SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 29. oktobra 2009 ( 1 )

Zadeva C-462/08

Ümit Bekleyen

proti

Land Berlin

„Pridružitveni sporazum EGS-Turčija — Člen 7, drugi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 — Pravica otroka turškega delavca sprejeti katero koli zaposlitev v državi članici gostiteljici, v kateri je opravil poklicno izobraževanje — Začetek poklicnega izobraževanja po tem, ko so starši zapustili to državo članico“

I – Uvod

1. S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Nemčija) s sklepom z dne 6. oktobra 2008, se prosi za razlago člena 7, drugi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 ( 2 ) o razvoju pridružitve z dne (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80) ( 3 ). Vprašanje je bilo postavljeno v okviru postopka o tožbi Ü. Bekleyen, turške državljanke, v zvezi z razveljavitvijo odločbe Land Berlin (v nadaljevanju: dežela Berlin), s katero je bila zavrnjena izdaja dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80.

2. Ta postopek Sodišču daje priložnost, da ugotovi, katere pravice ima otrok turškega delavca na podlagi te določbe, kakor tudi pogoje za uporabo teh pravic v prihodnje.

II – Pravni okvir

3. Sklep št. 1/80 je bil sprejet ob uporabi člena 36 Dodatnega protokola k Sporazumu o pridružitvi ( 4 ). Ta člen določa, da se svoboda gibanja delavcev med državami članicami Skupnosti in Turčijo zagotavlja postopno, v skladu s temeljnimi načeli iz člena 12 Sporazuma o pridružitvi, na podlagi katerega se pogodbene stranke dogovorijo, da bodo upoštevale člene 48, 49, in 50 Pogodbe o ustanovitvi Skupnosti.

4. Naslov „Socialne določbe“ oddelka II Sklepa št. 1/80 v delu 1 ureja različna„vprašanja, ki se nanašajo na zaposlovanje in prosto gibanje delavcev“, med drugim dostop turških delavcev na trg dela držav članic. To pravico imajo predvsem na podlagi dveh določb: kot pripadniki zakonitega trga dela (člen 6) in kot člani družine turškega delavca, ki izpolnjuje ta pogoj (člen 7).

5. Člen 6 Sklepa št. 1/80, ki turškemu delavcu postopno, glede na trajanje njegove zakonite zaposlitve v državi članici, priznava pravico dostopa do zaposlitve, določa naslednje: „1. Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve članov njegove družine, ima turški delavec, ki je zakonito zaposlen v državi članici: — po enem letu, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu, če ima ta prosto delovno mesto; — po treh letih, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, in ob pogoju, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti pri tem prednost, pravico, da pri delodajalcu, ki ga sam izbere, sprejme delovno mesto v istem poklicu, ponujeno pod običajnimi pogoji in prijavljeno pri službah za zaposlovanje v tej državi članici; — po štirih letih, odkar je zakonito zaposlen, pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji izbiri. 2. Letni dopusti in odsotnosti zaradi materinstva, nesreč pri delu ali kratkotrajnih bolezni se vštevajo v čas zakonite zaposlitve. Obdobja neprostovoljne brezposelnosti, ki jih v skladu s predpisi potrdijo pristojni organi, in odsotnosti zaradi dolgotrajnih bolezni, ki niso vštete v obdobja zakonite zaposlitve, ne vplivajo na pravice, pridobljene na podlagi prejšnje zaposlitve. […]“

6. Člen 7 Sklepa št. 1/80 razlikuje med družinskimi člani, ki jim je bilo dovoljeno pridružiti se delavcu v državi članici gostiteljici in tu zakonito prebivajo v določenem obdobju (prvi odstavek), ter med otroci takega delavca, ki so pridobili poklicno izobrazbo v zadevni državi članici (drugi odstavek). Člen 7 določa: „Družinski člani turškega delavca, zakonito zaposlenega v eni od držav članic, ki so pridobili dovoljenje, da se mu pridružijo — imajo – ob pogoju, da imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost – pravico sprejeti vsako zaposlitev, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta; — pridobijo pravico do prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sami izberejo, če v tej državi članici zakonito prebivajo najmanj pet let. Otroci turških delavcev, ki so v državi gostiteljici pridobili poklicno izobrazbo, lahko ne glede na trajanje bivanja v tej državi članici sprejmejo katero koli zaposlitev, če je bil vsaj eden od njihovih staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen v zadevni državi članici.“

III – Postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

7. Ü. Bekleyen, rojena leta 1975 v Berlinu, je do svojega 14. leta z družino živela na ozemlju Nemčije. Njeni starši, turški državljani, so bili zaposleni v Zvezni republiki Nemčiji od leta 1971. Leta 1989 se je Ü. Bekleyen z družino preselila nazaj v Turčijo, kjer je končala svoje izobraževanje in študij krajinske arhitekture.

8. Ü. Bekleyen se je januarja 1999 z dovoljenjem dežele Berlin zaradi študija brez svoje družine vrnila v Zvezno republiko Nemčijo. Marca 1999 ji je bilo izdano dovoljenje za prebivanje, ki je bilo večkrat podaljšano, nazadnje, kot dovoljenje za prebivanje do 31. decembra 2005. Poleti 2005 je končala študij krajinskega načrtovanja na tehnični univerzi v Berlinu z nazivom inženirka krajinskega načrtovanja.

9. Ü. Bekleyen je 19. decembra 2005, ob sklicevanju na visokošolsko izobrazbo, ki jo je pridobila v Zvezni republiki Nemčiji, vložila prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80. Dežela Berlin je z odločbo z dne zavrnila prošnjo z obrazložitvijo, da niso izpolnjeni pogoji za pravico do prebivanja na podlagi Sporazuma o pridružitvi. Tožena stranka v postopku v glavni stvari meni, da člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 zahteva časovno povezanost med prebivanjem staršev in otroka, kar pa ni podano v konkretnem primeru. Iz besedila in namena določbe Sklepa št. 1/80 izhaja, da je pridobitev dovoljenja za delo in dovoljenja za prebivanje povezana s tem, da ob začetku poklicnega izobraževanja otroka eden od staršev živi v državi članici gostiteljici.

10. Ü. Bekleyen je maja 2007, ob sklicevanju na svojo zaposlitev pri nemški družbi, dobila dovoljenje za prebivanje do 13. maja 2009 na podlagi člena 6(4), prva alinea, Sklepa št. 1/80.

11. S tožbo, ki jo je vložila julija 2006, najprej kot tožbo zaradi nedelovanja, ki jo je nato spremenila v tožbo zoper odločbo z dne 21. septembra 2006, je zahtevala priznanje svoje pravice do prebivanja na podlagi Sklepa št. 1/80.

12. Verwaltungsgericht Berlin je tožbo zavrnilo s sodbo z dne 9. avgusta 2007. Tožba naj bi bila sicer dopustna, saj ima Ü. Bekleyen kljub svoji pravici do prebivanja po členu 6(1) Sklepa št. 1/80 pravni interes. Če bi se ji priznala pravica do sklicevanja na člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, bi imela prost dostop na trg zaposlovanja v Zvezni republiki Nemčiji. Tožba naj kljub temu ne bi bila utemeljena, saj je Ü. Bekleyen prenehal njen privilegirani položaj po členu 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 zaradi daljšega prebivanja v Turčiji.

13. Ü. Bekleyen je zaradi tega vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.

14. Ob upoštevanju dejstva, da je v tem primeru rešitev spora odvisna od razlage prava Skupnosti, je Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da pravica do dostopa na trg dela in pravica do prebivanja po končanem poklicnem izobraževanju v državi članici gostiteljici obstaja tudi takrat, kadar se otrok, rojen v državi članici gostiteljici, potem ko se je skupaj s starši vrnil v izvorno državo, kot polnoleten vrne v zadevno državo članico zato, da bi tam končal poklicno izobraževanje, medtem ko so njegovi starši, turški državljani, ki so bili v preteklosti zaposleni, državo članico zapustili že pred desetimi leti?“

IV – Analiza

15. Predložitveno sodišče se v bistvu sprašuje ali je treba člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, razlagati tako, da pravica dostopa do trga dela in ustrezna pravica do prebivanja otroka turškega delavca v državi članici gostiteljici po končanem poklicnem izobraževanju obstaja tudi takrat, kadar so starši državo članico gostiteljico že brezpogojno zapustili, preden je otrok prišel na njeno ozemlje in začel poklicno usposabljanje.

16. Za odgovor na to vprašanje je treba spomniti na sodno prakso v zvezi s členom 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80.

17. Prvič, pri odgovoru na to vprašanje je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da ima ta določba v državah članicah neposreden učinek, tako da lahko turški državljani, ki izpolnjujejo pogoje, neposredno uveljavljajo pravice, ki jim jih daje. ( 5 )

18. Drugič, spomniti je treba, da pravice, povezane z zaposlitvijo, ki jih ima na podlagi člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 otrok turškega delavca v zadevni državi članici, nujno pomenijo, da ima zadevna oseba tudi ustrezno pravico do prebivanja, saj bi sicer pravica do dostopa do trga dela in dejanske zaposlitve v odnosu do zaslužka izgubila vsak učinek. ( 6 )

19. Tretjič, člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 ni mogoče razlagi tako, da velja samo za mladoletno osebo, ki je otrok turškega državljana, ki je ali je bil vključen v zakoniti trg dela v državi članici gostiteljici, ampak tudi za polnoletno osebo, ki je otrok takšnega delavca. ( 7 )

20. V okviru sodne prakse, ki se nanaša na razlago člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, ima sodba Akman, na katero se je predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu izrecno sklicevalo, pomembno vlogo.

21. V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, je bilo H. Akmanu izdano dovoljenje za vstop v Zvezno republiko Nemčijo, v kateri je bil njegov oče zakonito zaposlen, zaradi izobraževanja za poklic inženirja. Po uspešnem končanju svojega izobraževanja leta 1993 je zaprosil za izdajo stalnega dovoljenja za prebivanje. Izdaja dovoljenja mu je bila zavrnjena, saj se je njegov oče leta 1986 vrnil v Turčijo.

22. V sodbi Akman je Sodišče ugotovilo, da člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 otroku turškega delavca daje pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev v državi članici gostiteljici, ob upoštevanju teh dveh pogojev: da je otrok tega delavca končal poklicno izobraževanje v zadevni državi članici in da je bil vsaj eden od staršev zakonito zaposlen v tej državi vsaj tri leta. ( 8 )

23. Ker je Sodišče v sodbi Akman prvi pogoj v zvezi s končanim poklicnim izobraževanjem štelo za izpolnjen, je preverjalo, ali je izpolnjen drugi pogoj, tj. zahteva po triletni zaposlitvi enega od staršev.

24. Sodišče je v zvezi z drugim pogojem ugotovilo, da člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 ni mogoče razlagati v smislu, da je pravica otroka do sprejetja vsake ponujene zaposlitve odvisna od tega, ali eden od staršev, ko otrok ob koncu svojega poklicnega izobraževanja zaprosi za zaposlitev v zadevni državi članici, tam tudi dejansko prebiva. ( 9 ) Sodišče je svojo trditev utemeljilo s tem, da ne more izhajati iz tega, da je pravica otroka turškega delavca migranta, ki je bil v državi članici zaposlen najmanj tri leta in je tam zakonito prebival ter mu je bila v tej državi ponujena možnost za zaposlitev, odvisna od navzočnosti enega od staršev, saj od začetka opravljanja dela ni več odvisen od staršev, ampak se je sposoben sam preživljati. ( 10 )

25. Sodišče je zaradi tega prišlo do sklepa, da je treba ob upoštevanju smisla in namena zadevne določbe ter tudi konteksta, ki ga zadeva, drugi pogoj iz člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 razumeti tako, da se zahteva, da je bil eden od staršev kadar koli, preden je njegov otrok končal poklicno izobraževanje, najmanj tri leta zakonito zaposlen v državi članici gostiteljici. ( 11 )

26. V tej zadevi gre pri vprašanju, ki je bilo postavljeno Sodišču, v bistvu za to, ali je mogoče uporabiti sodno prakso, kot izhaja iz primera Akman, tudi če prej zaposleni turški delavec takrat, ko njegov otrok konča poklicno izobraževanje v zadevni državi članici, že deset let ne živi več tam.

27. Da bi bilo na to vprašanje mogoče koristno odgovoriti, je treba ugotoviti elemente dejanskega stanja, po katerih se zadeva v postopku o glavni stvari razlikuje od sodbe Akman.

28. Najprej je treba spomniti na to, da je takrat, ko je H. Akman – ki mu je bil dovoljen vstop v Zvezno republiko Nemčijo, zato da se je lahko preselil k očetu – začel poklicno izobraževanje, njegov oče še vedno bil turški delavec v smislu člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, ker je takrat pripadal zakonitemu trgu dela te države članice. Kajti ko je H. Akman končal poklicno izobraževanje in si je začel prizadevati za prosti dostop do zaposlitve na podlagi člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, njegov oče ni več spadal na delovni trg države članice gostiteljice.

29. V konkretni zadevi starši Ü. Bekleyen niti ob začetku njenega poklicnega izobraževanja niti ob koncu visokošolskega študija niso bili zaposleni v Zvezni republiki Nemčiji in tam niso imeli stalnega prebivališča.

30. To, kar konkretno zadevo v pravnem smislu loči od sodbe Akman, je tesno povezano s tem dejanskim stanjem.

31. Kot je bilo poudarjeno v točki 22 teh sklepnih predlogov, je Sodišče v zadevi Akman ugotovilo, da člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 otroku turškega delavca daje pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev v državi članici gostiteljici, ob upoštevanju teh dveh pogojev: da je otrok tega delavca končal poklicno izobraževanje v zadevni državi članici in da je bil vsaj eden od staršev zakonito zaposlen v tej državi vsaj tri leta.

32. V tem pogledu je treba najprej opozoriti na razlago člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, ki jo je podalo Sodišče v zadevi Akman, po kateri mora turški državljan, ki želi na podlagi te določbe uveljavljati svoje pravice do zaposlitve, izpolnjevati dva pogoja.

33. Pomembno je poudariti, da morajo biti kumulativno izpolnjeni trije in ne samo dva pogoja za prosti dostop do zaposlitve na podlagi člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80. Zainteresirani mora, prvič, končati poklicno izobraževanje v državi članici gostiteljici; drugič, dokazati, da je vsaj eden od staršev „bil najmanj tri leta zakonito zaposlen v tej državi članici“, in tretjič, biti otrok turškega delavca. ( 12 )

34. V tem primeru je prvi pogoj brez dvoma izpolnjen, saj je Ü. Bekleyen v državi članici gostiteljici končala univerzitetni študij in pridobila diplomo za inženirko krajinskega načrtovanja.

35. Kar zadeva drugi pogoj iz člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, ni sporno, da je v konkretni zadevi izpolnjen, saj sta bila oba od staršev Ü. Bekleyen, turška državljana, več kot tri leta zakonito zaposlena v Zvezni republiki Nemčiji.

36. V tem primeru v središču razprave tako ostaja tretji pogoj, ki se nanaša na lastnost otrok turškega delavca.

37. Identifikacija te lastnosti, zaradi katere se konkretna zadeva razlikuje od sodbe Akman nam dovoljuje boljšo opredelitev bistva. Nacionalno sodišče se v bistvu sprašuje o nujnosti obstoja odnosa sočasnosti med statusom turškega delavca v smislu Sklepa št. 1/80 ter med začetkom in trajanjem poklicnega izobraževanja otroka glede na njegovo pridobitev pravic iz člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80.

38. Po mnenju danske in nizozemske vlade člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 ni mogoče uporabiti za otroka turškega državljana, ki je izobrazbo v državi članici gostiteljici pridobil takrat, ko sta oba od njegovih staršev že za stalno zapustila ozemlje države članice. Pravica prostega dostopa do trga dela, po členu 7, drugi odstavek, tega sklepa, in iz tega izhajajoča pravica do prebivanja, sta odvisni od domneve, da obstaja odnos sočasnosti med prebivanjem in zaposlitvijo staršev v državi članici gostiteljici in možnostjo otroka, da potem ko je končal poklicno izobraževanje, pridobi dostop do zaposlitve.

39. Iz tega stališča, ki poudarja pomen tretjega pogoja, ki se nanaša na lastnost „otrok turškega delavca“, je lahko izpeljano pojmovanje, da mora imeti vsaj eden od staršev turškega državljanstva na začetku in med izobraževanjem otroka pravni status turškega delavca v smislu Sklepa št. 1/80, tako da ima otrok lahko po koncu svojega poklicnega izobraževanja prosti dostop do zaposlitve na trgu dela v državi članici gostiteljici.

40. V zvezi z lastnostjo „otrok turškega delavca“ v smislu člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, ki jo mora izpolnjevati turški državljan, da lahko ob koncu svojega poklicnega izobraževanja pridobi pravico do prostega dostopa do zaposlitve, je treba upoštevati, da v skladu s tem odstavkom, v nasprotju z jasno ureditvijo iz člena 6 in člena 7, prvi odstavek, tega sklepa, ni nujno, da turški delavec, čigar otrok namerava uveljavljati pravico do prebivanja, pripada zakonitemu trgu dela države članice, ki je v teh določbah predviden dodaten pogoj.

41. Težava, do katere prihaja zaradi posebnosti dikcije člena 7, drugi odstavek, je v tem, da je treba ugotoviti, ali je treba razlagati namen zakonodajalca Skupnosti, ki izhaja iz obeh drugih določb – člena 6 in člena 7, prvi odstavek –, in napotiti na vsebovani pomen turškega delavca ali gre morda na razlikovanje pogojev uporabe zadevne določbe v razmerju do drugih.

42. Za razlago dikcije določbe v obravnavanem primeru je treba izhajati iz ugotovitev Sodišča v sodbah Bozkurt ( 13 ) in Tetik ( 14 ). V prvi od teh sodb je Sodišče preučilo v členu 6(2) Sklepa št. 1/80 določene pogoje, ki izenačujejo določen čas neobstoja zakonite zaposlitve z „letnimi dopusti in odsotnostmi zaradi materinstva, nesreč pri delu ali kratkotrajnih boleznih […], ki se vštevajo v čas zakonite zaposlitve. Obdobja neprostovoljne brezposelnosti, ki jih v skladu s predpisi potrdijo pristojni organi, in odsotnosti zaradi dolgotrajnih bolezni, ki niso vštete v obdobja zakonite zaposlitve, ne vplivajo na pravice, pridobljene na podlagi prejšnje zaposlitve“. Sodišče je zaradi tega bilo zaprošeno, naj poda razlago, ali A. Bozkurt na podlagi te določbe lahko obdrži svojo pravico ostati na ozemlju države članice gostiteljice, potem ko je bil poškodovan pri nesreči pri delu in je zaradi tega trajno opravilno nesposoben.

43. Sodišče je ob upoštevanju konsolidacije položaja že zaposlenega turškega delavca odločilo, da iz smisla in namena Sklepa št. 1/80 izhaja, da mora biti pravica do prebivanja povezana z zaposlitvijo delavca, tako da pri prekinitvi zaposlitve, če je časovno omejena, ta še naprej obstaja. Ta razlaga ustreza dikciji člena 6(2) Sklepa št. 1/80, ki se nanaša le na začasno odsotnost, pri čemer se načeloma ne vzbuja dvomov glede nadaljnje udeležbe delavca v poklicnem življenju. Kajti delavec je pri daljši nezmožnosti za delo popolnoma izvzet s trga dela in v takem primeru ne obstaja dejanski interes za to, da bi se mu jamčila pravica dostopa do trga dela in s tem povezana pravica do prebivanja. ( 15 )

44. Po mnenju Sodišča se člen 6 Sklepa št. 1/80 ne nanaša na „položaj turškega državljana, ki je brezpogojno zapustil trg dela države članice ( 16 )“. Sodišče je iz tega izpeljalo, da „zaradi neobstoja posebne določbe, ki turškim delavcem daje pravico ostati na ozemlju države članice, potem ko so prenehali opravljati svoje delo, pravica do prebivanja turškega državljana [preneha], ko zadevna oseba postane za stalno nezmožna za delo“. ( 17 )

45. V sodbi Tetik je Sodišče potrdilo svoje navedbe iz sodbe Bozkurt in podrobneje določilo, da „turški delavec, ki je bil več kot štiri leta zakonito zaposlen na območju države članice in je prosto prenehal svojo zaposlitev, da bi v isti državi članici našel novo zaposlitev, vendar mu ne uspe takoj za tem najti nove zaposlitve, ima v tej državi članici v določenem časovnem obdobju pravico do prebivanja, da lahko tam išče novo zaposlitev ali zaslužek, če še naprej pripada zakonitemu trgu dela v zadevni državi članici, pri čemer mora, če se zahteva, upoštevati določbe predpisov, ki veljajo v tej državi, na primer prijaviti se kot iskalec zaposlitve in biti na voljo centrom za zaposlovanje“. ( 18 )

46. Ob upoštevanju teh sodb danska in nizozemska vlada predlagata, naj se upošteva posebnosti dikcije člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 pri prvi od obeh razlag iz točke 41 teh sklepnih predlogov, kar pomeni, da se upošteva namen zakonodajalca Skupnosti, ki izhaja iz prvega odstavka istega člena, ki napotuje na pojem turškega delavca.

47. Po njunem mnenju je treba: (a) upoštevati, da so starši Ü. Bekleyen nepreklicno zapustili trg dela države članice, ker so za vedno zapustili ozemlje Zvezne republike Nemčije in ker ne živijo več tam že deset let; (b) iz tega izpeljati, da niso imeli statusa turškega delavca po členu 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 niti ob začetku, niti med trajanjem in niti ob koncu poklicnega izobraževanja Ü. Bekleyen, in (c) o vprašanju, postavljenem Sodišču, odločiti tako, da oseba v enakem položaju kot Ü. Bekleyen ob koncu svojega poklicnega izobraževanja nima pravice do prostega dostopa do zaposlitve ter se tako ne more sklicevati na pravice iz zaposlitve in do prebivanja po členu 7, drugi odstavek, tega sklepa.

48. Takemu odgovoru na vprašanje, postavljeno Sodišču, ni mogoče pritrditi iz treh razlogov, in sicer zaradi: (a) ciljev iz Sporazuma o pridružitvi in Sklepa št. 1/80, (b) različne vsebine prvega in drugega odstavka, člena 7 Sklepa št. 1/80 in (c) učinkov člena 59 Dodatnega protokola v zvezi z razlago člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80.

A – Cilji iz Sporazuma o pridružitvi in Sklepa št. 1/80

49. Kot je Sodišče jasno poudarilo: (a) člen 12 Sporazuma o pridružitvi ponazarja, da je cilj tega Sporazuma „spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in gospodarskih odnosov med pogodbenicama, vključno s področjem delovne sile, predvsem s postopno vzpostavitvijo prostega gibanja delavcev ( 19 )“, in (b) cilje tega je s prenosom pravil in načel, ki urejajo prosto gibanje delavcev znotraj Skupnosti ( 20 ), „kar najbolj“uresničiti „da bi se izboljšale življenjske razmere turškega naroda in naknadno olajšala pridružitev Republike Turčije Skupnosti (četrta uvodna izjava in člen 28 tega sporazuma)“ ( 21 ).

50. Sklep št. 1/80, ki je po prvi in tretji uvodni določbi preambule, ob upoštevanju „posebnosti vezi pridružitve med Skupnostjo in Turčijo“, bil sprejet in se v njem prizadeva k „[izvajanju] določb [sporazuma] o izmenjavi mladih delavcev“, je treba razlagati v skladu s tem ciljem.

51. Zavedati se je treba, da se določbe zadevnega Sklepa, namreč člena 6 in člena 7, prvi in drugi odstavek, razlagajo v kontekstu postopne vzpostavitve prostega gibanja delavcev v Skupnosti, ki pri tem posveča posebno pozornost dopuščanju mladih turških delavcev na trg dela Skupnosti, zato je treba pri razlagi teh določb ločevati med njihovimi splošnimi cilji in posebnim namenom posameznih določb.

52. Skupni splošni cilj vseh treh določb je, da so usmerjene k uresničevanju zahteve po postopni vzpostavitvi prostega gibanja turških delavcev med posameznimi državami članicami Skupnosti in Turčijo.

53. Člen 6 Sklepa št. 1/80 podrobno opredeljuje izvedbe uresničevanja postopne integracije turških delavcev na trg dela države članice Skupnosti.

54. Člen 7, prvi in drugi odstavek, tega sklepa sledita splošnemu sistemu in predstavljata njegov del s tem, ko predvidevata dostop članov družine turških delavcev do trga dela države članice gostiteljice. Ta skupni splošni cilj obeh odstavkov je bil prav tako potrjen v sodbi Dorin, v skladu s katero je cilj člena 7 Sklepa št. 1/80 „postopno izboljšanje položaja članov [turških] družin v zadevni državi članici s tem, da se jim tam po določenem času omogoča neodvisno življenje ( 22 )“.

55. Ta dostop članov družine turškega delavca na trg dela države članice gostiteljice velja samo za člane družine in obstaja: v obliki pravice, pri kateri imajo – če imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost – pravico sprejeti vsako zaposlitev, če v državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta (člen 7, prvi odstavek, prva alinea); v obliki prostega dostopa do vsake zaposlitve, ki si jo izberejo, če tam zakonito prebivajo vsaj pet let (člen 7, prvi odstavek, druga alinea), in če imajo otroka (in ne samo člana družine), v obliki možnosti za otroka, da v državi članici gostiteljici sprejme katero koli zaposlitev, če je bil eden od staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen, otrok pa je v tej državi članici končal poklicno izobraževanje (člen 7, drugi odstavek).

56. Poseben cilj člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 je uresničevanje integracije turškega delavca na trg dela v državi članici gostiteljici z zadovoljevanjem njegovega interesa po priselitvi njihovih članov družine, v okviru njegove želje dostopiti na trg dela. Zato je bilo predvideno, da so pravice družinskih članov odvisne od domneve, da ti delavci (še naprej) spadajo na zakoniti trg dela države članice gostiteljice.

57. Sodišče je v sodbi Kadiman ( 23 ) ugotovilo, da je namen člena 7, prvi odstavek: (a) „podpirati zaposlovanje in prebivanje turškega delavca, ki je vključen v zakoniti trg dela države članice, tako da se mu tam zagotavlja vzdrževanje družinskih vezi ( 24 )“; (b) tem družinskim članom „za pospeševanje trajne integracije družine turškega delavca migranta v državi članici gostiteljici“ dati pravico, po kateri lahko po določenem času v tej državi opravljajo poklic ( 25 ), in (c) „s tem ustvariti razmere, naklonjene združevanju družine v državi članici gostiteljici, tako da se najprej omogoči prisotnost družinskih članov pri delavcu migrantu in nato okrepitev njihovega položaja z dodelitvijo pravice do zaposlitve v tej državi ( 26 )“.

58. Cilj člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 ni zagotavljanje ugodnih pogojev za združevanje družine v državi članici gostiteljici ( 27 ), ampak olajšati vstop otrok turških delavcev, ki so končali poklicno izobraževanje, na trg dela države članice gostiteljice, s postopnim vzpostavljanjem prostega gibanja delavcev ( 28 ). Tako ta odstavek ni več tesno povezan s ciljem integracije staršev turških otrok v državo članico gostiteljico in ta določba ne zahteva, da starši takrat, ko otrok namerava sprejeti vsako ponujeno zaposlitev, pripadajo zakonitemu trgu dela te države članice.

59. Poleg tega razlaga danske in nizozemske vlade, ki dejansko prisotnost na ozemlju države članice predvideva s tem, da starši spadajo na zakoniti trg dela te države, jemlje ves polni učinek člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, tako da ta določba v razmerju do prvega odstavka, ki se nanaša predvsem na združevanje družine s strani „članov družine“, ne določa nič novega.

60. Ker poseben namen člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 ni združevanje družine, ga zato ni mogoče brati tako, da pogojuje bivanje in zaposlitev staršev s skupnim bivališčem staršev in otroka ob začetku in med njegovim poklicnim izobraževanjem.

B – Različne vsebine prvega in drugega odstavka člena 7 Sklepa št. 1/80.

61. Ob upoštevanju različnih posebnih namenov prvega in drugega odstavka člena 7, Sklepa št. 1/80 je prvi odstavek treba razlagati tako, da članu družine turškega delavca, ki spada na zakoniti trg dela države članice in mu je bilo izdano dovoljenje, daje pravico, da se preseli k njemu, v smislu iz pravice delavca izpeljane pravice; pri čemer je treba drugi odstavek razlagati tako, da takrat, ko so izpolnjeni v tem odstavku določeni pogoji, ta vodi k samostojni pravici otroka.

62. Opredelitvi pravice otroka turškega delavca do prostega dostopa do trga dela v državi članici Skupnosti kot samostojne in ne kot izvedene pravice prav tako ne nasprotuje okoliščina, da kot je bilo v točki 31in naslednjih teh sklepnih predlogov že ugotovljeno, člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 to pravico določa prav za „otroke turškega delavca, […] če je bil vsaj eden od njegovih staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen v zadevni državi članici“.

63. Ta element gotovo potrjuje, da ima pravica otroka turškega delavca do prostega dostopa do trga dela v državi članici gostiteljici osnovo v njegovem, v preteklosti opravljenem delu. Glede na namen, ki izhaja iz člena 7, drugi odstavek, tega sklepa, zadevnega elementa ni mogoče upoštevati, kot da je bil postavljen kot pogoj za uporabo tega člena, da je eden od njegovih staršev med izobraževanjem otroka obdržal status turškega delavca. Na ta element je, skupaj z otrokovim uspešnim končanjem šolanja treba gledati kot na dejanski element, ki ga je treba upoštevati pri ugotovitvi o tem, ali je podana najmanjša stopnja integracije tega otroka v družbo države članice gostiteljice; taka stopnja integracije, kot izhaja iz Sklepa št. 1/80 in se v duhu Sporazuma o pridružitvi nanjo sklicuje tudi v točkah 49 in 50 teh sklepnih predlogov, se pojmuje kot nujno potrebna, da se otroku prizna privilegiran status v razmerju do državljanov tretjih držav in v razmerju do vsakega drugega člana te družine.

64. Sodišče je očitno zaradi upoštevanja lastnosti otroka turškega delavca kot zgodovinske danosti s sociološkim pomenom v točki 30 sodbe Akman poudarilo, da člen 7, drugi odstavek, navedenega Sklepa, glagol „biti“ uporablja v pretekliku, v nasprotju z njegovo uporabo v sedanjiku v členu 7, prvi odstavek ( 29 ), v katerem se zadevna pravica predvideva, „če je bil vsaj eden od njegovih staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen v zadevni državi članici“. Sodišče je to okoliščino presojalo tako, da je „s tem opozorilo na dejstvo, da mora biti zahteva iz člena 7, drugi odstavek, izpolnjena takrat, ko otrok konča svoje poklicno izobraževanje ( 30 )“.

65. Kot sem že poudaril v točki 61 teh sklepnih predlogov, Sklep št. 1/80, otroku priznava samostojno pravico dostopa do trga dela države članice Skupnosti, ne samo na podlagi tega, da je otrok delavca, ki je najmanj tri leta zakonito zaposlen v državi članici; v skladu s tem sklepom je nujno tudi, da je v tej državi končal poklicno izobraževanje.

66. S tema pogojema Sklep št. 1/80 uveljavi temeljno načelo „postopno vzpostavljanje prostega gibanja turških delavcev“, o katerem se govori v Sporazumu o pridružitvi. Na eni strani Sklep št. 1/80 ne izenačuje otrok turških delavcev z delavci iz Skupnosti, saj predvideva dostop do trga dela tiste države, v kateri je bil eden od staršev zakonito zaposlen najmanj tri leta, na drugi strani pa jim omogoča dostop na ta trg dela šele, potem ko so pridobili lastnost vključiti se v družbo te države v zadostni meri, ki se dokazuje s končanjem poklicnega izobraževanja.

67. Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba člen 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, če člen 59 Dodatnega protokola ne določa drugače, razlagati tako, da ima otrok turškega delavca, ki je bil prej vsaj tri leta zakonito zaposlen v državi članici gostiteljici in ki je v tej državi članici končal poklicno izobraževanje, pravico do prostega dostopa do trga dela v tej državi in do pravice do prebivanja, ne glede na dejstvo, da so njegovi starši to državo za vedno zapustili, preden je otrok prišel na ozemlje te države in začel poklicno izobraževanje.

C – Učinkovanje člena 59 Dodatnega protokola v zvezi z razlago člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80

68. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je razlaga, kot izhaja iz predhodnih točk, v skladu s členom 59 Dodatnega protokola, po katerem „Turčija na področjih, ki jih pokriva ta protokol, ni deležna obravnave, ki je ugodnejša od tiste, ki jo države članice zagotavljajo druga drugi po Pogodbi o ustanovitvi Skupnosti“; od tod pride do primerjave, za ugotovitev o tem, ali rešitev zadevne težave ne pripelje do tega, da se v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, otroka turškega delavca obravnava ugodneje, kot pa otroka delavca Skupnosti. Ta primerjava je toliko bolj upravičena, ko po mnenju predložitvenega sodišča otrok državljana Unije ne obdrži pravic, ki jih je pridobil na podlagi predhodnega bivanja v državi članici gostiteljici, tudi če se preseli nazaj, da bi začel poklicno izobraževanje, potem ko je to državo zapustil skupaj s starši.

69. Za koristno primerjavo je treba opraviti dve predhodni opombi.

70. Najprej, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sklep št. 1/80 ne posega v pristojnost držav članic, da samostojno uredijo vstop turških državljanov na svoje ozemlje in tudi pogoje njihove prve zaposlitve. ( 31 )

71. O položaju članov družine turškega delavca je Sodišče odločalo v sodbi Ergat, v skladu s katero so države članice kljub Sklepu št. 1/80 še vedno pristojne sprejemati predpise o vstopu članov družine turškega delavca na svoje ozemlje, kakor tudi določiti pogoje njegovega bivanja v okviru prvih treh let, po preteku katerih bi imel pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev. ( 32 )

72. Ta pristojnost držav članic obsega tudi pristojnost urejati ponovno naselitev ali ponovno izdajo dovoljenja za prebivanje članu družine turškega delavca, ki je pridobil pravice, določene v členu 7 Sklepa št. 1/80, vendar je izgubil status, ker je zapustil ozemlje države članice gostiteljice za daljši čas in brez upravičenih razlogov. Sodišče je glede na to zavzelo stališče, da če se član družine turškega delavca v tej državi želi ponovno naseliti, lahko pristojni organi države članice zahtevajo, naj ponovno zaprosi za izdajo dovoljenja za prebivanje, da se lahko preseli k temu delavcu, če je od njega odvisen, ali da lahko dela na podlagi člena 6 Sklepa št. 1/80. ( 33 )

73. Tako naj bi bilo jasno, da razlaga člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, kot jo predlagam v točki 67 teh sklepnih predlogov, ne posega v pristojnost držav članic, da ponovno izdajo dovoljenja za prebivanje otroku turškega državljana, ki je z družino za stalno zapustil državo članico gostiteljico, pogojujejo s ponovno izdajo dovoljenja za vstop, kadar otrok v tej državi članici želi končati izobraževanje. ( 34 )

74. Drugič, za primerjavo položaja otroka turškega delavca z otrokom državljana države članice je v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, treba upoštevati, da je bila pravica do bivanja Ü. Bekleyen v Zvezni republiki Nemčiji po njeni vrnitvi v to državo, zato da bi končala poklicno izobraževanje, dana na podlagi nacionalnega prava in ne na podlagi Sklepa št. 1/80.

75. Ob upoštevanju te okoliščine je, v nasprotju z navedbami v izjavi danske vlade in v nasprotju z mnenjem predložitvenega sodišča, položaj Ü. Bekleyen treba presojati v času, v katerem je končala svoje poklicno izobraževanje, in ob sklicevanju na pravico, po členu 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, do dostopa do trga dela države članice gostiteljice, ne pa v času, v katerem je vstopila na ozemlje te države in začela visokošolski študij. Posebnost njenega položaja je v tem, da njeni starši niso več živeli na ozemlju države članice niti ob njeni vrnitvi v državo članico gostiteljico niti med njenim poklicnim izobraževanjem; njen primer se zato ne nanaša na področje združevanja družine. V tem primeru gre za polnoletnega otroka, ki se ob koncu svojega visokošolskega študija znajde v položaju samostojne osebe. ( 35 ) Tako je treba njene pravice iz Sklepa št. 1/80 primerjati s pravicami otroka državljana Unije, ki po svojem, v eni od držav članic končanem poklicnem izobraževanju namerava vstopiti na trg dela te države članice, ne da bi bili njegovi starši na ozemlju zadevne države članice. ( 36 )

76. Poudariti je treba, da položaj otroka evropskega državljana, v nasprotju z mnenjem predložitvenega sodišča, ni zajet niti v členu 7(1)(d) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št.1612/68 ter razveljavlja direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 73/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS, in 93/96/EGS ( 37 ) (v nadaljevanju: Direktiva 2004/38), niti v členu 12(1) te direktive. ( 38 )

77. Člen 7(1)(d) Direktive 2004/38 določa pravico družinskih članov, ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije, prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če je ta oseba državljan Unije (točka a), če ima na voljo dovolj sredstev za preživetje (točka b) in konča izobraževanje (točka c).

78. Že iz besed „spremlja ali se pridruži“ v tej določbi izhaja, da člen 7(1)(d) Direktive 2004/38 za združevanje družine predvideva navzočnosti vsaj enega od staršev zadevnega otroka na ozemlju države članice gostiteljice, da otrok tam lahko pridobi dovoljenje za prebivanje. Vendar kot je bilo že poudarjeno v točki 75 teh sklepnih predlogov, je treba opraviti preizkus, ki je predviden v členu 59 Dodatnega protokola, in primerjavo položaja otroka turškega delavca v konkretni zadevi s položajem otroka državljana Unije, čigar starši takrat, ko katerem želi uveljavljati pravico prostega dostopa do trga dela v državi članici gostiteljici, niso več na njenem ozemlju.

79. Člen 12(1) Direktive 2004/38 določa ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov ob smrti ali odhodu državljana Unije. Glede na to, je treba ugotoviti, da ta člen ni primeren za primerjavo, predvideno v členu 59 Dodatnega protokola, ker je to primerjavo mogoče uporabiti le, če starši otroka pri njegovi vrnitvi in med njegovim bivanjem ne živijo več v državi članici gostiteljici.

80. Kar zadeva otroka državljana Unije, ki nima državljanstva Unije, je treba upoštevati člena 18 ES in 39 ES, člen 7(1)(a) Direktive 2004/38 in sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 39 ES.

81. V skladu z določbo člena 18(1) ES „vsak državljan Unije uživa pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev določenih s to pogodbo in ukrepov, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev“.

82. Člen 39(1) ES vsebuje temeljna načela prostega gibanja delavcev v Skupnosti, medtem ko odstavek 2 tega člena določa, da ta svoboščina vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, s plačilom in z drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji. Prosto gibanje delavcev v skladu s odstavkom 3, točki (a) in (b), tega člena obsega pravico prijaviti se na ponujeno delovno mesto in se v ta namen prosto gibati po ozemlju te države članice.

83. Direktiva 2004/38 v zvezi s tem v členu 7(1)(a) določa, da imajo vsi državljani Unije pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če so delavci ali samostojno zaposleni v državi članici gostiteljici.

84. Sodišče v sodni praksi v zvezi s členom 39 ES razlaga, da je pojem „delavec“ pojem prava Skupnosti, ki ga ni mogoče razlagati ozko ( 39 ); Sodišče je v zvezi s tem sprejelo razlago pojma „delavec“ v smislu člena 7(1)(a) Direktive 2004/38 tako, da se ta nanaša na delavca, ki je v drugi državi članici zato, da bi se tam prijavil na dejansko ponujeno mu zaposlitev, in tudi na delavca, ki to počne zato, da bi si tam našel zaposlitev ( 40 ).

85. Iz tega izhaja, da državljan države članice in polnoleten otrok državljana Unije, ki je končal visokošolsko izobraževanje v drugi državi članici, nimata le samostojne pravice zadrževati se na ozemlju države članice, ampak tudi pravico do prostega dostopa do zaposlitve na trgu dela države članice. Ta pravica je lahko v skladu s členom 39(3) ES omejena le zaradi javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja.

86. Glede pravic otroka turškega državljana je treba ugotoviti, da turškim državljanom, ki imajo pravico dostopa do zaposlitve in pravico do prebivanja v skladu s členom 7 Sklepa št. 1/80, ne pripada pravica do prostega gibanja znotraj Skupnosti, ampak samo pravica do uresničevanja določenih pravic na ozemlju države članice gostiteljice. ( 41 )

87. Kot je bilo poudarjeno že v točki 33 teh sklepnih predlogov, mora otrok turškega državljana zato, da lahko pridobi pravico do prostega dostopa do zaposlitve in pravico do prebivanja na podlagi člena 7, drugi odstavek, kumulativno izpolnjevati te tri pogoje: prvič, biti mora otrok turškega državljana; drugič, dokazati mora, da je eden od njegovih staršev „bil vsaj tri leta zakonito zaposlen v zadevni državi članici“, in tretjič, končati mora poklicno izobraževanje v državi članici gostiteljici.

88. Iz tega izhaja, da otrok turškega državljana – v nasprotju z otrokom državljana Unije – nima brezpogojne pravice dostopa do trga dela države članice in ustrezne pravice do prebivanja, saj mora zato, da to pravico pridobi, izpolnjevati več pogojev. Kar zadeva obseg podeljenih mu pravic, na podlagi člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, so te pravice, tako kot je bilo ugotovljeno v predhodnih točkah teh sklepnih predlogov, jasno manj ugodno oblikovane (neobstoj prostega gibanja znotraj Skupnosti, vstop na ozemlje države članice v skladu s pogoji nacionalnega prava) kot pravice državljana Skupnosti, v skladu s pravili Pogodbe o prostem gibanju delavcev in v skladu z akti sekundarne zakonodaje, sprejetimi za izvajanje pravil Pogodbe.

89. Predlagana razlaga člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 ne povzroča ugodnejše obravnave otroka turškega državljana od otroka državljana Unije glede pravic na podlagi Pogodbe.

90. Glede na vse to menim, da razlaga člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, v skladu s katero ima otrok turškega državljana, ki je bil tri leta zakonito zaposlen v državi članici gostiteljici, v kateri je končal poklicno izobraževanje, pravico do prostega dostopa do trga dela te države članice in ustrezno pravico do prebivanja, čeprav je eden od njegovih staršev za stalno zapustil državo članico, preden je otrok prišel na ozemlje države članice in tam začel poklicno izobraževanje, ni v nasprotju s členom 59 Dodatnega protokola.

V – Predlog

91. Ob upoštevanju zgornjih navedb Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Obervervaltungsgericht Berlin-Brandenburg, odgovori: Člen 7, drugi odstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 o razvoju pridružitve z dne 19. septembra 1980, ustanovljene na podlagi Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, je treba razlagati tako, da ima otrok turškega državljana, ki je bil tri leta zakonito zaposlen v državi članici gostiteljici, v kateri je končal poklicno izobraževanje, pravico do prostega dostopa do trga dela te države in ustrezno pravico do prebivanja, čeprav je eden od njegovih staršev za stalno zapustil državo članico, preden je otrok prišel na ozemlje države članice in tam začel poklicno izobraževanje.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Pridružitveni svet je bil ustanovljen s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko Skupnostjo in Turčijo, ki je bil podpisan 12. septembra 1963 v Ankari s strani Republike Turčije na eni strani ter držav članic EGS in Skupnosti na drugi strani. Ta sporazum je bil sklenjen, sprejet in potrjen v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne (UL 1964, 217, str. 3685, v nadaljevanju: Sporazum o pridružitvi).

( 3 ) Sklep o razvoju pridružitve z dne 19. septembra 1980 je začel veljati . Ni bil objavljen v Uradnem listu, vendar je klub temu dostopen v delu, ki ga je izdal Urad za uradne publikacije Evropskih skupnosti: Sporazum o pridružitvi in Protokoli EGS-Turčija, kakor tudi drugi temeljni dokumenti, Urad za uradne publikacije Evropskih skupnost, Bruselj, 1992.

( 4 ) Dodatni protokol, v katerem so določeni pogoji, podrobnosti in roki za uresničevanje prehodnega obdobja, podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju, sklenjen, sprejet in potrjen v imenu Skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne (UL L 293, str. 1, v nadaljevanju: Dodatni protokol).

( 5 ) Sodbe z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Eroglu (C-355/93, Recueil, str. I-5113, točka 17); z dne v zadevi Akman (C-210/97, Recueil, str. I-7519, točka 23) in z dne v zadevi Torun (C-502/04, ZOdl., str. I-1563, točka 19).

( 6 ) Zgoraj navedene sodbe Eroglu, točki 20 in 23; Akman, točka 24, in Torun, točka 20.

( 7 ) Zgoraj navedena sodba Torun, točki 27 in 28.

( 8 ) Točka 25.

( 9 ) Točka 44.

( 10 ) Točka 45.

( 11 ) Točka 47.

( 12 ) Opozoriti je treba, da je Sodišče v zadevi Akman na kratko preučilo, ali je gospod Akman otrok turškega delavca, kar pa sta izpodbijali nemška in grška vlada; Sodišče tega merila ni preverjalo v smislu člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 navedenega pogoja.

( 13 ) Sodba z dne 6. junija 1995 v zadevi Bozkurt (C-434/93, Recueil, str. I-1475).

( 14 ) Sodba z dne 23. januarja 1997 v zadevi Tetik (C-171/95, Recueil, str. I-329).

( 15 ) Zgoraj navedena sodba Bozkurt, točka 36.

( 16 ) Idem, točka 39.

( 17 ) Idem, točka 40.

( 18 ) Idem, točka 48.

( 19 ) Sodba z dne 18. julija 2007 v zadevi Derin (C-325/05, ZOdl., str. I-6495, točka 3).

( 20 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Bozkurt, točka 20.

( 21 ) Zgoraj navedena sodba Derin, točka 3. V zvezi s to zadevo glej O’LEARY, S., „Employment and residence for Turkish workers and their families: Analogies with the case-law of the Court of justice on Art. 48 EC“, in Festchrift für G. F. Mancini, 1998, str. 738.

( 22 ) Točka 71.

( 23 ) Sodba z dne 17. aprila 1997 v zadevi Kadiman (C-351/95, Recueil, str. I-2133, točka 34).

( 24 ) Idem, točka 34.

( 25 ) Idem, točka 35

( 26 ) Idem, točka 36.

( 27 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Akman, točka 34.

( 28 ) Glej zgoraj navedeni sodbi Akman, točka 38, in Torun, točka 23.

( 29 ) V tem prvem odstavku Sklep št. 1/80 določa pogoje za dostop do trga dela v državi članici gostiteljici prek člana družine turškega delavca, ki „pripada“ temu trgu dela.

( 30 ) Na podlagi te razlage člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80, v točki 30 sodbe Akman je Sodišče – v točki 44 te sodbe – potrdilo, da drugega odstavka ni mogoče razlagati tako, da je Sodišče pravico otroka sprejeti vsako ponujeno zaposlitev pogojevalo s tem, da mora eden od staršev takrat, ko se otrok ob koncu svojega poklicnega izobraževanja želi zaposliti, prebiva v zadevni državi članici. To stališče Sodišča je ožje od tistega, ki izhaja iz točke 30 v sodbi Akman, zaradi česar je treba spomniti, da je to stališče Sodišča glede zadevnega odstavka, ki je v tej zadevi potrebno za odgovor na vprašanje, postavljeno Sodišču.

( 31 ) Glej zlasti sodbo z dne 16. decembra 1992 v zadevi Kus (C-237/91, Recueil, str. I-6781, točka 25), zgoraj navedeno sodbo Kadiman, točka 31, in sodbo z dne v zadevi Altun (C-337/07, ZOdl., str. I-10323, točka 48).

( 32 ) Sodba z dne 16. marca 2000 v zadevi Ergat (C-329/97, Recueil, str. I-1487, točka 42).

( 33 ) Zgoraj navedeni sodbi Ergat, točka 49, in Derin, točka 67.

( 34 ) Komisija je v pisni obrazložitvi menila, da Ü. Bekleyen ni izgubila statusa, ki ga ima na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, kar pomeni, da bi po svoji vrnitvi še naprej imela pravico do prostega dostopa do zaposlitve v državi članici gostiteljici in pravico do bivanja. Ker Ü. Bekleyen, kot mladoletnica ni prostovoljno zapustila države članice gostiteljice, ampak je sledila odločitvi svojih staršev, ni mogoče trditi, da je državo zapustila „brez upravičenih razlogov“. Prav tako ne more biti izpuščeno dejstvo, da se predloženo vprašanje nanaša na razlago člena 7, drugi odstavek, Sklepa št. 1/80 in na vprašanje, katere pravice bi Ü. Bekleyen lahko pridobila na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 v nacionalnem upravnem postopku in pred nacionalnim sodiščem; tožena stranka jih v obrazložitvi ni navedla niti enkrat. Glede na to se vprašanja, ali je Ü. Bekleyen, tako kot predvideva Komisija, izgubila status, ki ga je imela po členu 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, zato, ker je zapustila ozemlje Zvezne republike Nemčije, ne bo preverjalo.

( 35 ) Sodišče je poudarilo to samostojnost, ki opredeljuje trenutek konca visokošolskega študija v točki 45 sodbe Akman, po kateri, ni mogoče izhajati iz tega, da otrok turškega delavca migranta, ki je v državi članici zakonito zaposlen najmanj tri leta, zakonito prebiva v tej državi in je tam končal izobraževanje ter mu je ponujena zaposlitev v tej državi, v tem trenutku še vedno odvisen od navzočnosti enega od staršev, kajti od vstopa v delovno življenje otrok ni več odvisen od preživljanja s strani nekoga drugega, ampak lahko sam zagotavlja svoja sredstva za preživljanje.

( 36 ) Za to primerjavo je bil iz dveh razlogov upoštevan samo en del navedb iz sodbe Derin. Prvič, Sodišče je v tej sodbi primerjalo pravice otroka turškega delavca iz prvega odstavka člena 7 in ne tistih iz drugega odstavka tega člena. Drugič, Sodišče je, čeprav v točki 68 te sodbe „ob upoštevanju znatnih razlik med statusi položaja otroka turškega delavca migranta ni mogoče učinkovito primerjati s položajem otroka državljana države članice“, ta primerjava v okviru priznanja končnega značaja statusa pomeni vzrok izgube pravice do prebivanja člana družine turškega državljanstva po členu 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80. Obrazložitev iz sodbe Derin tako ne more biti v celoti uporabljena v predmetni zadevi.

( 37 ) UL L 158, str. 77, upravičen v UL L 229, str. 35.

( 38 ) Ta primerjava je opravljena ob upoštevanju sprememb Direktive 2004/38 in ne tistih iz člena 11 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), ki je bila spremenjena z Uredbo Sveta 2434/92/EGS z dne (UL L 245, str. 1). Člen 11 Uredbe št. 1612/68 je bil razveljavljen in nadomeščen z Direktivo 2004/38, ki je v skladu s členom 40 morala biti prenesena s strani držav članic do . Čeprav je tožeča stranka vlogo za izdajo dovoljenja za prebivanje vložila takrat, ko je člen 11 Uredbe št. 1612/68 še veljal, namreč , je treba ugotoviti, da je nova direktiva takrat že začela veljati. , ko je dežela Berlin to vlogo zavrnila, je bil člen 11 Uredbe 1612/68 že razveljavljen in je veljala izključno Direktiva 2004/38, kakor tudi ves čas trajanja postopka. Tako je koristno opraviti primerjavo na podlagi Direktive 2004/38.

( 39 ) Sodba z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins (C-138/02, Recueil, str. I-2703, točka 26 in navedena sodna praksa).

( 40 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Martinez Sala (C-85/96), v kateri je Sodišče izrecno navedlo, da je treba v okviru člena 93 ES in Uredbe št. 1612/68 „osebo, ki dejansko išče zaposlitev, prav tako šteti za delavca“.

( 41 ) Glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Tetik, točka 29, in Derin, točka 66.