Keywords

Summary



Keywords

1. Ničnostna tožba – Pravni interes – Tožba zoper razveljavljeni akt

(člena 231 ES in 233 ES)

2. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – Postopek vključitve aktivnih snovi teh sredstev v Prilogo I k tej direktivi – Diskrecijska pravica Komisije

(Uredba Komisije št. 451/2000, člen 8; Direktiva Sveta 91/414, člen 8(2))

3. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – Postopek vključitve aktivnih snovi teh sredstev v Prilogo I k tej direktivi – Znanstvena negotovost o neškodljivosti snovi

(Uredba Komisije št. 451/2000, člena 6, od (1) do (3), in 8(5))

4. Varovanje javnega zdravja – Ocena tveganj – Uporaba previdnostnega načela – Obseg – Pojma tveganja in nevarnosti

(členi 3 ES, 6 ES, 152(1) ES, 153(1) in (2) ES ter 174(1) in (2) ES)

5. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – Postopek vključitve aktivnih snovi teh sredstev v Prilogo I k tej direktivi

(Uredba Komisije št. 451/2000, člen 8(8) in (9))

6. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet – Direktiva 91/414 – Postopek vključitve aktivnih snovi teh sredstev v Prilogo I k tej direktivi – Postopki za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil

(Sklep Sveta 1999/468, člen 5(4))

7. Ničnostna tožba – Razlogi – Neobstoj ali nezadostnost obrazložitve – Napaka pri presoji – Razlikovanje

(člena 230 ES in 253 ES)

Summary

1. Tožeča stranka lahko še naprej utemeljuje interes za razglasitev ničnosti razveljavljenega akta, če razveljavitev nima enakih pravnih posledic kot morebitna razglasitev ničnosti s strani Splošnega sodišča. Razveljavitev akta institucije namreč ne pomeni priznanja njegove nezakonitosti in ima učinke ex nunc , medtem ko ima razglasitev ničnosti učinek ex tunc .

Dalje, kadar je akt razglašen za ničen, mora institucija, ki je akt izdala, sprejeti ukrepe, ki jih zahteva izvršitev sodbe. Ti ukrepi se nanašajo predvsem na izničenje učinkov nezakonitosti, ki so bile ugotovljene v sodbi, s katero je bila razglašena ničnost. Tako lahko zadevna institucija popravi položaj tožeče stranke ali prepreči sprejetje enakega akta.

(Glej točki 68 in 69.)

2. Kot je razvidno iz pete, šeste in devete uvodne izjave Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet, je njen namen odstraniti ovire za trgovanje s temi sredstvi v Skupnosti, pri čemer je treba zagotoviti visoka merila varovanja okolja ter zdravja ljudi in živali. V zvezi s tem je treba Komisiji ob upoštevanju zapletenih tehničnih presoj, ki jih mora opraviti, priznati široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, da lahko učinkovito sledi cilju, ki ji je bil določen.

Komisija v okviru določb člena 8 Uredbe št. 451/2000 o podrobnih določbah za izvajanje druge in tretje faze delovnega programa iz člena 8(2) Direktive 91/414 ni vezana na mnenje Evropske agencije za varnost hrane (EFSA). Čeprav je sicer res, da Komisija sprejme odločbo o nevključitvi ali vključitvi zadevne snovi v Prilogo I k Direktivi 91/414 po tem, ko prejme mnenje EFSA, Uredba št. 451/2000 ne vsebuje nobene navedbe o tem, da bi morala Komisija slediti vsebini mnenja EFSA in da nima nobene diskrecijske pravice. Poleg tega iz zakonodaje jasno izhaja, da položaj države članice poročevalke v postopku ocenjevanja ni odločilen.

(Glej točke 86, 87 in 95.)

3. Člen 8(5) Uredbe št. 451/2000 o podrobnih določbah za izvajanje druge in tretje faze delovnega programa iz člena 8(2) Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet določa, da brez poseganja v člen 7 te direktive predložitev novih študij ne bo dovoljena. Vendar lahko država članica poročevalka v soglasju z Evropsko agencijo za varnost hrane (EFSA) od prijaviteljev zahteva, da v določenih rokih predložijo nadaljnje podatke, ki jih država članica poročevalka ali EFSA šteje za potrebne za pojasnitev dokumentacije.

Zato sme biti cilj posredovanja nadaljnjih podatkov samo pojasnitev elementov, ki so že bili predstavljeni v popolni dokumentaciji, ki jo morajo predložiti prijavitelji.

Predložitev dodatne študije torej ne bo mogoča, razen če je že potekala, ko je bila predložena popolna dokumentacija, če je bila ob predložitvi te dokumentacije njena vložitev napovedana in če je bila posredovana najpozneje eno leto po predložitvi te dokumentacije.

(Glej točke 110, 111 in 113.)

4. Člen 152(1) ES določa, da je pri opredeljevanju in izvajanju vseh politik in dejavnosti Skupnosti zagotovljena visoka stopnja varovanja zdravja ljudi. Previdnostno načelo je splošno načelo prava Skupnosti, s katerim je oblastem naložena dolžnost, da v natančnem okviru izvrševanja pristojnosti, ki so jim dane z ustreznimi predpisi, sprejmejo ustrezne ukrepe za preprečevanje nekaterih mogočih tveganj za javno zdravje, varnost in okolje, pri čemer so ekonomski interesi podrejeni zahtevam, povezanim z varovanjem teh interesov.

Ocena tveganj pomeni za institucijo Skupnosti, ki naleti na morebitne negativne učinke pojava, da na podlagi znanstvene ocene tveganj presodi, ali ta presegajo raven tveganja, ki jo družba šteje za nesprejemljivo. Da bi lahko institucije Skupnosti ocenile tveganja, morajo torej po eni strani imeti na voljo znanstveno oceno tveganj, po drugi strani pa morajo ugotoviti raven tveganja, ki se šteje za družbeno nesprejemljivo.

Znanstvena ocena tveganj je znanstveni proces, za katerega je splošno priznano, da kolikor je le mogoče pomeni identifikacijo in opredelitev nevarnosti, oceno izpostavljenosti in opredelitev tveganja.

V tem smislu torej pojem „tveganje“ ustreza stopnji verjetnosti, da za dobrino, ki jo varuje pravni red, zaradi sprejetja nekaterih ukrepov ali ravnanj nastanejo negativni učinki. Pojem „nevarnost“ pa se splošno uporablja v širšem smislu in zajema vse proizvode ali postopke, ki lahko negativno učinkujejo na zdravje ljudi.

Določitev stopnje tveganja, ki se ob upoštevanju veljavnih predpisov šteje za nesprejemljivo, je naloga institucij Skupnosti, pristojnih za politično izbiro, ki jo pomeni določitev stopnje varovanja, ki je ustrezna za družbo. Te institucije morajo določiti kritični prag verjetnosti za negativne učinke na zdravje ljudi in za resnost teh mogočih učinkov, to je prag, ki se jim za to družbo ne zdi več sprejemljiv in ki po tem, ko je presežen, v interesu varovanja zdravja ljudi kljub obstoju znanstvene negotovosti zahteva sprejetje preventivnih ukrepov.

Pri določitvi te ravni tveganja morajo institucije Skupnosti na podlagi člena 152(1), prvi pododstavek, ES zagotavljati visoko raven varovanja zdravja ljudi. Zato da bi bila ta visoka raven skladna s to določbo, ni nujno, da je na tehnično najvišji ravni.

(Glej točke od 143 do 149.)

5. Ob neobstoju določbe, ki bi izrecno ali implicitno določala posledice prekoračitve procesnega roka, kakršnega določa člen 8 Uredbe št. 451/2000 o podrobnih določbah za izvajanje druge in tretje faze delovnega programa iz člena 8(2) Direktive 91/414, zadevna prekoračitev ne more povzročiti popolne ali delne razveljavitve akta, katerega postopek sprejemanja vključuje zadevni rok, razen če je dokazano, da bi bila vsebina navedenega akta drugačna, če te domnevne nepravilnosti ne bi bilo.

(Glej točko 203.)

6. Iz člena 5(4) Sklepa 1999/468 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil je razvidno, da če predvideni ukrepi niso v skladu z mnenjem odbora ali če mnenje ni bilo dano, Komisija nemudoma vloži pri Svetu predlog ukrepov, ki jih je treba sprejeti, in o tem obvesti Evropski parlament. Zakonodajalec Skupnosti je z uporabo izraza „brez odlašanja“, čeprav je Komisiji naložil hitro ravnanje, pustil nekaj manevrskega prostora. V teh okoliščinah se mora rok, ki ga ima Komisija, da preuči različne načine delovanja, ki jih ima na voljo, oceniti glede na zahtevnost navedene zadeve.

Pri presoji, ali je Komisija ravnala brez odlašanja, je treba preveriti, ali je glede na okoliščine primera ravnala v razumnem roku, in ji priznati široko diskrecijsko pravico za dosego kompromisa.

Zato mora imeti Komisija ob upoštevanju težavnosti, zapletenosti in občutljivosti dokumentacije na voljo širok manevrski prostor glede časa za iskanje kompromisa v okviru odbora, preden da osnutek ukrepa v glasovanje, in to toliko bolj, ker gre za regulativni odbor.

(Glej točke 211, 218, 219, 222 in 223.)

7. Tožbeni razlog, ki izhaja iz kršitve člena 253 ES, je drugačen od tistega, ki izhaja iz očitne napake pri presoji. Prvi, ki zajema neobstoj ali nezadostnost obrazložitve, spada med bistvene kršitve postopka v smislu člena 230 ES in je razlog javnega reda, na katerega mora paziti sodišče Skupnosti, drugi, ki se nanaša na zakonitost odločbe po temelju, pa spada med kršitve pravnega pravila v zvezi z uporabo Pogodbe v smislu člena 230 ES in ga lahko sodišče Skupnosti obravnava, samo če ga navaja tožeča stranka. Obveznost obrazložitve je zato vprašanje, ki se razlikuje od vprašanja utemeljenosti obrazložitve.

(Glej točko 245.)