ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Člen 110 wet houdende maatregelen inzake versterking van jobcreatie en koopkracht (zakon o ukrepih za pospeševanje ustvarjanja novih delovnih mest in krepitev kupne moči) z dne 26. decembra 2015 (Belgisch Staatsblad, 30. november 2015, str. 80634, v nadaljevanju: zakon z dne 26. decembra 2015) določa: „Člen 44 zakonika o davku na dodano vrednost, ki ga je nadomestil zakon z dne 28. decembra 1992 in ki je bil nazadnje spremenjen z zakonom z dne 12. maja 2014, se spremeni tako: a) Odstavek 1 se nadomesti s tem besedilom: ‚1. Davka so oproščene storitve, ki jih opravljajo te osebe v okviru svoje običajne dejavnosti: (1) zdravniki, zobozdravniki in fizioterapevti; V točki 1 omenjena oprostitev ne velja za storitve, ki jih opravljajo zdravniki in ki zadevajo estetske posege in zdravljenja: a) če ti posegi in zdravljenja niso vpisani v seznam zdravstvenih storitev za potrebe obveznega zdravstvenega in invalidskega zavarovanja; b) če ti posegi in zdravljenja sicer so vpisani v seznam zdravstvenih storitev za potrebe obveznega zdravstvenega in invalidskega zavarovanja, vendar pa ne izpolnjujejo pogojev za upravičenost do vračila v skladu z določbami glede obveznega zdravstvenega zavarovanja in nadomestil. (2) babice, bolničarji negovalci in pomočniki negovalcev; (3) strokovnjaki, ki opravljajo priznani in regulirani pomožni zdravstveni poklic; zadevne so njihove storitve v okviru opravljanja pomožnega zdravstvenega poklica, ki so vpisane v seznam zdravstvenih storitev za potrebe obveznega zdravstvenega in invalidskega zavarovanja.‘ b) Odstavek 2, točka 1, se nadomesti s tem besedilom: ‚1. (a) bolnišnična in zdravstvena oskrba ter z njo tesno povezane storitve in dobave blaga, ki jih opravljajo bolnišnice in psihiatrične ustanove, klinike in ambulante v okviru opravljanja svoje običajne dejavnosti; Oprostitev, navedena pod točko (a), ne zadeva bolnišnične in zdravstvene oskrbe ter s tem tesno povezanih storitev in dobav blaga, ki se nanašajo na posege in zdravljenja, navedene v odstavku 1, točka 1, drugi pododstavek; (b) prevozi bolnikov in poškodovancev v posebej za to namenjenih vozilih.“
20

AEAT je v odločbi z dne 12. decembra 2011 odločila, prvič, da ugodi zahtevku za vračilo zneskov vstopnega DDV, ki so bili plačani za davčna obdobja 2008 in 2010 ter za prvo in drugo četrtletje davčnega obdobja 2009, v skupni višini 542.094,25 EUR. AEAT je ugotovila, da je družba Nestrade odgovorila na njene pozive in predložila zahtevane popravljene račune. Povračilo je odobrila po tem, ko je ugotovila, da so za to zahtevani pogoji izpolnjeni. Drugič, AEAT je zavrnila vračilo zneskov DDV, ki so ustrezali dvema računoma, ki jih je družba Hero izdala za tretje in četrto četrtletje davčnega obdobja 2009. Ta zavrnitev je temeljila na dejstvu, da je bilo to vračilo zavrnjeno že z odločbo z dne 5. aprila 2011, ki je 14. maja 2011 postala pravnomočna.
44

Vendar je v zvezi s tem treba opozoriti, drugič, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem „državna pomoč“ ne vključuje ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji, ki so glede na cilj, ki se uresničuje z zadevno pravno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju in je zato a priori selektiven, če zadevni državi članici uspe dokazati, da je to razlikovanje upravičeno, ker izhaja iz narave ali sistematike sistema, v katerega se umešča (sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/World Duty Free Group SA in drugi, C‑20/15 P in C‑21/15 P, EU:C:2016:981, točka 58 in navedena sodna praksa).
28

V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba pravo Unije, zlasti člen 21 [Listine] v povezavi s členom 1 in členom 2(2)(a) Direktive [2000/78], razlagati tako, da v sporu med delavcem in delodajalcem v zvezi z zasebnim delovnim razmerjem, nasprotuje nacionalni ureditvi, ki samo za pripadnike protestantskih cerkva augsburške in helvetske veroizpovedi, Starokatoliške cerkve in Evangeličansko-metodistične cerkve kot dela prost dan s pravico do 24‑urnega neprekinjenega počitka določa tudi veliki petek in za primer opravljanja dela s strani delavca na dela prost dan poleg pravice do plačila zaradi izpada dela na prost dan delavcu priznava tudi pravico do nadomestila za opravljeno delo, teh pravic pa ne priznava tudi drugim delavcem, ki niso pripadniki teh cerkva? 2. Ali je treba pravo Unije, zlasti člen 21 [Listine] v povezavi s členom 2(5) Direktive [2000/78], razlagati tako, da nacionalna ureditev, predstavljena v okviru prvega vprašanja, ki – glede na skupno število prebivalstva in večinsko pripadnost Rimskokatoliški cerkvi – priznava pravice zgolj sorazmerno majhni skupini pripadnikov nekaterih (drugih) cerkva, ni v nasprotju s to direktivo, ker gre za ukrep, ki je v demokratični družbi nujen za varstvo pravic in svoboščin drugih, zlasti pravice do svobodnega izražanja vere? 3. Ali je treba pravo Unije, zlasti člen 21 [Listine] v povezavi s členom 7(1) Direktive [2000/78], razlagati tako, da je nacionalna ureditev, predstavljena v okviru prvega vprašanja, pozitiven in poseben ukrep v korist pripadnikov cerkva, navedenih v okviru prvega vprašanja, za zagotavljanje njihove popolne enakosti v praksi, da bi se preprečila ali nadomestila prikrajšanost teh pripadnikov zaradi vere, če se jim s tem zagotavlja enaka pravica prakticiranja vere med delovnim časom na praznik, ki je za to vero še posebej pomemben, kot se sicer na podlagi druge nacionalne ureditve zagotavlja večini delavcev s tem, da so verski prazniki za delavce, ki pripadajo verski večini, na splošno dela prosti dnevi? V primeru pritrditve obstoju diskriminacije v smislu člena 2(2)(a) Direktive [2000/78]: 4. Ali je treba pravo Unije, zlasti člen 21 [Listine] v povezavi s členom 1, členom 2(2)(a) in členom 7(1) Direktive [2000/78], razlagati tako, da mora delodajalec, ki je zasebni subjekt, dokler zakonodajalec ne vzpostavi pravnega položaja brez diskriminacije, vsem delavcem, ne glede na njihovo versko pripadnost, na veliki petek zagotoviti pravice, predstavljene v okviru prvega vprašanja, ali pa se nacionalna ureditev, predstavljena v okviru prvega vprašanja, v celoti ne uporablja, zaradi česar pravice, opredeljene v okviru prvega vprašanja, na veliki petek ne pripadajo nobenemu delavcu?“
53

V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je prepoved iz člena 28 PDEU po naravi splošna in absolutna (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2000, Michaïlidis, C‑441/98 in C‑442/98, EU:C:2000:479, točka 14 in navedena sodna praksa). S Pogodbo DEU niso določena nobena odstopanja, Sodišče pa je odločilo, da iz jasnosti, zavezujoče narave in neomejenega področja uporabe določb primarnega prava, ki se uporabljajo, izhaja, da prepoved carin pomeni bistveno pravilo in da mora biti torej kakršna koli izjema jasno določena. Pojasnilo je tudi, da je pojem „dajatev z enakim učinkom kot carina“ nujna dopolnitev splošnega pravila o prepovedi carin (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 1962, Komisija/Luksemburg in Belgija, 2/62 in 3/62, EU:C:1962:45, str. 827).
7

Svet je s Sklepom (SZVP) 2015/143 z dne 29. januarja 2015 o spremembi Sklepa 2014/119/SZVP o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini (UL 2015, L 24, str. 16) spremenil besedilo člena 1(1) zadnjenavedenega sklepa, in sicer tako: „Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v njihovi lasti, z njimi razpolagajo ali so pod nadzorom oseb, ki so bile opredeljene kot odgovorne za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev, in oseb, odgovornih za kršitve človekovih pravic, in fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, ki so z njimi povezani, kot so navedeni v Prilogi. Za namene tega sklepa osebe, ki so bile opredeljene kot odgovorne za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev, vključujejo osebe, proti katerim ukrajinske oblasti vodijo preiskavo: (a) glede odtujitve ukrajinskih javnih sredstev ali drugega premoženja ali vpletenosti v to odtujitev; ali (b) glede zlorabe položaja javnega funkcionarja z namenom pridobitve neupravičene koristi zanj ali za tretjo osebo, kar je povzročilo izgubo ukrajinskih javnih sredstev ali drugega premoženja, ali vpletenost v to zlorabo.“
16

Členi 25, 25a in 26 Uredbe št. 726/2004 določajo: „Člen 25 Agencija v sodelovanju z državami članicami razvije standardne spletne oblike, prek katerih lahko zdravstveni delavci in bolniki poročajo o domnevnih neželenih učinkih v skladu z določbami iz člena 107a Direktive 2001/83/ES. Člen 25a Agencija v sodelovanju s pristojnimi nacionalnimi organi in Komisijo vzpostavi in vzdržuje arhiv rednih posodobljenih poročil o varnosti zdravila (v nadaljnjem besedilu: arhiv) in ustreznih poročil o oceni, tako da so ta v celoti in stalno dostopna Komisiji, pristojnim nacionalnim organom, Odboru za ocenjevanje tveganja na področju farmakovigilance, Odboru za zdravila za humano uporabo in skupini za usklajevanje iz člena 27 Direktive 2001/83/ES (v nadaljnjem besedilu: skupina za usklajevanje). Agencija v sodelovanju s pristojnimi nacionalnimi organi in Komisijo po posvetovanju z Odborom za ocenjevanje tveganja na področju farmakovigilance pripravi funkcijske specifikacije za arhiv. Uprava Agencije na podlagi neodvisnega revizijskega poročila, ki upošteva priporočila Odbora za ocenjevanje tveganja na področju farmakovigilance, potrdi in napove, kdaj bo arhiv popolno funkcionalen in bo zadostil funkcijskim specifikacijam, opredeljenim v skladu z drugim odstavkom. Ob vsaki bistveni spremembi arhiva in funkcijskih specifikacij je treba vedno upoštevati priporočilo Odbora za ocenjevanje tveganja na področju farmakovigilance. Člen 26 1. Agencija v sodelovanju z državami članicami in Komisijo postavi in vodi evropski spletni portal o zdravilih, namenjen širjenju informacij o zdravilih, odobrenih v Uniji. Agencija prek tega portala objavi vsaj naslednje: (a) imena članov odborov iz točk (a) in (aa) člena 56(1) te uredbe in članov skupine za usklajevanje, skupaj z njihovimi poklicnimi kvalifikacijami in izjavami v skladu s členom 63(2) te uredbe; (b) dnevne rede in zapisnike vsakega sestanka odborov iz točk (a) in (aa) člena 56(1) te uredbe ter skupine za usklajevanje v zvezi z dejavnostmi farmakovigilance; (c) povzetek načrtov obvladovanja tveganj za zdravila, odobrena v skladu s to uredbo; (d) seznam zdravil iz člena 23 te uredbe; (e) seznam mest v Uniji, kjer se hrani glavni dosje o sistemu farmakovigilance in naslove za vprašanja o farmakovigilanci za vsa zdravila, odobrena v Uniji; (f) informacije o tem, kako pristojnim nacionalnim organom prijaviti domnevne neželene učinke zdravil […]; (g) referenčne datume Unije in pogostost pošiljanja rednih posodobljenih poročil o varnosti zdravil, določene v skladu s členom 107c Direktive 2001/83/ES; (h) protokole in javne povzetke rezultatov, kar zadeva študije varnosti po pridobitvi dovoljenja za promet […]; (i) začetek postopka v skladu s členi od 107i do 107k Direktive 2001/83/ES […]; (j) ocenjevalne sklepe, priporočila, mnenja, odobritve in sklepe, ki jih na podlagi ocene sprejmejo odbori iz točk (a) in (aa) člena 56(1) te uredbe […]. 2. Pred ustanovitvijo tega portala in pri poznejših pregledih se Agencija posvetuje z zadevnimi interesnimi skupinami, vključno s skupinami bolnikov in potrošnikov, zdravstvenimi delavci in predstavniki industrije.“
3

Člen 1 Direktive 89/665, naslovljen „Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“, določa: „1. Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/18/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členi od 10 do 18 navedene direktive. […] Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z javnimi naročili s področja uporabe Direktive [2004/18] zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih od 2 do 2f te direktive, na podlagi obrazložitve, da so takšne odločitve kršile zakonodajo [Unije] na področju javnih naročil ali nacionalne predpise o izvajanju te zakonodaje. 2. Države članice zagotovijo, da ni diskriminacije med ponudniki, ki trdijo, da so bili pri izvedbi postopka oddaje javnih naročil oškodovani, zato ker ta direktiva razlikuje med nacionalnimi predpisi, s katerimi se izvaja zakonodaja [Unije], in drugimi nacionalnimi predpisi. 3. Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsaj osebam, ki imajo ali so imele interes za dodelitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda. […]“
3

V uvodnih izjavah 7 in 14 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (UL 2006, L 376, str. 36) je navedeno: „(7) Ta direktiva določa splošen pravni okvir, ki se uporablja za najrazličnejše storitve in hkrati upošteva posebnosti vsake vrste dejavnosti ali poklica ter njunega sistema ureditve. […] Pripraviti bi bilo treba določbe za uravnoteženo kombinacijo ukrepov, ki bodo vsebovali ciljno usklajevanje, upravno sodelovanje, zagotavljanje svobode opravljanja storitev in spodbujanje razvijanja kodeksa ravnanja za nekatera vprašanja. To usklajevanje nacionalnih zakonodajnih ureditev bi moralo zagotoviti visoko stopnjo pravne povezanosti na ravni Skupnosti in visoko stopnjo zaščite ciljev splošnega pomena, zlasti varstvo potrošnikov, kar je bistveno za vzpostavitev zaupanja med državami članicami. Ta direktiva upošteva tudi druge cilje splošnega pomena, vključno z varstvom okolja, javno varnostjo in javnim zdravjem kot tudi potrebo po usklajenosti z delovnim pravom. […] (14) Ta direktiva ne vpliva na pogoje zaposlovanja, vključno z maksimalnim številom delovnih ur in minimalnim časom počitka, minimalnim plačanim dopustom, najnižjo plačo ter zdravstvenimi, varnostnimi in higienskimi standardi na delovnem mestu, ki jih države članice uporabljajo v skladu z zakonodajo Skupnosti, in tudi ne vpliva na odnose med socialnimi partnerji, vključno s pravico do pogajanja in sklepanja kolektivnih pogodb ter pravico do stavke in do industrijskih akcij v skladu z nacionalnimi zakoni in praksami, ki morajo biti usklajeni z zakonodajo Skupnosti, ter se tudi ne uporablja za storitve, ki jih opravljajo agencije za začasno zaposlovanje. Ta direktiva ne posega v zakonodajo držav članic o socialni varnosti.“
35

Davčni organi držav članic so tako upravičeni od davčnega zavezanca zahtevati dokaze, o katerih menijo, da so nujni za pravilno uporabo davka in za presojo, ali so izpolnjeni pogoji za odobritev davčne ugodnosti, določene v zadevni davčni ureditvi, in ali je zato treba to davčno ugodnost priznati (glej v tem smislu sodbi z dne 30. junija 2011, Meilicke in drugi, C‑262/09, EU:C:2011:438, točka 45, in z dne 9. oktobra 2014, van Caster, C‑326/12, EU:C:2014:2269, točka 52).
76

Opozoriti je treba, da morajo države članice v skladu s členom 15(1), prvi stavek, Direktive 2006/123 preveriti, ali je v njihovem pravnem sistemu določena katera od zahtev iz člena 15(2) te direktive, in če je odgovor pritrdilen, zagotoviti, da so te zahteve v skladu s pogoji nediskriminacije, nujnosti in sorazmernosti iz člena 15(3) navedene direktive. V skladu s členom 15(1), drugi stavek, iste direktive morajo države članice svoje zakone in upravne predpise prilagoditi tako, da so združljivi s temi pogoji (sodba z dne 30. januarja 2018, X in Visser, C‑360/15 in C‑31/16, EU:C:2018:44, točka 129).
3

V uvodnih izjavah 15, 16 in 34 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno: „(15) Pravila o pristojnosti bi morala biti čim bolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca. Pri tem bi morala taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta spora ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti, je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept. (16) Poleg stalnega prebivališča toženca bi morala obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki pripomore k pravilnemu delovanju pravosodja. Obstoj tesne povezave bi moral zagotoviti pravno varnost in preprečiti možnost, da bi bil toženec tožen pred sodiščem države članice, katerega pristojnosti razumno ni bilo mogoče predvideti. To je pomembno zlasti v sporih v zvezi z nepogodbenimi obveznostmi, ki izvirajo iz kršitev zasebnosti in osebnostnih pravic, vključno z obrekovanjem. […] (34) Zagotoviti bi bilo treba kontinuiteto med Bruseljsko konvencijo [z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)], Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago Bruseljske konvencije iz leta 1968 in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
52

Tako je za koristen odgovor na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, treba poudariti, da se zdi, da iz informacij, ki so bile Sodišču dane na voljo, izhaja, da škoda, ki je nastala kot posledica diskriminacije v primerjavi z delavci s pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ki jo zatrjuje tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, izvira iz okoliščine, da njen plačilni razred ni bil določen v skladu z nacionalnimi določbami, ki so se uporabljale na dan sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, 1. septembra 2011, pač pa v skladu s kasnejšimi določbami, ki so veljale na datum sprejetja odločbe uprave, da ponovno opredeli delovno dobo, in sicer 8. septembra 2014. Čeprav je na dan imenovanja na delovno mesto za nedoločen čas tožeča stranka v postopku v glavni stvari imela delovno dobo, daljšo od treh let, zaradi katere je bila upravičena do razvrstitve v plačilni razred druge stopnje, ki je bil takrat v veljavi, ni imela koristi od uporabe prehodne določbe v zvezi s spremembo te lestvice od 1. januarja 2012, čeprav je bil namen teh prehodnih določb zagotovitev ohranitve razreda delavcem, ki so bili na ta datum v drugem razredu. Ker predložitveno sodišče v zvezi s tem Sodišču ni postavilo vprašanja, mora predložitveno sodišče, če je to potrebno, preveriti, ali je taka retroaktivna uporaba nove klasifikacijske sheme v skladu z načeli pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj.
Člen 46 navedene direktive, naslovljen „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva“, določa:

„1. Države članice zagotovijo, da imajo prosilci pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper:

(a) odločbo, izdano v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, vključno z odločbo: (i) o neutemeljenosti prošnje v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite,

[…]

3. Države članice zaradi spoštovanja odstavka 1 zagotovijo, da učinkovito pravno sredstvo vsaj v pritožbenih postopkih pred sodiščem prve stopnje zagotavlja podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj, po potrebi vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti v skladu z Direktivo 2011/95/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9)].

[…]

5. Brez poseganja v odstavek 6 države članice prosilcem dovolijo, da ostanejo na njihovem ozemlju do izteka roka, v katerem lahko uveljavljajo svojo pravico do učinkovitega pravnega sredstva in, če so tako pravico v tem roku uveljavljali, pa do zaključka postopka s pravnim sredstvom.

6. V primeru odločbe:

(a) o očitni neutemeljenosti prošnje v skladu s členom 32(2) ali odločbe o neutemeljenosti prošnje po obravnavi v skladu s členom 31(8), razen v primerih, ko te odločbe temeljijo na okoliščinah iz člena 31(8)(h);

(b) o nedopustnosti prošnje v skladu s členom 33(2)(a), (b) ali (d);

(c) o zavrnitvi nadaljevanja obravnavanja prosilčeve zadeve, ki je bilo prekinjeno v skladu s členom 28, ali

(d) o neobravnavanju ali nepopolnem obravnavanju prošnje v skladu s členom 39,

sodišče na podlagi prošnje prosilca ali na lastno pobudo odloči o pravici prosilca, da ostane na ozemlju države članice, če zaradi take odločitve prosilcu preneha pravica ostati v državi članici, in kadar v takih primerih v nacionalnem pravu ni predvidena pravica ostati v državi članici do zaključka postopka s pravnim sredstvom.

[…]“
Uredba (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog in Uredba (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah (,,vročanje pisanj“) ter razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da če je bil evropski plačilni nalog toženi strani vročen, ne da bi bila vloga za izdajo plačilnega naloga, ki je bila priložena, sestavljena v jeziku ali ji ni bil priložen prevod v jeziku, za katerega se šteje, da ga razume, kot to zahteva člen 8(1) Uredbe št. 1393/2007, mora biti tožena stranka s standardnim obrazcem iz Priloge II te zadnje uredbe pravilno obveščena o svoji pravici do zavrnitve sprejema zadevnega pisanja.
42

Čeprav so te ugotovitve – v delu, v katerem se nanašajo na Ženevsko konvencijo – upoštevne samo glede pogojev za priznanje statusa begunca in vsebine tega statusa, ker se ureditev, določena s to konvencijo, nanaša samo na begunce, in ne na upravičence do statusa subsidiarne zaščite, iz uvodnih izjav 8, 9 in 39 Direktive 2011/95 izhaja, da je zakonodajalec Unije želel vzpostaviti enoten status vseh oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite (glej v tem smislu sodbo z dne 1. marca 2016, Alo in Osso, C‑443/14 in C‑444/14, EU:C:2016:127, točki 31 in 32).