SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. POIARESA MADURA,

predstavljeni 18. julija 2007 ( 1 )

Zadeva C-55/06

Arcor AG & Co. KG

proti

Bundesrepublik Deutschland

„Telekomunikacije — Uredba (ES) št. 2887/2000 — Dostop do krajevne zanke — Načelo stroškovne naravnanosti cen — Stroški — Obresti na vloženi kapital — Amortizacija osnovnih sredstev — Ocena krajevne telekomunikacijske infrastrukture — Tekoči in pretekli stroški — Osnova za izračun — Dejanski stroški — Plačani in predvideni stroški — Izkaz stroškov — Analitični model od spodaj navzgor in od zgoraj navzdol — Podrobna nacionalna zakonodaja — Diskrecijske pravice nacionalnih regulativnih organov — Sodno varstvo — Procesna avtonomija držav članic — Načeli enakovrednosti in učinkovitosti — Sodno izpodbijanje odločitev o odobritvi cen priglašenemu obratovalcu s strani upravičencev — Dokazno breme — Nadzorni in sodni postopek“

1. Ozadje tega predloga za sprejetje predhodne odločbe Verwaltungsgericht Köln (Nemčija) lahko povzamemo tako: nekdanji monopolni obratovalec fiksnega telefonskega omrežja mora v skladu s pravom Skupnosti in z nacionalnim pravom konkurenčnim obratovalcem omogočiti uporabo svojega krajevnega omrežja. Vendar pa zahteva ceno, ki jo konkurenčni obratovalec, upravičen do dostopa do omrežja, izpodbija kot previsoko. Zato je Verwaltungsgericht Köln dobilo priložnost, da Sodišču postavi obsežna in analitična vprašanja, ki neposredno in posredno zadevajo razlago ključnega pojma v okviru liberalizacije opravljanja telekomunikacijskih storitev v Evropi: in sicer ali so zahtevane cene za razvezani dostop do krajevne zanke (to so bakreni žični pari, ki povezujejo naročnike z najbližjimi glavnimi razdelilniki) „stroškovno“ naravnane. Sodišče mora v teh okoliščinah prvič obravnavati razlago Uredbe (ES) št. 2887/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o razvezanem dostopu do krajevne zanke ( 2 ).

I – Dejansko stanje, pravni okvir in Sodišču predložena vprašanja za predhodno odločanje

2. Deutsche Telekom AG (v nadaljevanju: Deutsche Telekom) je priglašeni obratovalec v smislu člena 2(a) Uredbe. V skladu s tem členom gre za „obratovalc[a] fiksnih javnih telefonskih omrežij, ki [ga] je [njegov] nacionalni regulativni organ imenoval za obratovalc[a] s pomembno tržno močjo pri zagotavljanju fiksnih javnih telefonskih omrežij“.

3. Družba Arcor AG & Co. KG (v nadaljevanju: Arcor) je upravičenec v smislu člena 2(b) Uredbe. V skladu s to določbo je upravičenec „tretj[a] oseb[a], ki je ustrezno pooblaščena […] ali upravičena do opravljanja komunikacijskih storitev po nacionalni zakonodaji in ima pravico do razvezanega dostopa do krajevne zanke“. Pojem „krajevna zanka“ je v členu 2(c) Uredbe opredeljen kot „fizični vod posukanih kovinskih parov v fiksnem javnem telefonskem omrežju, ki povezuje omrežno priključno točko v naročnikovih objektih z glavnim razdelilnikom ali enakovredno napravo“.

4. Družba Arcor zagotavlja telefonske povezave ISDN končnim uporabnikom, povezave, ki pa se lahko uporabljajo samo, če ima dostop do ustrezne krajevne zanke v telekomunikacijskem omrežju družbe Deutsche Telekom.

5. Člen 1 Uredbe, z naslovom „Cilj in področje uporabe“, določa: „1. Cilj te uredbe je okrepiti konkurenco in spodbuditi tehnološke inovacije na trgu krajevnega dostopa z določitvijo usklajenih pogojev za razvezani dostop do krajevne zanke, da bi se pospešilo konkurenčno zagotavljanje širokega nabora elektronskih komunikacijskih storitev. 2. Ta uredba se uporablja za razvezani dostop do krajevnih zank in pripadajočih zmogljivosti priglašenih obratovalcev, kot je določeno v členu 2(a). 3. Ta uredba se uporablja brez poseganja v obveznosti priglašenih obratovalcev, da v skladu s predpisi Skupnosti izpolnijo načelo nediskriminacije, kadar z uporabo fiksnega javnega telefonskega omrežja za tretje osebe zagotavljajo hitre dostopovne in prenosne storitve na enak način, kot jih zagotavljajo za svoje lastne storitve ali za svoja povezana podjetja. 4. Ta uredba ne posega v pravice držav članic, da v skladu z zakonodajo Skupnosti ohranijo ali uvedejo ukrepe, ki vsebujejo podrobnejše določbe, kot so tiste, ki jih vsebuje ta uredba in/ali ne spadajo v področje uporabe te uredbe, med drugim v zvezi z drugimi vrstami dostopa do lokalnih infrastruktur.“

6. Člen 3 Uredbe, z naslovom „Zagotavljanje razvezanega dostopa“, določa: „1. Priglašeni obratovalci od 31. decembra 2000 dalje objavljajo in dopolnjujejo referenčno ponudbo za razvezani dostop do svojih krajevnih zank in pripadajočih zmogljivosti, ki vključuje vse točke, naštete v Prilogi. Ponudba je dovolj odprta, da upravičencu ni treba plačati omrežnih elementov ali zmogljivosti, ki jih ne potrebuje za izvajanje svojih storitev, vsebuje pa opis komponent ponudbe in pripadajoče pogoje, vključno s cenami. 2. Od 31. decembra 2000 dalje priglašeni obratovalci izpolnjujejo utemeljene zahteve upravičencev za razvezani dostop do njihovih krajevnih zank in pripadajočih zmogljivosti pod preglednimi, pravičnimi in nediskriminacijskimi pogoji. Zahteve se zavrnejo samo na podlagi objektivnih meril, povezanih s tehnično izvedljivostjo ali potrebo po ohranitvi celovitosti omrežja. Kadar se dostop zavrne, lahko oškodovana stranka predloži primer v reševanje po postopku reševanja sporov iz člena 4(5). Priglašeni obratovalci priskrbijo upravičencem zmogljivosti, enake tistim, ki jih zagotovijo za svoje lastne storitve ali svojim povezanim podjetjem, in pod enakimi pogoji ter v enakih časovnih okvirih. 3. Brez poseganja v člen 4(4) priglašeni obratovalci zaračunavajo cene za razvezani dostop do krajevne zanke in do pripadajočih zmogljivosti na podlagi stroškovne naravnanosti.“

7. V skladu z nemškim pravom in zlasti s členom 24(1) in (2) zakona o telekomunikacijah z dne 25. julija 1996 (Telekommunikationsgesetz) ( 3 ) morajo biti cene naravnane glede na stroške učinkovitega opravljanja storitev in biti v skladu z zahtevami iz drugega odstavka tega člena. V skladu s tem odstavkom cene, razen če se dokaže objektiven razlog v zvezi s tem, ne smejo: 1. vsebovati dodatkov, ki se lahko naložijo samo zaradi prevladujočega položaja ponudnika na zadevnem telekomunikacijskem trgu na podlagi člena 19 zakona proti omejevanju konkurence; 2. vsebovati znižanj, ki omejujejo konkurenčne možnosti drugih podjetij na telekomunikacijskem trgu, ali 3. dajati obratovalcem ugodnosti v primerjavi z drugimi obratovalci, ki uporabljajo enakovredne ali podobne telekomunikacijske storitve na zadevnem telekomunikacijskem trgu.

8. Družba Arcor je 30. septembra 1998 z družbo Deutsche Telekom sklenila pogodbo o dostopu do krajevnih zank zadnjenavedene družbe, ki je bila pozneje podaljšana in velja od 1. aprila 2001. Na podlagi te pogodbe se je štelo, da cene, ki jih je odobril regulativni organ, veljajo, kot je bilo dogovorjeno.

9. V členu 4 Uredbe, ki zadeva „[n]adzor nacionalnega regulativnega organa“, je določeno: „1. Nacionalni regulativni organ zagotovi, da se z zaračunavanjem razvezanega dostopa do krajevne zanke pospešuje poštena in znosna konkurenca. 2. Nacionalni regulativni organ je pooblaščen, da: (a) zahteva spremembe referenčne ponudbe za razvezani dostop do krajevne zanke in pripadajočih zmogljivosti, vključno s cenami, kadar so take spremembe upravičene; in (b) zahteva od priglašenih obratovalcev, da predložijo informacije, ki so primerne za izvajanje te uredbe. 3. Nacionalni regulativni organ lahko, kadar je to utemeljeno, ukrepa na lastno pobudo, da bi zagotovil nediskriminacijo, pošteno konkurenco, gospodarsko učinkovitost in maksimalno korist za uporabnike. 4. Če nacionalni regulativni organ ugotovi, da je trg za krajevni dostop dovolj konkurenčen, razreši priglašene obratovalce obveznosti iz člena 3(3), po katerem morajo cene določati na podlagi stroškovne naravnanosti. […]“

10. Z vidika nemškega nacionalnega prava regulativni organ v skladu s členom 27(1) TKG 1996 dovoljuje cene ali na podlagi stroškov učinkovitega opravljanja storitev za vsako storitev ali na podlagi ravni povprečnih stopenj gibanja cen, ki jo določi in se plača za skupino storitev. Člen 27(4) pooblašča zvezno vlado, da z uredbami opredeli pravila za vrste dovoljenj in določi pogoje, pod katerimi mora regulativni organ odločiti, kateri od postopkov iz prvega odstavka se uporablja.

11. Uredba o uravnavanju cen na področju telekomunikacij z dne 1. oktobra 1996 (Telekommunikations-Entgeltregulierungsverordnung) ( 4 ) v členu 2(1) določa, da mora podjetje, ki je vložilo zahtevek za odobritev cen iz člena 27(1) TKG 1996, v vsakem primeru predložiti naslednje dokumente v zvezi z zadevno storitvijo: 1. podroben opis storitve, vključno s podatki o njeni kakovosti in z osnutkom splošnih pogojev; 2. podatke o prometu, ustvarjenem v zadnjih petih letih, ter o pričakovanem prometu za leto vložitve zahtevka in štiri naslednja leta; 3. podatke o tržnih deležih, in če je mogoče, o cenovni elastičnosti povpraševanja za obdobje iz točke 2; 4. podatke o razvoju različnih stroškov iz drugega odstavka (potrdila o stroških) in razvoju variabilnih stroškov za obdobje iz točke 2; 5. podatke o finančnem vplivu na uporabnike, zlasti glede strukture povpraševanja zasebnih in poslovnih uporabnikov, ter na konkurente, ki prejemajo storitev kot predhodno storitev, in 6. pri diferenciaciji cen podatke o učinkih na skupine uporabnikov, ki jih zadeva diferenciacija, in objektivno utemeljitev načrtovane diferenciacije.

12. V skladu s členom 2(2) TEntgV „dokazila o stroških iz točke 4 prvega odstavka obsegajo stroške, ki se lahko neposredno pripišejo storitvi (neposredni stroški), in stroške, ki se tej ne morejo pripisati neposredno (skupni stroški). Glede skupnih stroškov je treba navesti in pojasniti, kako se pripišejo različnim storitvam. Podjetje, ki je vložilo zahtevek, mora za ta pripis upoštevati merila, določena z direktivami Sveta, sprejetimi na podlagi člena 6 Direktive Sveta 90/387/EGS z dne 28. junija 1990 o vzpostavitvi notranjega trga za telekomunikacijske storitve z uvedbo zagotavljanja odprtosti omrežij (UL L 192, str. 1). V dokazilih o stroških iz prvega stavka morajo biti natančneje navedeni tudi: 1. metoda ocene stroškov; 2. znesek stroškov za zaposlene, odpisov, finančnih stroškov vloženega kapitala, materialnih stroškov; 3. uporaba pričakovane in uresničene zmogljivosti v referenčnem obdobju, in 4. količine, uporabljene kot osnova za izračun uporabljenih stroškov za storitev, vključno z ustreznimi cenami, predvsem deli javnega telekomunikacijskega omrežja […] in stroški uporabe teh delov“. V skladu s členom 2(3) TEngV „lahko regulativni organ zavrne zahtevek za odobritev cen, če podjetje ne predloži vseh dokumentov iz prvega in drugega odstavka“.

13. In končno, v členu 3(1) TEngV je določeno, da mora regulativni organ preučiti dokazila, ki jih predloži podjetje, ki je vložilo zahtevek, da bi ugotovil, ali in koliko so zahtevane cene naravnane glede na stroške učinkovitega opravljanja storitev. Na podlagi člena 3(2) ti stroški izhajajo iz dolgoročnih dodatnih stroškov storitve in primernega dodatka iz naslova skupnih stroškov, neodvisnih od obsega storitve, kar v vsakem primeru vključuje primeren donos od vloženega kapitala, če so ti stroški nujni za to storitev. V členu 3(3) je določeno, da bo moral regulativni organ pri preučitvi dokazil poleg tega za primerjavo uporabiti cene in stroške podjetij, ki ponujajo enake storitve na podobnih trgih. Pri tem je treba upoštevati posebnosti referenčnih trgov. Nazadnje, v členu 3(4) je določeno, da se za stroške, utemeljene na podlagi člena 2(2), če presegajo stroške učinkovitega opravljanja storitev, šteje, da so izdatki, ki niso potrebni za učinkovito opravljanje storitev. V istem odstavku je določeno tudi, da se ti izdatki in tudi drugi nevtralni izdatki upoštevajo pri odobritvi cen samo, če in dokler obstaja zakonska obveznost v ta namen ali če podjetje, ki je vložilo zahtevek, ponudi drugo objektivno utemeljitev.

14. Nemški regulativni organ je z odločbo z dne 30. marca 2001, popravljeno 17. aprila istega leta, deloma odobril cene družbe Deutsche Telekom za dostop do krajevne zanke (mesečna naročnina za uporabo linije, enotni stroški vzpostavitve in odpovedi) od 1. aprila 2001 za številne različice dostopa po različnih cenah. Predložitveno sodišče meni, da je odobritev mesečne naročnine potekla 31. marca 2003, ostalega pa najpozneje 31. marca 2002.

15. Družba Arcor je 30. aprila 2001 vložila tožbo, s katero je zahtevala predvsem razglasitev ničnosti zgoraj navedene odločbe o odobritvi cen. V bistvu trdi, da so odobrene cene previsoke. Po mnenju družbe Arcor so bile določene na podlagi napačne ocene višine vlaganj v krajevno zanko. Finančni stroški in amortizacijska doba so se izračunali izključno na podlagi dejanskih stroškov, potrebnih za vzpostavitev sodobnega in učinkovitega krajevnega omrežja, tako da naj bi cene presegale dejanske finančne stroške družbe Deutsche Telekom. Skratka, cene naj bi kršile načelo stroškovne naravnanosti iz člena 3(3) Uredbe.

16. Verwaltungsgericht Köln je v teh okoliščinah odločilo prekiniti odločanje in Sodišču v predhodno odločanje postavilo več vprašanj, ki bi se lahko na novo oblikovala, da bi bili odgovori Sodišča enostavni. Ta vprašanja zelo izčrpno in obsežno pokrivajo vse težave, ki se v konkretnih okoliščinah te zadeve pojavljajo v zvezi s pojmom stroškovne naravnanosti cen.

17. Teh vprašanj je v bistvu sedem. Prvo vprašanje je, v kolikšni meri člen 1(4) Uredbe državam članicam pri sprejemanju nacionalne zakonodaje o določitvi pojma stroškovne naravnanosti dovoljuje, da v škodo upravičencev odstopajo od pojma stroškovne naravnanosti, kot je določen v členu 3(3) Uredbe.

18. Drugo vprašanje je, ali v skladu s členom 3(3) Uredbe zahteva, da so cene dostopa do krajevne zanke stroškovno naravnane, vsebuje tudi računovodske obresti in odpise. Predložitveno sodišče se nato sprašuje o podlagi za izračun teh odpisov in obresti. Ali mora biti ta podlaga izključno trenutna nadomestna vrednost, izražena v dnevnih cenah v trenutku vrednotenja, ali je treba od te nadomestne vrednosti sredstev odšteti odpise, že opravljene v trenutku vrednotenja?

19. V četrtem vprašanju gre v bistvu za to, ali je treba delati na podlagi popolnih dokazil o stroških priglašenega obratovalca ali pa se dopušča uporaba analitičnih modelov stroškov in, po potrebi, katere zahteve je treba upoštevati.

20. Peto vprašanje zadeva omejitev diskrecijske pravice nacionalnih regulativnih organov pri preučevanju stroškovne naravnanosti cen in omejitev sodnega nadzora teh odločitev.

21. Predložitveno sodišče želi s šestim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali imajo konkurenti, ki so upravičeni do dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, čeprav niso prejemniki odločbe o odobritvi cen, ki jo je sprejel nacionalni regulativni organ, pravico do tožbe zoper tako odločbo, če menijo, da cene niso stroškovno naravnane.

22. V zadnjem vprašanju gre pravzaprav za to, kdo mora nositi dokazno breme glede stroškovne naravnanosti cen v okviru upravnega postopka, v katerem se izda odločba o odobritvi cen, in v okviru tožbe, ki jo prizadeti konkurent vloži zoper to odločbo nacionalnega regulativnega organa.

II – Presoja

23. Najprej bom začel z nekaj uvodnimi ugotovitvami o Uredbi. Te ugotovitve zadevajo sprejetje Uredbe v okviru starega regulativnega okvira Skupnosti za telekomunikacije, cene in bistvene cilje Uredbe ter okvir, v katerem uporablja pojem stroškovne naravnanosti. Nato bom analiziral vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.

A – Uvodne ugotovitve o Uredbi

24. Uredba je bila glede na uvodno izjavo 15 sprejeta zaradi dopolnitve starega regulativnega okvira za telekomunikacije, zlasti direktiv 97/33/ES ( 5 ) in 98/10/ES ( 6 ). Člen 4(5) Uredbe se celo izrecno sklicuje na prvo od teh direktiv ( 7 ). Čeprav je Uredba del starega regulativnega okvira Skupnosti za telekomunikacije, je ostala v veljavi še po 25. juliju 2003. ( 8 )

25. Odločba o odobritvi cen, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, je bila izdana 30. marca 2001. Z njo so bile odobrene cene družbi Deutsche Telekom za dostop do njene krajevne zanke od 1. aprila 2001 do 31. marca 2003 za mesečno naročnino in najpozneje do 31. marca 2002 za ostalo. Nasprotno pa so določbe novega regulativnega okvira v skladu s členom 28(1) Okvirne direktive začele veljati šele 25. julija 2003. ( 9 ) Določbe Uredbe je treba razlagati v okviru in v povezavi z zakonodajnimi instrumenti, ki sestavljajo stari regulativni okvir za telekomunikacije. ( 10 )

26. Nastanek Uredbe v okviru starega regulativnega okvira je lahko razumeti. Sklepi Evropskega sveta, ki je bil marca 2000 v Lizboni, so za cilj postavili razvoj digitalnega, z znanjem podprtega gospodarstva s spodbujanjem dostopa do kakovostne komunikacijske infrastrukture v Evropi, zlasti do interneta, po zmernih cenah. ( 11 ) Normodajalec Skupnosti se je zavedal, da je bila krajevna zanka takrat eden od najmanj konkurenčnih segmentov liberaliziranega telekomunikacijskega trga ( 12 ), kar je oviralo hiter razvoj digitalne ekonomije v Evropi. Tako se je razvezani dostop do krajevne zanke na evropskem vrhu v Santi Marii da Feira junija 2000 obravnaval kot neposredna prednostna naloga. Uredba je tako pravni instrument, ki enotno izvaja razvezani dostop do krajevne zanke v vseh državah članicah. Ta razvezani dostop bi moral omogočiti krepitev konkurence, zagotavljanje gospodarske učinkovitosti in maksimalne koristi za uporabnike. ( 13 ) Vzpostavljen je bil s hitrostjo, ki bi jo težko dosegli, če bi sprejeli direktivo. Uredba z dne 18. decembra 2000 priglašenim obratovalcem nalaga obveznost, da konkurenčnim obratovalcem olajšajo dostop do svojih krajevnih omrežij od 2. januarja 2001 naprej.

27. Odprtje krajevne zanke nekdanjih monopolnih obratovalcev konkurenčnim obratovalcem je bilo toliko potrebnejše, ker – kot je opozorjeno v šesti uvodni izjavi Uredbe ( 14 ) – leta 2001 za nove udeležence na trgu ne bi bilo gospodarno izvedljivo podvojiti infrastrukture dostopa do krajevne zanke iz bakrenih žic prvotnih obratovalcev in ker druge infrastrukture (kabelska televizija, satelitske povezave, brezžične krajevne zanke) ne ponujajo enake funkcionalnosti ali vsesplošne razširjenosti. Poleg tega je treba tudi opozoriti, da so bile infrastrukture krajevne zanke v Evropi zgrajene predvsem s prihodki od monopolnih cen, ki so jih uporabniki morali plačevati dolga leta, ko so nacionalni monopolni obratovalci lahko uživali izključne pravice, ki so jih podeljevale države članice ( 15 ).

28. V takem okviru si Uredba prizadeva doseči bistveni cilj: obvezati priglašene obratovalce, da zagotavljajo razvezani dostop do krajevne zanke novim udeležencem na trgu zaradi hitre uvedbe konkurence na ravni krajevne zanke, ki takrat ni obstajala ali je bila zelo majhna. Vendar je normodajalec Skupnosti hotel upravičeno izključiti tveganje, da bi lahko naložitev take obveznosti priglašenim obratovalcem povzročila neke vrste razlastitev brez nadomestila. Priglašeni obratovalec bo torej v skladu s členom 3(3) Uredbe imel pravico zaračunavati cene, s katerimi lahko pokrije stroške zagotavljanja dostopa do krajevne zanke in pri tem doseže primeren donos. ( 16 ) Prav stroškovna naravnanost cen je bistvo te zadeve.

B – Prvo vprašanje

29. V bistvu gre za to, v kolikšni meri člen 1(4) Uredbe državam članicam dovoljuje, da pri sprejemanju nacionalne zakonodaje o določitvi pojma stroškovne naravnanosti – predvsem prek bolj specifičnega pojma stroškov učinkovitega opravljanja storitev – v škodo upravičencev odstopajo od pojma stroškovne naravnanosti, kot je določen v členu 3(3) Uredbe.

30. Nekateri pravni pojmi obljubljajo veliko in se zdijo zelo uporabni, vendar lahko vseeno postanejo samo besede brez pomena in učinka. Obstaja tveganje, da je lahko pojem stroškovne naravnanosti, kot je določen v členu 3(3) Uredbe, eden od teh pojmov.

31. Ta pojem ne vsebuje sklicevanja na pravo držav članic, da bi se določila njegov pomen in obseg. ( 17 ) Iz zahtev po enotnem izvajanju prava Skupnosti in tudi iz načela enakosti izhaja, da je zato samostojen pojem prava Skupnosti, ki ga je treba razlagati enotno. ( 18 ) Takšne samostojne in enotne razlage ni mogoče iskati samo ob upoštevanju izrazov zadevnega pojma, ampak je ob tem treba upoštevati tudi kontekst določbe, katere del je ta, in cilja zadevnih predpisov ( 19 ).

32. Da je pojem stroškovne naravnanosti pojem Skupnosti s svojim pomenom in obsegom, je najprej potrjeno s sodbama, v katerih je Sodišče imelo priložnost obravnavati njegovo razlago tudi na področju telekomunikacij. ( 20 ) Prva je sodba z dne 25. novembra 2004 v zadevi KPN Telecom. ( 21 ) Sodišče je v tej sodbi trdilo, da mora stroške pridobivanja ali dodeljevanja osnovnih podatkov o naročnikih v vsakem primeru nositi ponudnik storitev govorne telefonije ter da so ti stroški že vključeni v stroške in dohodke te storitve. V teh okoliščinah bi prenos stroškov za pridobivanje ali dodeljevanje podatkov osebam, ki zahtevajo dostop do njih, vodil do neupravičenega prekomernega plačila zadevnih stroškov in torej ne bi bil združljiv s stroškovno naravnanostjo. V skladu s sodbo KPN Telecom je del pojma stroškovne naravnanosti cen, da prepoveduje, da bi stranka, katere cene morajo biti stroškovno naravnane, večkrat prejela nadomestilo za isto storitev.

33. Druga sodba, v kateri se je Sodišče ukvarjalo z razlago pojma stroškovne naravnanosti cen, je sodba z dne 13. julija 2006 v zadevi Mobistar ( 22 ). Sodišče v tej sodbi glede zahtevanih cen za zagotavljanje prenosljivosti telefonskih številk trdi, da „Direktiv[a] [2002/22/ES] ne nasprotuje sprejetju nacionalnega predpisa, kot je ta, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, ki vnaprej in s pomočjo teoretičnega modela stroškov določa najvišje cene, ki jih lahko iz naslova stroškov vzpostavitve operater [obratovalec] dajalec številke zahteva od obratovalca prejemnika številke, če je oblikovanje tarif stroškovno naravnano tako, da potrošnikov ne odvrača od uporabe te storitve prenosljivosti“. ( 23 ) Vendar pa Sodišče opozarja, da je „novim obratovalcem vsekakor dana učinkovita možnost, da izpodbijajo uporabo najvišjih cen s strani obratovalcev, ki so že dejavni na trgu, in sicer tako, da dokažejo, da so te cene previsoke v primerjavi s strukturo stroškov obratovalcev“. ( 24 )

34. Določitev natančnega pomena in obsega pojma stroškovne naravnanosti, kot je določen v členu 3(3) Uredbe, ni očitna, kar sicer potrjuje ta zadeva. Uredba navaja pojem stroškov, ne da bi šla dlje glede njegove opredelitve, poleg tega pojem stroškov ni enopomenski: obstaja več mogočih stroškov, metod in modelov izračuna stroškov.

35. Če normodajalec Skupnosti ni dal natančnih navedb o elementih, metodah in modelih stroškov, ki jih je treba uporabiti, menim tako, kot v bistvu menijo intervenienti v tej zadevi, da daje Uredba državam članicam neizogiben manevrski prostor pri izvajanju tega pojma. Ta možnost nacionalnim zakonodajalcem a priori omogoča, da določijo elemente posebnih stroškov ponudnika krajevne zanke, ki se upoštevajo, ter da zlasti natančneje določijo stroške priglašenega obratovalca, kot da so to stroški, ki so omejeni na stroške učinkovitega opravljanja storitev, in tudi opredelijo metodo in modele izračuna stroškov zagotavljanja krajevne zanke, ki se uporablja. Prav v členu 1(4) Uredbe je izrecno določeno, da imajo države članice pravico, „da […] ohranijo ali uvedejo ukrepe, ki vsebujejo podrobnejše določbe, kot so tiste, ki jih vsebuje ta uredba“.

36. Vendar je res, kot opozarja prav ta določba, da se mora zakonodajna diskrecijska pravica izvajati „v skladu z zakonodajo Skupnosti“. ( 25 ) Diskrecijska pravica, ki jo imajo države članice za uvedbo podrobnejših določb, da bi določile elemente, metode in modele stroškov, ki jih je treba sprejeti, bo nujno opredeljena z omejitvami, ki izhajajo iz razlage Skupnostnega pojma stroškovne naravnanosti.

37. Poleg omejitev, ki so del splošnega pojma stroškovne naravnanosti in so se pokazale zlasti v zgoraj navedenih sodbah KPN Telecom in Mobistar, ter očitne omejitve, po kateri ta pojem prepoveduje cene, ki temeljijo na elementih, ki niso del stroškov ( 26 ), obstajajo druge omejitve, ki izhajajo iz razlage tega pojma v posebnem kontekstu Uredbe. Splošna struktura in cilji Uredbe, ki sem jih že navedel, navajajo te omejitve in s tem poudarjajo, da ima načelo stroškovne naravnanosti značaj instrumenta za uresničitev glavnega cilja normodajalca Skupnosti, da se zagotovi dejanski in takojšen razvezani dostop do krajevne zanke ter posledično uvede in razvije konkurenca na trgu krajevnega dostopa. ( 27 ) Namen načela stroškovne naravnanosti je predvsem preprečiti čezmerne cene, ki bi jih priglašeni obratovalci brez take omejitve običajno zahtevali, da bi zagotovili ohranitev svojega privilegiranega položaja. ( 28 ) Ta pojem posledično preprečuje, da bi zaračunavanje visokih cen ogrozilo izpolnitev glavnega cilja Uredbe o spodbujanju konkurence na ravni krajevnega omrežja. ( 29 )

38. Razlaga tega pojma Skupnosti tako kaže, da nalaga vsebinsko zahtevo omejitve cen, ki jih zaračunava priglašeni obratovalec, od katere država članica ne more odstopati v škodo konkurentom, ki so upravičeni do dostopa.

39. Tako menim, da mora Sodišče na to prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 1(4) in 3(3) Uredbe razlagati tako, da je pojem stroškovne naravnanosti cen zahteva po omejitvi cen, ki jih priglašeni obratovalec zaračunava za dostop do svoje krajevne zanke, od katere kljub diskrecijski pravici, ki jo pojem ponuja glede svojega dejanskega izvajanja na nacionalni ravni, ni mogoče odstopati v škodo upravičencev do dostopa do krajevne zanke.

C – Drugo vprašanje

40. Drugo vprašanje je, ali v skladu s členom 3(3) Uredbe zahteva po stroškovni naravnanosti cen, ki se zaračunavajo za dostop do krajevne zanke, zajema tudi računovodske obresti in odpise. Intervenienti v tej zadevi se strinjajo, da uporaba načela stroškovne naravnanosti vključuje tudi odpise in obresti od vloženega kapitala, ki so tako del stroškov priglašenega obratovalca.

41. Tu gre za stroške kapitala, ki imajo osrednjo vlogo v okviru telefonskih omrežij, ki so očitno visoko kapitalsko intenzivne naprave. Odpisi uporabljenih sredstev in obresti od vloženega kapitala obsegajo baje celo največji delež stroškov opravljanja telekomunikacijskih storitev.

42. Odpisi prikazujejo razpršitev stroškov kapitala osnovnih sredstev, podvrženih časovni obrabi (stroški, ki praviloma nastanejo v obliki začetnega pavšalnega zneska) v ekonomski življenjski dobi teh sredstev. Ta razpršitev stroškov, izražena v letnih zneskih, imenovanih „odpisi“, lahko spremlja prihodke, ki očitno ne bodo nastali v obliki začetnega pavšalnega zneska, ampak v življenjski dobi osnovnih sredstev, uporabljenih za opravljanje zadevne storitve. Glede obresti, če obveznosti priglašenega obratovalca vključujejo financiranje z najetjem posojila, ki se na primer uporabi za vlaganje v krajevno zanko, bodo obresti, ki se plačajo posojilodajalcem, seveda del stroškov priglašenega obratovalca.

43. Odpisi in obresti od vloženega kapitala so nedvomno stroški, ki so del običajnega poslovanja podjetja in tako del stroškov tega podjetja. ( 30 ) Zato jih priglašeni obratovalec lahko prenese in izterja s cenami, ki jih zaračunava konkurenčnim obratovalcem za dostop do svoje krajevne zanke.

44. Sodišču torej predlagam, naj na drugo vprašanje predložitvenega sodišča odgovori tako, da člen 3(3) Uredbe s tem, da določa obveznost stroškovne naravnanosti cen, zaračunanih za dostop do krajevne zanke, zajema tudi računovodske obresti in odpise.

D – Tretje vprašanje

45. To vprašanje zadeva jedro zadeve. Katera podlaga se uporablja za izračun računovodskih odpisov in obresti? Izključno trenutna nadomestna vrednost sredstev, izražena v dnevnih cenah v trenutku vrednotenja? Ali pa je treba od te nadomestne vrednosti odšteti odpise, že opravljene pred trenutkom vrednotenja?

46. Besedilo Uredbe ne pove ničesar o metodi izračuna stroškov, ki jo je treba uporabiti za upoštevanje stroškovne naravnanosti cen. Zato ne preseneča, da imajo intervenienti v tej zadevi zelo različna mnenja o tem, kako je treba odgovoriti na to vprašanje.

47. Čeprav izrecne navedbe v Uredbi glede metode izračuna stroškov ne obstajajo, se zdi, da Direktiva 97/33, ki je sestavni del regulativnega okvira, ki ga dopolnjuje Uredba, v Prilogi V o sistemu stroškovnega računovodstva za medomrežno povezovanje dopušča, da se lahko pri preverjanju cen uporabijo trenutni nadomestitveni stroški (se pravi, stroški, „ki temeljijo na oceni nadomestitvenih stroškov za opremo ali sisteme“) ali stroški, „ki temeljijo na dejansko nastalih stroških za opremo in sisteme“.

48. Uvodna izjava 13 Uredbe se poleg tega izrecno sklicuje na Priporočilo Komisije 2000/417 in sporočilo Komisije z dne 26. aprila 2000 ( 31 ), ko navaja, da dajeta podrobne smernice za podporo nacionalnim regulativnim organom glede urejanja dostopa do krajevne zanke. To sklicevanje se lahko upravičeno šteje za opozorilo, da je normodajalec Skupnosti pri razlagi osrednjega pojma, kot je stroškovna naravnanost cen, priporočil, da je treba upoštevati stališče, ki ga je Komisija v zvezi s tem sprejela v teh dveh dokumentih. V členu 1(6) Priporočila 2000/417 o oblikovanju cen piše posebej o stroških kapitala, da bo „v prihodnost usmerjen pristop, ki temelji na trenutnih stroških […], praviloma okrepil pošteno in trajnostno konkurenco ter ponudil alternativne investicijske spodbude; če pa je lahko kratkoročna posledica tega izkrivljenje konkurence, na primer takrat, ko tarife […] priglašenega obratovalca ostanejo neuravnovešene na podlagi tekočih stroškov, je priporočljivo, da nacionalni regulativni organ […] določi razumno časovno obdobje, potrebno za postopno prilagajanje cen krajevne zanke tekočim stroškom“. Isto priporočilo opisuje trenutne stroške kot stroške „izgradnje učinkovite moderne ustrezne infrastrukture“. ( 32 )

49. Sporočilo Komisije z dne 26. aprila 2000 v točki 6 navaja, da morajo nacionalni regulativni organi glede cen in stroškov upoštevati več načel. Prvič, pravila izračunavanja stroškov in cen bi morala biti pregledna ter z objektivnimi temelji. Drugič, pravila izračunavanja cen bi morala prvotnemu obratovalcu zagotavljati pokrivanje njegovih stroškov in primeren donos. Morala bi biti združljiva s ciljem krepitve poštene in sprejemljive konkurence ter zagotavljati učinkovite spodbude v vlaganje v omrežje infrastrukture. Komisija poleg tega v istem sporočilu glede tega trdi, da se ta cilj načeloma lahko zagotovi s sistemom oblikovanja cen, ki temelji na tekočih stroških. To sporočilo upošteva isti pojem tekočih stroškov, ki je bil izražen v Priporočilu 2000/417. Nazadnje, pravila izračunavanja cen bi morala zagotoviti, da ne pride do izkrivljanja trga, zlasti do krčenja marž med cenami veleprodajnih in drobnoprodajnih storitev, ki jih ponuja prvotni obratovalec. Komisija nato opozarja, da si lahko ta načela v nekaterih primerih nasprotujejo. V takih okoliščinah je mogoče, da bodo morali nacionalni regulativni organi preučiti prehodne ukrepe, ki se kratkoročno izogibajo izkrivljanju konkurence.

50. Elementi, ki sem jih predstavil, razkrivajo, da imajo nacionalni regulativni organi široko diskrecijsko pravico, da glede na okoliščine v vsaki državi članici v trenutku preučitve cen izberejo in uporabijo metodo izračuna stroškov priglašenega obratovalca, ki se jim zdi najprimernejša. Vendar isti elementi in predvsem Uredba, obravnavana z vidika razloga za njeno sprejetje in njenih ciljev, razkrivajo tudi, da obstajajo omejitve pojma stroškovne naravnanosti, ki se morajo v vsakem primeru upoštevati.

51. V bistvu je treba upoštevati, da se mora odločba, kot se obravnava v tej zadevi, ki določa cene dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, sprejeti z iskanjem ravnovesja med nasprotnima načeloma. Na eni strani je bistveni cilj Uredbe, da se zagotovi dejanski in takojšen razvezani dostop do krajevne zanke ter posledično spodbujanje konkurence na trgu krajevnega dostopa. Na drugi strani pa dovoljene cene ne smejo biti na taki ravni, da bi preprečevale vlaganje v infrastrukture. Pravilno razložen pojem stroškovne naravnanosti iz Uredbe tako kot omejitev nalaga, da se odločba o odobritvi cen dostopa glede na stroške sprejme na podlagi uravnovešenega in sorazmernega upoštevanja teh dveh načel. ( 33 )

52. Sprejetje metode izračuna stroškov, ki predstavljajo odpise in obresti, ki temeljijo izključno na vrednosti nadomestitve po trenutnih cenah krajevnega omrežja z enakovrednim učinkovitim in sodobnim omrežjem – se pravi, na bruto nadomestitvenih stroških sredstev –, lahko upošteva potrebno ravnovesje med obema načeloma. Pomislimo lahko predvsem na položaj, v katerem je bilo obstoječe, čeprav popolnoma amortizirano omrežje v trenutku, ko je bila naložena obveznost razvezanega dostopa do krajevne zanke, zelo blizu konca svoje življenjske dobe in tako z zelo nizko notranjo vrednostjo. V takih okoliščinah se lahko dejstvo, da nacionalni regulativni organ daje prednost modelu, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških, izkaže za popolnoma upravičeno in sorazmerno, če je spodbujanje k vlaganju v izgradnjo nove infrastrukture cilj, ki je res prednosten.

53. Vendar, kadar se kot v tem primeru obravnava krajevno omrežje, ki je uporabno in se uporablja v praksi s še precejšnjo notranjo in že (vsaj delno) amortizirano vrednostjo, uporaba metode izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških, prima facie daje nesorazmeren pomen spodbujanju k vlaganju. Skupnostni pojem stroškovne naravnanosti namreč zahteva uravnovešeno upoštevanje obeh navedenih načel.

54. Sprejetje take metode lahko zmanjša maržo konkurenčnih obratovalcev, ki so novi udeleženci na trgu, da se uporabnikom ponudi večje zmanjšanje cen, s čimer jih je mogoče prepričati, da zamenjajo ponudnika telekomunikacijskih storitev. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija v Odločbi 2003/707/ES ugotovila, da so cene, ki se izpodbijajo v tej zadevi in so bile določene z odločbo nemškega regulativnega organa z dne 30. marca 2001, povzročile zmanjšanje marže, in sicer s kršitvijo člena 82 ES, ki jo je družba Deutsche Telekom izvajala do maja 2003. ( 34 ) Zoper to odločbo Komisije je trenutno vložena tožba pri Sodišču prve stopnje. ( 35 ) Ne da bi vnaprej sodili o njeni utemeljenosti, lahko ta odločba upravičeno zbuja dvom o tem, v kolikšnem obsegu sporna odločba o odobritvi cen zagotavlja uravnovešeno in sorazmerno vlaganje v infrastrukturo glede na primarni cilj Uredbe, da se spodbuja konkurenca na trgu žičnega dostopa do krajevnega omrežja.

55. Kadar se nacionalni regulativni organ v okviru dostopa do obstoječega in uporabnega krajevnega omrežja, kot je omrežje družbe Deutsche Telekom, opre na bruto nadomestitvene stroške za določitev obresti in odpisov, ki jih morajo pokriti cene, zadevna odločba o odobritvi cen ne sme zbujati dvomov o upoštevanju ravnovesja med spodbujanjem k vlaganju (ki ga sprejetje take metode očitno želi zagotoviti) in spodbujanjem konkurence na trgu dostopa do krajevne zanke. Prav neobstoj konkurence na ravni krajevne zanke v Evropi 1. januarja 2001 je bil razlog za sprejetje Uredbe in vse kaže, da je bila 30. marca 2001, v času zadevne odobritve cen, v Nemčiji konkurenca na trgu krajevnega omrežja zelo majhna.

56. Treba je ugotoviti, da sprejetje metode izračuna, ki temelji izključno na trenutnih nadomestitvenih stroških, zahteva, da morajo konkurenčni obratovalci za dostop do obstoječega omrežja plačati isti znesek, kot ga morajo plačati za gradnjo enakovrednega novega omrežja.

57. Če se konkurenčni obratovalec odloči vlagati v novo infrastrukturo, mora najprej nositi stroške take gradnje, preden infrastruktura postane operativna. Da bi bil medtem upravičen do razvezanega dostopa do krajevne zanke, določenega z Uredbo, mora plačati znesek, ki v veliki meri ustreza stroškom vlaganj v novo infrastrukturo. Konkurenčni obratovalec mora torej nositi stroške izgradnje svojega omrežja in hkrati plačevati priglašenemu obratovalcu, da bo ta lahko vlagal v novo infrastrukturo.

58. Da bi se izognil takim „dvojnim“ stroškom, ima konkurenčni obratovalec dve možnosti. Najprej lahko začne izgradnjo svojega omrežja in se odreče zahtevi po dostopu do krajevne zanke priglašenega obratovalca. Taka možnost lahko priglašenemu obratovalcu olajša ohranitev prevladujočega položaja na ravni krajevnega dostopa, kar je ravno v nasprotju s tem, kar želi doseči Uredba. Konkurenčni obratovalec ima še drugo možnost, da se odpove izgradnji svojega omrežja in zahteva dostop. V tem primeru mora priglašenemu obratovalcu plačati ceno, katere namen je, ker temelji na bruto nadomestitvenih stroških, omogočiti priglašenemu obratovalcu, da zgradi novo omrežje. Vendar je jasno, da priglašeni obratovalec tega očitno ni zavezan storiti in tako lahko prihodek od cen uporabi v katere koli druge namene.

59. Te ugotovitve razkrivajo, da sprejetje metode, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških, ko je krajevno omrežje priglašenega obratovalca še operativno in uporabno, ni združljivo z načelom stroškovne naravnanosti in cilji Uredbe, razen če zahtevek za odobritev cen jasno kaže, da sta se obe navedeni načeli ustrezno in uravnoteženo upoštevali.

60. Vendar temu sklepanju nasprotuje trditev družbe Deutsche Telekom in Zvezne republike Nemčije, da bi odobritev cen na podlagi vrednosti, nižje od trenutnih nadomestitvenih stroškov, zlasti z zmanjšanjem že opravljenih odpisov, pomenila, da se ne upošteva cilja Uredbe po spodbujanju vlaganj v infrastrukture.

61. Analiza te trditve predpostavlja razlikovanje med spodbujanjem k vlaganjem v izgradnje novih omrežij krajevnega žičnega dostopa, vzporednih z omrežjem družbe Deutsche Telekom, in spodbujanjem k vlaganjem v alternativne infrastrukture, kot je kabelska televizija ali drugo.

62. Glede prve vrste vlaganj bi sprejetje metode izračuna finančnih stroškov, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških krajevnega omrežja priglašenega obratovalca, seveda lahko ustvarilo take spodbude. Vendar se podvajanje obstoječe krajevne zanke, če je še uporabna, ne zdi donosno in učinkovito, da ne rečem, da ni smiselno z vidika varčevanja s sredstvi in cilja zagotavljati nižje cene za uporabnike. ( 36 ) Če je bilo tako v času odobritve cen v Nemčiji, kar bi moralo preveriti nacionalno sodišče, si trditev, da je upravičeno sprejeti metodo izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških, za spodbujanje vlaganj v nove bakrene infrastrukture, vzporedne z infrastrukturo družbe Deutsche Telekom, nasprotuje.

63. Glede spodbujanja k vlaganju v alternativne infrastrukture je treba opozoriti, da določitev cen dostopa do obstoječe krajevne zanke glede na trenutne stroške nadomestitve z novim enakovrednim krajevnim omrežjem ne izraža nujno stroškov izgradnje teh alternativnih infrastruktur. Odločitev za izgradnjo omrežja kabelske televizije, krajevne zanke „wireless radio“ ali drugega namreč nujno zahteva, da se – poleg dejstva, da mora biti zadevna tehnologija dejansko razpoložljiva – upoštevata vrednost vlaganj, ki se razlikuje od vrednosti, ki bi bila potrebna za izgradnjo novega bakrenega krajevnega omrežja, in dejstvo, da se funkcionalnosti in gospodarski potencial alternativnih infrastruktur razlikujejo od funkcionalnosti, ki jih ponuja bakreno krajevno omrežje. ( 37 ) Postaviti cene, ki so nižje od cen, ki bi izhajale iz uporabe metode, ki temelji izključno na trenutnih nadomestitvenih stroških krajevne zanke, lahko torej ne bi odločilno odvračalo od vlaganj v te alternativne infrastrukture.

64. Nacionalno sodišče mora tako preveriti, ali odločba o odobritvi cen, ki se obravnava v tem primeru, vsebuje dokaze o sprejetju metode izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških, in tako ali zadevna odločba izkazuje, da sta se obe navedeni načeli upoštevali uravnoteženo in sorazmerno. Če teh dokazov ni, izračun odpisov in obresti, ki jih morajo pokriti cene, na podlagi metode bruto nadomestitvenih stroškov ni združljiv z Uredbo.

65. Skratka, navesti je mogoče dve mogoči utemeljitvi. Prvič, kot sem opozoril zgoraj ( 38 ), mogoče je, da starost omrežja upraviči uporabo metode, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških. Drugič, mogoče je, da se, kot sem poudaril v prejšnji točki, v razmerah, ki so v Nemčiji obstajale v trenutku odobritve cen, vlaganje v alternativne tehnologije, ki so obstajale takrat in imele funkcionalnosti, enakovredne funkcionalnostim bakrene krajevne infrastrukture družbe Deutsche Telekom, očitno ne spodbuja, če so bile določene nižje cene od cen, ki izhajajo iz uporabe metode izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških omrežja.

66. Če ni mogoče uporabiti ene od teh utemeljitev, je treba sklepati, da je v nasprotju s pojmom stroškovne naravnanosti, če se kot osnova za izračun stroškov upošteva izključno trenutna nadomestna vrednost sredstev, izražena v dnevnih cenah v trenutku vrednotenja.

67. Če predložitveno sodišče glede na zgornje ugotovitve sklepa, da dejstvo, da je regulativni organ sprejel metodo izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških, ni združljivo s stroškovno naravnanostjo, se postavlja vprašanje, ali ta pojem stroškovne naravnanosti zahteva, da se odštejejo že opravljeni odpisi.

68. Če predložitveno sodišče sklepa tako, pomeni, da bi morale biti odobrene cene določene na nižji ravni od vrednosti, ki izhaja iz uporabe metode izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških sredstev. Razlaga pojma stroškovne naravnanosti vseeno ne ponuja nobenih podatkov o posebnih elementih stroškov, ki jih je treba odšteti, tako da se opravi prehod od metode izračuna, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških sredstev, na metodo, ki temelji na neto nadomestitvenih stroških. Odštetje že opravljenih odpisov bi seveda pripeljalo do uporabe zakonite metode izračuna, ki temelji na neto nadomestitvenih stroških. Vendar pa ne bi izključil, da so lahko prav tako sprejemljivi drugi pojmi neto nadomestitvenih stroških. Na primer, mislim na pojem neto nadomestitveni stroški, ki se razume kot cena, ki jo je treba plačati, da se sredstva nadomesti z drugimi sredstvi podobne starosti in podobnih značilnosti. Vrednost v trenutnih stroških sredstev priglašenega obratovalca, ki bi bila osnova za izračun obresti in odpisov, bi se lahko določila na podlagi takih neto nadomestitvenih stroškov ali trenutne notranje vrednosti omrežja, glede na to, kar je nižje. ( 39 )

69. Skratka, menim, da je treba, kadar se cene, izračunane na podlagi trenutnih nadomestitvenih stroškov, izkažejo za neuravnovešene v razmerah, ki obstajajo v trenutku odobritve cen, določiti nižje cene ali z odštetjem že opravljenih odpisov ali na drug mogoči način, ki se določi na nacionalni ravni in omogoča določitev nižjih cen dostopa do krajevne zanke od cen, ki izhajajo izključno iz metode, ki temelji na trenutnih nadomestitvenih stroških.

70. Družba Deutsche Telekom nasprotuje določitvi nižjih cen. V zvezi s tem trdi, da bi odštetje prejšnjih odpisov, ker je obstoječe omrežje že zelo amortizirano, lahko konkurenčnim obratovalcem zagotovilo brezplačen ali skoraj brezplačen dostop do njene krajevne zanke, kar bi ji nezakonito onemogočilo, da bi imela polne koristi od svoje lastnine. S tem stališčem se ne strinjam.

71. Uredba nedvomno priznava priglašenemu obratovalcu pravico do primernega donosa od zagotavljanja krajevne zanke konkurenčnim obratovalcem. ( 40 ) Čeprav je mogoče krajevno omrežje družbe Deutsche Telekom v celoti amortizirano, Uredba nasprotuje temu, da se cene določijo na nič ali na raven, ki je blizu brezplačnemu dostopu.

72. Vendar v nasprotju s tem, kar v bistvu trdi družba Deutsche Telekom, Uredbe ne gre razumeti, kot da lahko samo cene, odobrene na podlagi uporabe metode izračuna, ki temelji na trenutnih bruto nadomestitvenih stroških omrežja, zagotavljajo primeren donos priglašenemu obratovalcu. Obstaja več nižjih cen, ki bi lahko v okoliščinah, ki so v Zvezni republiki Nemčiji obstajale v trenutku odobritve cen, spodbujale konkurenco na ravni krajevne zanke, ne da bi odločilno odvračale od vlaganj v alternativne infrastrukture, in bi lahko hkrati priglašenemu obratovalcu zagotavljale primeren donos v skladu z Uredbo. Pravica družbe Deutsche Telekom, da prejema primeren donos, je samo spodnja meja, ki jo morajo regulativni organi upoštevati pri odločitvi o odobritvi cen. Ne dopušča, da se cene, določene glede na bruto nadomestitvene stroške sredstev, štejejo za edine cene, ki lahko zagotavljajo primeren donos priglašenemu obratovalcu. Z drugimi besedami, cena, ki najbolj spodbuja k vlaganju v infrastrukture, ni edina cena, ki priglašenemu obratovalcu zagotavlja primeren donos. Obstajajo druge nižje cene, ki lahko zagotavljajo tak donos.

73. Z vidika zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje odgovori: pojem stroškovne naravnanosti iz člena 3(3) Uredbe je treba razlagati tako, da nalaga, da odločba o odobritvi cen, kot se obravnava v tem primeru, zagotavlja uravnovešeno in sorazmerno ravnovesje – glede na okoliščine v trenutku odobritve cen – med glavnim ciljem Uredbe, da se spodbuja konkurenca na trgu dostopa do krajevne zanke, in nujnostjo zagotavljanja potrebne ravni vlaganj v infrastrukture. Nacionalno sodišče mora z vidika teh ugotovitev preveriti, ali sporna odločba o odobritvi cen vsebuje ustrezne dokaze o sprejetju metode izračuna odpisov in obresti, ki jih morajo cene pokriti, ki temelji izključno na trenutni nadomestni vrednosti sredstev, izraženi v dnevnih cenah v trenutku vrednotenja. Če taki dokazi ne obstajajo, Skupnostni pojem stroškovne naravnanosti cen nalaga, da se določijo cene dostopa, ki so nižje od cen, ki izhajajo iz uporabe take metode izračuna finančnih stroškov, zlasti z odštetjem odpisov, ki so že opravljeni v trenutku vrednotenja.

E – Četrto vprašanje

74. Verwaltungsgericht Köln želi v bistvu vedeti, ali pravo Skupnosti nalaga, da morajo nacionalni regulativni organi delati na podlagi popolnih dokazil o stroških priglašenega obratovalca, ali pa se dopušča uporaba analitičnih modelov stroškov, in če se dopušča, katere zahteve je treba upoštevati.

75. Kot opozarja predložitveno sodišče, je nemški regulativni organ menil, da dokazila o stroških, ki jih je predložila družba Deutsche Telekom, niso popolna in nimajo potrebne dokazne vrednosti. Ker ustrezna dokazila niso bila predložena, je regulativni organ torej uporabil analitično metodo od spodaj navzgor ali „bottom-up“ za izračun ustreznih stroškov priglašenega obratovalca ter zlasti računovodskih odpisov in obresti. V bistvu gre za teoretični ekonomski model, ki omogoča določitev vrednosti trenutno potrebnih vlaganj za izgradnjo sodobnega učinkovitega bakrenega krajevnega omrežja, enakovrednega obstoječemu. Ta model se torej opira na stroške, ki bi jih učinkovit obratovalec imel, da bi zgradil omrežje in ga spravil v delovanje. ( 41 ) Tak model se razlikuje od modela „od zgoraj navzdol“, ki temelji na dejanskih stroških priglašenega obratovalca. Čeprav se ti stroški preverijo z vidika njihove učinkovitosti, zlasti z uporabo v prihodnost usmerjenega pristopa, kot so dolgoročni dodatni stroški, ostajajo v bistvu odločilni stroški priglašenega obratovalca.

76. Menim, da niti besedilo Uredbe, niti njegov namen, niti sodna praksa Sodišča o pojmu stroškovne naravnanosti ne morejo preprečiti, da regulativni organi ne bi uporabljali teoretičnih modelov stroškov, zlasti modela od spodaj navzgor.

77. Ti modeli se lahko uporabljajo predvsem za to, da se na podlagi merila učinkovitosti omejijo cene, ki bi bile glede na dejanske stroške, ki jih navaja priglašeni obratovalec, višje. Prav priporočilo 98/322 ( 42 ) kaže, kako lahko uporaba ekonomskega modela od spodaj navzgor prinese informacije o neučinkovitosti, ki bi bila posledica uporabe modela, ki bi vključeval sredstva, ki presegajo potrebe. Taka uporaba teoretičnega modela stroškov od spodaj navzgor kaže predvsem usklajeno ali hibridno uporabo analitičnega modela od spodaj navzgor z modelom od zgoraj navzdol, ki temelji na podatkih o stroških priglašenega obratovalca. ( 43 )

78. Tudi zgoraj navedena sodba Mobistar se nagiba v smer enake uporabe analitičnega modela. Sodišče v tej sodbi glede zahtevanih cen za zagotavljanje prenosljivosti telefonskih številk dopušča vnaprejšnjo določitev najvišjih cen, ki jih lahko zahteva obratovalec, z uporabo teoretičnega modela stroškov, če se cene določijo glede na stroške, tako da uporabniki niso odvrnjeni od uporabe storitve prenosljivosti. Sodišče tudi poudarja, da ni popolnoma izključeno, da se te najvišje cene lahko izkažejo za „previsoke“ v primerjavi s strukturo stroškov obratovalcev. ( 44 ) V tem primeru se bodo cene očitno morale določiti glede na dejanske stroške obratovalca, nad vrednostjo, ki izhaja iz uporabe teoretičnega modela stroškov od spodaj navzgor.

79. Vendar pa se v tej zadevi ne postavlja vprašanje, ali pravo Skupnosti regulativnim organom omogoča uporabo takih modelov. Gre za vprašanje, ali lahko nacionalni regulativni organ, ko ugotovi – da dokazila, ki jih je predložil obratovalec, o stroških, ki naj bi se uporabili kot osnova za izračun računovodskih obresti in odpisov, niso popolna in nimajo potrebne dokazane vrednosti – odobri cene na alternativni podlagi „učinkovitih“ stroškov, ki izhajajo iz uporabe teoretičnega modela od spodaj navzgor, ki temelji na vrednosti vlaganj v gradnjo novega krajevnega omrežja. Torej je treba ugotoviti, ali pravo Skupnosti nalaga omejitve za nadomestitev dokazil o dejanskih stroških priglašenega obratovalca z uporabo teoretičnega modela stroškov učinkovitega obratovalca, in če jih, katere so te omejitve.

80. Intervenienti v tej zadevi so skoraj soglasni, da zavrnitev vseh zahtevkov za odobritev cen ne bi bila sprejemljiva, če ni stoodstotno utemeljena z dokazili o stroških priglašenega obratovalca. Vendar pa bo minimalno število dokazil o dejanskih stroških priglašenega obratovalca očitno nujno potrebno, da bo lahko nacionalni regulativni organ preveril, ali cene upoštevajo zahtevo po stroškovni naravnanosti. Nacionalni regulativni organi imajo torej diskrecijsko pravico, da določijo, katera dokazila o dejanskih stroških obratovalca niso nujno potrebna in se lahko nadomestijo z uporabo analitičnega modela stroškov od spodaj navzgor. Ta diskrecijska pravica ima vseeno omejitve, ki izhajajo iz Uredbe. Pri izvajanju te diskrecijske pravice je treba poleg zahtev po preglednosti, nediskriminaciji in objektivnosti upoštevati tudi omejitve, ki izhajajo iz razlage pojma stroškovne naravnanosti cen s samostojnim pomenom in že opredeljenimi cilji.

81. V skladu s členom 4(2)(b) Uredbe je nacionalni regulativni organ pooblaščen, da lahko „zahteva od priglašenih obratovalcev, da predložijo informacije, ki so primerne za izvajanje te uredbe“. Med temi informacijami so predvsem tiste, ki so v postopku odobritve cen dostopa do krajevne zanke potrebne, da se dokaže skladnost cen s stroškovno naravnanostjo, določeno v členu 3(3) Uredbe. Uredba ne vsebuje natančnejših določb o dokazilih o stroških, potrebnih za določitev ustreznih stroškov zagotavljanja dostopa do krajevne zanke, po katerih se morajo ravnati cene.

82. Vendar je v členu 7(2) Direktive 97/33 izrecno navedeno, da „dokazno breme, da so pristojbine določene glede na stroške, vključno s primernim donosom od vlaganj“, nosi priglašeni obratovalec. Države članice morajo v skladu s členom 7(5), drugi stavek, iste direktive zagotavljati sprejetje sistemov stroškovnega računovodstva, ki so primerni predvsem za izvajanje zahtev po stroškovni naravnanosti in se opirajo na dovolj podrobne dokumente, kot so navedeni v Prilogi V. V tej prilogi so določeni predvsem elementi, ki morajo biti navedeni v objavljenih informacijah, da se zagotovi preglednost izračuna cen medomrežnega povezovanja.

83. Stroškovno računovodstvo obratovalcev ima osrednjo vlogo v regulativnem okviru za telekomunikacije ( 45 ), seveda vključno z zakonskim sistemom razvezanega dostopa do krajevne zanke, vzpostavljenim z Uredbo. Ustrezni stroški zagotavljanja krajevne zanke s strani priglašenega obratovalca, se pravi stroški, ki se lahko ugotovijo v njegovih računovodskih dokumentih, imajo osrednjo vlogo pri preverjanju stroškovne naravnanosti cen dostopa do krajevne zanke. ( 46 ) Glede tega se strinjam z mnenjem družbe Arcor, da bi skrb normodajalca Skupnosti za zagotavljanje sprejetja sistemov stroškovnega računovodstva, ki temeljijo na dovolj podrobnih dokumentih, postala nepotrebna, če bi nacionalni regulativni organ, ko priglašeni obratovalec predloži samo nepopolna dokazila o strukturi stroškov ter zlasti o odpisih in obrestih v zvezi s svojim krajevnim omrežjem, uporabil le teoretični model stroškov učinkovitega navideznega obratovalca za določitev teh odpisov in obresti.

84. Načelo stroškovne naravnanosti se najprej sklicuje na stroške priglašenega obratovalca, se pravi na „ustrezne“ dejanske stroške zagotavljanja dostopa do obstoječe krajevne zanke, ki je njegova. ( 47 ) Da bi preverili združljivost cen s stroški priglašenega obratovalca, lahko kot izhodišče za njihovo določitev upoštevamo samo računovodske dokumente priglašenega obratovalca. Metodološko ne bi bilo pravilno, če kot osrednji temelj za določitev ustreznih stroškov priglašenega obratovalca za zagotavljanje dostopa do njegovega omrežja ne bi uporabili dokazil o njegovih stroških, ampak bi uporabili predvsem analitični model od spodaj navzgor, ki navaja ustrezne stroške zagotavljanja moderne in učinkovite krajevne zanke, ki jo mora znova zgraditi učinkovit navidezni obratovalec. Dejanski stroški obstoječega krajevnega omrežja so lahko namreč precej nižji od stroškov, izračunanih po takem teoretičnem modelu od spodaj navzgor.

85. Če je obstoječe krajevno omrežje že zelo amortizirano, čeprav še ohranja visoko notranjo vrednost, bi uporaba teoretičnega modela od spodaj navzgor, ne pa dokazil o dejanskih stroških kot bistvene osnove za izračun računovodskih obresti in odpisov, imela posledice, ki bi bile v nasprotju s cilji načela stroškovne naravnanosti. Cene, odobrene na podlagi takega modela, bi bile višje od cen, ki bi izhajale iz upoštevanja strukture dejanskih finančnih stroškov priglašenega obratovalca.

86. Uporaba analitičnega modela od spodaj navzgor v takih okoliščinah torej ne bi prinesla popravkov na podlagi meril učinkovitosti pri izračunu odpisov in obresti, ki izhajajo iz upoštevanja strukture dejanskih stroškov priglašenega obratovalca. Uporaba takega modela se tudi ne bi uporabljala za določitev vrednosti odpisov in obresti, ki jih priglašeni obratovalec trenutno nosi v zvezi s svojim že (vsaj delno) amortiziranim in še uporabnim omrežjem.

87. Rad bi tudi poudaril, da kadar nacionalni regulativni organ uporabi teoretični model od spodaj navzgor namesto dokazil o odpisih in obrestih, ki jih mora priglašeni obratovalec nositi v zvezi s svojim že zelo amortiziranim in še uporabnim krajevnim omrežjem, to spodbuja obratovalca k strateškemu izbiranju dokazil o stroških, ki jih mora predložiti regulativnemu organu, tako da bi bile cene nazadnje odobrene na podlagi dejanskih stroškov ali na podlagi učinkovitih stroškov, glede na to, kateri so višji. Priglašeni obratovalec lahko na svojo pobudo ne predloži nekaterih dokazil o svoji strukturi stroškov, ko lahko uporaba analitičnega modela stroškov „bottom-up“ pokaže višje stroške kapitala in posledično tudi višje cene dostopa.

88. Nacionalni regulativni organ ima seveda, kot sem že navedel, diskrecijsko pravico glede dokazil, ki se mu ne zdijo nujno potrebna. Vendar izvajanje te pravice priglašenim obratovalcem ne sme olajšati odločitve, da ravnajo strateško pri izračunu finančnih stroškov, ki predstavljajo odpise in obresti v zvezi s konkretno krajevno zanko priglašenega obratovalca.

89. In končno, mislim, da mora biti odgovor na to vprašanje nujno odvisen od analize, ki jo mora predložitveno sodišče opraviti v okviru prejšnjega vprašanja. Če namreč odločba o odobritvi cen z vidika ugotovitev, ki sem jih predstavil v odgovoru na prejšnje vprašanje, ustrezno utemeljuje sprejetje metode izračuna odpisov in obresti, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških sredstev, je tudi uporaba analitičnega modela stroškov od spodaj navzgor s strani istega regulativnega organa praviloma upravičena. ( 48 )

90. Nasprotno pa, kadar se sprejetje metode izračuna odpisov in obresti, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških sredstev, ne izkaže za upravičeno, je treba dejstvo, da nacionalni regulativni organ nadomesti nepopolna dokazila o stroških priglašenega obratovalca z uporabo teoretičnega modela stroškov od spodaj navzgor za izračun odpisov in obresti priglašenega obratovalca, šteti, kot da ni združljivo z načelom stroškovne naravnanosti cen dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, če je njegovo še vedno operativno krajevno omrežje že zelo amortizirano. To je na kratko odgovor na četrto postavljeno vprašanje, ki ga predlagam Sodišču.

F – Peto vprašanje

91. To vprašanje zadeva omejitev diskrecijske pravice nacionalnih regulativnih organov pri preučevanju stroškovne naravnanosti cen in omejitev sodnega nadzora teh odločitev.

92. V členu 4(1) Uredbe je določeno, da nacionalni regulativni organi zagotavljajo, da se z zaračunavanjem razvezanega dostopa do krajevne zanke pospešuje poštena in znosna konkurenca. Ta člen tako v drugem odstavku določa, da so ti organi pooblaščeni, da zahtevajo spremembe, zlasti za cene, ki jih priglašeni obratovalci zaračunavajo za razvezani dostop do krajevne zanke. ( 49 ) Taka sprememba cen dostopa, ki jih zaračunava priglašeni obratovalec, je seveda lahko utemeljena, ko nacionalni regulativni organ ugotovi, da cene niso v skladu z načelom stroškovne naravnanosti, določenim s členom 3(3) Uredbe.

93. Odgovor na to vprašanje je tesno povezan z analizo prejšnjih vprašanj. Ta analiza je pokazala, da imajo nacionalni regulativni organi neizpodbitno diskrecijsko pravico pri izvajanju načela stroškovne naravnanosti pri določanju elementov posameznih stroškov ponudnika krajevne zanke, ki se upoštevajo, in pri opredelitvi metode, ki se uporabi za izračun ustreznih stroškov zagotavljanja krajevne zanke. Z vidika ugotovitev, ki sem jih predstavil že pri analizi prejšnjih vprašanj, ne vidim razloga, zakaj se ta pravica ne bi razširila tudi na določitev računovodskih obresti in primernih amortizacijskih dob. Kot družba Arcor v stališčih trdi o teh dobah, dejstvo, da amortizacijska doba temelji na oceni prihodnje življenjske dobe sredstev, nujno zahteva napoved in tako izvajanje diskrecijske pravice.

94. Taka diskrecijska pravica nacionalnih regulativnih organov mora v vsakem primeru upoštevati že navedene zahteve po preglednosti, nediskriminaciji in enakem obravnavanju ter omejitve, ki izhajajo iz razlage Skupnostnega pojma stroškovne naravnanosti s pomenom in z obsegom, ki ju ima v okviru Uredbe. Zlasti je potrebno, da odločba o odobritvi cen upošteva iskanje ravnovesja med bistvenim ciljem spodbujanja konkurence na trgu dostopa do krajevne zanke in ciljem zagotavljanja potrebne ravni vlaganj v infrastrukture.

95. Zdaj se postavlja vprašanje, kakšen mora biti sodni nadzor nacionalnih sodišč glede odločb nacionalnih regulativnih organov, sprejetih ob izvajanju take diskrecijske pravice.

96. Niti Uredba niti ustrezne direktive starega regulativnega okvira ne predvidevajo uskladitve nacionalnih sistemov o sodnih postopkih niti posebej določitve obsega in intenzivnosti sodnega nadzora glede odločb nacionalnih regulativnih organov, zlasti kadar te izhajajo iz izvajanja diskrecijske pravice. Odgovor na to vprašanje tako najprej izhaja predvsem s področja pristojnosti v nacionalnih postopkovnih sistemih.

97. Na splošno morajo nacionalna postopkovna pravila, ki opredeljujejo intenzivnost in obseg sodnega nadzora nad odločbami nacionalnih regulativnih organov, upoštevati načeli enakovrednosti in učinkovitosti. Kadar ta pravila zagotavljajo pravice, ki izhajajo iz prava Skupnosti, ne morejo biti manj ugodna od pravil o podobnih nacionalnih pravnih sredstvih. Prav tako ne morejo praktično onemogočiti ali pretirano otežiti izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti. ( 50 )

98. Natančneje, pravo Skupnosti izrecno določa, da morajo države članice določiti pravna sredstva zoper odločbe regulativnih organov v telekomunikacijskem sektorju. Taka obveznost je bila naložena že s starim regulativnim okvirom. Člen 5a(3) Direktive 90/387, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/51/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 1997 ( 51 ), je namreč določal, da „države članice zagotavljajo obstoj ustreznih mehanizmov na nacionalni ravni, ki stranki, ki jo zadeva odločba nacionalnega regulativnega organa, omogočajo, da se pritoži pri organu, ki je neodvisen od udeleženih strank“ ( 52 ). Gre za izraz splošnega načela prava Skupnosti, po katerem so države članice odgovorne za zagotavljanje učinkovitega sodnega varstva pravic, ki izhajajo iz pravnega reda Skupnosti. ( 53 )

99. Vendar pa se ne zahteva, da je sodni nadzor, ki ga pravo Skupnosti nalaga nacionalnim sodiščem zaradi zagotavljanja učinkovitega sodnega varstva pravic, ki izhajajo iz predpisov Skupnosti, strožji kot sodni nadzor, ki ga sodišča Skupnosti izvajajo v podobnih primerih. Sodišče v zvezi s tem opozarja, da kadar gre za sodni nadzor odločb organov Skupnosti, ki opravljajo zapletene ocene, ti organi uživajo široko diskrecijsko pravico, katere izvajanje je običajno podvrženo omejenemu sodnemu nadzoru. ( 54 ) Tak omejen sodni nadzor je utemeljen s praktičnimi razlogi, povezanimi z ekonomsko ali s tehnično zapletenostjo ocen, ki se opravljajo na nekaterih področjih, ki se poleg tega lahko pogosto hitro razvijajo. ( 55 ). V vsakem primeru posledica dejstva, da veljavno nacionalno procesno pravo omejuje intenzivnost sodnega nadzora, ne more biti, da se odločbe regulativnih organov izognejo učinkovitemu sodnemu nadzoru. Sodišče v zvezi s tem poudarja, da mora vsak nacionalni postopek sodnega nadzora odločbe regulativnega organa v vsakem primeru omogočiti sodišču, ki se mu predloži tožba, „da v okviru nadzora zakonitosti te odločbe učinkovito uporablja ustrezna načela in pravila prava Skupnosti“. ( 56 )

100. Pri analizi tožbe zoper odločbo o odobritvi cen, kot se obravnava v tem primeru, morajo pristojni nacionalni sodni organi tako imeti možnost, da preverijo, ali so se pri izvajanju diskrecijske pravice, ki jo ima nacionalni regulativni organ, upoštevale omejitve, ki izhajajo iz razlage Skupnostnega pojma stroškovne naravnanosti, ter ali je odločba o odobritvi cen upoštevala merila in cilje Uredbe. Pri tem je treba razlikovati med izvajanjem diskrecijske pravice in razlago ustreznih pravnih meril, ki določa prav omejitve te diskrecijske pravice. Pristojni nacionalni sodni organi morajo tako izvajati sodni nadzor, s katerim lahko preverijo, ali je odločba o odobritvi cen, ki jo je izdal nacionalni regulativni organ, glede na posebne nacionalne okoliščine v trenutku odobritve zagotovila ravnovesje med bistvenim ciljem spodbujanja konkurence na krajevnem omrežju in ciljem zagotavljanja potrebne ravni vlaganj v infrastrukture.

101. Tako Sodišču predlagam, naj predložitvenemu sodišču odgovori, da ima nacionalni regulativni organ pri preverjanju stroškovne naravnanosti cen diskrecijsko pravico, ki zadeva predvsem metodo izračuna stroškov ter tudi vprašanja v zvezi z določitvijo računovodskih obresti in primernih amortizacijskih dob. Učinkovit sodni nadzor odločbe o odobritvi cen mora omogočati, da se preveri, ali zadevna odločba o odobritvi cen ne krši ciljev, določenih z Uredbo, ter meril prepovedi diskriminacije in enakega obravnavanja. Omogočati mora tudi, da se preveri, ali so se upoštevale omejitve, ki izhajajo iz razlage Skupnostnega pojma stroškovne naravnanosti, ter zlasti, ali odločba dokazuje, da se je zagotovilo ravnovesje med bistvenim ciljem spodbujanja konkurence na krajevnem omrežju in ciljem zagotavljanja potrebne ravni vlaganj v infrastrukture.

G – Šesto vprašanje

102. Predložitveno sodišče želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali morajo imeti konkurenti, ki so upravičeni do dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, čeprav niso naslovniki odločbe o odobritvi cen, ki jo je sprejel nacionalni regulativni organ, pravico do pravnega sredstva zoper tako odločbo, če menijo, da cene niso stroškovno naravnane.

103. V sklepnih predlogih, predstavljenih 15. februarja 2007 v zadevi Tele2 UTA Telecommunication ( 57 ), sem se v okviru postopka tržne analize v novem regulativnem okviru ukvarjal s težavo, ki je v veliki meri enakovredna težavi, ki se obravnava v tem vprašanju. Za nadaljnje sklepanje se tako sklicujem na zgoraj navedene sklepne predloge Tele2 UTA Telecommunication ( 58 ).

104. V teh sklepnih predlogih sem že povedal, da morajo države članice v skladu s členom 5a Direktive 90/387, ki je del nekdanjega regulativnega okvira za telekomunikacije, ki ga dopolnjuje Uredba, zagotavljati „obstoj ustreznih mehanizmov na nacionalni ravni, ki stranki, ki jo zadeva odločba nacionalnega regulativnega organa, omogočajo, da se pritoži pri organu, ki je neodvisen od udeleženih strank“. ( 59 ) Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Connect Austria, v kateri je obravnavalo to določbo, opozorilo, da so države članice odgovorne, da v vsakem primeru zagotavljajo učinkovito varstvo „individualnih pravic, ki izhajajo iz pravnega reda Skupnosti“ ( 60 ), in da člen 5a(3) Direktive 90/387 zavezuje države članice, da „zagotavljajo obstoj ustreznih mehanizmov na nacionalni ravni, ki stranki, ki jo zadeva odločba nacionalnega regulativnega organa, omogočajo, da se pritoži pri neodvisnem organu“. Sodišče je nato sklepalo, da „zahtevi po razlagi nacionalnega prava, skladni z Direktivo 90/387, in učinkovitem varstvu pravic posameznikov nacionalnim sodiščem nalagata, da preverijo, ali ustrezne določbe njihovega nacionalnega prava omogočajo, da se posameznikom prizna pravica do pravnega sredstva zoper odločbe nacionalnega regulativnega organa, ki ustreza merilom iz člena 5a(3) Direktive 90/387“. ( 61 )

105. Člen 5a in tudi člen 4(1) Okvirne direktive sta izraz splošnega načela prava Skupnosti, po katerem so države članice odgovorne za zagotavljanje učinkovitega pravnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi pravnega reda Skupnosti. ( 62 ) Odločba nacionalnega regulativnega organa, kot se obravnava v zadevi o glavni stvari, ki določa cene, ki jih ima priglašeni obratovalec pravico zaračunavati konkurenčnim obratovalcem upravičencem, mora biti odločba, ki jo je po pravu Skupnosti mogoče izpodbijati pred neodvisnim sodnim organom. Vendar se v obravnavanem primeru postavlja bolj specifično vprašanje, ali morajo konkurenti, ki so upravičeni do dostopa, kot je družba Arcor, čeprav niso naslovniki te odločbe o odobritvi cen, imeti tako pravico, da lahko na sodišču izpodbijajo določene cene dostopa, ker naj v nasprotju s členom 3(3) Uredbe ne bi bile stroškovno naravnane.

106. Najprej je treba spomniti, da sta bili družbi Deutsche Telekom in Arcor sopogodbenici v trenutku odobritve cen 30. marca 2001. Po mnenju predložitvenega sodišča cene, ki jih je nacionalni regulativni organ odobril v obravnavanem primeru, veljajo, kot je bilo dogovorjeno v pogodbi med družbama Deutsche Telekom in Arcor. Posledično odločba nacionalnega regulativnega organa, kadar določa cene v skladu z Uredbo, dejansko določa ceno, ki jo mora družba Arcor plačati za dostop do krajevne zanke družbe Deutsche Telekom. Višina cene, ki jo mora družba Arcor plačati družbi Deutsche Telekom, ni rezultat pogajanj med družbama Deutsche Telekom in Arcor, ampak odločbe nacionalnega regulativnega organa, ki naj bi upoštevala zahtevo po stroškovni naravnanosti, določeno s členom 3(3) Uredbe.

107. V nasprotju s trditvami družbe Deutsche Telekom, nemške vlade in Zvezne republike Nemčije kot strankami v sporu pred predložitvenim sodiščem menim, da pravo Skupnosti podeljuje konkurentom, upravičenim do dostopa do krajevne zanke, kot je v obravnavanem primeru družba Arcor, pravico, da pred sodiščem izpodbijajo cene, ki niso stroškovno naravnane.

108. Člen 3(3) Uredbe lahko z zahtevo, da so cene dostopa stroškovno naravnane, ščiti ne samo interese priglašenega obratovalca, ko mu zagotavlja, da bodo njegovi stroški pokriti, ampak tudi interese konkurentov, upravičenih do dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca. ( 63 )

109. Družbi Deutsche Telekom in Arcor sta sopogodbenici, na katerih pogodbeno razmerje vpliva odločba regulativnega organa, ki določa cene. ( 64 ) Obe družbi morata imeti pravico, da pred sodiščem izpodbijata to odločbo z utemeljitvijo, da dovoljuje cene, ki ne upoštevajo zahteve po stroškovni naravnanosti, določeni s členom 3(3) Uredbe.

110. Cilj Uredbe je spodbujati konkurenco na trgu krajevnega dostopa. Zahteva po stroškovni naravnanosti cen je instrument za uresničitev tega cilja in nacionalni regulativni organi, kot je izrecno določeno v členu 4(1) Uredbe, morajo zagotavljati, da se z določanjem cen razvezanega dostopa do krajevne zanke pospešuje poštena in znosna konkurenca. Z vidika teh ciljev ne bi bilo sprejemljivo, da je priglašenemu obratovalcu podeljena pravica, da pred sodiščem izpodbija cene, ki niso združljive s stroškovno naravnanostjo, konkurenčni obratovalci kot novi udeleženci na trgu, ki morajo plačati cene, ki jih določi regulativni organ, pa nasprotno nimajo te pravice. ( 65 ) Iz tega sledi, da se mora konkurenčnemu obratovalcu, upravičenemu do dostopa, kadar ima s priglašenim obratovalcem pogodbeno razmerje za dostop do krajevne zanke zadnjenavedenega po cenah, določenih z odločbo nacionalnega regulativnega organa o odobritvi cen, priznati pravica do pravnega sredstva zoper tako odločbo, da lahko izpodbija neskladnost določenih cen z zahtevo po stroškovni naravnanosti, določeno z Uredbo.

111. Poleg tega mislim, da morajo ob upoštevanju ciljev spodbujanja konkurence, določenih z Uredbo, in vloge instrumenta, ki ga ima v zvezi s tem zahteva po stroškovni naravnanosti cen, celo obratovalci, ki so konkurenti priglašenega obratovalca in nimajo pogodbenega razmerja z njim, imeti dejansko možnost, da pred sodiščem izpodbijajo cene dostopa, ki niso stroškovno naravnane. Taki konkurenčni obratovalci, ki še nimajo pogodbenega razmerja s priglašenim obratovalcem, so tudi neposredni upravičenci določb Uredbe o spodbujanju konkurence v tem segmentu telekomunikacijskega trga, to je v omrežju krajevnega dostopa. ( 66 ) Povedano drugače, da je obratovalec opredeljen kot „upravičenec“ do razvezanega dostopa do krajevne zanke, določen z Uredbo, ni treba, da ima kakršno koli pogodbeno razmerje s priglašenim obratovalcem. ( 67 )

112. Če odločba o odobritvi cen nalaga cene, ki niso stroškovno naravnane, bo negativno vplivala tudi na te konkurenčne obratovalce, ki bi želeli dostopati do krajevne zanke priglašenega obratovalca. Če je namreč konkurent soočen z odločbo o odobritvi cen, ki mu otežuje vzpostavitev pogodbenega razmerja s priglašenim obratovalcem, mora imeti tudi možnost, da pred sodiščem izpodbija dejstvo, da cene niso stroškovno naravnane. Tako morajo konkurenčni obratovalci imeti pravico do pravnega sredstva enako kot obratovalci, ki že imajo pogodbeno razmerje s priglašenim obratovalcem.

113. Sodišču tako predlagam, naj predložitvenemu sodišču odgovori, da pravo Skupnosti nalaga, da imajo konkurenti, ki so upravičeni do dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, pravico, da pred sodiščem izpodbijajo cene dostopa, odobrene z odločbo nacionalnega regulativnega organa, če menijo, da niso stroškovno naravnane.

H – Sedmo vprašanje

114. Predložitveno sodišče želi v bistvu vedeti, kdo mora nositi dokazno breme glede stroškovne naravnanosti cen v upravnem postopku, v katerem se izda odločba o odobritvi cen, in v okviru pravnega sredstva, ki ga prizadeti konkurent vloži zoper odločbo nacionalnega regulativnega organa.

115. Uredba ne vsebuje nobene določbe, ki določa, kdo mora nositi breme dokazovanja stroškov, na podlagi katerih se morajo naravnati cene. V členu 7(2) Direktive 97/33, ki je del regulativnega okvira za telekomunikacije, ki ga dopolnjuje Uredba, je izrecno določeno, da „dokazno breme, da se cene določijo na podlagi dejanskih stroškov, vključno s primernim donosom od vlaganj, nosi organ, ki s svojimi objekti zagotavlja medomrežno povezovanje“. ( 68 )

116. Ob upoštevanju dejstva, da pojem stroškovne naravnanosti zadeva stroške priglašenega obratovalca, se pravi „ustrezne“ stroške njegovega zagotavljanja dostopa do njegove obstoječe krajevne zanke, je očitno priglašeni obratovalec najprimernejši za pošiljanje podatkov o svojih stroških. Priglašeni obratovalec mora tako v postopku nadzora oblikovanja cen, ki ga v skladu s členom 4 Uredba opravi nacionalni regulativni organ, dokazati ustrezne stroške svojega zagotavljanja dostopa do svoje krajevne zanke, na podlagi katerih se morajo naravnati cene, ki jih zahteva od konkurentov.

117. Glede vprašanja, kdo nosi dokazno breme glede stroškovne naravnanosti cen v sodnem postopku, ki se začne z vložitvijo pravnega sredstva zoper odločbo o odobritvi cen, niti Uredba niti drugi pravni instrumenti starega regulativnega okvira ne dajejo nobenih smernic v zvezi s tem. Pravo Skupnosti tako ne nalaga, da se pravilo, po katerem priglašeni obratovalec nosi dokazno breme glede stroškov, na podlagi katerih morajo biti naravnane cene dostopa, ki jih zahteva, v upravnem postopku, v katerem nacionalni regulativni organ izda odločbo o odobritvi cen, uporablja tudi v morebitnem poznejšem sodnem postopku. Določbe ustreznega nacionalnega procesnega prava bodo morale določiti podrobna pravila o dokazovanju, ki se bodo uporabljala, vključno z razdelitvijo dokaznega bremena med nacionalnim regulativnim organom, ki je izdal odločbo o odobritvi cen, in stranko, na katero vpliva ta odločba in ki pred sodiščem izpodbija naravnanost odobrenih cen glede na stroške priglašenega obratovalca.

118. Nacionalno pravo bo moralo pri reševanju porazdelitve onus probandi v vsakem primeru upoštevati Skupnostni načeli učinkovitosti in enakovrednosti. Države članice morajo tako zagotavljati, da podrobna pravila o dokazovanju in zlasti pravila o porazdelitvi dokaznega bremena, ki veljajo za pravna sredstva, ki zadevajo spore v zvezi s kršenjem prava Skupnosti, prvič, niso manj ugodna od pravil, ki zadevajo podobna nacionalna pravna sredstva, in drugič, v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo posameznikovega izvajanja pravic, ki mu jih podeljuje pravni red Skupnosti. ( 69 )

119. Sodišču tako predlagam, naj na sedmo vprašanje odgovori, da je treba Uredbo razlagati tako, da v postopku nadzora oblikovanja cen, ki ga v skladu s členom 4 Uredbe vodi nacionalni regulativni organ, priglašenemu obratovalcu nalaga dokazno breme glede njegovih ustreznih stroškov zagotavljanja dostopa do njegove krajevne zanke, na podlagi katerih se morajo naravnati cene, ki jih zahteva od konkurentov. Nacionalno procesno pravo mora ob upoštevanju Skupnostnih načel učinkovitosti in enakovrednosti sodnega varstva določiti sistem porazdelitve dokaznega bremena v sodnem postopku izpodbijanja stroškovne naravnanosti cen dostopa, določenih z odločbo nacionalnega regulativnega organa.

III – Predlog

120. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev predlagam Sodišču, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht Köln, odgovori: 1. Člena 1(4) in 3(3) Uredbe (ES) št. 2887/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2000 o razvezanem dostopu do krajevne zanke je treba razlagati tako, da je pojem stroškovne naravnanosti cen zahteva po omejitvi cen, ki jih priglašeni obratovalec zaračunava za dostop do svoje krajevne zanke, od katere kljub diskrecijski pravici, ki jo ponuja v zvezi z dejanskim izvajanjem na nacionalni ravni, ni mogoče odstopati na škodo upravičencev do dostopa do krajevne zanke. 2. Člen 3(3) Uredbe št. 2887/2000 je treba razlagati tako, da s tem, da določa obveznost stroškovne naravnanosti cen, zaračunanih za dostop do krajevne zanke, zajema tudi računovodske obresti in odpise. 3. Pojem stroškovne naravnanosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2887/2000 je treba razlagati tako, da nalaga, da odločba o odobritvi cen, kot se obravnava v tem primeru, zagotavlja uravnovešeno in sorazmerno ravnovesje – glede na okoliščine v trenutku odobritve cen – med glavnim ciljem Uredbe, da se spodbuja konkurenca na trgu dostopa do krajevne zanke, in nujnostjo zagotavljanja potrebne ravni vlaganj v infrastrukture. Nacionalno sodišče mora s tega vidika preveriti, ali odločba o odobritvi cen, ki se obravnava v tem primeru, vsebuje ustrezne dokaze o sprejetju metode izračuna odpisov in obresti – ki jih morajo pokriti cene –, ki temelji izključno na trenutni nadomestni vrednosti sredstev, izraženi v dnevnih cenah v trenutku vrednotenja. Če taki dokazi ne obstajajo, Skupnostni pojem stroškovne naravnanosti cen nalaga, da se določijo nižje cene dostopa od cene, ki izhaja iz uporabe take metode izračuna finančnih stroškov, zlasti z odštetjem odpisov, že opravljenih v trenutku vrednotenja. 4. Če nacionalno sodišče z vidika odgovora na prejšnje vprašanje sklepa, da se sprejetje metode izračuna odpisov in obresti, ki temelji na bruto nadomestitvenih stroških sredstev, ne izkaže za upravičeno, je treba dejstvo, da nacionalni regulativni organ nadomesti nepopolna dokazila o stroških priglašenega obratovalca z uporabo teoretičnega modela stroškov od spodaj navzgor za izračun odpisov in obresti priglašenega obratovalca, šteti za nezdružljivo z načelom stroškovne naravnanosti cen dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, če je njegovo še vedno operativno krajevno omrežje že zelo amortizirano. 5. Nacionalni regulativni organ ima pri preverjanju stroškovne naravnanosti cen diskrecijsko pravico, ki zadeva predvsem metodo izračuna stroškov ter tudi vprašanja o določitvi računovodskih obresti in primernih amortizacijskih dob. Učinkovit sodni nadzor odločbe o odobritvi cen mora omogočiti, da se preveri, ali zadevna odločba o odobritvi cen ne krši ciljev, določenih z Uredbo št. 2887/2000, ter meril prepovedi diskriminacije in enakega obravnavanja. Omogočati mora tudi, da se preveri, ali so se upoštevale omejitve, ki izhajajo iz razlage Skupnostnega pojma stroškovne naravnanosti, in zlasti, ali odločba dokazuje, da se je zagotovilo ravnovesje med bistvenim ciljem spodbujanja konkurence na krajevnem omrežju in ciljem zagotavljanja potrebne ravni vlaganj v infrastrukture. 6. Konkurenti, ki so upravičeni do dostopa do krajevne zanke priglašenega obratovalca, imajo pravico, da pred sodiščem izpodbijajo cene dostopa, odobrene z odločbo nacionalnega regulativnega organa, če menijo, da niso stroškovno naravnane. 7. Uredbo št. 2887/2000 je treba razlagati tako, da v postopku nadzora oblikovanja cen, ki ga v skladu s členom 4 Uredbe vodi nacionalni regulativni organ, priglašenemu obratovalcu nalaga dokazno breme glede njegovih ustreznih stroškov zagotavljanja dostopa do njegove krajevne zanke, na podlagi katerih se morajo naravnati cene, ki jih zahteva od konkurentov. Vendar pa mora nacionalno procesno pravo ob upoštevanju Skupnostnih načel učinkovitosti in enakovrednosti sodnega varstva določiti sistem porazdelitve dokaznega bremena v sodnem postopku izpodbijanja stroškovne naravnanosti cen dostopa, določenih z odločbo nacionalnega regulativnega organa.

( 1 ) Jezik izvirnika: portugalščina.

( 2 ) UL L 336, str. 4, v nadaljevanju: Uredba.

( 3 ) BGBl. 1996 I, str. 1120, v nadaljevanju: TKG 1996.

( 4 ) BGBl. 1996 I, str. 1492, v nadaljevanju: TEntgV.

( 5 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 1997 o medmrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede na zagotavljanje univerzalne storitve in medobratovalnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) (UL L 199, str. 32).

( 6 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju (UL L 101, str. 24).

( 7 ) V tem členu je namreč določeno, da „[z]a spore med podjetji glede zadev, vključenih v to uredbo, veljajo nacionalni postopki reševanja sporov, ki so določeni v skladu z Direktivo 97/33/ES, spori pa se rešujejo hitro, pravično in pregledno“.

( 8 ) V skladu s členom 27 Direktive 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33, v nadaljevanju: Okvirna direktiva) „[o]bratovalci fiksnih javnih telefonskih omrežij, ki jih je njihov nacionalni regulativni organ določil za obratovalce s pomembno tržno močjo pri zagotavljanju fiksnih javnih telefonskih omrežij […], se še naprej štejejo za,priglašene obratovalce‘ za namen Uredbe (ES) št. 2887/2000, dokler se ne konča postopek analize trga iz člena 16. Po tem se za namen te uredbe ne štejejo več za ‚priglašene obratovalce‘“. V uvodni izjavi 43 Okvirne direktive je poleg tega določeno, da lahko Komisija v primernem času predlaga razveljavitev Uredbe. Obveznosti, določene v Uredbi, zato veljajo v obdobju, potrebnem za ocenitev konkurence in odločitev na podlagi te ocene, ali je treba zadevne obveznosti ohraniti ali ne. Glej uvodno izjavo 12 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str. 7).

( 9 ) Glej tudi sodbo z dne 19. septembra 2006 v združenih zadevah i-21 Germany in Arcor (C-392/04 in C-422/04, ZOdl., str. I-8559, točka 24), v kateri Sodišče opozarja, da se Okvirna direktiva uporablja samo za položaje, ki so nastali od 25. julija 2003 dalje.

( 10 ) Glej podobno sklepanje Sodišča v sodbi z dne 8. decembra 2005 v zadevi Komisija proti Luksemburgu (C-33/04, ZOdl., str. I-10629, točki 81 in 82).

( 11 ) Glej prvo uvodno izjavo Uredbe.

( 12 ) Glej tretjo uvodno izjavo Uredbe ter predlog Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o razvezanem dostopu do krajevne zanke (COM(2000)394 konč., UL C 365 E, str. 212).

( 13 ) Glej drugo uvodno izjavo Uredbe.

( 14 ) Uredba skoraj povzema osmo uvodno izjavo Priporočila Komisije 2000/417/ES z dne 25. maja 2000 o razvezanem dostopu do krajevne zanke, ki omogoča konkurenčno zagotavljanje vseh elektronskih komunikacijskih storitev, vključno s štiripasovnimi večpredstavnostnimi in z internetnimi storitvami za hitri prenos (UL L 156, str. 44).

( 15 ) Ta položaj je izrecno naveden v tretji uvodni izjavi Uredbe, v kateri je poudarjeno, da opažen neobstoj konkurence na ravni krajevne zanke izhaja iz dejstva, da so ti obratovalci, zaščiteni z izključnimi pravicami, razvili svoje infrastrukture žičnega krajevnega dostopa v daljših časovnih obdobjih in so lahko financirali investicijske stroške z monopolnimi rentami.

( 16 ) Glej uvodno izjavo 11 Uredbe. Člen 7 Direktive 97/33, ki je veljala v času dejanskega stanja v tej zadevi, sprejema podobno usmeritev. Določa, da bodo cene medomrežnega povezovanja določene na podlagi dejanskih stroškov, vključno s primernim donosom od vlaganj.

( 17 ) Ta pojem se je v regulativnem okviru Skupnosti za telekomunikacije prvič pojavil v točki 4, drugi pododstavek, Priloge II k Direktivi 90/387, v kateri je določeno, da morajo „cene temeljiti na objektivnih merilih in […] biti praviloma stroškovno naravnane“.

( 18 ) Glej v tem smislu o podobnem pojmu „pravično nadomestilo“ sodbo z dne 6. aprila 2003 v zadevi SENA (C-245/00, Recueil, str. I-1251, točki 23 in 24). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Tizzana k tej zadevi, točke 32 in od 45 do 48.

( 19 ) Glej v tem smislu tudi zgoraj navedeno sodbo SENA, točka 23, in navedeno sodno prakso. In novejše sodbe z dne 19. septembra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji (C-156/98, Recueil, str. I-6857, točka 50); z dne 27. februarja 2003 v zadevi Adolf Truley (C-373/00, Recueil, str. I-1931, točka 35); z dne 27. novembra 2003 v zadevi Zita Modes (C-497/01, Recueil, str. I-14393, točka 34); z dne 6. julija 2006 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-53/05, ZOdl., str. I-6215, točka 20) in z dne 7. decembra 2006 v zadevi SGAE (C-306/05, ZOdl., str. I-11519, točka 34).

( 20 ) Razen sodbe z dne 6. decembra 2001 v zadevi Komisija proti Franciji (C-146/00, Recueil, str. I-9767, točka 60).

( 21 ) C-109/03, ZOdl., str. I-11273.

( 22 ) C-438/04, ZOdl., str. I-6675.

( 23 ) Ibidem, točka 37.

( 24 ) Ibidem, točka 35.

( 25 ) Moj poudarek.

( 26 ) Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Franciji, točka 60, o načinu izračuna neto stroškov univerzalne storitve v okviru Direktive 97/33. Sodišče je tudi ugotovilo, da Direktiva 97/33 prepoveduje, da se pri izračunu neto stroškov univerzalne storitve stroški določajo „pavšalno ali netočno, brez posebnega izračuna“.

( 27 ) Povezava med tem glavnim ciljem Uredbe po spodbujanju kratkoročne konkurence in zahtevo po stroškovni naravnanosti cen je poudarjena v členu 4(4) Uredbe, v katerem je izrecno določeno, da je treba priglašene obratovalce razrešiti obveznosti določanja cen glede na stroške, če nacionalni regulativni organ ugotovi, da je trg za krajevni dostop dovolj konkurenčen.

( 28 ) V uvodni izjavi 10 Uredbe je namreč navedeno, da čeprav so komercialna pogajanja prednostna naloga za doseganje dogovora o […] cenovnih zadevah za dostop do krajevne zanke, izkušnje kažejo, da neuravnoteženost moči med priglašenim obratovalcem in novim udeležencem na trgu ne dovoljuje, da se zanesemo na tako tržno rešitev.

( 29 ) Glej Nihoul, P., in Rodford, P., EU electronic communications law: competition and regulation in the European telecommunications market, Oxford, 2004, str. 396 in 417, ki opozarjata na strateški pomen cen. Priglašeni obratovalci namreč poskušajo z visokimi cenami ohraniti svoje prednosti, ne da bi uradno odrekli dostop do omrežja.

( 30 ) Točka 4 Priloge V k Direktivi 97/33 kaže, kako so odpisi in finančni stroški vključeni v sistem stroškovnega računovodstva.

( 31 ) Razvezani dostop do krajevne zanke, ki omogoča konkurenčno zagotavljanje vseh elektronskih komunikacijskih storitev, vključno s štiripasovnimi večpredstavnostnimi in z internetnimi storitvami za hitri prenos (UL C 272, str. 55).

( 32 ) Glej opombo 15 v Priporočilu, moj poudarek. V Dodatku k prejšnjemu priporočilu – Priporočilo Komisije 98/322/ES z dne 8. aprila 1998 (UL L 141, str. 6), ki je bilo sprejeto na podlagi Direktive 97/33 – najdemo drugačen pojem trenutnih stroškov. Trenutni stroški so opisani kot notranja vrednost sredstev oziroma neto nadomestitveni stroški, glede na to, kateri so nižji. Trenutni stroški sredstev so omejeni z zneskom neto nadomestitvenih stroškov, ki so opisani kot „cena, ki se plača za nadomestitev sredstev z drugimi sredstvi, podobne starosti, in s podobnimi značilnostmi“, moj poudarek. Družba Arcor opira svoje stališče predvsem na to priporočilo iz leta 1998.

( 33 ) Glej v enakem smislu stališče, ki ga je Sodišče sprejelo v zgoraj navedeni sodbi SENA, točka 36, in pred kratkim v sodbi z dne 14. julija 2005 v zadevi Lagardère Active Broadcast (C-192/04, ZOdl., str. I-7199, točka 49).

( 34 ) Odločba z dne 21. maja 2003 o postopku na podlagi člena 82 Pogodbe ES (Zadeve COMP/C-1/37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG, UL L 263, str. 9). Glej predvsem uvodne izjave 24, 199, 207 in 211 ter člene 1, 2 in 3 te odločbe.

( 35 ) Deutsche Telekom proti Komisiji (T-271/03).

( 36 ) To je ugotovljeno tudi v Uredbi, ko se v šesti uvodni izjavi navaja, da „ne bi bilo gospodarno izvedljivo v razumnem roku v celoti podvojiti infrastrukturo krajevnega žičnega dostopa prvotnega obratovalca“. Poleg tega je v členu 4(3) izrecno opozorjeno na osrednjo naravo cilja zagotavljanja „gospodarsk[e] učinkovitost[i] in maksimaln[e] korist[i] za uporabnike“.

( 37 ) Šesta uvodna izjava predvsem trdi, da „alternativne infrastrukture, kot so kabelska televizija, satelitske povezave, brezžične krajevne zanke, zdaj na splošno ne ponujajo enake funkcionalnosti ali vsesplošne razširjenosti, čeprav se lahko razmere med posameznimi državami razlikujejo“.

( 38 ) Glej zgoraj navedeno točko 52.

( 39 ) Glej predvsem metodo izračuna vrednosti sredstev v trenutnih stroških, določeno v točki 1 Dodatka k Priporočilu 98/322.

( 40 ) Izrecno glej uvodno izjavo 11 Uredbe.

( 41 ) Glej peto uvodno izjavo Priporočila 98/322, ki navaja predvsem ekonomske/tehnične modele od spodaj navzgor, ki postajajo zelo izpopolnjeni, čeprav ostajajo nepopolni. V točki 5 istega priporočila je tudi izrecno navedeno, da ti modeli od spodaj navzgor dajejo namig o učinkovitih stroških.

( 42 ) Glej točko 5, opomba 1.

( 43 ) Priporočilo Komisije 2005/698/ES z dne 19. septembra 2005 o ločenem računovodstvu in sistemih stroškovnega računovodstva na osnovi regulativnega okvira za elektronske komunikacije (UL L 266, str. 64), osma uvodna izjava, točka 3 in opomba 3, je jasno naklonjeno taki uskladitvi. Zdi se, da tudi Skupno stališče skupine evropskih regulatorjev ERG (05) 29 iz leta 2005 – „Guidelines for implementing the Commission recommendation C(2005) 3480 on Accounting Separation & Cost Accounting Systems under the regulatory framework for electronic communications“ – daje prednost takemu hibridnemu pristopu.

( 44 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Mobistar, točka 35.

( 45 ) Glej na primer Priporočilo 98/322 o ločenem računovodstvu in stroškovnem računovodstvu. Glej tudi Nihoul, P., in Rodford, P., EU electronic communications law, op. cit., str. 240 in 241, ki opozarjata, da monopolni obratovalci kot državni obratovalci pred liberalizacijo telekomunikacijskega trga v Evropi niso bili zavezani upoštevati sistemov stroškovnega računovodstva, prav zato, ker njihov cilj ni bil ustvariti dobička, ampak ponuditi storitev.

( 46 ) Direktiva 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL L 108, str. 51) dobro razkriva to povezavo med stroškovno naravnanostjo in sistemom stroškovnega računovodstva priglašenega obratovalca, ko v točki 2 Priloge VII določa: „Nacionalni regulativni organi morajo […] zagotoviti, da so tarife za zakupljene vode […] v skladu z osnovnimi načeli stroškovne naravnanosti. Zato morajo nacionalni regulativni organi zagotoviti, da podjetja, opredeljena kot podjetja z znatno tržno močjo […], izdelajo in v praksi uveljavijo primerni sistem stroškovnega računovodstva.“

( 47 ) Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 11 Uredbe. Seveda to izhaja tudi iz člena 7(2) Direktive 97/33, v katerem je določeno, da mora podjetje, ki je predmet predpisov, dokazati, da so cene določene glede na dejanske stroške. Priporočilo Komisije 98/195/ES z dne 8. januarja 1998 o medomrežnem povezovanju na liberaliziranem telekomunikacijskem trgu (Del 1 – Oblikovanje cen medomrežnega povezovanja, UL L 73, str. 42), sprejeto na podlagi člena 7(5) Direktive 97/33, v točki 2 določa, da „kadar se načelo stroškovne naravnanosti uporablja za medomrežno povezovanje, to načelo pomeni, da morajo cene medomrežnega povezovanja odražati, kako so stroški medomrežnega povezovanja dejansko nastali“.

( 48 ) V takem okviru, ko ima spodbujanje k vlaganju v alternativne infrastrukture upravičeno prednost pred ciljem spodbujanja kratkoročne konkurence na trgu dostopa do krajevnega omrežja, bi se morala prednost, dana vrednosti vlaganj v novo sodobno in učinkovito omrežje v škodo dejanskim finančnim stroškom priglašenega obratovalca, šteti za združljivo z načelom stroškovne naravnanosti cen.

( 49 ) Člen 4(3) Uredbe daje nacionalnemu regulativnemu organu dokaj široko pravico, da na svojo pobudo posreduje, da bi zagotovil nediskriminacijo, pošteno konkurenco, gospodarsko učinkovitost in maksimalno korist za uporabnike.

( 50 ) O teh načelih glej na splošno sodbe z dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck (C-312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12 in navedena sodna praksa); z dne 15 septembra 1998 v zadevi Edis (C-231/96, Recueil, str. I-4951, točki 19 in 34); z dne 1. decembra 1998 v zadevi Levez (C-326/96, Recueil, str. I-7835, točka 18 in navedena sodna praksa); z dne 20. septembra 2001 v zadevi Courage et Crehan (C-453/99, Recueil, str. I-6297, točka 29); z dne 24. septembra 2002 v zadevi Grundig Italiana (C-255/00, Recueil, str. I-8003, točka 33); z dne 10. aprila 2003, Steffensen (C-276/01, Recueil, str. I-3735, točka 60); z dne 4. decembra 2003 v zadevi Evans (C-63/01, Recueil, str. I-14447, točka 45) in z dne 17. junija 2004 v zadevi Recheio – Cash & Carry (C-30/02, ZOdl., str. I-6051, točka 17).

( 51 ) UL L 295, str. 23. Člen 5a(3) Direktive 90/387 je bil razveljavljen v skladu s členom 26 Okvirne direktive ob začetku njene veljavnosti, nadomestil ga je člen 4(1) Okvirne direktive.

( 52 ) Člen 4(1) Okvirne direktive, ki ga je nadomestil, podobno določa: „Države članice poskrbijo, da so na nacionalni ravni na voljo učinkoviti mehanizmi, po katerih ima vsak uporabnik ali podjetje, ki zagotavlja elektronska komunikacijska omrežja in/ali storitve ter je prizadet z odločbo nacionalnega regulativnega organa, pravico do pritožbe zoper odločbo pri pritožbenem organu, ki je neodvisen od udeleženih strank. Ta organ, ki je lahko sodišče, mora imeti ustrezno strokovno znanje in izkušnje, da lahko izpolni svoje naloge. Države članice zagotovijo, da se vsebina same zadeve primerno upošteva in da je na voljo učinkovit pritožbeni mehanizem.“

( 53 ) Glej zlasti sodbo z dne 22. maja 2003 v zadevi Connect Austria (C-462/99, Recueil, str. I-5197, točka 35).

( 54 ) Sodba z dne 21. januarja 1999 v zadevi Upjohn (C-120/97, Recueil, str. I-223, točka 34 in navedena sodna praksa ter točka 35).

( 55 ) Glej zlasti sklepne predloge generalnega pravobranilca Légerja v zgoraj navedeni zadevi Upjohn, točki 50 in 51.

( 56 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Upjohn, točka 36.

( 57 ) C-426/05, ki trenutno poteka pred Sodiščem.

( 58 ) Natančneje v točkah od 14 do 40.

( 59 ) Enako zagotovilo je določeno s členom 4(1) Okvirne direktive, ki grosso modo v novem regulativnem okviru za telekomunikacije nadomešča člen 5a(1) Direktive 90/387.

( 60 ) Točka 35.

( 61 ) Ibidem, točka 42.

( 62 ) Glej moje sklepne predloge v zgoraj navedeni zadevi Tele2 UTA.

( 63 ) Kot smo videli zgoraj v točki 37, ta zahteva dejansko ponuja merilo za omejevanje čezmernih cen.

( 64 ) Glej po analogiji sodbo z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji (11/82, Recueil, str. 207, točki 19 in 31).

( 65 ) Glej v tem smislu v točki 48 navedene sklepne predloge Connect Austria, v katerih je generalni pravobranilec Geelhoed trdil, da se „zainteresirane tretje stranke, ki jih odločbe neposredno zadevajo, ne morejo pritožiti zoper te odločbe. Še več, namen člena 5a(1) [Direktive 90/387] je prav zaščititi tudi interese novih udeležencev na trgu, kot je Connect Austria“.

( 66 ) Glej tudi moje sklepne predloge k zgoraj navedeni sodbi Tele2 UTA, točke od 37 do 40.

( 67 ) V zvezi s tem je treba upoštevati pojem „upravičenec“ iz člena 2(b) Uredbe, v katerem je ta opredeljen kot „tretj[a] oseb[a], ki je ustrezno pooblaščena […] ali upravičena do opravljanja komunikacijskih storitev […] in ima pravico do razvezanega dostopa do krajevne zanke“.

( 68 ) V novem regulativnem okviru člen 13(3) Direktive 2002/19 določa, da „[k]adar mora obratovalec pri svojih cenah upoštevati stroškovno naravnanost, mora zadevni obratovalec dokazati, da so cene izračunane iz stroškov, vključno iz primerne stopnje donosnosti naložbe“.

( 69 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 9. novembra 1983 v zadevi San Giorgio (199/82, Recueil, str. 3595, točka 14); z dne 9. februarja 1999 v zadevi Dilexport (C-343/96, Recueil, str. I-579, točki 48 in 54) in z dne 3. februarja 2000 v zadevi Dounias (C-228/98, Recueil, str. I-577, točka 69).