SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

EVGENIJA TANCHEVA,

predstavljeni 12. januarja 2017 ( 1 )

Zadeva C‑617/15

Hummel Holding A/S

proti

Nike Inc.

Nike Retail BV

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Intelektualna lastnina — Znamka Evropske unije — Mednarodna sodna pristojnost — Razširjena pristojnost, ki naj obsega celotno območje Evropske unije — Actor sequitur forum rei — Pojem ‚podjetje [poslovna enota]‘ na podlagi člena 97(1) Uredbe (ES) št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti — Tožba zaradi kršitve znamke, vložena proti podjetju s sedežem zunaj Evropske unije — Pristojnost, ki se ugotovi po sedežu pravno samostojne odvisne družbe v državi članici podjetja iz tretje države“

1. Evropske znamke potrebujejo učinkovito varstvo v vsej Evropski uniji. ( 2 )

2. To je mogoče najbolje doseči tako, da se sodiščem omogoči, da določijo vseevropsko povračilo škode, ki pokriva kršitve znamk, do katerih pride ne le v državi članici sodišča, ampak v kateri koli od držav članic Unije. ( 3 ) Zakonodajalec EU je poskrbel za celovito tovrstno povračilo škode ( 4 ), vendar dodeljuje razširjeno pristojnost, ki je tu opisana, izključno sodišču ( 5 ), katerega mednarodna sodna pristojnost lahko temelji na členu 97, od (1) do (4), Uredbe o blagovni znamki Skupnosti ( 6 ) (v nadaljevanju: Uredba). Z njim so suspendirana splošnejša pravila o pristojnosti Uredbe in tista iz Uredbe „Bruselj I“ ( 7 ). ( 8 )

3. Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), ki deluje v svojstvu sodišča za znamke Skupnosti, sprašuje, ali ima tako celovito pristojnost za zahtevek zaradi kršitve, ki ga je vložila danska družba proti toženi stranki iz Združenih držav Amerike. Na podlagi člena 97(1) Uredbe imajo sodišča mednarodno sodno pristojnost, če ima tožena stranka, ki nima stalnega prebivališča v Uniji, poslovno enoto v državi članici sodišča. Ker ima tožena stranka iz Združenih držav Amerike odvisno družbo nižjega ranga v Nemčiji, se pojavi vprašanje, ali je ta subjekt „podjetje [poslovna enota]“ za namene člena 97(1) Uredbe.

I. Pravni okvir

A Uredba

4. V uvodni izjavi 16 je navedeno: „Odločitve o veljavnosti in kršitvi blagovnih znamk Skupnosti morajo učinkovati in pokrivati celotno področje Skupnosti, saj je to edini način preprečevanja nedoslednih odločitev sodišč in Urada ter zagotavljanja, da enotna narava blagovnih znamk Skupnosti ni razvrednotena. Določbe, ki jih vsebuje Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, bi morale veljati za vsa dejanja pred sodišči, povezana z blagovnimi znamkami Skupnosti, razen če ta uredba od te uredbe odstopa.“

5. Člen 97, naslovljen „Mednarodna sodna pristojnost“, v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Ob upoštevanju določb te uredbe, pa tudi vseh določb Uredbe (ES) št. 44/2001, ki se uporabljajo na podlagi člena 94, se postopek v zvezi s tožbami in zahtevki iz člena 96 začne pred sodiščem države članice, v kateri ima toženec stalno prebivališče, oziroma, če nima stalnega prebivališča v nobeni državi članici, v državi, kjer ima podjetje [poslovno enoto]. 2. Če toženec nima niti stalnega prebivališča niti podjetja [poslovne enote] v nobeni državi članici, se takšen postopek začne pred sodiščem v državi članici, v kateri ima stalno prebivališče tožnik, oziroma v primeru, da nima stalnega prebivališča v nobeni državi članici, tam, kjer ima podjetje [poslovno enoto].“

6. Člen 98, naslovljen „Stvarna pristojnost“, v odstavku 1 določa: „1. Sodišče za blagovne znamke Skupnosti, katerega pristojnost temelji na členu 97(1) do (4), je pristojno za: (a) kršitve, ki so bile izvršene ali je grozila nevarnost, da bodo izvršene na območju katere koli države članice; (b) dejanja v smislu člena 9(3), drugi stavek, ki se izvršijo na območju katere koli države članice.“

B Uredba Bruselj I

7. V uvodnih izjavah 11 in 12 je navedeno: „(11) Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept. (12) Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.“

8. Oddelek 1, naslovljen „Splošne določbe“, poglavja II, naslovljenega „Pristojnost“, obsega člene od 2 do 4, ki v odstavku 1 določajo: „Člen 2 1. Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“ „Člen 4 1. Če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, se, ob upoštevanju členov 22 in 23, pristojnost sodišč vsake države članice določi po pravu te države.“

II. Dejansko stanje v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

9. Družba Hummel Holdings A/S, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je proizvajalka športnih izdelkov, športnih oblačil in oblačil za prosti čas, sedež pa ima na Danskem. Družba Hummel je v Nemčiji pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) vložila tožbo proti toženima strankama iz skupine Nike zaradi prodaje športnih oblačil, s katerimi je bila domnevno kršena njena mednarodna figurativna znamka št. 943057, ki je bila za blago iz razreda 25 registrirana tudi za to, da bo učinkovala v Evropski uniji.

10. Prva tožena stranka, družba Nike Inc., je najvišja krovna družba skupine Nike in ima sedež v Združenih državah Amerike.

11. Druga tožena stranka družba Nike Retail BV je del te skupine in ima sedež na Nizozemskem. Družba Nike Retail upravlja s spletnim mestom www.nike.com/de, na katerem se v angleščini in nemščini oglašujejo in ponujajo proizvodi NIKE za prodajo v Nemčiji in drugih državah.

12. Do večine kršitev znamke tožeče stranke naj bi prišlo v Nemčiji. V Nemčiji je mogoče blago naročiti po spletu na spletnem mestu družbe Nike Retail ali pri neodvisnih trgovcih, ki niso del skupine Nike in ki to blago sami naročajo od družbe Nike Retail. Poleg tega družba Nike Deutschland GmbH zagotavlja predprodajne in poprodajne storitve. Ta družba ne prodaja proizvodov NIKE, vendar ponuja potrošnikom podporo po telefonu ali elektronski pošti, ko jih ti naročajo, in tako deluje kot zastopnik družbe Nike Retail za pogodbe, sklenjene s trgovci. V zvezi s poprodajnimi storitvami se družba Nike Deutschland ukvarja z vprašanji zamenjave ali pritožb ter pomaga trgovcem pri oglaševanju in izvedbi teh pogodb.

13. Družba Nike Deutschland ima sedež v Frankfurtu na Majni in ni stranka v postopku v glavni stvari. Vendar je odvisna družba nižjega ranga prve tožene stranke družbe Nike Inc in je njena prisotnost v Nemčiji bistvena za zadevo tožeče stranke, ki se nanaša na pristojnost nemških sodišč.

14. Tožeča stranka je pri Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) zahtevala (I) odredbo o prepovedi uvoza, izvoza, oglaševanja, ponujanja in dajanja v promet zadevnih proizvodov ali dopustitve njihovega dajanja v promet in (II) sklepe, s katerimi se nalaga razkritje intera alia kopij računov ter umik iz prometa in uničenje zadevnih proizvodov, ter tudi (III) ugotovitev pravice do odškodnine.

15. V zvezi s prvo toženo stranko je tožeča stranka zahtevala te odredbe in sklepe (1) za ozemlje Evropske unije, podredno pa (2) za ozemlje Zvezne republike Nemčije. V zvezi z drugo toženo stranko se je podlaga za tožbo nanašala le na Zvezno republiko Nemčijo. Predložitvena odločba se nanaša le na prvi zahtevek za povračilo škode.

16. Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) je – ker je treba družbo Nike Deutschland šteti za poslovno enoto prve tožene stranke, s čimer je torej podana povezava med toženo stranko iz Združenih držav Amerike in Nemčijo – potrdilo, da ima mednarodno sodno pristojnost in pristojnost za območje celotne Evropske unije. Vendar je zavrnilo tožbo na podlagi dejanskega stanja. Po pritožbi tožeče stranke pri Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) toženi stranki še vedno trdita, da nemška sodišča nimajo mednarodne pristojnosti za prvi zahtevek za povračilo škode.

17. V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „V kakšnih okoliščinah se odvisna družba nižjega ranga podjetja, ki samo nima sedeža v Uniji, ta odvisna družba nižjega ranga pa je pravno samostojna in ima sedež v državi članici Unije, šteje za ‚podjetje [poslovno enoto]‘ podjetja v smislu člena 97(1) Uredbe št. 207/2009?“

18. Pisna stališča Sodišču so predložile tožeča stranka in obe toženi stranki, italijanska vlada ter Evropska komisija. Vse razen italijanske vlade so na obravnavi 6. oktobra 2016 predstavile ustne navedbe.

III. Presoja

A Uvod

19. Na začetku je treba navesti, da lahko na podlagi Uredbe samo „sodišča za znamke Skupnosti“, ki so posebej izbrana nacionalna sodišča, ki jim je zaupana ta funkcija, ( 9 ) odločajo o tožbah zaradi kršitve pravic. ( 10 ) Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu) in Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) je nemška vlada določila za taki sodišči. ( 11 )

20. Vendar ne morejo vsa sodišča za znamke Skupnosti odobriti povračila škode na ravni celotne Unije ( 12 ), ki ga zahteva tožeča stranka v tej zadevi.

21. Ali ima konkretno sodišče za znamke Skupnosti to celovito pooblastilo, je odvisno od tega, ali lahko svojo mednarodno sodno pristojnost utemelji na členu 97, od (1) do (4), Uredbe. ( 13 ) Le tedaj bo sodišče za znamke Skupnosti „pristojno za kršitve, ki so bile izvršene ali je grozila nevarnost, da bodo izvršene na območju katere koli države članice“. ( 14 )

22. Zato – čeprav pomeni trditev tožeče stranke, da je do kršitve prišlo v Nemčiji, pravno podlago, da se tožba zaradi kršitve znamke Skupnosti vloži v Nemčiji na podlagi člena 97(5) Uredbe ( 15 ) – je lahko ta določba zgolj podlaga za pristojnost v zvezi s kršitvami, ki so bile izvršene ali je grozila nevarnost, da bodo izvršene, na ozemlju te države članice sodišča. ( 16 ) Ne pomeni zadostne podlage za odobritev povračila škode, ki ga zahteva tožeča stranka, z učinki zunaj ozemlja Nemčije. Kajti ta pristojnost mora temeljiti na členu 97, od (1) do (4), Uredbe. ( 17 )

23. Kot je že bilo navedeno, člen 97(1) Uredbe določa tako podlago za mednarodno sodno pristojnost, če ima tožena stranka poslovno enoto v državi članici sodišča. ( 18 ) Zato želi Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) pridobiti pojasnila o pogojih, pod katerimi je mogoče družbo Nike Deutschland s sedežem v Nemčiji opredeliti kot poslovno enoto družbe Nike Inc.

B Opredelitev „podjetje [poslovna enota] “

24. Člen 97(1) Uredbe določa, da se postopek zaradi kršitve v zadevah znamke Skupnosti „začne pred sodiščem države članice, v kateri ima toženec stalno prebivališče, oziroma, če nima stalnega prebivališča v nobeni državi članici, v državi, kjer ima podjetje [poslovno enoto].“

1. Avtonomna opredelitev

25. Prvo vprašanje, ki ga je treba obravnavati, je, ali ima pojem „podjetje [poslovna enota]“, kot je navedla Komisija na ustnem zaslišanju, avtonomen pomen na ozemlju celotne Unije ali pa je treba prepustiti nacionalnemu sodišču, da ga določi na podlagi domačega prava. ( 19 )

26. Na slednje bi lahko kazalo dejstvo, da je treba izraz „stalno prebivališče“ na podlagi člena 59 Uredbe Bruselj I ( 20 ) določiti v skladu z domačim pravom države članice, v kateri je pri sodišču vložena tožba. Vendar člen 60 Uredbe Bruselj I enako določa avtonomno opredelitev stalnega prebivališča za gospodarske družbe in združenja. ( 21 )

27. Praviloma je treba določbe prava Unije razlagati avtonomno. ( 22 ) Dalje, pomen „podjetja [poslovne enote]“ za ozemlje celotne Unije je skladen s ciljem člena 97, od (1) do (4), Uredbe, da se ustvari enotna podlaga za razširjeno pristojnost na ozemlju celotne Unije. Zato je v teh sklepnih predlogih zavzet pristop, da mora avtonomno razlago podati Sodišče. ( 23 )

2. „Podjetje [poslovna enota] “ na podlagi Uredbe

28. Čeprav so bile v Uredbo vključene nekatere zakonske opredelitve, ( 24 ) pa v zakonodaji ni opredelitve izraza „podjetje [poslovna enota]“.

29. Poleg tega do zdaj Sodišče še ni imelo priložnosti ( 25 ) za razlago niti člena 97(1) Uredbe niti pojma „podjetje [poslovna enota]“, kot se uporablja v določbah Uredbe. ( 26 )

30. Ker v zakonodajnem gradivu ( 27 ) ni napotkov, je treba izraz „podjetje [poslovna enota]“ iz člena 97(1) Uredbe nujno določiti z uporabo virov, ki presegajo Uredbo.

31. Prima facie se zdi, da je dober tovrstni vir Uredba o insolventnosti ( 28 ). V njenem členu 2(h) je določena zakonska opredelitev ( 29 ) izraza „poslovalnica (establishment) [poslovna enota]“, inter alia v kontekstu mednarodne pristojnosti.

32. Vendar v obravnavani zadevi te opredelitve ni mogoče uporabiti niti neposredno niti po analogiji. Določena je izrecno za „[namene te uredbe]“. Namen navezovanja na poslovno enoto v Uredbi o insolventnosti je precej drugačen od konteksta člena 97 Uredbe: pristojnost, ki je v Uredbi o insolventnosti vezana na poslovno enoto, velja zgolj v okviru sekundarnih postopkov, ki ne temeljijo na glavnem centru interesov dolžnika; poleg tega je učinek pravil, ki so določena v takih postopkih, omejen. ( 30 ) Člen 97 Uredbe pa se drugače navezuje na poslovno enoto, da se ugotovi osrednja pristojnost za izdajo sodb z razširjenim učinkom.

3. „Poslovna enota “ na podlagi Uredbe Bruselj I

33. Vendar je naravni vir za usmeritve glede razlage določbe o pristojnosti iz Uredbe Uredba Bruselj I, saj ta pravni instrument določa splošna pravila o pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah. Uredba Bruselj I se uporablja za postopke, povezane z znamkami Skupnosti, ( 31 ) če ni v Uredbi drugače določeno. Uredba Bruselj I skupaj z njenim predhodnim instrumentom (Bruseljsko konvencijo) iz leta 1968 določa dolgotrajen okvir koncepta, ki podpira novejša pravila o pristojnosti, ki so določena v posebnih uredbah, kot je Uredba.

34. V Uredbi Bruselj I je v splošnih določbah določenih nekaj zakonskih opredelitev, ( 32 ) ni pa opredeljen izraz „poslovna enota“.

35. Vendar je v Uredbi Bruselj I izraz „poslovna enota“ uporabljen kot povezovalni element za mednarodno sodno pristojnost iz členov 5, točka 5, in 18.

36. Italijanska vlada je v svojih pisnih stališčih navedla, da italijanska različica izraza „podjetje [poslovna enota]“, kot je uporabljen v Uredbi Bruselj I („sede d’attività“) ni enaka tisti, ki je uporabljena v členu 97 Uredbe („stabile organizzazione“). Vendar ob upoštevanju tesne povezave med obema pravnima instrumentoma, ki je vzpostavljena z izrecnim sklicevanjem na Uredbo Bruselj I v uvodni izjavi 16 ter členih 97 in 94 Uredbe, jezikovno neskladje v eni jezikovni različici Sodišču ne preprečuje uporabe Uredbe Bruselj I, ki je klasični pravni instrument za določitev mednarodne pristojnosti.

37. Kot so poudarili udeleženci postopka predhodnega odločanja in predložitveno sodišče, glede pomena „poslovne enote“ iz Uredbe Bruselj I obstaja obširna sodna praksa.

a) Člen 5, točka 5, Uredbe Bruselj I

38. Prva norma, ki jo je moralo v zvezi s tem razlagati Sodišče, je bil člen 5, točka 5, Uredbe Bruselj I, ( 33 ) v skladu s katerim je „posebna pristojnost“ ( 34 ), „če gre za spor, ki izhaja iz poslovanja podružnice, agencije ali druge poslovne enote, pred sodišči v kraju, v katerem se nahaja ta podružnica, agencija ali poslovna enota“.

39. Sodišče je prvič razlagalo te pojme leta 1976 v sodbi De Bloos, v kateri je navedlo, da „je eden od temeljnih elementov, značilnih za pojem podružnice in predstavništva, podreditev vodstvu in nadzoru matične družbe“ in da pojem poslovne enote „temelji na istih glavnih elementih kot elementi podružnice ali predstavništva“. ( 35 )

40. V sodbi Somafer je Sodišče navedlo, da „ker zadevni pojmi odpirajo možnost za odstopanje od splošnega načela o pristojnosti iz člena 2 Konvencije, mora njihova razlaga omogočiti enostavno razkritje posebne navezne okoliščine, ki utemeljuje navedeno odstopanje“. ( 36 ) V nadaljevanju je navedlo, da „navedena posebna navezna okoliščina zadeva, prvič, materialne indice, na podlagi katerih je mogoče zlahka priznati obstoj podružnice, predstavništva ali poslovne enote, in drugič, povezavo med tako krajevno umeščenim subjektom in predmetom spora zoper matično družbo“.

41. Sodišče je v zvezi s prvo navedbo pojasnilo, da „pojem podružnice, predstavništva ali poslovne enote pomeni poslovno enoto, ki je trajna izpostava matične družbe, ki ima svojo upravo in je materialno opremljena za poslovanje s tretjimi osebami, tako da se jim, čeprav vedo, da je morda vzpostavljeno pravno razmerje z matično družbo s sedežem v tujini, ni treba neposredno obračati nanjo, temveč lahko posle sklepajo s poslovno enoto, ki je njena izpostava“.

42. Sodišče je v zvezi z drugo navedbo razsodilo, da „mora predmet spora poleg tega nujno zadevati poslovanje podružnice, predstavništva ali poslovne enote“ in da „navedeni pojem poslovanja zajema, po eni strani, spore o pogodbenih ali nepogodbenih pravicah in obveznostih pri samem vodenju predstavništva, podružnice ali poslovne enote, kot so pravice in obveznosti v zvezi z najemom stavbe, v kateri naj bi navedeni subjekti imeli prostore, ali v zvezi z zaposlitvijo osebja, ki tam dela, na kraju samem“. ( 37 )

43. Nazadnje, Sodišče je v zadevah Blanckaert & Willems in SAR Schotte pojasnilo, da morajo tretje osebe podružnico, predstavništvo ali poslovno enoto „zlahka prepoznati kot izpostavo matične družbe“ ( 38 ) ter da „se tesna navezna okoliščina med sporom in sodiščem, ki mora o njem odločati, presoja […] tudi glede na to, kako se navedeni podjetji vedeta v poslovnem življenju in se predstavljata tretjim osebam v poslovnih odnosih“. ( 39 )

b) Člen 18(2) Uredbe Bruselj I

44. V poznejši sodbi je Sodišče razlagalo iste pojme v okviru člena 18 Uredbe Bruselj I, ki v odstavku 2 določa, da „[č]e delavec sklene individualno pogodbo o zaposlitvi z delodajalcem, ki nima stalnega prebivališča v državi članici, vendar pa ima v eni od držav članic podružnico, predstavništvo ali drugo poslovno enoto, se v sporih, ki izhajajo iz poslovanja te podružnice, predstavništva ali poslovne enote, šteje, da ima delodajalec stalno prebivališče v tej državi članici.“

45. V zadevi Mahamdia je Sodišče na podlagi analize prej navedenih predhodnih zadev v zvezi s členom 5, točka 5, Uredbe Bruselj I izdelalo merili, ki sta odločilni za vzpostavitev zadostne povezave z državo članico sodišča. Sodišče je navedlo, da „[p]rvič, pojem ‚podružnica‘, ‚predstavništvo‘ in ‚poslovna enota‘ predpostavlja obstoj centra poslovnih dejavnosti, ki se dolgoročno odraža navzven, [kot] je trajna izpostava matične družbe. Ta center mora imeti svojo upravo in mora biti materialno opremljen za poslovanje s tretjimi osebami, tako da se jim ni treba neposredno obračati na matično družbo […]. Drugič, spor se mora nanašati na ravnanja v zvezi z upravljanjem teh enot oziroma obveznosti, ki so jih slednje prevzele v imenu matične družbe, če je treba obveznosti izpolniti v državi, v kateri se enote nahajajo.“ ( 40 )

46. Zadeva Mahamdia se je nanašala na tožbo zaradi zaposlitve, ki jo je vložil voznik, zaposlen pri veleposlaništvu Ljudske demokratične republike Alžirije, zoper to državo. V teh okoliščinah je Sodišče navedlo, da „je mogoče veleposlaništvo enačiti s centrom poslovnih dejavnosti, ki se dolgoročno odraža navzven in prispeva k identifikaciji in predstavljanju države, iz katere izvira.“ ( 41 )

47. Sodišče je s tem dodalo poseben vidik povezavi med „matično družbo“ in poslovno enoto, namreč identifikacijo in predstavljanje. To ustreza različnim funkcijam, ki jih dopušča člen 18(2) Uredbe Bruselj I v primerjavi s členom 5, točka 5, Uredbe Bruselj I: člen 18(2) se nanaša na poseben položaj, v katerem tožena stranka nima stalnega prebivališča v Uniji, in s tem da vzpostavi navezavo na njeno poslovno enoto, obravnava to poslovno enoto kot nadomestek za neobstoječe stalno prebivališče, s tem da navaja, da se za delodajalca „šteje, da ima […] stalno prebivališče v tej državi članici“. Če naj gre za nadomestek, je identifikacija osrednji element.

c) Sinteza

48. S členoma 5, točka 5, in 18(2) Uredbe Bruselj I je tožeči stranki dovoljeno tožiti toženo stranko ne po kraju stalnega prebivališča, ampak po kraju poslovne enote.

49. Vendar je z obema tema določbama poleg zgolj obstoja poslovne enote zahtevano, da je do spora prišlo „iz poslovanja te […] poslovne enote“. Tako na podlagi teh norm poslovna enota sama ni dovolj za obstoj povezave z državo sodišča, ampak je potreben dodaten element. Drugo izmed dveh meril, ki je bilo razvito v sodni praksi o Uredbi Bruselj I, opisani zgoraj, se nanaša izključno na ta dodatni element.

50. Vendar besedilo člena 97(1) Uredbe ne vsebuje tega drugega elementa, ampak se zadovolji s tem, da dodeli pristojnost državi članici, v kateri ima tožena stranka poslovno enoto. Zato je mogoče v obravnavanih okoliščinah zanemariti drugo merilo dvodelnega testa Sodišča glede členov 5 in 18 Uredbe Bruselj I.

4. „Podjetje [poslovna enota] “ na podlagi člena 97(1) Uredbe

51. Prvo merilo, ki je torej za mojo analizo edino upoštevno, vsebuje elementa, ki kažeta na dve značilnosti, neodvisni od konkretne tožbe, pri kateri pride do navezave na poslovno enoto. Osvetljujeta bistvo samega pojma poslovne enote. Ti značilnosti sta (a) center poslovnih dejavnosti, ki (b) se dolgoročno odraža navzven, kot je izpostava matične družbe.

a) Center poslovnih dejavnosti

52. V zvezi s „centrom poslovnih dejavnosti“, ki je prva značilnost, je Sodišče dodatno pojasnilo, da mora imeti poslovna enota svojo upravo in mora biti materialno opremljena za poslovanje s tretjimi osebami, tako da se jim ni treba neposredno obračati na matično družbo. ( 42 ) Če se oddaljimo od konkretnega danega okvira pogodb, je mogoče sklepati, da se zahteva vsaj nekaj operativne poslovne dejavnosti ter da je potrebna določena dejanska in stalna prisotnost, ki se kaže v osebju in opremi na lokaciji. Zagotovo je zahtevana vsaj najnižja raven organizacije in stalnosti; zgolj prisotnost blaga in bančnih računov ne zadostuje za „podjetje [poslovno enoto]“. ( 43 ) Poleg tega Uredba Bruselj I jasno zahteva upravo na lokalni ravni.

53. Element dejanske in operativne prisotnosti je v tej zadevi, v kateri je družba Nike Deutschland lokalna družba, ki dejansko opravlja predprodajne in poprodajne storitve za stranke družbe Nike v Nemčiji, očitno izpolnjen. Družba Nike Deutschland je pravno neodvisna GmbH, tako da je element lokalne uprave izpolnjen.

b) Dolgoročno odražanje navzven, kot je izpostava matične družbe

54. Vendar pa je tisto, kar toženi stranki izpodbijata v obravnavani zadevi, to, ali zares obstaja zadostna povezava med družbo Nike Deutschland in prvo toženo stranko. V skladu s sodno prakso Sodišča se taka povezava ustvari z zvezo, „ki se dolgoročno odraža navzven, [kot] je trajna izpostava matične družbe“. ( 44 ) To kaže na določeno stopnjo odvisnosti in podrejenosti poslovne enote.

55. V tem kontekstu toženi stranki navajata dva ugovora:

1. Pravna odvisnost poslovne enote

56. Prvič, toženi stranki navajata, da družba Nike Deutschland iz formalnih razlogov ne more biti poslovna enota druge družbe, saj je pravno neodvisna družba, v okviru civilnega postopka pa je treba zavzeti formalni pristop.

57. Vendar je pravno neodvisen subjekt, kot je bilo prikazano zgoraj, v skladu z ustaljeno sodno prakso ( 45 ) lahko poslovna enota. Tudi v zadevi SAR Schotte ( 46 ) je imela zadevna poslovna enota status nemške GmbH.

58. Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sklicuje na sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljene v zadevi Mahamdia, ( 47 ) v katerih je ta navedel, da ni sporno, da se pojmi „podružnica“, „predstavništvo“ in „poslovna enota“ v bistvu nanašajo na subjekte brez pravne osebnosti. Vendar je bila ta navedba obiter dictum, saj se je zadeva Mahamdia nanašala na veleposlaništvo brez ločene pravne osebnosti. Isto velja za mnenje 1/03 Sodišča, ( 48 ) na katero se je skliceval generalni pravobranilec P. Mengozzi. V mnenju Sodišča prav tako ni bila obravnavana pravna odvisnost, ampak je v njem colorandi causa dodano „brez pravne osebnosti“, v kontekstu pravil o „podružnicah, agencijah ali drugih ustanovah [poslovnih enotah]“ na splošno. Ali je mogoče subjekt, ki ima pravno osebnost, opredeliti kot poslovno enoto drugega podjetja, tam ni bilo sporno.

59. Po drugi strani je ob iskanju opredelitev v drugih kontekstih mogoče ugotoviti, da „pravna oblika take ustanovitve, bodisi da je preprosto izpostava bodisi podružnica, ki je pravna oseba, v tem pogledu ni odločilen dejavnik“ ( 49 ).

60. V obravnavanem primeru torej ni nobenega razloga za odklon od dolgoletne ustaljene sodne prakse, navedene zgoraj.

61. Formalni pristop, ki je na splošno sprejet v civilnem postopku in na katerega se sklicujeta toženi stranki, ne nasprotuje gospodarskemu vidiku, ki je tu sprejet glede tega, ali ima tožena stranka v državi poslovno enoto. Poslovna enota ni stranka v postopku, ampak pomeni le povezavo med toženo stranko in določenim ozemljem. Trditev, da poslovne enote same ne bi mogla zavezovati sodba proti njeni matični družbi, za vprašanje o tem, ali lahko kraj določene odvisne družbe ustvari povezavo med toženo stranko ter določeno državo in njenimi sodišči, ni upoštevno. ( 50 ) Odločilno pa je, ali je odvisno družbo mogoče šteti za bazo podjetja, ki je toženo, iz katere to podjetje lahko varuje svoje interese.

2. Navodila in nadzor tožene stranke nad poslovno enoto

62. Drugič, družba Nike Deutschland nima istih direktorjev kot prva tožena stranka. ( 51 ) Zato toženi stranki trdita, da je nadzor, ki ga ima družba Nike Inc. nad družbo Nike Deutschland, lahko šibek in za tretje osebe ni takoj razviden. Ta trditev se nanaša na dilemo, kolikšna morata biti „vodstvo in nadzor matične družbe“ ( 52 ) in kako je mogoče to ugotoviti, kar je vprašanje, ki ga je treba presojati glede na velik pomen predvidljivosti ( 53 ) glede vprašanj v zvezi s pristojnostjo.

63. Če se vrnemo k ustaljeni sodni praksi, pa postane jasno, da niso vprašljiva dejanska navodila in nadzor, ampak dojemanje tretjih oseb ( 54 ) v državi, v kateri se nahaja poslovna enota. Imeti morajo vtis, da subjekt spada k matični družbi, zlasti da „[jim], čeprav vedo, da bo po potrebi vzpostavljena pravna povezava z matično družbo z glavnim sedežem v tujini, ni treba poslovati neposredno s tako matično družbo, temveč lahko poslujejo v poslovni enoti, ki je izpostava matične družbe“. ( 55 ) Presojo je treba opraviti tudi „glede na to, kako se navedeni podjetji vedeta v poslovnem življenju in se predstavljata tretjim osebam v poslovnih odnosih“. ( 56 ) Čeprav ne zadostuje zgolj simbolična prisotnost, pa je odločilno to, da „prispeva k identifikaciji in predstavljanju“ matične družbe, „iz katere izvira.“ ( 57 )

64. V obravnavani zadevi je družba Nike Deutschland predstavljena kot nemški kontakt, ki naj se uporablja za proizvode NIKE, ( 58 ) in pomeni, s tem da zagotavlja predprodajne in poprodajne storitve, pomemben del organizacije prodaje ter je čvrsto vgrajena v operativno strukturo skupine. Čeprav sama ne posluje kot prodajalec, ima pomembno funkcijo pri upravljanju prodaje ter je sestavni del prodajne in trgovske organiziranosti družbe Nike v Nemčiji. Bistveni element te vključenosti je opazna uporaba imena „Nike“ in dejstvo, da ime nemške odvisne družbe ne vsebuje nobene omejitve na določene naloge ali opravila, ampak je k splošnemu nazivu družbe zgolj dodano ime države. Enakost imen je bila upoštevni dejavnik tudi v zadevi SAR Schotte. ( 59 )

65. Presojo teh dejavnikov je treba opraviti z vidika nacionalnega okolja v državi sodišča. Zato je nacionalno sodišče v najboljšem položaju za ugotovitev, ali se odvisna družba predstavlja kot tesno povezana izpostava tožene stranke. Ta presoja mora temeljiti na objektivnih preverljivih merilih. Tretjim osebam mora biti omogočeno, da preverijo materialne dejavnike, ki se upoštevajo za namen presoje opredelitve subjekta kot poslovne enote. ( 60 ) Biti morajo javni ali vsaj dovolj pregledni, da se lahko tretje osebe z njimi seznanijo; ( 61 ) interni podatki o dejanskih navodilih in nadzoru znotraj skupine za to niso upoštevni. ( 62 )

66. Toženi stranki trdita, da je morala tožeča stranka, če je podlaga za pristojnost sama domneva, da je subjekt poslovna enota, ravnati v skladu s to domnevo (subjektivni element). Toženi stranki navajata, da je to splošno pravno načelo, ki se uporabi zgolj, kadar je stranka, ki se nanj sklicuje, upravičena do zaščite. ( 63 )

67. Vendar ta trditev ni prepričljiva. Namen člena 97(1) Uredbe, ki se navezuje na poslovno enoto, ni varovanje interesov tožeče stranke, ampak tožene stranke. ( 64 ) Ponovno je treba poudariti tudi to, da mora biti na podlagi objektivnih meril ugotovljeno, da tožena stranka subjektu, ki je potencialno poslovna enota, daje navodila in ga nadzoruje. Prvi element pravega središča gospodarskih transakcij se vsekakor še vedno zahteva. V skladu s tu zavzetim pristopom poslovna enota torej nikoli ni povsem fiktivna.

68. Ob upoštevanju navedenega sta zagotovljeni pravna varnost in predvidljivost ( 65 ) z vidika tožeče stranke in tudi tožene stranke. V obravnavani zadevi družba Nike Inc., ki je prva tožena stranka in najvišja družba v skupini Nike, lahko poda jasne navedbe in popravi napačen vtis. Družba Nike Inc. torej nosi tveganje za pojasnitev pravnih in civilnih povezav med njo ter domnevno poslovno enoto z izrecnimi javnimi sporočili, s preoblikovanjem prodajne organiziranosti ali z omejitvijo uporabe trgovskega imena s strani nemške odvisne družbe, če se želi izogniti, da zanjo velja celovita nemška pristojnost na podlagi člena 97(1) Uredbe.

c) Zahtevan ni noben dodatni element

69. Čeprav s členom 97(1) Uredbe ni izrecno zahtevano, da je spor nastal „iz poslovanja te […] poslovne enote“, ( 66 ) mora po mnenju toženih strank ( 67 ) kljub temu obstajati neke vrste vključenost poslovne enote v škodno ravnanje, zaradi katerega je tožena stranka tožena. ( 68 )

1. Ne „alternativna podlaga pristojnosti “

70. Z uvodno izjavo 12 Uredbe Bruselj I bi bilo mogoče utemeljiti trditev, da je poleg zgolj prisotnosti poslovne enote potreben dodaten element. V uvodni izjavi 12 je navedeno, da „alternativna podlaga pristojnosti [načeloma] temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom [ali] je v interesu ustreznosti sodnega varstva.“

71. Da bi se ugotovilo, ali je s členom 97(1) Uredbe določena taka „alternativna podlaga pristojnosti“, je smiselno nameniti pozornost razlogom, na katerih temeljijo ta norma, njena narava in funkcija izraza „podjetje [poslovna enota]“ v okviru širše norme.

72. V členu 97, od (1) do (4), Uredbe so našteta merila za določitev države članice, katere sodiščem je treba zaupati dodelitev učinkovitega varstva znamk Skupnosti v celotni Evropski uniji z eno samo sodbo. ( 69 )

73. Da bi bila vsaj v eni državi članici zagotovljena pristojna sodišča za vse primere, je zakonodajalec v členu 97, od (1) do (3), Uredbe ( 70 ) oblikoval „lestvico naveznih okoliščin“ za mednarodno pristojnost, s katero je vzpostavljen hierarhični red, ki vsebuje več naveznih okoliščin. Ena od teh je „podjetje [poslovna enota]“ tožene stranke.

74. Lestvica naveznih okoliščin za mednarodno pristojnost ima skupno pet stopenj, prva od njih je stalno prebivališče tožene stranke v Uniji, druga pa poslovna enota tožene stranke v Uniji. ( 71 ) Tretja je stalno prebivališče tožeče stranke v Uniji in četrta poslovna enota tožeče stranke v Uniji. ( 72 ) Nazadnje je lahko sedež Urada Evropske unije za intelektualno lastnino tisti, ki določi pristojno sodišče. ( 73 )

75. „Podjetje [poslovna enota]“ postane aktualna na drugi stopnji naveznih okoliščin. Uporabiti jo je mogoče le, če tožena stranka nima stalnega prebivališča v Uniji, saj je to prva stopnja. Tako stalno prebivališče ohranja svoj položaj kot prvi navezni element za pristojnost, poslovna enota pa je drugi navezni element.

76. Na podlagi splošnega sistema Uredbe Bruselj I, v kateri je stalno prebivališče tožene stranke v Uniji prva navezna okoliščina, ( 74 ) je določitev mednarodne sodne pristojnosti za tožene stranke iz tretjih držav prepuščena nacionalnemu pravu države članice sodišča. ( 75 ) To v okviru razširjene vseevropske pristojnosti na podlagi Uredbe ne bi bilo zaželeno. Varstvo enotne znamke v celotni Uniji v eni sodbi prek celovite pristojnosti zahteva enotno podlago za pristojnost. Zato se na podlagi Uredbe pravila o splošni pristojnosti iz Uredbe Bruselj I ne uporabljajo ( 76 ) in so nadomeščena z avtonomno lestvico naveznih okoliščin iz člena 97, od (1) do (3), Uredbe.

77. Glede narave člena 97, od (1) do (3), Uredbe je iz navedenega razvidno, da pomeni posebno pravilo o splošni pristojnosti, in ne pravilo o posebni pristojnosti. Ne ustvarja „alternativne podlage“ pristojnosti, ( 77 ) ampak opredeljuje splošno pristojnost za namene Uredbe ter s tem nadomešča splošna pravila, ki bi se sicer uporabila. „Podjetje [poslovna enota]“ iz člena 97(1) Uredbe ni temelj za pristojnosti „poleg stalnega prebivališča toženca“. ( 78 ) Uporablja se namreč „namesto stalnega prebivališča tožeče stranke“, kadar slednje ni znano. Bolj kot alternativa je torej nadomestek.

78. Zato ni zahtevan noben dodaten element.

2. Široka razlaga ob upoštevanju načela actor sequitur forum rei

79. Poleg tega ni nobenega razloga, da bi pritrdili stališču toženih strank, da je treba člen 97(1) Uredbe razlagati ozko. To bi bilo zahtevano le za posebne pristojnosti, ki so izvzete iz splošnega pravila. ( 79 )

80. Izraz „podjetje [poslovna enota]“ iz člena 97(1) Uredbe bi moral biti prej deležen široke razlage. Ne pomeni izjeme od splošnega pravila, ampak se to z njim izvaja. To splošno pravilo je določeno v uvodni izjavi 11 Uredbe Bruselj I, v kateri je navedeno, da „se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih“.

81. Člen 97(1) Uredbe s prvo navezno okoliščino na stalno prebivališče tožene stranke, ki ji sledi druga navezava na njeno poslovno enoto, izvaja prav to načelo, ki je (za splošne civilnopravne zadeve) uzakonjeno v členu 2 Uredbe Bruselj I in ki sledi maksimi actor sequitur forum rei. ( 80 )

82. To splošno načelo pristojnosti je namenjeno varstvu postopkovnih interesov tožene stranke, za katero se šteje, da je ne le fizično bližje kraju stalnega prebivališča, ampak tudi bolje pozna jezik ter procesno in materialno zakonodajo te države. Čeprav ne gre za univerzalno načelo, je ta dolgo obstoječa maksima, ki so jo navdihnili kontinentalni evropski pristopi, temeljna in tipična za evropska pravila o pristojnosti. ( 81 )

83. S tem načelom je glede pristojnosti prav očitno dana prednost interesom tožene stranke pred interesi tožeče stranke. Sodišče se je v zadevi Dumez France SA/Hessische Landesbank, ( 82 ) ko je razlagalo Bruseljsko konvencijo kot predhodni instrument Uredbe Bruselj I, ( 83 ) celo sklicevalo na to, da „je konvencija izrazila neodobravanje glede pristojnosti sodišč prebivališča tožeče stranke.“ ( 84 )

84. Lestvica naveznih okoliščin, ki jo je zakonodajalec oblikoval v členu 97, od (1) do (3), Uredbe, je popolnoma skladna s tem splošnim pristopom v evropskem civilnem postopku, saj noben korak pristojnosti ne navezuje na stalno prebivališče ali poslovno enoto tožeče stranke, ne da bi se prej zagotovilo, da tožena stranka nima upoštevne povezave z eno od držav članic, ki je lahko, če nima stalnega prebivališča, njena poslovna enota.

85. Dvojna funkcija te sekundarne navezave na poslovno enoto tožene stranke je namenjena zagotovitvi vsaj delnega varstva tej stranki z navezavo na kraj, za katerega se šteje, da je tožena stranka na njem vsaj minimalno prisotna, čeprav to ne bi pomenilo celostne prisotnosti, ki jo lahko zagotavlja samo stalno prebivališče. ( 85 ) Tako „podjetje [poslovna enota]“ kot navezni dejavnik se v tem kontekstu uporabi (1) kot zadnja možnost za udejanjanje načela navezave pristojnosti po kraju [prebivališča] tožene stranke, krati pa (2) kot prag, ki preprečuje prenagljen preklop na kraj [prebivališča] tožeče stranke.

86. Ko je Sodišče naprošeno za razlago člena 97(1) Uredbe, in – natančneje – pojma „podjetje [poslovna enota]“ v njej, bo zato opredelitev, ki jo bo podalo Sodišče, vplivala na to, ali bo uporabljena naslednja, manj privlačna stopnja na lestvici, kar je točka, na kateri se bo mednarodna sodna pristojnost premaknila od države članice, povezane s toženo stranko, na državo članico, povezano s tožečo stranko. To je premik, ki ga je, če je le mogoče, treba preprečiti. Osrednji konceptualni razcep, opisan zgoraj, leži med tema dvema korakoma. Zato je potrebna široka razlaga pojma „podjetje [poslovna enota]“, da bi se udejanjilo osrednje načelo actor sequitur forum rei.

3. Poslovne enote v več kot eni državi članici

87. Široka razlaga, ki je bila tu predlagana, lahko vodi do položaja, v katerem se šteje, da ima tožena stranka v Uniji več kot eno poslovno enoto. V obravnavani zadevi je verjetno, da bo kot poslovna enota opredeljena ne le družba Nike Deutschland, ampak tudi družba Nike Retail.

88. S tem se postavlja vprašanje, ali so poslovne enote enakovredne in ali se lahko samo ena od njih uporabi kot navezni dejavnik na podlagi člena 97(1) Uredbe. Kot sta na obravnavi pred Sodiščem navedli toženi stranki, je družba Nike Retail glavna poslovna enota organizacije Nike v Evropi. Če bi tako mednarodno sodno pristojnost navezali zgolj na kraj glavne poslovne enote, Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) ne bi moglo odobriti vseevropskega povračila škode, ki je bilo zahtevano. To bi lahko storilo le nizozemsko sodišče.

89. Vendar člen 97(1) Uredbe namesto tega, da bi zagotovil navezavo na „glavno poslovno enoto“, ( 86 ) govori enostavno o „sodiščih države članice, v kateri ima toženec […] podjetje [poslovno enoto] (,an establishment‘).“ ( 87 ) Poleg tega „glavna poslovna enota“ že spada pod opredelitev „stalnega prebivališča“ podjetja. ( 88 ) Nobenega smisla ne bi imelo, da bi člen 97(1) Uredbe vseboval dve kategoriji, pri čemer bi bila „stalno prebivališče“ prva, „podjetje [poslovna enota]“ pa druga, če „podjetje [poslovna enota]“ vsebuje zgolj glavno poslovno enoto. ( 89 )

90. Ker je tako, se lahko katera koli poslovna enota v državi članici uporabi kot navezni dejavnik za ugotovitev mednarodne sodne pristojnosti na podlagi člena 97(1), druga alternativa, Uredbe. To ima vzporednico v členu 97(1) Uredbe, prva alternativa, ker je mogoče, da ima lahko v kontekstu stalnega prebivališča družba več kot eno stalno prebivališče. ( 90 ) V takih primerih alternativne pristojnosti je v skladu s splošnimi načeli civilnega postopka izbira med več pristojnimi sodišči prepuščena tožeči stranki.

91. Vendar bi bilo ob upoštevanju cilja omejitve števila sodišč, pristojnih v zadevah znamke Skupnosti, ( 91 ) ki je posebej pomemben v kontekstu razširjene mednarodne sodne pristojnosti, ( 92 ) možnost, da se kvalificira več držav članic, mogoče uporabiti kot nasprotni argument proti široki razlagi „podjetja [poslovne enote]“ iz člena 97(1) Uredbe.

92. Dejstvo, da bi lahko razširjeno pristojnost glede družbe Nike Inc izvrševala sodišča na Nizozemskem in v Nemčiji, ustvarja tveganje za forum shopping (izbiro najugodnejšega sodišča), čeprav v omejenem obsegu. Vendar bodo neskladne odločitve preprečene ( 93 ) z mehanizmi Uredbe Bruselj I, zlasti z določbami te uredbe o litispendenci, ( 94 ) ki se uporabljajo tudi na podlagi Uredbe. Nazadnje je treba ta položaj sprejeti kot večvreden, ker podpira zamisel o procesnem varstvu tožene stranke, ki je zagotovljeno s tem, da se pripiše izrazu „podjetje [poslovna enota]“ iz člena 97(1) Uredbe širok pomen.

93. Pravno varstvo, zagotovljeno toženi stranki z navezavo pristojnosti na njeno poslovno enoto, res ni tako močno kot varstvo, zagotovljeno z navezavo na njeno stalno prebivališče, če ima tožena stranka širok izbor možnosti. Toda če tožena stranka nima stalnega prebivališča v Uniji, je temeljna minimalna zaščita v sporu, ki temelji na razširjeni pristojnosti, zagotovljena prek njenih poslovnih enot v državah članicah.

IV. Predlog

94. Zato predlagam, naj Sodišče na vprašanje za predhodno odločanje odgovori: V teh okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, je treba pravno samostojno odvisno družbo nižjega ranga, ki ima sedež v državi članici Unije, podjetja, ki samo nima sedeža v Evropski uniji, šteti za „podjetje [poslovno enoto]“ tega podjetja v smislu člena 97(1) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1), če ta pravno samostojno odvisna družba pomeni center poslovnih dejavnosti, ki se v državi članici, v kateri se nahaja, dolgoročno odraža navzven, kot je izpostava matične družbe iz tretje države.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Pojem, na katerem temelji pravo intelektualne lastnine, je tradicionalni „Schutzlandprinzip“ (pravilo države varstva), ki temelji na domnevi, da je pravica intelektualne lastnine teritorialna pravica, ki jo je tako mogoče izvrševati v državi, ki jo je ustvarila in za območje katere velja; glej Ruhl, O., Gemeinschaftsgeschmacksmuster. Komentar, 2. izdaja, 2010, člen 82, št. 4.

( 3 ) V zvezi s tem glej prvo poved uvodne izjave 16 Uredbe.

( 4 ) V skladu s prvo povedjo uvodne izjave 16 Uredbe morajo odločitve „učinkovati in pokrivati celotno področje Skupnosti“. Izrek sodbe se zato lahko sklicuje na celotno območje Evropske unije. Vendar je čezmejno priznavanje in izvrševanje še vedno predmet splošnih pravil, na primer Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Uredba Bruselj I) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) ali Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (prenovitev) (Uredba Bruselj Ia) (UL 2012, L 351, str. 1). Sodišče je konkretneje razložilo ta učinek v sodbi z dne 12. aprila 2011, DHL Express France (zadevaC‑235/09, EU:C:2011:238).

( 5 ) Glej člen 98 Uredbe.

( 6 ) Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1). Ta uredba je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti ter Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti in razveljavitvi Uredbe Komisije (ES) št. 2869/95 o pristojbinah, ki se plačujejo Uradu za harmonizacijo notranjega trga (blagovne znamke in modeli) (UL 2015, L 34, str. 21). Bistvene spremembe, uveljavljene s to spremembo, za obravnavano zadevo niso upoštevne. Vendar pa je prišlo do terminološke prenove, tako da je izraz „znamka Skupnosti“ odslej nadomeščen z izrazom „znamka Evropske unije (znamka Unije)“. Prenovljena uredba je v skladu s svojim členom 4 začela veljati 23. marca 2016.

( 7 ) Za zadeve, ki so bile pri sodiščih vložene po 10. januarju 2015, se uporablja Uredba Bruselj Ia; glej njen člen 81(2). Ker se je postopek v glavni stvari začel leta 2013, se v obravnavani zadevi uporablja Uredba Bruselj I. Vendar je smiselno omeniti, da je treba v skladu z s členom 108 Uredbe v zadevnem času uporabiti posodobljeno različico Uredbe Bruselj I. tudi v okviru Uredbe.

( 8 ) S tem pravnim instrumentom so sicer določena pravila o pristojnosti v tožbah v zvezi z znamko Skupnosti; glej drugo poved uvodne izjave 16 ter člena 94(1) in 97(1) Uredbe.

( 9 ) Glej člen 95 Uredbe.

( 10 ) Glej člen 96 Uredbe. V njihovi izključni pristojnosti so vprašanja v zvezi s kršitvami in veljavnostjo (glej tudi uvodno izjavo 15 Uredbe). Ta sodišča so edina, ki lahko ugotovijo, da je znamka Skupnosti neveljavna; v skladu s členom 107 Uredbe nacionalna sodišča razen tožbe na podlagi člena 96 Uredbe znamko obravnavajo kot veljavno.

( 11 ) Glej člen 95(1) v povezavi z Verordnung vom 10.10.1996 (uredba z dne 10. oktobra 1996) GV NW 1996, 428 (Landgericht Düsseldorf (deželno sodišče v Düsseldorfu)) in člen 125e(2) DE‑MarkenG (nemški zakon o znamkah) (Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu)).

( 12 ) Glej zgoraj točko 2.

( 13 ) Glej člen 98(2) v povezavi z (1) Uredbe.

( 14 ) Glej člen 98(1)(a) Uredbe.

( 15 ) Tako to v obravnavani zadevi pomeni zadostno podlago za druga dva tožbena zahtevka, ki ju je tožeča stranka naslovila na toženi stranki.

( 16 ) Člen 98(2) Uredbe.

( 17 ) Glej člen 98 Uredbe.

( 18 ) Glej člen 97(1), druga alternativa, Uredbe. Ker se stranke niso dogovorile o izbiri sodišča, Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) ne more utemeljevati svoje pristojnosti na členu 97(4) Uredbe. Člen 97(2) ali (3) Uredbe ne more biti podlaga za pristojnost, če se pristojnost ugotovi na podlagi člena 97(1) Uredbe.

( 19 ) To vprašanje v zvezi z izrazom „podjetje [poslovna enota]“ iz člena 5, točka 5, Bruseljske konvencije je bilo obravnavano v sodbi z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točke od 3 do 7).

( 20 ) To pravilo se v Uredbi Bruselj Ia ni spremenilo; glej člen 62 Uredbe Bruselj Ia.

( 21 ) Glej tudi drugo poved uvodne izjave 11 Uredbe Bruselj I. V skladu s členom 97(1) v povezavi s členom 94(1) Uredbe v povezavi s členom 60(1) Uredbe Bruselj I je treba „stalno prebivališče“ v smislu člena 97 Uredbe torej opredeliti kot „[kraj], kjer ima: (a) statutarni sedež; ali (b) glavno upravo; ali (c) glavno poslovno enoto“.

( 22 ) Glej na primer sodbe z dne 14. januarja 1982, Corman (64/81, EU:C:1982:5, točka 8); z dne 14. decembra 2006, Nokia (C‑316/05, EU:C:2012:789, točka 21), in z dne 22. novembra 2012, Bank Handlowy in Adamiak (C‑116/11, EU:C:2012:739, točka 49).

( 23 ) Glej tudi sodbo z dne 19. julija 2012, Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 42), v kateri je navedeno, da je izraz „podružnica, predstavništvo ali druga poslovna enota“ iz člena 18 Uredbe Bruselj I „treba razlagati na avtonomen in s tem na način, skupen vsem državam“, in sodbo z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 7 in naslednje) glede člena 5, točka 5, Bruseljske konvencije.

( 24 ) Glej na primer člene 1 („Blagovna znamka Skupnosti“), 2 („Urad“) in 95 („Sodišča za blagovno znamko Skupnosti“).

( 25 ) Sodišče tudi ni razlagalo predhodne norme, ki je člen 93(1) Uredbe št. 40/94. V sodbi z dne 5. junija 2014, Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318), je obravnavan člen 93(5) Uredbe št. 40/94.

( 26 ) Komisija je v svojih stališčih navedla člen 92 Uredbe, določbo, v kateri je prav tako uporabljen izraz „podjetje [poslovna enota]“ v okviru postopka o znamki Skupnosti, pri čemer pa je konkretni kontekst zastopanje pred Uradom za znamko Skupnosti. Člen 92(2) Uredbe določa, da […] „morajo biti fizične ali pravne osebe, ki nimajo stalnega prebivališča ali resnega in dejanskega sedeža ali podružnice podjetja v Skupnosti, pred Uradom zastopane […]“.

( 27 ) V predlogu uredbe Sveta o znamki Skupnosti, ki ga je Komisija predložila Svetu 25. novembra 1980 (COM(80) 635), je namesto izraza „podjetje [poslovna enota]“ uporabljen izraz „sedež (place of business)“, in je v njegovem členu 74(1) navedeno: „Tožbe zaradi kršitve znamke Skupnosti obravnavajo sodišča države članice, v kateri ima tožena stranka običajno prebivališče, ali, če nima običajnega prebivališča v Skupnosti, v kateri ima sedež (place of business). […] Sodišče, ki obravnava tožbo, je pristojno za kršitve, za katere se trdi, da so se zgodile v kateri koli državi članici.“ Prva različica uredbe o znamki Skupnosti, ki je začela veljati, je bila Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek, 1, str. 146). V členu 93(1) tega instrumenta sta bila namesto „običajnega prebivališča“ in „sedeža (place of business)“ že uporabljena izraza „stalno prebivališče“ in „podjetje [poslovna enota]“, ki ju posodobljena in konsolidirana različica Uredbe, ki velja za obravnavano zadevo, še vedno uporablja v členu 97(1). Kolikor je mogoče razbrati, niso na voljo niti opredelitve niti pojasnila v zvezi s terminologijo.

( 28 ) Uredba Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (Uredba o insolventnosti) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191).

( 29 ) Člen 2(h) Uredbe o insolventnosti določa: „poslovalnica (establishment) [poslovna enota]“ pomeni kateri koli kraj poslovanja, v katerem dolžnik opravlja stalno gospodarsko dejavnost, ki predpostavlja udeležbo ljudi in premoženja“.

( 30 ) Glej člen 3(2) Uredbe o insolventnosti.

( 31 ) Glej uvodno izjavo 16 ter člena 94(1) in 97(1) Uredbe. Zato Uredba, čeprav je, kot trdita toženi stranki, lex specialis, nikakor ne more imeti prednosti pred Uredbo Bruselj I.

( 32 ) Glej opredelitev izrazov „stalno prebivališče“ in „statutarni sedež“ družb v členu 60 Uredbe Bruselj I.

( 33 ) Oziroma njene predhodne norme v Bruseljski konvenciji, ki se je uporabljala za večino zadev, navedenih spodaj. Z uvodno izjavo 19 Uredbe Bruselj I se poziva h kontinuiteti razlage med tema pravnima instrumentoma.

( 34 ) Glej naslov oddelka 2 Uredbe Bruselj I, katere del je člen 5.

( 35 ) Sodba z dne 6. oktobra 1976, De Bloos (14/76, EU:C:1976:134, točki 20 in 21).

( 36 ) Sodba z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 11).

( 37 ) Sodba z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točki 12 in 13).

( 38 ) Sodba z dne 18. marca 1981, Blanckaert & Willems (139/80, EU:C:1981:70, točka 12).

( 39 ) Sodba z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536, točka 16).

( 40 ) Sodba z dne 19. julija 2012, Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 48).

( 41 ) Sodba z dne 19. julija 2012, Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 50).

( 42 ) Sodbe z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 12); z dne 18. marca 1981, Blanckaert & Willems (139/80, EU:C:1981:70, točka 11), in z dne 19. julija 2012Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 48).

( 43 ) V zvezi z Uredbo o insolventnosti glej sodbi z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 62), in z dne 4. septembra 2014, Burgo Group (C‑327/13, EU:C:2014:2158, točka 31). V tej uredbi je izraz „poslovalnica [poslovna enota]“ opredeljen v členu 2(h). Čeprav je področje uporabe te opredelitve izrecno omejeno na to uredbo (glej točko 32 zgoraj), tako da je v obravnavani zadevi ni mogoče neposredno uporabiti, lahko še vedno ponudi elemente, ki jih je treba upoštevati ob obravnavi istega izraza v drugih okvirih, tako da je njen vpliv lahko posreden.

( 44 ) Sodbe z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 11); z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536 točka 10); z dne 18. marca 1982, Blanckaert & Willems, (139/80, EU:C:1981:70, točka 12), in z dne 19. julija 2012, Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 48).

( 45 ) Sodba z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536, točka 15); glede Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355) glej sodbi z dne 13. maja 2014, Google Spain (C‑131/12, EU:C:2014:317, točki 48 in 49), v kateri se razlaga člen 4(1)(a) te direktive, in z dne 4. septembra 2014, Burgo Group (C‑327/13, EU:C:2014:2158, točka 32), v kateri se razlaga člen 2(h) Uredbe o insolventnosti.

( 46 ) Sodba z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536, točka 15).

( 47 ) Sklepni predlogi, predstavljeni v zadevi Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:309, točka 43), ki se sklicujejo na mnenje 1/03 z dne 7. februarja 2006 (EU:C:2006:81, točka 150).

( 48 ) Mnenje 1/03 z dne 7. februarja 2006 (EU:C:2006:81, točka 150).

( 49 ) Glej uvodno izjavo 19 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov.

( 50 ) Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) je v sodbi z dne 31. januarja 2012 – I‑20 U 175 točka 47 navedlo, da obstaja povezava med matično družbo in državo, v kateri ima njena pravno neodvisna hčerinska družba sedež, vsaj če mora prek te hčerinske družbe spoštovati pravni red te države. V tej sodbi Oberlandesgericht razlaga izraz „podjetje [poslovna enota]“ iz člena 82(1) Uredbe Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti, ki ima enako besedilo in podoben ratio kot člen 97(1) Uredbe v delu, v katerem vključuje neodvisna podjetja.

( 51 ) Za tak primer pa je šlo v sodbi z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536, točka 13), v kateri sta imeli obe družbi isto ime in isto upravo.

( 52 ) Kot je zahtevano s sodbo z dne 6. oktobra 1976, De Bloos (14/76, EU:C:1976:134, točka 20).

( 53 ) Glej uvodno izjavo 11 Uredbe Bruselj I.

( 54 ) Sodba z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 12).

( 55 ) Sodba z dne 22. novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 12).

( 56 ) Sodba z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536, točka 16).

( 57 ) Sodba Mahamdia (C‑154/11, EU:C:2012:491, točka 50), v kateri je isto navedeno za veleposlaništvo v odnosu do države, ki jo predstavlja.

( 58 ) Glej navedbe na spletnem mestu skupine Nike www.nike.com in tudi splošne pogodbene pogoje v nemščini, ki jih je mogoče najti na tem spletnem mestu.

( 59 ) Sodba z dne 9. decembra 1987, SAR Schotte (218/86, EU:C:1987:536, točka 16).

( 60 ) V zvezi z ugotovitvijo središča glavnih interesov na podlagi Uredbe o insolventnosti glej sodbo z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 49).

( 61 ) Glej sodbo z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 49).

( 62 ) Italijanska vlada se sklicuje na ustaljeno razlago pojma „podjetje [poslovna enota]“ v kontekstu mednarodne obdavčitve. Tudi davčnega prava ne zanimajo formalnosti, ampak šteje, da je odvisna družba neodvisna le, če deluje v okviru samostojne organizacije ter za svoj račun in v okviru svojega podjetniškega tveganja. Vendar so to elementi, ki – čeprav jih davčni organ lahko ugotovi – javnosti načeloma niso znani.

( 63 ) V tem delu spora se tožeči stranki sklicujeta na Leible, St./Müller, M.,‘Der Begriff der Niederlassung im Sinne von Art. 82 Abs. 1 Alt. 2 GGV und Art. 97 Ab. 1 Alt. 2 GMV’, Wettbewerb in Recht und Praxis, 2013, 1, 9.

( 64 ) Podrobneje glej točke od 81 do 85 spodaj. Za tožečo stranko bi bila ugodnejša domneva, da na podlagi člena 97(1) tožena stranka nima nobene poslovne enote, saj bi bilo v tem primeru na podlagi člena 97(2) za mednarodno pristojnost odločilno stalno prebivališče tožeče stranke (glej točko 83).

( 65 ) Z uvodno izjavo 11 Uredbe Bruselj I je zahtevano, da morajo biti pravila o pristojnosti čim predvidljivejša.

( 66 ) V zvezi s tem glej točko 50 zgoraj.

( 67 ) Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu) je v sodbi z dne 31. januarja 2012 – I‑20 U 175, v kateri je razlagalo izraz „podjetje [poslovna enota]“ iz člena 82(1) Uredbe o modelih, ki ima enako besedilo in podoben ratio kot člen 97(1) Uredbe, ugotovilo, da se zahteva neka udeležba poslovne enote in da je ta zahteva običajno izpolnjena s prodajnimi aktivnostmi odvisnih družb.

( 68 ) Vendar je treba poudariti, da vprašanje, ki se tu obravnava, ni materialnopravno vprašanje, na primer, da bi bila odvisna družba odgovorna za škodno ravnanje matične družbe ali da bi, nasprotno, škodno ravnanje poslovne enote pripisali matični družbi. Nasprotno, gre za procesno vprašanje

( 69 ) Na podlagi člena 98(1)(a) Uredbe.

( 70 ) Podlage za sodno pristojnost, določene v členu 97(4) Uredbe v povezavi s členoma 23 in 24 Uredbe Bruselj I, so po naravi izključne in jih je zato mogoče šteti za nadaljnji, še dominantnejši klin na lestvi, ki ima prednost pred vsemi drugimi. Vendar je mogoče v obravnavani zadevi ta korak zanemariti, saj tožena stranka oporeka pristojnosti, ki jo zatrjuje tožeča stranka.

( 71 ) Obe v členu 97(1) Uredbe.

( 72 ) Obe v členu 97(2) Uredbe.

( 73 ) Člen 97(3) Uredbe.

( 74 ) Člen 2(1) Uredbe Bruselj I.

( 75 ) Člen 4(1) Uredbe Bruselj I. Glede kritike take uporabe nacionalnih pravil glej na primer Mills, A., Private International Law and EU External Relations: Think local act global, or think global act local?, ICLQ, zvezek 65, 2016, str. 541–571. V bistvu se kritika nanaša na to, da za sodbe, izdane na podlagi teh nacionalnih pravil o mednarodni pristojnosti, čeprav so lahko čezmejne, vendarle velja olajšano priznavanje in izvrševanje iz bruseljske ureditve.

( 76 ) Glej člen 94(2)(a) Uredbe ter sklicevanje v njem na člena 2 in 4 Uredbe Bruselj I.

( 77 ) Vendar posebne pristojnosti obstajajo tudi na podlagi Uredbe; glej na primer člen 97(5) Uredbe.

( 78 ) Uvodna izjava 12 Uredbe Bruselj I.

( 79 ) Glej na primer sodbo z dne 22. Novembra 1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, točka 8), navedeno v točki 40 zgoraj, v kateri je obravnavano odstopanje od načela pristojnosti iz člena 2 Uredbe Bruselj I, ki je splošno pravilo.

( 80 ) Glej sodbe z dne 13. julija 2000, Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, točka 35), in z dne 19. februarja 2002, Besix (C‑256/00 EU:C:2002:99, točka 52), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca Bota v zadevi A (C‑112/13, EU:C:2014:207, točka 37).

( 81 ) Glej Bell, A., Forum Shopping and venue in transnational litigation, Oxford 2003, št. 3.60 in naslednje, ki meni, da je osrednja filozofija načela actor sequitur forum rei, vsebovanega v Bruseljski konvenciji in Uredbi št. 44/2001, da je prima facie primerno tožiti toženo stranko po kraju njenega stalnega prebivališča. To načelo izvira iz skupne pravne dediščine prvotnih – srednjeevropskih – strank Bruseljske konvencije (št. 3.66). Bell pravi, da je načelo actor sequitur forum rei v Bruseljski konvenciji grundnorm.

( 82 ) Sodba z dne 11. januarja 1990 (C‑220/88, EU:C:1990:8, točka 16).

( 83 ) V zvezi s pomembnostjo sodne prakse o Bruseljski konvenciji za Uredbo glej uvodno izjavo 19 Uredbe Bruselj I.

( 84 ) Glej tudi sodbo z dne 19. januarja 1993, Shearson Lehmann Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, točka 17).

( 85 ) Stalno prebivališče je v členu 60 Uredbe Bruselj I opredeljeno kot statutarni sedež, glavna uprava ali glavna poslovna enota.

( 86 ) Ker je bila zakonodajalcu Uredbe poznana Uredba Bruselj I, v členu 60(1)(c) katere je uporabljen izraz „glavna poslovna enota (principal place of business)“, se je moral ta zavedati možnosti, da opredeli, katera poslovna enota bi morala biti odločilna, če bi hotel izbirati med več poslovnimi enotami. Poleg tega celo sam zakonodajalec Uredbe uporablja izraz „glavna poslovna enota (principal place of business)“ v členu 92(2) Uredbe.

( 87 ) Moj poudarek.

( 88 ) V skladu s členom 60 Uredbe Bruselj I.

( 89 ) Glej Leible, St./Müller, M., „Der Begriff der Niederlassung im Sinne von Art. 82 Abs. 1 Alt. 2 GGV und Art. 97 Ab. 1 Alt. 2 GMV“, Wettbewerb in Recht und Praxis, 2013, 1, 4.

( 90 ) Glej široko opredelitev „stalnega prebivališča“ družbe v členu 60 Uredbe Bruselj I (glej opombo 85). Glej tudi točko 75 Poročila Schlosser (UL 1979, C 59, str. 71, na str. 97).

( 91 ) Glej uvodno izjavo 15 Uredbe („kar najbolj omejeno“).

( 92 ) To je eden od razlogov za strogo hierarhijo, ki je določena z navezavami iz člena 97, od (1) do (4), Uredbe.

( 93 ) Glej v ta namen uvodno izjavo 16 Uredbe.

( 94 ) Glej oddelek 9 Uredbe Bruselj I, v kateri so vsebovani členi od 27 do 29. V kontekstu več sedežev tudi točka 75 Poročila Schlosser napotuje na določbe o litispendenci in povezanih tožbah za rešitev problemov, do katerih lahko pride v takih primerih.