Zadeva C‑428/15

Child and Family Agency

proti

J. D.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Supreme Court (Irska))

„Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Člen 15 — Prenos zadeve na sodišče druge države članice — Področje uporabe — Pogoji uporabe — Primernejše sodišče — Korist otroka“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. oktobra 2016

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi – Pogoji za izvajanje – Prepoved pristojnemu sodišču, da upošteva vpliv tega prenosa na pravico do prostega gibanja zadevnih oseb, razen zadevnega otroka, ali razlog, iz katerega je mati otroka uveljavljala to pravico

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi – Pojma sodišča, ki je „bolj primerno“ in „otrokova korist“ – Merila presoje

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi – Obveznost ozke razlage

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Obveznost upoštevanja otrokove koristi – Obseg

(Uredba Sveta št. 2201/2003, členi 1(1) in (2), 2, točka 7, 8 in 15)

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi – Področje uporabe – Javnopravne pritožbe na področju skrbništva, ki jih vloži pristojni organ v državi članici zaradi sprejetja ukrepov v zvezi s starševsko odgovornostjo – Razglasitev pristojnosti sodišča druge države članice, za kar je nujno, da organ te druge države članice začne postopek, ki je ločen od tistega, ki je bil začet v prvi državi članici – Vključitev

Člen 15 Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da se uporablja v primeru tožbe na področju zaščite otrok, ki jo na podlagi javnega prava vloži pristojni organ države članice in katere predmet je sprejetje ukrepov v zvezi s starševsko odgovornostjo, kadar je za razglasitev pristojnosti sodišča druge države članice nujno, da organ te druge države članice v skladu z nacionalnim pravom in ob upoštevanju dejanskih okoliščin, ki so lahko različne, začne postopek, ki je ločen od tistega, ki je bil začet v prvi državi članici. Člen 15 Uredbe št. 2201/2003 je namreč v oddelku 2 poglavja II te uredbe, ki vsebuje sklop pravil v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo. Ob upoštevanju sistematike oddelka 2 poglavja II in položaja, ki ga ima tam člen 15, je treba ugotoviti, da je vsebinsko področje uporabe tega člena enako kot za vsa pravila o pristojnosti, ki so določena v navedenem oddelku, zlasti za člen 8 navedene uredbe. V zvezi s tem iz besedila člena 1(1) in (2) Uredbe št. 2201/2003 sicer res izhaja, da se ta pravila o pristojnosti uporabljajo „v civilnih zadevah“, ki se nanašajo na podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti, kakor je opredeljena v členu 2, točka 7, navedene uredbe. Vendar je treba pravila o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003 v zadevah starševske odgovornosti ob upoštevanju uvodne izjave 5 te uredbe razlagati tako, da se uporabljajo v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo, katerih predmet je sprejetje ukrepov za zaščito otrok, tudi če se v okviru nacionalnega prava države članice šteje, da ti ukrepi spadajo na področje javnega prava. Poleg tega, če je nacionalno postopkovno pravilo – v skladu s katerim je za razglasitev pristojnosti sodišča druge države članice nujno, da organ te države članice začne postopek, ki je ločen od tistega, ki je bil začet v prvi državi članici – mogoče izvajati šele po izdaji odločbe, s katero običajno pristojno sodišče te prve države članice zaprosi za prenos zadeve na sodišče druge države članice na podlagi odstavka 1 člena 15 Uredbe št. 2201/2003 in odločbe, s katero se to drugo sodišče razglasi za pristojno na podlagi odstavka 5 istega člena, ni mogoče šteti, da preprečuje sprejetje teh odločb. (Glej točke od 29 do 32, 36 in 38 ter točko 1 izreka.)

Iz uvodne izjave 12 Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 izhaja, da so pravila o pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določena v tej uredbi, oblikovana ob upoštevanju otrokove koristi. Zahteva, v skladu s katero mora biti prenos zadeve na sodišče druge države članice v smislu člena 15 navedene uredbe v korist otroka, je odraz vodilnega načela, ki je vodilo zakonodajalca pri zasnovi te uredbe in ki mora strukturirati njegovo izvajanje v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki spadajo na njegovo področje. Poleg tega, namen upoštevanja koristi otroka v okviru Uredbe št. 2201/2003, kot izhaja iz uvodne izjave 33 te uredbe, je zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic. (Glej točke od 42 do 44.)

Pravilo o prenosu pristojnosti na sodišče druge države članice, ki je določeno v členu 15(1) Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000, je glede na pravilo o splošni pristojnosti iz člena 8(1) navedene uredbe pravilo o posebni pristojnosti in od njega odstopa, zato ga je treba razlagati ozko. V tem okviru je treba člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 razlagati tako, da mora sodišče države članice, ki je običajno pristojno za obravnavanje neke zadeve, za to, da bi lahko zaprosilo za prenos pristojnosti na sodišče druge države članice, ovreči močno domnevo v prid ohranitve svoje pristojnosti, ki izhaja iz te uredbe. (Glej točki 48 in 49.)

Člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da, prvič, se mora pristojno sodišče države članice – da bi lahko štelo, da je sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše – prepričati, da lahko prenos zadeve na to sodišče prinese dejansko in konkretno dodano vrednost pri preučitvi te zadeve, med drugim ob upoštevanju postopkovnih pravil, ki se uporabljajo v navedeni drugi državi članic, in da, drugič, se mora pristojno sodišče – da bi lahko štelo, da je tak prenos v otrokovo korist – prepričati, da ni nevarnosti, da bi imel navedeni prenos škodljiv vpliv na otrokov položaj. V skladu s členom 15(1) Uredbe št. 2201/2003 je namreč prenos zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo s sodišča države članice mogoče izvesti le na sodišče druge države članice, s katero je zadevni otrok posebej povezan. Za dokaz o obstoju te povezanosti v neki zadevi se je treba sklicevati na elemente, ki so taksativno našteti v členu 15(3), od (a) do (e), navedene uredbe. Vsi ti elementi – če ne izrecno, pa vsaj po bistvu – odražajo povezanost med otrokom, na katerega se zadeva nanaša, in drugo državo članico kot tisto, v kateri je sodišče, ki je pristojno za vsebinsko odločanje na podlagi člena 8(1) te uredbe. Vendar zgolj to, da je otrok z drugo državo članico posebej povezan, kar je upoštevno glede na okoliščine zadeve, ne vpliva nujno tudi na vprašanje, ali je sodišče te druge države članice bolj primerno za odločanje o zadevi kot pristojno sodišče, prav tako ne na to – če je odgovor pritrdilen – ali je prenos zadeve na zadnjenavedeno sodišče v korist otroka. V zvezi z vprašanjem, ali v drugi državi članici, s katero je otrok posebej povezan, obstaja sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi, lahko pristojno sodišče poleg drugih elementov upošteva postopkovna pravila druge države članice, kakršna so ta, ki se uporabljajo za zbiranje dokazov, potrebnih za obravnavanje zadeve. Pristojno sodišče pa, nasprotno, pri taki presoji ne sme upoštevati materialnega prava te druge države članice, ki bi ga lahko uporabilo sodišče zadnjenavedene države, če bi bila zadeva prenesena nanj. Poleg tega mora v zvezi z zahtevo, da mora biti prenos v otrokovo korist, pristojno sodišče presoditi morebiten negativen vpliv, ki bi ga tak prenos lahko imel na družinske in socialne čustvene odnose otroka, na katerega se nanaša zadeva, ali na njegovo premoženjsko stanje. (Glej točke od 50 do 52, od 55 do 59, in 61 ter točko 2 izreka.)