SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

F. G. JACOBSA,

predstavljeni 17. novembra 20051( )

Zadeva C-371/03

Siegfried Aulinger

proti

Bundesrepublik Deutschland





1. V tej zadevi je Oberlandesgericht Köln Sodišču v predhodno odločanje predložilo vprašanji glede razlage Uredbe Sveta (EGS) št. 1432/92 z dne 1. junija 1992 o prepovedi trgovine med Evropsko gospodarsko skupnostjo in republikama Srbijo in Črno goro (v nadaljevanju: Uredba o embargu).( )

2. Nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 1(d) Uredbe o embargu prepoveduje „prevoz v delih“ potnikov v državo embarga ali iz nje. Tak prevoz je treba razumeti kot gospodarski prevoz potnikov, opravljen z enovito gospodarsko transakcijo, pri kateri sodelujeta podjetje s sedežem v državi članici Skupnosti in podjetje s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do in od bližine meje območja embarga in drugo prevoz od tam na območje embarga ali do tja z območja embarga, pri tem pa potniki na vnaprej dogovorjen način zamenjajo vozila ter plačajo eno vozovnico, s katero se imajo pravico peljati vso pot.

Pravni okvir

3. Zaradi spopadov, ki so spremljali nastanek samostojnosti več republik nekdanje Socialistične federativne republike Jugoslavije, in zlasti spopadov v Bosni in Hercegovini leta 1992, je Varnostni svet Združenih narodov (v nadaljevanju: ZN) na podlagi poglavja VII Ustanovne listine ZN sprejel Resolucijo št. 757 (1992) o vzpostavitvi gospodarskega embarga proti republikama Srbiji in Črni gori (v nadaljevanju: Resolucija o embargu). Ta embargo je zajemal zlasti vso trgovino s surovinami in proizvodi.

4. Odstavek 4 Resolucije o embargu določa, da morajo vse države preprečiti:

„(a) uvoz na svoje ozemlje vsega blaga in izdelkov s poreklom iz Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črne gore), ki so bili od tam izvoženi po datumu sprejema te Resolucije;

(b) vse aktivnosti svojih fizičnih in pravnih oseb ali na svojem ozemlju, ki bi spodbujale ali bile namenjene spodbujanju izvoza ali tranzita vsakega blaga in izdelkov s poreklom iz Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črne gore); kakor tudi vse posle svojih fizičnih in pravnih oseb ali ladij ali letal pod njihovo zastavo ali na njihovem ozemlju s katerimkoli blagom ali izdelki s poreklom iz Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črne gore), ki so bili od tam izvoženi po datumu sprejema te Resolucije, vključno še zlasti vsak prenos finančnih sredstev v Zvezno republiko Jugoslavijo (Srbijo in Črno goro) za namene takih aktivnosti ali poslov;

(c) prodajo ali dobavo s strani svojih fizičnih in pravnih oseb ali iz svojega ozemlja ali z uporabo ladij ali letal pod njihovo zastavo kateregakoli blaga ali izdelkov, pa naj ti izvirajo iz njihovega ozemlja ali od drugod - pri čemer pa niso vključene dobave, ki so izrecno namenjene za zdravstvene namene, in hrana, o čemer je treba obvestiti Komite, ki je bil ustanovljen z Resolucijo št. 724 (1991) - katerikoli osebi ali instituciji v Zvezni republiki Jugoslaviji (Srbiji in Črni gori) ali katerikoli osebi ali instituciji z namenom opravljanja posla v ali iz Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črne gore), kakor tudi vse aktivnosti svojih fizičnih in pravnih oseb ali na svojem ozemlju, ki bi spodbujale ali bile namenjene spodbujanju take prodaje ali dobave takega blaga in izdelkov.“

5. Odstavek 5 Resolucije o embargu določa: „[n]obena država ne sme omogočiti oblastem Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črna gore) ali nobenim trgovinskim, industrijskim ali javnim oskrbovalnim podjetjem v Zvezni republiki Jugoslaviji (Srbiji in Črni gori) dostopa do nobenih sredstev ali drugih finačnih ali gospodarskih virov in mora preprečiti svojim fizičnim in pravnim osebam in vsem osebam na svojem ozemlju, da bi z njihovega ozemlja odvedla ali kako drugače omogočila tem oblastem ali kateremu koli podjetju dostop do teh sredstev ali virov; preprečiti mora tudi nakazila katerih koli drugih sredstev osebam ali institucijam v Zvezni republiki Jugoslaviji (Srbiji in Črni gori), razen plačil, ki so izključno namenjena za zdravstvene ali humanitarne namene in hrano.“

6. Po Resoluciji o embargu so se Skupnost in njene države članice dogovorile, da bodo uporabile instrument Skupnosti, in sicer Uredbo o embargu, ter v skladu z njeno deseto uvodno izjavo zagotovile „enotno izvajanje nekaterih ukrepov embarga“, ki so v njej zajeti.

7. Poleg splošne prepovedi trgovine ali vseh dejavnosti, s katerimi se neposredno ali posredno spodbuja trgovino s surovinami in proizvodi med Skupnostjo ter republikama Srbijo in Črno goro po 31. maju 1992, člen 1(d) Resolucije o embargu vsebuje tudi prepoved opravljanja nefinančnih storitev, katerih predmet ali namen je neposredno ali posredno spodbujati gospodarstvo republik Srbije in Črne gore, zlasti nefinančnih storitev, namenjenih:

(i) kakršni koli gospodarski dejavnosti, ki se izvaja v republikah Srbiji in Črni gori ali od tam; ali

(ii) naslednjim osebam:

– vsaki fizični osebi v republikah Srbiji ali Črni gori,

– vsaki pravni osebi, ustanovljeni kot družba ali drugače ustanovljeni po pravni ureditvi republik Srbije in Črne gore,

– vsakemu telesu, ki opravlja gospodarsko dejavnost (v republikah Srbiji ali Črni gori ali zunaj) pod nadzorom oseb, ki stalno prebivajo v republikah Srbiji in Črni gori, ali teles, ustanovljenih kot družba ali drugače ustanovljenih po pravni ureditvi teh republik.

[…]“

8. Člen 5 Uredbe o embargu določa, da se ta „uporablja na celotnem ozemlju Skupnosti, vključno z njenim zračnim prostorom, in na vseh letalih ali plovilih, ki so v pristojnosti držav članic, in za – kjer koli so – državljane države članice in za vse subjekte, ustanovljene kot družba ali drugače ustanovljene po pravni ureditvi države članice.“

Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

9. S. Aulinger je avtobusni prevoznik s sedežem v Nemčiji. Celo po začetku veljavnosti Uredbe o embargu je prevažal izseljene delavce, zlasti Srbe in Črnogorce, v okolico meje območja pod embargom. Tam so potniki presedli na drug avtobus in z avtobusnim podjetjem s sedežem na območju pod embargom nadaljevali pot do končnega cilja v Srbiji in Črni gori. Potovanje iz Srbije in Črne gore v Nemčijo je potekalo na podoben način. To prakso predložitveno sodišče imenuje „prevoz v delih“.

10. S. Aulinger je deloval kot podizvajalec za potovalno agencijo Deutsche Touring GmbH s sedežem v Nemčiji, ki je organizirala avtobusni prevoz od mesta odhoda v Nemčiji do mesta prihoda v Srbiji in Črni gori in obratno ter izdajala enotne vozovnice za vso pot. Podjetja, ki so prevzela del poti z avtobusom v Srbiji in Črni gori, so delala na podlagi pogodbe o sodelovanju s potovalno agencijo Deutsche Touring GmbH, ki jim je plačilo nakazala na drug račun ali ga knjižila v dobro. Partner na območju pod embargom je lahko nato to imetje prenesel ali uporabil kot jamstvo pri transakcijah s tretjimi.

11. Po carinskem pregledu na avstrijsko-nemški meji, med vračanjem proti Nemčiji januarja 1993, je bil zoper S. Aulingerja zaradi kršitve Uredbe o embargu sprožen kazenski postopek. S. Aulinger je nato prenehal s prevozi v delih, zlasti ker so mu nemški organi prek neformalnih stikov potrdili nezakonitost takšnih poslov.

12. Ko je Bundesgerichtshof s sodbo z dne 21. aprila 1995 presodilo, da Resolucija o embargu ne prepoveduje prevoza zasebnikov na ozemlju Srbije in Črne gore, je bil kazenski postopek zoper S. Aulingerja ustavljen. Ravno tako je presodilo, da odločanje o tem, ali enako velja za Uredbo o embargu, ni potrebno, ker v skladu z nacionalno zakonodajo kršitev te uredbe ni kaznivo dejanje.

13. S. Aulinger je nato zahteval odškodnino za škodo. Ko je sklenil poravnavo z deželo Bavarsko, ki je bila odgovorna za kazenski postopek, je septembra 2001 vložil tudi odškodninsko tožbo zoper Zvezno republiko Nemčijo. S. Aulinger je zaradi skoraj popolne prekinitve svoje dejavnosti prevoza do in od meje s Srbijo in Črno goro in zaradi izgube glavnega vira zaslužka zahteval odškodnino 500.000 DEM. Zahtevek je utemeljeval s trditvijo, da Uredba o embargu ne prepoveduje prakse „prevoza v delih“, kar je v nasprotju z razlago nemških organov. S. Aulinger se je v podporo tožbi skliceval na dejstvo, da so druge države članice in prvotno tudi Komisija menile, da Uredba o embargu ne prepoveduje takšne dejavnosti, zato bi se nemški organi morali pred sprejetjem stališča o tem vprašanju, ki je bilo izredno pomembno za obstoj številnih avtobusnih prevoznikov, posvetovati z drugimi državami članicami.

14. Landgericht Bonn je zavrnilo odškodninsko tožbo S. Aulingerja s sodbo z dne 4. septembra 2002 z obrazložitvijo, da je zlasti razlaga Nemčije glede Uredbe o embargu utemeljena, zato krivda, ki se jo zahteva s členom 839 civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch) za odgovornost države, ni bila podana.

15. S. Aulinger je vložil pritožbo zoper sodbo pri Oberlandesgericht Köln, ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

„(1) Ali je člen 1(d) Uredbe Sveta št. 1432/92 z dne 1. junija 1992 treba razlagati tako, da je komercialni prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja, ki poteka kot tako imenovani prevoz ‚v delih‘, dovoljen ali prepovedan?

‚Prevoz v delih‘ pomeni prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja, ki poteka s sodelovanjem med podjetjem s sedežem v državi članici Skupnosti in podjetjem s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do bližine meje območja embarga, drugo pa prevoz od tam na območje embarga (ob tem potniki zamenjajo vozilo).

(2) Če Sodišče ugotovi, da je prevoz v delih dopusten: ali obstaja na podlagi člena 10 ES ali člena 297 ES ali drugih določb prava Skupnosti za državo članico pred sprejetjem nacionalnih ukrepov, ki temeljijo na domnevni nezakonitosti prevoza v delih, obveznost posvetovanja z drugimi državami članicami in/ali Komisijo?“

16. S. Aulinger, Nemčija in Komisija so predložili pisna stališča in so imeli na obravnavi zastopnike.

Prvo vprašanje

Trditve

17. Nacionalno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali člen 1 Uredbe o embargu prepoveduje zgoraj opisano prakso „prevoza v delih“.

18. S. Aulinger razlikuje med celotnim „prevozom v delih“ z območja embarga ali na to območje in delnim opravljanjem storitve, ki prispeva k temu prevozu in kakršno je za organizatorja „prevoza v delih“ na območju, ki ni pod embargom, opravil tudi sam.

19. Domneva, da so storitve, ki jih je v okoliščinah „prevoza v delih“ opravil S. Aulinger, v nasprotju z Uredbo o embargu, bi vodila do absurdnega sklepa, da je treba prepovedati vsako ravnanje, ki je posredno prispevalo k „prevozu v delih“. Tako naj bi Uredbo o embargu kršili tudi oseba, ki prodaja avtobusne karte za pot, uslužbenec na bencinski črpalki, ki je napolnil rezervoar avtobusa, in celo potniki, ki so plačali avtobusno vozovnico. Embargo je gospodarske narave, vendar ne prepoveduje osebnih potovanj ali prevoza oseb.

20. Enako naj bi veljalo za organizacijo celotnega „prevoza v delih“. Člen 1(d) Uredbe o embargu je treba v delu, v katerem je njegov cilj zagotoviti enotno izvajanje sankcij iz Resolucije o embargu v Skupnosti, razlagati ob upoštevanju te resolucije. Z njenim odstavkom 5 se prepoveduje le, da države omogočijo dostop oblastem ali podjetjem v Zvezni republiki Jugoslaviji (Srbiji in Črni gori) „do […] sredstev ali drugih finačnih ali gospodarskih virov“. Tudi če bi opredelitev gospodarskih virov vključevala opravljanje storitev za srbska in črnogorska podjetja, prevoz potnikov do srbskega in črnogorskega prevoznega podjetja ni vključen. Edini prejemniki storitev na tej stopnji so potniki.

21. Nemška vlada meni, da je komercialni prevoz oseb storitev v smislu člena 1(d) Uredbe o embargu, ki je zapisan zelo široko. Ali se opravi prevoz kot direktni prevoz ali prevoz v delih, v tem smislu nima pomena. S prakso „prevoza v delih“ naj bi se vsaj posredno spodbujalo gospodarstvo republik Srbije in Črne gore, s tem da upravičena podjetja s sedežem na območju pod embargom med drugim dobijo plačilo za prevoz potnikov – in se tako zanje in končno za gospodarstvo držav pod embargom omogoči gospodarske vire – in s tem da potniki neposredno uvozijo tujo valuto.

22. Ta dobesedna razlaga je podprta tudi z notranjo logiko in cilji Uredbe o embargu. Nemška vlada omenja deveto uvodno izjavo preambule Uredbe o embargu, v kateri je zapisano, da [se morajo] brez izjeme „gospodarski odnosi Skupnosti z republikama Srbijo in Črno goro ustaviti“.

23. Nemška vlada meni, da je treba Uredbo o embargu razlagati neodvisno od Resolucije o embargu. Glede na to, da je Skupnost v bližini območja embarga, je zakonodajalec Skupnosti pristojen, da odloči o strožjem embargu, kot je tisti v Resoluciji o embargu.

24. Dalje nemška vlada trdi, da je zaradi zagotovitve učinkovitosti Uredbe o embargu treba prepovedati tudi „prevoz v delih“. Drugače bi se lahko s sporazumi o sodelovanju med Skupnostjo in srbskimi in črnogorskimi avtobusnimi podjetji preprosto obšlo določbe te uredbe.

25. Ob sklicevanju na sodbo Bosphorus( ) se Komisija strinja, da je pri razlagi določbe prava Skupnosti, sprejete za izvajanje resolucije Varnostnega sveta, koristno upoštevati to resolucijo. Vendar pa prepoved opravljanja nefinančnih storitev – ki je predmet postopka v glavni stvari – iz člena 1(d) Uredbe o embargu ni razvidna iz Resolucije o embargu, ki se nanaša le na trgovino s surovinami in proizvodi ter z njo povezanimi storitvami in finančnimi prenosi.

26. Komisija, opirajoč se samo na člen 1(d) Uredbe o embargu, razlikuje med tremi oblikami prevoza oseb na območje embarga in s tega območja, in sicer direktni prevoz potnikov na območje embarga ali s tega območja, prevoz od kraja v Skupnosti do meje z državami pod embargom, ne da bi bil organiziran prestop v okviru partnerskega avtobusnega podjetja, ki zagotavlja prevoz dela poti znotraj embargo območja, in obratno, ter „prevoz v delih“, kot se obravnava v postopku v glavni stvari.

27. Komisija trdi, da naj bi člen 1 Uredbe o embargu prepovedoval tako direktni prevoz kot „prevoz v delih“ potnikov, medtem ko druga oblika prevoza naj ne bi bila vključena v prepoved iz njenega člena 1.

28. Direktni prevoz naj bi na dva načina koristil gospodarstvu držav pod embargom. Prvič, srbska in črnogorska prevozna sredstva naj bi bila na razpolago za druge namene in, drugič, izseljenim delavcem naj bi bilo omogočeno, da v svojo domovino vnesejo finančna sredstva.

29. „Prevoz v delih“ naj bi pomenil nefinančno storitev, ki posredno podpira gospodarstvo države pod embargom. Podjetje Skupnosti naj bi s sporazumi o sodelovanju s prevoznimi podjetji, ki imajo sedež na območju embarga, zagotovilo prihod potnikov na to območje in bi tako ti v domovino vnesli tujo valuto. Podjetje Skupnosti naj bi tudi posredno prispevalo h gospodarstvu zadnje s tem, da partnerskim podjetjem s sedežem na območju embarga plača za del poti na območju Srbije in Črne gore.

30. Komisija nazadnje trdi, da mora nacionalno sodišče pri postopku v glavni stvari ugotoviti, kdo je dejansko odgovoren za opravljanje prepovedane storitve. Nacionalno sodišče mora odločiti, ali se lahko šteje, da je S. Aulinger s svojim sodelovanjem pri opravljanju „prevoza v delih“ – ne da bi bil neposredno odgovoren za njegovo celotno organizacijo in izvedbo – kršil embargo.

Presoja

31. Najprej, prepoved nefinančnih storitev, vsebovana v Uredbi o embargu, se lahko po mojem mnenju razlaga neodvisno od Resolucije o embargu. Z normativnim delom Uredbe se embargo na trgovino s surovinami in proizvodi in embargo na finančne odnose dejansko razširjata tudi na nefinančne storitve. Ker Resolucija o embargu ne vsebuje nobenih določb, ki bi državam preprečevale sprejetje nadaljnjih ukrepov embarga, se je lahko Skupnost z ukrepanjem v okviru pristojnosti iz Pogodbe ES, zlasti njenega člena 113, in zaradi lastnih političnih razlogov odločila tako ravnati. Te obsežnejše ukrepe Skupnosti, ki gredo veliko dlje, je mogoče razlagati neodvisno od Resolucije o embargu, če niso v nasprotju z njo, za kar pa po mojem mnenju v tem primeru ne gre.

32. Člen 1(d) je zapisan zelo široko in prepoveduje opravljanje nefinančnih storitev, katerih „predmet ali namen je neposredno ali posredno spodbujati gospodarstvo republik Srbije in Črne gore“( ). Kot primeri prepovedanih storitev so v določbi navedene „zlasti“( ) kakršne koli nefinančne storitve, namenjene „kakršni koli gospodarski dejavnosti“( ), ki se izvaja v republikah Srbiji in Črni gori ali iz njiju, fizični ali pravni osebi v teh republikah ali telesu – ki opravlja dejavnost (v republikah Srbija in Črna gora ali zunaj) – pod nadzorom oseb, ki stalno prebivajo v teh republikah, ali teles, ustanovljenih kot družba ali drugače kot družba ali drugače ustanovljenih po pravni ureditvi teh republik.

33. Iz besedila te določbe je treba sklepati, da je organizacija „prevoza v delih“, kot je v postopku v glavni stvari, prepovedana.

34. Najprej, iz dobesedne razlage je razvidno, da ima povezano in usklajeno delovanje Skupnosti ter srbskih in črnogorskih avtobusnih podjetij, ki ga v celoti vodi nemška potovalna agencija, za posledico opravljanje nefinančnih storitev za fizične osebe s prebivališčem v Srbiji in Črni gori. Potniki pridobijo eno vozovnico za celotno pot in imajo pravico prevoza od točke A na območju embarga do točke B v Skupnosti. Gotovo bi lahko bili vsaj nekateri potniki, ki so prejemniki teh storitev, fizične osebe v Srbiji in Črni gori v smislu člena 1(d) Uredbe o embargu.

35. To, da morajo potniki na meji zamenjati avtobus, ne vpliva na njihovo pravico celotnega potovanja. Z eno vozovnico so upravičeni do tega, da se na meji presedejo v avtobuse, ki jih v okviru istega voznega načrta upravljajo partnerska avtobusna podjetja, ki jih nato odpeljejo do končnega cilja. Potniki niso prepuščeni samim sebi in ravno tako ni treba, da si sami uredijo nadaljnji prevoz ali da na meji pridobijo drugo vozovnico za nadaljevanje poti.

36. Strinjam se tudi s Komisijo in nemško vlado, da je vsaj posredno učinek opravljanja „prevoza v delih“ spodbujanje gospodarstva območij pod embargom na dva načina. Prvič, omogoča vnos tuje valute na območje embarga s pomočjo vračajočih se izseljenih delavcev. Drugič, nastajajo poslovne možnosti, ki za avtobusna podjetja s sedežem v Srbiji in Črni gori, ki so odgovorna in plačana za del poti znotraj območja embarga, drugače ne bi obstajala.

37. Po mojem mnenju ni pomembno, da se to plačilo nakaže na drug račun ali da ga potovalna agencija Deutsche Touring GmbH tem podjetjem knjiži v dobro, saj je iz predložitvene odločbe razvidno, da so lahko srbska in črnogorska partnerska podjetja to dobroimetje še vedno prenesla ali uporabila kot jamstvo v odnosih s tretjimi in tako v zameno za njihove storitve imela gospodarske koristi.

38. Odobritev „prevoza v delih“ bi tudi, kot trdi nemška vlada, prizadela učinkovitost Uredbe o embargu, saj bi bilo mogoče s sporazumom o sodelovanju med podjetji Skupnosti ter med srbskimi in črnogorskimi podjetji zlahka obiti njene določbe.

39. Nazadnje, nacionalno sodišče mora ob upoštevanju dejstev v postopku v glavni stvari odločiti, ali je ravnanje S. Aulingerja glede na njegovo dejansko vlogo podizvajalca potovalne agencije Deutsche Touring GmbH pri izvajanju „prevoza v delih“ pomenilo kršitev Uredbe o embargu.

40. Glede na zgoraj navedeno menim, da bi na prvo vprašanje Sodišče moralo odgovoriti, da Uredba o embargu prepoveduje, da podjetja Skupnosti opravljajo „prevoze v delih“ na območje pod embargom in s tega območja.

Drugo vprašanje

41. Drugo vprašanje je glede na odgovor na prvo vprašanje odveč. Vendar ga bom na kratko preučil, če bi Sodišče odločilo, da Uredba o embargu ne prepoveduje „prevoza v delih“.

42. Nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali je na podlagi prava Skupnosti obstajala obveznost držav članic, da se pred sprejetjem nacionalnih ukrepov, ki temeljijo na nezakonitosti „prevoza v delih“, posvetujejo z drugimi državami članicami in/ali Komisijo.

43. S. Aulinger trdi, da naj bi Nemčija imela takšno obveznost, ki naj bi bila razvidna iz povezane razlage člena 10 o lojalnem sodelovanju med državami članicami in Skupnostjo, člena 133 ES o trgovinski politiki Skupnosti, uvodnih izjav Uredbe o embargu, iz katerih je razvidno, da so se države članice dogovorile za instrument Skupnosti z namenom zagotoviti enotno uporabo ukrepov embarga, in člena 297 ES, s katerim se od držav članic zahteva, da se med seboj posvetujejo, zato da na delovanje skupnega trga ne bi vplivali ukrepi, ki bi jih bila prisiljena sprejeti ena od držav članic med drugim v primeru vojne ali resnih mednarodnih napetosti, ki bi pomenile vojno nevarnost, ali zaradi izpolnjevanja obveznosti, ki jih je prevzela za ohranjanje miru in mednarodne varnosti.

44. Nemčija in Komisija trdita, da takšne obveznosti ni, kadar ne obstaja nobena posebna določba prava Skupnosti, s katero se države članice zavezuje, da se posvetujejo med seboj ali s Komisijo; takšna določba je obstajala v drugih uredbah Skupnosti o določitvi gospodarskega embarga, vendar ne v zadevni Uredbi o embargu. Obveznost, da se države članice in Komisija dogovorijo o pravilni razlagi zadevnih določb, bi bila poleg tega v nasprotju z načelom, ki je razvidno iz člena 220 ES, da lahko nazadnje le Sodišče poda avtentično razlago prava Skupnosti.

45. Strinjam se z bistvom razlogovanja Komisije in Nemčije. Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da glede na splošna načela, na katerih sloni institucionalna ureditev Skupnosti in ki so vodilo za odnose med državami članicami in Skupnostjo, države članice v skladu s členom 10 ES zagotavljajo izvajanje uredb Skupnosti na svojih ozemljih. Če pravo Skupnosti, vključno s splošnimi načeli, ne vključuje skupnih pravil v ta namen, nacionalni organi pri izvajanju uredb ravnajo v skladu s postopkovnimi in materialnimi pravili iz svojega nacionalnega prava.( )

46. Ker v Uredbo o embargu – ki je ukrep Skupnosti, ki se neposredno uporablja – ni bila vključena nobena posebna obveznost, da se zahteva posvetovanje pred uporabo te uredbe v nacionalnem pravnem redu, je bila naloga držav članic, da v dobri veri razlagajo in uporabljajo določbe Uredbe o embargu. Enotna uporaba bi bila nazadnje lahko zagotovljena z uporabo postopka predhodnega odločanja iz člena 234 ES.

47. Takšna obveznost po mojem mnenju ni razvidna niti iz drugih določb prava Skupnosti, ki jih je omenil S. Aulinger, naj se jih bere ločeno ali povezano.

48. Člen 10 državam članicam ne prepoveduje, da brez predhodnega posvetovanja razlagajo in uporabljajo določbe prava Skupnosti, ki se neposredno uporabljajo, ampak jim nalaga, naj to počnejo v dobri veri. Nemški organi niso ravnali v nasprotju s svojimi obveznostmi iz člena 10 ES, s tem da so brez posvetovanja odločili, da Uredba o embargu ne dopušča „prevoza v delih“, kar je utemeljena razlaga.

49. Glede člena 297 ES pa je iz njegovega besedila jasno razvidno, da se obveznost posvetovanja, naložena državam članicam, nanaša na primere, v katerih so države članice v okoliščinah resne krize sprejele enostranske ukrepe, ki bi lahko vplivali na pravilno delovanje svoboščin Pogodbe ES. Po mojem mnenju ne velja za primere, kot je ta v postopku v glavni stvari, ko se je s pravnim aktom Skupnosti določilo ukrepe, ki jih morajo sprejeti države članice.

50. S. Aulinger se v podporo svojim trditvam, da je obstajala obveznost predhodnega posvetovanja, sklicuje tudi na člen 30(2)(a) Enotnega evropskega akta v zvezi z evropskim sodelovanjem na področju zunanje politike. Vendar pa ne vidim, kako bi se ta določba, ki so jo razveljavile naknadne spremembe Pogodbe ES, upoštevala. Razlaga Uredbe o embargu, ki jo je uporabila Nemčija in ki jo S. Aulinger izpodbija, ni „zunanjepolitična zadeva splošnega interesa“, v okviru katere bi se zahtevalo, da se visoke pogodbenice Evropskega enotnega akta medsebojno obveščajo in posvetujejo, kot se to zahteva s členom 30(2)(a) Akta.

51. Nazadnje, v členu 133 ES ni ničesar takšnega, kar bi bilo mogoče razlagati, kot da je državam članicam naloženo posvetovanje, kot zatrjuje S. Aulinger.

52. Glede na zgoraj navedeno menim, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da države članice pred sprejetjem nacionalnih ukrepov za izvajanje Uredbe o embargu na podlagi prava Skupnosti niso bile zavezane k posvetovanju z drugimi državami članicami in/ali Komisijo.

Predlog

53. Glede na zgoraj navedeno menim, da bi moralo Sodišče na vprašanji za predhodno odločanje odgovoriti:

(1) Člen 1(d) Uredbe Sveta (EGS) št. 1432/92 z dne 1. junija 1992 o prepovedi trgovine med Evropsko gospodarsko skupnostjo in republikama Srbijo in Črno goro prepoveduje, da podjetja Skupnosti opravljajo „prevoze v delih“ na območje pod embargom in s tega območja, pri čemer se „prevoz v delih“ razume kot komercialni prevoz oseb, opravljen z enovito gospodarsko transakcijo, pri kateri sodelujeta podjetje s sedežem v državi članici Skupnosti in podjetje s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do in od bližine meje območja embarga in drugo prevoz od tam na območje embarga ali do tja z območja embarga, pri tem pa potniki na vnaprej dogovorjen način zamenjajo vozila ter plačajo eno vozovnico, s katero se imajo pravico peljati vso pot.

(2) Države članice pred sprejetjem nacionalnih ukrepov za izvajanje te uredbe niso bile zavezane k posvetovanju z drugimi državami članicami in/ali Komisijo.