ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zdi se namreč, da je bil namen zakonodajalca Unije, da za zahteve tretjih oseb za dostop do informacij, ki so vsebovane v spisih zahtev za registracijo za dajanje fitofarmacevtskih sredstev ali biocidnih pripravkov v promet in katerih zaupna obravnava se lahko zahteva v skladu z zgoraj navedenimi določbami, veljajo splošne določbe Direktive 2003/4. V zvezi s tem člen 4(2) te direktive državam članicam dovoljuje, da določijo, da se sme zahteva za dostop do informacij o okolju zavrniti, če bi razkritje teh informacij negativno vplivalo na enega od interesov iz tega člena, med drugim na zaupnost poslovnih ali industrijskih informacij. Ta določba te možnosti ne pogojuje z vložitvijo zahteve za zaupno obravnavo pred vložitvijo zahteve za razkritje.

Člen 4(2) Direktive 2003/4 o dostopu javnosti do informacij o okolju je treba razlagati tako, da okoliščina, da vlagatelj zahteve za registracijo za dajanje fitofarmacevtskega sredstva ali biocidnega pripravka v promet med postopkom za izdajo te registracije ni v skladu s členom 14 Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet, členom 19 Direktive 98/8 o dajanju biocidnih pripravkov v promet ali s členoma 33(4) in 63 Uredbe št. 1107/2009 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet zahteval zaupne obravnave v okviru tega postopka predloženih informacij, pristojnemu organu, ki po koncu navedenega postopka odloča o zahtevi za dostop do teh informacij, ki jo na podlagi Direktive 2003/4 vloži tretja oseba, ne preprečuje, da preuči ugovor navedenega vlagatelja zahteve na to zahtevo za dostop in jo, odvisno od primera, zavrne v skladu s členom 4(2), prvi pododstavek, točka (d), te direktive iz razloga, da bi razkritje navedenih informacij negativno vplivalo na zaupnost poslovnih ali industrijskih informacij.

Cilj Direktive 2003/4 o dostopu javnosti do informacij o okolju je zagotovitev načelnega dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo javni organi ali se hranijo za javne organe, in doseči – kot je razvidno iz uvodne izjave 9 in člena 1 te direktive – kar najširšo sistematično razpoložljivost in razširjanje teh informacij javnosti. Iz tega izhaja, kot izrecno določata člen 4(4), drugi pododstavek, Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah ter uvodna izjava 16 in člen 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2003/4, da mora biti razkritje informacij splošno pravilo in da je treba razloge za zavrnitev iz teh določb razlagati ozko.

Člen 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2003/4 s tem, da določa, da zaupnost poslovnih ali industrijskih informacij ne more nasprotovati razkritju informacij o emisijah v okolje, omogoča konkretno izvajanje tega pravila in načela kar najširšega dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo javni organi ali se hranijo zanje. Iz tega izhaja, da ni treba uporabiti ozke razlage pojmov „emisije v okolje“ in „informacije o emisijah v okolje“ v smislu člena 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2003/4.

(Glej točke od 55 do 58.)
Zadeva C‑294/14

ADM Hamburg AG

proti

Hauptzollamt Hamburg-Stadt

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)

„Predhodno odločanje — Carinska unija in skupna carinska tarifa — Carinski zakonik Skupnosti — Tarifni preferenciali — Uredba (EGS) št. 2454/93 — Člen 74(1) — Proizvodi s poreklom iz države upravičenke — Prevoz — Pošiljke, sestavljene iz zmešanega surovega olja iz palmovih jedrc iz več držav, za katere velja ista preferencialna obravnava“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 7. aprila 2016

Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Shema splošnih tarifnih preferencialov v korist držav v razvoju – Poreklo blaga – Določitev – Uvoz v obliki mešanice pošiljk surovega olja iz palmovih jedrc, ki izvira iz več držav, za katere velja ista preferencialna obravnava – Sporazum o preferencialni obravnavi – Pogoji

(Uredba Komisije št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1063/2010, člen 74(1))

Člen 74(1) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1063/2010, je treba razlagati tako, da je v položaju, v katerem so bila predložena veljavna potrdila o poreklu, preferencialno poreklo – v smislu splošnega sistema preferencialov, uvedenega z Uredbo št. 732/2008 – pošiljk surovega olja iz palmovih jedrc mogoče priznati, tudi kadar je bilo to blago v cisterni ladje med prevozom v Evropsko unijo zmešano v okoliščinah, v katerih je mogoče izključiti, da bi bili v to cisterno dodani drugi proizvodi, zlasti proizvodi, za katere ne velja nobena preferencialna obravnava.

Zmešanja več proizvodov iz držav v razvoju, upravičenih do uporabe splošnega sistema preferencialov, ki ga je odobrila Unija v okviru svoje sheme splošnih tarifnih preferencialov, uvedene z Uredbo št. 732/2008 med prevozom, ki ne spreminja substance teh proizvodov in ki ne povzroča negotovosti glede njihovega porekla, namreč ni mogoče opredeliti za spremembo, preoblikovanje ali postopek, ki bi nasprotoval temu, da se poreklo teh proizvodov prizna v okviru, ki ga določa zlasti člen 74(1) Uredbe št. 2454/93.

(Glej točki 30 in 35 ter izrek.)
Direktivo 93/13 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki sodišču, ki mu je predložen predlog za izvršbo plačilnega naloga, ne dovoljuje, da po uradni dolžnosti presoja nepoštenost pogoja iz pogodbe, ki jo je sklenil prodajalec ali ponudnik s potrošnikom, kadar organ, ki mu je predložen predlog za izdajo plačilnega naloga, ni pristojen opraviti navedene presoje.

Kadar so delovanje in posebnosti postopka za izdajo plačilnega naloga take, da je postopek za izdajo plačilnega naloga ob neobstoju okoliščin, zaradi katerih sodnik posreduje v postopku, končan brez kakršne koli možnosti za nadzor, ali obstajajo nepošteni pogoji v pogodbi med prodajalcem oziroma ponudnikom in potrošnikom, in če zato sodišče, ki mu je predložen predlog za izvršbo plačilnega naloga, nima pristojnosti, da po uradni dolžnosti presoja, ali obstajajo taki pogoji, bi lahko bil potrošnik soočen z izvršilnim naslovom, ne da bi kadar koli v postopku koristil jamstvo, da se taka presoja opravi. Taka ureditev lahko ogrozi učinkovitost varstva pravic iz Direktive 93/13. Učinkovito varstvo teh pravic je mogoče zagotoviti le, če postopkovni sistem v državi članici v postopku za izdajo plačilnega naloga ali postopku izvršbe plačilnega naloga dovoljuje nadzor morebitne nepoštenosti pogojev v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem oziroma ponudnikom in potrošnikom, po uradni dolžnosti.

Tega preudarka ni mogoče izpodbiti s tem, da postopkovno pravo v državi članici šteje odločbo, ki jo je sprejel organ, ki mu je bil predložen predlog za izdajo plačilnega naloga, za pravnomočno in ji priznava učinke, ki so podobni učinkom sodne odločbe. Takšna ureditev, ki se nanaša na pravila o izvajanju načela pravnomočnosti v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga, ni v skladu z načelom učinkovitosti, ker v postopkih, ki jih sprožijo prodajalci ali ponudniki proti potrošnikom, onemogoča ali čezmerno otežuje uporabo varstva, ki se ga z Direktivo 93/13 želi zagotoviti potrošnikom.

(Glej točke 40, 41, 43, od 45 do 47, 48, 54 in 55 ter izrek.)
Če pritožnica trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, mora v skladus členom 256 PDEU, členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in členom 168(1)(d) Poslovnika Sodišča v pritožbi natančno navesti dokaze, ki naj bi jih to sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njenem mnenju povzročile, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze. Poleg tega mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso izkrivljanje očitno iz listin v spisu, ne da bi bilo treba na novo presojati dejstva in dokaze.

Izredna izplačila pomoči v obliki nadomestila za škodo, ki so jo utrpeli kmetje zaradi neugodnih podnebnih razmer, ki so neodvisna od prispevkov, ki so jih plačali kmetje iz naslova zavarovanja pridelave poljščin in vzreje živine in ki se financirajo s kreditom, ki ga vzame kmetijska zavarovalna organizacija, ki v celoti spada pod državo, pomenijo prednost, ki je upravičeno podjetje pod običajnimi tržnimi pogoji ne bi bilo deležno in ki je torej vplivala na konkurenco.

Ob upoštevanju tega, da so prispevki, ki jih plačajo kmetje, neodvisni od pomoči v obliki nadomestila, ki so jih ti kmetje prejeli, namreč ni mogoče ugotoviti, niti da so ti prispevki posebni stroški, ki so bremenili ugodnost, ki bi jo v obravnavanem primeru pomenilo izplačilo teh pomoči, niti da so navedeni prispevki povezani z izvedbo te ugodnosti, torej ne bi smelo biti izravnave med navedeno prednostjo in temi prispevki.

(Glej točki 42 in 43.)
1.

Ničnostna tožba — Pravni interes — Zahteva — Tožba, ki lahko prinese korist stranki, ki jo je vložila — Obseg — Sklep Komisije o naložitvi globe zaradi kršitve pravil o konkurenci — Tožba oglobljenega podjetja, vložena zoper izračun obrestne mere v primeru obročnega plačila — Že izvršeno plačilo obresti po povečani obrestni meri — Dopustnost (člena 101 PDEU in 263 PDEU; Uredba Komisije št. 2342/2002, člena 85 in 86(5)) (Glej točke od 36 do 43.)
Na področju potrjevanju obračunov Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) so - ob upoštevanju zgradbe sistema upravljanja in nadzora, ki ga vzpostavlja člen 38(1) Uredbe št. 1260/1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih, v skladu s katerim so za finančni nadzor pomoči ESRR odgovorne predvsem države članice - države članice dejansko v najboljšem položaju za zbiranje in preverjanje podatkov o teh pomočeh. V zvezi s tem Komisiji za dokaz obstoja kršitve pravil skupne ureditve kmetijskih trgov ni treba izčrpno dokazati pomanjkljivosti nadzora, ki ga opravijo nacionalni upravni organi, ali nepravilnosti zneskov, ki jih ti sporočijo, temveč mora predložiti dokaz o resnem in utemeljenem dvomu, ki ga ima o tem nadzoru ali zneskih.

Zadevna država članica ne more ovreči ugotovitev, ki so podlaga za tak dokaz o resnem in utemeljenem dvomu Komisije, ne da bi svoje trditve podprla z dokazi, ki dokazujejo obstoj zanesljivega in operativnega nadzornega sistema. Če ji ne uspe dokazati, da so ugotovitve Komisije nepravilne, te pomenijo elemente, ki lahko povzročijo resne dvome o vzpostavitvi primerne in učinkovite celote ukrepov preverjanja in nadzora. Zadevna država članica je zato dolžna predložiti čim podrobnejši in čim popolnejši dokaz o resničnosti svojega nadzora in zneskov ter, odvisno od okoliščin primera, o nepravilnosti trditev Komisije

(Glej točke od 63 do 66.)
Določbo 4, točka 2, okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom iz Priloge k Direktivi 97/81 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/23 in člen 7 Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da državam članicam v primeru povečanja delovnih ur, ki jih opravi delavec, ni treba določiti, da se pravica do že pridobljenega in morda izrabljenega plačanega letnega dopusta preračuna za nazaj glede na novi delovni razpored navedenega delavca. Novi izračun pa je treba opraviti za obdobje, v katerem se je delovni čas povečal.

V zvezi z nastankom pravice do plačanega letnega dopusta je namreč treba razlikovati med obdobji, v katerih je delavec opravljal delo po različnih delovnih razporedih, pri čemer je treba število enot letnega počitka, ki so nastale glede na število opravljenih enot dela, izračunati za vsako obdobje posebej.

Te ugotovitve ne omaja uporaba načela pro rata temporis, določenega v določbi 4, točka 2, okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom.

Čeprav drži, da je sicer uporaba tega načela primerna za dodelitev letnega dopusta za obdobje zaposlitve s krajšim delovnim časom, saj je za tako obdobje zmanjšanje pravice do letnega dopusta v primerjavi s pravico, dodeljeno za obdobje zaposlitve s polnim delovnim časom, upravičeno iz objektivnih razlogov, pa navedenega načela ni mogoče uporabiti za nazaj za pravico do letnega dopusta, pridobljeno v obdobju zaposlitve s polnim delovnim časom.

Če pa torej določba 4, točka 2, okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in določbe člena 7 Direktive 2003/88 ne zahtevajo od držav članic, da ponovno izračunajo že nastalo pravico do letnega dopusta, če se poveča število opravljeni delovnih ur delavca, pa tudi ne nasprotujejo temu, da države članice sprejmejo ugodnejše določbe za delavce in opravijo tak preračun.

(Glej točke od 35 do 38, 44 in točko 1 izreka.)
Člen 22, točka 1, prvi pododstavek, Uredbe Sveta št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da v kategorijo sporov, „katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah“, v smislu te določbe spada tožba za prenehanje solastnine na nepremičnini s prodajo, ki je zaupana v izvedbo pooblaščencu.

Predlog za prenehanje solastnine na nepremičninah, ki je namenjen prenosu lastninske pravice na nepremičninah, namreč po eni strani zadeva stvarne pravice, ki učinkujejo proti vsem in pomeni tožbo, ki imetnikom teh pravic zagotavlja varstvo s temi nepremičninami povezanih pravic.

Po drugi strani v prid taki izključni pristojnosti govorijo tudi ugotovitve o učinkovitem izvajanju sodne oblasti, ki so podlaga za člen 22, točka 1, prvi pododstavek, te uredbe. Tako prenos lastninske pravice na nepremičninah, ki je posledica take tožbe, zahteva upoštevanje pravnih in dejanskih položajev v zvezi z navezno okoliščino, kot je določena s to določbo, in sicer kraj, v katerem so te nepremičnine. To posebej velja za položaj, ko so lastninske pravice na navedenih nepremičninah in pravici uporabe, ki bremenita te pravice, vpisane v zemljiško knjigo države članice, v kateri se te nepremičnine nahajajo, v skladu s pravom te države, in za dejstvo, da so postopki, ki urejajo prodajo teh nepremičnin, po potrebi z dražbo, postopki države članice, v kateri so te nepremičnine, pa tudi za dejstvo, da bo v primeru izpodbijanj pridobivanje dokazov olajšano zaradi bližine tega kraja.

(Glej točke od 29 do 31 in 33 ter izrek.)
2.

V primeru, da neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v točki 1, traja na dan razglasitve te sodbe, mora Helenska republika Evropski komisiji na račun „Lastni viri Evropske unije“ plačati denarno kazen 3.640.000 EUR – za vsakega pol leta zamude pri izvršitvi ukrepov, potrebnih za uskladitev z zgoraj navedeno sodbo Komisija/Grčija (C‑440/06, EU:C:2007:642), in sicer od dneva razglasitve te sodbe do izvršitve sodbe Komisija/Grčija (C‑440/06, EU:C:2007:642) v celoti – katere dejanski znesek je treba izračunati na koncu vsakega šestmesečnega obdobja, tako da se celotni znesek, ki se nanaša na vsako od teh obdobij, zniža za odstotek, ki ustreza deležu, ki predstavlja populacijski ekvivalent aglomeracij, katerih kanalizacijski sistemi in sistemi za čiščenje komunalne odpadne vode so bili ob koncu zadevnega obdobja usklajeni s sodbo Komisija/Grčija (C‑440/06, EU:C:2007:642), v razmerju do števila populacijskega ekvivalenta aglomeracij, ki na dan razglasitve te sodbe nimajo takih sistemov.
Zadeva C‑325/14

SBS Belgium NV

proti

Belgische Vereniging van Auteurs, Componisten en Uitgevers (SABAM)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel)

„Predhodno odločanje — Direktiva 2001/29/ES — Člen 3(1) — Priobčitev javnosti — Pojma ‚priobčitev‘ in ‚javnost‘ — Distribucija televizijskih programskih vsebin — Postopek, imenovan ‚direktno dovajanje‘“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 19. novembra 2015

Približevanje zakonodaj — Avtorska pravica in sorodne pravice — Direktiva 2001/29 — Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi — Priobčitev javnosti — Pojem — Oddajanje del z radiodifuzijo ponudnikom, ki jih nato posredujejo svojim naročnikom v okviru samostojnega opravljanja storitev, ki se opravi za plačilo — Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, člen 3(1))

Člen 3(1) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da radijska in televizijska organizacija ne opravlja priobčitve javnosti v smislu te določbe, če svoje signale s programsko vsebino posreduje izključno distributerjem signalov, ne da bi bili ti signali med prenosom ali zaradi njega na voljo javnosti, ti distributerji pa te signale nato posredujejo svojim naročnikom, tako da si lahko ti ogledajo te programske vsebine, razen če je posredovanje distributerjev zgolj tehnično sredstvo, kar preveri nacionalno sodišče.

Pojem priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 namreč združuje dva kumulativna elementa, in sicer priobčitev dela in priobčitev tega dela javnosti. Kar zadeva priobčitev javnosti pojem javnost zajema nedoločeno število naslovnikov, potencialnih gledalcev, poleg tega pa mora biti število oseb dovolj veliko. V položaju, ko RTV‑organizacija oddaja signale s programsko vsebino individualnim in določenim distributerjem, ne da bi do njih potencialni gledalci lahko imeli dostop, dela, ki jih oddaja RTV‑organizacija, niso priobčena javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, temveč individualnim in določenim ponudnikom.

Ob tem pa vnaprej ni mogoče izključiti, da bi se lahko v nekaterih položajih naročniki pri distributerjih šteli za javnost, na katero se nanaša prvotno oddajanje s strani RTV‑organizacije. To velja če lahko naročniki teh distributerjev gledajo televizijske programske vsebine zaradi posredovanja teh distributerjev in če je distribucija dela, ki ga z radiodifuzijo razširja ponudnik svojim naročnikom opravljanje samostojnih storitev, ki se zagotavljajo za to, da se iz tega ustvari dobiček, in sicer naročnika, ki se plača temu ponudniku za dostop do zadevne priobčitve in tako do varovanih del. Toda, oddajanje s strani ponudnika v takšnih okoliščinah ne pomeni zgolj tehničnega sredstva zaradi zagotavljanja ali izboljšanja sprejema izvornega oddajanja na območju pokritosti.

(Glej točke 15, od 21 do 23, 25, od 29 do 31, 34 ter izrek.)
1.

Kraljevina Belgija s tem, da je ohranila veljavnost določb, v skladu s katerimi so obresti glede terjatev, ki so v obliki vrednostnih papirjev belgijskega izvora, predmet obračuna davčnega odtegljaja, kadar so vrednostni papirji vloženi ali pripisani na račun pri finančni ustanovi s sedežem v drugi državi članici Evropske unije, ki ni Kraljevina Belgija, ali v tretji državi, pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992, medtem ko so te obresti oproščene davčnega odtegljaja, kadar so navedeni vrednostni papirji vloženi ali pripisani na račun pri finančni ustanovi s sedežem v Belgiji, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 56 PDEU in člena 36 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.
Iz člena 168 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je razvidno, da je davčni zavezanec, ki ob pridobitvi blaga deluje kot tak, v delu, v katerem to blago uporablja za svoje obdavčene transakcije, upravičen odbiti davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za zadevno blago. V zvezi s tem, oseba, ki deluje kot davčni zavezanec, lahko pridobi blago in storitve za namene ekonomske dejavnosti v smislu člena 9(1), drugi pododstavek, Direktive 2006/112, tudi če se to blago ne uporabi takoj za to ekonomsko dejavnost. Vprašanje, ali je davčni zavezanec deloval kot tak za namene ekonomske dejavnosti, je dejansko vprašanje, ki ga je treba presojati ob upoštevanju vseh podatkov v obravnavani zadevi, med katerimi sta vrsta zadevnega blaga in obdobje, ki je preteklo med njegovo pridobitvijo in njegovo uporabo za namene ekonomske dejavnosti tega davčnega zavezanca. Nacionalno sodišče je pristojno, da to presodi.

Za priznanje pravice do odbitka plačanega vstopnega davka na dodano vrednost davčnemu zavezancu in za določitev obsega take pravice mora načeloma obstajati neposredna in takojšnja povezava med posamično vstopno transakcijo in eno ali več izstopnimi transakcijami, ki dajejo pravico do odbitka. Pravica do odbitka davka na dodano vrednost, obračunanega na pridobitev blaga ali storitev višje v verigi, je pogojena s tem, da so stroški za njihovo pridobitev sestavni del cene obdavčenih izstopnih transakcij, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten. Vendar se pravica do odbitka davka na dodano vrednost prizna tudi ob neobstoju neposredne in takojšnje povezave med posamično vstopno transakcijo in eno ali več izstopnimi transakcijami, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, kadar so nastali stroški del splošnih stroškov tega davčnega zavezanca in so tako sestavni del cene blaga ali storitev, ki jih dobavlja. Taki stroški imajo namreč neposredno in takojšnjo povezavo s celotno ekonomsko dejavnostjo davčnega zavezanca.

V zvezi s tem morajo davčni organi in nacionalna sodišča v okviru uporabe merila neposredne povezave, ki ga morajo uporabiti, upoštevati vse okoliščine zadevnih transakcij in le tiste transakcije, ki so objektivno povezane z obdavčljivo dejavnostjo davčnega zavezanca. Obstoj take povezave je torej treba presojati glede na objektivno vsebino zadevne transakcije.

(Glej točke od 27 do 29.)
Zadeva C‑309/14

Confederazione Generale Italiana del Lavoro (CGIL)

in

Istituto Nazionale Confederale Assistenza (INCA)

proti

Presidenza del Consiglio dei Ministri in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio)

„Predhodno odločanje — Status državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas — Direktiva 2003/109/ES — Nacionalna ureditev — Izdaja in podaljšanje dovoljenja za prebivanje — Pogoj — Obvezni finančni prispevek — Osemkrat višji znesek od zneska za pridobitev nacionalne osebne izkaznice — Kršitev načel Direktive 2003/109/ES“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. septembra 2015

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Status državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas – Direktiva 2003/109 – Vloga za izdajo ali podaljšanje dovoljenja za prebivanje – Pretirano visok znesek taks, ki jih zahtevajo pristojni organi – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 2003/109)

Direktiva 2003/109 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, nasprotuje nacionalni ureditvi, ki državljanom tretjih držav, ki zaprosijo za izdajo ali podaljšanje dovoljenja za prebivanje v zadevni državi članici, nalaga plačilo takse, katere znesek se giblje med 80 in 200 EUR, ker taka taksa ni sorazmerna glede na cilj te direktive in lahko ovira izvrševanje pravic iz te direktive.

Čeprav države članice lahko izdajo dovoljenja za prebivanje na podlagi te direktive pogojujejo s pobiranjem taks, pa njihova višina v skladu z načelom sorazmernosti ne sme imeti niti namena niti učinka, da se postavi ovira za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas, ki se podeli na podlagi navedene direktive, in drugih pravic, ki izhajajo iz pridobitve tega statusa, da ne bi ogrožala cilja, ki mu ta direktiva sledi, ali njenega duha.

Taksa, katere znesek se giblje med 80 EUR in 200 EUR, pa ima lahko velike finančne posledice za nekatere državljane tretjih držav, ki izpolnjujejo pogoje iz Direktive 2003/109 za pridobitev dovoljenj za prebivanje iz te direktive in to še zlasti, ker so jih glede na trajanje teh dovoljenj ti državljani prisiljeni dokaj pogosto podaljševati in ker se poleg zneska te takse lahko zahteva še plačilo drugih taks, ki so določene z drugimi prej sprejetimi nacionalnimi predpisi, tako da lahko obveznost plačila zadevne takse v teh okoliščinah državljane tretjih držav ovira pri uveljavljanju pravic, ki jih imajo na podlagi te direktive.

(Glej točke 25, 27, 31 in izrek.)