Državljan in rezident države članice se lahko sklicuje na člen 45 PDEU glede starostne pokojnine, ki se izplačuje iz njegove pretekle zaposlitve v državi članici, katere ni državljan in v kateri ne prebiva v času nastanka dejanskega stanja zadeve v glavni stvari, ne glede na vprašanje, ali se je po delu v tej drugi državi članici naselil v državi članici izvora z namenom, da bi tam iskal ali nastopil zaposlitev.

Člena 21 PDEU in 45 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni davčni zakonodaji, s katero se davčni dobropis za upokojence lahko prizna samo davčnim zavezancem, ki imajo potrdilo o davčnem odtegljaju, ki se ne izda, če od te pokojnine, čeprav je obdavčena v državi članici, katere rezident je davčni zavezanec, ni bil odtegnjen davek pri viru v tej državi članici, med drugim ker ima izplačevalec navedene pokojnine sedež v drugi državi članici.

Natančneje glede člena 45 PDEU, ker nacionalna zakonodaja uvaja različno obravnavanje davčnih zavezancev s prebivališčem v zadevni državi članici glede na to, iz katere države članice izvirajo starostne pokojnine, ki so obdavčene v navedeni državi članici in ki jih prejemajo, ter ker z njo ugodnost davčnega dobropisa ni priznana davčnim zavezancem, če ima izplačevalec njihove pokojnine sedež na ozemlju druge države članice, lahko odvrne delavce od iskanja ali sprejetja zaposlitve v drugi državi članici. Glede člena 21 PDEU, ker se v obravnavani zadevi davčna ugodnost, ki jo pomeni davčni dobropis, ne prizna davčnemu zavezancu, ki je izvrševal svobodo gibanja in prebivanja v drugi državi članici od tiste, katere državljan je, in ki iz naslova prebivanja v tej drugi državi članici prejema pokojnino od izplačevalca s sedežem v tej zadnji državi, je ta davčni zavezanec v manj ugodnem položaju kot davčni zavezanci, ki niso izvrševali svobode gibanja in prebivanja v drugi državi članici.

Tega različnega obravnavanja ni mogoče pojasniti z objektivnimi razlikami v položaju. Davčni dobropis je bil namreč uveden z namenom vodenja selektivne davčne politike v korist oseb iz najbolj ranljivih družbenih slojev, da bi bil zaradi take ugodnosti njihov razpoložljiv dohodek višji. Glede na ta cilj pa davčni zavezanec rezident, ki prejema starostno pokojnino z izvorom v drugi državi članici, ni nujno v drugačnem položaju kot davčni zavezanec rezident, ki tako pokojnino prejema od izplačevalca s sedežem v državi članici, katere rezident je, saj lahko oba davčna zavezanca spadata v najbolj ranljiv družbeni sloj. Takega različnega obravnavanja ni mogoče upravičiti niti s preudarki upravne in praktične narave niti z nujnostjo ohranitve doslednosti nacionalnega davčnega sistema. Prvič, ne izpodbijajo se namreč niti sistem, utemeljen na odtegnitvi pri viru, niti ustreznost in praktičnost izdaje potrdila o davčnem odtegljaju, ampak absolutna zavrnitev priznanja davčnega dobropisa, če zadevni davčni zavezanec ne more predložiti tega potrdila, čeprav izpolnjuje druge pogoje za priznanje te ugodnosti. Ni pa mogoče a priori izključiti, da lahko davčni zavezanec predloži upoštevne dokaze, na podlagi katerih lahko davčni organi države članice obdavčitve jasno in natančno preverijo obstoj in naravo dohodkov iz pokojnine z izvorom v drugi državi članici. Drugič, zadevna davčna ugodnost ni izravnana z določenim davkom.

(Glej točke 38, 40, 41, 44, 47, 48, 50, od 53 do 55, od 61 do 63 in izrek.)