ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Komisija Evropskih skupnosti je 19. decembra 2007 in 2. septembra 2008 na podlagi Sklepa št. 1982/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o Sedmem okvirnem programu Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007–2013) (UL 2006, L 412, str. 1, v nadaljevanju: sedmi okvirni program) z družbo IAE sklenila sporazum o nepovratnih sredstvih, naslovljen „Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap“ (v nadaljevanju: pogodba Senior) in sporazum o nepovratnih sredstvih, naslovljen „Market Requirements, Barriers and Cost-Benefits Aspects of Assistive Technologies“ (v nadaljevanju: pogodba MARE).
10

Člen 54 Direktive 2004/39, naslovljen „Poklicna skrivnost“, določa: „1. Države članice zagotovijo, da pristojne organe, vse osebe, ki delajo ali so delale za pristojne organe, ali subjekte, na katere so prenesene naloge v skladu s členom 48(2), ter revizorje in izvedence, ki jih zadolžijo pristojni organi, zavezuje obveznost poklicne skrivnosti. Nobena zaupna informacija, ki jo lahko prejmejo pri opravljanju svojih dolžnosti, ne sme biti izdana kateri koli osebi ali organu, razen v obliki povzetka ali združeni obliki, tako da posameznih investicijskih podjetij, upravljavcev trga, reguliranih trgov ali katerih koli drugih oseb ni mogoče prepoznati, brez poseganja v primere, za katere velja kazensko pravo ali druge določbe te direktive. 2. Če je bil zoper investicijsko podjetje, upravljavca trga ali regulirani trg uveden stečajni postopek ali postopek prisilne likvidacije, se lahko zaupne informacije, ki ne zadevajo tretjih oseb, razširijo v civilnem ali gospodarskem postopku, če je to potrebno za izvajanje postopka. 3. Brez poseganja v primere, za katere velja kazensko pravo, lahko pristojni organi, telesa ali fizične ali pravne osebe, razen pristojnih organov, ki prejmejo zaupne informacije v skladu s to direktivo, te informacije uporabijo samo pri opravljanju svojih dolžnosti in za izvajanje svojih funkcij, v primeru pristojnih organov v okviru področja uporabe te direktive ali v primeru drugih organov, teles ali fizičnih ali pravnih oseb za namen, za katerega so jim bile take informacije posredovane in/ali v okviru upravnih ali sodnih postopkov, ki se specifično nanašajo na izvajanje teh funkcij. Vseeno lahko organ, ki prejme informacije, te informacije uporabi za druge namene, če pristojni organ ali drugi organ, telo ali oseba, ki posreduje informacije, privoli v to. 4. Za vse zaupne informacije, ki so sprejete, izmenjane ali posredovane v skladu s to direktivo, veljajo pogoji poklicne molčečnosti iz tega člena. Ne glede na to ta člen pristojnim organom ne preprečuje, da bi izmenjevali ali posredovali zaupne informacije v skladu s to direktivo in drugimi direktivami, ki se uporabljajo za investicijska podjetja, kreditne institucije, pokojninske sklade, [kolektivne naložbene podjeme za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP)], zavarovalne in pozavarovalne posrednike, zavarovalnice, regulirane trge ali upravljavce trga ali drugače s privolitvijo pristojnega organa ali drugega organa ali telesa ali fizične ali pravne osebe, ki je informacije sporočila. 5. Ta člen pristojnim organom ne preprečuje, da bi v skladu z nacionalnim pravnim redom izmenjali ali posredovali zaupne informacije, ki niso bile prejete s strani pristojnega organa druge države članice.“
81

To načelo izvira tako iz instrumentov, ki so jih države članice oblikovale na ravni Unije, kot je Listina Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, ki je med drugim navedena tudi v členu 151 PDEU, kot tudi iz mednarodnih instrumentov, v okviru katerih so države članice sodelovale ali so k njim pristopile. Med njimi je tudi Evropska socialna listina, katere pogodbenice so vse države članice, ki so k njej pristopile v njeni izvorni različici, v njeni spremenjeni različici ali v različicah, ki sta prav tako navedeni v členu 151 PDEU. Prav tako je treba omeniti, da Konvencija Mednarodne organizacije dela št. 132 z dne 24. junija 1970 o plačanem letnem dopustu (spremenjena različica), določa – kot je Sodišče ugotovilo v točkah 37 in 38 sodbe z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi (C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18) – načela navedene organizacije, glede katerih uvodna izjava 6 Direktive 2003/88 pojasnjuje, da jih je treba upoštevati.
5

Člen 7 navedene direktive, naslovljen „Zavajajoče opustitve“, določa: „1. Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev sredstva komunikacije, izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. 2. Za zavajajočo opustitev se šteje tudi, če trgovec ob upoštevanju okoliščin, opisanih v odstavku 1, prikriva ali na nejasen, nerazumljiv, dvoumen način ali ob nepravem času navede bistvene informacije iz navedenega odstavka ali ne opredeli komercialnega namena poslovne prakse, če ta ni razviden iz konteksta in če v enem ali drugem primeru to povzroči ali bi utegnilo povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. 3. Če so za sredstvo, uporabljeno za komunikacijo poslovne prakse, značilne prostorske ali časovne omejitve, se te omejitve in kateri koli ukrepi, ki jih trgovec sprejme, da postanejo informacije dostopne potrošnikom prek drugih sredstev, upoštevajo pri odločanju o tem, ali so bile informacije opuščene. 4. V primeru vabila k nakupu se štejejo za bistvene naslednje informacije, v kolikor niso razvidne že iz konteksta: (a) glavne značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza uporabljenemu sredstvu in zadevnemu izdelku; (b) geografski naslov in identiteta trgovca, kot na primer njegov naziv in sedež, in po potrebi geografski naslov in identiteta trgovca, v imenu katerega nastopa; (c) cena, vključno z davki, ali če je zaradi narave izdelka ceno nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena izračuna, ter po potrebi vključno z dodatnimi prevoznimi, dostavnimi ali poštnimi stroški, ali, če teh stroškov ni mogoče razumno izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške treba plačati; (d) plačilni pogoji, pogoji dostave, izpolnitve in obravnavanja pritožb, če ti odstopajo od zahtev poklicne skrbnosti; (e) za izdelke in posle, ki vključujejo odstopno pravico ali pravico do preklica, obstoj take pravice. 5. Zahteve po informacijah, določene s pravom Unije glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, katerih neizčrpni seznam je podan v Prilogi II, se štejejo za bistvene.“
10

V uvodni izjavi 3 Uredbe Komisije (EU) št. 176/2014 z dne 25. februarja 2014 o spremembi Uredbe (EU) št. 1031/2010 zlasti zaradi določitve količine pravic do emisije toplogrednih plinov, ki se bodo prodajale na dražbi med letoma 2013–2020 (UL 2014, L 56, str. 11) je navedeno: „Upoštevati je treba izjemne spremembe v dejavnikih, ki določajo ravnovesje med povpraševanjem in ponudbo po pravicah, zlasti ponovno upočasnitev gospodarske rasti in začasne elemente, ki so neposredno povezani s prehodom na fazo 3, vključno s povečanjem neuporabljene količine pravic, veljavnih za drugo trgovalno obdobje, za skladnost v navedenem obdobju, povečane količine potrjenih zmanjšanj emisij in enot zmanjšanj emisij iz projektov zmanjšanja emisij v okviru Mehanizma čistega razvoja ali določb skupnega izvajanja za predajo s strani upravljavcev iz sistema, monetizacijo pravic iz rezerve za nove udeležence za tretje trgovalno obdobje za podporo demonstracijskih projektov zajemanja in shranjevanja ogljika ter inovativne tehnologije obnovljive energije (NER300) v skladu s Sklepom Komisije 2010/670/EU [z dne 3. novembra 2010 o merilih in ukrepih za financiranje komercialnih demonstracijskih projektov, katerih cilj je okoljsko varno zajemanje in geološko shranjevanje CO2, ter demonstracijskih projektov inovativnih tehnologij obnovljive energije v skladu s sistemom za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti, vzpostavljenim z Direktivo 2003/87/ES (UL 2010, L 290, str. 39)] in izdajo pravic, ki niso potrebne v rezervah za nove udeležence za drugo trgovalno obdobje. Čeprav so stopnje negotovosti teh dejavnikov različne, je pomembno, da se pravočasno določi ustrezne popravke letne količine pravic, ki se bodo v letih 2014–2020 prodajale na dražbah.“
54

To merilo ustreza zamisli, omenjeni že v točki 26 te sodbe, na kateri temelji sistem varstva, ki ga uvaja ta direktiva, in sicer da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar privoli v pogoje, ki jih je prej sestavil prodajalec, ne da bi imel možnost vplivati na njihovo vsebino (sodbi z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 31, in z dne 3. septembra 2015, Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, točka 18 in navedena sodna praksa).
59

Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 43 ES v povezavi s členom 48 ES razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero je treba dohodke družbe rezidentke neke države članice, ki je družbi s sedežem v drugi državi članici, s katero je v razmerju medsebojne odvisnosti, odobrila ugodnosti pod pogoji, ki odstopajo od pogojev, o katerih naj bi se v enakih ali podobnih okoliščinah dogovorile med seboj neodvisne tretje osebe, določiti tako, kakor bi se, če bi veljali pogoji, o katerih naj bi se dogovorile take tretje osebe in ki bi morali biti predmet izravnave, če do take izravnave obdavčljivih dohodkov ne pride, kadar te iste ugodnosti družba rezidentka odobri drugi družbi rezidentki, s katero je v razmerju medsebojne odvisnosti. Nacionalno sodišče pa mora preveriti, ali ureditev iz postopka v glavni stvari davčnemu zavezancu rezidentu daje možnost, da dokaže, da je bilo o pogojih dogovorjeno iz poslovnih razlogov, ki izhajajo iz njegovega položaja družbenika družbe nerezidentke.
3

V uvodnih izjavah od 4 do 6, 13 in 15 Uredbe št. 1072/2009 je navedeno: „(4) Vzpostavitev skupne prometne politike pomeni odpravo vseh omejitev proti osebi, ki opravlja storitve prevoza, na podlagi njenega državljanstva ali dejstva, da ima sedež v državi članici, ki ni tista, v kateri bo storitev opravljena. (5) Da bi to dosegli na nemoten in prožen način, bi bilo treba določiti prehodni režim kabotaže, dokler uskladitev trga cestnega prevoza ne bo zaključena. (6) Postopno izoblikovanje enotnega evropskega trga bi moralo voditi k odpravi omejitev dostopa na domače trge držav članic. Vseeno pa bi bilo pri tem treba upoštevati učinkovitost nadzora in razvoj pogojev zaposlitve v poklicu, usklajevanje pravil med drugim na področjih izvrševanja predpisov in dajatev za uporabo cest ter socialne in varnostne zakonodaje. Komisija bi morala pozorno spremljati položaj na trgu ter omenjeno usklajevanje in, če je primerno, predlagati nadaljnje odpiranje domačih trgov cestnega prevoza, vključno s kabotažo. […] (13) Cestnim prevoznikom, ki so imetniki licenc Skupnosti iz te uredbe, in cestnim prevoznikom, ki imajo dovoljenje za opravljanje določenih kategorij mednarodnih prevozov tovora, bi bilo treba začasno dovoliti opravljanje nacionalnih prevozov v državi članici skladno s to uredbo, ne da bi tam imeli svoj statutarni sedež ali drugo poslovalnico. […] […] (15) Brez poseganja v določbe Pogodbe o pravici do ustanavljanja pomeni kabotaža opravljanje storitev s strani cestnih prevoznikov v državi članici, v kateri nimajo sedeža, in ne bi smela biti prepovedana, če opravljanje teh dejavnosti ne pomeni stalne ali nenehne dejavnosti v tej državi članici. Za lažje izpolnjevanje te zahteve bi bilo treba jasneje opredeliti pogostost kabotaže in obdobje, v katerem se lahko opravlja. V preteklosti so bili taki nacionalni prevozi dovoljeni le začasno. V praksi je bilo težko ugotoviti, kateri prevozi so dovoljeni. Zato so potrebna jasna in lahko izvršljiva pravila.“
19

V teh okoliščinah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje v zadevah C‑234/16 in C‑235/16 predložilo enaki vprašanji: „1. Ali je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta regionalnemu davku, s katerim se obdavčuje delovanje velikih trgovskih centrov, katerih uporabna razstavna in javna prodajna površina znaša 4000 m2 ali več, in sicer zaradi učinka, ki ga lahko povzročijo za prostor, okolje in shemo lokalne trgovine v tej regiji, ki pa se uporablja ne glede na dejansko umeščenost teh trgovskih centrov zunaj strnjenega urbanega območja ali v njem in v večini primerov prizadene podjetja drugih držav članic, ob upoštevanju: (a) da ne vpliva na trgovce, ki so lastniki več individualnih ali kolektivnih trgovskih centrov z uporabno razstavno in javno prodajno površino manjšo od 4000 m2, in sicer ne glede na vsoto uporabnih razstavnih in javnih prodajnih površin vseh njihovih centrov, in (b) da so od njegovega plačila oproščeni individualni veliki trgovski centri, katerih uporabna razstavna in javna prodajna površina ne presega 10.000 m2 in katerih dejavnost je zgolj in izključno namenjena vrtnarstvu ter prodaji avtomobilov, gradbenega materiala, strojev in industrijska dobava? 2. Ali je treba člen 107(1) PDEU razlagati tako, da v skladu z navedeno določbo oprostitev plačila IGEC, uvedenega na ozemlju Avtonomne skupnosti Kneževine Asturija, za posamezne ali kolektivne trgovske centre z uporabno razstavno in javno prodajno površino manjšo od 4000 m2 ter za posamezne velike trgovske centre, katerih uporabna razstavna in javna prodajna površina ne presega 10.000 m2 in katerih dejavnost je zgolj in izključno namenjena vrtnarstvu ter prodaji avtomobilov, gradbenega materiala, strojev in industrijske dobave, pomeni prepovedane državne pomoči?“
109

Zato in ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah od 101 do 107 te sodbe in ki jo je Splošno sodišče navedlo v točkah od 51 do 57 izpodbijanega sklepa, Splošno sodišče s tem, da je v točki 58 tega sklepa presodilo, da je treba zavrniti trditev pritožnice, da zavrženje njene ničnostne tožbe zoper sporno uredbo kot nedopustne posega v njeno pravico do učinkovitega sodnega varstva, ni napačno uporabilo prava. Pritožnica se namreč lahko – čeprav zaradi pogojev dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU sporne uredbe ne more izpodbijati neposredno pred sodiščem Unije – v okviru tožbe, vložene pred nacionalnim sodiščem zoper akt države članice, ki je ukrep za izvedbo navedene uredbe, sklicuje na neveljavnost te uredbe in doseže, da to sodišče na podlagi člena 267 PDEU Sodišču predloži vprašanja za predhodno odločanje (glej po analogiji sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 59).
„(16)

Komisija tudi ugotavlja, da je seznam naprav v nemških nacionalnih izvedbenih ukrepih nepopoln in zato v nasprotju s členom 11(1) Direktive [2003/87]. Seznam ne vključuje naprav, ki proizvajajo polimere, zlasti S‑PVC in E‑PVC ter vinil klorid monomer (VCM), in količin pravic, ki naj bi bile dodeljene vsaki od teh naprav na ozemlju Nemčije, za katere se uporablja navedena direktiva in so navedene v oddelku 5.1 navodil Komisije za razlago Priloge I k Direktivi [2003/87], ki jih je Odbor za podnebne spremembe odobril 18. marca 2010. V zvezi s tem se Komisija zaveda predstavljenega mnenja Nemčije, da proizvodnja polimerov, zlasti S‑PVC in E‑PVC ter VCM, ni zajeta v Prilogi I k Direktivi [2003/87]. Komisija meni, da polimeri, vključno s S‑PVC in E‑PVC ter VCM, ustrezajo opredelitvi zadevne dejavnosti (proizvodnja voluminoznih organskih kemikalij) iz Priloge I k Direktivi [2003/87]. V skladu s tem so bile v tesnem sodelovanju z državami članicami in zadevnimi industrijskimi sektorji izpeljane ustrezne referenčne vrednosti za S‑PVC, E‑PVC in VCM, kot so navedene v Prilogi I k Sklepu [2011/278].
40

Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 78 in 93 sklepnih predlogov, se člen 1371(1) BGB v skladu s podatki, ki jih ima na voljo Sodišče, ne nanaša na razdelitev premoženja med zakoncema, ampak na vprašanje pravic preživelega zakonca glede elementov, ki so bili že všteti v zapuščinsko maso. V teh okoliščinah glavni namen te določbe očitno ni razdelitev premoženja ali delitev skupnega premoženja zakoncev, ampak določitev obsega dednega deleža, ki ga je treba dodeliti preživelemu zakoncu v razmerju do drugih dedičev. Taka določba se torej nanaša v glavnem na dedovanje po pokojnem zakoncu, in ne na premoženjska razmerja med zakoncema. Zato se nacionalno pravilo, kot je to v postopku v glavni stvari, nanaša na področje dedovanja v smislu Uredbe št. 650/2012.
21

V teh okoliščinah je Bundesfinanzgericht (zvezno finančno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je v primerih, kot so ti v postopku v glavni stvari, – v katerih davčni zavezanec X1 razpolaga z blagom, ki je skladiščeno v državi članici A, in X1 to blago proda davčnemu zavezancu X2, ta pa X1 obvesti, da bo blago prepeljal v državo članico B, in X2 v razmerju do X1 uporablja identifikacijsko številko za DDV, ki mu jo je dodelila država članica B, – in X2 to blago proda naprej davčnemu zavezancu X3, s katerim se X2 dogovori, da bo X3 organiziral ali izvedel prevoz blaga iz države članice A v državo članico B, in je X3 organiziral ali izvedel prevoz blaga iz države članice A v državo članico B in je lahko X3 že v državi članici A z blagom razpolagal kot lastnik, – vendar X2 X1 ni obvestil, da je blago, preden je zapustilo državo članico A, že prodal naprej, – in X1 tudi ni mogel vedeti, da prevoza blaga iz države članice A v državo članico B ne bo organiziral in izvedel X2, treba pravo Unije razlagati tako, da se kraj dobave X1 X2 določi na podlagi člena 32, prvi odstavek, Direktive o DDV, tako da se torej dobava X1 X2 šteje za dobavo (tako imenovano ‚s prevozom‘) znotraj Skupnosti? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da lahko X3 kljub temu uveljavlja odbitek DDV države članice B, ki mu ga je zaračunal X2, kot vstopni DDV, če X3 zadevno blago uporablja za namene obdavčenih transakcij v državi članici B in X3 ni mogoče očitati nepoštenega uveljavljanja pravice do odbitka vstopnega DDV? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen in X1 pozneje izve, da je X3 organiziral prevoz in da je lahko že v državi članici A z blagom razpolagal kot lastnik, ali je v tem primeru treba pravo Unije razlagati tako, da se dobava X1 X2 šteje za dobavo znotraj Skupnosti z učinkom za nazaj (da se torej retroaktivno šteje za tako imenovano dobavo ‚brez prevoza‘)?“
3

Člen 1 legge n. 220, Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011) (zakon št. 220 o določbah za vzpostavitev letnega in večletnega proračuna države (zakon o stabilnosti iz leta 2011)) z dne 13. decembra 2010 (redni dodatek h GURI št. 297 z dne 21. decembra 2010, v nadaljevanju: zakon št. 220/2010) v odstavku 78(b) določa: „[…] 4. Zadolžitev je treba v celotnem obdobju koncesije ohraniti v okviru koeficienta […], ki ne presega vrednosti, določene z odlokom ministra za gospodarstvo in finance; […] 8. Za transakcije, ki zajemajo subjektivno spremembo koncesionarja, je potrebna predhodna odobritev AAMS, sicer koncesija preneha; subjektivna sprememba koncesionarja je vsaka transakcija združitve, delitve, prenosa podjetja, spremembe sedeža ali dejavnosti družbe in prenehanja družbe, ki jih opravi koncesionar, s čimer pa niso zajete transakcije prodaje in ponudbe delnic koncesionarja na reguliranem trgu; 9. Za transakcije, ki zajemajo prenos deležev, tudi kontrolnih, katerih imetnik je koncesionar in ki lahko v proračunskem letu, v katerem se transakcija opravi, pomeni znižanje količnika kapitalske ustreznosti, določene z odlokom ministra za gospodarstvo in finance, je potrebna predhodna odobritev AAMS, s čimer pa se ne posega v obveznost koncesionarja, da v teh primerih – ob siceršnjem prenehanju koncesije – v šestih mesecih od odobritve obračunov ponovno vzpostavi navedeni količnik s povečanjem kapitala ali drugo transakcijo oziroma instrumentom, katerih namen je ponovna vzpostavitev tega količnika. […] 17. Presežek dobička iz dejavnosti, navedenih v točki 6, se lahko za namene, ki niso nameni investicij, povezanih z dejavnostmi, ki so predmet koncesije, uporabi le ob predhodni odobritvi AAMS; […] 23. Za primere kršitev pogodbenih določil o dostopu do koncesije, ki jih je mogoče pripisati koncesionarju, tudi za nenaklepne kršitve, so določene sankcije v obliki pogodbenih kazni; sankcije se stopnjujejo glede na resnost kršitve, pri čemer se spoštujeta načeli sorazmernosti in učinkovitosti sankcij; […] 25. Koncesionar, ki preneha opravljati dejavnost po izteku obdobja koncesije, nadaljuje z opravljanjem rednih poslov za dejavnosti uprave in izkoriščanja dejavnosti pobiranja [vložkov] za igre na srečo, ki so predmet koncesije, do prenosa uprave in izkoriščanja na novega koncesionarja; […]“
Člen 12 te direktive določa:

„1. Če se ne postopa po postopku iz člena 11, se posedovanja strelnega orožja med potovanjem skozi dve ali več držav članic ne dovoli, razen če si je zadevna oseba pridobila dovoljenje vsake od teh držav članic.

Države članice lahko izdajo takšno dovoljenje za eno ali več potovanj za največ eno leto z možnostjo podaljšanja. Takšna dovoljenja se vpišejo na evropsko dovoljenje za strelno orožje, ki ga mora predložiti potnik, kadar to od njega zahtevajo organi držav članic.

2. Ne glede na odstavek 1 lahko lovci, kar zadeva razreda C in D, in športni strelci, kar zadeva razrede B, C in D, brez predhodnega dovoljenja posedujejo eno ali več strelnih orožij med potovanjem skozi dve ali več držav članic zato, da bi ga uporabili pri svojih dejavnostih, pod pogojem, da imajo evropsko dovoljenje za strelno orožje, v katerem je našteto takšno strelno orožje, in pod pogojem, da lahko utemeljijo razloge za svoje potovanje, zlasti s predložitvijo povabila ali drugega dokazila za lov ali streljanje v tarčo v ciljni državi članici.

Države članice ne smejo pogojevati priznavanja evropskega dovoljenja za strelno orožje s plačilom kakršnih koli pristojbin ali dajatev.

Vendar to odstopanje ne velja za potovanja v državo članico, ki prepoveduje nabavo in posedovanje zadevnega strelnega orožja ali v kateri je treba po členu 8(3) za to pridobiti dovoljenje. V tem primeru se vpiše izrecna izjava v zvezi s tem v evropsko dovoljenje za strelno orožje.

[…]“
7

V uvodnih izjavah 92 in 97 Uredbe št. 1308/2013 je v bistvu povzeta vsebina uvodnih izjav 27 in 32 Uredbe Sveta (ES) št. 479/2008 z dne 29. aprila 2008 o skupni ureditvi trga za vino, spremembi uredb (ES) št. 1493/1999, (ES) št. 1782/2003, (ES) št. 1290/2005 in (ES) št. 3/2008 ter razveljavitvi uredb (EGS) št. 2392/86 in (ES) št. 1493/1999 (UL 2008, L 148, str. 1), katere določbe v zvezi z varstvom ZOP in zaščitenih geografskih označb (v nadaljevanju: ZGO) so bile z Uredbo št. 491/2009 vključene v Uredbo št. 1234/2007. V teh uvodnih izjavah je navedeno: „(92) Koncept kakovostnih vin v Uniji temelji med drugim na posebnih lastnostih, ki se pripisujejo geografskemu poreklu vina. Takšna vina potrošniki prepoznajo po [ZOP] in [ZGO]. Da se omogoči pregleden in bolj izpopolnjen okvir, ki bi podprl navedbe kakovosti zadevnih proizvodov, bi bilo treba vzpostaviti ureditev za pregledovanje vlog za označbo porekla ali geografsko označbo v skladu s pristopom horizontalne politike Unije za kakovost, ki se uporablja za živila razen vina in žganih pijač, določena v Uredbi (EU) št. 1151/2012 Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 21. novembra 2012 o shemah kakovosti kmetijskih proizvodov in živil (UL 2012, L 343, str. 1)]. […] (97) Registrirane označbe porekla in geografske označbe bi bilo treba zaščititi pred uporabami, ki izkoriščajo ugled proizvodov, ki izpolnjujejo ustrezne zahteve. Zaradi spodbujanja poštene konkurence in preprečevanja zavajanja potrošnikov bi bilo treba to zaščito razširiti tudi na proizvode in storitve, ki jih ta uredba ne zajema, vključno s proizvodi, ki niso navedeni v Prilogi I k Pogodbama.“