37

V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali iz člena 3(1) Uredbe [Dublin III], ki se razlaga v povezavi z uvodno izjavo 12 in členom 17 te uredbe, izhaja, da država članica sme izdati odločbo, v kateri obravnava pri njej vloženo prošnjo za mednarodno zaščito v smislu člena 2(d) navedene uredbe, ne da bi izrecno odločila o odgovornosti te države članice v skladu z merili navedene uredbe, če v konkretnem primeru ni nobenih opornih točk za odstopanje iz člena 17 te uredbe? 2. Ali iz člena 3(1), drugi stavek, Uredbe [Dublin III], ki se razlaga v povezavi z uvodno izjavo 54 Direktive 2013/32, izhaja, da je treba v okoliščinah postopka v glavni stvari, če ne gre za odstopanje iz člena 17(1) te uredbe, izdati odločbo o prošnji za mednarodno zaščito v smislu člena 2(b) navedene uredbe, s katero se država članica zaveže, da bo prošnjo obravnavala v skladu z merili iz te uredbe, in ki temelji na tem, da določbe Uredbe [Dublin III] veljajo za prosilca? 3. Ali je treba člen 46(3) Direktive 2013/32 razlagati tako, da mora sodišče v postopku s tožbo zoper odločbo o zavrnitvi mednarodne zaščite v skladu z uvodno izjavo 54 navedene direktive presoditi, ali določbe Uredbe [Dublin III] veljajo za prosilca, če država članica ni izrecno odločila o svoji pristojnosti za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito v skladu z merili iz te uredbe? Ali je treba na podlagi uvodne izjave 54 Direktive 2013/32 izhajati iz tega, da v primeru, da ni opornih točk za uporabo člena 17 Uredbe [Dublin III] in je prošnjo za mednarodno zaščito na podlagi Direktive 2011/95 obravnavala država članica, v kateri je bila prošnja vložena, pravni položaj zadevne osebe spada na področje uporabe te uredbe tudi takrat, ko država članica ni izrecno odločila o svoji pristojnosti v skladu z merili iz navedene uredbe? 4. Ali iz člena 10(1)(b) Direktive 2011/95 izhaja, da se v okoliščinah postopka v glavni stvari prosilca preganja zaradi ‚veroizpovedi‘, če prosilec v zvezi z vsemi elementi, ki jih zajema pojem veroizpovedi v smislu te določbe in ki so ključnega pomena za pripadnost zadevne osebe določeni veri, ni podal pojasnil in predložil dokumentov? 5. Ali iz člena 10(2) Direktive 2011/95 izhaja, da so podani razlogi preganjanja, ki temeljijo na veroizpovedi, v smislu člena 10(1)(b) navedene direktive, če prosilec v okoliščinah postopka v glavni stvari trdi, da je bil preganjan zaradi verske pripadnosti, vendar ni podal nobenih navedb oziroma predložil dokazov v zvezi z okoliščinami, ki so značilne za pripadnost osebe določeni veri in so za subjekt preganjanja razlog za domnevo, da zadevna oseba pripada tej veri – med njimi okoliščine, ki so povezane z izvajanjem ali neizvajanjem verskih obredov ali z verskimi izrazi prepričanja – ali v zvezi z oblikami osebnega ali skupnega vedenja, ki temelji na kakršnem koli verskem prepričanju ali izhaja iz njega? 6. Ali iz člena 9(1) in (2) Direktive 2011/95, ki se razlaga v povezavi s členoma 18 in 10 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in pojmom veroizpovedi v smislu člena 10(1)(b) te direktive, izhaja, da v okoliščinah postopka v glavni stvari: (a) pojem vere v pravu Unije ne zajema nobenih dejanj, ki so v skladu z nacionalnim pravom držav članic kazniva? Ali lahko taka dejanja, ki so v državi izvora prosilca kazniva, pomenijo dejanja preganjanja? (b) Ali je treba v povezavi s prepovedjo proselitizma in prepovedjo dejanj, ki nasprotujejo veri, na kateri temeljijo zakonski in podzakonski predpisi v državi izvora prosilca, šteti za dopustne omejitve, ki so določene za zaščito pravic in svoboščin drugih ter javnega reda v tej državi? Ali sta navedeni prepovedi taki dejanji preganjanja v smislu navedenih določb navedene direktive, če je za kršitev teh prepovedi zagrožena smrtna kazen, čeprav zakoni niso izrecno usmerjeni zoper določeno vero? 7. Ali iz člena 4(2) Direktive 2011/95, ki se razlaga v povezavi z odstavkom 5(b) te določbe, členom 10 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in členom 46(3) Direktive 2013/32, izhaja, da se sme v okoliščinah postopka v glavni stvari dejstva in okoliščine presojati samo na podlagi pojasnil in dokazov, ki jih je podal prosilec, vendar je dopustno zahtevati dokaz manjkajočih elementov, ki jih zajema pojem veroizpovedi v smislu člena 10(1)(b) navedene direktive, če: – bi se brez teh navedb prošnja za mednarodno zaščito štela za neutemeljeno v smislu člena 32 v povezavi s členom 31(8)(e) Direktive 2013/32 in – nacionalno pravo določa, da mora pristojni organ ugotoviti vse okoliščine, pomembne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, sodišče pa mora v primeru izpodbijanja odločbe o zavrnitvi opozoriti, da zadevna oseba ni ponudila in predložila nobenih dokazov?“