ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 13 in 22 Uredbe št. 1/2003 je navedeno: „(13) Kadar v poteku postopka, ki lahko pripelje do prepovedi sporazuma ali ravnanja, podjetja ponudijo Komisiji zavezo za izpolnitev njenih zahtev, mora imeti Komisija možnost izdati odločbe, zavezujoče za ta podjetja. Zavezujoče odločbe naj bi zagotovile, da ni več nobenih vzrokov za ukrepanje Komisije, brez ugotavljanja, ali je šlo ali še vedno gre za kršitev. Zavezujoče odločbe ne posegajo v pristojnosti organov, pooblaščenih za konkurenco, in sodišč v državah članicah, da izvedejo postopek in odločijo o primeru. Zavezujoče odločbe niso ustrezne v primerih, v katerih ima Komisija namen odrediti globo. […] (22) Za zagotavljanje skladnosti z načeli pravne varnosti in enotne uporabe pravil konkurence Skupnosti v sistemu vzporednih pristojnosti se je treba izogibati sprejemanju nasprotujočih si odločb. Zato je treba v skladu s sodno prakso Sodišča pojasniti učinke odločb Komisije in postopkov na sodiščih in organih, pristojnih za konkurenco v državah članicah. Zavezujoče odločbe, ki jih sprejme Komisija, ne vplivajo na pooblastilo sodišč in organov, pristojnih za konkurenco v državah članicah, za uporabo členov [101] in [102] [PDEU].“
11

V skladu s členom 9 te pogodbe so vsi prihodki in nadomestila, do katerih je bil J. T. Arts upravičen iz naslova sheme enotnega plačila za rejo in pitanje telet na podlagi navedene pogodbe, v celoti pripadli družbi Alpuro, J. T. Arts pa je moral poleg tega izpolnjevati vse pogoje, ki se zahtevajo upravičenost do teh prihodkov in nadomestil.
45

Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba Direktivo 2006/112 razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, s katero je davčnemu zavezancu s sedežem na ozemlju te države članice onemogočeno, da odbije dolgovani ali plačani vstopni DDV, plačan v tej državi članici za storitve, ki so jih opravili davčni zavezanci s sedežem v drugih državah članicah in ki so bile uporabljene za opravljanje storitev v drugih državah članicah, ne pa v državi članici sedeža davčnega zavezanca, z utemeljitvijo, da je ta davčni zavezanec za namene DDV identificiran na podlagi enega od dveh primerov iz člena 214(1)(d) in (e) Direktive 2006/112. Vendar je treba člen 168(a) in člen 169(a) Direktive 2006/112 razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, s katero je davčnemu zavezancu s sedežem na ozemlju te države članice, ki je upravičen do oprostitve davka, onemogočeno uveljavljanje pravice do odbitka dolgovanega ali plačanega vstopnega DDV v tej državi za storitve, ki so jih opravili davčni zavezanci s sedežem v drugih državah članicah in ki so bile uporabljene za opravljanje storitev v drugih državah članicah, ne pa v državi članici sedeža tega davčnega zavezanca.
24

Glede na te ugotovitve in tesne povezave med družbami D, F in G so nizozemski carinski organi šteli, da je A skupaj z drugimi subjekti uvedel verigo transakcij, s katero je bila prvotna cena proizvodov, na katere se nanaša Uredba št. 2777/75 in ki so bili kupljeni od neodvisnih južnoameriških dobaviteljev, ob naslednjih transakcijah umetno zvišana, tako da je bila uvozna cena CIF zadevnih proizvodov višja od sprožitvene cene, zaradi izognitve plačilu dodatnih dajatev iz uredb št. 2777/75 in št. 1484/95. Minister je zato menil, da so se pogodbe o nakupu in prodaji, ki so bile sklenjene med družbama G in K ter med družbama K in F, in tudi pogodbe, ki so bile sklenjene med povezanimi družbami D, F in G, nanašale na fiktivne transakcije. Posledično je menil, da bi morala biti cena, ki so jo družbi G zaračunali prvotni južnoameriški dobavitelji, podlaga za izračun uvozne cene CIF in eventualno dolgovanih dodatnih dajatev.
2

Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd in Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (davčna in carinska uprava Združenega kraljestva) (v nadaljevanju: davčna uprava) o opredelitvi dostave vozil po tipski pogodbi z vidika transakcij, obdavčljivih z davkom na dodano vrednost (DDV).
Določbe Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002, je treba razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s katero je za pristop kandidatov k natečaju za vpis na policijsko akademijo te države članice določen pogoj minimalne višine 1,70 m ne glede na njihov spol, ker se s to ureditvijo postavlja v manj ugoden položaj veliko večje število žensk kot moških ter ker navedena ureditev ni ustrezna in potrebna za uresničitev zakonitega cilja, ki mu sledi, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
7

Člen 29 decreto legislativo n. 152 – Norme in materia ambientale (zakonska uredba št. 152 o okoljskih standardih) z dne 3. aprila 2006 (redni dodatek h GURI št. 88 z dne 14. aprila 2006) določa: „1. Presoja vplivov na okolje za projekte gradenj in posege, za katere se uporabljajo določbe te uredbe, je bistven pogoj oziroma sestavni del postopka za izdajo soglasja ali odobritve. Odločbe o izdaji soglasja ali odobritvi, ki so sprejete brez predhodne presoje vplivov na okolje, kadar se slednja zahteva, je mogoče razveljaviti zaradi kršitve zakona. […] 4. V primeru gradenj in posegov, izvedenih brez predhodne izvedbe postopka preverjanja ali presoje, v nasprotju s predpisi iz tega naslova III, in v primeru napak pri uporabi, kot to določajo končne odločbe, pristojni organ presodi obseg nastale okoljske škode in škode, ki izhaja iz uporabe sankcije, nato odredi ustavitev gradnje in eventualno rušenje, ter ponovno vzpostavitev stanja in okoljskih razmer, v breme in na stroške odgovorne osebe, ter določi roke in načine. Pristojni organ v primeru nespoštovanja po uradni dolžnosti določi stroške kršitelja. Povračilo teh stroškov se izvede na način in z učinki, kot so določeni v enotnem besedilu določb zakona o zbiranju kapitalskih prihodkov države, odobrenem s kraljevim odlokom št. 639 z dne 14. aprila 1910 o zbiranju kapitalskih prihodkov države. 5. V primeru sodne odprave dovoljenj ali koncesij, izdanih po presoji vplivov na okolje, ali njihove razveljavitve od javnega organa po njihovi ponovni preučitvi, ali razveljavitve presoje o združljivosti z okoljskimi določbami, se pristojnosti iz odstavka 4 izvedejo šele po novi presoji vplivov na okolje. […]“
Člen 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter člen 2(1), člen 2(2)(a) in člen 6(1) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo določbi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki delodajalcu omogoča, da z delavcem, mlajšim od 25 let, ne glede na naravo storitev, ki jih je treba opraviti, sklene pogodbo o občasnem delu in mu to pogodbo odpove, ko dopolni 25 let, saj se s to določbo uresničuje legitimen cilj politike zaposlovanja in trga dela, načini, določeni za uresničevanje tega cilja, pa so primerni in nujni.
27

V teh okoliščinah je cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) iz razlogov, ki so si bili v obeh zadevah podobni, prekinilo odločanje in Sodišču postavilo vprašanje za predhodno odločanje, ki je bilo v obeh zadevah enako: „Ali je ravnanje družbe izdajateljice delniške opcije, ki ceno prodaje opcije vknjiži med prihodke v obračunskem obdobju, ko je bila ta opcija izvršena, ali ob njenem dospetju, s čimer upošteva tveganje, ki ga izdajatelj opcije nosi na podlagi sprejete zaveze, [in ne] v obračunskem obdobju, v katerem opcijo proda in zanjo dokončno prejme kupnino, pri čemer se tveganje, ki ga nosi izdajatelj opcije, ovrednoti ločeno, tako da se vknjiži rezervacija, skladno s pravili za izdelavo računovodskih izkazov iz [Direktive 78/660], v katerih je določeno: — letni računovodski izkazi prikazujejo resnično in pošteno sliko sredstev in obveznosti, finančnega stanja in dobička ali izgube družbe (člen 2(3) Direktive 78/660); — rezervacije za tveganja in obveznosti so namenjene za kritje obveznosti, katerih značaj je jasno določen in ki so na dan bilance stanja bodisi možne ali zanesljive, ni pa gotov njihov znesek ali dan, ko se bodo pojavile (člen 20(1) Direktive 78/660); — vrednotenje se mora opraviti na preudarni osnovi, še zlasti: — vključijo se lahko le dobički na dan bilance stanja; — upoštevati se morajo vse predvidljive obveznosti in morebitne izgube, ki izhajajo iz zadevnega ali preteklega poslovnega leta, tudi če postanejo očitne šele med datumom bilance stanja in datumom, ko se ta sestavlja (člen 31(1)(c)(aa) in (bb) Direktive 78/660); — upoštevani morajo biti prihodki in odhodki v poslovnem letu, ne glede na dan prejema ali plačila takšnega prihodka ali odhodkov (člen 31(1)(d) Direktive 78/660); — sestavine postavk sredstev in obveznosti morajo biti vrednotene ločeno (člen 31(1)(e) Direktive 78/660)?“
66

Tako se za pomoč štejejo zlasti intervencije, ki v različnih oblikah zmanjšujejo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in so zato, ne da bi bile subvencije v ozkem pomenu besede, enake narave in imajo enake učinke (sodba z dne 19. marca 2013, Bouygues in Bouygues Télécom/Komisija in drugi ter Komisija/Francija in drugi, C‑399/10 P in C‑401/10 P, EU:C:2013:175, točka 101).
12

Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu, Nizozemska) se je sklicevalo na točko 30 sodbe z dne 6. junija 1990, Unifert (C‑11/89, ECLI:EU:C:1990:237), in štelo, da „stroški prevoza“ iz člena 32(1)(e)(i) Carinskega zakonika obsegajo vse glavne in stranske stroške, ki so povezani s prevozom blaga, ter zato zavrnilo trditev družbe The Shirtmakers, da zneski za posredovanje družbe Fracht, ki so vsebovani v zneskih, zaračunanih družbi The Shirtmakers, niso prevozni stroški v smislu navedene določbe.
65

Glede na zgornje ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je člen 204(1)(a) Carinskega zakonika treba razlagati tako, da kadar med zunanjim skupnostnim tranzitnim postopkom namembnemu carinskemu uradu, določenemu v okviru tega postopka, ni bilo predloženo celotno blago, in sicer ker je bil, če se to ustrezno dokaže, del tega blaga popolnoma uničen ali nepovratno izgubljen – kar pomeni neizpolnitev ene od obveznosti, ki izhaja iz tega postopka, in sicer obveznosti predložiti nedotaknjeno blago namembnemu carinskemu uradu – načeloma za del blaga, ki ni bil predložen temu uradu, nastane carinski dolg. Naloga nacionalnega sodišča je preveriti, ali v obravnavani zadevi okoliščina, kakršna je poškodovanje razkladalnega ventila, ustreza merilom, ki opredeljujejo pojma „višja sila“ in „nepredvidljive okoliščine“ v smislu člena 206(1) Carinskega zakonika, in sicer ali je ta okoliščina neobičajna za subjekt, ki deluje na področju prevoza tekočih snovi, in takšna, na katero ta subjekt nima vpliva, ter ali njenih posledic kljub vsej skrbnosti ne bi bilo mogoče preprečiti. Pri tem preverjanju mora nacionalno sodišče zlasti upoštevati, kako so subjekti, kakršna sta glavni zavezanec in prevoznik, spoštovali veljavna pravila in zahteve glede tehničnega stanja cistern in varnosti pri prevozu tekočih snovi, kakršno je topilo.
15

V teh okoliščinah je Handelsgericht Wien (sodišče za gospodarske spore na Dunaju, Avstrija), ki razsoja v sporu med družbo AKM in družbo Zürs.net, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člena 3(1) in 5 Direktive [2001/29] oziroma člen 11a(1), točka 2, Bernske konvencije razlagati tako, da je predpis – ki določa, da se prenos radiodifuznih oddaj prek ‚skupnih anten‘, kot so te, s katerimi upravlja tožena stranka v postopku o glavni stvari, (a) ne šteje za novo radiodifuzno oddajanje, če na napravo ni priključenih več kot 500 udeležencev, in/ali (b) šteje za del prvotnega radiodifuznega oddajanja, če gre za sočasen, popoln in nespremenjen prenos radiodifuznih oddaj avstrijske radiodifuzne organizacije (Österreichischer Rundfunk) po žicah na nacionalnem ozemlju (Avstrija), in da te uporabe niso zajete niti s kakšno drugo izključno pravico priobčitve javnosti z elementom oddaljenosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, zaradi česar niso odvisne od soglasja avtorja in zanje tudi ne velja obveznost plačila nadomestila – v nasprotju s pravom Unije oziroma Bernsko konvencijo, ki se kot mednarodni sporazum šteje za del prava Unije?“
51

V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot se mora ali bi se moralo razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti. Iz tega izhaja, da sodišča tako razlagano pravilo smejo in morajo uporabiti tudi za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana pred izdajo sodbe, s katero je bilo odločeno o zahtevi za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora glede uporabe navedenega pravila pristojnemu sodišču (sodba z dne 17. septembra 2014, Liivimaa Lihaveis, C‑562/12, EU:C:2014:2229, točka 80 in navedena sodna praksa).
2.

Družbama Sun Pharmaceutical Industries Ltd in Ranbaxy (UK) Ltd se poleg plačila njunih stroškov naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila Evropska komisija.
Člen 15(1) Direktive 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, v povezavi s členoma 7 in 8 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da dostop javnih organov do identifikacijskih podatkov imetnikov kartic SIM, aktiviranih z ukradenim mobilnim telefonom, kot so priimek, ime in po potrebi naslov teh imetnikov, ne pomeni tako hudega posega v njihove temeljne pravice, določene v navedenih členih Listine o temeljnih pravicah, da bi moral biti ta dostop na področju preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja in pregona kaznivih dejanj omejen na boj proti hudemu kriminalu.

V zvezi s tem je edini namen zahteve iz postopka v glavni stvari, s katero kriminalistična policija za namene kazenske preiskave predlaga sodno odobritev dostopa do osebnih podatkov, ki jih hranijo ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev, identifikacija imetnikov kartic SIM, ki so bile v obdobju dvanajstih dni aktivirane s številko IMEI ukradenega mobilnega telefona. Kot je bilo navedeno v točki 40 te sodbe, se ta zahteva nanaša le na dostop do telefonskih številk, ki ustrezajo tem karticam SIM, in do podatkov o osebni istovetnosti imetnikov navedenih kartic, kot so priimek, ime in po potrebi naslov. Nasprotno pa se, kot sta na obravnavi potrdila španska vlada in državno tožilstvo, ti podatki ne nanašajo na komunikacije, ki so bile opravljene z ukradenim mobilnim telefonom, niti na njegovo lokacijo. Brez prekrivanja s podatki, ki se nanašajo na komunikacije, opravljene z navedenimi karticami SIM, in podatki o lokaciji navedeni podatki ne omogočajo seznanitve z datumom, uro, trajanjem in prejemniki komunikacij, opravljenih z zadevno kartico ali karticami SIM, niti z okoljem, v katerem so bile te komunikacije opravljene, ali z njihovo pogostostjo z določenimi osebami v danem obdobju. Navedeni podatki zato ne omogočajo izpeljave natančnih ugotovitev o zasebnem življenju oseb, za podatke katerih gre. V teh okoliščinah dostopa le do podatkov, na katere se nanaša zahteva iz postopka v glavni stvari, ni mogoče opredeliti kot „hudega“ posega v temeljne pravice oseb, za podatke katerih gre.

Kot izhaja iz točk od 53 do 57 te sodbe, se poseg, ki ga pomeni dostop do takih podatkov, lahko upraviči s ciljem preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja in pregona „kaznivih dejanj“ na splošno, na katerega se sklicuje člen 15(1), prvi stavek, Direktive 2002/58, ne da bi bilo treba ta kazniva dejanja opredeliti kot „huda“.

(Glej točke od 59 do 63 in izrek.)
(Glej točki 43 in 44.)

Za to, da se nacionalni ukrep opredeli kot „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, morajo biti izpolnjeni vsi pogoji, navedeni v nadaljevanju. Prvič, ukrep mora biti državni ukrep oziroma ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, pomeniti mora selektivno prednost za upravičenca. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali mora obstajati možnost, da bi jo lahko izkrivljala.

(Glej točke od 45 do 47.)

Zato mora Komisija, če se izkaže, da bi bilo mogoče uporabiti načelo zasebnega akterja, zadevno državo članico pozvati, naj ji posreduje vse upoštevne podatke, na podlagi katerih bo lahko preverila, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo tega načela.

To načelo je eden izmed elementov, ki jih mora Komisija upoštevati za ugotovitev obstoja pomoči, in torej ne pomeni izjeme, ki se uporablja samo na zahtevo države članice, če je bilo ugotovljeno, da so izpolnjeni konstitutivni elementi pojma „državna pomoč“ iz člena 107(1) PDEU.

Tako glede na cilj člena 107(1) PDEU, da se zagotovi neizkrivljena konkurenca tudi med javnimi in zasebnimi podjetji, pojem „pomoč“ v smislu te določbe ne sme zajemati ukrepa, ki je bil v korist podjetja sprejet iz sredstev države, če bi enako prednost lahko pridobil v okoliščinah, ki ustrezajo običajnim tržnim pogojem. Presoja okoliščin, v katerih je bila taka prednost dodeljena, se torej načeloma izvaja z uporabo načela zasebnega akterja.

Pri presoji vprašanja, ali bi zasebni akter, ki je v položaju, ki je kar najbolj podoben položaju države, v običajnih tržnih pogojih sprejel isti ukrep, je treba upoštevati samo koristi in obveznosti, povezane s položajem države kot zasebnim akterjem, in ne tistih, ki so povezane z njenim statusom javne oblasti.

Tako je Sodišče pri presoji ekonomske racionalnosti državnega ukrepa, ki jo terja načelo zasebnega akterja, moralo zavrniti stroške, ki za državo izhajajo iz odpuščanja delavcev, dajatev za brezposelnost in pomoči za prestrukturiranje industrijske infrastrukture, in dana poroštva ter terjatve, ki jih ima država, saj so ti sami po sebi državna pomoč.

Zlasti glede te zadnje predpostavke, država članica z državno pomočjo po definiciji uresničuje druge cilje kot donosnost sredstev, ki so bila dana na voljo podjetjem, zato je treba šteti, da ta sredstva država načeloma dodeli v okviru izvrševanja svojih prerogativ javne oblasti.

Iz tega sledi, da so tveganja, ki jim je izpostavljena država in ki zanjo izhajajo iz državnih pomoči, ki jih je predhodno dodelila, vezana na njen status javne oblasti in torej ne zadevajo elementov, ki bi jih pod običajnimi tržnimi pogoji zasebni akter upošteval pri svoji ekonomski računici.

(Glej točke od 55 do 58.)
Izbira pravne podlage akta Unije mora temeljiti na objektivnih elementih, ki so lahko predmet sodnega nadzora, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina tega akta. Glede na to, da je treba za poznavanje dejanskih in konkretnih učinkov zakonodajnega ukrepa analizirati te učinke po začetku njegove veljavnosti, bi morala izbira zakonodajalca temeljiti na predpostavkah o verjetnem učinku navedenega ukrepa, ki so špekulativne narave in nikakor niso taki objektivni elementi, ki so lahko predmet sodnega nadzora. Zato presoja učinka akta Unije na energetsko politiko države članice ne pomeni elementa, ki ga je treba presojati zunaj cilja ali vsebine tega akta, ali z odstopanjem od njiju.

Člen 192(2), prvi pododstavek, točka (c), PDEU je lahko pravna podlaga akta Unije, le če iz cilja in vsebine tega akta izhaja, da je prvi namen tega akta znatno vplivati na izbiro države članice med različnimi viri energije in na splošno strukturo njihove oskrbe z energijo.

V zvezi s Sklepom 2015/1814 o vzpostavitvi in delovanju rezerve za stabilnost trga za sistem Unije za trgovanje z emisijami toplogrednih plinov je iz cilja in vsebine tega sklepa razvidno, da je bila rezerva za stabilnost trga zasnovana kot orodje, ki bi moralo, prvič, odpraviti obstoječa neravnovesja, in drugič, povečati odpornost navedenega sistema na prihodnje velike dogodke, ki bi utegnili resno porušiti ravnovesje med ponudbo pravic in povpraševanjem po njih. V bistvu gre za enkraten ukrep zakonodajalca, da se popravi strukturna pomanjkljivost sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov. Izpodbijani sklep v tem okviru prispeva k temu, da ta sistem oddaja signal cene ogljika na ravni Unije, kar tej omogoča doseganje svojih ciljev na področju zmanjšanja emisij, in logično povzroči zvišanje cen pravic v prihodnosti.

Vendar je treba ugotoviti, da so ti učinki le posredna posledica tesne povezave med izpodbijanim sklepom in Direktivo 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti. Zato ni razvidno, da bi bil prvi namen, ki se dosega, znatno vplivati na izbiro držav članic med različnimi viri energije in na splošno strukturo njihove oskrbe z energijo, tako da bi bila izbira člena 192(1) PDEU kot pravne podlage ob upoštevanju pravne podlage, ki jo ponuja člen 192(2), prvi pododstavek, točka (c), PDEU, napačna.

(Glej točke 46, od 60 do 62, 67 in 68.)
Zadeva C‑590/16

Evropska komisija

proti

Helenski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2008/118/ES – Člen 7 – Splošni režim za trošarino – Oskrba z naftnimi derivati brez obračuna trošarine – Bencinske črpalke na mejah Helenske republike s tretjimi državami – Obveznost plačila trošarine – Pojem ‚sprostitev v porabo‘ trošarinskega blaga – Pojem ‚odprema iz režima odloga plačila trošarine‘“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 8. februarja 2018

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 2008/118 – Obveznost plačila trošarine – Kraj in čas obveznosti za plačilo – Oskrba z naftnimi derivati – Ureditev države članice, ki dovoljuje prodajo neobdavčenih naftnih derivatov na bencinskih črpalkah na mejah zadevne države članice s tretjimi državami – Nedopustnost – Neizpolnitev obveznosti

(Direktiva Sveta 2008/118, člen 7(1))

Država članica, ki sprejme in ohrani v veljavi zakonodajo, ki dovoljuje prodajo neobdavčenih naftnih derivatov na bencinskih črpalkah na mejnih prehodih, ki so v regijah, ki mejijo na tretje države, ne izpolni svojih obveznosti na podlagi člena 7(1) Direktive 2008/118/ES o splošnem režimu za trošarino.

Navedeni naftni derivati namreč pomenijo trošarinsko blago. Njegova odprema iz režima odloga plačila trošarine ob oskrbi vozil na ozemlju zadevne države članice povzroči njegovo sprostitev v porabo. Ker v skladu z navedenim členom 7(1) obveznost plačila trošarine nastane prav takrat, je nacionalna ureditev, ki omogoča dobavo takšnega blaga ob oprostitvi plačila trošarine, v nasprotju s to določbo.

To, da se trošarinsko blago po njegovi odpremi iz režima odloga plačila trošarine da v carinski izvozni postopek, ne more spremeniti te ugotovitve. Ker je treba na eni strani polnjenje rezervoarjev vozil za gorivo šteti za „odpremo“ in zato za „sprostitev v porabo“ v smislu člena 7 Direktive 2008/118, to, da se gorivo pozneje ali celo hkrati da v carinski izvozni postopek, nikakor ne vpliva na obveznost plačila trošarine. Po drugi strani nacionalna pravila za izvajanje prodaje zadevnih naftnih proizvodov ne izpolnjujejo zahtev iz Direktive 2008/118, ki dovoljujejo bodisi oprostitev plačila trošarine za prodajo trošarinskega blaga bodisi izvoz takega blaga pod režimom odloga plačila trošarine.

(Glej točke 46, 47, 49, 51, 58 in izrek.)