevanih s to določbo, ki jih mora določiti sam zakono dajalec in v skladu 
s katerimi mora Komisija uporabiti pooblastilo. 
55 V obravnavani zadevi pa je Splošno sodišče, namesto da bi spoštovalo okvir, ki ga je določil 
zakono dajalec, tako kot se zahteva s to določbo, pooblastilo iz člena 7 Direktive 2010 /40 razlagalo 
samo glede na njene cilje, ne da bi se prepričalo, ali sta bili vsebina in obseg pooblastila prav tako 
zamejena – razmejitev, ki jo je Splošno sodišče prepustilo diskrecijski pravici Komisije. 
56 Vendar pa je treba opozoriti, da čeprav je v obrazložitvi odločbe Splošnega sodišča podana kršitev 
prava Unije, njen izrek pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, taka kršitev ne more povzročiti 
razveljavitve te odločbe, zato je treba obrazložitev nadomestiti (glej v tem smislu sodbe z dne 18. julija 
2013 , Komisija in drugi/Kadi, C-584/10 P, C-593/10 P in C-595/10 P, EU:C:2013 :518, točka150, in 
z dne 5. marca 2015 , Komisija in drugi/Versalis in drugi, C-93/13 P in C-123/13 P, EU:C:2015 :150, 
točka 102 in navedena sodna praksa). 
57 Tako je v obravnavani zadevi. 
58 Kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah od 59 do 65 sklepnih predlogov, člen 7(1) Direktive 
2010 /40 v povezavi s členom 6(4)(c) te direktive podeljuje Komisiji zadostno pravno podlago za 
ustanovitev nadzorne službe. 
59 Kot namreč izhaja iz točke 47 te sodbe, člen 6 te direktive izrecno razmejuje ne samo cilj, ampak tudi 
vsebino in obseg specifikacij, ki jih lahko sprejme Komisija. Na podlagi odstavka 4(c), te določbe, 
specifikacija lahko vsebuje „organizacijske določbe, ki opisujejo postopkovne obveznosti različnih 
zainteresiranih strani“. 
60 Določbe v spornih uredbah glede ustanovitve nadzorne službe, torej v členu 8 delegirane uredbe 
št. 885/2013 in členu 9 delegirane uredbe št. 886/2013 predstavljajo takšne organizacijske določbe, ki 
opisujejo postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani. 
ECLI:EU:C:2017 :595 10 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
61 Kot je namreč Splošno sodišče navedlo v točkah 57 in 64 izpodbijane sodbe, iz teh členov izhaja, da je 
naloga nadzorne službe, da presodi, ali različni zadevni subjekti spoštujejo specifikacije, ki so določene 
v spornih uredbah. V zvezi s tem ta člena zahtevata, da je ta nadzorna služba neodvisna in 
nepristranska. Poleg tega nalagata zadevnim subjektom, da tej službi predložijo podrobnosti 
o informacijah in opis informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, in tudi izjavo o skladnosti. Nazadnje, 
ta člena določata, da nadzorna služba naključno preveri pravilnost izjav določenega števila subjektov 
in enkrat na leto pripravi poročilo pristojnemu nacionalnemu organu glede predloženih izjav in glede 
izida naključnih preverjanj. 
62 Po eni strani sta torej člen 8 delegirane uredbe št. 885/2013 in člen 9 delegirane uredbe št. 886/2013 
„organizacijske“ narave, ker določata ustanovitev in zagotovitev nadzorne službe, katere naloga je, da 
presodi, ali različni zadevni subjekti spoštujejo specifikacije, ki so določene s spornima uredbama, in 
zahtevata, da je ta nadzorna služba neodvisna in nepristranska. 
63 Po drugi strani navedeni določbi „opisujeta postopkovne obveznosti različnih zainteresiranih strani“, 
ker nalagata obveznost zadevnim subjektom, da tej službi predložijo podrobnosti o informacijah, opis 
informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, in tudi izjave o skladnosti, na podlagi katerih mora ta služba 
na letni ravni pripraviti poročilo pristojnemu nacionalnemu organu. 
64 Takšne razlage člena 6(4)(c) Direktive 2010 /40 ne ovrže argument Češke republike, da člen 5(1) 
Direktive 2010 /40 državam članicam omogoča izbiro sredstev, ki jih je treba uporabiti za zagotovitev 
uporabe specifikacij in storitev ITS. 
65 Namreč, ta člen 5(1) Direktive državam članicam zgolj nalaga obveznost, da sprejmejo potrebne ukrepe 
za zagotovitev, da se specifikacije, ki jih sprejme Komisija, uporabijo za aplikacije in storitve ITS, ko se 
jih uvede. Zato nima vpliva na vsebino teh specifikacij. 
66 Izrek izpodbijane sodbe je torej utemeljen, zato je treba zavrniti drugi pritožbeni razlog. 
Tretji pritožbeni razlog 
Trditve strank 
67 S prvim delom tretjega pritožbenega razloga Češka republika trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo njeno 
argumentacijo, ki jo je navedla na prvi stopnji, s tem, da je v točki 39 izpodbijane sodbe ugotovilo, da 
se strinja s Komisijo glede tega, da sporni uredbi ne veljata, čese država članica ni odločila, da bo na 
svojem ozemlju uvedla aplikacije in storitve ITS. 
68 Z drugim delom tega pritožbenega razloga Češka republika Splošnemu sodiščuočita, da ni upoštevalo 
njene trditve, da namen Komisije, da naloži obveznost vsem državam članicam, da uvedejo aplikacije in 
storitve ITS, izrecno izhaja iz preambul k spornima uredbama. 
69 Nazadnje, tretji del tega pritožbenega razloga se nanaša na to, da naj bi splošno Sodišče napačno 
razsodilo, ko je zavrnilo njeno trditev, v skladu s katero nadzorna služba predstavlja bistven element 
zadevnega področja, ki ne more biti predmet pooblastila. 
70 Komisija te trditve izpodbija. 
ECLI:EU:C:2017 :595 11 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Presoja Sodišča 
71 Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 85 sklepnih predlogov, prvi del tretjega pritožbenega 
razloga izhaja iz napačnega razumevanja prvega stavka točke 39 izpodbijane sodbe. Namreč, 
v nasprotju s trditvijo Češke republike, Splošno sodišče ni ugotovilo, da se stranki strinjata o razlagi 
spornih uredb, ampak samo glede razlage Direktive 2010 /40. 
72 V zvezi z drugim delom tretjega pritožbenega razloga, s katerim Češka republika v bistvu trdi, da 
Splošno sodišče ni izrecno odgovorilo na trditve, ki zadevajo preambuli k spornima uredbama, je treba 
spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžnost Splošnega sodišča, da na podlagi 
členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije obrazloži sodbe, tega ne zavezuje 
k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in posamično sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. 
Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz 
katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti, Sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za sodni nadzor 
(sodbi z dne 29. marca 2011 , ArcelorMittal Luxembourg/Komisija in Komisija/ArcelorMittal 
Luxembourg in drugi, C-201/09 P in C-216/09 P, EU:C:2011 :190, točka 78, in z dne 8. marca 2016 , 
Grčija/Komisija, C-431/14 P, EU:C:2016 :145, točka 38 in navedena sodna praksa). 
73 Vendar pa, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 89 sklepnih predlogov, je sklepanje Splošnega 
sodiščavtočkah od 35 do 44 izpodbijane sodbe jasno in Češki republiki tako omogoča, da se seznani 
z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo zadevni tožbeni razlog, Sodišču pa daje na voljo dovolj 
elementov za sodni nadzor. Iz tega sledi, da izpodbijana sodba v zvezi s tem vprašanjem ni bila 
pomanjkljivo obrazložena. 
74 S tretjim delom tretjega pritožbenega razloga Češka republika Splošnemu sodiščuočita, da je zavrnilo 
njene trditve v zvezi s tem, da nadzorna služba predstavlja „bistven element“ v smislu člena 290 
PDEU, ki ne more biti predmet pooblastila. 
75 V zvezi s tem je treba spomniti, da so v skladu s členom 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU 
bistveni elementi posameznega področja predmet zakono dajnega akta in torej ne morejo biti predmet 
prenosa pristojnosti. 
76 Ta prepoved prenosa pristojnosti glede bistvenih elementov zadevnega področja je poleg tega v skladu 
z ustaljeno sodno prakso Sodišča (glej v tem smislu sodbi z dne 17. decembra 1970 , Köster, Berodt & 
Co., 25/70, EU:C:1970 :115, točka 6, in z dne 5. septembra 2012 , Parlament/Svet, C-355/10, 
EU:C:2012 :516, točka 64 in navedena praksa). 
77 V skladu s to sodno prakso vprašanje, katere elemente področja je treba opredeliti kot „bistvene“,ni 
odvisno zgolj od presoje zakono dajalca Unije, ampak mora temeljiti na objektivnih elementih, ki so 
lahko predmet sodnega nadzora. V zvezi s tem je treba upoštevati značilnosti in posebnosti zadevnega 
področja (sodbi z dne 5. septembra 2012 , Parlament/Svet, C-355/10, EU:C:2012 :516, točki 67 in 68, in 
z dne 22. junija 2016 , DK Recycling und Roheisen/Komisija, C-540/14 P, EU:C:2016 :469, točka 48 in 
navedena sodna praksa). 
78 Določen element je bistven v smislu člena 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU, zlasti čeje 
treba za njegovo sprejetje opraviti politične odločitve, ki so v pristojnosti zakono dajalca Unije, ker 
zajema tehtanje različnih zadevnih interesov na podlagi več presoj, ali če omogoča tako poseganje 
v temeljne pravice zadevnih oseb, da je potrebno posredovanje zakono dajalca Unije (glej v tem smislu 
sodbo z dne 5. septembra 2012 , Parlament/Svet, C-355/10, EU:C:2012 :516, točke 65, 76 in 77). 
ECLI:EU:C:2017 :595 12 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
79 V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točki 72 izpodbijane sodbe zavrnilo utemeljitev Češke 
republike, s katero je ta zatrjevala, da ustanovitev nadzorne službe predstavlja bistven element 
zadevnega področja, ki ne more biti predmet prenosa pristojnosti, saj je menilo, da je dovolj, da se 
v tem pogledu ugotovi, da Komisija ni prekoračila pristojnosti, ki je bila nanjo prenesena z Direktivo 
2010 /40. 
80 Pri tem sklepanju je bilo pravo napačno uporabljeno. 
81 S tem, da se izrecno zahteva, da so bistveni elementi posameznega področja pridržani za zakono dajni 
akt in torej ne morejo biti predmet prenosa pristojnosti, člen 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, 
PDEU omejuje manevrski prostor, ki ga ima zakono dajalec Unije v okviru ureditve prenosa 
pristojnosti. Ta določba je namreč namenjena zagotovitvi, da odločitve, ki se nanašajo na te elemente, 
sprejme zakono dajalec. 
82 Vendar v izpodbijani sodbi Splošno sodišče ni preučilo vprašanja, ali ustanovitev nadzorne službe 
predstavlja bistven element v smislu te določbe ali ne, in torej ni izključilo, da bi to v tem primeru 
lahko bilo podano. Omejilo se je na napotitev na obseg prenosa pristojnosti s členom 7 Direktive 
2010 /40. 
83 Splošno sodišče je tako kršilo člen 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU. Namreč, v nasprotju 
s tem, kar zahteva to določba, se Splošno sodišče v obravnavanem primeru ni prepričalo, ali je sprejem 
pravil glede bistvenih elementov zadevnega področja ostal pridržan zakono dajalcu Unije in ali ni bil 
predmet prenosa pristojnosti. 
84 Vendar je bil izrek izpodbijane sodbe utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, zato je treba obrazložitev 
nadomestiti v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 56. 
85 V zvezi s tem je treba ugotoviti, da opredelitev „bistvenega“ elementa ne bi smela biti prepuščena 
zakono dajalcu Unije, ampak je odvisna od meril, ki izhajajo iz objektivne razlage člena 290(1), drugi 
pododstavek, drugi stavek, PDEU, med katerim so zlasti merila, ki so navedena v točki 78 te sodbe. 
86 V obravnavanem primeru je treba glede zagotovitve nadzorne službe, navedene v točki 61 te sodbe, 
ugotoviti, da njena ustanovitev ne pomeni niti politične odločitve niti poseganja v temeljne pravice 
subjektov, ki so tako pomem bne, da se zahteva posredovanje zakono dajalca Unije. Natančneje, 
pristojnosti te službe ostajajo v bistvu omejene na zbiranje informacij in na predstavitev poročil 
o vrednotenju. Posledice ustanovitve te službe za zadevne subjekte so omejene na obveznost, da tej 
službi predložijo podrobnosti o informacijah in opis informacijskih storitev, ki jih zagotavljajo, ter izjave 
o skladnosti. 
87 Zato ustanovitev nadzorne službe, v nasprotju s trditvijo Češke republike, ne pomeni „bistvenega 
elementa“ zadevnega področja v smislu člena 290(1), drugi pododstavek, drugi stavek, PDEU. 
88 Zato je treba tretji pritožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen. 
89 Ker so bili vsi trije pritožbeni razlogi zavrnjeni, je treba pritožbo zavrniti. 
Stroški 
90 V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) 
Poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. 
91 Ker je Komisija predlagala, naj se Češki republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi razlogi ni 
uspela, nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija. 
ECLI:EU:C:2017 :595 13 
SODBA Z DNE 26. 7. 2017 – ZADEVA C 696/15 P 
ČEŠKA REPUBLIKA/KOMISIJA 
Iz teh razlogov je Sodišče(četrti senat) razsodilo: 
1. Pritožba se zav rne. 
2. Češki republiki se naloži plačilo stroškov. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2017 :595 14