SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 9. decembra 2008

Zadeva F-52/05

Q

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Psihično nasilje – Dolžnost pomoči, ki jo ima uprava – Zavrnitev prošnje za pomoč – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Ocenjevanje – Ocenjevalno obdobje 2003 – Karierno ocenjevalno poročilo“

Zadeva: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero Q v bistvu predlaga, prvič, naj se za nično razglasi zavrnitev njene prošnje za pomoč z molkom Komisije, drugič, naj se za nični razglasita njeni karierni ocenjevalni poročili za obdobji od 1. januarja do 31. oktobra 2003 in od 1. novembra do 31. decembra 2003 in, tretjič, naj se Komisiji naloži plačilo odškodnine.

Odločitev: Odločba Komisije o zavrnitvi prošnje za pomoč, ki jo je tožeča stranka vložila 29. aprila 2004, se razglasi za nično v delu, v katerem je zavrnila sprejetje začasnega ukrepa premestitve. Komisiji se naloži plačilo odškodnine tožeči stranki v višini 18.000 EUR. V preostalem se tožba zavrne. Komisija poleg svojih stroškov nosi tri četrtine stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka. Tožeča stranka nosi četrtino svojih stroškov.

Povzetek

1. Uradniki – Psihično nasilje – Pojem – Ravnanje, katerega namen je diskreditirati zadevno osebo ali poslabšati njene delovne razmere

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 12a(3); Direktiva Sveta 2000/78, uvodna izjava 30 ter člena 1 in 2(3))

2. Uradniki – Pravno sredstvo – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Zavrnitev prošnje za pomoč z molkom organa

(Kadrovski predpisi za uradnike, členi 24, 90 in 91)

3. Uradniki – Dolžnost pomoči, ki jo ima uprava – Področje uporabe – Obseg – Dolžnost uprave, da preuči pritožbe na področju nasilja – Zahteve po skrbnosti in hitrosti

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 24)

4. Uradniki – Pravno sredstvo – Pravni interes – Ničnostna tožba zoper ocenjevalno poročilo – Uradnik, upokojen med sodnim postopkom

(Kadrovski predpisi za uradnike, členi 43, 90 in 91)

5. Uradniki – Odškodninska tožba – Zahtevki za povrnitev škode, nastale zaradi bolezni tožeče stranke in njene invalidnosti kot posledice napake službe, ki jo je storila uprava

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; Pravila o zavarovanju za nezgode ali poklicne bolezni, člena 18 in 22)

6. Uradniki – Pravno sredstvo – Odškodninska tožba – Razglasitev ničnosti izpodbijanega akta, s katerim ni bilo zagotovljeno ustrezno povračilo nepremoženjske škode

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)

1. V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov je psihično nasilje opredeljeno kot „neprimerno ravnanje“, za dokaz katerega se zahteva izpolnjevanje dveh kumulativnih pogojev. Prvi pogoj se nanaša na obstoj fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, ki „traja[jo], se ponavlja[jo] ali [so] sistematičn[a]“ − kar pomeni, da je treba psihično nasilje razumeti kot proces, ki nujno poteka v nekem časovnem obdobju in je zanj značilen obstoj ponovljenih ali neprekinjenih dejanj − in ki so „namern[a]“. Drugi pogoj, ki je od prvega ločen z veznikom „in“, zahteva, da je posledica tega fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, da razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe. Ker se pridevnik „nameren“ nanaša na prvi in ne na drugi pogoj, je iz tega mogoče sklepati dvoje. Po eni strani morajo biti fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja iz člena 12a(3) Kadrovskih predpisov namerni, kar iz področja uporabe te določbe izključuje dejanja, ki bi se zgodila naključno. Po drugi strani se ne zahteva, da se to fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe. Povedano drugače, psihično nasilje v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov lahko obstaja, ne da bi nadlegovalec nameraval s svojimi dejanji diskreditirati žrtev ali namerno poslabšati njene delovne razmere. Zadostuje, da so njegova dejanja, ker so bila storjena namerno, objektivno imela take posledice.

Nasprotna razlaga člena 12a(3) Kadrovskih predpisov bi povzročila odvzem vsakršnega polnega učinka tej določbi, ker bi bilo težko dokazati zlonamernost storilca psihičnega nasilja. Čeprav obstajajo primeri, ko tak namen naravno izhaja iz dejanj storilca, je treba opozoriti, da so taki primeri redki in da domnevni nadlegovalec v večini primerov pazi, da ne stori nič, kar bi lahko razkrilo, da je njegov namen diskreditirati žrtev ali poslabšati njene delovne razmere. Poleg tega se taka razlaga, ki temelji na zlonamernosti domnevnega nadlegovalca, ne bi ujemala z opredelitvijo nadlegovanja v Direktivi 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, v skladu s katero je „cilj ali posledica“ nezaželenega ravnanja kratenje dostojanstva osebe in ustvarjanje zastrašujočega, sovražnega, poniževalnega, sramotilnega ali žaljivega okolja, kar poudarja, da je zakonodajalec Skupnosti želel žrtvam psihičnega nasilja zagotoviti ustrezno sodno varstvo, kot je potrjeno v uvodni izjavi 30 navedene direktive. Takega varstva ni mogoče zagotoviti, če se za psihično nasilje štejejo samo ravnanja, katerih namen je razvrednotiti osebnost osebe, ob upoštevanju velikih težav žrtve ravnanja, katerega namen je bil samo psihično nasilje, da dokaže resničnost in tudi razlog takega namena. Nazadnje, prav tako bi bilo težko razumljivo, če bi se zakonodajalec Skupnosti, potem ko je v Direktivi 2000/78 opredelil, da je ravnanje, katerega posledica, vendar ne tudi cilj, je kratenje dostojanstva osebe, nadlegovanje, leta 2004 ob reformi Kadrovskih predpisov z Uredbo št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev odločil zmanjšati raven sodnega varstva, zagotovljenega uradnikom in drugim uslužbencem, in s sprejetjem člena 12a(3) Kadrovskih predpisov omejiti psihično nasilje samo na ravnanje, katerega cilj je razvrednotiti dostojanstvo osebe.

(Glej točke od 132 do 139.)

2. To, da na prošnjo za pomoč, vloženo na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov, ni odgovora, se po izteku štirimesečnega roka iz člena 90(1) navedenih predpisov šteje za zavrnitev z molkom organa, ki je akt, ki posega v položaj zadevne stranke. Čeprav mora uprava, kadar uradnik, ki od svoje institucije zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti napadov, ki naj bi jih bil deležen, sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti opraviti preiskavo, da bi ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo, taka obveznost zadevni instituciji ne sme dovoljevati odstopanja od določb člena 90(1) Kadrovskih predpisov, ki uradniku omogočajo, da zahteva, naj uprava v določenem roku sprejme odločitev.

Čeprav res ni mogoče šteti, da je uprava pred koncem upravne preiskave dokončno zavrnila prošnjo za pomoč, bi morala pred sprejetjem dokončnega stališča o taki prošnji sprejeti nekatere akte, vsaj previdnostne. Nesprejetje takih ukrepov zaradi molka uprave o navedeni prošnji ima lahko negativne posledice za zadevno stranko.

(Glej točke 193, 195 in 196.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 3. april 1990, Pfloeschner proti Komisiji, T-135/89, Recueil, str. II-153, točka 17; 6. november 1997, Ronchi proti Komisiji, T‑223/95, RecFP, str. I-A-321 in II-879, točka 31; 25. oktober 2007, Lo Giudice proti Komisiji, T-154/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 136.

3. Uprava mora zaradi dolžnosti pomoči, določene v členu 24, prvi odstavek, Kadrovskih prepisov, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in ob poznavanju teh dejstev sprejme ustrezne ukrepe.

Uprava ne odgovori z vso zahtevano skrbnostjo na prošnjo za pomoč, ki temelji na zatrjevanju psihičnega nasilja, kadar pred začetkom upravne preiskave ne sprejme ukrepa premestitve zadevnega uradnika, čeprav, po eni strani, pomen in resnost zatrjevanih dejanj razkrivata vsaj sum o psihičnem nasilju, če ne celo obstoja psihičnega nasilja, in, po drugi strani, notranji predpisi, ki jih je sprejela zadevna institucija, predvidevajo možnost sprejetja takih ukrepov za domnevno žrtev ob najmanjšem sumu o psihičnem nasilju.

(Glej točke 205, 207, 209 in 213.)

Napotitev na:

Sodišče: 26. januar 1989, Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16;

Sodišče prve stopnje: 21. april 1993, Tallarico proti Parlamentu, T-5/92, Recueil, str. II-477, točka 31; 5. december 2000, Campogrande proti Komisiji, T-136/98, RecFP, str. I-A-267 in II-1225, točka 42.

4. Ocenjevalno poročilo, ki je interni dokument, ki ima pomembno vlogo pri poteku kariere uradnika, praviloma vpliva na interes ocenjevane osebe samo do dokončnega prenehanja delovnega razmerja. Po tem prenehanju uradnik nima več interesa za nadaljevanje tožbe, vložene zoper ocenjevalno poročilo, razen če dokaže obstoj posebne okoliščine, ki upravičuje osebni in sedanji interes, da doseže razglasitev ničnosti navedenega poročila. Takega interesa ne ohrani uradnik, upokojen zaradi invalidnosti, če je invalidska komisija menila, da zaradi trajnosti patologije, ki je privedla do takega ukrepa, ni več potreben ponoven zdravniški pregled.

Nasprotno pa ima ta uradnik še vedno interes predlagati, naj se izreče sodba o zakonitosti navedenega poročila v okviru zahtevka za povrnitev poklicne in nepremoženjske škode, ki jo je po njegovem mnenju utrpel zaradi domnevno protipravnega ravnanja uprave.

(Glej točke 227, 228 in 259.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 13. december 1990, Moritz proti Komisiji, T-20/89, Recueil, str. II-769, točka 18; 31. maj 2005, Dionyssopoulou proti Svetu, T‑105/03, ZOdl. JU, str. I-A-137 in II-621, točka 20; 12. september 2007, Combescot proti Komisiji, T-249/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 47, zoper katero je bila vložena pritožba pri Sodišču, C-525/07 P.

5. Zahtevke za povrnitev premoženjske škode, ki jo je uradnik utrpel zaradi upokojitve zaradi invalidnosti, ki naj bi bila posledica poklicne bolezni, ki je nastala zaradi napak pri opravljanju nalog, ki jih je storila uprava, je treba zavrniti. Sodišče Skupnosti namreč ni pristojno odločati o obstoju vzročne zveze med delovnimi razmerami določenega uradnika in boleznijo, na katero se sklicuje, saj v skladu s členom 18 Pravil o zavarovanju uradnikov za nezgode in poklicne bolezni organ za imenovanja sprejema sklepe, s katerimi se prizna poklicna narava bolezni na podlagi ugotovitev zdravnikov, ki jih imenujejo institucije, in kadar zavarovanec tako zahteva, po posvetovanju z zdravstveno komisijo iz člena 22 teh pravil. Ureditev, ki je določena na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, torej določa pavšalno odškodnino pri nezgodah ali poklicnih boleznih, ne da bi zadevna oseba morala dokazati kakršno koli napako institucije, uradnik pa ima pravico zahtevati dodatno kompenzacijo samo v okoliščinah, v katerih se izkaže, da ureditev iz Kadrovskih predpisov ne omogoča primerne povrnitve utrpljene škode.

Nasprotno pa mora zahtevke za povrnitev nepremoženjske škode, ki jo je utrpela tožeča stranka, preučiti sodišče.

(Glej točke od 238 do 240 in 242.)

Napotitev na:

Sodišče: 8. oktober 1986, Leussink proti Komisiji, združeni zadevi 169/83 in 136/84, Recueil, str. 2801, točka 13; 9. september 1999, Lucaccioni proti Komisiji, C-257/98 P, Recueil, str. I-5251, točka 22;

Sodišče prve stopnje: 14. maj 1998, Lucaccioni proti Komisiji, T-165/95, RecFP, str. I-A-203 in II-627, točka 74; 15. december 1999, Latino proti Komisiji, T‑300/97, RecFP, str. I-A-259 in II-1263, točka 95;

Sodišče za uslužbence: 2. maj 2007, Giraudy proti Komisiji, F-23/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 193.

6. Razglasitev ničnosti nezakonitega kariernega ocenjevalnega poročila sama po sebi ne more biti ustrezna in zadostna odškodnina za nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel uradnik, kadar navedeno poročilo vsebuje izrecno negativne ocene sposobnosti zadevne stranke.

(Glej točko 273.)

SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (prvi senat)

z dne 9. decembra 2008( )

„Javni uslužbenci – Uradniki – Psihično nasilje – Dolžnost pomoči, ki jo ima uprava – Zavrnitev prošnje za pomoč – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Ocenjevanje – Ocenjevalno obdobje 2003 – Karierno ocenjevalno poročilo“

V zadevi F-52/05,

zaradi tožbe na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE,

Q, nekdanja uradnica Komisije Evropskih skupnosti, stanujoča v Bruslju (Belgija), ki jo zastopata S. Rodrigues in Y. Minatchy, odvetnika,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopa V. Joris, zastopnik, najprej skupaj z J.-A. Delcordom, odvetnik, nato z D. Waelbroeckom, odvetnik,

tožena stranka,

SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat),

v sestavi H. Kreppel (poročevalec), predsednik, H. Tagaras in S. Gervasoni, sodnika,

sodni tajnik: S. Boni, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. junija 2007

izreka naslednjo

Sodbo

1 Tožeča stranka s tožbo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti vložena 4. julija 2005, v bistvu predlaga, prvič, naj se zavrne odločba, s katero je Komisija Evropskih skupnosti z molkom zavrnila njeno prošnjo za pomoč, drugič, naj se razveljavita njeni karierni ocenjevalni poročili za obdobji od 1. januarja do 31. oktobra 2003 in od 1. novembra do 31. decembra 2003 (v nadaljevanju: KOP 2003) in, tretjič, naj se Komisiji naloži plačilo odškodnine tožeči stranki.

Pravni okvir

2 V členu 12a Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti v različici iz Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 723/2004 z dne 22. marca 2004 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (UL L 124, str. 1), ki so začeli veljati 1. maja 2004 (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), je določeno:

„1. Uradniki se vzdržijo vseh oblik psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja.

2. Uradnik, ki je žrtev psihičnega nasilja ali spolnega nadlegovanja, ne utrpi nobenih škodljivih posledic s strani institucije. Uradnik, ki je pričal o psihičnem nasilju ali spolnem nadlegovanju, s strani institucije ne utrpi nobenih škodljivih posledic, pod pogojem, da je ravnal pošteno.

3. ,Psihično nasilje‘; pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe.

4. ,Spolno nadlegovanje‘; pomeni ravnanje, povezano s spolnostjo, ki ga oseba, na katero je usmerjeno, ne želi, in katerega namen ali učinek je užaliti to osebo ali ustvariti zastraševalno, sovražno, žaljivo ali moteče okolje. Spolno nadlegovanje se šteje za diskriminacijo na podlagi spola.“

3 V členu 24 Kadrovskih predpisov je določeno:

„Skupnosti pomagajo vsakemu uradniku, zlasti pri sodnih postopkih proti kateri koli osebi, ki njemu ali članu njegove družine grozi, ga žali ali kleveta ali klevete širi, ali ob kakršnem koli napadu nanj ali njegovo lastnino oziroma člana njegove družine ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica njegovega položaja ali njegovih nalog.

Uradniku solidarno povrnejo tako nastalo škodo, kolikor je ni povzročil namerno ali iz hude malomarnosti in mu nadomestila ni uspelo dobiti od osebe, ki je povzročila škodo.“

4 Komisija se je 22. oktobra 2003 seznanila s sporočilom člana Komisije, N. Kinnocka, o „Politiki na področju psihičnega nasilja“ (v nadaljevanju: Sporočilo iz leta 2003 o psihičnem nasilju).

5 V točki 4.1.1(i) Sporočila iz leta 2003 o psihičnem nasilju z naslovom „Nujni ukrepi“ je navedeno:

„Ob najmanjšem sumu o psihičnem nasilju se lahko predvidijo ukrepi premestitve. Namen teh ukrepov je ločiti zadevni stranki, ne sme pa se jih zamenjevati s politiko mobilnosti. […] ker so to začasni ukrepi, ta premestitev ne bo odvisna od razpoložljivosti prostega delovnega mesta.

Ti ukrepi premestitve, pri katerih se upoštevajo posebni položaji, so lahko takojšnji in po potrebi dokončni. Njihov namen je domnevni žrtvi omogočiti, da si opomore, s tem, da se ji pomaga, da se umakne.“

6 Komisija je 26. aprila 2006 sprejela Sklep o politiki na področju varstva človeškega dostojanstva ter boja proti psihičnemu nasilju in spolnemu nadlegovanju v Komisiji (v nadaljevanju: Sklep iz leta 2006 o psihičnem nasilju in spolnem nadlegovanju). V točki 2.5 tega sklepa, s katerim je bilo razveljavljeno in nadomeščeno Sporočilo iz leta 2003 o psihičnem nasilju, je določeno:

„V skladu s Kadrovskimi predpisi psihično nasilje obstaja samo, kadar se za ravnanje domnevnega nadlegovalca šteje, da pomeni zlorabo, je namerno, ponavljajoče, trajno ali načrtno ter je njegov cilj na primer diskreditirati ali ponižati zadevno osebo. Ta merila so kumulativna. […]“

7 V členu 43 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti v različici, ki je veljala do 30. aprila 2004 (v nadaljevanju: stari Kadrovski predpisi), je določeno:

„Najmanj enkrat na dve leti se za vsakega uradnika […] pripravi periodično poročilo o sposobnostih, učinkovitosti in obnašanju v službi, kakor predvidi vsaka institucija […].“

8 Komisija je 3. marca 2004 sprejela sklep o splošnih določbah za izvajanje člena 43 starih Kadrovskih predpisov (v nadaljevanju: SDI).

9 V členu 1(1) in (2) SDI je določeno:

„1. V skladu s členom 43 [starih] Kadrovskih predpisov […] se ocenjevalno obdobje začne na začetku vsakega leta. Referenčno obdobje za ocenjevanje je od 1. januarja do 31. decembra preteklega leta.

Letno poročilo, imenovano karierno ocenjevalno poročilo, se tako pripravi za vsakega uradnika v smislu člena [1] Kadrovskih predpisov […], ki je bil aktivno zaposlen ali napoten v interesu službe najmanj en cel mesec v referenčnem obdobju. […]

2. Namen ocenjevalnega obdobja je predvsem oceniti učinkovitost, sposobnosti in obnašanje v službi osebe na delovnem mestu. Ocena delovne uspešnosti se podeli na podlagi ocen za vsakega od teh treh delov, kot je navedeno v vzorcu poročila v Prilogi II.“

10 Osebe, ki sodelujejo v postopku ocenjevanja, so, prvič, ocenjevalec, ki je običajno vodja oddelka, ki je neposredno nadrejen ocenjevanemu uradniku (člena 2(2) in 3(1) in (3) SDI), drugič, potrjevalec, ki je običajno direktor, ki je neposredno nadrejen ocenjevalcu (člena 2(3) in 3(1) SDI), in, tretjič, drugostopenjski ocenjevalec, ki je po navadi generalni direktor, ki je neposredno nadrejen potrjevalcu (člena 2(4) in 3(1) SDI).

11 V členu 4(1) SDI je določeno, da je treba poleg letnega poročila pripraviti vmesno poročilo, zlasti kadar se narava nalog osebe na zadevnem delovnem mestu v referenčnem obdobju zelo spremeni.

12 Kar zadeva dejanski potek postopka ocenjevanja, ki se uporablja za letno poročilo in tudi za vmesno poročilo, je v členu 8(4) SDI določeno, da v osmih delovnih dneh po ocenjevalčevi zahtevi oseba na delovnem mestu pripravi samoocenitev, ki se vključi v karierno ocenjevalno poročilo (v nadaljevanju: KOP). Najpozneje deset delovnih dni po tem, ko oseba na delovnem mestu pošlje samoocenitev, imata ocenjevalec in ta oseba uradni pogovor, v katerem se v skladu s členom 8(5), četrti pododstavek, SDI pogovarjata o treh vprašanjih: oceni osebe na delovnem mestu v referenčnem obdobju, določitvi ciljev za leto po referenčnem obdobju in opredelitvi načrta usposabljanja. Ocenjevalec in potrjevalec po razgovoru med uradnikom in ocenjevalcem pripravita KOP. Če oseba na delovnem mestu zavrne KOP, se opravi pogovor med njo in potrjevalcem, ta pa lahko spremeni ali potrdi KOP. Ocenjevani uradnik lahko znova zavrne tako spremenjeni ali potrjeni KOP, zato se zadeva predloži paritetnemu odboru za ocenjevanje iz člena 9 SDI (v nadaljevanju: POO), katerega naloga je preveriti, ali je bilo KOP pripravljeno pravično in objektivno, torej čim bolj na podlagi dejstev, ter v skladu s SDI in Navodilom za ocenjevanje. POO izda obrazloženo mnenje, na podlagi katerega drugostopenjski ocenjevalec spremeni ali potrdi KOP. Če drugostopenjski ocenjevalec ne upošteva priporočil iz tega mnenja, mora obrazložiti svojo odločitev.

13 V skladu z vzorcem poročila v Prilogi II k SDI je določeno, da se za vsako ocenjevalno rubriko dodelita ocena in ustrezna presoja. Kar zadeva oceno, je največje število točk 10 za rubriko 6.1 „Učinkovitost“, 6 za rubriko 6.2 „Sposobnosti“ in 4 za rubriko 6.3 „Obnašanje v službi“. Kar zadeva presojo, se lahko dodeli ocena od „nezadostno“ do „zelo dobro“, celo „izjemno“ za rubriko 6.1 „Učinkovitost“ in 6.2 „Sposobnosti“, vmesne ocene v stopnjevanem vrstnem redu pa so „slabo“, „zadostno“ in „dobro“.

14 Komisija je julija 2002 po intranetu zaposlenim poslala dokument z naslovom „Sistem za ocenjevanje razvoja kariere uslužbencev – Vodnik“ (v nadaljevanju: Vodnik za ocenjevanje). V tem navodilu so natančno določena navodila za pripravo KOP.

15 V točki 6.2 Navodila za ocenjevanje z naslovom „Ocenjevanje dela“ je predvsem za ocenjevanje učinkovitosti določeno:

„Cilji se med letom spremenijo po navadi zaradi upoštevanja kakršnih koli sprememb, vendar je izključeno, da bi bila oseba na delovnem mestu kaznovana, če ni mogla doseči svojih ciljev zaradi zunanjih dejavnikov. V takem položaju je treba poudariti to, kar je zadevna oseba dejansko lahko storila in kako je ravnala v določenem položaju. Ista načela se uporabljajo, če je ocenjevana oseba med letom odsotna. Na primer, če je bolna ali na porodniškem dopustu ali ima zunanje obveznosti, kot je sodelovanje v poroti […].“

16 V členu 57, prvi odstavek, Kadrovskih podpisov je določeno, da imajo uradniki pravico do letnega dopusta, ki traja najmanj štiriindvajset in največ trideset delovnih dni v koledarskem letu.

17 V skladu s členom 59(1), prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov uradniku, ki predloži dokazilo, da ne more opravljati dela zaradi bolezni ali nesreče, pripada pravica do bolniškega dopusta.

Dejansko stanje

A – Leta 2000, 2001 in 2002

18 Tožeča stranka, prej upravna sodnica na Švedskem, je bila pri 47. letih z veljavnostjo od 16. julija 2000 imenovana za uradnico na poskusnem delu z nazivom A 5 in dodeljena v enoto B 2 „Evropski javni uslužbenci; kadrovski predpisi in disciplina“ (v nadaljevanju: enota B 2), ki je del direktorata B „Pravice in obveznosti; socialna politika in ukrepi“ (v nadaljevanju: direktorat B) pri generalnem direktoratu (GD) za kadrovske zadeve in administracijo pri Komisiji.

19 Direktor direktorata B je 16. marca 2001 po posvetovanju z vodjo enote B 2 pripravil poročilo o poskusni dobi za obdobje od 16. julija 2000 do 15. aprila 2001 (v nadaljevanju: prvo poročilo o poskusni dobi). Direktor direktorata B je zapisal, da tožeča stranka „v razumnem roku in v enem primeru nikakor [ni mogla] opraviti nekaterih pomembnih nalog, ki so ji [bile] zaupane,“ in da je imela „nekaj težav z odnosi v službi“. Opozoril je tudi, da „ni bila seznanjena z upravnim in hierarhičnim sistemom, ki velja v Komisiji“. Na koncu poročila je predlagal podaljšanje poskusne dobe tožeče stranke „z razporeditvijo v drugo službo“.

20 Tožeča stranka je 22. marca 2001 predložila pojasnila glede prvega poročila o poskusni dobi. Opozorila je predvsem na pomen in kakovost dela, ki ga je opravila med poskusno dobo, in pojasnila, da ji nikoli niso ničesar očitali glede njenega dela. Zato je zahtevala, naj se prvo poročilo o poskusni dobi „pregleda, kar zadeva negativne točke“, in izjavila, da je v preostalem pripravljena „[sama] pričati pred odborom za poročila in/ali pozvati druge priče, če bi se to izkazalo za potrebno“.

21 Prvo poročilo o poskusni dobi in tudi pojasnila tožeče stranke so bila poslana organu, pristojnemu za imenovanja (v nadaljevanju: OPI), ki jih je 27. marca 2001 predložil predsedniku odbora za poročila.

22 Predsednik odbora za poročila je z dopisom z dne 27. marca 2001 poslal prvo poročilo o poskusni dobi in pojasnila tožeče stranke drugim članom odbora za poročila in jim predlagal, naj pred 6. aprilom 2001 v pisnem postopku odobrijo osnutek mnenja, priloženega dopisu.

23 Ker člani odbora za poročila pred rokom 6. aprila 2001 tajništvu odbora za poročila niso poslali pripomb o osnutku mnenja predsednika odbora, je OPI s sklepom z dne 9. aprila 2001 podaljšal poskusno dobo tožeče stranke za obdobje od 16. aprila do 15. oktobra 2001 (v nadaljevanju: sklep o podaljšanju poskusne dobe).

24 Tožeča stranka je bila od 16. aprila 2001 razporejena v enoto B 4 „Osebni prejemki in izračun pokojnine“ pri GD za kadrovske zadeve in administracijo, nato pa od 21. maja 2001 v enoto 001, ki je nato postala enota 03 „Socialni dialog“ (v nadaljevanju: enota „Socialni dialog“), prav tako v direktoratu B GD za kadrovske zadeve in administracijo.

25 Tožeča stranka je 21. maja 2001 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper prvo poročilo o poskusni dobi in sklep o podaljšanju poskusne dobe.

26 OPI je s sklepom z dne 20. septembra 2001 zavrnil pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila 21. maja 2001. Vendar je v tem sklepu priznal, da je bil odbor za poročila „pomotoma obveščen, da se je [tožeča stranka] strinjala s podaljšanjem poskusne dobe v drugi enoti“, in pojasnil, da je do te pomote prišlo, „ker je [tožeča stranka] predlagala, da se jo v okviru napovedanega podaljšanja poskusne dobe razporedi v [enoto B 4], čeprav se ni strinjala s samim podaljšanjem poskusne dobe“. Zadevna stranka pri sodiščih Skupnosti pozneje ni vložila nobene pritožbe zoper prvo poročilo o poskusni dobi in sklep o podaljšanju poskusne dobe.

27 Direktor direktorata B je 25. septembra 2001 po posvetovanju z vodjo enote „Socialni dialog“ pripravil poročilo o poskusni dobi za obdobje od 16. aprila do 15. oktobra 2001 (v nadaljevanju: drugo poročilo o poskusni dobi). V tem poročilu je predlagal, naj se tožečo stranko imenuje v uradnico.

28 OPI je s sklepom z dne 24. oktobra 2001 zaposlil tožečo stranko z veljavnostjo od 16. oktobra 2001.

29 Čeprav je tožeča stranka konec leta 2001 izrazila željo, da bi prenehala delati na GD za kadrovske zadeve in administracijo, da bi delala v drugem generalnem direktoratu, je bila od 1. februarja 2002 razporejena v enoto A 2 „Politika zaposlovanja“, ki je nato postala enota A 4 „Politika zaposlovanja (pred EPSO)“, GD za kadrovske zadeve in administracijo.

B – Leto 2003

30 Tožeča stranka je bila 1. januarja 2003 razporejena v enoto 01 „Odnosi z institucijami, upravljanje po dejavnostih (ABM) in upravljanje dokumentov“ (v nadaljevanju: enota 01), ki je nato postala enota D 2 (v nadaljevanju: enota D 2), direktorata D „Viri“ GD za kadrovske zadeve in administracijo.

31 Tožeča stranka je bila leta 2003 od 5. do 28. februarja in od 10. do 14. marca na bolniškem dopustu, od 17. marca do 28. aprila je iz zdravstvenih razlogov delala s polovičnim delovnim časom, nato je bila od 30. junija do 4. julija in od 1. septembra do 14. novembra na bolniškem dopustu, po katerem je znova iz zdravstvenih razlogov delala s polovičnim delovnim časom od 17. novembra do 19. decembra.

32 Čeprav je bila tožeča stranka 1. januarja 2003 razporejena v enoto 01, je do junija 2003 ostala v pisarni, v kateri je delala, ko je bila razporejena v enoto A 4, in sicer v pisarni v drugem nadstropju stavbe Komisije na 34, rue Montoyer v Bruslju (v nadaljevanju: stavba Montoyer 34), čeprav so bile pisarne drugih zaposlenih v enoti 01 v nadstropjih od 7 do 10 stavbe Komisije na 11, rue de la Science v Bruslju (v nadaljevanju: stavba Science 11).

33 Tožeča stranka je od junija 2003 do poletja 2004 imela pisarno v mezaninu med pritličjem in prvim nadstropjem v stavbi Science 11.

34 Opis njenega delovnega mesta je bil pripravljen in poslan tožeči stranki 10. junija 2003.

35 Namestnik vodje enote D 2 je 3. julija 2003 tožeči stranki poslal to elektronsko sporočilo:

„Z enoto [D 3 ,Človeški in finančni viri ADMIN; IAS; kabineti komisarjev pri GD za kadrovske zadeve in administracijo] sem se pogovoril o težavi v zvezi s pisarno. Začeli so razpravljati o rešitvi, ki bi ustrezala naši prošnji, in sicer združitvi enote D 2 v dveh nadstropjih. Ker ta razprava poteka v času številnih drugih sprememb, ni mogoče najti takojšnje rešitve, vendar imamo dobre možnosti. Prepričan sem, da bomo dosegli, kar želimo.

Da bi takoj rešili težavo glede vaše pisarne, je [enota] D 3 predlagala, da se začasno preselite v sedmo nadstropje [stavbe Science 11] poleg […] in skupaj z […] v večjo pisarno (zdaj je to arhiv).

Sporočite mi, ali sprejmete to ponudbo.“

36 Tožeča stranka je namestniku vodje enote D 2 7. julija 2003 odgovorila z elektronskim sporočilom, iz katerega je ta odlomek:

„Po pravici povedano vam glede vprašanja pisarne ne morem odgovoriti. 18. julija odhajam na počitnice in se vrnem 18. avgusta. Mogoče bi morali počakali in videti, ali bo mogoče do avgusta najti trajno rešitev?“

37 Namestnik vodje enote D 2 je 11. septembra 2003 uslužbencu, ki je bil v enoti D 3 „Človeški in finančni viri ADMIN; IAS; kabineti komisarjev“ pri GD za kadrovske zadeve in administracijo zadolžen za upravljanje evidentiranega premoženja (v nadaljevanju: uslužbenec upravitelj evidentiranega premoženja), poslal to elektronsko sporočilo:

„Spomnite se najinega pogovora o tem, da [je treba najti] primerno pisarno [za tožečo stranko], ki bi se moral v skladu z najinim dogovorom nadaljevati po poletnih počitnicah. Dolgoročna rešitev, [da bi združili] celo enoto D 2 v devetem in desetem nadstropju [stavbe Science 11], se za zdaj ne zdi izvedljiva. Zato vas prosim, da naši enoti zagotovite primerno pisarno za [tožečo stranko], ki bo čim bliže devetemu in desetemu nadstropju [stavbe Science 11].

Zadeva je precej nujna, saj se zdi, da neprimernost sedanje pisarne [tožeče stranke], ki je v pritličju [stavbe Science 11], resno vpliva na [njeno] učinkovitost in zahteva takojšnjo rešitev.

Pričakujem vaš odgovor.“

38 Ker je bil uslužbenec upravitelj evidentiranega premoženja na dopustu, ko je bila poslana v prejšnji točki navedena elektronska pošta, ga je namestnik vodje enote D 2 30. septembra 2003 znova opozoril na vprašanje pisarne tožeče stranke.

C – Leto 2004

39 Tožeča stranka je 2. februarja 2004 vložila prošnjo za letni dopust za obdobje od 1. do 5. marca 2004. Prošnji je bilo ugodeno 3. februarja 2004.

40 Tožeča stranka je v dopisu z dne 29. aprila 2004, ki ga je enota „Pritožbe“ pri GD za kadrovske zadeve in administracijo prejela 3. maja istega leta, na Komisijo naslovila „prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov […], ki se šteje tudi za zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov – psihično nasilje“ (v nadaljevanju: prošnja za pomoč). V dopisu se je pritožila nad več dejanji, ki jih je opredelila kot psihično nasilje, in zahtevala začetek upravne preiskave, ki naj jo opravi „nepristranski organ“, ki ni del GD za kadrovske zadeve in administracijo. Tožeča stranka je na koncu zahtevala odškodnino v višini 100.000 EUR za škodo, ki naj bi jo utrpela zaradi domnevnega psihičnega nasilja (v nadaljevanju: odškodninski zahtevek).

41 Potem ko je tožeča stranka predložila zdravniško potrdilo za obdobje od 16. aprila do 11. junija 2004, je uprava zadevno stranko napotila na zdravniški pregled, ki ga je opravil uradni zdravnik institucije, ki je v mnenju z dne 7. maja 2004 menil, da je tožeča stranka „stoodstotno zmožna za delo od 10. [maja] 2004“, vendar je „zaradi zdravja [tožeče stranke] zaželena sprememba delovnega mesta“.

42 Tožeča stranka je v dopisu z dne 7. maja 2004 ponovila prošnjo za pomoč, kot jo je izrazila v dopisu z dne 29. aprila 2004. V dopisu je ob sklicevanju na mnenje z zdravniškega pregleda, navedeno v prejšnji točki, zahtevala tudi sprejetje „preventivnih in takojšnjih ukrepov, kot je [njena] prerazporeditev ali začasna premestitev“, da bi lahko bila zaščitena pred „zlorabo“ s strani njenih nadrejenih. Tožeča stranka je nazadnje zahtevala tudi odškodnino za premoženjsko škodo, nastalo zaradi ravnanja, očitanega nadrejenemu.

43 Tožeča stranka je prav tako 7. maja 2004 ob 14.53 novemu vodji enote D 2, ki je začel delati 16. februarja 2004, poslala elektronsko sporočilo, iz katerega so ti odlomki:

„V […] ,Sic Congés‘ [računalniški sistem za lažje administrativno upravljanje dopustov] sem poskusila vnesti prošnjo za letni dopust za obdobje od 10. maja do 30. junija 2004, vendar neuspešno (po podatkih […] ,Sic Congés‘ sem že na bolniškem dopustu).

[…]

V pričakovanju začasnih ukrepov menim, da se moram (zaradi svojega zdravja in varnosti) premestiti iz delovnega okolja. Zato prosim za letni dopust.

Ker […] nisem mogla vnesti prošnje za letni dopust [v ,Sic Congés‘], vas lepo prosim, da mi čim prej in najpozneje do 16. [ure] danes odgovorite [po elektronski pošti], [ali] boste ugodili moji prošnji za letni dopust za obdobje od 10. maja do 30. junija 2004.“

44 Tožeča stranka je isti dan, to je 7. maja 2004 okrog 16. ure imela pogovor z vodjo enote D 2 glede svoje prošnje za letni dopust. Po mnenju tožeče stranke se je vodja enote strinjal, da odide na letni dopust 10. maja.

45 Vodja enote D 2 je prav tako 7. maja 2004 ob 18.01 tožeči stranki poslal elektronsko sporočilo z naslednjim odlomkom:

„Ker je treba hitro rešiti nekaj vprašanj, ki vas zadevajo, vas prosim, da se v interesu službe, in če še niste začeli letnega dopusta, zglasite v pisarni v ponedeljek zjutraj.

Ob tej priložnosti bomo govorili tudi o vašem dopustu.“

46 Tožeča stranka je 7. maja 2004 ob 18.24 vodji enote D 2 odgovorila s tem elektronskim sporočilom:

„Sklicujem se na najin pogovor v vaši pisarni danes ob 16. [uri], ko ste mi zagotovili, da ni nobenih težav glede moje prošnje za letni dopust za obdobje od ponedeljka […] 10. maja ter da lahko mirno preživim konec tedna in se v ponedeljek ne vrnem v službo. Težava je bila samo s [,Sic Congés‘] in podpisi […]. Zdaj sem že rezervirala letalsko vozovnico za vrnitev na Švedsko nekoliko pozneje.

Zdravnik […] mi je obljubil, da bo poskusil najti drugo rešitev, če danes popoldne ne bi ugodili moji prošnji za letni dopust. Ker ste me nocoj obvestili, da ste spremenili odločitev, zdravnikr […] ni več dosegljiv. Zato bom takoj v ponedeljek zjutraj šla v zdravstveno službo k zdravniku […] ali drugemu zdravniku.“

47 Vodja enote D 2 je 10. maja 2004 tožeči stranki v odgovor na v prejšnji točki navedeno elektronsko sporočilo poslal elektronsko sporočilo, iz katerega je ta odlomek:

„Želim le potrditi, da se želi [direktor direktorata D] danes srečati z vami, da bi se pogovorili o vaši morebitni premestitvi, kot je zdravstvena služba [v petek, 7. maja 2004] priporočila v mnenju, in nadaljevali v skladu z drugimi že prej sprejetimi ukrepi v vašo korist.“

48 Tožeča stranka se je 10. maja 2004 srečala z direktorjem direktorata D. Po njenem mnenju sta se na tem srečanju dogovorila, da gre lahko 19. maja 2004 na tritedenski letni dopust.

49 Tožeča stranka je 11. maja 2004 strokovni sodelavki direktorja direktorata D poslala elektronsko sporočilo, v kateri je zaprosila za čimprejšnjo potrditev soglasja tega direktorata glede letnega dopusta, na katerega je želela iti od 19. maja do 8. junija 2004, in v zvezi s tem pojasnila, da mora vozovnico, ki jo je rezervirala za ustrezno obdobje, plačati najpozneje naslednji dan, to je 12. maja 2004.

50 Strokovna sodelavka direktorja direktorata D je na elektronsko sporočilo tožeče stranke z dne 11. maja 2004 odgovorila isti dan in tožeči stranki poslala več elektronskih sporočil, v katerih je navedla, da se mora, preden se ji dovoli oditi na dopust, srečati z vodjo enote D 2 zaradi uradnega pogovora, predvidenega v členu 8(5) SDI, ter da morata direktor direktorata D in vodja enote D 2 pripraviti KOP za zadevno stranko za obdobje od 1. januarja do 31. oktobra 2003 (v nadaljevanju: KOP januar–oktober 2003). Poleg tega je strokovna sodelavka direktorja direktorata D v elektronskem sporočilu, poslanem tožeči stranki 12. maja 2004, dodala, da ji direktor ne more dati nobenega zagotovila glede ugoditve prošnji za letni dopust, ker so za to potrebne formalnosti, ki jih mora opraviti več oseb, med katerimi je tudi tožeča stranka.

51 Tožeča stranka je na ta odgovor z elektronsko pošto z dne 12. maja 2004 strokovni sodelavki direktorja direktorata D sporočila, da se odpoveduje letnemu dopustu, za katerega je zaprosila za obdobje od 19. maja do 8. junija 2004, in da zdaj prosi za letni dopust od 7. junija do 23. julija 2004.

52 Prošnja za letni dopust za obdobje od 7. junija do 23. julija 2004 je bila 13. maja 2004 uradno vnesena v „Sic Congés“, ugodeno pa ji je bilo 19. maja istega leta. Ker je tožeča stranka menila, da je bila o ugoditvi prošnji obveščena šele 24. maja 2004, kar naj bi bilo prepozno, je umaknila prošnjo za letni dopust.

53 Direktor direktorata D je prav tako 13. maja 2004 poslal življenjepis tožeče stranke petim generalnim direktoratom (GD za energetiko in promet, OLAF, GD za pravosodje in notranje zadeve, GD za zdravje in varstvo potrošnikov ter GD za konkurenco). Direktor direktorata D je v dopisu, priloženem življenjepisu, ki ga je poslal vsem zgoraj navedenim generalnim direktoratom, pojasnil, da je tožeča stranka izrazila zanimanje za področja, ki so v pristojnosti zadevnega generalnega direktorata, in da se GD za kadrovske zadeve in administracijo strinja, da se zadevna stranka prerazporedi na delovno mesto v zadevnem GD.

54 Psihiater, ki mu je zdravstvena služba zaupala pripravo psihiatričnega izvedenskega mnenja o tožeči stranki, je 18. maja 2004 v izvedenskem mnenju poudaril, da „ker je težava socialnega izvora (spor v instituciji), je treba rešitev sprejeti na socialni ravni (ponovna vključitev v drug generalni direktorat)“.

55 Tožeča stranka je 24. maja 2004 znova zaprosila za „takojšnjo trajno ali začasno premestitev v [generalni direktorat], ki ni povezan z GD [za kadrovske zadeve in administracijo] ali [generalnim direktorjem navedenega generalnega direktorata]“, in pojasnila, da se „psihično nasilje [katerega žrtev je bila] očitno ni končalo“.

56 Tožeča stranka je 7. junija 2004 pridobila zdravniško opravičilo za obdobje od 8. junija do 2. julija 2004.

57 Tožeča stranka je 8. junija 2004 vodji enote D 2 poslala elektronsko sporočila, v katerem ga je obvestila, da „ni zmožna za delo na sedanjem delovnem mestu“ od 8. junija do 2. julija 2004. Pojasnila je, da je v „Sic Congés“ vnesla prošnjo za letni dopust za obdobje od 5. julija do 13. avgusta 2004.

58 Direktor direktorata D je 9. junija 2004 tožeči stranki poslal to elektronsko sporočilo:

„Žal mi je, da ste bolni. Poskusil sem vas obiskati na domu, ker je bil najin sestanek dogovorjen za 8. junij in sem se želel pogovoriti z vami o tem, kaj bi bilo treba storiti odslej.

Vložili ste zahtevo za revizijo vašega [KOP januar–oktober 2003], kar je treba opraviti čim prej in vsekakor pred vašim odhodom na letni dopust. Dokončanje ocenjevalnega postopka vpliva na celoten GD [za kadrovske zadeve in administracijo], ker če se postopek ne konča, ne dobimo nobene prednostne točke, zaradi česar bodo ogrožene možnosti za napredovanje vseh zaposlenih. […]

Ali se morda lahko z mojo tajnico dogovorite za nov sestanek […]?“

59 Direktor Preiskovalnega in disciplinskega urada (v nadaljevanju: IDOC) je v dopisu z dne 11. junija 2004 generalnemu sekretarju Komisije sporočil, da se mu zdijo dejanja, ki jih tožeča stranka navaja v prošnji za pomoč, dovolj resna, da se začne upravna preiskava, „bodisi da se dokaže obstoj odgovornosti posameznikov, bodisi da se opere čast uradnikov, ki so bili neupravičeno obdolženi“. Direktor IDOC je dodal, da – ker je tožeča stranka obdolžila vse nadrejene v GD za kadrovske zadeve in administracijo, tudi generalnega direktorja – se mu zdi primerno, da generalni sekretar Komisije opravlja naloge OPI v upravni preiskavi in da se oseba, ki ni zaposlena v GD za kadrovske zadeve in administracijo, imenuje za „pooblaščenca za zaslišanje“ za vodenje te preiskave.

60 Vodja enote D 2 je 14. junija 2004 uradno zavrnil prošnjo za dopust za obdobje od 5. julija do 13. avgusta 2004.

61 Zdravstvena služba je 18. junija 2004 menila, da je treba za tožečo stranko „šteti, da je opravičeno odsotna do vključno 16. julija“.

62 Tožeča stranka je 21. junija 2004 v ,Sic Congés‘ vnesla prošnjo za letni dopust za obdobje od 19. julija do 27. avgusta 2004.

63 Tožeči stranki je bila poleti 2004 dodeljena pisarna v osmem nadstropju stavbe Science 11.

64 Generalni sekretar Komisije je 1. julija 2004 obvestil direktorja IDOC, da bo opravljal naloge OPI v predvideni upravni preiskavi, in navedel ime pooblaščenca za zaslišanje, ki ga je izbral za vodenje te preiskave.

65 Tožeča stranka je prav tako 1. julija 2004, ker naj bi bila obveščena, da njeni prošnji za letni dopust za obdobje od 19. julija do 27. avgusta 2004 ne bo ugodeno, poslala elektronsko sporočilo uslužbencu v enoti B 2, v kateri se je pritožila, da se „njene prošnje za letni dopust vedno zavračajo oziroma da niso podpisane v razumnem roku“, in ga prosila, „naj ji pomaga, da bo lahko odšla na dopust [poleti 2004]“.

66 Tožeča stranka je 5. julija 2004 predložila zdravniško potrdilo za obdobje od 17. julija do 27. avgusta 2004. Uprava tega potrdila ni izpodbijala.

67 Komisija je 2. avgusta 2004 ugodila prošnji za letni dopust za obdobje od 19. julija do 27. avgusta 2004. Ta prošnja je bila 3. septembra 2004 „razveljavljena“, ker je bila tožeča stranka od 17. julija do 27. avgusta 2004 na bolniškem dopustu.

68 Tožeča stranka je 1. septembra 2004 predložila zdravniško potrdilo za obdobje od 28. avgusta do 25. septembra 2004.

69 Zdravnik je 6. septembra 2004 med zdravniškim pregledom, na katerega je bila tožeča stranka napotena po predložitvi zdravniškega potrdila za obdobje od 28. avgusta do 25. septembra 2004, ugotovil, da je zadevna stranka „ta dan stoodstotno zmožna za delo“, vendar je ponovil ugotovitev psihiatra, ki je 18. maja 2004 pregledal tožečo stranko, da je „zaradi zdravja [tožeče stranke] zaželena sprememba delovnega mesta “.

70 Tožeča stranka, ki je menila, da ugotovitve zdravniškega pregleda z dne 6. septembra 2004 niso medicinsko utemeljene, je 7. septembra 2004 na podlagi člena 59(1), peti pododstavek, Kadrovskih predpisov pri Komisiji vložila zahtevo, da se zadeva predloži neodvisnemu zdravniku, ki bo podal mnenje.

71 Pooblaščenca za zaslišanje, ki ga je generalni sekretar Komisije imenoval za upravno preiskavo, ki jo je zahtevala tožeča stranka, je generalni sekretar v dopisu z dne 8. septembra 2004 pooblastil, da „ugotovi resničnost trditev, predvsem glede ravnanja uradnika ali uradnikov, katerih imena so navedena v spisu, in tako omogoči presojo resničnosti položaja in ukrepov, ki bi jih bilo treba sprejeti zaradi tega“.

72 Zdravstvena služba je 15. septembra 2004 obvestila vodjo enote „Človeški viri – ADMIN, Notranje reforme“, da je bil „v soglasju z [lečečim zdravnikom tožeče stranke] imenovan izvedenec za pripravo neodvisnega mnenja“.

73 Neodvisni zdravnik, izbran na zahtevo tožeče stranke za predložitev zadeve neodvisnemu zdravniku (v nadaljevanju: neodvisni zdravnik), je v sklepnem delu poročila o zdravniško-psihološkem pregledu z dne 6. oktobra 2004 ugotovil, da je „zadevna oseba zmožna za ponovno delo, vendar v drugem [generalnem direktoratu]“, in pojasnil, da „postavitev zadevne stranke na prejšnje delovno mesto lahko samo obudi doživeto psihično nasilje in zadevno stranko pretrese“.

74 Direktor direktorata C „Socialna politika, zaposleni v Luxembourgu, zdravje, higiena“ pri GD za kadrovske zadeve in administracijo (v nadaljevanju: direktorat C) je z dopisom z dne 14. oktobra 2004 direktorju direktorata D poslal ugotovitve neodvisnega zdravnika in mu predlagal, naj se„[tožečo stranko] čim hitreje prerazporedi zunaj [navedenega generalnega direktorata], da bi lahko znova začela delati“.

75 Vodja enote „Pritožbe“ pri GD za kadrovske zadeve in administracijo je v dopisu z dne 5. novembra 2004, v katerem se je skliceval na prošnje za pomoč, ki jih je vložila tožeča stranka, obvestil zadevno stranko, da je generalni sekretar Komisije začel preiskavo, ki jo je zaupal „pooblaščencu za zaslišanje, ki ni zaposlen v GD [za kadrovske zadeve in administracijo]“, in da bo OPI odločil o njeni prošnji za pomoč na podlagi poročila o preiskavi in glede na njegovo vsebino.

76 Tožeča stranka je z dopisom z dne 26. novembra 2004, ki ga je enota „Pritožbe“ prejela 30. novembra 2004, vložila pritožbo „zoper implicitne odločitve o zavrnitvi [njenih] prošenj za pomoč in zaščito, zahtev za sprejetje preventivnih in takojšnjih ukrepov ter odškodninskega zahtevka“ (v nadaljevanju: pritožba z dne 26. novembra 2004).

77 Tožeča stranka je bila s sklepom z dne 21. decembra 2004 z veljavnostjo od 1. januarja 2005 razporejena v enoto C 5 „Varnost in higiena pri delu“ (v nadaljevanju: enota C 5), ki je del GD za kadrovske zadeve in administracijo.

D – Leto 2005

78 Tožeča stranka je imela 6. januarja 2005 razgovor z vodjo enote C 5, po katerem je dokončno nehala prihajati na delovno mesto.

79 Poročilo o upravni preiskavi, ki ga je pripravil pooblaščenec za zaslišanje, je bilo 21. marca 2005 poslano generalnemu sekretarju Komisije. Pooblaščenec za zaslišanje je v sklepnem delu poročila izrazil te ugotovitve:

„1. Nobeden od dogodkov, predstavljenih v tem poročilu, sam po sebi ne razkriva, da so osebe, ki jih je obdolžila [tožeča stranka], ravnale neprimerno, da bi namerno razvrednotile osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto [zadevne stranke].

Včasih sem imel občutek, da so bila nekatera dejanja ali ravnanja, ki so se nanašala na [tožečo stranko], na meji zlorabe ali, natančneje, če povzamemo terminologijo iz angleške različice Kadrovskih predpisov, na meji ,improper behaviour‘ do zadevne stranke. Mislim celo, da je bila ta meja v nekaterih primerih lahko presežena. Vendar nisem nikoli imel občutka, da je (so) storilec(ci) obravnavana ravnanja ali dejanja storil(i) namerno, tako da bi imel(i) namen razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali integriteto [tožeče stranke].

[…]

3. Iz zaslišanj, ki sem jih opravil v tej preiskavi, sem izvedel, da se [tožeča stranka] počuti žrtev psihičnega nasilja, kar pojasnjuje, da lahko nadrejenim pripisuje namene, ki jih po mojem mnenju niso imeli. V zvezi s tem lahko samo obžalujem nerodnosti, ki jih je doživela [zadevna stranka]. Okoliščine glede podaljšanja njene poskusne dobe, pogoji za njen prihod v enoto [D 2] ali osamitev v pisarni so tako pripomogli k ohranjanju konfliktnega odnosa med [tožečo stranko] in njenimi nadrejenimi. Ker ta konfliktni odnos traja že več let, ne verjamem, da ga je mogoče rešiti s prizadevanjem za medsebojno razumevanje. Samo hitra prerazporeditev [tožeče stranke] zunaj GD [za kadrovske zadeve in administracijo] bi ji dala možnost za nov začetek, ki jo ima pravico izkoristiti.“

80 OPI je 29. marca 2005 zavrnil njeno pritožbo z dne 26. novembra 2004. Poudaril je, da se je „odzval na različne zahteve [tožeče stranke] glede na naravo dejanj, sorazmerno z njihovo pomembnostjo in predloženimi dokazi, ter pravočasno odločil začeti preiskavo za ugotovitev dejstev, ki še vedno poteka“. OPI je na koncu pojasnil, da bodo „rezultati preiskave po njenem koncu sporočeni tožeči stranki“ in da bo „glede na te rezultate, če bo potrebno, sprejel ukrepe, ki bi se izkazali za utemeljene glede na navedene rezultate, na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov“.

81 Tožeča stranka je 15. aprila 2005 vložila zahtevo za priznanje invalidnosti. V zahtevi je navedla, da je „že več let žrtev psihičnega nasilja v GD [za kadrovske zadeve in administracijo]“ in da je imel „ta položaj resne posledice za [njeno] zdravje“.

82 OPI je 13. junija 2005 primer tožeče stranke predložil invalidski komisiji.

83 Tožeča stranka se je v dopisu z dne 11. julija 2005, ki ga je poslala Komisiji, sklicevala na zahtevo za priznanje invalidnosti z dne 15. aprila 2005 in navedla, da „potrjuje zahtevo, da se ji kot poklicna bolezen priznajo patologije, ki so se pojavile zaradi nasilja, storjenega zoper [njo]“.

84 Invalidska komisija je na sestanku 26. julija 2005 ugotovila, da je tožeča stranka „trajni invalid […] in da mora zato prenehati delati v Komisiji“. Invalidska komisija je pojasnila, da se ni izrekla o vprašanju, ali je invalidnost posledica nesreče pri delu ali poklicne bolezni.

85 Tožeča stranka je bila s sklepom Komisije 23. avgusta 2005 upokojena zaradi invalidnosti z učinkom od 31. avgusta 2005 in je pridobila invalidnino, določeno „v skladu z določbami člena 78, [tretji] odstavek, […] Kadrovskih predpisov“.

86 OPI je z dopisom z dne 16. septembra 2005, poslanim tožeči stranki, izrecno zavrnil njeno prošnjo za pomoč, ker je na podlagi ugotovitev upravne preiskave menil, da trditve o psihičnem nasilju niso utemeljene ali jih ni bilo mogoče dokazati.

87 Invalidska komisija je v dopisu, ki ga je 7. oktobra 2005 po telefaksu poslala zdravstveni službi, menila, da „zaradi trajnosti patologije, ki je povzročila invalidnost, ni potreben ponoven zdravniški pregled“.

88 Tožeča stranka je 17. oktobra 2005 pri Komisiji vložila zahtevo, da se prizna poklicna narava „anksio-depresivnega sindroma“, za katerim naj bi trpela. Ta postopek je med obravnavo te zadeve še potekal.

E – Dejstva v zvezi s kariernima ocenjevalnima poročiloma za leto 2003

89 Tožeča stranka in uradnik, ki je opravljal funkcijo vodje enote D 2 do 31. oktobra 2003, sta imela 12. maja 2004 uradni pogovor, predviden v členu 8(5) SDI, zaradi priprave KOP januar–oktober 2003.

90 Vodja enote D 2, ki je to funkcijo opravljal do 31. oktobra 2003, je 18. maja 2004 kot ocenjevalec tožeče stranke pripravil osnutek KOP januar–oktober 2003. V tem osnutku je zadevni stranki podelil skupno oceno 8/20, in sicer 4/10 za učinkovitost, 3/6 za sposobnosti in 1/4 za obnašanje v službi.

91 Potem ko je ocenjevalec v rubriki 6.1 „Sposobnosti“ KOP januar–oktober 2003 navedel težave, ki jih je tožeča stranka imela pri seznanjanju z delovnim mestom in so po njegovem mnenju posledica „pomanjkanja motivacije“, je navedel, da je v dopisu z dne 3. septembra 2003 obvestil tožečo stranko, da naj bi enoti „Človeški viri – ADMIN, Notranje reforme“ in tudi zdravstveni službi postavil vprašanje, ali je „njeno zdravstveno stanje tako, da bi v prihodnosti lahko normalno opravljala svoje delo“. Ocenjevalec je tudi poudaril, da „ni ugotovil izboljšanja učinkovitosti [tožeče stranke] od 3. septembra 2003 do konca oktobra [2003]“.

92 Direktor direktorata D je 18. maja 2004 kot potrjevalec sopodpisal osnutek KOP januar–oktober 2003.

93 Tožeča stranka je 27. maja 2004 zahtevala revizijo svojega KOP januar–oktober 2003.

94 Pogovor potrjevalca in tožeče stranke, predviden v členu 8(10) SDI, se po mnenju potrjevalca ni uresničil zaradi „podaljšane odsotnosti [tožeče stranke]“.

95 Potrjevalec je 14. julija 2004 „upravno končal“ KOP januar–oktober 2003. Vodja enote „Človeški viri – ADMIN, notranje reforme“ je naslednji dan potrdil upravni sklepni del poročila „glede na pripombe ocenjevalca in potrjevalca, da bi se ohranile vse pravice zadevne stranke“.

96 Osnutek KOP za obdobje od 1. novembra do 31. decembra 2003 (v nadaljevanju: KOP november–december 2003) je 8. julija 2004 pripravil ocenjevalec tožeče stranke, ker te funkcije ni več opravljal vodja enote D 2, ampak direktor direktorata D. V tem osnutku, ki je bil pripravljen, ne da bi tožeča stranka pred tem pripravila samoocenitev, je bila zadevni stranki podeljena skupna ocena 8/20, in sicer 4/10 za učinkovitost, 3/6 za sposobnosti in 1/4 za obnašanje v službi.

97 Ocenjevalec je v rubriki 6.1 „Učinkovitost“ v KOP november–december 2003 navedel ugotovitev, da „v ocenjevalnem obdobju ni bilo nobenega vrednega rezultata in da ni bil dosežen noben rezultat, čeprav bi jih [tožeča stranka] lahko dosegla“. Ocenjevalec je dodal, da je po njegovem mnenju „rezultat posledica pomanjkanja motivacije [tožeče stranke] in njenega obnašanja“.

98 Osnutek KOP november–december 2003 je 13. julija 2004 sopodpisal potrjevalec tožeče stranke, to funkcijo pa je opravljal generalni direktor GD za kadrovske zadeve in administracijo. Potrjevalec je tudi upravno končal navedeno KOP.

99 Vodja enote „Človeški viri – ADMIN, notranje reforme“ je z dopisom z dne 21. septembra 2004 obvestil tožečo stranko, da se je generalni direktor GD za kadrovske zadeve in administracijo za napredovalno obdobje 2004 odločil, da ji ne dodeli nobene prednostne točke. V tem dopisu je pojasnil, da je bila tožeči stranki za ocenjevalno obdobje 2003 dodeljena skupna ocena 8/20.

100 Tožeča stranka je 20. decembra 2004 vložila pritožbo na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov, v kateri je zahtevala razveljavitev KOP januar–oktober 2003 in tudi KOP november–december 2003.

101 OPI je s sklepom z dne 4. maja 2005, ki ga je tožeča stranka prejela 7. junija 2005, zavrnil to pritožbo.

Postopek in predlogi strank

102 Ta tožba je bila 4. julija 2005 prvotno evidentirana v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje pod številko T-252/05.

103 Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 15. decembra 2005 na podlagi člena 3(3) Sklepa Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL L 333, str. 7) to zadevo odstopilo Sodišču za uslužbence. Tožba je bila v sodnem tajništvu tega sodišča evidentirana pod številko F-52/05.

104 Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

„ – razglasi to tožbo za dopustno;

– če je treba, razglasi ničnost odločbe z dne 29. marca 2005, s katero je Komisija zavrnila pritožbo […] vloženo 29. novembra 2004 zoper implicitne odločitve Komisije o zavrnitvi prošnje […] za pomoč […] na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov in za dodelitev odškodnine ter tudi zahteve za sprejetje preventivnih in takojšnjih ukrepov z dne 7. maja 2004 in 24. maja 2004;

– […] razglasi za nično odločbo Komisije z dne 4. maja 2005, s katero je ta odgovorila na pritožbo tožeče stranke z dne 20. decembra 2004, in tudi karierno ocenjevalno poročilo, ki je bilo zanjo pripravljeno za obdobje od 1. januarja 2003 do 31. decembra 2003;

– […] ugotovi odgovornost Evropske skupnosti zaradi [zgoraj navedenih] odločb in priprave KOP za tožečo stranko;

– tožeči stranki dodeli odškodnino za utrpelo škodo v višini 250.000 EUR;

– [Komisiji] naloži plačilo vseh stroškov“.

105 Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

– zavrne tožbo;

– o stroških odloči v skladu s predpisi.

106 Sodnik poročevalec je po dogovoru obeh strank, da se poskusi doseči mirna rešitev spora, stranki pozval na neuradno srečanje, ki je bilo na Sodišču za uslužbence 9. oktobra 2006. Sodnik poročevalec je 17. oktobra 2006 obvestil stranki o predlogu mirne rešitve spora. Komisija je ta predlog zavrnila z dopisom z dne 24. oktobra 2006.

107 Sodišče za uslužbence je na podlagi člena 64(3)(a) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki se v skladu s členom 3(4) Sklepa 2004/752 smiselno uporablja za Sodišče za uslužbence, strankama postavilo vprašanja. Stranki sta ugodili zahtevi Sodišča za uslužbence.

108 Tožeča stranka je v sporočilu po telefaksu, ki ga je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo 17. junija 2007, premoženjsko škodo ocenila na skupni znesek 781.906,43 EUR, ki ustreza razliki med osebnimi prejemki in pokojnino, ki bi jih prejemala, če ne bi bila invalidsko upokojena, ter invalidnino, ki jo prejema, in pokojnino, ki jo bo prejemala v prihodnosti.

109 Sodišče za uslužbence je s sklepom z dne 26. septembra 2007 zavrnilo predlog Komisije za črtanje stavkov v prilogah k spisu upravne preiskave.

Pravo

A – Uvodne ugotovitve o predmetu spora

110 Glede predmeta tožbe, kot jo je uradno vložila tožeča stranka, je treba predstaviti naslednje ugotovitve.

111 Prvič, tožeča stranka z drugim predlogom uradno zahteva razglasitev ničnosti „odločbe z dne 29. marca 2005, s katero je Komisija zavrnila pritožbo […], vloženo 29. novembra 2004 zoper implicitne odločitve Komisije o zavrnitvi prošnje […] za pomoč […] na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov, in dodelitev odškodnine ter zahtev za sprejetje preventivnih in takojšnjih ukrepov z dne 7. maja 2004 in 24. maja 2004“. Po mnenju zadevne stranke so bile sprejete tri ločene implicitne odločitve o zavrnitvi, s prvo je bila zavrnjena prošnja za pomoč iz dopisa z dne 29. aprila 2004, z drugo je bil zavrnjen odškodninski zahtevek iz istega dopisa, s tretjo pa je bila zavrnjena prošnja za premestitev iz GD za kadrovske zadeve in administracijo, izražena v dopisih z dne 7. in 24. maja 2004.

112 V zvezi s tem je tožeča stranka v dopisu z dne 29. aprila 2004, ki ga je enota „Pritožbe“ prejela 3. maja istega leta, na Komisijo naslovila „prošnjo za pomoč na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov […], ki se šteje tudi za zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov – psihično nasilje“. V dopisu se je pritožila nad več dejanji, ki jih je opredelila kot psihično nasilje, in zahtevala začetek upravne preiskave, ki naj jo opravi „nepristranski organ“, ki ni del GD za kadrovske zadeve in administracijo. Tožeča stranka je v tem dopisu zahtevala tudi odškodnino za škodo, nastalo zaradi domnevnega psihičnega nasilja.

113 Zadevna stranka je po dopisu z dne 29. aprila 2004 Komisiji poslala še dva dopisa, in sicer 7. in 24. maja 2004, v katerih je zahtevala sprejetje „preventivnih in takojšnjih ukrepov“, kot je „razporeditev ali premestitev“ zunaj GD za kadrovske zadeve in administracijo. Vendar se je tožeča stranka v teh dopisih izrecno sklicevala na dopis z dne 29. aprila 2004 in prošnjo za premestitev utemeljila s psihičnim nasiljem, katerega žrtev naj bi bila po lastnem mnenju v generalnem direktoratu, v katerem je bila zaposlena. Tako je treba sklepati, da ti dopisi ne vsebujejo novih prošenj, ki niso povezane s prošnjo za pomoč, ampak vsebujejo pojasnila v zvezi s to prošnjo glede ukrepov, ki bi jih bilo treba sprejeti preventivno in takoj, v tem primeru ukrep premestitve.

114 V teh okoliščinah je treba šteti, da je tožeča stranka v bistvu v prošnji za pomoč prosila za tri vrste ukrepov: prvič, začetek in izvedboa upravne preiskave; drugič, takojšen ukrep premestitve, preden bi bili znani rezultati upravne preiskave; tretjič, kakršen koli ukrep, ki bi jo dokončno zavaroval, ko bi bilo ugotovljeno psihično nasilje.

115 Ker uprava po koncu štirimesečnega roka, potem ko je bil 3. maja 2004 vložen dopis z dne 29. aprila 2004, ni odgovorila na prošnjo za pomoč niti na odškodninski zahtevek, se je to v skladu s členom 90(1) Kadrovskih predpisov štelo kot dvakratni molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, in sicer, prvič, zavrnitev ugoditve prošnji za pomoč in, drugič, zavrnitev odškodninskega zahtevka.

116 Drugič, iz besedila tretjega predloga izhaja, da naj bi Komisija po mnenju tožeče stranke za leto 2003 pripravila samo eno KOP. Vendar ni sporno, da je Komisija na podlagi člena 4(1) SDI za tožečo stranko pripravila dve poročili, prvo se je nanašalo na obdobje od 1. januarja do 31. oktobra 2003 (KOP januar–oktober 2003), drugo na obdobje od 1. novembra do 31. decembra 2003 (KOP november–december 2003).

117 Ob upoštevanju zgornjih pojasnil in sodne prakse, v skladu s katero se zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe o zavrnitvi pritožbe akt, ki posega v položaj in zoper katerega je bila vložena navedena pritožba, predloži sodišču Skupnosti (sodba Sodišča z dne 17. januarja 1989 v zadevi Vainker proti Parlamentu, 293/87, Recueil, str. 23, točka 8; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 23. marca 2004 v zadevi Theodorakis proti Svetu, T-310/02, RecFP, str. I-A-95 in II-427, točka 19, in z dne 9. junija 2005 v zadevi Castets proti Komisiji, T-80/04, ZOdl. JU, str. I-A-161 in II-729, točka 15), je treba to tožbo razumeti tako, da tožeča stranka v bistvu predlaga, naj:

– se implicitna odločitev o zavrnitvi prošnje za pomoč razglasi za nično;

– se KOP 2003 razglasita za nični;

– se Komisiji naloži plačilo odškodnine tožeči stranki.

118 Vendar je treba opozoriti, da tožeča stranka v podporo bistvenemu delu predlogov in tožbenih razlogov navaja, da naj bi bila žrtev psihičnega nasilja pri opravljanju svojega dela.

119 Zato Sodišče za uslužbence meni, da je treba za odločitev o različnih predlogih tožeče stranke najprej preučiti njene trditve o obstoju domnevnega psihičnega nasilja.

B – Psihično nasilje

1. Trditve strank

120 Po mnenju tožeče stranke naj bi psihično nasilje, katerega žrtev naj bi bila s strani nadrejenih v GD za kadrovske zadeve in administracijo, dokazovala vsa dejstva, ki jih je treba razdeliti v šest kategorij.

121 Prvič, vodja enote B 2, v katero je bila tožeča stranka razporejena, ko se je kot uradnica na poskusnem delu zaposlila pri Komisiji, naj bi direktorju direktorata B, pristojnemu za pripravo prvega poročila o poskusni dobi, poslal neupravičeno kritične informacije o kakovosti dela zadevne stranke, čeprav ji v prvem delu poskusne dobe ni izrekel nobenega očitka in naj bi celo izrazil zadovoljstvo. Poleg tega odbor za poročila iz napačnega razloga, da naj bi se tožeča stranka strinjala s podaljšanjem poskusne dobe, ni zaslišal niti nje niti oseb, katerih zaslišanje je želela. Nazadnje tožeča stranka trdi, da naj bi bili njeni nekdanji sodelavci pripravljeni pričati o delovnih razmerah v enoti B 2.

122 Drugič, tožeča stranka naj bi bila od razporeditve v enoto 01 (pozneje postala enota D 2) poklicno osamljena, ker naj bi se vodja in namestnik vodje te enote načrtno izogibala pogovora z njo in naj bi ji do poletja 2004 namenila pisarne, ki so bile lokacijsko ločene od preostalega dela enote in brez vsakršne ustrezne opreme.

123 Tretjič, od januarja do junija 2003 ni bila tožeči stranki dodeljena nobena naloga.

124 Četrtič, nadrejeni tožeče stranke naj bi širili obrekovanje o njenih poklicnih sposobnostih.

125 Petič, direktor direktorata D in vodja enote D 2 naj bi „psihološko destabilizirala“ tožečo stranko, zavrnila nekaj prošenj za letni dopust, ki jih je vložila, v nekaterih primerih sta jih zavrnila celo po tem, ko sta se z njimi strinjala. Poleg tega so bile druge prošnje sprejete z zamudo, zaradi česar je tožeča stranka vsaj v enem primeru umaknila prošnjo za dopust in odpovedala rezervacijo potovanja.

126 Šestič, direktor direktorata D in vodja enote D 2 naj bi zlasti za obdobje od 8. septembra 2004 do 31. marca 2005 več bolniških dopustov nepravilno štela za neutemeljene, zaradi česar je tožeča stranka izgubila dneve letnega dopusta za leti 2004 in 2005 in so ji bili odtegnjeni zneski od plače.

127 Tožeča stranka je na obravnavi tudi trdila, da Komisija ni storila ničesar po prejemu mnenja neodvisnega zdravnika, ki je 6. oktobra 2004 priporočil njeno prerazporeditev zunaj DG za kadrovske zadeve in administracijo.

128 Komisija v obrambo opozarja, da so v členu 12a(3) Kadrovskih predpisov našteta merila, ki morajo biti izpolnjena, da se lahko govori o psihičnem nasilju. Tako mora biti v skladu s tem členom zadevno ravnanje zloraba, ki traja in se bolj ali manj pogosto ponavlja z namenom škoditi osebnosti, dostojanstvu ali fizični ali psihološki integriteti osebe. Ravnanje, ki ga doživlja uradnik, je torej mogoče opredeliti kot psihično nasilje, le če je objektivni namen tega ravnanja diskreditirati uradnika ali namerno poslabšati njegove delovne razmere. Zato mora biti po mnenju Komisije tako ravnanje objektivno namerno, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse (glej v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 23. februarja 2001 v združenih zadevah De Nicola proti EIB, T-7/98, T-208/98 in T-109/99, RecFP, str. I-A-49 in II-185; z dne 8. julija 2004 v zadevi Schochaert proti Svetu, T-136/03, ZOdl. JU, str. I-A-215 in II-957, in z dne 4. maja 2005 v zadevi Schmit proti Komisiji, T-144/03, ZOdl. JU, str. I-A-101 in II-465).

129 Komisija poudarja, da naj v obravnavanem primeru nobena okoliščina, ki jo je navedla tožeča stranka, ne bi razkrivala, da so njeni sodelavci ali nadrejeni ravnali tako, da bi jo namerno diskreditirali ali bi poslabšali njene delovne razmere.

2. Presoja Sodišča za uslužbence

130 Najprej je treba opozoriti, da je v členu 12a(3) Kadrovskih predpisov, ki so začeli veljati 1. maja 2004, določeno, da „,[p]sihično nasilje‘ pomeni vsako neprimerno ravnanje, ki traja, se ponavlja ali je sistematično in vključuje fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja, ki so namerna in lahko razvrednotijo osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe“.

131 Poleg tega je v Sporočilu iz leta 2003 o psihičnem nasilju, ki velja za notranjo smernico, ki jo mora Komisija upoštevati, saj ni jasno z obrazloženo in podrobno odločitvijo izrazila namena, da bi od nje odstopala (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 30. januarja 1974 v zadevi Louwage proti Komisiji, 148/73, Recueil, str. 81, točka 12, in z dne 1. decembra 1983 v zadevi Blomefield proti Komisiji, 190/82, Recueil, str. 3981, točka 20, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. februarja 2007 v združenih zadevah Wunenburger proti Komisiji, T-246/04 in T-71/05, ZOdl., str. II-0000, točka 127), poudarjeno, da se psihično nasilje „kaže v različnih oblikah, zlasti z ustrahovanjem, negativnim odnosom, pritiski, žaljenjem, celo zavračanjem komunikacije, to je z različnimi ravnanji, ki se, če se dogajajo redno, čeprav niso sprejemljiva, lahko zdijo nepomembna, vendar njihovo ponavljanje povzroča resno škodo osebi, ki so ji namenjena“. V Sporočilu iz leta 2003 o psihičnem nasilju je tudi pojasnjeno, da „[s]porna ravnanja pomenijo zlorabo moči ali izprijeno manipuliranje“ in da so „lahko […] dejanje posameznika ali skupine oseb“.

132 Poudariti je treba, da se mora psihično nasilje razumeti kot proces, ki nujno poteka v nekem časovnem obdobju in je zanj značilen obstoj ponovljenih ali neprekinjenih dejanj. V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov se namreč zahteva, da mora ravnanje „traja[ti], se ponavlja[ti] ali [biti] sistematično“, da se lahko šteje za psihično nasilje, medtem ko je v Sporočilu iz leta 2003 o psihičnem nasilju izražena zahteva nujnosti „ponavljanja“ tega ravnanja.

133 Poleg tega in v nasprotju s trditvijo Komisije v členu 12a(3) Kadrovskih predpisov ne glede na jezikovno različico nikakor ni določeno, da je zlonamernost domnevnega nadlegovalca nujna, da se ravnanje opredeli kot psihično nasilje.

134 V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov je namreč psihično nasilje opredeljeno kot „neprimerno ravnanje“, za dokaz katerega se zahteva izpolnjevanje dveh kumulativnih pogojev. Prvi pogoj se nanaša na obstoj fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, ki „traja[jo], se ponavlja[jo] ali [so] sistematičn[i]“ in „namern[i]“. Drugi pogoj, ki je od prvega ločen z veznikom „in“, zahteva, da je posledica tega fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, da „razvrednoti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe“.

135 Ker se pridevnik „nameren“ nanaša na prvi, ne pa na drugi pogoj, je iz tega mogoče sklepati dvoje. Po eni strani morajo biti fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja iz člena 12a(3) Kadrovskih predpisov namerni, kar s področja uporabe te določbe izključuje dejanja, ki bi se zgodila naključno. Po drugi strani se ne zahteva, da se to fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe. Povedano drugače, psihično nasilje v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov lahko obstaja, ne da bi nadlegovalec nameraval s svojimi dejanji diskreditirati žrtev ali namerno poslabšati njene delovne razmere. Zadostuje, da so njegova dejanja, ker so bila storjena namerno, objektivno imela take posledice.

136 Dodati je treba, da bi nasprotna razlaga člena 12a(3) Kadrovskih predpisov povzročila odvzem vsakršnega polnega učinka tej določbi, ker bi bilo težko dokazati zlonamernost storilca psihičnega nasilja. Čeprav obstajajo primeri, ko tak namen po sami naravi izhaja iz dejanj storilca, je treba opozoriti, da so taki primeri redki in da domnevni nadlegovalec v večini primerov pazi, da ne stori ničesar, kar bi lahko razkrilo, da je njegov namen diskreditirati žrtev ali poslabšati njene delovne razmere.

137 Treba je tudi opozoriti, da naj se razlaga člena 12a(3) Kadrovskih predpisov, ki temelji na zlonamernosti domnevnega nadlegovalca, ne bi ujemala z opredelitvijo „nadlegovanja“ v Direktivi Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL L 303, str. 16). Potem ko je v členu 1 Direktive določeno, da je njen namen „opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja“, je v členu 2(3) natančneje določeno, da se „[n]adlegovanje […] šteje za obliko diskriminacije […], kadar se manifestira nezaželeno ravnanje, povezano s katerim od motivov iz člena 1, katerega cilj ali posledica je kratenje dostojanstva osebe in ustvarjanje zastrašujočega, sovražnega, poniževalnega, sramotilnega ali žaljivega okolja“.

138 Z uporabo izraza „katerega cilj ali posledica“ v Direktivi 2000/78 se poudarja, da je zakonodajalec Skupnosti želel žrtvam psihičnega nasilja zagotoviti „ustrezno sodno varstvo“, kot je potrjeno v uvodni izjavi 30 navedene direktive. Takega varstva ni mogoče zagotoviti, če so psihično nasilje samo ravnanja, katerih namen je razvrednotiti osebnost katere koli osebe, ob upoštevanju velikih težav žrtve ravnanja, katerega namen je bil samo psihično nadlegovanje, da dokaže resničnost in tudi razlog takega namena.

139 Prav tako bi bilo težko razumljivo, če bi se zakonodajalec Skupnosti, potem ko je v Direktivi 2000/78 opredelil, da je ravnanje, katerega posledica, vendar ne tudi cilj, je kratenje dostojanstva osebe, nadlegovanje, leta 2004 ob reformi Kadrovskih predpisov odločil zmanjšati raven sodnega varstva, zagotovljenega uradnikom in drugim uslužbencem, in s sprejetjem člena 12a(3) Kadrovskih predpisov omejiti psihično nasilje samo na ravnanje, katerega cilj je razvrednotiti dostojanstvo katere koli osebe.

140 Sodišče prve stopnje je seveda v več sodbah razsodilo, da mora biti ravnanje, da je lahko opredeljeno kot psihično nasilje, objektivno namerno in da mora tožeča stranka, ne glede na svoje subjektivno dojemanje zatrjevanih dejanj, predložiti vse dokaze, na podlagi katerih je mogoče dokazati, da je bila žrtev ravnanja, katerega objektivni namen je bil diskreditirati jo ali namerno poslabšati njene delovne razmere (zgoraj navedene sodbe De Nicola proti EIB, točka 286; Schochaert proti Svetu, točka 41, in Schmit proti Komisiji, točki 64 in 65). Vendar se v obravnavanem primeru ni mogoče uspešno sklicevati na zgoraj navedeno sodno prakso, ker je bila izrečena v zadevah, v katerih so se obravnavala ravnanja, ki so se zgodila pred začetkom veljavnosti člena 12a(3) Kadrovskih predpisov. Sodišče prve stopnje je v sodbi z dne 26. oktobra 2007 v zadevi Lo Giudice proti Komisiji (T-154/05, ZOdl., str. II-0000) res znova uporabilo to sodno prakso za zadevo, v kateri so se nekatera od ravnanj, očitanih upravi, zgodila po začetku veljavnosti člena 12a(3) Kadrovskih predpisov. Vendar iz te sodbe ne izhaja, da je Sodišče prve stopnje izrecno nameravalo razlagati člen 12a(3) Kadrovskih predpisov tako, da je zlonamernost domnevnega nadlegovalca pogoj za obstoj psihičnega nasilja.

141 Nazadnje, razlage člena 12a(3) Kadrovskih predpisov, kakor je opisana zgoraj, ni mogoče izpodbijati niti z določbami člena 12a(4), prvi stavek, Kadrovskih predpisov o spolnem nadlegovanju niti z določbami Sklepa iz leta 2006 o psihičnem nasilju in spolnem nadlegovanju.

142 V določbah člena 12a(4), prvi stavek, Kadrovskih predpisov je namreč določeno, da „,[s]polno nadlegovanje‘ pomeni ravnanje, povezano s spolnostjo, ki ga oseba, na katero je usmerjeno, ne želi in katerega namen ali učinek je užaliti to osebo ali ustvariti zastraševalno, sovražno, žaljivo ali moteče okolje“.

143 V zvezi s tem je treba opozoriti, da je izraz „katerega namen ali učinek“ naveden v določbah člena 12a(4), prvi stavek, Kadrovskih predpisov, medtem ko ga določbe člena 12a(3) Kadrovskih predpisov ne vsebujejo.

144 Vendar tega neobstoja ni mogoče razumeti tako, da je samo za dejanja, „kater[ih] namen“ je diskreditirati ali poslabšati delovne razmere osebe, mogoče šteti, da so psihično nasilje. Kot je bilo navedeno, iz besedila člena 12a(3) Kadrovskih predpisov izhaja, da za obstoj psihičnega nasilja v smislu tega člena zadostuje, da so dejanja, ki so predmet tega člena, in sicer „fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja“ „razvrednoti[la] osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe“, ne glede na neupoštevno vprašanje, ali so bila storjena z namenom škoditi.

145 Poleg tega je v Sklepu iz leta 2006 o psihičnem nasilju in spolnem nadlegovanju, ki je nadomestil Sporočilo iz leta 2003 o psihičnem nasilju, navedeno, da „v skladu s Kadrovskimi predpisi psihično nasilje obstaja samo, kadar se za ravnanje domnevnega nadlegovalca šteje, da pomeni zlorabo, je namerno, ponavljajoče, trajno ali načrtno ter je njegov cilj na primer diskreditirati ali ponižati zadevno osebo“, in dodano, da so „ta merila […] kumulativna […]“.

146 V Sklepu iz leta 2006 o psihičnem nasilju in spolnem nadlegovanju naj bi bilo torej na prvi pogled navedeno, da je psihično nasilje samo tisto ravnanje, katerega „cilj [je] diskreditirati ali ponižati zadevno osebo“. Vendar je treba ugotoviti, da so v tem sklepu, kot dokazuje uporaba izraza „na primer“, navedeni samo primeri dejanj, ki se lahko štejejo za psihično nasilje, in ni navedeno, da je dejanje mogoče šteti za tako samo, če je njegov cilj – in ne samo posledica – razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe. Poleg tega bi nasprotna razlaga Sklepa iz leta 2006 o psihičnem nasilju in spolnem nadlegovanju povzročila, da bi bil tak sklep zelo zastarel, kot je bilo navedeno, predvsem zaradi težav osebe pri predložitvi dokazov o namenu domnevnega nadlegovalca, da jo diskreditira ali poniža.

147 O očitku psihičnega nasilja, ki ga je navedla tožeča stranka, je treba odločiti ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev, kar pomeni, da je treba preučiti resničnost različnih dejanj, ki jih tožeča stranka očita nadrejenim, in ugotoviti, ali je bila posledica teh dejanj, ki jih je mogoče razdeliti v šest kategorij, objektivno razvrednotenje osebnosti, dostojanstva ali fizične ali psihološke integritete zadevne osebe.

148 Poudariti je treba, da se bodo upoštevala samo dejanja, ki so se zgodila pred datumom sprejetja implicitne odločitve o zavrnitvi prošnje za pomoč in odškodninskega zahtevka, to je pred 3. septembrom 2004, in zadevajo predvsem razmere, v katerih je tožeča stranka opravljala delo.

149 Seveda tožeča stranka trdi tudi to, da je bila žrtev psihičnega nasilja v obdobju po 3. septembru 2004. Vendar se vprašanje obstoja psihičnega nasilja za to obdobje ne bo obravnavalo v tem sporu. Po eni strani to domnevno psihično nasilje, ki naj bi bilo po mnenju zadevne stranke posledica tega, da je Komisija kršila določbe člena 59 Kadrovskih predpisov pri obravnavi njenih zdravniških potrdil, ni enako kot nasilje, nad katerim se pritožuje za obdobje pred 3. septembrom 2004. Po drugi strani ni sporno, da tožeča stranka ni začela nobenega predhodnega postopka, da bi dobila odškodnino za škodo, povezano z domnevnim psihičnim nasiljem, ki se je zgodilo po 3. septembru 2004. Vseeno je treba pojasniti, da bo tožeča stranka morala vložiti zahtevek, če meni, da je upravičena do odškodnine za tako škodo.

a) Prvič, okoliščine podaljšanja poskusne dobe tožeče stranke

150 Tožeča stranka v bistvu navaja tri očitke.

151 Tožeča stranka v prvem očitku trdi, da je kritične pripombe v prvem poročilu o poskusni dobi mogoče pojasniti s tem, da naj bi vodja enote B 2 direktorju direktorata B dal neupravičeno negativne informacije o kakovosti njenega dela, da bi na tožečo stranko prenesel odgovornost za svoje napake pri vodenju zadev.

152 V zvezi s tem ni sporno, da je direktor direktorata B, zadolžen za pripravo prvega poročila o poskusni dobi, izrazil kritike glede dela tožeče stranke. Tako je navedel, da zadevna stranka „v razumnem roku […] nikakor [ni mogla] opraviti nekaterih pomembnih nalog, ki so ji [bile] zaupane,“ in da je imela „nekaj težav z odnosi v službi“. Opozoril je tudi, da „ni bila seznanjena z upravnim in hierarhičnim sistemom, ki velja v Komisiji“.

153 Vendar poleg dejstva, da tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza v podporo trditvi, da je take kritike mogoče pojasniti s tem, da je vodja enote B 2 želel nanjo prenesti odgovornost za svoje napake, iz listin v spisu izhaja, da je tožeča stranka v začetnem obdobju poskusne dobe z zamudo dokončala nekatere naloge, ki so ji bile dodeljene, kot je priprava osnutkov poročil pri obravnavi disciplinskega spisa. Poleg tega je kritike glede poklicnih sposobnostih tožeče stranke izrazil tudi vodja enote „Socialni dialog“, v kateri je tožeča stranka od 18. maja do 15. oktobra 2001 delala v obdobju podaljšanja poskusne dobe.

154 Prvi očitek je torej treba zavrniti, ne da bi bilo treba opraviti zaslišanje, ki ga je zahtevala tožeča stranka.

155 Tožeča stranka v drugem očitku kritizira dejstvo, da naj bi bila njena poskusna doba podaljšana, ne da bi ji vodja enote B 2 pred tem izrazil kakršne koli očitke.

156 V zvezi s tem je treba, čeprav je bilo res razsojeno, da uprava ni dolžna kadar koli opozoriti delavca na poskusnem delu, katerega delo ni zadovoljivo (glej sodbo Sodišča z dne 15. maja 1985 v zadevi Patrinos proti ESO, 3/84, Recueil, str. 1421, točka 19, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 1997 v zadevi Rozand-Lambiotte proti Komisiji, T-96/95, RecFP, str. I-A-35 in II-97, točka 102), vseeno poudariti, da je pooblaščenec za zaslišanje v poročilu o upravni preiskavi „obžaloval okoliščine, v katerih je bilo pripravljeno [prvo poročilo o poskusni dobi],“ in predvsem opozoril, da je bilo v nasprotju z dolžnostjo skrbnega ravnanja, da tožeča stranka „ni [imela] možnosti pravočasno pojasniti pomanjkljivosti, na katere je opozoril vodja enote, niti odpraviti jih, tako da bi se z nadrejenimi dogovorila, kako to doseči“. Pooblaščenec za zaslišanje je tudi izrecno opozoril, da se „[tožeča stranka] in njeni nadrejeni niso pogovorili, preden ji je bilo napovedano, da bo [njeno] prvo poročilo o poskusni dobi ocenjeno negativno“. Tožeča stranka torej upravičeno očita Komisiji, da je podaljšala njeno poskusno dobo, ne da bi jo pred tem opozorila.

157 Drugi očitek je torej treba sprejeti.

158 Kar zadeva tretji očitek, da odbor za poročila, ki je bil nepravilno obveščen, da se je tožeča stranka strinjala s podaljšanjem poskusne dobe, zato ni zaslišal niti tožeče stranke niti oseb, katerih zaslišanje je zahtevala, ni sporno, kot je Komisija izrecno priznala v odločbi z dne 20. septembra 2001, s katero je zavrnila pritožbo zoper odločbo o podaljšanju poskusne dobe, da je bil odbor za poročila „pomotoma obveščen, da se je [tožeča stranka] strinjala s podaljšanjem poskusne dobe v drugi enoti“, in da je „do te pomote […] prišlo, ker je [tožeča stranka] predlagala, da se jo v okviru napovedanega podaljšanja poskusne dobe razporedi v [enoto B 4], čeprav se ni strinjala s samim podaljšanjem poskusne dobe“. Seveda se v nobeni določbi Kadrovskih predpisov niti v nobenem drugem aktu ne zahteva od odbora za poročila, da opravi zaslišanja. Vendar ni mogoče izključiti, da je tako napačno obveščanje vzrok odločitve odbora za poročila, da ne bo zaslišal niti zadevne stranke niti oseb, katerih zaslišanje je ta zahtevala.

159 Iz tega sledi, da je treba tudi tretji očitek sprejeti.

160 Tožeča stranka torej upravičeno trdi, da je Komisija storila nekaj napak pri podaljšanju njene poskusne dobe. Vendar take napake same po sebi niso tako resne, da bi jih bilo treba obravnavati, kot da so razvrednotile osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto zadevne stranke v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov.

b) Drugič, dejstvo, da naj bi Komisija osamila tožečo stranko

161 Spomniti je treba, da je zadevna stranka od januarja 2003 do upokojitve zaradi invalidnosti 31. avgusta 2005 zaporedoma delala v treh pisarnah, prva je bila v drugem nadstropju stavbe Montoyer 34 (od januarja do junija 2003), druga v mezaninu med pritličjem in prvim nadstropjem stavbe Science 11 (od junija 2003 do poletja 2004), tretja pa v osmem nadstropju stavbe Science 11 (od poletja 2004).

162 Glede prve od teh pisarn je iz listin v spisu razvidno, da je bila daleč od vodje enote D 2 in poleg tega v nadstropju, kjer je zaradi rekonstrukcijskih del delala samo zadevna stranka.

163 Pooblaščenec za zaslišanje je glede druge pisarne v mezaninu stavbe Science 11, potem ko je ugotovil, da je bila „ločena ne samo od drugih zaposlenih v enoti zaposlitve [tožeče stranke], ampak tudi od sodelavcev v drugih enotah ali direktoratih“, poudaril, da sta „[z]elo neobičajen položaj in ločenost [te pisarne] verjetno preprečevala dobro vključitev osebe, ki je delala v tej pisarni, v službo, v kateri je bila zaposlena“, in celo dodal, da je „trajna nastanjenost v tej pisarni […] lahko negativno vplivala na duševno razpoloženje [tožeče stranke]“.

164 V teh okoliščinah, čeprav tožeča stranka ni dokazala, da so bile pisarne, ki so ji bile dodeljene, brez vsakršne ustrezne opreme in da se njeni nadrejeni niso hoteli pogovarjati z njo, je treba ugotoviti, da je Komisija storila napako, s tem ko je tožeči stranki do poletja 2004 dodeljevala pisarne, ločene od preostalih.

165 Vendar je treba poudariti, da je pooblaščenec za zaslišanje pojasnil to osamitev, čeprav jo je kritiziral. Opozoril je namreč, da je bila enota D 2 po oblikovanju več uradov v Komisiji in po premikih zaposlenih razdrobljena v štirih nadstropjih stavbe Science 11 (7., 8., 9. in 10. nadstropje), zato je po njegovem mnenju mogoče razumeti „razloge, iz katerih je morala [tožeča stranka] večkrat zamenjati pisarno“.

166 Spomniti je treba tudi na to, da so nadrejeni tožeče stranke sprejeli nekatere ukrepe, da bi našli zadovoljivejšo rešitev glede pisarne, ki bi ji morala biti dodeljena.

167 Tako je namestnik vodje enote D 2 tožeči stranki 3. julija 2003 poslal elektronsko sporočilo, v katerem ji je predlagal, naj se v pričakovanju združitve celotne enote D 2 v devetem in desetem nadstropju stavbe Science 11 preseli v sedmo nadstropje te stavbe, in sicer v pisarno, v kateri je delal eden od njenih sodelavcev. Vendar bi morala biti ta selitev glede na besedilo tega elektronskega sporočila samo „začasna“, kar pojasnjuje, zakaj je tožeča stranka v elektronskem sporočilu z dne 7. julija 2003 na ta predlog odgovorila, da okleva in da bi raje počakala vrnitev z letnega dopusta in videla, ali bo mogoče „do avgusta“ najti „dokončno rešitev“.

168 Namestnik vodje enote D 2 je 11. septembra 2003 uslužbencu upravitelju evidentiranega premoženja poslal elektronsko sporočilo, da bi ga opozoril na nujnost rešitve vprašanja pisarne tožeče stranke. Potem ko ga je spomnil, da sta že govorila o tem vprašanju pred poletnimi dopusti 2003, je prosil, naj „[enoti D 2] zagotovi primerno pisarno za [tožečo stranko], ki bo čim bliže devetemu in desetemu nadstropju [stavbe Science 11]“. Dodal je, da je „[z]adeva dokaj nujna, ker se zdi, da neprimernost sedanje pisarne [tožeče stranke], ki je v pritličju [stavbe Science 11], resno vpliva na učinkovitost [zadevne stranke] in zahteva takojšnjo rešitev“.

169 Čeprav zgoraj opisani ukrepi niso bili uresničeni, ni mogoče šteti, da so bili z dodelitvijo pisarn, ločenih od preostalih pisarn, tožeči stranki, čeprav je graje vredna, razvrednoteni njena osebnost, dostojanstvo ali fizična ali psihološka integriteta.

c) Tretjič, dejstvo, da tožeči stranki od januarja do junija 2003 ni bila dodeljena nobena naloga

170 Iz listin v spisu je razvidno, da tožeči stranki od razporeditve v enoto D 2 1. januarja 2003 in skoraj celo prvo polovico leta 2003 ni bila dodeljena nobena naloga in da je bil opis delovnega mesta pripravljen in poslan zadevni stranki šele 10. junija 2003. Pooblaščenec za zaslišanje je v zvezi s tem poudaril, da je „samo dejstvo, da je morala uradnica čakati skoraj pol leta, preden je natančno izvedela, kaj se pričakuje od nje na delovnem mestu, ta uradnica […] lahko dojemala kot zlorabo, zlasti ker je bil to del že tako konfliktnega odnosa s poklicnim okoljem“.

171 Nazadnje, čeprav Komisija ugotavlja, da bi morala biti tožeča stranka najprej razporejena v enoto D 2 samo za kratko obdobje, ker je bilo predvideno, da naj bi jo že v prvih mesecih leta 2003 premestili v direktorat „Varnost“ pri GD za kadrovske zadeve in administracijo, s to premestitvijo, ki se sicer ni zgodila, nikakor ni mogoče upravičiti, da zadevni stranki v prvih mesecih leta 2003 ni bila dodeljena nobena naloga. Prav tako dejstvo, da je bila tožeča stranka v prvi polovici tega leta pogosto odsotna zaradi bolezni ali letnega dopusta, upravi ni dajalo pravice, da ne izpolni svoje obveznosti, da določi naloge tožeče stranke.

172 Vendar je ob upoštevanju dejstev obravnavanega primera in zlasti prvotnih načrtov za razporeditev tožeče stranke zunaj enote D 2 treba ugotoviti, da glede pozne dodelitve nalog tožeči stranki samo po sebi ni mogoče šteti, da je razvrednotila njeno osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto.

d) Četrtič, dejstvo, da naj bi Komisija širila obrekovanje o poklicnih sposobnostih tožeče stranke

173 Tožeča stranka ni predložila nobenega dokaza v podporo trditvi, da naj bi nadrejeni v GD za kadrovske zadeve in administracijo širili obrekovanje o njenih poklicnih sposobnostih.

174 Očitka v zvezi s tem torej ni mogoče sprejeti.

e) Petič, dejstvo, da naj bi Komisija zavrnila nekatere prošnje za letni dopust in drugim ugodila z zamudo

175 Najprej je treba spomniti, da čeprav imajo na podlagi člena 57, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov „uradniki pravico do letnega dopusta, ki traja najmanj štiriindvajset in največ trideset delovnih dni v koledarskem letu“, je bilo razsojeno, da zavrnitve letnega dopusta zaradi zagotavljanja dobrega delovanja službe ni mogoče šteti za psihično nasilje (zgoraj navedena sodba Schmit proti Komisiji, točka 78).

176 Tožeča stranka v obravnavani zadevi očita Komisiji, da je pred 3. septembrom 2004, ko je bila sprejeta implicitna odločitev o zavrnitvi prošnje za pomoč in odškodninskega zahtevka, zavrnila tri prošnje za letni dopust, in sicer za obdobja od 10. maja do 30. junija 2004, od 19. maja do 8. junija 2004 in od 5. julija do 13. avgusta 2004. Po mnenju tožeče stranke je take zavrnitve mogoče pojasniti z željo uprave, da jo „psihološko destabilizira“.

177 Kar zadeva zavrnitev prošnje za letni dopust, ki je bila vložena 7. maja 2004 za obdobje od 10. maja do 30. junija 2004, je iz listin v spisu, zlasti iz elektronskih sporočil, ki sta bili tožeči stranki poslani 7. in 10. maja 2004, razvidno, da je ta zavrnitev temeljila na upravičenem razlogu, in sicer potrebi, da se po mnenju, izdanem po zdravniškem pregledu 7. maja 2004, v katerem je bilo navedeno, da je „zaradi zdravja [tožeče stranke] zaželena sprememba delovnega mesta“, s tožečo stranko preučijo različne možnosti za njeno razporeditev zunaj GD za kadrovske zadeve in administracijo. V preostalem je dokazano, da se je tožeča stranka 10. maja 2004 dejansko srečala z direktorjem direktorata D in da je bilo na tem srečanju odločeno, da se življenjepis zadevne stranke pošlje drugim generalnim direktoratom. Poleg tega je tožeča stranka sama v elektronskem sporočilu z dne 12. maja 2004 strokovni sodelavki direktorja direktorata D sporočila, da želi vzeti letni dopust od 19. maja do 8. junija 2004.

178 Kar zadeva prošnjo za letni dopust za obdobje od 19. maja do 8. junija 2004, je treba opozoriti, da je bil razlog za njeno zavrnitev, in sicer v tem primeru nujnost, da se v okviru priprave KOP januar–oktober 2003 opravi uradni pogovor iz člena 8(5) SDI, tudi upravičen zaradi določb člena 8(14) SDI, da morajo biti „[v]sa letna poročila […] končana najpozneje konec aprila“.

179 To toliko bolj velja za prošnjo za letni dopust za obdobje od 5. julija do 13. avgusta 2004, katere zavrnitev, ki jo je direktor direktorata D pojasnil tožeči stranki v elektronskem sporočilu z dne 9. junija 2004, je bila utemeljena z nujnostjo, da se – da ne bi bila ogrožena možnost napredovanja vseh uradnikov v direktoratu D – po zahtevi za revizijo, ki jo je tožeča stranka vložila glede KOP januar–oktober 2003, organizira uradni pogovor s potrjevalcem na podlagi člena 8(10) SDI.

180 Nasprotno pa tožeča stranka upravičeno očita Komisiji, da je prepozno ugodila njeni prošnji za letni dopust za obdobje od 19. julija do 27. avgusta 2004. Ta prošnja, vnesena v „Sic Congés“ 21. junija 2004, je bila odobrena šele 2. avgusta 2004 oziroma več kot dva tedna po datumu, ko je tožeča stranka želela oditi na dopust. Poleg tega je treba opozoriti, da je bila ta prošnja odobrena in se je ustrezno število dni odštelo od preostalega letnega dopusta zadevne stranke, čeprav je ta od 5. julija 2004 imela zdravniško potrdilo za obdobje od 17. julija do 27. avgusta 2004, kar je skoraj isto obdobje, za katero je zaprosila za letni dopust, in čeprav uprava ni izpodbijala tega potrdila.

181 Iz zgoraj navedenega izhaja, da se v zvezi z vprašanjem letnega dopusta samo krivdno ravnanje, ki ga je treba pripisati Komisiji, nanaša na okoliščine, v katerih se je obravnavala prošnja za letni dopust za obdobje od 19. julija do 27. avgusta 2004. Za tako ravnanje samo po sebi ni mogoče šteti, da je povzročilo razvrednotenje osebnosti, dostojanstva ali fizične ali psihološke integritete tožeče stranke.

f) Šestič, zavrnitev Komisije, da bi odsotnosti zaradi bolezni štela za upravičene

182 Ni sporno, da je Komisija tožečo stranko, ki je predložila zdravniško potrdilo za obdobje od 16. aprila do 11. junija 2004, napotila na zdravniški pregled. Potem ko je zdravnik po pregledu v mnenju z dne 7. maja 2004 ugotovil, da je tožeča stranka zmožna za delo, in pojasnil, da je „zaradi zdravja [zadevne stranke] zaželena sprememba delovnega mesta“, iz listin v spisu izhaja, da ta ni izkoristila možnosti, ki jo ima na podlagi člena 59(1), peti pododstavek, Kadrovskih predpisov, da vloži zahtevo, da se zadeva predloži neodvisnemu zdravniku, ki da mnenje.

183 Tožeča stranka tako ni dokazala, da naj bi njeni nadrejeni pred implicitno odločitvijo o zavrnitvi prošnje za pomoč in odškodninskega zahtevka nezakonito obravnavali njene odsotnosti zaradi bolezni.

184 Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da čeprav so nekatera dejanja, ki jih je navedla tožeča stranka, krivdna, pa nobenega, če se obravnavajo ločeno, ni mogoče šteti za „neprimerno ravnanje“ v smislu člena 12a(3) Kadrovskih predpisov.

185 Vseeno se postavlja vprašanje, ali je ta dejanja, obravnavana v celoti, mogoče šteti za „neprimerno ravnanje“.

186 Pooblaščenec za zaslišanje je na to vprašanje odgovoril nikalno, ker je menil, da „zadevnega ravnanja ali dejanj storilec(ci) [ni(so) storil(i)] namerno, da bi razvrednotili osebnost, dostojanstvo ali integriteto [tožeče stranke],“ in pojasnil, da ni obstajala „želja posameznika ali več oseb, da bi škodili [tožeči stranki]“.

187 Vendar se Sodišče za uslužbence ne more sklicevati na tako presojo, ker se je pooblaščenec za zaslišanje oprl na napačno razlago člena 12a(3) Kadrovskih predpisov in zlonamernost domnevnega nadlegovalca opredelil kot pogoj za obstoj psihičnega nasilja.

188 Vseeno dejanj, ki jih tožeča stranka očita nadrejenim, ni treba obravnavati, kot da so dejanja, našteta v členu 12a(3) Kadrovskih predpisov. Ta dejanja, celo obravnavana v celoti, čeprav naj bi bila podobna psihičnemu nasilju in naj bi jih tožeča stranka doživljala kot taka, kot je ugotovil pooblaščenec za zaslišanje, niso dovolj resna, da bi objektivno ob sprejetju implicitne odločitve o zavrnitvi prošnje za pomoč in odškodninskega zahtevka povzročila razvrednotenje osebnosti, dostojanstva ali fizične ali psihološke integritete zadevne stranke.

189 Iz vsega navedenega izhaja, da tožeča stranka ne more upravičeno trditi, da je bila žrtev psihičnega nasilja.

C – Predlogi za razglasitev ničnosti implicitne odločitve o zavrnitvi prošnje za pomoč

1. Dopustnost

a) Trditve strank

190 Komisija v bistvu trdi, da neodgovor na prošnjo za pomoč po izteku štirimesečnega roka od njene vložitve ne pomeni, da je sprejet akt, ki ima negativne posledice za zadevno stranko. Komisija namreč pojasnjuje, da po izteku tega štirimesečnega roka ni niti implicitno zavrnila prošnje za pomoč, ker je morala počakati na rezultate upravne preiskave, da bi odločila o tej prošnji. Dodaja, da je šele 16. septembra 2005 končno zavrnila prošnjo za pomoč, ko so rezultati upravne preiskave pokazali, da so trditve o psihičnem nasilju neutemeljene. V teh okoliščinah naj bi bili zgoraj navedeni predlogi, ker so bili predloženi prezgodaj, nedopustni.

191 Tožeča stranka predlaga zavrnitev ugovora nedopustnosti.

b) Presoja Sodišča za uslužbence

192 V členu 90(1) Kadrovskih predpisov je določeno:

„Vsaka oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, lahko pri [OPI] vloži zahtevo za sprejem odločitve, ki se nanaša nanjo. [OPI] obvesti zadevno osebo o svoji obrazloženi odločitvi v štirih mesecih od datuma zahteve. Če po izteku tega roka ni odgovora na zahtevo, se šteje, da gre za molk organa, ki pomeni zavrnitev zahteve, zoper katero se lahko vloži pritožba v skladu z odstavkom 2.“

193 Kot je bilo navedeno, je tožeča stranka v dopisu z dne 29. aprila 2004 zaprosila za pomoč Komisije. To, da na ta dopis, ki je vseboval zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, ni bilo odgovora, je torej po izteku štirimesečnega roka pomenilo implicitno odločitev o zavrnitvi zahteve, torej akt, ki je imel negativne posledice za tožečo stranko.

194 Te ugotovitve ne more ovreči trditev Komisije, da po izteku štirimesečnega roka iz člena 90(1) Kadrovskih predpisov ni sprejela stališča o prošnji za pomoč zaradi psihičnega nasilja, ker je morala pred odločitvijo počakati na rezultate upravne preiskave.

195 Čeprav mora uprava, kadar uradnik, ki od svoje institucije zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti očitkov, ki naj bi jih bil deležen, sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti opraviti preiskavo, da bi ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo (zgoraj navedena sodba Lo Giudice proti Komisiji, točka 136), taka obveznost zadevni instituciji ne sme dovoljevati odstopanja od določb člena 90(1) Kadrovskih predpisov, ki uradniku omogočajo, da zahteva, naj uprava v določenem roku sprejme odločitev (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 3. aprila 1990 v zadevi Pfloeschner proti Komisiji, T-135/89, Recueil, str. II-153, točka 17, in z dne 6. novembra 1997 v zadevi Ronchi proti Komisiji, T-223/95, RecFP, str. I-A-321 in II-879, točka 31).

196 Čeprav res ni mogoče šteti, da je Komisija pred koncem upravne preiskave dokončno zavrnila prošnjo za pomoč, bi morala Komisija pred sprejetjem dokončnega stališča o taki prošnji sprejeti nekatere akte, vsaj previdnostne. Nesprejetje takih ukrepov zaradi molka uprave o navedeni prošnji ima lahko negativne posledice za tožečo stranko, kot se je zgodilo v obravnavanem primeru.

197 V teh okoliščinah ni mogoče sprejeti ugovora nedopustnosti, da zgoraj navedene ugotovitve niso naravnane zoper noben akt, ki posega v položaj.

198 Vseeno je treba opozoriti, da je pooblaščenec za zaslišanje, ki ga je imenoval generalni sekretar Komisije, v dopisu z dne 8. septembra 2004 dobil pooblastilo, da „ugotovi resničnost trditev, predvsem glede ravnanja uradnika ali uradnikov, katerih imena so navedena v spisu, in tako omogoči presojo resničnosti položaja in ukrepov, ki bi jih bilo treba sprejeti“. Poleg tega je pooblaščenec za zaslišanje, potem ko je od 6. oktobra do 22. decembra 2004 opravil več zaslišanj, generalnemu sekretarju Komisije 21. marca 2005 poslal poročilo, pripravljeno po koncu upravne preiskave.

199 Torej je treba ugotoviti, da je uprava, čeprav po vložitvi te tožbe ni sprejela vseh ukrepov pomoči, ki jih je zahtevala tožeča stranka, vseeno ugodila tožeči stranki in začela upravno preiskavo, ki jo je ta zahtevala.

200 Iz navedenega izhaja, da je tožeča stranka upravičeno izpodbijala implicitno odločitev o zavrnitvi njene prošnje za pomoč, razen glede zahteve za začetek preiskave. Predlogi tožeče stranke so nedopustni samo v tej točki, ker ob vložitvi tožbe ni bil sprejet noben akt, ki posega v položaj.

2. Temelj

a) Trditve strank

201 Čeprav tožeča stranka navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev člena 24 Kadrovskih predpisov in neupoštevanje dolžnosti skrbnega ravnanja, ju je treba preučiti skupaj, ker v bistvu temeljita na isti utemeljitvi.

202 Tožeča stranka trdi, da naj Komisija ne bi odgovorila na njeno prošnjo za pomoč tako hitro in skrbno, kot so zahtevale okoliščine, in naj je predvsem ne bi razporedila zunaj GD za kadrovske zadeve in administracijo, čeprav je psihiater, ki mu je zdravstvena služba zaupala pripravo psihiatričnega izvedenskega mnenja o njeni osebnosti, 18. maja 2004 v tem mnenju poudaril, da „ker je težava socialnega izvora (spor v instituciji), je treba rešitev sprejeti na socialni ravni (ponovna vključitev v drug generalni direktorat)“.

203 Komisija v obrambo trdi, da ji ni mogoče očitati, da tožeče stranke ni razporedila zunaj GD za kadrovske zadeve in administracijo, saj zadevna stranka ni bila žrtev psihičnega nasilja.

b) Presoja Sodišča za uslužbence

204 V skladu s členom 24, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov „Skupnosti pomagajo vsakemu uradniku, zlasti pri sodnih postopkih proti kateri koli osebi, ki njemu ali članu njegove družine grozi, ga žali ali kleveta ali klevete širi, ali ob kakršnem koli napadu nanj ali njegovo lastnino oziroma člana njegove družine ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica njegovega položaja ali njegovih nalog“.

205 Opozoriti je treba, da mora uprava zaradi dolžnosti pomoči, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in sprejme ustrezne ukrepe (sodba Sodišča z dne 26. januarja 1989 v zadevi Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16, ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 21. aprila 1993 v zadevi Tallarico proti Parlamentu, T-5/92, Recueil, str. II-477, točka 31, in z dne 5. decembra 2000 v zadevi Campogrande proti Komisiji, T‑136/98, RecFP, str. I‑A-267 in II-1225, točka 42).

206 Ker v obravnavanem primeru Sodišče za uslužbence ni ugotovilo psihičnega nasilja, tožeča stranka Komisiji ne more očitati, da ni sprejela vseh ukrepov, da bi jo zavarovali pred takim nasiljem.

207 Vendar je treba opozoriti, da je v Sporočilu iz leta 2003 o psihičnem nasilju navedeno, da je treba „ob najmanjšem sumu o psihičnem nasilju […] predvid[eti] ukrep[e] premestitve“ in da je cilj teh ukrepov, „pri katerih se upoštevajo posebni položaji“ in „so lahko takojšnji in po potrebi dokončni“, „omogočiti domnevni žrtvi, da si opomore, tako da se ji pomaga, da se umakne“.

208 V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v dopisu z dne 29. aprila 2004 najprej očitala vodji enote B 2, v katero je bila razporejena, ko se je kot delavka na poskusnem delu zaposlila v Komisiji, da je direktorju direktorata B, pristojnemu za pripravo prvega poročila o poskusni dobi, dal neupravičeno negativne informacije o njenih poklicnih sposobnostih samo zato, da bi ji pripisal odgovornost za svoje napake. Tožeča stranka je v istem dopisu očitala nadrejenim, da so jo zlasti s tem, da so jo 1. januarja 2003 razporedili v enoto 01, poklicno osamili, ko so ji dodelili pisarno, ki je bila oddaljena od preostale enote in brez vsakršne opreme, da ji niso dodelili nalog, povezanih z njenimi kvalifikacijami, da so preprečevali nje