ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C-89/08 P

Evropska komisija

proti

Irski in drugim

„Pritožba — Državne pomoči — Oprostitev plačila trošarine za mineralna olja — Uredba (ES) št. 659/1999 — Člen 1(b)(v) — Neobrazložitev — Preizkus po uradni dolžnosti — Razlog javnega reda, ki ga sodišče Skupnosti preizkusi po uradni dolžnosti — Kršitev načela kontradiktornosti — Obseg obveznosti obrazložitve“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota, predstavljeni 12. maja 2009 I ‐ 11248

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 2. decembra 2009 I ‐ 11277

Povzetek sodbe

Neobstoj ali nezadostnost obrazložitve pomeni bistveno kršitev postopka v smislu člena 230 ES in je razlog javnega reda, na katerega lahko pazi in mora paziti sodišče Skupnosti po uradni dolžnosti. Sodišče Skupnosti s preizkusom takšnega razloga po uradni dolžnosti ne izstopi iz okvira spora, o katerem odloča, in nikakor ne krši postopkovnih pravil glede predstavitve predmeta spora in tožbenih razlogov v tožbi. (Glej točki 34, 35.)

Načelo kontradiktornosti je sestavni del pravice do obrambe. Velja v vsakem postopku, v katerem bi lahko bila izdana odločba institucije Skupnosti, ki občutno vpliva na interese neke osebe. Sodišča Skupnosti skrbijo, da se v postopkih, ki jih vodijo, spoštuje načelo kontradiktornosti in da ga tudi sama spoštujejo. Vsaka stranka v postopku pred sodišči Skupnosti je ne glede na pravni status upravičena, da se spoštuje načelo kontradiktornosti. Zato se nanj lahko sklicujejo tudi institucije Skupnosti, kadar so stranke v teh postopkih. Načelo kontradiktornosti mora spoštovati tudi sodišče, zlasti kadar v sporu razsoja na podlagi razloga, ki je bil preizkušen po uradni dolžnosti. Načelo kontradiktornosti na splošno ne podeljuje samo vsaki stranki v postopku pravico, da se seznani z dokazi in stališči, ki jih sodišču predloži njen nasprotnik, ter da o njih razpravlja, in ne nasprotuje samo temu, da odločba sodišča Skupnosti temelji na dejstvih ali dokumentih, za katere stranke – ali ena od njih – niso vedele in glede katerih zato niso mogle podati stališč. Na splošno pomeni tudi strankino pravico, da se seznani z elementi, ki jih sodišče preizkusi po uradni dolžnosti in na katere namerava opreti svojo odločitev, in da o njih razpravlja. Diskrecijske pravice, ki jo ima Splošno sodišče glede ponovne otvoritve ustnega postopka na podlagi člena 62 Poslovnika, ni mogoče uresničevati, ne da bi se upoštevala obveznost spoštovanja načela kontradiktornosti. Načelo kontradiktornosti krši sodba, s katero se sporna odločba Komisije razglasi za nično na podlagi razloga, ki je bil preizkušen po uradni dolžnosti in ki se nanaša na kršitev člena 253 ES, ne da bi bile stranke predhodno, to je med pisnim ali ustnim postopkom, pozvane, naj predstavijo svoja stališča o navedenem razlogu. Čeprav je namreč neobrazložitev akta Skupnosti napaka, ki je načeloma ni mogoče popraviti, ugotovitev te neobrazložitve kljub temu temelji na presoji, pri kateri je treba upoštevati nekatere elemente. Takšna presoja je lahko predmet razprave, zlasti kadar se ne nanaša na popolni neobstoj obrazložitve, temveč na obrazložitev natančno določenega vprašanja o dejanskem stanju in pravu. (Glej točke od 50 do 57, od 59 do 61.)
Zadeva C-246/08

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Republiki Finski

„Neizpolnitev obveznosti države — Šesta direktiva o DDV — Člena 2, točka 1, ter 4(1) in (2) — Pojem ‚gospodarske dejavnosti‘ — Državne pravne pisarne — Storitve pravne pomoči, opravljene v okviru sodnega postopka za delni prispevek, ki ga plača prejemnik — Pojem ‚neposredna povezava‘ med opravljeno storitvijo in prejeto protivrednostjo“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 7. julija 2009 I ‐ 10607

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 29. oktobra 2009 I ‐ 10625

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Gospodarske dejavnosti v smislu člena 4(1) in (2) Šeste direktive

(Direktiva Sveta 77/388, člena 2, točka 1, in 4(1), (2) in (5))

Država članica ne krši obveznosti iz členov 2, točka 1, ter 4(1), (2) in (5) Šeste direktive 77/388/EGS o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih ne krši, če z davkom na dodano vrednost ne obdavči storitev pravnega svetovanja, ki jih državne pravne pisarne opravijo v sodnem postopku za delni prispevek, ki ga plača prejemnik, kadar povezava med navedenimi storitvami pravne pomoči in protivrednostjo, ki jo morajo plačati prejemniki, ni neposredna, kar se zahteva zanjo, zato da bi se lahko obravnavala kot plačilo teh storitev, zaradi česar bi te storitve predstavljale gospodarske dejavnosti, obdavčene z davkom na dodano vrednost, v smislu členov 2, točka 1, ter 4(1) in (2) Šeste direktive.

Ker namreč znesek delnega nadomestila, ki so ga državnim pravnim pisarnam plačali prejemniki storitev pravne pomoči, zagotovljene v sodnem postopku, ni bil izračunan samo na podlagi honorarjev, temveč je bil odvisen tudi od dohodkov in premoženja prejemnikov, taka povezava ni neposredna, saj je to nadomestilo le delno odvisno od dejanske vrednosti opravljenih storitev, pri čemer je zveza z njo toliko šibkejša, če so dohodki in premoženje teh prejemnikov skromni. Ta ugotovitev je potrjena z veliko razliko med zneskom delnih nadomestil, ki so jih v enem letu plačali navedeni prejemniki, in veliko višjimi bruto izdatki za delovanje državnih pravnih pisarn, na podlagi katere je mogoče predpostavljati, da je delni prispevek v breme prejemnikov bolj podoben dajatvi kot plačilu v pravem pomenu besede in zaradi njenega pobiranja neka dejavnost še ni gospodarska.

(Glej točke od 48 do 51.)
(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2002/19, členi 2, 4(1), 5 in 8, ter 2002/21, člen 2)

Približevanje zakonodaj – Omrežja in storitve elektronskih komunikacij – Dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje – Direktiva 2002/19

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/19, členi 4(1), 8(2) in 12(1))

Približevanje zakonodaj – Omrežja in storitve elektronskih komunikacij – Dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje – Direktiva 2002/19

Približevanje zakonodaj – Omrežja in storitve elektronskih komunikacij – Dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje – Direktiva 2002/19

(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2002/19, člena 4(1) in 5(1), prvi in drugi pododstavek, (a), in (4), ter 2002/21, člen 8)
(Glej točke od 33 do 35, 37 in točko 1 izreka.)

Pri opredelitvi tega predmeta je treba upoštevati namen pogodbenega razmerja in zato vse obveznosti pogodbene stranke, ki opravlja za posamezno pogodbo značilno izpolnitev. Čeprav se načeloma pri pogodbi o zakupu vozila zakupodajalec zaveže zakupniku dati prevozno sredstvo v uporabo, ni izključeno, da se v nekaterih primerih njegove obveznosti nanašajo tudi na prevoz blaga v pravem pomenu besede in da zato zadevna pogodba spada na področje uporabe člena 4(4) Konvencije.

(Glej točke od 44 do 49 in točko 2 izreka.)

Da bi se ohranila visoka raven pravne varnosti v pogodbenih razmerjih – kot zahtevajo cilji Rimske konvencije z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – mora sistem določitve prava, ki se uporabi, ostati jasen in do neke mere gotovosti predvidljiv.

Člen 4(5) Rimske konvencije z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih je treba razlagati tako, da kadar je iz vseh okoliščin primera jasno razvidno, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo od tiste, ki se določi na podlagi naveznih okoliščin iz člena 4, od (2) do (4), te konvencije, je naloga sodišča, da odstopi od teh naveznih okoliščin in določi pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana. Ta pristojnost sodišča se ohrani kljub temu, da mora pri določanju prava, ki se uporabi, vedno upoštevati domneve iz člena 4, od (2) do (4), te konvencije, ki izpolnjujejo splošno zahtevo po predvidljivosti prava in torej pravni varnosti v pogodbenih razmerjih.

(Glej točke od 62 do 64 in točko 3 izreka.)
V tožbi, vloženi na podlagi člena 226 ES, morajo biti skladno in natančno predstavljeni očitki, da bi država članica in Sodišče lahko natančno razumela obseg očitane kršitve prava Skupnosti, kar je nujen pogoj, da lahko omenjena država uspešno uveljavlja razloge v svojo obrambo in da lahko Sodišče preveri obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti.

Država članica s tem, da je prepovedala prosti pretok semen gensko spremenjenih sort in vključitev gensko spremenjenih sort v nacionalni katalog sort, ni izpolnila obveznosti iz členov 22 in 23 Direktive 2001/18/ES o namernem sproščanju gensko spremenjenih organizmov v okolje in razveljavitvi Direktive 90/220/EGS in iz členov 4(4) in 16 Direktive 2002/53/ES o skupnem katalogu sort poljščin.

Države članice imajo na podlagi členov 22 in 23 Direktive 2001/18 obveznost, da ne prepovejo, omejijo ali preprečijo dajanje v promet gensko spremenjenih organizmov (GSO) kot proizvodov ali v proizvodih, kadar izpolnjujejo zahteve navedene direktive, razen če se ob upoštevanju natančnih pogojev, ki jih v zvezi s tem določa druga od teh določb, sklicujejo na možnost, da sprejmejo zaščitne ukrepe, ki jih ta določa. Zato je z enostransko splošno nacionalno prepovedjo trženja semen GSO podana očitna kršitev določb navedenih členov 22 in 23.

S tako splošno prepovedjo je prav tako podana očitna kršitev člena 16(1) Direktive 2002/53, s katerim je državam članicam naložena obveznost, da semena sort, sprejeta v skladu s to direktivo ali načeli, ki ustrezajo tistim iz te direktive, niso predmet nobenih tržnih omejitev, ki se nanašajo na sorto, razen če se sklicujejo na izjeme iz odstavka 2 tega člena, ki se v obravnavani zadevi ne uporabljajo. V zvezi s tem ni dvoma, da je več sort, ki so bile odobrene v skladu z navedeno direktivo in so zato navedene v skupnem katalogu, določenem v členu 17 te direktive, gensko spremenjenih.

Poleg tega je zlasti iz člena 4(4) Direktive 2002/53 razvidno, da vpis gensko spremenjenih sort v nacionalni katalog sort ne more biti predmet ukrepa splošne prepovedi. Zlasti iz navedenega člena 4(4) je namreč razvidno, da je morebitna zavrnitev vpisa sorte v nacionalni katalog samo zato, ker je gensko spremenjena, upravičena le, če niso bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, da bi se izognilo tveganju za javno zdravje, tako pa zlasti ni takrat, kadar ima sorta dovoljenje, izdano na podlagi določb Direktive 2001/18.

(Glej točke od 61 do 64 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-37/08

RCI Europe

proti

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal, London)

„Šesta direktiva o DDV — Davčna navezna okoliščina — Opravljanje storitev v zvezi z nepremičninami — Storitve, s katerimi je nosilcem pravice do uporabe počitniških objektov olajšana zamenjava z drugimi nosilci te pravice“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak, predstavljeni 2. aprila 2009 I ‐ 7535

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. septembra 2009 I ‐ 7568

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev – Določitev kraja, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina – Opravljanje storitev v zvezi z nepremičninami

(Direktiva Sveta 77/388, člen 9(2)(a))

Člen 9(2)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da je kraj opravljanja storitev združenja, ki je dejavno tako, da svojim članom omogoča zamenjavo pravic do uporabe počitniških objektov na podlagi časovnega zakupa, v zameno pa od njih prejema vpisnino, letno članarino in nadomestila za zamenjavo, kraj, v katerem je nepremičnina, na kateri ima zadevni član pravico do uporabe na podlagi časovnega zakupa.

Težko je namreč določiti razmerje med združenjem, ki organizira zamenjavo, in njegovimi člani, ne da bi upoštevali namen tega razmerja. Poleg tega so pravice do uporabe na podlagi časovnega zakupa pravice na nepremičninah in njihov odstop v zameno za uživanje podobnih pravic pomeni z nepremičninami povezano transakcijo. Posestnik, ki želi svojo pravico do uporabe na podlagi časovnega zakupa zamenjati s pravico drugega, ne stopi v neposredni stik z njim, temveč z združenjem, ki organizira zamenjavo. Ta sistem se od preprostega najema prek katere koli potovalne agencije razlikuje v tem, da zadevna oseba v okviru takega sistema ne plača za počitniško storitev, temveč za storitev, ki jo navedeno združenje opravi za olajšanje zamenjave njegove pravice v zvezi s posamezno nepremičnino. Iz tega je razvidno, da je nepremičnina, s katero je povezana storitev združenja, tista, na kateri ima pravico posestnik, ki želi zamenjati svojo pravico. Poleg tega logika, na kateri temeljijo določbe o kraju opravljanja storitve iz člena 9 Šeste direktive, narekuje, da se obdavčenje v največji možni meri opravi v kraju, kjer se blago in storitve potrošijo. V okviru organiziranja zamenjave pravic do uporabe počitniških objektov na podlagi časovnega zakupa se torej storitve ne potrošijo v kraju sedeža združenja, ki organizira zamenjavo, temveč v kraju, kjer je nepremičnina, na katero se nanaša navedena pravica do uporabe, ki je predmet storitve zamenjave. Glede vpisnin, letnih članarin in nadomestil za zamenjavo je ta nepremičnina tista, na kateri ima zadevni član pravico do uporabe na podlagi časovnega zakupa, ki jo daje na razpolago v sistemu zamenjave.

(Glej točke od 37 do 39, 41 in 43 ter izrek.)
Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. junija 2009 – Komisija proti Belgiji

(Zadeva C-490/08)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2005/68/ES — Pozavarovanje — Neopravljen prenos v predpisanem roku“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče — Upoštevni položaj — Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju in o spremembi direktiv Sveta 73/239/EGS in 92/49/EGS ter direktiv 98/78/ES in 2002/83/ES (UL L 323, str. 1), ali obvestitve o njih v predpisanem roku.

Izrek

1. Kraljevina Belgija s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju in o spremembi direktiv Sveta 73/239/EGS in 92/49/EGS ter direktiv 98/78/ES in 2002/83/ES, ni izpolnila svojih obveznosti iz te direktive.

2. Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. junija 2009 – Komisija proti Belgiji

(Zadeva C-490/08)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2005/68/ES — Pozavarovanje — Neopravljen prenos v predpisanem roku“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče — Upoštevni položaj — Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju in o spremembi direktiv Sveta 73/239/EGS in 92/49/EGS ter direktiv 98/78/ES in 2002/83/ES (UL L 323, str. 1), ali obvestitve o njih v predpisanem roku.

Izrek

1. Kraljevina Belgija s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2005/68/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2005 o pozavarovanju in o spremembi direktiv Sveta 73/239/EGS in 92/49/EGS ter direktiv 98/78/ES in 2002/83/ES, ni izpolnila svojih obveznosti iz te direktive.
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36/ES z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij, ni izpolnilo svojih obveznosti iz člena 63 te direktive.
(Glej točke od 17 do 20 in točko 1 izreka.)

Operacija, pri kateri bi se blago po predelavi v proizvod, za katerega se ne odmerijo protidampinške dajatve, brez resničnega namena ponovnega izvoza zgolj poslalo čez mejo in se kmalu po tem spet uvozilo, ne more biti zakonito del postopka aktivnega oplemenitenja. S tega vidika je namen ureditve aktivnega oplemenitenja oprostiti carinskih dajatev samo tisto blago, ki je na carinsko območje Skupnosti uvoženo zgolj začasno, da bi bilo obdelano, popravljeno ali predelano, in je nato ponovno izvoženo, tako da ni kaznovana gospodarska dejavnost držav Skupnosti. Zato bi bila praksa, kakršna je opisana zgoraj, v nasprotju s samim ciljem postopka aktivnega oplemenitenja in bi ogrožala učinkovitost skupnostne ureditve.

Uvoznik, ki bi se nepravilno podal v ta postopek in bi ga izkoristil, je zavezan plačati dajatve na zadevne proizvode ne glede na morebitne upravne, civilne in kazenske sankcije, določene z nacionalno zakonodajo. Pristojno nacionalno sodišče mora presoditi, ali je treba zadevno operacijo glede na zgoraj navedene preudarke šteti za nepravilno glede na pravo Skupnosti.

(Glej točke od 23 do 30 in točko 2 izreka.)
Člen 11 Uredbe št. 320/2006 o ustanovitvi začasne sheme za prestrukturiranje industrije sladkorja v Skupnosti in spremembi Uredbe št. 1290/2005 o financiranju skupne kmetijske politike je treba razlagati tako, da je del kvotnega sladkorja, ki je bil dodeljen podjetju in je bil predmet preventivnega umika v skladu s členom 3 Uredbe št. 493/2006 o prehodnih ukrepih v okviru reorganizacije skupne ureditve trgov v sektorju sladkorja in o spremembi uredb št. 1265/2001 in št. 314/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1542/2006, vključen v podlago za izračun začasnega zneska za prestrukturiranje. Skupna tonaža kvote sladkorja, ki je bila za obravnavano tržno leto dodeljena podjetju, je podlaga za izračun začasnega zneska, ki ga to podjetje dolguje.

Edina oprostitev od plačevanja začasnega zneska je tista iz člena 11(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 320/2006, in sicer glede kvot, ki jih je podjetje opustilo v skladu s členom 3(1) iste uredbe.

V zvezi s tem, prvič, je opustitev kvote, določene v členu 3(1) Uredbe št. 320/2006, v okviru reforme skupne ureditve trgov za sladkor instrument, ki se jasno razlikuje od umika s trga v smislu člena 19 Uredbe št. 318/2006 o skupni ureditvi trgov v sektorju sladkorja ter preventivnega umika v smislu člena 3 Uredbe št. 493/2006, katerih narava in namen sta drugačna. Drugič, ker so opustitev kvote, umik s trga in preventivni umik del istega svežnja ukrepov za reformo skupne ureditve trgov za sladkor, je iz tega mogoče sklepati, da zakonodajalec Skupnosti v členu 11 Uredbe št. 320/2006 namenoma ni predvidel oprostitve od plačevanja začasnega zneska za količine sladkorja, ki so bile umaknjene, kot jo je določil za kvote, ki so se opustile.

(Glej točke od 19 do 21, 25 26 in točko 1 izreka.)
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite, v predpisanem roku, ni izpolnilo obveznosti iz te Direktive.
1.

Helenska republika s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, v predpisanem roku, ni izpolnila obveznosti iz člena 19(1) te direktive.
Zadeva C-139/08

Kazenski postopek

proti

Rafetu Kqikuju

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Karlsruhe)

„Vizumi, azil in priseljevanje — Državljan tretje države, ki ima švicarsko dovoljenje za prebivanje — Vstop in prebivanje na ozemlju države članice z drugačnimi nameni, kot je tranzit — Neobstoj vizuma“

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. aprila 2009 I ‐ 2889

Povzetek sodbe

Vizumi, azil in priseljevanje – Prehod zunanjih meja držav članic – Pogoji za gibanje državljanov tretjih držav, za katere velja obveznost vizuma

(Uredba Sveta 539/2001, člena 1(1) in 2; Odločba Evropskega parlamenta in Sveta št. 896/2006)

Odločba št. 896/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o vzpostavitvi poenostavljenega režima kontrole oseb na zunanjih mejah na podlagi enostranskega priznanja dovoljenj za prebivanje, ki jih izdata Švica in Lihtenštajn, s strani držav članic za namen tranzita preko njihovih ozemelj se mora razlagati tako, da se dovoljenja za prebivanje, ki so našteta v prilogi k tej odločbi, ki jih izdata Švicarska konfederacija in Kneževina Lihtenštajn državljanom tretjih držav, katerih državljani morajo imeti vizum, obravnavajo kot enakovredna le tranzitnemu vizumu. Za vstop na ozemlje držav članic z namenom tranzita zadostuje – za izpolnitev zahtev iz členov 1(1) in 2 Uredbe št. 539/2001 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so oproščeni te zahteve – da imajo osebe, na katere se nanaša navedena odločba, dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala Švicarska konfederacija ali Kneževina Lihtenštajn in je navedeno v prilogi k tej odločbi.

(Glej točko 32 in izrek.)
1.

Republika Finska s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Dejstvo, da v predložitveni odločbi, ki se nanaša na razlago okvirnega sklepa, sprejetega na podlagi naslova VI Pogodbe EU, ni omenjen člen 35 EU, temveč se sklicuje na člen 234 ES, samo po sebi ne more pomeniti nedopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe. To velja še toliko bolj, ker Pogodba EU niti izrecno niti implicitno ne določa oblike, v kateri mora nacionalno sodišče podati predlog za sprejetje predhodne odločbe.

Ker je v skladu s členom 35 EU nacionalno sodišče – in ne stranke v sporu v glavni stvari – pristojno, da predloži zadevo Sodišču, lahko le nacionalno sodišče določa vprašanja, ki se predložijo Sodišču, stranke pa ne morejo spremeniti njihove vsebine. Odgovor na predloge, ki jih je podala stranka v postopku v glavni stvari, poleg tega ne bi bil skladen z vlogo, ki jo ima Sodišče na podlagi zgoraj navedene določbe, in z njegovo obveznostjo, da vladam držav članic in zainteresiranim strankam zagotovi možnost, da predložijo izjave v skladu s členom 23 Statuta Sodišča, upoštevajoč dejstvo, da so na podlagi te določbe zainteresirane stranke obveščene le o predložitvenih odločbah.

(Glej točki 46 in 47.)
47

Komisija trdi, da nikoli ni navajala, da morajo ukrepati na podlagi člena 307 ES na vseh področjih, na katerih bi Skupnost v prihodnje lahko sprejela zakonske ukrepe. Priznava, da tega niti ne more zahtevati, saj vsebina zakonskih ukrepov, ki bi lahko bili sprejeti na različnih področjih, po definiciji ne more biti vnaprej določena. Poudarja pa, da drugače velja za člene 57(2), 59 ES in 60(1) ES, ki Svetu na področju omejitev pretoka kapitala in plačil v razmerju do tretjih držav podeljujejo natančno določeno pristojnost in države članice zavezujejo, da te ukrepe, če so sprejeti, nemudoma uporabijo.