SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 22. septembra 2020 ( 1 )

Zadeva C‑615/19 P

John Dalli

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Odškodninska tožba – Nepogodbena odgovornost – Odškodnina za škodo, ki jo je oseba domnevno utrpela zaradi domnevno nezakonitih ravnanj Komisije in Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), povezanega s prenehanjem njegove funkcije člana Komisije 16. oktobra 2012“

I. Uvod

1. John Dalli s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 6. junija 2019, Dalli/Komisija (T‑399/17, neobjavljena, EU:T:2019:384; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegovo tožbo za povrnitev škode, ki naj bi jo domnevno utrpel zaradi domnevno nezakonitih ravnanj Evropske komisije in Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), povezanih s prenehanjem njegove funkcije člana Komisije.

2. Ta pritožba daje Sodišču priložnost, da se izreče o več novih vprašanjih v zvezi s preiskovalnimi nalogami urada OLAF in potekom teh preiskav. Sodišče bo moralo poleg tega pojasniti nekatere vidike sodne prakse, ki se nanaša na pravnomočnost in dokazovanje obstoja nepremoženjske škode.

3. V skladu z zahtevo Sodišča bodo ti sklepni predlogi omejeni na analizo trditve Komisije glede nedopustnosti tožbe pred Splošnim sodiščem ter analizo prvega pritožbenega razloga, prvega dela tretjega pritožbenega razloga ter petega in sedmega pritožbenega razloga.

II. Pravni okvir

A. Uredba (ES) št. 1073/1999

4. Člen 1(3) Uredbe (ES) št. 1073/1999 ( 2 ), ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari ( 3 ), določa: „V institucijah, organih, uradih in agencijah, ustanovljenih s Pogodbami ali na podlagi teh pogodb (v nadaljevanju: ‚institucije, organi, uradi in agencije‘), urad izvaja upravne preiskave za: – boj proti prevaram, korupciji in drugim nezakonitim dejanjem, ki vplivajo na finančne interese Evropske skupnosti, – preiskovanje resnih zadev v zvezi z izvajanjem službenih dolžnosti, ki pomenijo zanemarjanje delovnih nalog uradnikov in drugih uslužbencev Skupnosti, ki bi lahko imeli za posledico disciplinski oziroma kazenski postopek, ali enako neizpolnjevanje obveznosti članov institucij ali organov, vodij uradov in agencij ali uslužbencev institucij, organov, uradov ali agencij, za katere ne veljajo Kadrovski predpisi za uradnike in pogoji za zaposlovanje drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (‚Kadrovski predpisi"‘).“

5. Člena 3 in 4 te uredbe določata pravila, ki se uporabljajo za zunanje in notranje preiskave urada OLAF.

6. Člen 5 navedene uredbe določa: „Zunanje preiskave se začnejo izvajati s sklepom direktorja urada, ki ga izda na svojo pobudo ali na zahtevo države članice. Notranje preiskave se začnejo izvajati s sklepom direktorja urada, ki ga izda na svojo pobudo ali na zahtevo institucije, organa, urada ali agencije, znotraj katere naj bi se preiskava izvajala.“

7. Člen 6(1) te uredbe določa, da preiskavo vodi direktor Urada.

8. Člen 8(3) Uredbe št. 1073/1999 določa: „Direktor zagotovi, da uslužbenci urada in druge osebe pod njegovim nadzorom upoštevajo predpise Skupnosti in nacionalne predpise o varstvu osebnih podatkov, zlasti tiste iz Direktive Evropskega parlamenta in Sveta št. 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu fizičnih oseb pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takšnih podatkov[ ( 4 )].“

9. Člen 11(1) in (7) te uredbe določa: „1. Nadzorni odbor krepi neodvisnost urada z rednim spremljanjem izvajanja preiskovalne funkcije. Na zahtevo direktorja ali na svojo pobudo odbor izdaja direktorju mnenja o delu urada, vendar se na noben način ne vmešava v izvajanje preiskav v teku. […] 7. Direktor vsako leto pošlje nadzornemu odboru program dejavnosti urada […]. Direktor odbor redno obvešča o delu urada, o preiskavah, rezultatih preiskav in sprejetih ukrepih na podlagi teh rezultatov. Če preiskava traja več kakor devet mesecev, direktor obvesti nadzorni odbor o razlogih, zaradi katerih še ni bilo mogoče končati preiskave, in o pričakovanem roku njenega zaključka. Direktor obvesti odbor o primerih, ko zadevna institucija, organ, agencija ali urad ne upošteva priporočil urada. Direktor obvesti odbor o primerih, ki zahtevajo, da se podatki pošljejo sodnim organom države članice.“

10. Člen 14 navedene uredbe določa: „Do spremembe Kadrovskih predpisov lahko po tem členu vsak uradnik ali drugi uslužbenec Evropskih skupnosti pri direktorju urada vloži pritožbo proti škodljivemu dejanju zoper njega, ki ga stori urad med izvajanjem notranje preiskave […] Zgornje določbe se po analogiji uporabljajo tudi za uslužbence institucij, organov, uradov in agencij, za katere Kadrovski predpisi ne veljajo.“

B. Poslovnik Nadzornega odbora OLAF

11. Člen 13(5) Poslovnika Nadzornega odbora OLAF ( 5 ) (v nadaljevanju: Poslovnik) določa: „Primeri, za katere je bilo treba poslati informacije sodnim organom države članice, se preučijo na podlagi informacij, ki jih zagotovi generalni direktor urada OLAF, ter v skladu z [Uredbo št. 1073/1999]. Na tej podlagi se izvedejo tudi nadaljnji ukrepi. Preden se informacije pošljejo, nadzorni odbor zlasti zahteva dostop do zadevnih preiskav, da ugotovi, ali so spoštovane temeljne pravice in procesna jamstva. Ko je sekretariatu omogočen dostop do dokumentov v roku, ki zagotavlja skladnost s to funkcijo, poročevalci, imenovani za preučitev zadev, pripravijo gradivo za plenarno sejo odbora. Pristojni uradniki urada OLAF so lahko vabljeni na to sejo, da bi bili o zadevi celovito obveščeni. Odbor imenuje poročevalce, ki preučijo te preiskave in po potrebi izdajo mnenje.“

III. Dejansko stanje

12. Dejansko stanje, kot je predstavljeno v točkah od 1 do 16 izpodbijane sodbe, je mogoče povzeti, kot je navedeno v nadaljevanju.

13. J. Dalli je bil s Sklepom 2010/80/EU ( 6 ) imenovan za člana Komisije za obdobje od 10. februarja 2010 do 31. oktobra 2014. Predsednik Komisije mu je dodelil področje zdravja in varstva potrošnikov.

14. Urad OLAF je 25. maja 2012, potem ko je Komisija 21. maja 2012 prejela pritožbo družbe Swedish Match, ki je vsebovala trditve v zvezi z ravnanjem J. Dallija, začel preiskavo.

15. Urad OLAF je J. Dallija zaslišal 16. julija in 15. oktobra 2012.

16. Poročilo urada OLAF je bilo 15. oktobra 2012 poslano generalnemu sekretarju Komisije in v vednost predsedniku te institucije. Poročilu je bil priložen dopis, ki ga je podpisal direktor urada OLAF, s povzetkom glavnih ugotovitev preiskave in obvestilom predsedniku Komisije, da je bil z njimi seznanjen zaradi sprejetja morebitnih ukrepov na podlagi kodeksa ravnanja komisarjev (C(2011) 2904).

17. J. Dalli se je 16. oktobra 2012 sestal s predsednikom Komisije. Ta je istega dne predsednika vlade Republike Malte ter predsednika Evropskega parlamenta in Sveta Evropske unije obvestil o odstopu J. Dallija. Komisija je objavila tudi sporočilo za javnost, v katerem je napovedala ta odstop.

18. J. Dalli je 24. decembra 2012 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo, s katero je predlagal razglasitev ničnosti „ustne odločbe predsednika Komisije z dne 16. oktobra 2012 o prenehanju [njegove] funkcije […] s takojšnjim učinkom“, in plačilo odškodnine v simbolični višini 1 EUR za nepremoženjsko škodo ter, začasno, v višini 1.913.396 EUR za premoženjsko škodo.

19. Ta tožba je bila zavrnjena s sodbo Splošnega sodišča z dne 12. maja 2015, Dalli/Komisija (T‑562/12, EU:T:2015:270; v nadaljevanju: sodba Dalli/Komisija).

20. Splošno sodišče je na eni strani v zvezi s predlogom za razglasitev ničnosti ugotovilo, da je tožeča stranka odstopila prostovoljno, ne da bi predsednik Komisije to zahteval v smislu člena 17(6) PEU. Ker obstoj te zahteve, ki je bila akt, ki ga je pritožnik izpodbijal, ni bil dokazan, je Splošno sodišče menilo, da je treba predlog za razglasitev ničnosti zavreči kot nedopusten. Splošno sodišče je prav tako razsodilo, da tudi če bi tožeča stranka v tožbi lahko izpodbijala zakonitost svojega odstopa, zato ker soglasje ni bilo veljavno, obstoj take neveljavnosti ni bil dokazan.

21. Na drugi strani je Splošno sodišče v zvezi z odškodninskim zahtevkom menilo, da ker je ugotovilo, da ni izkazan obstoj aktov Komisije, ki se izpodbijajo v okviru predloga za razglasitev ničnosti, ni mogoče ugotoviti, da je ta institucija zaradi tega storila kakršno koli nezakonitost, še manj pa, da je bistveno kršila kakšno pravno pravilo. Glede neveljavnega soglasja, podredno zatrjevanega v okviru predloga za razglasitev ničnosti, je Splošno sodišče poudarilo, da njegov obstoj ni bil dokazan. Ugotovilo je, da trditve o napačnem ravnanju Komisije ali njenega predsednika niso bile pravno zadostno dokazane. Zato je odškodninski zahtevek zavrnilo kot neutemeljen.

22. J. Dalli je 21. junija 2015 zoper to sodbo Splošnega sodišča vložil pritožbo, ki je bila zavrnjena s sklepom z dne 14. aprila 2016, Dalli/Komisija ( 7 ).

IV. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

23. J. Dalli je 28. junija 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se Komisiji naloži, naj mu plača odškodnino za škodo – zlasti nepremoženjsko – začasno ocenjeno na 1.000.000 EUR, ki naj bi jo utrpel zaradi domnevno nezakonitih ravnanj Komisije in urada OLAF, povezanih s prenehanjem njegove funkcije člana Komisije 16. oktobra 2012.

24. J. Dalli je v utemeljitev te tožbe navedel sedem očitkov v zvezi z nezakonitostjo ravnanja urada OLAF, ki se nanašajo, prvič, na nezakonitost sklepa o začetku preiskave, drugič, na napake pri opredelitvi preiskave in njeni razširitvi, tretjič, na kršitev načel s področja pridobivanja dokazov ter izkrivljanja in poneverbe dokazov, četrtič, kršitev pravice do obrambe, člena 4 Sklepa 1999/396 ( 8 ) in člena 18 navodil urada OLAF njegovemu osebju glede postopka preiskave (v nadaljevanju: navodila urada OLAF), petič, kršitev člena 11(7) Uredbe št. 1073/1999 in člena 13(5) Poslovnika, šestič, kršitev načela domneve nedolžnosti, člena 8 Uredbe št. 1073/1999, člena 339 PDEU in pravice do varstva osebnih podatkov ter, sedmič, kršitev člena 4 Uredbe št. 1073/1999, člena 4 Sklepa 1999/396/ES in protokola o kodeksu ravnanja pri zagotavljanju pravočasne izmenjave informacij med uradom OLAF in Komisijo pri notranjih preiskavah urada OLAF v Komisiji. J. Dalli je navedel še dva očitka v zvezi z nezakonitostjo ravnanja Komisije.

25. Komisija je 13. septembra 2017 z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ugovor nedopustnosti.

26. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo ta ugovor nedopustnosti zavrnilo in nato tožbo, ki jo je vložil J. Dalli, zavrnilo kot neutemeljeno.

27. Splošno sodišče je najprej menilo, da pravna in dejanska vprašanja v zvezi z domnevno nepravilnimi ravnanji urada OLAF in Komisije v sodbi Dalli/Komisija niso bila obravnavana in da ta sodba torej v zvezi s tem ni postala pravnomočna.

28. Nato je zavrnilo vse očitke, ki jih je J. Dalli navedel zoper urad OLAF in Komisijo.

29. Nazadnje je za dodatno pojasnitev ugotovilo, da J. Dalli ni dokazal niti obstoja dovolj neposredne vzročne zveze med očitanimi ravnanji in zatrjevano škodo niti obstoja te škode.

V. Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

30. J. Dalli s pritožbo Sodišču predlaga, naj: – izpodbijano sodbo razveljavi; – naloži plačilo odškodnine, med drugim za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo domnevno utrpel in ki jo je mogoče začasno oceniti na 1.000.000 EUR, in – Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.

31. Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in J. Dalliju naloži plačilo stroškov postopka pred Sodiščem in Splošnim sodiščem.

32. Obravnave ni bilo.

VI. Analiza

A. Nedopustnost tožbe pred Splošnim sodiščem

33. Komisija v odgovoru na pritožbo trdi, da dvomi o pravilnosti razlogovanja Splošnega sodišča, na podlagi katerega je zavrnilo ugovor nedopustnosti, ki ga je pred njim vložila Komisija in se nanaša na pravnomočnost sodbe Dalli/Komisija.

34. Že takoj moram pojasniti, da Komisija sicer ni vložila nasprotne pritožbe, da bi izpodbijala dopustnost tožbe pred Splošnim sodiščem, vendar je ugovor nedopustnosti v zvezi s pravnomočnostjo procesna predpostavka javnega reda, ki jo morata sodišči Unije obravnavati po uradni dolžnosti ( 9 ). V teh okoliščinah je treba preveriti, ali je Splošno sodišče pravilno razsodilo, da je tožba pred njim dopustna, ker sodba Dalli/Komisija ni pravnomočna.

35. Splošno sodišče je, potem ko je opozorilo na pomen načela pravnomočnosti tako v pravu Unije kot nacionalnih pravnih redih ( 10 ), poudarilo, da je pravnomočnost lahko ovira za dopustnost tožbe, na podlagi katere je bila izdana zadevna sodba med istimi strankami o istem predmetu in na podlagi istega razloga ( 11 ). Opozorilo je, da so predmet tožbe trditve zadevne osebe, medtem ko je razlog za tožbo pravna in dejanska podlaga uveljavljanih trditev ( 12 ). Splošno sodišče je razsodilo, da so pogoji v zvezi z istovetnostjo strank in predmeta tožbe, na podlagi katere je bila izdana sodba Dalli/Komisija, ter tožbe pred njim izpolnjeni ( 13 ).

36. Vendar je Splošno sodišče glede pogoja istovetnosti podlage obeh tožb opozorilo, da je tožeča stranka s prvo tožbo trdila, da zatrjevane nezakonitosti v okviru predloga za razglasitev ničnosti pomenijo resno kršitev pravnega pravila, katerega cilj je podeliti pravice posameznikom. Splošno sodišče pa je spomnilo tudi na svojo razsodbo v sodbi Dalli/Komisija, da očitana dejanja iz predloga za razglasitev ničnosti niso bila dokazana, zato ni bilo nobene nezakonitosti, ki bi povzročila nastanek odgovornosti Unije ( 14 ). V teh okoliščinah je Splošno sodišče ugotovilo, da se v sodbi Dalli/Komisija ni izreklo o zatrjevanem nezakonitem ravnanju Komisije in urada OLAF, ampak je zgolj ugotovilo neobstoj izpodbijanega sklepa ( 15 ).

37. Je pa Splošno sodišče pojasnilo, da se pravnomočnost nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi ( 16 ). Ker Splošno sodišče ni obravnavalo trditev v zvezi z nezakonitim ravnanjem Komisije in urada OLAF iz prve tožbe, je menilo, da ta dejanska in pravna vprašanja v sodbi Dalli/Komisija dejansko ali nujno niso bila obravnavana, zato ta sodba v zvezi s tem ni postala pravnomočna.

38. Splošno sodišče je sklenilo, da zato ni treba preučiti, ali je bil razlog obeh tožb enak.

39. Komisija je v odgovoru na pritožbo navedla, da dejstvo, da Splošno sodišče ni preučilo odškodninskih zahtevkov v zvezi z ravnanjem Komisije in urada OLAF, ni upoštevno. Po njenem mnenju je bilo v sodbi Dalli/Komisija o teh zahtevkih že dejansko ali nujno odločeno, ker so bili v tej sodbi zavrnjeni kot „neutemeljeni“, ker „niso pravno zadostno dokazani“ ( 17 ). Namen druge tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, naj bi bil samo ponovno sprožiti spor, o katerem so sodišča Unije že odločila, česar pa načelo pravnomočnosti ne dovoljuje.

40. Vendar menim, da razlogovanje Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi nikakor ni sporno. Splošno sodišče je pravilno poudarilo, da je zavrnitev odškodninskega zahtevka iz prve tožbe temeljila izključno na neobstoju izpodbijanih aktov. To nujno pomeni, da ni bil potreben noben preizkus trditev tožeče stranke v zvezi z nepravilnim ravnanjem Komisije, zato tudi ni bil opravljen. Zato ni mogoče šteti, da so bila dejanska in pravna vprašanja, na katerih temeljijo te trditve, dejansko ali nujno obravnavana v navedeni sodbi in zanje zato ne more veljati pravnomočnost.

41. Te ugotovitve ne omaja trditev Komisije, da ugotovitev Splošnega sodišča v sodbi Dalli/Komisija, da trditve pritožnika „niso [bile] pravno zadostno dokazane“, pomeni, da so bile te trditve v navedeni sodbi nujno obravnavane. Drugače povedano, Splošno sodišče naj bi implicitno odločilo o dejanskih in pravnih vprašanjih v zvezi z navedenimi trditvami.

42. S tako rešitvijo bi se v pravu Unije odprla pot za nerazumno razširitev pravnomočnosti na tisto, o čemer je bilo implicitno razsojeno, kar se mi ne zdi zaželeno ( 18 ). Poleg tega se mi zdi, da take razširitve v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti, ker ni mogoče trditi, da je bilo o dejanskem ali pravnem vprašanju s sodbo implicitno razsojeno, čeprav iz te sodbe jasno izhaja, da to vprašanje sploh ni bilo obravnavano.

43. V teh okoliščinah sodba Dalli/Komisija ne more biti pravnomočna glede trditev, ki jih Splošno sodišče v tej sodbi ni preizkusilo.

44. Zato menim, da Splošno sodišče ni storilo nobene napake s tem, da je razsodilo, da je tožba dopustna.

B. Prvi pritožbeni razlog

1. Prvi del prvega pritožbenega razloga

45. S prvim delom prvega pritožbenega razloga pritožnik izpodbija trditev Splošnega sodišča, da niti člen 1(3) Uredbe št. 1073/1999 niti člen 5 navodil urada OLAF nista pravili, ki podeljujeta pravice posamezniku ( 19 ).

46. Glede tega naj spomnim, da mora biti za nepogodbeno odgovornost Unije za nezakonito ravnanje njenih organov izpolnjenih več pogojev, tudi pogoj v zvezi z nezakonitostjo ravnanja, ki se očita instituciji ( 20 ). V skladu s tem pogojem mora obstajati dovolj resna kršitev pravnega pravila, katerega cilj je podeliti pravice posamezniku ( 21 ). Zato je treba preveriti, ali je Splošno sodišče pravilno razsodilo, da pravila, ki se uveljavljajo, ne podeljujejo pravic posameznikom, zato odškodninska tožba na podlagi teh določb ni utemeljena.

47. Splošno sodišče je v zvezi s členom 1(3) Uredbe št. 1073/1999 razsodilo, da ta določba zgolj določa cilje in naloge urada OLAF v okviru upravnih preiskav in torej ne podeljuje pravic posameznikom. Tožeča stranka trdi, da navedena določba omejuje pristojnosti urada OLAF in mu omogoča, da začne preiskavo le, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer obstoj „resnih dejstev“ in „dovolj resnih sumov“. S tema pogojema, ki zadevni osebi zagotavljata, da je bila opravljena prva presoja zadeve, naj bi zadevna določba podeljevala pravice posamezniku.

48. Menim, da take argumentacije ni mogoče sprejeti. Na eni strani iz vsebine in naslova člena 1 Uredbe št. 1073/1999 izhaja, da je namen te določbe le na splošno določiti cilje urada OLAF pri izvajanju preiskav in naloge, ki so mu v ta namen dodeljene. Iz strukture Uredbe št. 1073/1999 tudi izhaja, da namen člena 1(3) navedene uredbe ni določiti podrobnih pravil za preiskave urada OLAF ali pravnega položaja oseb, na katere se nanašajo te preiskave, saj so take zahteve v bistvu vsebovane v nadaljnjih določbah navedene uredbe, ki opredeljujejo praktično izvedbo preiskav urada OLAF. Bistveni cilj člena 1(3) navedene uredbe ni, da sam po sebi uvede določeno obliko varstva interesov posameznikov, temveč da opredeli vlogo urada OLAF pri vodenju preiskav.

49. Na drugi strani v nasprotju z zatrjevanjem pritožnika nič v besedilu člena 1(3) Uredbe št. 1073/1999 ne nalaga, da morata biti za začetek preiskave urada OLAF kumulativno izpolnjena dva pogoja, in sicer obstoj „resnih dejanj“ in „dovolj resnih sumov“, saj v tej določbi sploh nista omenjena.

50. Poleg tega, čeprav ta zahteva po obstoju dovolj resnih sumov kot predhodnega pogoja za uvedbo upravne preiskave urada OLAF res izhaja iz sodne prakse Sodišča, v skladu s katero „direktor OLAF ne sme izdati [o]dločbe o uvedbi preiskave […] brez dovolj resnih sumov“ ( 22 ), pa tak pogoj ni povezan s splošno določbo člena 1(3) Uredbe št. 1073/1999 v zvezi s cilji in nalogami urada OLAF. Zahteva po obstoju dovolj resnih sumov mora biti povezana s posebno določbo o uvedbi preiskav urada OLAF, torej členom 5 Uredbe št. 1073/1999 ( 23 ).

51. Zato po mojem mnenju Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da člen 1(3) Uredbe št. 1073/1999 ni pravno pravilo, katerega namen je zagotavljati pravice posameznikom, ni napačno uporabilo prava.

52. Glede člena 5 navodil urada OLAF je Splošno sodišče razsodilo, da gre za notranja pravila urada OLAF, katerih namen je zagotoviti, da se preiskave urada OLAF izvajajo logično in skladno. Po mnenju Splošnega sodišča ta določba opisuje postopek izbire zadev in sama po sebi posameznikom ne podeljuje nobene pravice. Pritožnik trdi, da internost pravila ne pomeni, da to ne more biti pravilo, ki posamezniku podeljuje pravice. Po njenem mnenju člen 5 navodil urada OLAF temu nalaga nekatere pogoje pri presoji informacij zaradi morebitnega začetka preiskave. S temi pogoji, ki ustvarjajo obveznosti za urad OLAF, naj bi se podeljevale pravice osebi, na katero se nanaša preiskava.

53. Argumentacija pritožnika v zvezi s členom 5 navodil urada OLAF me ne prepriča. Splošno sodišče se v nasprotju z zatrjevanjem pritožnika pri tem, ko je izključilo, da navodila urada OLAF posameznikom podeljujejo pravice, ni oprlo izključno na internost teh navodil, ampak je analiziralo tudi vsebino pravila, na katero se sklicuje pritožnik. Tako razlogovanje pa se mi zdi pravno utemeljeno.

54. Internost pravila določene institucije po mojem mnenju kaže na to, da to pravilo posameznikom ne podeljuje pravic. Interno pravilo institucije je namreč naslovljeno predvsem na zaposlene v tej instituciji, da se zagotovi njeno optimalno delovanje, zato načeloma nima nobenega učinka zunaj te institucije.

55. Kljub temu pa menim, da je treba navedeni indic potrditi z natančnejšo analizo vsebine zadevne določbe, ki jo je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi upravičeno opravilo ( 24 ). Splošno sodišče je tako navedlo, da člen 5 navodil urada OLAF zadeva postopek izbire preiskav, natančneje pripravo mnenja o tem, ali se preiskava uvede ali ne. Ta določba torej določa merila, ki jih je organ upošteval v ta namen, in rok, v katerem je treba izdati mnenje. Povedano drugače, namen navedene določbe je predvsem usmeriti osebje urada OLAF z določitvijo prednostnih zadev in, kot poudarja Komisija, omogočiti učinkovito porabo sredstev urada OLAF. Namen te določbe torej ni zagotavljanje procesnih jamstev zadevnim osebam, zato jim po mojem mnenju ne daje osebnih pravic, ki bi bile lahko podlaga za odškodninsko tožbo.

56. V teh okoliščinah menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je razsodilo, da niti člen 1(1) Uredbe št. 1073/1999 niti člen 5 navodil urada OLAF nista pravili, katerih namen je podeljevanje pravic posameznikom.

57. Zato je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

2. Drugi del prvega pritožbenega razloga

58. Z drugim delom prvega pritožbenega razloga pritožnik z različnimi trditvami trdi, da je Splošno sodišče z zavrnitvijo trditve, da je urad OLAF kršil dolžnost skrbnega ravnanja, izkrivilo dejstva, kršilo obveznost obrazložitve in napačno uporabilo pravo.

a) Izkrivljanje dejstev

59. Pritožnik trdi, da je Splošno sodišče dejstva izkrivilo s tem, da je čas med pošiljanjem pritožbe direktorju urada OLAF in sklepom o začetku preiskave opredelilo kot „zelo kratek“.

60. Po mojem mnenju taka argumentacija ni utemeljena, saj je mogoče nekajurni rok upravičeno opredeliti kot „zelo kratek“. Zato Splošnemu sodišču v zvezi s tem ni mogoče očitati nobenega izkrivljanja dejstev.

b) Kršitev obveznosti obrazložitve

61. Pritožnik trdi, da oddelek „Preiskave – izbor in pregled“ v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča pritožbe ni obravnaval in glede tega ni zbral dodatnih informacij.

62. Vendar je treba ugotoviti, da se ta trditev nanaša na presojo dejanskega stanja, ki jo je opravilo Splošno sodišče. Presoja dejstev in dokazov, razen če gre za njihovo izkrivljanje, ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe ( 25 ). Ker pritožnik v zvezi s tem ne zatrjuje, da je Splošno sodišče dejstva izkrivilo, menim, da je treba to trditev zavreči kot nedopustno.

63. Pritožnik v utemeljitev te druge trditve poudarja tudi, da je Splošno sodišče z zavrnitvijo trditve, da urad OLAF ni opravil potrebne ocene prejetih informacij, ne da bi pojasnilo, zakaj presoja nadzornega odbora ni bila upoštevana, kršilo obveznost obrazložitve.

64. Vendar Splošno sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso ni dolžno izčrpno odgovoriti na vsako od trditev, ki jih pred njim navedejo stranke ( 26 ). Natančneje, Splošno sodišče ni dolžno zagotoviti razlage, ki bi izčrpno in posamično sledila ugotovitvam, ki jih navajajo stranke v sporu, če obrazložitev zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih ni sprejelo njihovih trditev, Sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za izvajanje nadzora ( 27 ).

65. V obravnavanem primeru je tako. Splošno sodišče je namreč zavrnilo trditev, ki je bila podana pred njim, da urad OLAF ni opravil potrebne ocene prejetih informacij, pri čemer je na eni strani poudarilo, da se taka ocena ne sme zamenjevati s preučitvijo, ki jo je treba opraviti v okviru preiskave, ko je bila začeta, in da je na drugi strani to oceno na podlagi dejstev, ki so mu bila predložena, opravil urad OLAF.

66. V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni obrazložilo svoje odločitve, zato je treba to trditev zavrniti.

c) Napačna uporaba prava

67. Pritožnik trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da urad OLAF ni kršil svoje dolžnosti skrbnega ravnanja, ker je pred začetkom preiskave, ki se je nanašala na pritožnika, opravil pravilno in zadostno preučitev elementov iz pritožbe. Glede tega navaja različne trditve.

68. Na prvem mestu naj bi Splošno sodišče razsodilo, da bi moral urad OLAF v okviru postopka izbire preiskav preveriti, ali ima zadostne informacije, ne da bi to zajemalo poglobljeno oceno teh informacij, ker je treba te elemente analizirati ali dokazati po koncu preiskave ( 28 ). Po mnenju pritožnika je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da niti ni natančno opredelilo zadevnih elementov niti ni pojasnilo, zakaj jih ni moglo oceniti v fazi izbirnega postopka.

69. Menim, da te trditve ni mogoče sprejeti. Pritožnik bi lahko vsekakor opredelil zadevne elemente dejanskega stanja, saj je to trditev iz pritožbe delno utemeljil s tem, da je Splošno sodišče napačno presodilo navedene elemente. Poleg tega, kot poudarja Komisija, menim, da je namen trditve, da Splošno sodišče ni pojasnilo, zakaj bi morali biti ti elementi predmet poglobljene analize ne v fazi izbirnega postopka, temveč v okviru preiskave, dejansko izpodbijanje presoje dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče. Ker taka trditev, razen v primeru njihovega izkrivljanja, ni pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe, bi bilo treba to trditev zavreči kot nedopustno.

70. Na drugem mestu naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je presodilo, da je urad OLAF lahko začel preiskavo na podlagi informacij iz pritožbe, ne da bi preveril verodostojnost teh informacij, ali so natančne in podrobne. Pritožnik meni, da mora urad OLAF v skladu z načelom skrbnega ravnanja skrbno in nepristransko preučiti zanesljivost in verodostojnost trditev ter da dejstvo, da so bile te informacije natančne in podrobne, ne more zadostovati za dokaz, da so zanesljive in verodostojne.

71. Čeprav je v zvezi s tem res, da Uredba št. 1073/1999 ne določa posebnih pogojev za uvedbo preiskave, pa naj spomnim, da urad OLAF v skladu s sodno prakso Sodišča ne sme začeti preiskave brez dovolj resnih sumov ( 29 ). Urad OLAF torej nima diskrecije pri odločanju o uvedbi preiskave, ampak polje proste presoje, ki je omejeno s pogojem v zvezi z obstojem dovolj resnih sumov. Povedano drugače, na podlagi pritožbe, poslane uradu OLAF, ni mogoče samodejno začeti preiskave, saj se mora urad OLAF še vedno prepričati o zadostni resnosti trditev, ki so mu bile predložene.

72. Ugotoviti je torej treba še, ali taka zahteva pomeni, da mora urad OLAF sistematično preverjati informacije iz pritožbe, ali pa lahko, kot je poudarilo Splošno sodišče, v nekaterih okoliščinah informacije iz pritožbe zadostujejo za ugotovitev, da so sumi dovolj resni, in s tem utemeljiti začetek preiskave.

73. Po mojem mnenju bi bilo treba drugi primer sprejeti. Menim, da pritožba, ki temelji na natančnih in podrobnih informacijah, kot jih je opredelilo Splošno sodišče, zadostuje za razkritje dovolj resnih sumov in torej za omogočanje začetka preiskave. Povedano drugače, v primeru takih informacij in razen če je njihova verodostojnost očitno vprašljiva, bi urad OLAF moral imeti možnost začeti preiskavo.

74. Izbirnega postopka pred preiskavo se namreč ne bi smelo zamenjevati s samim postopkom preiskave. Medtem ko je namen preiskave dokazati resničnost trditev iz pritožbe, pa se te informacije v izbirnem postopku analizirajo zgolj na kratko. Pri preverjanju v tej fazi zato uradu OLAF ni treba celovito analizirati informacij iz pritožbe. V teh okoliščinah menim, da razen če se informacije izkažejo za očitno neverodostojne ali nezadostne, je mogoče zadostno resnost sumov, ki jih izkazujejo, dokazati na podlagi natančnih in podrobnih informacij. ( 30 ) Zato bi bilo treba to trditev zavrniti.

75. Nazadnje, na tretjem mestu, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da bi urad OLAF moral preučiti možnost navzkrižja interesov med vlagateljem pritožbe in tožečo stranko samo, če je to očitno že samo na podlagi preučitve informacij, ki so bile sporočene uradu OLAF. Čeprav preverjanje obstoja dovolj resnih sumov pred začetkom preiskave urada OLAF zajema tudi preverjanje, ali pri osebi, ki je vložila pritožbo, obstaja navzkrižje interesov, to ne zavezuje urada OLAF, da temeljito preuči to možnost, če ni očitna. Tako preučitev je treba opraviti v fazi preiskave, v fazi izbora pa mora urad OLAF opraviti zgolj hitro preverjanje, sicer bi se fazi preiskave in izbire pomešali. Uradu OLAF torej ni mogoče očitati, da ni predvidel možnosti navzkrižja interesov, če obstoj takega navzkrižja ni bil očiten, tako da Splošno sodišče v zvezi s tem ni napačno uporabilo prava.

76. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

C. Prvi del tretjega pritožbenega razloga

77. V prvem delu tretjega pritožbenega razloga pritožnik navaja različne trditve, s katerimi želi dokazati, da je Splošno sodišče pri razlogovanju v zvezi z izvajanjem dokazov urada OLAF napačno uporabilo pravo.

78. Pritožnik s prvima dvema trditvama trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da sodelovanje direktorja urada OLAF ter člana nacionalnega organa in nadzornega odbora urada OLAF v preiskavi ni ogrozilo objektivne nepristranskosti urada OLAF.

79. Komisija v zvezi s prvo trditvijo glede sodelovanja direktorja urada OLAF v preiskavi poudarja, da je brezpredmetna, ker ne izpodbija vseh razlogov, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo kršitev obveznosti nepristranskosti zaradi sodelovanja direktorja urada OLAF.

80. Menim, da te trditve ni mogoče sprejeti. Drugi elementi razlogovanja Splošnega sodišča, na katere se pritožba ne nanaša in so navedeni v točki 103 izpodbijane sodbe, namreč niso taki, da bi bilo mogoče samo na njihovi podlagi zavrniti trditev pritožnika, temveč so to tudi dejanske ugotovitve Splošnega sodišča. Splošno sodišče je trditev zavrnilo samo zato, ker vloga vodenja preiskave ne izključuje sodelovanja direktorja urada OLAF v tej preiskavi.

81. Poleg tega je treba ugotoviti, da je treba razlogovanje Splošnega sodišča glede tega potrditi. V nasprotju z zatrjevanjem pritožnika določbe člena 6(1) Uredbe št. 1073/1999, da direktor urada OLAF vodi preiskavo, brez izrecne določbe o tem ni mogoče razlagati tako, da temu preprečuje kakršno koli neposredno sodelovanje v preiskavi. Glede tega poudarjam, da tudi druge naloge direktorja urada OLAF na podlagi določb Uredbe št. 1073/1999 temu ne morejo preprečiti sodelovanja v preiskavi. Nasprotno, že to da je poročilo o preiskavi sestavljeno pod njegovim nadzorom, kaže na določeno obliko sodelovanja v preiskavi. Enako velja za njegovo dolžnost nadzora nad tem, da osebe, ki delujejo pod njegovim nadzorom, spoštujejo določbe o varstvu osebnih podatkov, kar kaže na vpletenost v vodenje preiskav urada OLAF. Poleg tega ne razumem, kako bi lahko direktor urada OLAF učinkovito vodil preiskavo, če se hkrati ne bi mogel udeležiti vseh faz te preiskave.

82. V teh okoliščinah menim, da objektivna nepristranskost urada OLAF ni mogla biti vprašljiva zaradi sodelovanja njegovega direktorja pri preiskavi, zato Splošno sodišče v zvezi s tem ni napačno uporabilo prava.

83. Glede druge trditve v zvezi s sodelovanjem članice Anti-fraud Coordinating Structures (AFCOS) (organ za usklajevanje v zvezi z goljufijami) v preiskavi menim, da s tako udeležbo prav tako ni mogoče ovreči nepristranskosti urada OLAF. Nič v Uredbi št. 1073/1999 namreč ne zahteva doslednega ločevanja med uradom OLAF in nacionalnimi organi pri vodenju preiskav. Nasprotno, zadnjenavedeni organi in urad OLAF so pristojni za izvedbo preiskav ( 31 ), tako da sodelovanje članice nacionalnega organa v preiskavi ne more ogroziti nepristranskosti urada OLAF, in to še toliko bolj, če – kot navaja Splošno sodišče – ta članica ni posredovala na obravnavi, na kateri je sodelovala. Splošno sodišče glede tega ni napačno uporabilo prava.

84. Dejstvo, da je ta članica organa AFCOS hkrati član nadzornega odbora urada OLAF, se na prvi pogled zdi bolj problematično. Splošno sodišče je v zvezi s tem poudarilo, da je prisotnost članice nadzornega odbora urada OLAF na zaslišanju priče „obžalovanja vredna glede na vlogo, ki jo temu odboru daje člen 11(1) Uredbe št. 1073/1999“ ( 32 ) in po katerem nadzorni odbor ne posega v potek preiskav v teku. Po mnenju pritožnika tako sodelovanje potrjuje pomanjkanje objektivne nepristranskosti urada OLAF.

85. Po mojem mnenju pa Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je razsodilo, da urad OLAF kljub prisotnosti člana nadzornega sveta na zaslišanju priče ni kršil obveznosti nepristranskosti. Člen 11(1) Uredbe št. 1073/1999 namreč res določa, da nadzorni odbor ne posega v preiskave v teku. Taka zahteva zagotavlja, da urad OLAF svoje naloge opravlja neodvisno. Vendar zgolj navzočnosti člana nadzornega odbora na zaslišanju priče ni mogoče šteti za vmešavanje tega člana v potek preiskave, če ta dejansko ni sodeloval v preiskavi. Splošno sodišče pa je ugotovilo, da je bila članica zadevnega nadzornega odbora navzoča na zaslišanju zaradi tolmačenja in prevajanja. V teh okoliščinah ni bilo mogoče šteti, da je ta članica dejansko sodelovala pri preiskovalnih dejanjih, zato je treba razlogovanje Splošnega sodišča potrditi.

86. Pritožnik s tretjo trditvijo trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo z zavrnitvijo trditve, da uporaba, zbiranje in shranjevanje informacij, pridobljenih na podlagi zahtev urada OLAF malteškim organom za posredovanje izpiskov telefonskih klicev, pomeni nezakonito vmešavanje javnega organa v izvrševanje pravice do zasebnosti. Zlasti poudarja, da je bila pravna podlaga, na katero se je skliceval urad OLAF pri zaprosilu malteškim organom za te izpiske, napačna in torej ni mogla upravičiti takega vmešavanja.

87. Vendar čeprav na eni strani zahteve za posredovanje izpiskov telefonskih klicev vsebujejo napačen sklic na določbo Uredbe št. 1073/1999, na kateri temeljijo, pa iz člena 6(6) Uredbe št. 1073/1999 jasno izhaja, da imajo nacionalni organi splošnejšo obveznost lojalnega sodelovanja z uslužbenci urada OLAF pri izpolnjevanju svojih nalog. Zato je Splošno sodišče na tej podlagi pravilno sklepalo, da je imel urad OLAF pravno podlago za to, da je od malteških organov zahteval te podatke.

88. Na drugi strani pa, tudi če teh izpiskov v skladu z malteškim pravom ne bi bilo mogoče pridobiti, na tej podlagi ni mogoče sklepati, da bi moral biti urad OLAF odgovoren za zbiranje teh informacij in za neskladnost tega zbiranja s pravom zadevne države članice, ker so malteški organi to zbiranje opravili.

89. V teh okoliščinah je Splošno sodišče pravilno presodilo, da ta zahteva urada OLAF ne pomeni nezakonitega vmešavanja v zasebnost, ker je lahko urad OLAF od malteških organov veljavno zahteval izpiske telefonskih klicev in ker neskladnosti teh zahtevkov z malteškim pravom ni mogoče pripisati uradu OLAF.

90. Nazadnje, pritožnik s četrto trditvijo trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da ker pritožnik ni bil med osebami, katerih pogovorom so prisluškovali in zabeležili, njegova pravica do spoštovanja zasebnosti in zaupnosti komunikacij ni bila kršena.

91. Glede tega naj spomnim, da je nepogodbena odgovornost Unije za nezakonito ravnanje njenih organov odvisna od izpolnitve več pogojev, med drugim tudi pogoja, da mora biti ravnanje, ki se očita instituciji, nezakonito. V skladu s tem pogojem mora obstajati dovolj resna kršitev pravnega pravila, katerega cilj je podeljevanje pravic posamezniku ( 33 ).

92. Tak pogoj pomeni, da mora navedeno pravilo osebi, ki se nanj sklicuje, zagotavljati učinkovito varstvo, in da je ta oseba med tistimi, ki jim zadevno pravilo podeljuje pravice. Kot podlage za odškodnino pa ni mogoče obravnavati pravila, ki pred nezakonitostjo ne varuje posameznika, ki se nanj sklicuje, ampak nekega drugega posameznika ( 34 ). Iz tega izhaja, da se pritožnik ne more veljavno sklicevati na nezakonitost domnevne kršitve pravice do zasebnosti tretje osebe, zato Splošno sodišče glede tega ni napačno uporabilo prava.

93. Zato menim, da je treba prvi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti.

D. Peti pritožbeni razlog

94. Pritožnik s petim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo in izkrivilo dejstva, ker je razsodilo, da urad OLAF s tem, da je nadzorni odbor predhodno obvestil o svojem poročilu malteškim organom, ni kršil obveznosti iz člena 11(7) Uredbe št. 1073/1999, ki direktorju urada OLAF nalaga, naj nadzorni odbor obvesti o posredovanju informacij sodnim organom države članice, in člena 13(5) Poslovnika, na podlagi katerega nadzorni odbor zahteva dostop do zadevnih preiskav, da se prepriča o spoštovanju postopkovnih jamstev in temeljnih pravic.

95. Pritožnik najprej trdi, da bi moral urad OLAF, potem ko je nadzorni odbor obvestil o posredovanju podatkov sodnim organom države članice, spoštovati rok petih delovnih dni pred posredovanjem teh informacij. Čeprav je izjemoma mogoče dovoliti krajši rok, pa bi moral s tem soglašati nadzorni odbor. Splošno sodišče naj bi torej napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da je imel urad OLAF polje proste presoje glede roka za posredovanje nacionalnim sodnim organom po obvestitvi nadzornega odbora.

96. Opozarjam, da člen 11(7) Uredbe št. 1073/1999 sicer določa, da direktor urada OLAF obvesti nadzorni odbor o primerih, ki zahtevajo posredovanje informacij sodnim organom, da pa ta določba ne določa minimalnega roka, ki ga je treba spoštovati pred dejansko predložitvijo zadevnih informacij. Petdnevni rok, na katerega se sklicuje pritožnik, je določen z začasnim delovnim dogovorom, ki sta ga urad OLAF in nadzorni odbor sklenila septembra 2012. Ta delovni dogovor določa, da mu je treba dokumente, ki bodo posredovani državnim sodnim organom, „praviloma“ poslati pet dni pred tem.

97. Iz besedila člena 11(7) Uredbe št. 1073/1999 in iz besedila začasnega delovnega dogovora, ki sta ga urad OLAF in nadzorni odbor sklenila septembra 2012, torej jasno izhaja, da urad OLAF ni zavezan z nobenim zavezujočim rokom za posredovanje podatkov sodnim organom države članice. Splošnemu sodišču torej ni mogoče očitati napačne uporabe prava pri ugotovitvi, da je imel urad OLAF polje proste presoje glede roka.

98. Iz tega tudi izhaja, da v nasprotju z zatrjevanjem pritožnika soglasje nadzornega odbora za skrajšanje tega roka ni bilo potrebno, ker je bil tak rok, kot je presodilo Splošno sodišče, okviren.

99. Dalje, pritožnik trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva s tem, da je upoštevalo okoliščino, na katero se sklicuje Komisija, da je bil predsednik nadzornega odbora obveščen o nujnosti hitrega posredovanja informacij državnim sodnim organom in je s takim posredovanjem soglašal, čeprav ni nobenega dokaza, ki bi podprl trditev Komisije.

100. Po mojem mnenju je treba to trditev zavrniti kot brezpredmetno. Ker ima urad OLAF polje proste presoje glede roka za posredovanje podatkov sodnim organom, ni upoštevno, ali je predsednik odbora soglašal s hitrim posredovanjem teh informacij ali ne.

101. Nazadnje, pritožnik trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je razsodilo, da je posredovanje informacij sodnim organom mogoče opraviti, preden nadzorni odbor opravi svoje naloge, kot so opredeljene v njegovem poslovniku.

102. Člen 13(5) Poslovnika sicer določa, da „preden se informacije pošljejo, nadzorni odbor zahteva dostop do zadevnih preiskav, da ugotovi, ali so spoštovane temeljne pravice in procesna jamstva“. Kot pa pravilno poudarja Splošno sodišče, Poslovnik uradu OLAF ne more naložiti obveznosti, ki jih zakonodajalec ni določil, zlasti v Uredbi št. 1073/1999.

103. Iz člena 11 Uredbe št. 1073/1999 pa izhaja, da nadzorni odbor redno nadzira dejavnosti urada OLAF, da bi okrepil neodvisnost urada OLAF ( 35 ), ne da bi se vmešaval v preiskave v teku. Nadzor nadzornega odbora je torej treba razumeti kot sistemski nadzor dejavnosti urada OLAF.

104. V teh okoliščinah, čeprav člen 11(7) Uredbe št. 1073/1999 določa obveščanje nadzornega odbora o primerih, v katerih je treba informacije posredovati sodnim organom, pa nič ne kaže na to, da bi bilo posredovanje pogojeno s tem, da nadzorni odbor te informacije pregleda, saj je tak odložilni učinek poleg tega v nasprotju z vlogo nadzornega odbora, ki izvaja sistemski nadzor dejavnosti urada OLAF.

105. Poleg tega poudarjam, da nobena določba Uredbe št. 1073/1999 nadzornemu odboru ne omogoča, da nasprotuje posredovanju informacij sodnim organom države članice. V teh okoliščinah je treba obveznost iz člena 11(7) Uredbe št. 1073/1999 razumeti tako, da direktorju nalaga zgolj obveznost obveščanja, ki je bila v obravnavanem primeru izpolnjena.

106. Tako razlago potrjuje analiza določb Uredbe št. 883/2013, ki zdaj ureja vprašanja v zvezi s preiskavami urada OLAF. Člen 17(5), tretji pododstavek, točka (b), te uredbe tako določa, da direktor med drugim redno obvešča nadzorni odbor o primerih, ko so bile informacije posredovane sodnim organom držav članic. Iz te določbe torej jasno izhaja, da nadzor, ki ga opravlja nadzorni odbor, ni sistematičen, ampak sistemski, in da mora biti poleg tega ta odbor le naknadno obveščen o posredovanih informacijah.

107. Težko si torej predstavljam, kako bi bilo mogoče na podlagi Uredbe št. 1073/1999 in Poslovnika obveznost obveščanja nadzornega odbora tako zelo razširiti, da bi bilo posredovanje informacij pogojeno s celovito preučitvijo teh informacij s strani nadzornega odbora.

108. V teh okoliščinah menim, da Splošno sodišče s tem, da je razsodilo, da člen 11(7) Uredbe št. 1073/1999 in določbe Poslovnika niso bili kršeni, nikakor ni napačno uporabilo prava.

109. Zato je treba peti pritožbeni razlog zavrniti.

E. Sedmi pritožbeni razlog

110. Najprej poudarjam, da bi bilo treba ta pritožbeni razlog, ki se nanaša na obstoj škode za pritožnika, zavrniti kot brezpredmeten, če bi Sodišče menilo, da je treba zavrniti vse trditve pritožnika v zvezi z napačnim razlogovanjem Splošnega sodišča glede nezakonitega ravnanja urada OLAF.

111. Sedmi pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava in izkrivljanje trditev strank, ker naj bi Splošno sodišče razsodilo, da pritožnik ni dokazal, da mu je očitano ravnanje zaradi svoje teže povzročilo škodo.

112. Na prvem mestu menim, da trditve v zvezi z izkrivljanjem tožbe ni mogoče sprejeti. Splošno sodišče v nasprotju z zatrjevanjem pritožnika ni prezrlo dokazov, ki mu jih je predložil pritožnik, ampak je menilo, da ti dokazi ne dokazujejo, da je bilo očitano ravnanje tako, da ji je povzročilo škodo.

113. Na drugem mestu se pritožnik sklicuje na napačno uporabo prava, ki po njegovem mnenju izhaja iz napačne opredelitve nepremoženjske škode.

114. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi razsodilo, da mora pritožnik za izpolnitev pogoja v zvezi z obstojem nepremoženjske škode „dokazati vsaj […] to, da je bilo očitano ravnanje tako, da mu je zaradi teže povzročilo tako škodo“ ( 36 ), česar pa pritožnik ni dokazal.

115. Menim, da tako razlogovanje izhaja iz napačne uporabe prava na podlagi napačnega razumevanja sodne prakse, na katero se sklicuje Splošno sodišče.

116. Glede tega naj spomnim, da je Sodišče razsodilo, da „čeprav predložitev dokaznega predloga ni nujno pogoj za priznanje take škode, mora tožeča stranka dokazati vsaj to, da ji ravnanje, ki se očita zadevni instituciji, lahko že po svoji naravi povzroči tako škodo“ ( 37 ).

117. Pogoj v zvezi z obstojem nepremoženjske škode je torej mogoče izpolniti na dva načina. Na eni strani lahko tožeča stranka predloži dokaze o obstoju in obsegu nepremoženjske škode.

118. Na drugi strani je tudi ob neobstoju takih dokazov pogoj v zvezi z obstojem škode lahko izpolnjen, če tožeča stranka dokaže, da je nepremoženjska škoda nujno izhajala iz očitanega ravnanja. Povedano drugače, sodna praksa omogoča lažje priznanje nepremoženjske škode zaradi nekaterih ravnanj.

119. Tako je zlasti pri negativnih ocenah brez podlage v ocenjevalnem poročilu o ravnanju in strokovni usposobljenosti uradnika ( 38 ). V sodni praksi je prav tako priznano, da če je oseba javno povezana z dejavnostmi, ki se štejejo za vprašljive zaradi nezakonite uvrstitve na seznam subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, kar povzroči sramotenje in vzbujanje nezaupljivosti, ji lahko taka povezanost povzroči nepremoženjsko škodo ( 39 ).

120. Čeprav se je Splošno sodišče očitno oprlo na to sodno prakso, pa se je od nje oddaljilo. Namesto da bi razsodilo, da nekatera ravnanja po naravi povzročajo nepremoženjsko škodo zadevni osebi, je namreč menilo, da mora biti očitano ravnanje zaradi svoje teže take narave, da lahko povzroči tako škodo.

121. Iz sodne prakse, na katero se opira Splošno sodišče, pa nikakor ne izhaja, da je njeno izvajanje pogojeno s tem, da tožeča stranka dokaže težo zadevnega ravnanja. Splošno sodišče je s tem, da je dodalo tak pogoj, zmanjšalo možnost, da oseba, katere nepremoženjska škoda nujno izhaja iz očitanega ravnanja, dobi odškodnino. Razlogovanje Splošnega sodišča bi, če bi mu bilo treba slediti, odvzelo polni učinek sodni praksi, katere namen je prav olajšati priznanje nepremoženjske škode zaradi nekaterih ravnanj.

122. Poleg tega je tako razlogovanje težko uskladiti s splošno sodno prakso o pogojih za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije, zlasti glede pogoja v zvezi z obstojem kršitve pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice, ki mora biti v skladu s sodno prakso „dovolj resna“. Odločilno merilo za ugotovitev, da je kršitev prava Unije dovolj resna, pa je to, ali je zadevna institucija očitno in resno kršila meje svoje proste presoje ( 40 ).

123. V teh okoliščinah je jasno, da je teža ravnanja institucije že ocenjena v fazi preizkusa zadostne resnosti kršitve pravila, ki posamezniku podeljuje pravice. Ponovna uvedba merila teže ravnanja v fazi preučitve nepremoženjske škode se mi ne zdi upoštevna, razen če bi šteli, da so nekatere resne kršitve pravnega pravila v resnici relativno resne.

124. Zato menim, da je Splošno sodišče pri razlogovanju v zvezi z opredelitvijo nepremoženjske škode napačno uporabilo pravo, zato bi bilo treba sedmi pritožbeni razlog – če bi bil upošteven – sprejeti.

125. Iz člena 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije je razvidno, da če je pritožba utemeljena, lahko Sodišče sámo dokončno odloči o sporu, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

126. Splošno sodišče je v obravnavanem primeru ugotovilo, da pritožnik ni utrpel nepremoženjske škode, ker ni dokazal, da je očitano ravnanje zaradi svoje teže take narave, da bi mu lahko povzročilo škodo.

127. Kot pa sem ugotovil v točki 124 teh sklepnih predlogov, taka ugotovitev temelji na napačnem merilu pri opredelitvi nepremoženjske škode.

128. Pri presoji tožbenega razloga, ki se nanaša na obstoj nepremoženjske škode, je torej treba opraviti novo presojo dejanskega stanja ob upoštevanju sodne prakse, ugotovljene v teh sklepnih predlogih, da bi se ugotovilo, ali so ravnanja, očitana v obravnavani zadevi, taka, da pritožniku lahko povzročijo nepremoženjsko škodo, ne da bi se od pritožnika zahtevalo, naj dokaže njihovo težo.

129. Iz tega izhaja, da stanje postopka ne dovoljuje, da bi Sodišče odločilo o sporu, tako da je treba zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, da odloči o tožbenem razlogu v zvezi z obstojem nepremoženjske škode.

VII. Predlog

130. Glede na navedeno menim, da je treba prvi pritožbeni razlog, prvi del tretjega pritožbenega razloga in peti pritožbeni razlog zavrniti. Razen če bi Sodišče zavrnilo pritožbene razloge v zvezi z nezakonitostjo ravnanja Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), bi bilo treba po mojem mnenju sedmi pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten. Če bi Sodišče sprejelo enega od pritožbenih razlogov v zvezi z nezakonitostjo ravnanja urada OLAF, bi bilo treba po mojem mnenju ugoditi tudi sedmemu pritožbenemu razlogu in zato tožbo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o preiskavah, ki jih izvaja Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 91).

( 3 ) Navedeno uredbo je nadomestila Uredba (EU, Euratom) št. 883/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. septembra 2013 o preiskavah, ki jih izvaja Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), ter razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1073/1999 Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbe Sveta (Euratom) št. 1074/1999 (UL 2013, L 248, str. 1), ki je začela veljati 1. oktobra 2013.

( 4 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355.

( 5 ) UL 2011, L 308, str. 114.

( 6 ) Sklep Evropskega sveta z dne 9. februarja 2010 o imenovanju Evropske komisije (UL 2010, L 38, str. 7).

( 7 ) C‑394/15 P, neobjavljen, EU:C:2016:262.

( 8 ) Sklep Komisije ESPJ, Euratom z dne 2. junija 1999 o pogojih za izvajanje notranjih preiskav v zvezi s preprečevanjem goljufij, korupcije in kakršnega koli nezakonitega ravnanja, ki škoduje interesom Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 118).

( 9 ) Glej sklep z dne 1. aprila 1987, Ainsworth in drugi/Komisija (159/84, 12/85 in 264/85, neobjavljen, EU:C:1987:172); sodbo z dne 1. junija 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) in Diputación Foral de Vizcaya/Komisija (C‑442/03 P in C‑471/03 P, EU:C:2006:356, točka 45), in sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Komisija/Irska in drugi (C‑89/08 P, EU:C:2009:298, točka 63). V zvezi s tem glej Wathelet, M., in Wilrestersch, J., Contentieux européen, Larcier, Bruselj, 2014, 2. izdaja, str. 484.

( 10 ) Točka 27 izpodbijane sodbe. Glej tudi sodbo z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, točki 35 in 36).

( 11 ) Točka 28 izpodbijane sodbe. Glej tudi sodbo z dne 25. junija 2010, Imperial Chemical Industries/Komisija (T‑66/01, EU:T:2010:255, točka 197).

( 12 ) Točki 33 in 34 izpodbijane sodbe.

( 13 ) Točki 32 in 33 izpodbijane sodbe. Naj v zvezi s tem poudarim, da imam nekaj pomislekov glede istovetnosti predmeta tožb. Medtem ko se je prva tožba nanašala zlasti na povračilo škode, ki naj bi nastala zaradi odstopa, ki ga je pritožniku naložila Komisija, se druga tožba nanaša na povračilo škode, nastale zaradi nezakonitih preiskovalnih dejanj urada OLAF. V teh okoliščinah menim, da razlogi, iz katerih je Splošno sodišče razsodilo, da imata tožbi enak predmet, niso jasni, saj sta namena obeh tožb različna.

( 14 ) Točka 36 izpodbijane sodbe.

( 15 ) Točka 37 izpodbijane sodbe.

( 16 ) Točka 30 izpodbijane sodbe.

( 17 ) Sodba z dne 12. maja 2015, Dalli/Komisija (T‑562/12, EU:T:2015:270, točki 163 in 164).

( 18 ) Glede nevarnosti implicitne pravnomočnosti v zvezi s spoštovanjem načela kontradiktornosti glej Turmo, A., L’autorité de la chose jugée en droit de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2017, str. 177, glede instrumentalizacije pravnomočnosti kot orodja za koncentracijo sporov pa Deshayes, O., „L’autorité de la chose jugée“, Procédures, 2012, št. 3, str. od 33 do 36.

( 19 ) Člen 5 navodil urada OLAF, naslovljen „Izbirni postopek“, v odstavkih od 3 do 5 med drugim določa:

„3. […] Obvestilo o uvedbi preiskave ali odprtju usklajevalnega spisa temelji na tem, ali informacije spadajo v pristojnost urada OLAF, ne glede na to, ali zadostujejo za utemeljitev uvedbe preiskave ali usklajevalnega spisa ali ne, in ne glede na to, ali spadajo med prednostne naloge preiskovalne politike, ki jih določi generalni direktor.

4. Pri ugotavljanju, ali je urad OLAF pristojen, se upoštevajo ustrezne uredbe, sklepi in medinstitucionalni sporazumi Unije ter drugi pravni instrumenti o zaščiti finančnih in drugih interesov Unije. Zanesljivost vira in verodostojnost trditev se upoštevata pri ugotavljanju, ali informacije zadostujejo za utemeljitev začetka preiskave ali spisa o usklajevanju. Vse informacije, zbrane med izbirnim postopkom, se upoštevajo pri utemeljitvi začetka preiskave ali usklajevalnega spisa. Prednostni nalogi preiskovalne politike določajo merila, ki jih je treba uporabiti pri odločanju, ali imajo informacije določeno prednost pri preiskavi.

5. Oddelek za preiskavo, izbor in pregled v dveh mesecih po vpisu prejetih informacij izda obvestilo o začetku ali ustavitvi postopka v zadevi, ki je naslovljena na generalnega direktorja.“

( 20 ) Sodbi z dne 29. septembra 1982, Oleifici Mediterranei/EGS (26/81, EU:C:1982:318), in z dne 10. julija 2014, Nikolaou/Računsko sodišče (C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, točka 53).

( 21 ) Sodna praksa je v zvezi s tem ustaljena od sodbe z dne 4. julija 2000, Bergaderm in Goupil/Komisija (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, točka 42 in naslednje), s katero so bili pogoji za uveljavljanje odgovornosti Unije usklajeni s pogoji, ki urejajo odgovornost države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitve prava Unije. Glej nedavno sodbo z dne 30. maja 2017, Safa Nicu Sepahan/Svet (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, točka 30). V zvezi s to problematiko glej tudi Kawczyńska, M., Pozaumowna odpowiedzialność odszkodowawcza Unii Europejskiej, Wolters Kluwer, Varšava, 2015, str. od 313 do 316.

( 22 ) Sodbi z dne 10. julija 2003, Komisija/ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, točka 141), in z dne 10. julija 2003, Komisija/EIB (C‑15/00, EU:C:2003:396, točka 164).

( 23 ) To razlago potrjuje tudi Uredba št. 883/2013, ki razveljavlja in nadomešča Uredbo št. 1073/1999, ker člen 5 o začetku preiskav določa, da se te uvedejo, če obstajajo dovolj utemeljeni sumi.

( 24 ) Sama internost pravila namreč ne zagotavlja, da njegov namen ni podelitev pravic posamezniku. Mislim zlasti na primer, ko je dejanski namen notranjega pravila, da se v zadevni instituciji konkretizira splošnejša določba, s katero se posamezniku podeljujejo pravice.

( 25 ) Sodbi z dne 28. novembra 2019, LS Cable & System/Komisija (C‑596/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:1025, točka 24), in z dne 13. februarja 2020, Grčija/Komisija (Trajni pašniki) (C‑252/18 P, EU:C:2020:95, točka 59).

( 26 ) Sklep z dne 19. junija 2014, Donaldson Filtration Deutschland/ultra air (C‑450/13 P, EU:C:2014:2016, točka 49), in sodba z dne 14. aprila 2016, Netherlands Maritime Technology Association/Komisija (C‑100/15 P, neobjavljena, EU:C:2016:254, točka 50).

( 27 ) Sodbe z dne 2. aprila 2009, Bouygues in Bouygues Télécom/Komisija (C‑431/07 P, EU:C:2009:223, točka 42); z dne 22. maja 2014, Armando Álvarez/Komisija (C‑36/12 P, EU:C:2014:349, točka 31), in z dne 26. januarja 2017, Villeroy & Boch/Komisija (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, točka 72).

( 28 ) Izpodbijana sodba, točka 70.

( 29 ) Sodbi z dne 10. julija 2003, Komisija/ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, točka 141), in z dne 10. julija 2003, Komisija/EIB (C‑15/00, EU:C:2003:396, točka 164).

( 30 ) Po mojem mnenju tako razlago potrjuje člen 5 Uredbe št. 883/2013, ki zdaj določa pogoje, pod katerimi urad OLAF začne preiskavo. Ta določba tako kodificira sodno prakso v zvezi z obstojem dovolj resnih sumov in poudarja, da ti lahko temeljijo na informacijah, ki jih predloži tretja oseba in na podlagi katerih je mogoče sklepati o obstoju goljufije, korupcije ali drugih nezakonitih dejanj, ki škodijo finančnim interesom Unije. Drugače povedano, urad OLAF za začetek postopka preiskave ni dolžan dokazati, da prejete informacije dokazujejo obstoj goljufije, korupcije ali drugih nezakonitih dejanj, saj je treba obstoj teh dejanj zgolj domnevati.

( 31 ) Člen 6(6), člen 7(2) ter člen 9(2) in (3) Uredbe št. 1073/1999.

( 32 ) Izpodbijana sodba, točka 105.

( 33 ) Glej točko 46 teh sklepnih predlogov.

( 34 ) Sodba z dne 3. decembra 2015, CN/Parlament (T‑343/13, EU:T:2015:926, točka 86).

( 35 ) Uvodna izjava 17 Uredbe št. 1073/1999.

( 36 ) Izpodbijana sodba, točka 225.

( 37 ) Sodbe z dne 16. julija 2009, SELEX Sistemi Integrati/Komisija (C‑481/07 P, neobjavljena, EU:C:2009:461, točka 38); z dne 16. oktobra 2014, Evropaïki Dynamiki/Komisija (T‑297/12, neobjavljena, EU:T:2014:888, točka 31), in z dne 29. aprila 2020, Tilly-Sabco/Svet in Komisija (T‑707/18, neobjavljena, EU:T:2020:160, točka 125).

( 38 ) Sodba z dne 13. decembra 2005, Cwik/Komisija (T‑155/03, T‑157/03 in T‑331/03, EU:T:2005:447, točka 206).

( 39 ) Sodba z dne 25. novembra 2014, Safa Nicu Sepahan/Svet (T‑384/11, EU:T:2014:986, točke od 82 do 85).

( 40 ) Sodbi z dne 30. maja 2017, Safa Nicu Sepahan/Svet (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, točka 30), in z dne 10. septembra 2019, HTTS/Svet (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, točka 33).