SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 15. aprila 20101( )

Zadeva C‑334/08

Evropska Komisija

proti

Italijanski republiki

„Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Lastna sredstva – Zavrnitev, da se Evropskim skupnostim dajo na razpolago carine, ki izvirajo iz uvoza blaga na podlagi protipravnih dovoljenj carinskih organov – Člen 17 Uredbe (ES, Euratom) št. 1150/2000 – Višja sila – Učinki vpisa carinskega dolga na posebne račune“

I – Uvod

1. Komisija v tem postopku zaradi neizpolnitve obveznosti Italijanski republiki očita, da s tem, da Komisiji ni dala na razpolago določenih lastnih sredstev, ni izpolnila obveznosti iz člena 10 ES, člena 8 Sklepa 2000/597/ES, Euratom( ) in več določb Uredbe (ES, Euratom) št. 1150/2000( ). Ta sredstva so carine pri uvozu aluminijastih blokov, za katere so pristojni carinski uradniki priznali očitno protipravno carinsko oprostitev.

2. V tej zadevi je treba preučiti pojem višja sila, na katero se sklicuje Italija, da bi upravičila svoje ravnanje. Poleg tega se postavlja vprašanje, v katerem trenutku je treba dati na razpolago lastna sredstva, ki se knjižijo na račun B.

3. Ker je na zadnjenavedeni vidik opozorila samo Zvezna republika Nemčija kot intervenientka na strani Italijanske republike, je treba pojasniti tudi, ali lahko intervenientka navaja drugačne razloge kot glavna stranka.

II – Pravni okvir

4. Člen 8 Sklepa 2000/597 nalaga državam članicam, da zbirajo lastna sredstva in jih dajo na razpolago Komisiji.

5. Na podlagi člena 2(1) Uredbe št. 1150/2000 se pravica Skupnosti do lastnih sredstev določi „takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih“. V členu 2(2) je določeno, da je datum določitve pravice iz odstavka 1 datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.

6. Člen 6(3) Uredbe št. 1150/2000 določa:

„(3) a) Pravice, določene v skladu s členom 2 pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.

b) Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih. Države članice lahko uporabijo isti postopek, kadar se višina pravic, za katera je bilo predloženo jamstvo, izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.

[…]“

7. Člen 10(1) Uredbe št. 1150/2000 določa:

„1. Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja v skladu s členom 2(3) Sklepa 94/728/ES, Euratom, se lastna sredstva iz člena 2(1)(a) in (b) tega sklepa vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena pravica v skladu s členom 2 te uredbe.

Pravice, ki se prikazujejo na posebnih računih na podlagi člena 6(3)(b), pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“

8. Člen 17(1) in (2) Uredbe št. 1150/2000 določa:

„1. Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da je v skladu s to uredbo Komisiji na razpolago znesek v višini pravic, določenih v členu 2.

2. Države članice zneskov v višini določenih pravic niso dolžne dati na razpolago Komisiji samo v primeru, če jih zaradi razlogov višje sile niso mogle zbrati. Poleg tega države članice obveznosti dati ta sredstva na razpolago Komisiji niso dolžne upoštevati samo v posebnih primerih, če se po celoviti oceni vseh okoliščin posameznega primera ugotovi, da brez njihove krivde dolgoročno sredstev ni mogoče zbrati. […]“

9. Uredba št. 1150/2000 je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 2028/2004 z dne 16. novembra 2004( ). Uredba št. 2028/2004 je začela veljati 28. novembra 2004. Nadomestila je člen 17(2) Uredbe št. 1150/2000 s tem besedilom:

„2. Države članice niso dolžne dati na razpolago Komisiji zneskov v višini določenih pravic, ki jih ni mogoče izterjati ali:

a) zaradi višje sile ali

b) zaradi drugih razlogov, na katere nimajo vpliva.

Zneske določenih pravic se razglasi za neizterljive z odločitvijo pristojnega administrativnega organa, ki ugotovi, da jih ni mogoče izterjati.

Za zneske določenih pravic se šteje, da so neizterljivi, če se najkasneje po obdobju petih let od datuma, ko so bile določene v skladu s členom 2, ali ko je v primeru upravne ali sodne pritožbe sprejeta, uradno sporočena ali objavljena končna odločitev. […]

Zneske, za katere se razglasi ali šteje, da so neizterljivi, se dokončno odstrani iz posebnega računa iz člena 6(3)(b). Prikažejo se v Prilogi k četrtletnemu poročilu iz člena 6(4)(b) in po potrebi v četrtletnem poročilu iz člena 6(5).“

III – Dejansko stanje

10. Iz internega revizijskega poročila italijanskih organov je razvidno, da je Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (območna carinska uprava za deželi Apulija in Bazilikata), carinski organ v Tarantu, 27. februarja 1997 in 14. maja 2002 dala dvema podjetjema več dovoljenj za ustanovitev dveh zasebnih carinskih skladišč tipa C in predelavo aluminijastih blokov pod carinskim nadzorom (tarifna številka 7601 – carinska stopnja v višini 6 %) v aluminijaste odpadke (tarifna številka 7602 – oproščeno carine).

11. Na podlagi revizijskega poročila pomenijo ta dovoljenja s strani uprave očitno kršitev carinskega prava Unije (prej: carinsko pravo Skupnosti) in so povzročila, da se v letih od 1997 do 2002 niso določile in zbrale ustrezne carine. Komisija je na podlagi informacij italijanskih organov ocenila, da znaša znesek nepobranih prejemkov približno 22.730.818,35 EUR.

12. Pristojni organi so 4. decembra 2002 preklicali dodeljena dovoljenja, kar je pripeljalo do kasnejše določitve carinskega dolga. Pristojni organi so ustrezne zneske od marca do julija 2003 vknjižili na račun B. Zoper odgovorne osebe podjetij in uradnike carinskega organa, ki so izdali dovoljenja, potekajo kazenski postopki. Carinski dolgovi do danes niso bili poravnani, Italija pa lastnih sredstev ni odvedla Uniji.

IV – Predhodni postopek in tožba

13. V pravilno izvedenem predhodnem postopku je Komisija Italijanski republiki očitala, da je zavrnila Komisiji dati na razpolago lastna sredstva, ki so nastala v zgoraj opisanih okoliščinah. Ker Komisije trditve, ki jih je Italijanska republika navedla v svojo obrambo, niso prepričale, je 21. julija 2008 vložila to tožbo, s katero predlaga:

– ugotovi naj se, da Italijanska republika s tem, ko je zavrnila, da bi Komisiji dala na razpolago lastna sredstva, ki ustrezajo carinskemu dolgu, ki izhaja iz protipravnih dovoljenj za ustanovitev in upravljanje carinskih skladišč tipa C v Tarantu, ki jih je od 27. februarja 1997 dala območna carinska uprava za deželi Apulija in Bazilikata s sedežem v Bariju, katerim so sledila nadaljnja dovoljenja za predelavo pod carinskim nadzorom in za aktivno plemenitenje do njihovega preklica 4. decembra 2002, ni izpolnila obveznosti iz člena 10 ES, člena 8 Sklepa Sveta 2000/597/ES, Euratom z dne 29. septembra 2000 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti ter členov 2, 6, 10, 11 in 17 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti;

– Italijanski republiki naj se naložijo stroški postopka.

14. Italijanska republika predlaga, naj se tožba zavrže.

15. S sklepom z dne 3. decembra 2008 je Sodišče dopustilo vstop Zvezne republike Nemčije kot intervenientke na strani Italijanske republike.

V – Pravna presoja

16. Stranki se strinjata, da so bile carinske oprostitve odobrene v nasprotju s carinskimi predpisi, zaradi česar carina v višini, kot jo navaja Komisija, brez razloga ni bila odmerjena. Predmet tega postopka je tako izključno vprašanje, ali in kdaj bi morala Italijanska republika te zneske dati na razpolago Komisiji.

17. Države članice morajo določiti pravico Unije do lastnih sredstev takoj, ko so njihovim carinskim organom na voljo potrebni podatki, da lahko izračunajo njihov znesek in določijo dolžnika.( ) Iz tega skladno z načelom na podlagi člena 10 Uredbe št. 1150/2000 izhaja dolžnost prenosa ustreznih lastnih sredstev na Unijo.

18. Komisija trdi, da je treba upoštevati posamezne uvoze aluminija med letoma 1997 in 2002 in da bi Italijanska republika Uniji že pred časom morala plačati carinske prispevke iz tega naslova.

19. Italijanska republika nasprotno meni, da ni dolžna dati na razpolago carinskih zneskov, ker jih ni bilo mogoče odmeriti zaradi višje sile. Pri tem se sklicuje na člen 17 Uredbe št. 1150/2000.( )

A – Trditev, ki se nanaša na višjo silo

20. Da bi dokazala obstoj višje sile in iz tega izhajajoče oprostitve dolžnosti prenosa lastnih sredstev na Unijo, se Italija opira na dve trditvi. Prvič, pristojni carinski uradniki naj bi sporazumno sodelovali z uvoznimi podjetji, in drugič, dana dovoljenja s strani carinskih uradnikov so oteževala odkrivanje nepravilnosti, tako da jih v okviru običajnih preverjanj ne bi bilo mogoče odkriti.

1. Pojem „višja sila“

21. Sodišče pojma višje sile v smislu člena 17 Uredbe št. 1150/2000 doslej ni podrobneje pojasnilo. Vendar v sodni praksi obstaja razlaga tega pojma ob upoštevanju drugih predpisov. Sodišče je večkrat opozorilo na to, da pojem na različnih področjih uporabe prava Unije nima nujno enake vsebine, zaradi česar je pomen tega pojma treba določiti na podlagi pravnega okvira, znotraj katerega naj bi nastali njegovi učinki.( ) Vendar Sodišče za izhodišče vsakega preučevanja uporablja splošno definicijo, ki naj bi veljala z izjemo posebnosti specifičnih področij, na katerih se uporablja.( )

22. Zaradi tega bom najprej predstavila sodno prakso Sodišča, ki je nastala na drugih pravnih področjih, in nato preučila, ali se lahko brez sprememb prenese na Uredbo št. 1150/2000 ali pa so potrebne prilagoditve.

a) Sodna praksa Sodišča na drugih področjih

23. Večina sodne prakse na področju višje sile se nanaša na določbe skupne ureditve trga na področju kmetijstva. Vendar je Sodišče o razlagi tega pojma moralo odločati že v sodbah glede člena 45 Statuta Sodišča.

24. Skladno s to sodno prakso velja, da pod pojem višje sile oziroma naključja v smislu prava Unije spadajo načeloma samo okoliščine, ki niso običajne in predvidljive, ki so tuje tistemu, ki se nanje sklicuje, in katerih posledicam se kljub vsej skrbnosti ne bi bilo mogoče izogniti.( ) Iz tega izhaja, da pojem višje sile zajema objektivni in subjektivni element, pri čemer se prvi nanaša na neobičajne okoliščine in okoliščine, na katere zainteresirani nima vpliva, drugi pa od zainteresiranega zahteva, da se zaščiti pred posledicami neobičajnega dogodka s tem, da sprejme potrebne ukrepe brez čezmernega odpovedovanja.( )

b) Prenos na obravnavani primer

25. Ob upoštevanju navedenega je treba v obravnavanem primeru zanikati obstoj višje sile. Italijanska republika se v obravnavnem primeru na višjo silo ne sme sklicevati že zaradi tega, ker so njeni uradniki z dodelitvijo protipravnih dovoljenj preprečili odmero carin, s čimer vzrok za to, da niso bile odmerjene, ni bil zunaj vpliva Italijanske republike. Poleg tega bi lahko Italijanska republika z učinkovitimi nadzornimi ukrepi vsekakor preprečila protipravne ukrepe.

26. Zahteva po zunanjem izvoru dogodka, iz katerega naj bi izhajala višja sila, v obravnavanem primeru ni izpolnjena. Ni sporno, da je dovoljenja za ustanovitev zasebnih carinskih skladišč in predelavo aluminijastih blokov, za katere se plačuje carina, v aluminijaste odpadke, ki so oproščeni plačila carine, dal za to pristojni organ, to je Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata.

27. Carinski uradniki so delovali v okviru opravljanja svojih nalog, zaradi česar mora Italijanska republika nositi pravne posledice njihovega ravnanja. Ker tako ni mogoče trditi, da Italijanska republika ni mogla vplivati na vzrok za neodmero carin, se Italija ne sme sklicevati na višjo silo.

28. Tožena država članica meni, da ne sme nositi finančnih posledic upravnega delovanja svojih uradnikov, če so njeni uradniki z ravnanji storili kaznivo dejanje. Zaradi tega je treba počakati na konec kazenskega postopka in odločitev o civilnopravnem regresnem zahtevku, da bi se lahko pojasnila odgovornost javnih uslužbencev.

29. V okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti pa se država članica ne more sklicevati na to, da ni odgovorna za ravnanje svojih uradnikov. V tej zvezi je treba najprej pojasniti, da v obravnavanem primeru še ni bilo pravnomočno ugotovljeno, da so zadevni uradniki storili kaznivo dejanje, ker tovrstni postopki še potekajo. Čeprav se bo ugotovilo, da so uradniki storili kaznivo dejanje, navedeno ne pomeni, da za njihovo ravnanje ne odgovarja država.

30. Takšna odgovornost je v skladu z osnutkom Komisije mednarodnega prava o odgovornosti držav za kršitve mednarodnega prava( ); poleg tega sta tudi Evropska komisija za človekove pravice in Evropsko sodišče za človekove pravice ugotovila, da država odgovarja za kršitve Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah, ki izhajajo iz ravnanja njenih uradnikov na kateri koli ravni, tudi če uradniki delajo brez dovoljenja ali če delujejo zunaj navodil ali v nasprotju z njimi.( )

31. Nazadnje, Italija za utemeljitev višje sile tudi ne more navajati, da običajna preverjanja niso pripeljala do odkritja nepravilnosti, temveč šele pritožba konkurenčnega podjetja. Ker je za neodmerjene carine v obravnavnem primeru odgovorna Italijanska republika, ni več pomembno, kateri konkretni ukrepi bi lahko preprečili obravnavano goljufivo ravnanje.

32. Sicer pa tudi ni mogoče ugotoviti, zakaj obravnavanih dogodkov ni bilo mogoče preprečiti ali vsaj prej razjasniti z učinkovitimi notranjimi preverjanji. Da je do odkritja prišlo šele zaradi zunanje prijave drugega podjetja, ni pomembno. Ta prijava je bila v obravnavanem primeru le priložnost za preiskave, ki so v vsakem primeru v pristojnosti države v okviru njenih obveznosti nadzora, ki izhajajo neposredno iz prava Unije.

33. Domneve o splošni definiciji višje sile, ki jo uporablja Sodišče, torej v obravnavanem primeru niso izpolnjene.

c) Prilagoditev definicije za sporno določbo

34. Iz Uredbe št. 1150/2000 ne izhajajo indici za poseben pomen pojma višje sile, ki bi odstopal od splošne definicije. Prav nasprotno, smisel in namen predpisov o zbiranju lastnih sredstev Unije potrjujeta, da se splošna definicija uporablja brez sprememb.

35. Stabilnost sistema financiranja Unije zahteva, da se pravila določanja, zbiranja in dajanja na razpolago lastnih sredstev natančno upoštevajo. Država članica, ki ne spoštuje teh pravil, namreč škodi drugim državam članicam, ki si morajo prizadevati za izravnavo te izgube, in ravna v nasprotju z obveznostjo solidarnega financiranja Unije.

36. Splošno razumevanje pojma višje sile v smislu učinkovitega zagotavljanja stabilnosti sistema financiranja Unije postavlja potrebne meje možnostim države članice, da upraviči neodvajanje carin. Zaradi tega ni mogoče upoštevati razmišljanj o širokem razumevanju tega pojma.

B – Učinki knjiženja določenih pravic na poseben račun

37. Zvezna republika Nemčija kot intervenientka v podporo Italijanski republiki trdi, da v trenutku, ki je odločilen za ta postopek zaradi neizpolnitve obveznosti (v obdobju, navedenem v obrazloženem mnenju), Komisija (še) ni imela pravice za dodelitev lastnih sredstev. Teh razlogov Italijanska republika v odgovoru na tožbo ni navedla.

38. Po mnenju nemške vlade člen 17 Uredbe št. 1150/2000, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 2028/2004, dopušča, da Italija knjiženje spornih zneskov na „račun B“, izvedeno v letu 2003, ohrani med trajanjem tam določenega petletnega obdobja, torej vsaj do julija 2008. Pravica Komisije tako najprej zapade po poteku tega roka leta 2008. Ker se je obdobje za odpravo neizpolnitve obveznosti, določeno v obrazloženem mnenju, izteklo že v decembru 2007( ), v odločilnem trenutku še ni bila podana neizpolnitev obveznosti.

39. Ta ugovor intervenienta zahteva najprej preizkus dveh vprašanj: prvič, ali lahko intervenient v obravnavo vključi pravni vidik, ki ga glavna stranka, v podporo katere intervenira, ni navedla; in drugič, ali se Uredba št. 2028/2004 uporablja tudi za carinske dolgove, ki so se knjižili pred začetkom njene veljavnosti.

1. Dopusten obseg intervencije

40. Najprej je treba razjasniti, v kolikšnem obsegu lahko intervenient v okviru svoje intervencije pozornost usmeri na nove vidike spora.

41. Na podlagi člena 40(4) Statuta Sodišča mora intervenient z zahtevki podpreti zahtevke ene od strank. Intervenient torej ne more postavljati zahtevkov, ki se razlikujejo od zahtevkov glavne stranke, ki jo podpira. V obravnavanem primeru Zvezna republika Nemčija tako kot Italijanska republika predlaga, naj se tožba zavrže, tako da sta zahtevek glavne stranke in intervenientke enaka.

42. Nedvomno lahko intervenient navaja nove trditve, ki se razlikujejo od trditev glavne stranke, če so namenjene podpori zahtevkom te stranke.( ) Če bi namreč lahko intervenient samo ponovil trditve glavne stranke, ne da bi jih dopolnil s svojimi, intervencija ne bi imela, razen izjave solidarnosti, nobenega pomena.

43. Zvezna republika Nemčija z navedbami v postopek ni vnesla samo novih trditev, temveč nov razlog. Nemčija se je sklicevala na novo različico Uredbe št. 1150/2000, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2028/2004, ki doslej še ni bila predmet postopka, in iz katere sklepa, da pravica Komisije v odločilnem trenutku ob poteku roka iz obrazloženega mnenja še ni zapadla. V nasprotju z italijansko vlado se nemška vlada ne ukvarja z vprašanjem, ali pravica sploh obstaja, temveč prvič postavlja vprašanje trenutka njene zapadlosti.

44. V nasprotju z navajanjem novih trditev v sodni praksi doslej še ni povsem jasno, ali lahko intervenient navaja razloge, na katere se glavna stranka, na strani katere se pojavlja, sama ni sklicevala. Na eni strani najdemo sodbe, v katerih so se navedbe novih razlogov s strani intervenienta štele za dopustne.( ) V drugih sodbah je Sodišče izhajalo iz tega, da takšno izvajanje intervenienta ni dopustno.( ) Te odločbe so se sicer v glavnem nanašale na poseben primer, v katerem je intervenient prvič vložil ugovor nedopustnosti.

45. Pravica intervenienta, da lahko načeloma navaja svoje razloge in ni omejen na preproste trditve, izhaja že iz člena 93(5) Poslovnika Sodišča. Na podlagi tega člena mora intervenient v intervencijski vlogi navesti svoje razloge. Če bi bil omejen na razloge glavne stranke, ki jo podpira, ta določba ne bi imela pomena.

46. Vendar pa je treba pojasniti, v katerem časovnem okviru lahko intervenient uveljavlja razloge, ki jih hkrati ne navaja tudi glavna stranka, ki jo podpira.

47. Izhodišče tega vprašanja sta člena 42(2) in 93(4) Poslovnika Sodišča.

48. Na podlagi člena 93(4) Poslovnika Sodišča intervenient sprejme postopek v stanju, v katerem je, ko vanj vstopi.

49. Iz člena 42(2) Poslovnika Sodišča izhaja, da glavna stranka ne more navajati novih razlogov med postopkom, temveč jih mora načeloma navesti v tožbi ali odgovoru na tožbo.

50. Iz tega bi lahko sklepali, da intervenient nima pravice navajati takšnih razlogov, ki jih tudi glavna stranka ne sme navajati.( )

51. Če se intervenientu dopusti navajanje samostojnih razlogov, bi to nujno pomenilo, da se lahko prek intervenienta v postopek pred Sodiščem vnesejo novi vidiki, ki jih glavna stranka v tem trenutku ne bi smela več navajati: zlasti intervencija na strani tožeče stranke lahko namreč vedno sledi šele po tožbi, tako da je nujno vezana na trenutek, v katerem glavna stranka praviloma ni več mogla uveljavljati novih razlogov.

52. Predstavljeni razmislek kaže, da člena 93(4) Poslovnika Sodišča ne gre razumeti preozko. „Stanje postopka“ ob vstopu ne omejuje razlogov intervenienta na tiste, ki jih je glavna stranka, na strani katere se pojavlja, že navedla ob vstopu. Sicer bi bil namreč intervenient vedno omejen na razloge, ki jih je že navedla glavna stranka, ki se ne bi mogli šteti za „njegove“ razloge v smislu člena 93(5) Poslovnika Sodišča. Navajanje novih razlogov s strani intervenienta naj bi bilo torej dopustno.( )

53. To razumevanje tudi ni v nasprotju z omejitvijo intervencije, ki izhaja iz člena 93(4) Poslovnika. S tem ko je intervenient vezan na stanje postopka ob svojem vstopu, aktualni zahtevki strank in s tem iz tega izhajajoč predmet postopka določajo okvir, ki ga intervenient ne sme preseči. Poleg tega se s to procesno določbo zagotavlja, da se zaradi intervencije postopek ne zavlačuje. Z vezanostjo na stanje postopka je namreč izključeno, da bi se zaradi intervencije morala ponoviti določena faza postopka. Nevarnost zavlačevanja postopka seveda v primeru, kot je obravnavani, ni podana.

54. Po vsem navedenem ne vidim ovir za preizkus navedb Zvezne republike Nemčije s strani Sodišča.

2. Veljavnost rationae temporis Uredbe št. 2028/2004

55. Zvezna republika Nemčija meni, da je treba obravnavano tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti zavrniti že zaradi tega, ker Komisija ni počakala na potek petletnega obdobja, ki ga je v člen 17(2) Uredbe št. 1150/2000 vnesla Uredba št. 2028/2004.

56. V nadaljevanju je treba najprej preizkusiti, ali se Uredba št. 2028/2004, na katero se sklicuje Zvezna republika Nemčija, uporablja ratione tempori. Sporne pravice do carin so namreč nastale v letih od 1997 do 2002 in so bile julija 2003 knjižene na račun B, medtem ko je nova uredba začela veljati šele leta 2004.

57. V novi različici člena 17(2), kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 2028/2004, se zneski, knjiženi na računu B, štejejo za neizterljive najkasneje po poteku petih let.

58. Po mojem mnenju uporaba te določbe za zneske, ki so se knjižili na račun B pred začetkom veljavnosti, ne pomeni prave retroaktivnosti. Knjiženje na račun B namreč ni povzročilo dokončnega položaja, ki naj bi se naknadno spremenil. Spremenjena določba se bolj navezuje na posledice, ki izhajajo iz vpisa zneska na račun B.

59. Čeprav bi uporaba nove uredbe pomenila retroaktivnost, bi bila v obravnavanem primeru dopustna.

60. Možnost retroaktivne uporabe je v skladu z ustaljeno sodno prakso odločilno odvisna od tega, ali gre za procesno določbo ali materialnopravno določbo. Procesne določbe se na splošno uporabljajo za vse postopke, ki potekajo od začetka njihove veljavnosti, medtem ko se materialnopravne določbe običajno razlagajo tako, da se ne uporabljajo za dejanska stanja, ki so nastala pred začetkom njihove veljavnosti.( ) Tudi predpisi z materialnopravno vsebino se lahko izjemoma razlagajo tako, da se uporabljajo za dejanska stanja, ki so nastala pred začetkom njihove veljavnosti, in sicer „če iz njihovega besedila, cilja ali strukture jasno izhaja, da se jim lahko prizna tak učinek“.( ) Pri tem je odločilno, da se ne škodi načelom pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo, na katerih temelji prepoved retroaktivne veljavnosti materialnopravnih predpisov.

61. Čeprav obravnavano spremembo štejemo za materialnopravno določbo in ne le za procesno določbo, bi se lahko prav tako uporabila.

62. Po eni strani je namreč v skladu s cilji uredbe, ki uvaja spremembo, da se uporablja za dejanska stanja, ki so nastala pred začetkom njene veljavnosti.

63. Kot je navedeno v šesti uvodni izjavi Uredbe št. 2028/2004, je prvotni „sistem […] samo delno dosegel cilje uporabe mehanizma za sprostitev sredstev z ločenih računov. Preiskave Evropskega računskega sodišča in Komisije so izpostavile ponavljajoče se nepravilnosti pri vodenju ločenega računa, kar povzroča, da račun ne odraža realne slike glede izterjave. Ločeni račun je treba očistiti zneskov, ki na koncu zadevnega obdobja verjetno ne bodo izterjani in katerih ohranitev prikaže nepravilno končno stanje. Dodatno z vidika stroškovne učinkovitosti države članice ne bodo več imele stroškov v zvezi s spremljanjem teh zneskov“.

64. Smisel in cilj uvedbe petletnega obdobja je tako odprava nepravilnosti starega sistema. Ta cilj se lahko v celoti doseže samo, če se na novo določena obdobja uporabijo tudi za zneske, ki so se pred začetkom veljavnosti uredbe, ki uvaja navedene spremembe, knjižili na račun B.

65. Uporaba novega člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000 za dejanska stanja, ki so nastala že pred začetkom njegove veljavnosti, tudi ne pomeni kršitve zaupanja države članice v nadaljnji obstoj določbe, ki se je uporabljala pred tem in ga je treba varovati. Kot izhaja iz šeste uvodne izjave naj bi se namreč samo odpravile nepravilnosti, države članice pa naj bi se razbremenile stroškov, povezanih s časovno neomejeno izterjavo zneskov, ki so knjiženi na računu B.

66. Načeloma se torej v obravnavanem primeru lahko uporabi nova različica člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000.

3. Dopustnost knjiženja zneskov na račun B

67. Pred razlago člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000 je treba najprej ugotoviti, ali je Italija sporne zneske upravičeno knjižila na račun B. Komisija meni, da jih je Italija pomotoma knjižila na ta račun.

68. Namreč samo legitimno knjiženi zneski na računu B omogočajo uporabo člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000( ) in se lahko zaradi njih zastavi vprašanje, ali se lahko dejansko neizterjana lastna sredstva dajo na razpolago Uniji ali ne.

69. Italijanska republika meni, da je sporna lastna sredstva pravilno knjižila na račun B, ker zneskov, ki so bili določeni v letu 2003, še ni odmerila in zanje tudi ni predložila jamstva.

70. Na podlagi člena 2(1) Uredbe št. 1150/2000 se pravica Skupnosti do lastnih sredstev določi takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.

71. Na tej podlagi vsebuje člen 6 Uredbe št. 1150/2000 določbe o knjiženju lastnih sredstev in v odstavku 3 razlikuje med dvema računoma: pravice določene na podlagi člena 2 se načeloma prikazujejo na računu A, samo določene pravice, ki še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, pa se prikazujejo na posebnem računu B.

72. Razlikovanje med tema računoma posebej vpliva na trenutek, v katerem mora država članica dati Uniji na razpolago lastna sredstva. Medtem ko se morajo na podlagi člena 10 Uredbe št. 1150/2000 lastna sredstva, ki se knjižijo na računu A, v določenem obdobju po njihovi določitvi dati na razpolago Uniji, se morajo lastna sredstva, ki se knjižijo na računu B, dati na razpolago šele v določenem obdobju po odmeri.

73. Vendar v obravnavanem primeru ne more slediti le formalno navezovanje. V tem primeru bi namreč v nasprotju z normativnimi cilji prezrli, da Italijanska republika že prej, med letoma 1997 in 2002, ni izpolnila obveznosti, po kateri mora določiti pravico Unije do lastnih sredstev.

74. Države članice morajo ugotoviti, da je Skupnost upravičena do lastnih sredstev takoj, ko imajo njihovi carinski organi na voljo potrebne elemente ter zato lahko izračunajo znesek dajatev, ki izhajajo iz carinskega dolga, in določijo dolžnika.( )

75. Če država članica v nasprotju z obveznostjo opusti določitev pravice Unije do lastnih sredstev, s čimer ne ustvari niti podlage za to, da se odmeri ustrezen znesek, ki se ga nato da na razpolago Komisiji, je knjiženje tega zneska na računu B že vnaprej izključeno.

76. Knjiženje na račun B namreč ne pride v poštev, če država članica sama povzroči nastop pogoja za knjiženje na račun B. Navedeno ustreza pravnemu načelu, da nihče ne more imeti prednosti zaradi svojega nepoštenega ravnanja. Sodišče je to že pojasnilo na primeru opustitve določitve carinskega dolga kot posledice zmote carinskega organa.( ) To mora toliko bolj veljati za primer, v katerem so carinski organi namenoma protipravno opustili knjiženje carinskih dajatev.

77. Navedeno v obravnavanem primeru povzroči, da mora Italijanska republika po eni strani za čas od leta 1997 do leta 2002 sprejeti, da se šteje, da je pravice določila – posledica česar je fiktivno knjiženje na račun A. Po drugi strani pa se ne more sklicevati na obstoj pogojev za knjiženje na račun B. Namreč z nedoločitvijo pravic je sama povzročila nastop pogojev iz člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000, in sicer da se pravice niso mogle izterjati in zanje tudi ni bilo predloženo jamstvo.

78. Tako lahko sklepamo, da Italijanska republika spornih zneskov ne bi smela knjižiti na račun B. Kot sestavni del računa A bi se torej ti zneski morali, skladno s členom 10, neodvisno od svoje dejanske odmere, neposredno dati na razpolago Uniji.

4. Razlaga člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000 (kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 2028/2004)

79. Zaradi neknjiženja spornih pravic na račun B, ni mogoče uporabiti člena 17 Uredbe št. 1150/2000. Zaradi tega se ne postavljajo vprašanja, ali je država članica pri neizterljivosti lastnih sredstev oproščena obveznosti dati sredstva na razpolago, in kakšen pomen ima petletno obdobje, ki ga je v člen 17(2) vnesla Uredba št. 2028/2004. Zato sklicevanje Zvezne republike Nemčije, intervenientke na to petletno obdobje ni pomembno.

80. Podredno bo v nadaljevanju še predstavljeno, da čeprav bi se načeloma uporaba člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000 štela za mogočo, se Italijanska republika v končni fazi ne bi mogla sklicevati na petletno obdobje iz te določbe.

81. Ta določba za neizterljiva lastna sredstva določa izjemo od obveznosti dajanja na razpolago in se nanaša, poenostavljeno, na zadnjo fazo carinskega postopka, torej plačilo določenih zneskov Uniji.

82. Člen 17(2) določa, da države članice niso dolžne dati na razpolago zneskov, ki jih ni mogoče izterjati: (a) zaradi višje sile ali (b) zaradi drugih razlogov, na katere nimajo vpliva. Zneski določenih pravic se razglasijo za neizterljive z odločitvijo pristojnega upravnega organa. Poleg tega določa člen 17(2), pododstavek 3, da se za zneske šteje, da niso izterljivi najkasneje po petletnem obdobju (šteto od datuma, na kateri so bili določeni( )).

83. V nasprotju z mnenjem nemške vlade iz obdobja, določenega v členu 17(2), v vseh primerih ne izhaja petletni odlog. V primerih, v katerih je povsem očitno, da niso izpolnjeni stvarni pogoji člena 17(2), torej višja sila ali razlog, na katerega ni mogoče vplivati, in je tako jasno, da mora država članica zneske dati na razpolago Skupnosti, ni dopustno sklicevanje na petletno obdobje.

84. Navedeno izhaja iz smisla in cilja te določbe. Petletno Obdobje namreč skladno z ekonomičnostjo postopka preprečuje, da bi bili država članica in Komisija v sporu glede med drugim zelo zapletenega in težkega vprašanja, ali je podana višja sila ali drugi razlogi, na katere država članica ne more vplivati, preden se na primer v sodnem postopku pojasni, ali in iz katerih razlogov pravica sploh ni izterljiva. Če se namreč pravica lahko izterja v petletnem obdobju, se mora v vsakem primeru odvesti Komisiji in spor, ki poteka, se izkaže kot nepotreben. Če pa je že od začetka očitno, da se država članica ne more sklicevati na izjeme iz člena 17(2), nasprotuje nadaljnjemu odlogu zlasti načelo ekonomičnosti postopka. Zakaj naj bi država članica imela možnost sredstva dati na razpolago Skupnosti šele čez pet let, če je po temelju in višini njena obveznost že neizpodbitno ugotovljena?

85. Če je pred potekom petletnega obdobja, kot v obravnavanem primeru, očitno( ), da ni podana višja sila in da je država članica lahko vplivala na sklenitev sporazuma, se država ne more sklicevati na rok iz člena 17(2) in mora Komisiji lastna sredstva dati takoj na razpolago. Zato menim, da člen 17(2) Uredbe št. 1150/2000, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2028/2004, ne pomeni ovire, da se v obravnavanem primeru ugodi tožbi zoper Italijo zaradi neizpolnitve obveznosti.

C – Pripravljalni predlog

86. Italijanska republika tako ni izpolnila obveznosti iz člena 8 Sklepa Sveta 2000/597/ES, Euratom z dne 29. septembra 2000 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti in členov 2, 6, 10, 11 ter 17 Uredbe (ES, Euratom) št. 1150/20002.

87. Glede kršitev določb člena 10 ES, na katere se je prav tako sklicevala Komisija, ni mogoče ugotoviti nobene kršitve splošnih obveznosti iz določb tega člena, glede na ugotovljeno kršitev posebnih zgoraj opisanih obveznosti do Unije.( )

VI – Stroški

88. Na podlagi člena 69(2) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni; ker je Komisija uspela s tožbo in je priglasila stroške, se stroški postopka naložijo Italijanski republiki.

89. Na podlagi člena 69(4) države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.

VII – Predlog

90. Na podlagi zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj ugotovi:

1. Italijanska republika s tem, ko je zavrnila, da bi Komisiji dala na razpolago svoja sredstva, ki ustrezajo carinskemu dolgu, ki izhaja iz uvoza aluminijastih blokov, ni izpolnila obveznosti iz člena 8 Sklepa Sveta 2000/597/ES, Euratom z dne 29. septembra 2000 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti in členov 2, 6, 10, 11 ter 17 Uredbe (ES, Euratom) št. 1150/20002 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti;

2. Italijanski republiki se naložijo stroški postopka;

3. Zvezna republika Nemčija nosi svoje stroške.