SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,

predstavljeni 7. septembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑687/15

Evropska komisija

proti

Svetu Evropske unije

„Ničnostna tožba – Zunanje delovanje Evropske unije – Člen 218(9) PDEU – Določitev stališč, ki naj se v imenu Unije zastopajo v organu, ustanovljenem z mednarodnim sporazumom – Zunanja pristojnost Evropske unije – Neustrezna pravna oblika akta, s katerim so določena stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije – Sklepi Sveta o Svetovni konferenci o radiokomunikacijah leta 2015 Mednarodne telekomunikacijske zveze“

I. Uvod

1. Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj razglasi ničnost Sklepov Sveta Evropske unije z dne 26. oktobra 2015 o Svetovni konferenci o radiokomunikacijah leta 2015 (WRC‑15) Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU), saj naj bi Svet kršil člen 218(9) PDEU, ker je na podlagi te določbe določil stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, v obliki sklepov, namesto da bi to storil v obliki sklepa, kot je predlagala Komisija.

2. V teh sklepnih predlogih bom pojasnil, zakaj menim, da je treba ugoditi predlogu Komisije in Sklepe Sveta z dne 26. oktobra 2015 razglasiti za nične.

II. Pravni okvir

A. Mednarodno pravo

3. Mednarodna telekomunikacijska zveza (v nadaljevanju: ITU) je specializirana institucija Združenih narodov, zadolžena za informacijske in komunikacijske tehnologije. V okviru ITU se na svetovni ravni dodeljujejo radijski spektri in orbite satelitov ter pripravljajo tehnični standardi za zagotavljanje medsebojne povezanosti omrežij in tehnologij. ( 2 )

4. V Ustavi ITU je določeno, da to zvezo sestavljajo države članice ITU in sektorske članice te zveze. Trenutno je v ITU včlanjenih 193 držav, od tega tudi vse države članice Unije. Ta zveza ima še približno 800 sektorskih članov, večinoma subjektov zasebnega sektorja ali univerzitetnih ustanov. Evropska unija je sektorska članica ITU. Iz člena 3(2) in (3) Ustave ITU izhaja, da sektorske članice te zveze drugače kakor njene države članice nimajo glasovalne pravice na svetovnih konferencah ITU. ( 3 )

5. Člen 4 Ustave ITU, naslovljen „Uradne listine Zveze“, v odstavkih 1 in 3 določa: „1. Uradne listine Zveze so: – ta ustava Mednarodne telekomunikacijske zveze, – Konvencija Mednarodne telekomunikacijske zveze in – izvršilna pravilnika. […] 3. Določbe te ustave in konvencije so dopolnjene še z določbami izvršilnih pravilnikov, navedenih spodaj, ki urejata uporabo telekomunikacij in sta obvezujoča za vse države članice: […] – Pravilnik o radiokomunikacijah.“

6. Člen 13 Ustave ITU, naslovljen „Konference in skupščine o radiokomunikacijah“, v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Svetovna konferenca o radiokomunikacijah lahko delno ali v izjemnih primerih v celoti spremeni Pravilnik o radiokomunikacijah in lahko obravnava katerokoli vprašanje svetovnega pomena, ki je v okvirih njenih kompetenc in je povezano z njenim dnevnim redom; druge njene naloge so določene v Konvenciji. 2. Svetovne konference o radiokomunikacijah se običajno sklicujejo vsaka tri do štiri leta; vendar pa v skladu z ustreznimi določbami konvencije takšne konference ni treba sklicati ali pa se lahko skliče tudi dodatna.“

B. Pravo Unije

7. Člen 10 Sklepa št. 243/2012/EU, ( 4 ) naslovljen „Mednarodna pogajanja“, v odstavku 1 določa: „1. Pri mednarodnih pogajanjih v zvezi z zadevami, povezanimi s spektrom, se uporabljajo naslednja načela: (a) če je predmet mednarodnih pogajanj v pristojnosti Unije, se stališče Unije določi v skladu s pravom Unije; (b) če je predmet mednarodnih pogajanj delno v pristojnosti Unije in delno v pristojnosti držav članic, si Unija in države članice prizadevajo določiti skupno stališče, kot to zahteva načelo lojalnega sodelovanja. Za namene uporabe točke (b) prvega pododstavka Unija in države članice med seboj sodelujejo v skladu z načelom enotnosti pri mednarodnem zastopanju Unije in njenih držav članic.“

III. Dejansko stanje

8. Svetovna konferenca o radiokomunikacijah leta 2015 (v nadaljevanju: WRC‑15) je potekala v Ženevi od 2. do 27. novembra 2015, njen namen pa je bil sprememba Pravilnika o radiokomunikacijah. ( 5 )

9. Na prejšnji svetovni konferenci o radiokomunikacijah, ki je potekala leta 2012 (v nadaljevanju: WRC‑12), ( 6 ) je bil določen predhodni dnevni red WRC‑15, na podlagi katerega je Svet ITU sprejel dokončni dnevni red WRC‑15. ( 7 )

10. Komisija je 29. maja 2015 Svetu predložila predlog Sklepa Sveta o stališču, ki naj se v imenu Unije zastopa na WRC‑15. ( 8 ) V predlogu Komisije je bil kot pravna podlaga naveden člen 114 PDEU v povezavi s členom 218(9) PDEU.

11. Člen 1 predloga Komisije določa: „Države članice sodelujejo pri pogajanjih na Svetovni konferenci o radiokomunikacijah Mednarodne telekomunikacijske zveze leta 2015 z namenom sprejetja sprememb Pravilnika o radiokomunikacijah, pri čemer ravnajo skupaj v interesu Unije. Stališča, ki se bodo zastopala v imenu Unije na pogajanjih in med sprejemanjem sprememb Pravilnika o radiokomunikacijah, so določena v Prilogi k temu sklepu. Če bodo na konferenci v zvezi z vsebino iz Priloge podani novi predlogi, o katerih stališče Unije še ni oblikovano, se bo stališče Unije oblikovalo s koordinacijo na kraju samem, preden se bodo na konferenci sprejemale spremembe Pravilnika o radiokomunikacijah. V takih primerih je stališče Unije v skladu z načeli, določenimi v Prilogi k temu sklepu.“

12. Svet je na 3419. seji, ki je potekala 26. oktobra 2015 v Luxembourgu, sprejel spodaj navedene sklepe o WRC‑15 (v nadaljevanju: izpodbijani akt): ( 9 ) „SVET EVROPSKE UNIJE – 1. OB OPOZARJANJU NA: (a) Odločbo Evropskega parlamenta in Sveta 676/2002/ES z dne 7. marca 2002 o pravnem okviru za politiko radijskega spektra v Evropski skupnosti; (b) določbe Okvirne direktive za elektronska komunikacijska omrežja in storitve ter zlasti člen 8a(4) Okvirne direktive; (c) Sklep št. 243/2012/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2012 o vzpostavitvi večletnega programa politike radijskega spektra; (d) sklepe Sveta o evropskih stališčih za svetovne konference o radiokomunikacijah leta 1992, 1997, 2000, 2003, 2007 in 2012; (e) pomen brezžičnih tehnologij, ki uporabljajo spekter, za dosego ciljev politike EU v skladu z vodilno pobudo iz strategije EU 2020 z naslovom ‚Evropska digitalna agenda‘, torej zagotoviti hitri širokopasovni internet, ter za dosego trajnih gospodarskih in družbenih koristi prek enotnega digitalnega trga; (f) Sklepe Sveta z dne 31. maja 2010 o evropskem programu za digitalne tehnologije; 2. OB UPOŠTEVANJU: • mnenja Skupine za politiko radijskega spektra (RSPG) iz februarja 2015 z naslovom ,Skupni politični cilji za WRC‑15‘ – 3. IZRAŽA ŠIROKO PODPORO naslednjim ciljem, ki naj bi si jih prizadevali doseči v okviru WRC‑15 z namenom uspešnega izvajanja zadevnih politik Unije: (a) Pod točko 1.1 dnevnega reda: i. frekvenčni pas 1452 MHz–1492 MHz in sosednja pasova 1427 MHz–1452 MHz ter 1492 MHz–1518 MHz naj se določijo za mednarodne mobilne telekomunikacije (IMT), hkrati pa naj se zaščitijo pasivne storitve pod frekvenco 1427 MHz. S takšno določitvijo se ne izključi uporaba teh pasov za druge aplikacije, tudi na področju obrambe, v okviru storitev, za katere so razporejene, niti se ne zagotavlja prednost v okviru Pravilnika o radiokomunikacijah; ii. frekvenčni pas 3400 MHz–3800 MHz naj se razporedi na ko-primarni osnovi za mobilne storitve in se določi kot IMT, ob upoštevanju, da je ta pas pomemben za satelitsko komunikacijo; iii. spremembe razporeditev znotraj frekvenčnega pasu 470 MHz–694 MHz v Evropi naj se ne podprejo; iv. frekvenčnima pasovoma 5350 –5470 MHz in 5725 MHz–5850 MHz naj se ne doda ko-primarna razporeditev za mobilne storitve, prav tako naj se navedena frekvenčna pasova in frekvenčni pas 5850 MHz–5925 MHz ne določijo za IMT; ti trije frekvenčni pasovi naj se še naprej preučujejo z namenom morebitne uporabe za radijska lokalna omrežja, v vseh primerih pa naj se zagotovi zaščita primarne uporabe. (b) Pod točko 1.2 dnevnega reda: i. določi naj se spodnji rob frekvenčnega pasu pri frekvenci 694 MHz in podprejo priporočila ITU-R za ravni zaščite za radiodifuzne storitve na frekvencah pod 694 MHz v skladu z rezultati študij, ki jih je izvedla Evropska konferenca poštnih in telekomunikacijskih uprav; ii. zagotovi naj se uravnotežen soobstoj brezžičnih širokopasovnih storitev in radiodifuzije brez dodatnih omejitev za zaščito radiodifuzije v frekvenčnem pasu 694 MHz–790 MHz, ki bi presegale dogovor iz ženevskega sporazuma iz leta 2006 (sporazum GE-06); iii. zagotovi naj se uravnotežen dostop med mobilnimi storitvami in letalskimi radionavigacijskimi storitvami (ARNS) na mejah vzhodnih držav članic, da bi olajšali namestitev mobilnih storitev v vseh državah EU prek ustreznih regulativnih določb Pravilnika o radiokomunikacijah, ob hkratnem spodbujanju najmanjše efektivne ločilne razdalje med ARNS in IMT ter ob zagotavljanju tozadevnih pravic vzhodnih držav članic EU. (c) Pod točko 1.18 dnevnega reda: frekvenčni pas 77,5 GHz–78 GHz naj se razporedi za radiolokacijske storitve, da bi olajšali namestitev avtomobilskih radarjev brez pretiranih omejitev; upošteva naj se, da bi bilo treba za radioastronomske postaje še naprej zagotavljati zaščito. (d) Pod točko 10 dnevnega reda: podpre naj se predlog, da bi bila na dnevni red WRC‑19 uvrščena točka, namenjena potrebam po radijskem spektru za mobilne sisteme 5G, s poudarkom na frekvencah nad 6 GHz za nove razporeditve in na skupnem pristopu k izvajanju ustreznih študij o združljivosti v obdobju do WRC‑19; 4. POZIVA DRŽAVE ČLANICE, NAJ: • si v pogajanjih o morebitnih zadevnih spremembah Pravilnika ITU o radiokomunikacijah v okviru WRC‑15 prizadevajo doseči cilje iz točke 3 ter spoštujejo načela iz Sklepa 243/2012/EU o vzpostavitvi večletnega programa politike radijskega spektra; 5. POZIVA KOMISIJO, NAJ: • Evropskemu parlamentu in Svetu čim prej poroča o izidu WRC‑15 ter o tem, kako zagotoviti, da bodo v okviru evropskih priprav na naslednjo konferenco v letu 2019 (WRC‑19) v celoti podprte politike in načela Unije.“

13. Ob sprejetju izpodbijanega akta je Komisija dala spodaj navedeno izjavo, navedeno v zapisniku seje Sveta: „Komisija obžaluje, da je Svet pri pripravi na Svetovno konferenco o radiokomunikacijah 2015 sprejel sklepe, ne pa sklepa, kot je določeno v členu 218(9) PDEU. Po mnenju Komisije je to pojmovanje v nasprotju s Pogodbo in sodno prakso Sodišča. Komisija si v zvezi s tem pridržuje vse pravice.“

IV. Predlogi strank

14. Komisija Sodišču predlaga, naj: – za nične razglasi Sklepe Sveta o Svetovni konferenci o radiokomunikacijah leta 2015 (WRC‑15) Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU), sprejete na 3419. seji 26. oktobra 2015 v Luxembourgu; – Svetu naloži plačilo stroškov.

15. Svet Sodišču predlaga, naj: – tožbo v celoti zavrne; – Komisiji naloži plačilo stroškov.

16. Češki republiki, Zvezni republiki Nemčiji, Francoski republiki ter Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.

V. Tožba

A. Dopustnost tožbe

17. Uvodoma je treba ugotoviti, da je Svet v odgovoru na tožbo podvomil o dopustnosti te ničnostne tožbe, saj je trdil, da se zdi, da iz trditev iz tožbe Komisije izhaja, da po mnenju te institucije izpodbijani akt ni akt s pravnimi učinki, to stališče pa po mnenju Sveta ni združljivo z vložitvijo ničnostne tožbe proti navedenemu aktu na podlagi člena 263 PDEU.

18. Vendar je Svet po pojasnilih iz replike Komisije, zlasti v zvezi s pravnimi učinki izpodbijanega akta, v dupliki navedel, da so bili s temi pojasnili odpravljeni dvomi, ki jih je sprva izrazil v zvezi z dopustnostjo tožbe.

19. Kar zadeva izmenjavo stališč med strankama v zvezi z dopustnostjo te tožbe, je treba pripomniti spodaj navedeno.

20. V skladu s členom 263 PDEU Sodišče nadzira zakonitost aktov institucij „s pravnim učinkom za tretje osebe“. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča so izpodbojni akti v smislu navedene določbe vsi akti, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na vrsto in obliko, in katerih namen je ustvariti zavezujoče pravne učinke. ( 10 )

21. Nobenega dvoma ni o tem, da je sklep Sveta o stališčih, ki naj se zastopajo v imenu Unije, v skladu s členom 218(9) PDEU akt s pravnimi učinki v smislu člena 263 PDEU. ( 11 ) Torej je mogoče proti takemu sklepu vložiti ničnostno tožbo na podlagi zadnjenavedene določbe.

22. V obravnavani zadevi se stranki strinjata, da, prvič, je Svet izpodbijani akt, čeprav ga je sprejel v obliki „sklepov“, sprejel zlasti na podlagi člena 218(9) PDEU, ( 12 ) in drugič, da ima navedeni akt pravne učinke, saj je njegov namen na podlagi te določbe določiti stališča, ki naj se v imenu Unije zastopajo v okviru WRC‑15. V zvezi s tem Svet navaja, da je izpodbijani akt „v bistvu“ sklep Sveta. ( 13 ) Poleg tega je treba ugotoviti, da nobena od držav članic, ki so kot intervenientke podprle predloge Sveta, ne izpodbija dopustnosti te tožbe.

23. Glede na navedeno menim, da ima izpodbijani akt pravne učinke v smislu člena 263 PDEU in da pravna opredelitev za „sklepe“ ne pomeni, da ga Sodišče ne more nadzirati na podlagi navedene določbe. Naj poleg tega še dodam, da je v preteklosti Sodišče že odločilo, da je tožba proti sklepom Sveta, ki imajo pravne učinke, dopustna. ( 14 )

24. Menim torej, da je tožba za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta dopustna in da je Sodišče na podlagi člena 263 PDEU pristojno za nadzor nad zakonitostjo navedenega akta.

25. Naj zaradi jasnosti še dodam, da ta ugotovitev nikakor ne pomeni, da je mogoče proti aktom Sveta, sprejetim v obliki „sklepov“, na splošno vložiti tožbo na podlagi člena 263 PDEU.

B. Vsebinska preučitev

1. Predmet tožbe

26. Komisija v podporo ničnostni tožbi navaja en tožbeni razlog, in sicer, da je Svet, ker je namesto sklepa, kot je predlagala Komisija, sprejel sklepe o WRC‑15 ITU, kršil člen 218(9) PDEU.

27. Najprej je treba ugotoviti, da se Komisija in Svet strinjata, da, prvič, so točke dnevnega reda WRC‑15, o katerih so bila v izpodbijanem aktu določena stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, spadale na področje zunanje pristojnosti Unije, in drugič, da je bil člen 114 PDEU upoštevna materialnopravna podlaga, člen 218(9) PDEU pa upoštevna procesnopravna podlaga za sprejetje navedenega akta. Ti stranki poleg tega še menita, da narava pristojnosti Unije, torej vprašanje, ali je ta pristojnost izključna ali jo Unija deli z državami članicami, nikakor ne vpliva na uporabo člena 218(9) PDEU. Se pa navedeni stranki ne strinjata glede vprašanja, ali je Svet s sprejetjem izpodbijanega akta res izpolnil postopkovne zahteve, določene z zadnjenavedeno določbo, in – če jih ni – kakšne bi bile posledice za veljavnost navedenega akta.

28. Nasprotno pa nekatere države članice, ki so kot intervenientke podprle predloge Sveta, izpodbijajo uporabo člena 218(9) PDEU v obravnavani zadevi in pri tem zlasti trdijo, da Unija ni razpolagala s potrebno zunanjo pristojnostjo, da bi Svet v skladu z navedeno določbo določil stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, kar zadeva točke dnevnega reda WRC‑15, na katere se nanaša izpodbijani akt.

29. Najprej je treba ugotoviti, da se lahko na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije z vlogo za pridružitev postopku podpre le zahtevek ene od strank. Poleg tega mora v skladu s členom 129(3) Poslovnika Sodišča intervenient sprejeti postopek v tistem stanju, v katerem je, ko vanj stopi. Pri tem je Sodišče ugotovilo, da stranka, ki ji je bila dovoljena intervencija v sporu pred Sodiščem na podlagi člena 40 Statuta Sodišča Evropske unije, ne more spremeniti predmeta spora, kot je omejen s predlogi in tožbenimi razlogi glavnih strank. Zato so dopustne le trditve intervenienta, ki spadajo v okvir, opredeljen s temi predlogi in tožbenimi razlogi. ( 15 )

30. Menim, da trditve v zvezi z neupoštevnostjo člena 218(9) PDEU in neobstojem zunanje pristojnosti Unije, na katere se sklicujejo države članice intervenientke v okviru te tožbe, spreminjajo predmet spora, kot je omejen s predlogi in tožbenimi razlogi glavnih strank. Ti predlogi in tožbeni razlogi se namreč nanašajo le na vprašanje, ali so bile pri sprejetju izpodbijanega akta upoštevane postopkovne zahteve, določene s členom 218(9) PDEU.

31. Po mojem mnenju iz tega izhaja, da je treba trditve v zvezi z neupoštevnostjo člena 218(9) PDEU in neobstojem zunanje pristojnosti Unije, ki jih navajajo države članice intervenientke, načeloma takoj zavreči kot nedopustne. ( 16 ) V zvezi s tem je treba upoštevati dejstvo, da ni nobena od držav članic intervenientk izkoristila možnosti, ki jo imajo, da na podlagi člena 263, drugi odstavek, PDEU vložijo ničnostno tožbo proti izpodbijanemu aktu, ker naj bi Svet presegel svoja pooblastila.

32. Zaradi izčrpnosti, in če bi Sodišče menilo, da je treba po uradni dolžnosti preveriti možnost uporabe člena 218(9) PDEU in zunanjo pristojnost Unije ( 17 ) v obravnavani zadevi, bom v naslednjem oddelku pojasnil, zakaj menim, da je bilo treba ob sprejetju izpodbijanega akta uporabiti navedeno določbo in da je Unija razpolagala s potrebno zunanjo pristojnostjo za to, da Svet sprejme navedeni akt.

2. Možnost uporabe člena 218(9) PDEU in obstoj zunanje pristojnosti Unije

a) Morebitna potreba po izključni zunanji pristojnosti Unije

33. Člen 218(9) PDEU določa, da Svet na predlog Komisije ali visokega predstavnika Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko sprejme sklep o določitvi stališč, ki naj se v imenu Unije zastopajo v organu, ustanovljenem s sporazumom, kadar ta organ sprejema akte s pravnim učinkom, razen aktov o spremembah ali dopolnitvah institucionalnega okvira sporazuma.

34. Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se člen 218(9) PDEU uporablja za stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, kadar ta prek svojih institucij ali, odvisno od primera, s posredovanjem svojih držav članic, ki skupno delujejo v njenem interesu, sodeluje pri sprejemanju aktov s pravnimi učinki v zadevnem mednarodnem organu. ( 18 ) Poleg tega je Sodišče ugotovilo, da okoliščina, da Unija ni članica zadevnega mednarodnega sporazuma, tej ne preprečuje, da uporabi člen 218(9) PDEU. ( 19 )

35. V skladu z načelom prenosa pristojnosti, določenim s členom 5(1) in (2) PEU, ( 20 ) je pogoj za to, da Svet sprejme stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, v skladu s členom 218(9) PDEU, obstoj zunanje pristojnosti Unije. ( 21 ) Vendar ne vidim nobenega razloga za to, da bi se strinjal s trditvijo Češke republike in Francoske republike, da mora biti ta zunanja pristojnost nujno izključna v smislu člena 3(2) PDEU.

36. Prvič, besedilo člena 218(9) PDEU ne vsebuje ničesar, kar bi kazalo na to.

37. Poleg tega niti člen 216 PDEU, s katerim je določen obstoj zunanje pristojnosti Unije, ne vsebuje nikakršnega razlikovanja v smislu, da je zunanja pristojnost Unije deljena ali izključna. Ta določba namreč hkrati vključuje deljeno zunanjo pristojnost in izključno zunanjo pristojnost Unije. ( 22 ) Ker nič ne kaže na nasprotno, je treba šteti, da enako velja tudi za člen 218 PDEU, saj sta obe določbi del istega naslova V, vključenega v peti del PDEU in naslovljenega „Mednarodni sporazumi“.

38. Drugič, tezo, da je možnost uporabe tega člena odvisna od obstoja izključne zunanje pristojnosti Unije, ne podpira niti teleološka razlaga navedene določbe.

39. Kar zadeva sobesedilo in cilj člena 218(9) PDEU, je Sodišče ugotovilo, da navedena določba z odstopanjem od običajnega postopka iz člena 218, od (1) do (8), PDEU za to, da se Unija pogaja in sklene mednarodni sporazum, določa poenostavljen postopek za določitev stališč, ki naj se v njenem imenu zastopajo za njeno sodelovanje pri sprejemanju – v organu za odločanje, ustanovljenem z zadevnim mednarodnim sporazumom – aktov za uporabo in izvajanje tega sporazuma. ( 23 ) Drugače povedano, namen postopka iz člena 218(9) PDEU je pospešiti in s tem povečati učinkovitost sodelovanja Unije pri uporabi in izvajanju obstoječega mednarodnega sporazuma. Nobenega razloga ne vidim za to, da se ta poenostavljeni postopek ne bi uporabljal v primeru deljene zunanje pristojnosti. ( 24 )

40. Poleg tega lahko ne glede na naravo pristojnosti, ki jo ima Unija, določitev stališč, ki naj se zastopajo v imenu Unije, na podlagi člena 218(9) PDEU pripomore k enotnosti pri mednarodnem zastopanju Unije in držav članic ( 25 ) ter spoštovanju načela lojalnega sodelovanja, določenega v členu 4(3) PEU, saj se tako državam članicam prepreči sprejetje enostranskih ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Unije. ( 26 ) To še zlasti velja, če Unija – kot v obravnavani zadevi – ni polnopravna članica zadevne mednarodne organizacije, to je ITU, in mora zato v organih te organizacije delovati s posredovanjem svojih držav članic. ( 27 ) Naj v zvezi s tem opozorim, da je akt, v katerem je določeno stališče Unije v skladu s členom 218(9) PDEU, za države članice zavezujoč, saj jim nalaga, da zagovarjajo navedeno stališče. ( 28 )

41. Tretjič, teza, ki jo zagovarjata Češka republika in Francoska republika, bi pomenila, da se oteži zagovarjanje interesov Unije pri izvajanju mednarodnega sporazuma, kar bi bilo le stežka združljivo s ciljem, zastavljenim s Pogodbama, ki je po mojem mnenju zagotoviti visoko stopnjo sodelovanja Unije na mednarodnem prizorišču. ( 29 )

42. Četrtič, čeprav se Sodišče še nikoli ni imelo priložnosti izrecno izreči o možnosti uporabe člena 218(9) PDEU v primeru deljene pristojnosti med Unijo in državami članicami, menim, da je to implicitno storilo v sodbi Nemčija/Svet (C‑399/12). ( 30 ) Sodišče je namreč v točki 66 te sodbe potrdilo pravilnost odločitve Sveta, da se za sprejetje izpodbijanega sklepa opre na člen 218(9) PDEU, pri čemer je v točki 51 sodbe ugotovilo, da se je ta zadeva nanašala na skupno kmetijsko politiko. Naj spomnim, da v skladu s členom 4(2)(d) PDEU področje kmetijstva spada v deljeno pristojnost Unije in držav članic. ( 31 )

43. Skratka, podobno kot Komisija in Svet ( 32 ) menim, da narava pristojnosti Unije nikakor ne vpliva na možnost uporabe člena 218(9) PDEU.

b) Obstoj zunanje pristojnosti Unije

44. V skladu s členom 216(1) PDEU Unija razpolaga z zunanjo pristojnostjo, med drugim kadar sporazum lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe.

45. Menim, da ni nikakor mogoče predpostaviti, da Unija v obravnavani zadevi ni razpolagala s potrebno zunanjo pristojnostjo za to, da Svet v skladu s členom 218(9) PDEU določi stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, kot so bila izražena v izpodbijanem aktu.

46. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so se stališča, določena v izpodbijanem aktu, nanašala na področje upravljanja radijskega spektra in uporabe radijskih frekvenc, ki ga v veliki meri ureja zakonodajalec Unije na podlagi pristojnosti, ki mu je podeljena s členom 114 PDEU. ( 33 ) V nekaterih aktih Unije s tega področja je izrecno napoteno na delo, ki ga v zvezi z upravljanjem radijskega spektra opravlja ITU, in na Pravilnik o radiokomunikacijah. ( 34 ) Poleg tega je Komisija na podlagi Odločbe št. 676/2002 (Odločba o radijskem spektru) ( 35 ) sprejela več tehničnih ukrepov, ki določajo harmonizacijo pogojev v zvezi z razpoložljivostjo in učinkovito uporabo radijskega spektra, od katerih se nekateri nanašajo na frekvenčne pasove iz izpodbijanega akta. ( 36 )

47. Kar zadeva točke dnevnega reda WRC‑15, za katere so v izpodbijanem aktu določena stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, je Komisija v predlogu sklepa Sveta z dne 29. maja 2015 navedla razloge, iz katerih je menila, da bi lahko vsaka od njih neposredno vplivala na pravila Unije ali spremenila njihovo področje uporabe in jih je treba torej na podlagi člena 216(1) PDEU vključiti na področje zunanje pristojnosti Unije. ( 37 )

48. Menim, da s stališči, ki so jih Sodišču predložile države članice intervenientke, ni mogoče omajati presoje Komisije v zvezi z obstojem zunanje pristojnosti Unije za to, da Svet v skladu s členom 218(9) PDEU določi stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, kot so izražena v izpodbijanem aktu.

49. Prvič, v nasprotju s tem, za kar se zdi, da domneva Zvezna republika Nemčija, obstoj zunanje pristojnosti Unije ne more biti odvisen od sprejetja aktov prava Unije, ki bi v celoti vključevali frekvenčne pasove, na katere se nanaša izpodbijani akt. V skladu z besedilom člena 216(1) PDEU se namreč zahteva le, da sklenitev zadevnega sporazuma „lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“.

50. Sodišče je v zvezi z enako formulacijo iz člena 3(2) PDEU ( 38 ) menilo, da obstaja nevarnost, da se z mednarodnimi zavezami, ki jih prevzamejo države članice, posega v skupna pravila Unije ali spremeni njihovo področje uporabe, ki upravičuje izključno zunanjo pristojnost Unije, če te zaveze spadajo na področje uporabe navedenih pravil. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da ugotovitev take nevarnosti ne predpostavlja popolnega ujemanja med področjem, ki ga zajemajo mednarodne zaveze, in tistim, ki ga zajema ureditev Unije, ter, natančneje, da take mednarodne zaveze lahko vplivajo na pravila Unije ali spremenijo njihovo področje uporabe, kadar spadajo na področje, ki je v velikem delu že zajeto s takimi pravili. ( 39 ) Menim, da je mogoče to razlogovanje v celoti prenesti na presojo, katere namen je opredeliti, ali sklenitev mednarodnega sporazuma lahko vpliva na skupna pravila Unije ali spremeni njihovo področje uporabe v smislu člena 216(1) PDEU. Kot izhaja iz zgoraj navedenega, je področje upravljanja radijskega spektra in uporabe radijskih frekvenc v velikem delu zajeto s skupnimi pravili Unije. ( 40 )

51. Drugič, kar zadeva trditve Francoske republike v zvezi z uporabo radijskega spektra za potrebe nacionalne obrambe in javne varnosti, je treba ugotoviti, da akti Unije v zvezi z upravljanjem in uporabo radijskega spektra sicer ne posegajo v pravico držav članic do urejanja in uporabe njihovega radijskega spektra za potrebe javnega reda, javne varnosti in obrambe, ( 41 ) vendar zgolj okoliščina, da bi lahko radijski spekter na splošno vplival na delovanje nacionalne obrambe in na javno varnost, še ne izključuje zunanje pristojnosti Unije.

52. Menim, da v okviru te tožbe ni bilo dokazano, da bi spremembe Pravilnika o radiokomunikacijah, predvidene v točkah dnevnega reda WRC‑15, na katere se je nanašal izpodbijani akt, konkretno vplivale na nacionalno obrambo ali javno varnost držav članic, zaradi katerih bi bila izključena pristojnost Unije.

53. Tretjič, kar zadeva člen 10 Sklepa št. 243/2012, na katerega se sklicujejo Češka republika, Zvezna republika Nemčija in Francoska republika, ne vidim nobene nezdružljivosti te določbe z uporabo člena 218(9) PDEU v obravnavani zadevi. Iz člena 10(1)(a) Sklepa št. 243/2012 namreč izhaja, da se pri mednarodnih pogajanjih v zvezi z zadevami, povezanimi s spektrom, če je predmet mednarodnih pogajanj v pristojnosti Unije, stališče Unije določi v skladu s pravom Unije. ( 42 ) Prav to pa velja za položaj iz obravnavane zadeve. Naj pripomnim, da v navedeni določbi ni nikjer omenjena narava pristojnosti Unije.

54. V nasprotju s trditvijo Češke republike in Francoske republike menim, da se pri sprejetju izpodbijanega akta člen 10(1)(b) Sklepa št. 243/2012 ni uporabljal. Kot izhaja iz besedila te določbe, se ta namreč nanaša na položaj, v katerem je predmet mednarodnih pogajanj „delno v pristojnosti Unije in delno v pristojnosti držav članic“. Menim, da taka formulacija izhaja neposredno iz sodne prakse Sodišča v zvezi s položaji, v katerih predmet mednarodnih pogajanj spada delno v pristojnost Unije in delno v pristojnost držav članic, na katero je napoteno tudi v uvodni izjavi 34 Sklepa št. 243/2012. ( 43 ) Torej menim, da se člen 10(1)(b) ne nanaša na primer deljene pristojnosti, ampak prej na primer, ko nekateri elementi mednarodnega sporazuma ne spadajo v pristojnost Unije. Vendar pa to za položaj iz obravnavane zadeve ne velja.

55. Skratka, po mojem mnenju je Unija v obravnavani zadevi razpolagala s potrebno zunanjo pristojnostjo.

56. Nobena od strank, ki so Sodišču predložile stališča, ne izpodbija tega, da so v obravnavani zadevi izpolnjeni preostali pogoji za uporabo člena 218(9) PDEU, in sicer, prvič, da je mogoče WRC‑15 šteti za „organ, ustanovljen s sporazumom“, ( 44 ) drugič, da je mogoče spremembe Pravilnika o radiokomunikacijah, predvidene na dnevnem redu WRC‑15, opredeliti kot „akte s pravnimi učinki“, ( 45 ) in tretjič, da te spremembe niso „akti o spremembah ali dopolnitvah institucionalnega okvira sporazuma“. Menim tudi, da so izpolnjeni vsi pogoji za uporabo člena 218(9) PDEU.

57. Zato je bil po mojem mnenju Svet pristojen za to, da v skladu s členom 218(9) PDEU določi stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, kot so izražena v izpodbijanem aktu. ( 46 )

58. Torej je treba opredeliti, ali je Svet pri sprejetju izpodbijanega akta upošteval postopkovne zahteve, ki izhajajo iz te določbe.

3. Edini tožbeni razlog

59. Komisija z edinim tožbenim razlogom trdi, da je Svet s sprejetjem izpodbijanega akta v obliki sklepov namesto v obliki sklepa, kot mu je predlagala, kršil člen 218(9) PDEU.

60. Svet pa meni, da je pri sprejetju izpodbijanega akta to določbo upošteval, in trdi, da dejstvo, da so bila stališča Unije v zvezi z WRC‑15 določena v obliki sklepov, ni bistvena kršitev postopka, zaradi katere bi bili lahko ti razglašeni za nične. Po njegovem mnenju Komisija poleg tega ni dokazala, da bi bila lahko navedena stališča bistveno drugačna, če bi bila sprejeta v obliki sklepa.

61. Iz spodaj navedenih razlogov menim, da je treba ugoditi predlogu Komisije in izpodbijani akt razglasiti za ničen zaradi kršitve člena 218(9) PDEU.

62. Prvič, ugotoviti je treba, da v skladu s členom 218(9) PDEU stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, v smislu te določbe sprejme Svet v obliki „sklepa“. Ker je ta izpodbijani akt sprejel v obliki sklepov, je torej uporabil drugačno pravno obliko, kot je določena s Pogodbo.

63. Podobno kot Komisija menim, da te okoliščine ni mogoče obravnavati kot zgolj formalnost. Kot bom pojasnil v nadaljevanju, se na podlagi izbire pravne oblike akta Unije določijo, prvič, narava in pravni učinki akta, ( 47 ) in drugič, postopek, po katerem je treba navedeni akt sprejeti. ( 48 )

64. Drugič, menim, da je okoliščina, da naj bi se pristop, ki ga je uporabil Svet za določitev stališč, ki naj se zastopajo v imenu Unije v zvezi z WRC‑15, v obravnavani zadevi ujemal z njegovim pristopom na predhodnih svetovnih konferencah o radiokomunikacijah, ( 49 ) za analizo, ki jo je treba opraviti v okviru te tožbe, brezpredmetna. Kot je namreč Sodišče ugotovilo, praksa Sveta ne sme odstopati od pravil iz Pogodbe in zato ne more ustvariti precedenčnega primera, ki bi zavezoval institucije Unije. ( 50 ) Poleg tega je treba še ugotoviti, da se je predhodna praksa, na katero se sklicuje Svet, v večini primerov nanašala na obdobje pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, s katero je bil vstavljen člen 218(9) PDEU z zdajšnjim besedilom. ( 51 )

65. Tretjič, kar zadeva sodbo IBM/Komisija, ( 52 ) na katero se sklicuje Svet, je treba opozoriti, da je Sodišče sicer res ugotovilo, da oblika, v kateri so akti ali odločitve sprejeti, načeloma ni pomembna za možnost njihovega izpodbijanja z ničnostno tožbo, vendar iz tega še ni mogoče izpeljati, da oblika akta Unije ni pomembna z vidika njegove zakonitosti.

66. V zvezi s tem menim, da lahko dejstvo, da institucija Unije odstopi od pravne oblike, določene s Pogodbama, pomeni bistveno kršitev postopka in da lahko povzroči razglasitev ničnosti akta, zlasti če bi lahko zaradi tega odstopanja nastale negotovosti v zvezi z naravo navedenega akta ali postopkom, po katerem ga je treba sprejeti. V takem primeru je namreč omajana pravna varnost, oviran pa je tudi celostni sodni nadzor Sodišča nad zakonitostjo zadevnega akta. ( 53 )

67. Menim, da v obravnavani zadevi dejansko obstajajo take negotovosti. Iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, zlasti menim, da je odločitev Sveta, da izpodbijani akt sprejme v obliki sklepov namesto v obliki sklepa, povzročila precejšnje negotovosti, prvič, v zvezi z naravo navedenega akta, in drugič, v zvezi s postopkom, po katerem ga je bilo treba sprejeti.

a) Negotovosti v zvezi z naravo izpodbijanega akta

68. Člen 288 PDEU razlikuje med različnimi vrstami pravnih aktov Unije ter pri tem vsakemu od njih podeljuje njemu lastne značilnosti, kar zadeva področje uporabe in pravne učinke posameznega akta. Torej mora biti nujno mogoče jasno opredeliti naravo akta Unije.

69. Menim, da v obravnavani zadevi stališča, ki so jih predložile države članice intervenientke, kažejo na obstoj precejšnje negotovosti, kar zadeva naravo izpodbijanega akta.

70. Tako Svet sicer trdi, da je izpodbijani akt „v bistvu“ sklep Sveta, s katerim so določena stališča, ki naj se zastopajo v imenu Unije, v skladu s členom 218(9) PDEU, medtem ko Češka republika, Francoska republika in Zvezna republika Nemčija to trditev izpodbijajo. Prvonavedeni državi namreč menita, da je navedeni akt skupno stališče Unije in držav članic, določeno v skladu s členom 10(1)(b) Sklepa št. 243/2012, medtem ko zadnjenavedena meni, da so to sklepi Sveta. Poleg tega Svet trdi, da je izpodbijani akt zavezujoč, medtem ko Češka republika meni, da je ta akt pravno zavezujoč le v nekaterih delih, v katerih se obravnavajo vidiki, ki po mnenju te intervenientke spadajo v pristojnost Unije. Kar zadeva Zvezno republiko Nemčijo, ta izpodbijani akt obravnava kot nezavezujoče sklepe. ( 54 )

71. Torej je treba ugotoviti bistveno nesoglasje med Svetom in državami članicami intervenientkami, kar zadeva vprašanje, ali je izpodbijani akt akt Unije ali „hibridni“ akt, ki so ga skupaj sprejele Unija in države članice, in vprašanje, ali je navedeni akt zavezujoč.

72. Čeprav menim, da ni nobenega dvoma o tem, da je izpodbijani akt akt institucije Unije, in sicer Sveta, kot to izhaja že iz njegovega naslova, in da ima pravne učinke, ( 55 ) po mojem mnenju kljub temu ostajajo negotovosti glede njegove natančne narave. Te negotovosti so še toliko večje, ker se je Svet odločil, da pri sprejetju izpodbijanega akta odstopi od pravne oblike, ki jo je predlagala Komisija ( 56 ), to je oblike, izrecno določene v členu 218(9) PDEU. ( 57 ) Poleg tega je treba upoštevati dejstvo, da zavezujoča narava sklepa Sveta izhaja neposredno iz člena 288 PDEU, ( 58 ) medtem ko v Pogodbah ni nikjer navedeno, kakšne učinke je treba pripisati sklepom Sveta. Kot namreč navaja Komisija, se je Svet s sprejetjem izpodbijanega akta v obliki sklepov odločil za pravno obliko, ki ni določena s Pogodbama in ki se običajno pridržuje za nezavezujoče akte. ( 59 )

73. Menim, da ugotovljenih negotovosti v zvezi z naravo izpodbijanega akta ni mogoče odpraviti z analizo vsebine navedenega akta.

74. Na prvem mestu – kot poudarja Komisija – v nasprotju z njenim predlogom z dne 29. maja 2015, v katerem je napotila na člen 218(9) PDEU, ( 60 ) v sklepih, ki jih je sprejel Svet 26. oktobra 2015, ni nikjer navedena njihova materialnopravna ali procesnopravna podlaga. ( 61 )

75. Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da je obveznost navedbe pravne podlage akta del obveznosti obrazložitve, določene v členu 296 PDEU, katere namen je po eni strani Sodišču omogočiti izvajanje sodnega nadzora, po drugi strani pa državam članicam in zainteresiranim tretjim osebam omogočiti, da se seznanijo s pogoji, pod katerimi so institucije Unije uporabile Pogodbo. ( 62 )

76. Sodišče je tudi presodilo, da mora zavezujoča narava vsakega akta s pravnimi učinki zaradi pravne varnosti izvirati iz določbe prava Unije, ki mora biti izrecno navedena kot pravna podlaga in določa pravno obliko akta. ( 63 ) Čeprav opustitev sklicevanja na natančno pravno podlago akta ne more pomeniti nujno bistvene kršitve, če se lahko pravna podlaga določi na podlagi njegovih drugih elementov, pa je tako izrecno sklicevanje vseeno nujno, če bi bili sicer zainteresirane osebe in Sodišče negotovi glede natančne pravne podlage. ( 64 )

77. V obravnavani zadevi je po mojem mnenju mogoče ugotoviti prav zadnjenavedeno okoliščino. Iz stališč držav članic intervenientk je namreč jasno razvidno, da so bile zainteresirane osebe puščene v negotovosti glede natančne pravne podlage izpodbijanega akta in torej glede njegove narave.

78. Na drugem mestu, terminologija, uporabljena v izpodbijanem aktu, po mojem mnenju še krepi negotovost glede njegove narave. Iz naslova in člena 1 predloga Komisije z dne 29. maja 2015 namreč jasno izhaja, da se ta nanaša na stališča, ki naj se v imenu Unije zastopajo na WRC‑15, ( 65 ) medtem ko je Svet v sklepih, ki jih je sprejel 26. oktobra 2015 – kot navaja Komisija – zgolj „izra[zil] široko podporo“ ciljem, opredeljenim v navedenih sklepih, in „poz[val] države članice, naj si v pogajanjih o morebitnih zadevnih spremembah Pravilnika ITU o radiokomunikacijah v okviru WRC‑15 prizadevajo doseči [te] cilje […] ter spoštujejo načela iz Sklepa [št.]243/2012[…]“. ( 66 )

79. Ker se je Svet odločil, da izpodbijani akt sprejme v pravni obliki, ki ni določena v členu 218(9) PDEU, in ker navedene določbe ni navedel kot pravno podlago tega akta, menim, da lahko „omiljeno“ besedišče, uporabljeno v izpodbijanem aktu, zlasti v primerjavi s tistim, uporabljenim v predlogu Komisije, okrepi negotovosti v zvezi z naravo navedenega akta in zato tudi v zvezi z obveznostjo, naloženo državam članicam, da na podlagi prava Unije zagovarjajo stališča, določena z izpodbijanim aktom. ( 67 )

b) Negotovosti v zvezi s postopkom, po katerem je bilo treba sprejeti izpodbijani akt

80. Odločitev Sveta, da izpodbijani akt sprejme v obliki sklepov namesto v obliki sklepa, je povzročila tudi negotovosti v zvezi s postopkom, po katerem je bilo treba ta akt sprejeti.

81. Člen 218(9) PDEU določa, da Svet na predlog Komisije ali visokega predstavnika Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko sprejme sklep o določitvi stališč, ki naj se zastopajo v imenu Unije. Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da Svet na podlagi člena 16(3) PEU take sklepe sprejme po postopku glasovanja s kvalificirano večino. ( 68 )

82. Nasprotno pa v Pogodbah ni nikjer navedeno, po kakšnem postopku je treba sprejeti sklepe Sveta, saj ta pravna oblika v Pogodbah ni določena. ( 69 )

83. V obravnavani zadevi Svet trdi, da je bilo mogoče izpodbijani akt, čeprav je bil sprejet v obliki sklepov, sprejeti po postopku iz člena 218(9) PDEU in da je bil tudi dejansko sprejet po tem postopku.

84. Menim, da te trditve ni mogoče sprejeti.

85. Glede tega je treba opozoriti, da je bil s Pogodbama oblikovan sistem razdelitve pristojnosti med različnimi institucijami Unije, ki vsaki od njih dodeljuje njej lastno vlogo znotraj institucionalne strukture Unije in pri opravljanju nalog, ki so ji dodeljene. Člen 13(2) PEU tako določa, da vsaka institucija Unije deluje v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, ter v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih določata Pogodbi. Ta določba izraža načelo institucionalnega ravnovesja, ki je značilnost institucionalnega okvira Unije in ki pomeni, da mora vsaka od institucij izvajati svoje pristojnosti ob upoštevanju pristojnosti drugih institucij. ( 70 )

86. V tem okviru je Sodišče že večkrat odločilo, da so pravila o oblikovanju volje institucij Unije določena v Pogodbi in niso v pristojnosti niti držav članic niti institucij. ( 71 ) Menim, da je treba to razlogovanje upoštevati tudi za pravila iz Pogodb, s katerimi je določena pravna oblika, ki jo mora imeti akt Unije. ( 72 )

87. To pomeni, da institucije Unije ne morejo prosto izbrati nekaterih elementov postopkov, določenih s Pogodbama, ki jim ustrezajo, obenem pa ne upoštevati drugih. S to zadevo so dobro ponazorjeni razlogi, iz katerih takemu pristopu „à la carte“ ni mogoče slediti. Okoliščina, da je Svet odstopil od pravne oblike, določene v členu 218(9) PDEU, namreč vzbuja dvome o postopku, po katerem je bilo treba izpodbijani akt sprejeti, zlasti v zvezi z vlogo Komisije in pravili glasovanja v Svetu.

88. Prvič, kar zadeva vlogo Komisije, se najprej postavlja vprašanje, ali je mogoče izpodbijani akt dejansko obravnavati, kot da je bil sprejet „na predlog Komisije“, kot to določa člen 218(9) PDEU, saj je bil navedeni akt sprejet v pravni obliki, ki se razlikuje od pravne oblike iz predloga Komisije. ( 73 ) Dalje, ali je Komisija morala predložiti predlog sklepov Sveta ali bi moralo prej kot to tak predlog pripraviti in predložiti predsedstvo Sveta, kot je to splošna praksa v primeru sklepov Sveta? Nazadnje, ali je imela Komisija pravico svoj predlog spremeniti v skladu s členom 293(2) PDEU ali ga umakniti, ker je Svet spremenil pravno obliko akta?

89. Kot je razvidno iz teh vprašanj, je bila zaradi pristopa Sveta omajana vloga Komisije pri sprejetju izpodbijanega akta, zato je bilo oslabljeno institucionalno ravnovesje, vzpostavljeno s Pogodbama.

90. Drugič, kar zadeva pravila glasovanja v Svetu, ta po eni strani priznava, da se je za sprejetje izpodbijanega akta „načeloma“ uporabljala kvalificirana večina. Po drugi strani – kot navaja Komisija – pa se je Svet dejansko odločil za pravno obliko, ki je na splošno pridržana za akte, ki jih Svet sprejme „s konsenzom“. Poleg tega Svet navaja, da je bilo mogoče zaradi visoke stopnje soglasja med državami članicami v zvezi s cilji Unije, za katere naj bi se zavzemalo na WRC‑15, doseči sporazum s soglasjem, potem ko so bili v Odboru stalnih predstavnikov (Coreper) odpravljeni zadržki nekaterih držav članic. Nazadnje, Svet dodaja, da je moral – ker Komisija med razpravami, na podlagi katerih je bil sprejet izpodbijani akt, ni spremenila predloga zaradi upoštevanja sprememb, v zvezi s katerimi je bilo v Svetu doseženo skorajšnje soglasje – v skladu s členom 293(1) PDEU odločati soglasno. ( 74 )

91. Trditev Sveta ni mogoče sprejeti.

92. Pogodbi sicer res ne nasprotujeta temu, da se akt, ki ga je treba sprejeti po postopku glasovanja s kvalificirano večino, sprejme s podporo vseh držav članic. ( 75 ) Poleg tega se dobro zavedam, da mora predsedstvo Sveta med pogajanji, ki potekajo v okviru postopka glasovanja s kvalificirano večino, v duhu dobrega sodelovanja upoštevati in po možnosti sprejeti zahteve delegacij držav članic, ki na podlagi Pogodb nimajo pravice blokirati sprejetja zadevnega akta.

93. Kljub temu pa Svet z opredelitvijo akta za „sklepe“ ne sme ustvariti negotovosti za države članice v zvezi s tem, ali imajo možnost blokirati sprejetje navedenega akta. Posledica takega pristopa bi namreč lahko bila ta, da bi se postopek glasovanja s kvalificirano večino zaobšel ali onemogočil, s čimer bi se zmanjšala učinkovitost postopka glasovanja v Svetu. ( 76 ) Menim, da je to tveganje še posebej izrazito, če Svet, kot je to storil v obravnavani zadevi, odstopi od pravne oblike, izrecno določene s Pogodbama, tako da sprejme akt v obliki sklepov namesto v obliki sklepa.

94. V tem okviru želim poudariti, da je izbira med postopkom glasovanja s kvalificirano večino in postopkom glasovanja s soglasjem oziroma konsenzom zelo pomembna, saj ima lahko ta izbira posledice za določitev vsebine zadevnega akta. ( 77 ) Kot je pravilno navedla generalna pravobranilka E. Sharpston, „[s]klep, o katerem se lahko vsi strinjajo in kateremu nihče ne nasprotuje, ni nujno enak sklepu, o katerem se lahko strinja kvalificirana večina. Na primer, vsebino sklepa, ki lahko doseže kvalificirano večino, je morda treba omiliti, da bo sprejet soglasno ali brez nasprotovanja.“ ( 78 )

95. Ob upoštevanju vsega navedenega menim, da je v okoliščinah iz obravnavane zadeve Svet, ker je odstopil od pravne oblike, določene s Pogodbama, povzročil negotovosti v zvezi z naravo izpodbijanega akta in v zvezi s postopkom, po katerem ga je bilo treba sprejeti, zato to odstopanje pomeni kršitev člena 218(9) PDEU, zaradi katere je mogoče akt razglasiti za ničen.

96. Torej menim, da je treba edinemu tožbenemu razlogu Komisije ugoditi in je treba sklepe Sveta z dne 26. oktobra 2015 razglasiti za nične.

VI. Stroški

97. V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Če bo Sodišče sprejelo moj predlog, Svet s svojimi predlogi ni uspel, zato je treba tej stranki v skladu s predlogom Komisije naložiti plačilo stroškov. V skladu s členom 140(1) Poslovnika Sodišča države članice intervenientke nosijo svoje stroške.

VII. Predlog

98. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj: – Sklepe Sveta Evropske unije o Svetovni konferenci o radiokomunikacijah leta 2015 (WRC‑15) Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU), sprejete 26. oktobra 2015, razglasi za nične; – Svetu naloži plačilo stroškov ter – odloči, da Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Francoska republika in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) V zvezi z namenom ITU glej člen 1 Ustave ITU, ki je bila sprejeta na dodatni konferenci pooblaščenih predstavnikov v Ženevi (Švica) leta 1992, s spremembami, sprejetimi na konferencah pooblaščenih predstavnikov v Kjotu (Japonska) leta 1994, Minneapolisu (Združene države Amerike) leta 1998, Marakešu (Maroko) leta 2002, Antalyi (Turčija) leta 2006 in Guadalajari (Mehika) leta 2010 (v nadaljevanju: Ustava ITU).

( 3 ) Po navedbah Komisije v skladu s členom 3(2) Ustave ITU Evropska unija, ker sodeluje kot sektorska članica – drugače kakor polnopravne članice – ne more podajati stališč na konferencah in srečanjih ITU, vključno s konferencami, na katerih potekajo pogajanja o pravno zavezujočih aktih.

( 4 ) Sklep Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2012 o vzpostavitvi večletnega programa politike radijskega spektra (UL 2012, L 81, str. 7).

( 5 ) V zvezi s Pravilnikom o radiokomunikacijah glej točko 5 teh sklepnih predlogov.

( 6 ) Glej sklep 807 (WRC‑12), sprejet na WRC‑12 v Ženevi leta 2012, naslovljen „Dnevni red Svetovne konference o radiokomunikacijah leta 2015“.

( 7 ) Glej resolucijo 1343 (C12) Sveta ITU, naslovljeno „Kraj, datumi in dnevni red Svetovne konference o radiokomunikacijah (WRC‑15)“.

( 8 ) Predlog z dne 29. maja 2015 za Sklep Sveta o stališču, ki naj se v imenu Evropske unije zastopa na Svetovni konferenci o radiokomunikacijah leta 2015 (WRC‑2015) Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU) (COM(2015) 234 final).

( 9 ) Sklepi Sveta z dne 26. oktobra 2015 o Svetovni konferenci o radiokomunikacijah leta 2015 (WRC‑15) Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU) (ST 13460 2015 INIT) (2015/0119 (NLE)) (tukaj navedeni brez opomb).

( 10 ) Glej sodbo z dne 19. novembra 2013, Komisija/Svet (C‑63/12, EU:C:2013:752, točka 28 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, točka 9), iz katere izhaja, da oblika, v kateri so akti ali odločitve sprejeti, načeloma ni pomembna za možnost njihovega izpodbijanja z ničnostno tožbo.

( 11 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2009, Komisija/Svet (C‑370/07, EU:C:2009:590, točka 44), iz katere izhaja, da ima tak sklep zavezujoče pravne učinke, ker določa stališče Unije v okviru zadevnega organa, in da je po eni strani zavezujoč za Svet in Komisijo ter po drugi strani za države članice s tem, da jim nalaga, da zagovarjajo navedeno stališče.

( 12 ) Po mnenju strank je člen 114 PDEU materialnopravna podlaga, člen 218(9) PDEU pa procesnopravna podlaga izpodbijanega akta. Glej točko 27 teh sklepnih predlogov.

( 13 ) Glej točko 70 teh sklepnih predlogov.

( 14 ) Sodba z dne 13. julija 2004, Komisija/Svet (C‑27/04, EU:C:2004:436, točke od 44 do 51).

( 15 ) Sodba z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, točka 27).

( 16 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, točke od 25 do 28).

( 17 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2000, Salzgitter/Komisija (C‑210/98 P, EU:C:2000:397, točke od 55 do 57), na katero se sklicuje Zvezna republika Nemčija, v zvezi z obveznostjo sodišča Unije, da po uradni dolžnosti preizkusi neupoštevanje roka za priglasitev pomoči, če gre za ugotovitev, povezano s pristojnostjo Komisije, da odobri ustrezno pomoč. Glej poleg tega sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi British Airways/Komisija (C‑122/16 P, EU:C:2017:406, točka 100 in opomba 54).

( 18 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2015, Svet/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, točka 63).

( 19 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, točka 55).

( 20 ) Načelo prenosa pristojnosti je treba upoštevati pri notranjem in mednarodnem delovanju Unije. Glej mnenje 2/94 (pristop Skupnosti k EKČP (Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin) z dne 28. marca 1996 (EU:C:1996:140, točka 24).

( 21 ) Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nemčija/Svet (C‑600/14, EU:C:2017:296, točka 60).

( 22 ) V zvezi z razlikovanjem med obstojem zunanje pristojnosti Unije, določene s členom 216(1) PDEU, na eni strani in morebitno izključno naravo te pristojnosti, določeno s členom 3(2) PDEU, na drugi strani glej sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v mnenju 2/15 (sporazum o prosti trgovini s Singapurjem, EU:C:2016:992, točka 64) in sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nemčija/Svet (C‑600/14, EU:C:2017:296, točka 80). Glej tudi, čeprav manj izrecno, mnenje 2/15 z dne 16. maja 2017 (EU:C:2017:376, točki 171 in 172), mnenje 1/13 (pristop tretjih držav k Haaški konvenciji) z dne 14. oktobra 2014 (EU:C:2014:2303, točke od 67 do 74) in mnenje 2/91 (Konvencija MOD št. 170) z dne 19. marca 1993 (EU:C:1993:106, točka 7).

( 23 ) Sodba z dne 6. oktobra 2015, Svet/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:663, točki 64 in 65). Glej tudi Rosas, A. ,,Recent case law of the European Court of Justice relating to Article 218 TFEU“, The EU as a Global Actor Bridging Legal Theory and Practice – Liber Amucorum in Honour of Ricardo Gosalbo Bono, urednik Czuczai, J. in Naert, F., Brill/Nijhoff, 2017, str. 370 in 371. V zvezi z zgodovino nastanka člena 218(9) PDEU glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:289, točke od 39 do 52) in sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Svet/Komisija (C‑73/14, EU:C:2015:490, točke od 69 do 74).

( 24 ) Člen 2(2) PDEU določa, da če ima Unija po Pogodbah na določenem področju deljeno pristojnost z državami članicami, lahko Unija in države članice na tem področju izdajajo zakonodajne in sprejemajo pravno zavezujoče akte. Države članice izvajajo svojo pristojnost, kolikor Unija svoje pristojnosti ne izvaja. Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 14. julija 1976, Kramer in drugi (3/76, 4/76 in 6/76, EU:C:1976:114, točki 39 in 40).

( 25 ) V zvezi z zahtevo po enotnem mednarodnem zastopanju Unije in držav članic, kadar se izkaže, da je področje mednarodnega sporazuma v delni pristojnosti Unije in delni pristojnosti držav članic, glej mnenje 2/00 (Kartagenski protokol o biološki varnosti) z dne 6. decembra 2001 (EU:C:2001:664, točka 18 in navedena sodna praksa) in sodbo z dne 20. aprila 2010, Komisija/Švedska (C‑246/07, EU:C:2010:203, točka 73). Glej splošneje sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Svet (C‑28/12, EU:C:2015:43, točke od 58 do 63 in navedena sodna praksa).

( 26 ) Glej v zvezi s tem tretji pododstavek zadnjenavedene določbe, v skladu s katerim države članice podpirajo Unijo pri izpolnjevanju njenih nalog in se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Unije. Glej poleg tega sodbo z dne 20. aprila 2010, Komisija/Švedska (C‑246/07, EU:C:2010:203, točka 71 in navedena sodna praksa), v kateri je Sodišče pojasnilo, da je dolžnost lojalnega sodelovanja splošno v veljavi in ni odvisna niti od tega, ali je zadevna pristojnost Unije izključna ali ne, niti od morebitne pravice držav članic, da prevzamejo obveznosti do tretjih držav.

( 27 ) Glej točko 4 teh sklepnih predlogov. Glej poleg tega sodbo z dne 12. februarja 2009, Komisija/Grčija (C‑45/07, EU:C:2009:81, točka 31), iz katere izhaja, da dejstvo, da Unija nima statusa članice v mednarodni organizaciji, ne preprečuje, da se njena zunanja pristojnost ne bi mogla učinkovito izvajati, še zlasti s posredovanjem držav članic, ki skupno delujejo v interesu Unije.

( 28 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2009, Komisija/Svet (C‑370/07, EU:C:2009:590, točka 44), in opombo 11 k tem sklepnim predlogom.

( 29 ) Glej zlasti člena 3(5) in 21 PEU. Glej tudi člen 220 PDEU.

( 30 ) Sodba z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:2258).

( 31 ) Svet je v navedeni zadevi trdil, da Unija na podlagi člena 3(2) PDEU razpolaga z izključno zunanjo pristojnostjo na področjih, za katera se je uporabljal izpodbijani sklep, medtem ko so Zvezna republika Nemčija in države članice intervenientke menile, da je pristojnost Unije deljena. Glej sodbo z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, točki 34 in 43).

( 32 ) Glej točko 27 teh sklepnih predlogov.

( 33 ) Glej zlasti člene od 8a do 9b Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL 2009, L 337, str. 37) (v nadaljevanju: Direktiva 2002/21); člene od 5 do 8 in od 10 do 14 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29 str. 337), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140; Odločbo Evropskega parlamenta in Sveta 676/2002/ES z dne 7. marca 2002 o pravnem okviru za politiko radijskega spektra v Evropski skupnosti (Odločba o radijskem spektru) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 317) ter Sklep št. 243/2012. Glej poleg tega Direktivo Sveta 91/287/EGS z dne 3. junija 1991 o frekvenčnem pasu, ki ga je treba določiti za usklajeno uvajanje digitalnih evropskih brezžičnih telekomunikacij (DECT) v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 10, str. 276), in Direktivo Sveta 87/372/EGS z dne 25. junija 1987 o frekvenčnih pasovih, ki jih je treba zadržati za usklajeno uvajanje javnih vseevropskih celičnih digitalnih kopenskih mobilnih komunikacij v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 8, str. 289), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/114/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 (UL 2009, L 274, str. 25).

( 34 ) Glej zlasti člen 9(1), drugi pododstavek, in (4) ter uvodno izjavo 30 Direktive 2002/21, člen 1(3) ter uvodni izjavi 18 in 19 Odločbe št. 676/2002, uvodno izjavo 22 Sklepa št. 243/2001 ter sedmo uvodno izjavo Direktive 87/372. Glej poleg tega člen 8 Direktive 2002/20, v katerem je splošneje napoteno na „mednarodne sporazume“. V zvezi s Pravilnikom o radiokomunikacijah glej točko 5 teh sklepnih predlogov.

( 35 ) Glej opombo 33 teh sklepnih predlogov.

( 36 ) Glej zlasti Odločbo Komisije 2004/545/ES z dne 8. julija 2004 o uskladitvi radijskega spektra v območju 79 GHz za uporabo opreme za avtomobilske radarje kratkega dosega (UL 2004, L 241, str. 66), s katero je harmonizirano radiofrekvenčno območje med 77 in 81 GHz; Odločbo Komisije 2005/513/ES z dne 11. julija 2005 o usklajeni uporabi radijskega spektra v frekvenčnem pasu 5 GHz za izvedbo brezžičnih dostopovnih sistemov, vključno z radijskimi lokalnimi omrežji (WAS/RLAN) (UL 2005, L 187, str. 22), kakor je bila spremenjena z Odločbo Komisije 2007/90/ES z dne 12. februarja 2007 (UL 2007, L 41, str. 10), s katero sta bila usklajena frekvenčna pasova 5150–5350 MHz in 5470–5725 MHz; Odločbo Komisije 2008/411/ES z dne 21. maja 2008 o uskladitvi frekvenčnega pasu 3400–3800 MHz za prizemne sisteme, ki lahko v Skupnosti zagotavljajo elektronske komunikacijske storitve (UL 2008, L 144, str. 77), kakor je bila spremenjena z Izvedbenim sklepom Komisije 2014/276/EU z dne 2. maja 2014 (UL 2014, L 139, str. 18); Odločbo Komisije 2008/671/ES z dne 5. avgusta 2008 o usklajeni uporabi radiofrekvenčnega spektra v frekvenčnem pasu 5875–5905 MHz za varnostne aplikacije inteligentnih transportnih sistemov (ITS) (UL 2008, L 220, str. 24) ter Izvedbeni sklep Komisije (EU) 2015/750 z dne 8. maja 2015 o harmonizaciji frekvenčnega pasu 1452 MHz–1492 MHz za prizemne sisteme, ki lahko v Uniji zagotavljajo elektronske komunikacijske storitve (UL 2015, L 119, str. 27). V zvezi s frekvenčnimi pasovi, na katere se nanaša izpodbijani akt, glej točko 12 teh sklepnih predlogov.

( 37 ) Glej točko 3 obrazložitvenega memoranduma k predlogu Komisije z dne 29. maja 2015 (naveden zgoraj). V navedenem predlogu se je Komisija med drugim sklicevala na mnenje Skupine za politiko radijskega spektra (RSPG) z dne 19. februarja 2015, naslovljeno „RSPG Opinion on Common Policy Objectives for WRC‑15“ (RSPG15‑593 final).

( 38 ) Člen 3(2) PDEU določa, da ima Unija med drugim izključno pristojnost za sklenitev mednarodnega sporazuma, če lahko ta vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe.

( 39 ) Glej mnenje 3/15 (Marakeška pogodba o olajšanem dostopu do objavljenih del) z dne 14. februarja 2017 (EU:C:2017:114, točke od 105 do 107) in v tem smislu mnenje 2/15 z dne 16. maja 2017 (EU:C:2017:376, točki 180 in 181). Glej v tem okviru uvodno izjavo 10 Sklepa št. 243/2012, v skladu s katero bi bilo treba upravljanje spektra, čeprav je „še vedno večinoma v nacionalni pristojnosti, […] izvajati v skladu z obstoječim pravom Unije, omogočiti pa bi bilo treba tudi izvajanje ukrepov za uresničevanje politik Unije“. Poleg tega glej uvodno izjavo 28 Direktive 2009/140 v kateri je navedeno, da „[č]eprav so za upravljanje spektra še vedno pristojne države članice, lahko strateško načrtovanje, koordinacija in po potrebi usklajevanje na ravni Skupnosti prispevajo k temu, da uporabniki frekvenc do konca izkoristijo notranji trg in da so lahko interesi Evropske unije po vsem svetu učinkovito zaščiteni […]“.

( 40 ) Glej točko 46 teh sklepnih predlogov.

( 41 ) Glej člen 1(4) Odločbe št. 676/2002 in člen 1(3), drugi pododstavek, Sklepa št. 243/2012. Glej tudi v tem smislu uvodno izjavo 7 Direktive 2002/21. Glej poleg tega v tem smislu člen 4(2) PEU, ki določa, da Unija spoštuje temeljne državne funkcije, zlasti zagotavljanje ozemeljske celovitosti, vzdrževanje javnega reda in varovanje nacionalne varnosti, pri čemer zadnjenavedena ostaja v izključni pristojnosti vsake države članice, ter člen 346(1)(a) PDEU, v skladu s katerim nobena država članica ni dolžna dajati informacij, za katere meni, da bi bilo njihovo razkritje v nasprotju z bistvenimi interesi njene varnosti.

( 42 ) Glej točko 7 teh sklepnih predlogov.

( 43 ) Glej zlasti mnenje 2/91 (Konvencija MOD št. 170) z dne 19. marca 1993 (EU:C:1993:106, točka 36 in navedena sodna praksa) in sodbo z dne 28. aprila 2015, Komisija/Svet (C‑28/12, EU:C:2015:282, točka 54).

( 44 ) V zvezi s svetovno konferenco o radiokomunikacijah glej člen 13(1) in (2) Ustave ITU, naveden v točki 6 teh sklepnih predlogov, ter člen 7 Konvencije ITU, sprejete na konferenci pooblaščenih predstavnikov v Ženevi (Švica) leta 1992, s spremembami, sprejetimi na konferencah pooblaščenih predstavnikov v Kjotu (Japonska) leta 1994, Minneapolisu (Združene države Amerike) leta 1998, Marakešu (Maroko) leta 2002, Antalyi (Turčija) leta 2006 in Guadalajari (Mehika) leta 2010.

( 45 ) V zvezi z izrazom „akti s pravnimi učinki“ v smislu člena 218(9) PDEU glej sodbo z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:2258, točka 56 in naslednje). V zvezi z zavezujočo naravo Pravilnika o radiokomunikacijah in njegovih sprememb glej člen 4(3) Ustave ITU, naveden v točki 5 teh sklepnih predlogov, in člen 54 Ustave ITU. V zvezi z napotilom v aktih Unije na ITU in Pravilnik o radiokomunikacijah poleg tega glej še točko 46 teh sklepnih predlogov in opombo 34 k njim.

( 46 ) Menim, da se Sodišču v okviru te tožbe ni treba izreči o vprašanju, ali je Svet poleg tega tudi moral uporabiti člen 218(9) PDEU. To vprašanje se namreč v obravnavani zadevi ne postavlja, saj je Svet navedel, da je pri sprejetju izpodbijanega akta dejansko uporabil navedeno določbo.

( 47 ) Glej točki 68 in 72 teh sklepnih predlogov.

( 48 ) Glej točki 81 in 82 teh sklepnih predlogov.

( 49 ) Glej zlasti Sklepe Sveta o sporočilu Komisije v zvezi z evropskimi stališči za svetovne konference o radiokomunikacijah (WRC‑2000) (dokument 7788/00), Sklepe Sveta o sporočilu Komisije, naslovljenem „Svetovna konferenca o radiokomunikacijah ITU 2007 (WRC‑07)“ (dokument 11991/07), in Sklepe Sveta o Svetovni konferenci o radiokomunikacijah Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU) leta 2012 (WRC‑12) (dokument 10301/11).

( 50 ) V zvezi z navedbo pravne podlage akta Unije glej po analogiji sodbo z dne 1. oktobra 2009, Komisija/Svet (C‑370/07, EU:C:2009:590, točka 54 in navedena sodna praksa), v zvezi z izbiro pravilne pravne podlage pa mnenje 1/08 (sporazumi o spremembi list specifičnih zavez na podlagi GATS (Splošni sporazum o trgovini s storitvami) z dne 30. novembra 2009 (EU:C:2009:739, točka 172 in navedena sodna praksa). Glej poleg tega sodbo z dne 6. maja 2008, Parlament/Svet (C‑133/06, EU:C:2008:257, točka 60).

( 51 ) V zvezi z zgodovino nastanka člena 218(9) PDEU glej opombo 23 k tem sklepnim predlogom.

( 52 ) Sodba z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, točka 9). Glej opombo 10 teh sklepnih predlogov.

( 53 ) Glej v zvezi s tem točki 75 in 76 teh sklepnih predlogov.

( 54 ) Združeno kraljestvo se ni izreklo o naravi in pravnih učinkih izpodbijanega akta.

( 55 ) Glej točke od 17 do 23 teh sklepnih predlogov.

( 56 ) Glej točki 10 in 12 teh sklepnih predlogov. V zvezi s prakso Sveta na predhodnih svetovnih konferencah o radiokomunikacijah glej točko 64 teh sklepnih predlogov.

( 57 ) Glej točko 62 teh sklepnih predlogov.

( 58 ) V skladu s členom 288 PDEU je sklep v celoti zavezujoč.

( 59 ) Oblika „sklepov“ je namreč v Pogodbah določena le za nekatere akte Evropskega sveta. Glej člen 148 PDEU.

( 60 ) Glej točko 10 teh sklepnih predlogov.

( 61 ) Glej točko 12 teh sklepnih predlogov.

( 62 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2009, Komisija/Svet (C‑370/07, EU:C:2009:590, točki 37 in 38).

( 63 ) Glej sodbo z dne 14. junija 2016, Komisija/McBride in drugi (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, točka 47 in navedena sodna praksa).

( 64 ) Glej sodbo z dne 14. junija 2016, Komisija/McBride in drugi (C‑361/14 P, EU:C:2016:434, točka 48 in navedena sodna praksa).

( 65 ) Glej točki 10 in 11 teh sklepnih predlogov.

( 66 ) Glej točko 12 teh sklepnih predlogov.

( 67 ) Glej v zvezi s tem točko 40 teh sklepnih predlogov.

( 68 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2014, Združeno kraljestvo/Svet (C‑81/13, EU:C:2014:2449, točka 66), in, izrecneje, sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Združeno kraljestvo/Svet (C‑81/13, EU:C:2014:2114, točka 98).

( 69 ) Glej točko 72 in opombo 59 k tem sklepnim predlogom.

( 70 ) Glej sodbo z dne 28. julija 2016, Svet/Komisija (C‑660/13, EU:C:2016:616, točki 31 in 32 ter navedena sodna praksa).

( 71 ) Glej sodbi z dne 6. septembra 2017, Slovaška in Madžarska/Svet (C‑643/15 in C‑647/15, EU:C:2017:631, točka 149), in z dne 28. aprila 2015, Komisija/Svet (C‑28/12, EU:C:2015:282, točka 42 in navedena sodna praksa). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 13. julija 2004, Komisija/Svet (C‑27/04, EU:C:2004:436, točka 81).

( 72 ) Člen 296, prvi odstavek, PDEU določa, da če Pogodbi ne določata vrste akta, ki naj se sprejme, se institucije o tem odločijo v vsakem primeru posebej, ob upoštevanju ustreznega postopka in načela sorazmernosti.

( 73 ) Glej točki 10 in 12 teh sklepnih predlogov.

( 74 ) V skladu z navedeno določbo lahko Svet razen v nekaterih naštetih primerih, kadar v skladu s Pogodbama odloča na predlog Komisije, ta predlog spremeni le soglasno.

( 75 ) Glej v tem smislu sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Komisija/Svet (C‑114/12, EU:C:2014:224, točka 189).

( 76 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 6. septembra 2017, Slovaška in Madžarska/Svet (C‑643/15 in C‑647/15, EU:C:2017:631, točka 148), v kateri je Sodišče ugotovilo, da je z načelom institucionalnega ravnovesja prepovedano, da Evropski svet spremeni pravilo glasovanja, ki je kvalificirana večina, določena s Pogodbama, tako, da Svetu s sklepi, sprejetimi v skladu s členom 68 PDEU, naloži pravilo glasovanja, ki je soglasje.

( 77 ) V zvezi z izbiro pravne podlage glej po analogiji sodbi z dne 26. marca 1987, Komisija/Svet (45/86, EU:C:1987:163, točka 12), in z dne 23. februarja 1988, Združeno kraljestvo/Svet (68/86, EU:C:1988:85, točka 6).

( 78 ) Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Komisija/Svet (C‑114/12, EU:C:2014:224, točka 189). Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Komisija/Svet (C‑28/12, EU:C:2015:43, točka 81).