SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 8. decembra 2005( )

Zadeva C-105/04 P

Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel

op Elektrotechnisch Gebied

proti

Komisiji Evropskih skupnosti,

druge stranke:

Technische Unie BV,

CEF City Electrical Factors BV,

CEF Holdings Ltd

„Pritožba – Pravo konkurence – Člen 81(1) ES – Trg elektrotehničnega materiala na Nizozemskem – Združenje trgovcev na debelo – Kolektivni sistem ekskluzivnosti ter sporazumi glede cen in popustov – Predolg postopek“

I – Uvod

1. Obravnavani primer se nanaša na protimonopolni postopek Komisije, ki je obravnaval trg prodaje elektrotehničnega materiala na debelo na Nizozemskem. V omenjenem postopku, ki je od prvih preiskav do odločbe Komisije trajal več kot osem let, je Komisija združenju Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied (nizozemsko zvezno združenje za trgovino na debelo z elektrotehniko, v nadaljevanju: FEG) in enemu izmed njegovih članov, Technische Unie BV (v nadaljevanju: TU), naložila globo zaradi kršitev člena 81(1) ES.

2. Zadevno odločbo Komisije z dne 26. oktobra 1999( ) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je Sodišče prve stopnje s sodbo z dne 16. decembra 2003 v združenih zadevah T-5/00 in T-6/00( ) (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) v celoti potrdilo.

3. Sodišče tako zdaj obravnava pritožbo združenja FEG zoper navedeno sodbo na prvi stopnji.( ) Združenje FEG poleg številnih pritožbenih razlogov, s katerimi v bistvu graja pomanjkljivo obrazložitev in kršitev člena 81 ES, Sodišču prve stopnje očita predvsem to, da iz predolgega trajanja postopka pred Komisijo ni izpeljalo ustreznih posledic.

II – Pravni okvir

4. V členu 81(1) ES so prepovedani „vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu […]“.

5. Komisija lahko v takih primerih zadevnim podjetjem naloži globe. V zvezi s tem je v členu 15(2) Uredbe Sveta št. 17( ) (v nadaljevanju: Uredba št. 17) določeno:

„Komisija lahko podjetjem ali podjetniškim združenjem z odločbo naloži globo od 1000 do 1.000.000 obračunskih enot ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi, kadar namerno ali iz malomarnosti:

(a) kršijo člen [81(1) ES]

[...]

Pri določanju višine globe se upoštevata teža in trajanje kršitve.“

III – Dejansko stanje in postopek

A – Dejansko stanje in postopek pred Komisijo

6. Zadeva v zvezi s konkurenco, na kateri temelji ta spor, se nanaša na nizozemski trg prodaje elektrotehničnega materiala na debelo, kot so vodi in kabli ter cevi iz polivinilklorida (PVC). V skladu z ugotovitvami Komisije je na tem trgu veljal tako imenovani kolektivni sistem izključnosti, ki ga je podjetniško združenje FEG med drugim uresničilo s podjetniškim združenjem NAVEG( ) v obliki tako imenovanega „džentelmenskega sporazuma“ in katerega cilj je bilo oviranje dobav podjetjem, ki niso bila člani združenja FEG. Ugotovljeno je bilo še, da naj bi združenje FEG omejevalo možnost svojih članov, da svoje prodajne cene oblikujejo prosto in neodvisno.

7. V točkah od 3 do 5 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje povzema ozadje tega primera:

„3 Družba CEF Holdings Ltd (v nadaljevanju: CEF UK), trgovec na debelo z elektrotehničnim materialom s sedežem v Združenem kraljestvu, je sklenila, da bo poslovala na nizozemskem trgu, in je maja 1989 tam ustanovila hčerinsko družbo CEF City Electrical Factors BV (v nadaljevanju: CEF BV). Ker so se na Nizozemskem pojavile težave z dobavo, sta družbi CEF BV in CEF UK […] 18. marca 1991 Komisiji predložili pritožbo, ki jo je ta naslednjega dne vpisala v register.

4 Ta pritožba se je nanašala na tri podjetniška združenja, ki delujejo na trgu elektrotehničnega materiala. Poleg združenja FEG sta bili to še Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebied (nizozemsko združenje ekskluzivnih zastopnikov za področje elektrotehnike, v nadaljevanju: NAVEG) in Unie van de Elektrotechnische Ondernemers (zveza elektrotehničnih podjetij, v nadaljevanju: UNETO).

5 Družba CEF je menila, da so ta združenja in njihovi člani sklenili kolektivne sporazume o vzajemni ekskluzivnosti na vseh ravneh distribucijske verige elektrotehničnega materiala na Nizozemskem. Brez članstva v združenju FEG naj bi bil prodor trgovca na debelo z elektrotehničnim materialom na nizozemski trg skoraj nemogoč. Proizvajalci in njihovi zastopniki ali uvozniki naj bi namreč dobavljali le članom združenja FEG, inštalaterji pa naj bi se oskrbovali samo pri teh. Z dopisom z dne 22. oktobra 1991 je družba CEF razširila obseg svoje pritožbe, tako da je v njej razkrila sporazume med združenjem FEG in njegovimi člani glede cen in znižanja cen ter sporazume, katerih namen je bil preprečitev sodelovanja družbe CEF pri določenih projektih. Od januarja 1992 se je družba CEF pritoževala tudi zaradi vertikalnih sporazumov o cenah med določenimi proizvajalci elektrotehničnega materiala in trgovci na debelo, člani združenja FEG.“

8. Poleg tega je bilo v točkah od 6 do 14 izpodbijane sodbe v zvezi s potekom preiskav in postopka pri Komisiji ugotovljeno:

„6 [Med junijem in avgustom 1991 je Komisija med drugim na združenje FEG naslovila različne zahteve za posredovanje podatkov na podlagi člena 11 Uredbe št. 17.]

7 Z dopisom z dne 16. septembra 1991 je Komisija na združenje FEG naslovila pisni opomin; zlasti glede izvajanja pritiskov na določene dobavitelje elektrotehničnega materiala, da ne dobavljajo družbi CEF, usklajevanja članov združenja FEG glede cen in popustov ter praga prometa, ki se je uporabljal kot merilo za sprejem v združenje FEG.

8 27. aprila 1993 je Komisija zaslišala nekaj dobaviteljev elektrotehničnega materiala v skladu s členom 11 Uredbe št. 17.

9 10. junija 1994 je Komisija v skladu s členom 11 Uredbe št. 17 od združenja FEG zahtevala dodatne informacije.

10 8. in 9. decembra 1994 je Komisija v skladu s členom 14(3) Uredbe št. 17 opravila preiskave pri združenju FEG in nekaterih njegovih članih, med drugim pri zvezi TU.

11 3. julija 1996 je Komisija združenju FEG in sedmim njegovim članom [med drugim zvezi TU] posredovala ugotovitve o možnih kršitvah (v nadaljevanju: obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah). 13. decembra 1996 in 13. januarja 1997 sta združenje FEG in zveza TU predložila stališča v zvezi s tem obvestilom.

12 Združenje FEG in zveza TU sta na Komisijo naslovila več zahtev za vpogled v spis. Potem ko so jima bili 16. septembra 1997 posredovani nekateri dodatni dokumenti iz spisa, je vsak izmed njiju 10. oktobra 1997 v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah Komisiji predložil dopolnilno vlogo.

13 Obravnava, ki so se je udeležili vsi naslovniki obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in družba CEF, je bila 19. novembra 1997.

14 V teh okoliščinah je Komisija 26. oktobra 1999 sprejela izpodbijano odločbo […]“

B – Izpodbijana odločba

9. V izpodbijani odločbi je Komisija v bistvu ugotovila dve kršitvi člena 81(1) ES, ki ju je zagrešilo združenje FEG, in temu zato naložila globo. Izrek izpodbijane odločbe se v odlomkih glasi:

„Člen 1

Združenje FEG je kršilo člen 81(1) ES s tem, da je na podlagi sporazuma, sklenjenega z združenjem NAVEG, in na podlagi ravnanj, usklajenih z dobavitelji, ki v tem združenju niso bili zastopani, udejanjil kolektivni sistem ekskluzivnosti, katerega cilj je bilo oviranje dobav podjetjem, ki niso bila člani združenja FEG.

Člen 2

Združenje FEG je kršilo člen 81(1) ES s tem, da je neposredno in posredno omejevalo možnost svojih članov, da svoje prodajne cene oblikujejo prosto in neodvisno. Do te kršitve je prišlo na podlagi zavezujočih sklepov o fiksnih cenah in na področju publikacij z razdeljevanjem priporočil članom glede bruto in neto cen, kot tudi s tem, da je svojim članom ponudilo forum, ki jim je omogočal dogovarjanja o cenah in popustih.

[…]

Člen 4

1. Združenje FEG mora takoj ustaviti kršitve, navedene v členih 1 in 2, če tega še ni storilo.

[…]

Člen 5

1. Združenju FEG se za kršitve, ugotovljene v členih 1 in 2, naloži globa 4,4 milijona EUR.

[…]“

10. Pri izračunu globe je Komisija zaradi nepravilnosti upravnega postopka, ki jih je sama priznala, nenazadnje zaradi precej dolgo trajajočega postopka, upoštevala odbitek v višini 100.000 EUR.( )

C – Sodni postopek

11. Zoper izpodbijano odločbo sta združenje FEG( ) in zveza TU( ) pri Sodišču prve stopnje vložila tožbo, pri čemer sta Sodišču prve stopnje predlagala, naj:

– razglasi ničnost izpodbijane odločbe;( )

– podredno, razglasi ničnost določitve vsakokratne globe;

– še bolj podredno, zmanjša vsakokrat naloženo globo ter

– Komisiji in njenim intervenientkam naloži plačilo stroškov.

12. Predlog združenja FEG za izdajo začasne odredbe je bil zavrnjen.( )

13. S sklepom predsednika prvega senata Sodišča prve stopnje je bila dovoljena intervencija družb CEF BV in CEF UK (v nadaljevanju skupaj: CEF) v podporo predlogom Komisije.( )

14. Po združitvi zadev T-5/00 in T-6/00 za namene ustnega postopka in izdaje sodbe je Sodišče prve stopnje 16. decembra 2003 izdalo izpodbijano sodbo, v kateri je:

– zavrnilo tožbi in

– tožečima strankama naložilo plačilo stroškov postopka.

15. S pritožbo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča vložena 26. februarja 2004, združenje FEG zdaj Sodišču predlaga, naj:

– razveljavi izpodbijano sodbo v združenih zadevah T-5/00 in T-6/00, vsaj v zadevi T-5/00, in v ponovljenem postopku v celoti ali vsaj delno razveljavi odločbo Komisije, naslovljeno na združenje FEG, tako da vsaj precej zmanjša globo, naloženo združenju FEG;

– podredno, razveljavi izpodbijano sodbo v združenih zadevah T-5/00 in T‑6/00, vsaj v zadevi T-5/00, in zadevo vrne Sodišču prve stopnje ter

– Komisiji naloži plačilo stroškov postopkov na obeh stopnjah.

16. Komisija Sodišču predlaga, naj:

– pritožbo v celoti zavrže kot nedopustno ali vsaj zavrne kot neutemeljeno in

– pritožnici naloži plačilo stroškov.

17. Intervenientki CEF Sodišču predlagata, naj:

– pritožbo v celoti zavrže kot očitno nedopustno ali kot nedopustno ali vsaj zavrne kot neutemeljeno in

– pritožnici naloži plačilo stroškov.

18. O pritožbi je pred Sodiščem najprej potekal pisni postopek, nato pa je bila 22. septembra 2005 – skupaj z zadevo C-113/04 P – opravljena ustna obravnava.

IV – Pritožbeni razlogi od drugega do šestega

19. S pritožbenimi razlogi od drugega do šestega združenje FEG oporeka nekaterim delom izpodbijane sodbe, v katerih Sodišče prve stopnje posamezno obravnava ugotovitve Komisije v zvezi s kršitvami prava konkurence in trajanje teh kršitev.

20. Pred podrobno presojo teh pritožbenih razlogov se mi zdi primerno opozoriti na merilo za presojo, ki izhaja iz člena 225(1) ES in iz člena 58(1) Statuta Sodišča in ga Sodišče uporablja v ustaljeni sodni praksi v pritožbenih postopkih( ): pritožba je omejena na pravna vprašanja. Zaradi tega je izključno Sodišče prve stopnje pristojno ugotavljati in presojati upoštevna dejstva ter presojati dokaze. Presoja dejstev in dokaznih sredstev, razen če so izkrivljena, ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet preizkusa Sodišča v okviru pritožbe.

21. Poleg tega pritožba, ki samo ponavlja tožbene razloge in trditve, ki so bili že predloženi Sodišču prve stopnje, ne da bi vsebovala navedbo, s katero bi natančneje opredelila napačno uporabo prava v izpodbijani sodbi, ne izpolnjuje zakonskih zahtev. Taka pritožba namreč pomeni zgolj predlog za ponovno preučitev tožbe, za kar pa Sodišče ni pristojno.( )

22. Glede na navedeno je treba v nadaljevanju preučiti pritožbene razloge od drugega do šestega.

A – Drugi pritožbeni razlog: neupoštevanje razbremenilnih dokazov v zvezi s kolektivnim sistemom ekskluzivnosti

23. Združenje FEG z drugim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da je kršilo načelo domneve nedolžnosti in obveznost obrazložitve, ker za razbremenilne dokaze ni priznalo določenih dokumentov, ki so nastali po začetku preiskav Komisije oziroma po njenem pisnem opominu, a še pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah.

24. Ta pritožbeni razlog, ki je v tesni zvezi s prvim pritožbenim razlogom, se nanaša predvsem na točki 196 in 208 izpodbijane sodbe. Tam Sodišče prve stopnje obravnava dokazno vrednost različnih dopisov tretjih oseb, predloženih Komisiji, ki po mnenju združenja FEG nasprotujejo navedenim očitkom v zvezi s kolektivnim sistemom ekskluzivnosti. Pri tem Sodišče prve stopnje sklene, da zadevni dokumenti ne morejo izpodbiti ugotovitve Komisije, da se je „džentelmenski sporazum“, sklenjen med združenjema FEG in NAVEG, dejansko izvajal v praksi.( )

25. Združenje FEG temu nasprotuje in trdi, da je izpodbijana sodba protislovna. Po eni strani namreč ostaja pisni opomin Komisije neupoštevan, če gre za določitev začetnega datuma za uveljavljanje načela odločanja v razumnem roku. S tega stališča je torej Sodišče prve stopnje štelo združenje FEG za obtoženca šele na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in ne že na podlagi pisnega opomina. Po drugi strani pa je bilo združenje FEG glede na presojo dokazov že ob pisnem opominu obravnavano kot obtoženec. Sodišče prve stopnje tako za razbremenilne ne šteje tistih dokumentov, ki so izhajali iz obdobja po začetku preiskav Komisije oziroma po njenem pisnem opominu. Sodišče prve stopnje spornim dokumentom avtomatično in brez dodatnih pojasnil odreka lastnost razbremenilnih dokazov.

26. Vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje protislovna, je pravno vprašanje, na katero se je mogoče sklicevati v okviru pritožbe.( ) Glede tega je pritožba združenja FEG torej dopustna.

27. V nasprotju s tem, za kar se zdi, da predpostavlja združenje FEG, pa presoja dokazne vrednosti dokumentov in presoja razumnosti trajanja postopka nista v nikakršni zvezi. Temu ustrezno med deloma izpodbijane sodbe, v katerih Sodišče prve stopnje obravnava trajanje postopka oziroma dokazno vrednost spornih dokumentov, ni nikakršne logične zveze, zato med njima tudi ni nobenega vsebinskega nasprotja, ki ga zatrjuje združenje FEG.

28. Sploh pa okoliščina, da je neki dokument nastal pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, še ne pomeni, da se ta dokument nujno šteje za razbremenilni dokaz. Tudi dokument, ki je nastal po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, se ne šteje nujno za obremenilni dokaz. Pri posameznem dokumentu je treba vselej preizkusiti njegovo dokazno vrednost ob upoštevanju vseh okoliščin posamičnega primera. Tako se lahko domnevni razbremenilni dokaz razvrednoti zato, ker je nastal na pobudo obtoženca in v času, ko je že bilo jasno, da je Komisija podala začetni sum za kršitev prava konkurence, torej in tempore suspecto. Prav to presojo v posamičnem primeru je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi opravilo pravno pravilno.

29. Iz tega izhaja, da je drugi pritožbeni razlog dopusten, toda neutemeljen.

B – Tretji pritožbeni razlog: izvajanje dokazov v zvezi s trajanjem kolektivnega sistema izključnosti

30. Združenje FEG s tretjim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da je kršilo člen 81(1) ES in obveznost obrazložitve s tem, da je izvajanje dokazov Komisije v zvezi z obstojem, predvsem pa v zvezi s trajanjem kolektivnega sistema ekskluzivnosti, štelo za sprejemljivo.

31. Ta pritožbeni razlog se nanaša predvsem na del izpodbijane sodbe z naslovom „Predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe“, in sicer na oddelek II.B.1.b. Tam Sodišče prve stopnje podrobno obravnava vprašanje, ali se je Komisija v izpodbijani odločbi razbremenila dokaznega bremena, ker je ugotovila obstoj kolektivnega sistema ekskluzivnosti v obliki „džentelmenskega sporazuma“ med združenjema FEG in NAVEG.( ) Sodišče prve stopnje sklene, da očitki, ki sta jih navedla združenje FEG in zveza TU, „niso vzbudili dvoma o prepričljivosti, objektivnosti in skladnosti indicev, ki so bili sprejeti v izpodbijani odločbi“.( )

32. Poleg tega se tretji pritožbeni razlog sklicuje na točke od 401 do 406 izpodbijane sodbe, v katerih Sodišče prve stopnje sporno protikonkurenčno ravnanje označi kot „resne kršitve člena 81 ES“( ) in z vidika trajanja takega ravnanja poudari nadaljevano naravo teh kršitev.( )

33. Združenje FEG trdi, da so dokazi Komisije za ugotovitve, ki jih je sprejela, izredno šibki in posredni. Z njimi naj ne bi bilo mogoče zakonito in prepričljivo dokazati obstoja nadaljevanega protikonkurenčnega ravnanja med 11. marcem 1986 in 25. februarjem 1994. Združenje FEG graja zlasti to, da naj bi Sodišče prve stopnje sprejelo izvajanje dokazov, ki se opira le na nekaj indicev, predvsem zapisnike s sestankov in dopise med udeleženimi podjetniškimi združenji. Sodišče prve stopnje naj ne bi upoštevalo, da Komisija za obdobji od 12. marca 1986 do 28. februarja 1989 in od 18. novembra 1991 do 25. februarja 1994 ni predložila nobenih dokazov za obstoj kolektivnega sistema ekskluzivnosti.

34. Komisija ugovarja, da je ta pritožbeni razlog nedopusten, ker združenje FEG le ponovno navaja očitke, ki jih je neuspešno uveljavljalo že v postopku pred Sodiščem prve stopnje. Dejansko so točke od 169 do 186 izpodbijane sodbe v bistvu posvečene trditvam pritožnic, s katerimi ti že na prvi stopnji izpodbijata dokazno vrednost dokumentov, ki jih je navedla Komisija, v zvezi s sestanki med združenjema FEG in NAVEG. Gola ponovitev očitkov, že navedenih pred Sodiščem prve stopnje, je nedopustna.( )

35. Družba CEF dalje očita, da se s tem pritožbenim razlogom poskuša le izpodbijati presojo dejstev s strani Sodišča prve stopnje. Dejansko se zdi, da podrobna obravnava združenja FEG glede posameznih dokumentov in njihove dokazne vrednosti sledi temu cilju.( ) To bi govorilo tudi proti dopustnosti tretjega pritožbenega razloga.( )

36. Ob natančnejši preučitvi se tretji pritožbeni razlog kljub temu ne izčrpa s preprosto grajo dejanske presoje Sodišča prve stopnje ali s ponovitvijo očitkov, ki so bili navedeni na prvi stopnji. Združenje FEG poleg tega trdi, da Sodišče prve stopnje v sodbi ni upoštevalo zakonskih zahtev glede dokaza kršitve člena 81(1) ES in v tem pogledu sodbe ni pravilno utemeljilo. Vprašanje, katere dokazne zahteve mora Komisija izpolniti pri protimonopolni odločbi, zlasti s katero vrsto dokazov lahko podpre ugotovitev kršitve pravil konkurence iz Pogodbe, je pravno vprašanje, ki ga Sodišče obravnava v pritožbenem postopku.

37. S tega stališča je tretji pritožbeni razlog torej dopusten. Kljub temu ga je treba zavrniti.

38. Res je, da mora Komisija dokazati ne le obstoj omejevalnega sporazuma, ampak tudi njegovo trajanje.( ) Toda Sodišče priznava, da so protikonkurenčno ravnanje in tovrstni sporazumi že po naravi pogosto povezani z zaupnim obravnavanjem, dokumenti v zvezi s tem pa so omejeni na minimum. Dokumenti, kot je zapisnik sestanka, so običajno dostopni le posamično, poleg tega pa so nujno nepopolni, tako da je treba nekatere podrobnosti pogosto rekonstruirati s sklepanjem. Temu ustrezno je treba v večini primerov na obstoj protikonkurenčnega ravnanja ali sporazuma sklepati iz več indicev in sočasnih dogodkov, ki so, upoštevani skupaj in ob neobstoju druge dosledne razlage, dokaz o kršitvi pravil konkurence.( ) Samo po sebi se razume, da lahko taki indici in sočasni dogodki razkrijejo ne le obstoj protikonkurenčnih ravnanj ali sporazumov, ampak tudi trajanje nadaljevanega protikonkurenčnega ravnanja in obdobje uporabe protikonkurenčnih sporazumov.

39. V obravnavanem primeru se je zgodilo prav to. Komisija je iz več indicev sklepala na obstoj in trajanje protikonkurenčnega kolektivnega sistema ekskluzivnosti. Ob upoštevanju navedene sodne prakse je Sodišče prve stopnje lahko, ne da bi napačno uporabilo pravo, izhajalo iz tega, da ta način izvajanja dokazov izpolnjuje zakonske zahteve. V tem smislu tudi izpodbijana sodba ni pomanjkljivo obrazložena. Posledično je tretji pritožbeni razlog združenja FEG neutemeljen.

40. V preostalem je vprašanje, kakšna dokazna vrednost se v konkretnem primeru pripisuje posamičnim indicem, ki jih je navedla Komisija, tudi in zlasti glede na trajanje protikonkurenčnega ravnanja, vprašanje presoje dejstev in dokazov. Kot je bilo omenjeno, je to vprašanje – razen če gre za izkrivljanje, ki pa se tu ne uveljavlja – v izključni pristojnosti Sodišča prve stopnje in v fazi pritožbe ni predmet preizkusa Sodišča.

41. Iz tega izhaja, da je tretji pritožbeni razlog dopusten, toda neutemeljen.

C – Četrti pritožbeni razlog: usklajena ravnanja glede določanja cen

42. Združenje FEG s četrtim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita kršitev obveznosti obrazložitve. Sodišče prve stopnje naj večkrat ne bi obravnavalo trditev združenja FEG oziroma naj jih ne bi pravilno povzelo. Poleg tega naj bi Sodišče prve stopnje kršilo člen 81(1) ES s tem, da izpodbija sporazume kot medsebojno usklajena ravnanja, ne da bi hkrati ugotovilo, da so se ti sporazumi izrazili z ustreznim dejanskim ravnanjem.

43. Ta pritožbeni razlog se nanaša predvsem na oddelek II.D (točke od 279 do 339) izpodbijane sodbe, v katerem Sodišče prve stopnje obravnava usklajena ravnanja, ki jih je navedla Komisija, med združenjem FEG in njegovimi člani glede določanja cen. Sodišče prve stopnje je sklenilo, da so združenje FEG in njegovi člani „z več ravnanji, sporazumi in odločitvami z dogovarjanjem poskušali omejiti konkurenco s cenami med seboj ter z dogovarjanjem glede cen in popustov ter s sprejetjem zavezujočih sklepov na ravni združenja FEG glede cen in objav“; Komisija naj bi v pravno zadostni meri dokazala, da so bila ta ravnanja v nasprotju s členom 81 ES.( ) S četrtim pritožbenim razlogom se izpodbijajo tudi točke od 403 do 412 izpodbijane sodbe, ki obravnavajo enotno in nadaljevano naravo kršitev.

44. Natančneje, združenje FEG navaja pet trditev, ki hkrati pomenijo pet delov tega pritožbenega razloga.

1. Nadaljevana narava usklajenih ravnanj v zvezi z določanjem cen (prvi del četrtega pritožbenega razloga)

45. Prvič, združenje FEG meni, da Sodišče prve stopnje podaja nerazumljivo in pomanjkljivo obrazložitev, ko v točkah od 403 do 412 izpodbijane sodbe sklepa, da usklajena ravnanja, ki jih je navedla Komisija, glede določanja cen pomenijo eno samo, nadaljevano kršitev. Sodišče prve stopnje naj ne bi prikazalo obstoja „enotnega načrta“ in „istega cilja“, ki bi edini lahko združil vrsto ravnanj v eno samo, nadaljevano ravnanje.

46. Če želimo različna dejanja šteti za enotno kršitev, je nujno, da se ta dejanja „umeščajo v ‚enoten načrt‘ zaradi njihovega istega cilja, ki je izkrivljanje konkurence na skupnem trgu“.( )

47. Tega merila Sodišče prve stopnje nikakor ni zanemarilo. V izpodbijani sodbi mu je namenilo celo samostojen oddelek, ki zajema točke od 340 do 343 v okviru celovite presoje spornih kršitev. Tam je Sodišče prve stopnje zlasti navedlo, da se s kršitvama, ki se očitata združenju FEG, namreč s kolektivnim sistemom ekskluzivnosti in usklajenimi ravnanji glede določanja cen, „sledi istemu protikonkurenčnemu cilju“, ki je „ohranjati cene na nekonkurenčni ravni“.( ) Iz te ugotovitve Sodišča prve stopnje hkrati implicitno izhaja, da je vsaka izmed kršitev, in sicer kolektivni sistem ekskluzivnosti in usklajena ravnanja glede določanja cen, sledila temu enotnemu cilju. Na to se Sodišče prve stopnje navezuje, ko v točki 406 izpodbijane sodbe poudarja enotnost spornih kršitev.

48. Ob povezanem branju obeh oddelkov izpodbijane sodbe postane jasno, da izvajanje Sodišča prve stopnje izpolnjuje zakonske zahteve glede zadostne obrazložitve sodbe. To izvajanje zadevnim osebam omogoča razumeti izpodbijano sodbo, Sodišču pa omogoča, da jo preizkusi v pritožbenem postopku.

49. Posledično je prvi del četrtega pritožbenega razloga neutemeljen.

2. Običajni popusti za šole (drugi del četrtega pritožbenega razloga)

50. Drugič, združenje FEG navaja, da z vidika prodaje elektrotehničnega materiala šolam Sodišče prve stopnje v točkah 324, 409 in 412 izpodbijane sodbe ne upošteva edinstvene narave in socialnopolitičnega motiva tako imenovanih običajnih popustov, o katerih so se sporazumeli združenje FEG in njegovi člani. Poleg tega naj bi šlo le za dobavo zanemarljive količine, ki ne vpliva na trgovino med državami članicami.

51. S tem delom četrtega pritožbenega razloga združenje FEG le na prvi pogled očita pomanjkljivo obrazložitev. Po mojem mnenju s to utemeljitvijo v resnici poskuša doseči, da bi se dejanska presoja Sodišča prve stopnje predložila Sodišču v ponovno obravnavo. Kolikor se torej drugi del četrtega pritožbenega razloga opira na to utemeljitev, je pritožba nedopustna, saj ne odpira nobenih pravnih vprašanj.( )

52. Združenje FEG še ugovarja, da za obdobje po letu 1991 ni nobenega dokaza za obstoj usklajevanja glede cen. S tem ponovno oporeka ugotovitvam Sodišča prve stopnje v zvezi s trajanjem kršitev. Iz istih razlogov, kot so bili podani v zvezi s tretjim pritožbenim razlogom, je to izvajanje dopustno, toda neutemeljeno.( )

53. Posledično je treba zavrniti drugi del četrtega pritožbenega razloga.

3. Vloga komisije za proizvode „vodi in kabli“ (tretji del četrtega pritožbenega razloga)

54. Tretjič, združenje FEG navaja, da Sodišče prve stopnje v točkah od 317 do 323 izpodbijane sodbe ni prikazalo, koliko so se v okviru komisije za proizvode „vodi in kabli“ združenja FEG udejanjala učinkovita omejevalna ravnanja za konkurenco. Po eni strani naj bi se Sodišče prve stopnje zadovoljilo le z indici, po drugi strani pa naj sploh ne bi upoštevalo, da je treba dokazati konkretne učinke protikonkurenčnega ravnanja na trg.

55. Kar zadeva sklicevanje na indice, je bilo že prikazano, da je ta metoda izvajanja dokazov dopustna v skladu s sodno prakso v zvezi s členom 81(1) ES.( ) V tem smislu je torej tretji del četrtega pritožbenega razloga dopusten, toda neutemeljen.

56. Kar zadeva dokazovanje, ki ga pogreša združenje FEG, glede konkretnih učinkov ukrepov, povezanih z usklajevanjem glede cen, na trg, je treba razlikovati med dvema možnostma.

57. Če gre za protikonkurenčne sporazume ali sklepe, v skladu s sodno prakso sploh ni treba dokazati njihovih konkretnih učinkov na trg. Za sklep, da je podana kršitev člena 81(1) ES, zadošča že njihov protikonkurenčni cilj.( )

58. Kot je razvidno predvsem iz točke 323 izpodbijane sodbe, je Sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru dejansko izhajalo iz tega, da je komisija za proizvode „vodi in kabli“ uporabila sistem izmenjave podatkov med svojimi člani kot osnovo za odločanje o opredelitvi pravil za odobritev popusta. Zato konkreten dokaz v zvezi z usklajenim ravnanjem, izraženem na trgu, sploh ni bil potreben.

59. Če pa gre za usklajena ravnanja v ozkem smislu, ki niso protikonkurenčni sporazumi ali sklepi, se s členom 81(1) ES zahteva, da se dokaže dogovor med podjetji ter ravnanje teh podjetij na trgu, ki ustreza dogovoru, in vzročna zveza med njima.( ) Vendar tega pogoja ne gre razumeti tako, da mora vsak posamezen dogodek, ki kaže na dogovor med udeleženimi strankami, hkrati tudi učinkovati na trg. Na dogovor glede ravnanja udeleženih strank lahko namreč kaže tudi več indicev skupaj. V tem primeru zadošča dokaz, da se ta dogovor udeleženih strank skupno izraža v ustreznem ravnanju na trgu.

60. S pravnega vidika torej v obravnavanem primeru sploh ni bilo treba rekonstruirati neposredne zveze med posameznim elementom dogovora udeleženih strank in njihovim upoštevnim ravnanjem na trgu. Zadoščalo je, da se iz številnih ugotovljenih indicev o izmenjavi podatkov o popustih, cenah, prometu in maržah skupno sklepa na dogovor glede ravnanja udeleženih strank in nato dokaže, da se je ta dogovor skupno izrazil v ustreznem ravnanju na trgu.

61. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi storilo prav to: v točki 317 in v naslednjih točkah je najprej obravnavalo različne indice za dogovor glede ravnanja članov združenja FEG. Iz točke 330 izpodbijane sodbe je nato jasno razvidno, da je Sodišče prve stopnje – čeprav na kratko – sprejelo tudi ugotovitve v zvezi z uresničevanjem usklajenega ravnanja na trgu: Sodišče prve stopnje se tam navezuje predvsem na navedbe v izpodbijani odločbi v zvezi s publikacijo cenikov in katalogov članov združenja FEG.

62. Glede na navedeno ugotavljam, da je Sodišče prve stopnje zadostno obrazložilo svojo sodbo. Tudi s tega vidika je torej tretji del četrtega pritožbenega razloga dopusten, toda neutemeljen.

63. Iz tega izhaja, da je treba zavrniti tretji del četrtega pritožbenega razloga.

4. Zavezujoča sklepa o določenih cenah in o publikacijah (četrti del četrtega pritožbenega razloga)

64. Četrtič, združenje FEG na različne načine ugovarja izpodbijani sodbi, kolikor obravnava njegova zavezujoča sklepa o določenih cenah in o publikacijah (točke od 289 do 301).

65. Po eni strani utemeljuje, da je tako imenovani zavezujoči sklep združenja FEG o določenih cenah že kmalu po sprejetju leta 1984 postal mrtva črka na papirju. Sodišče prve stopnje nikakor ne bi smelo ugotoviti, da je kršitev, povezana s tem sklepom, trajala do njegovega uradnega umika, to je do 23. novembra 1993.

66. Kolikor se pritožba opira na to trditev, Komisija upravičeno očita že njeno nedopustnost. Združenje FEG namreč poskuša doseči, da bi se presoja dejstev in dokazov Sodišča prve stopnje v okviru pritožbe predložila v ponovno obravnavo. Sodišče za to ni pristojno.( )

67. Po drugi strani združenje FEG navaja, da se zavezujoča sklepa glede na svojo pravno naravo preveč razlikujeta od drugih domnevnih kršitev v zvezi z usklajevanjem glede cen, tako da Sodišče prve stopnje ne bi smelo vseh skupaj šteti za enotno kršitev. V tem pogledu Sodišču prve stopnje očita nerazumljivo obrazložitev njegove sodbe.

68. Kolikor se pritožba opira na to zadnjo trditev, je dopustna, a vsebinsko neutemeljena. To, ali imajo vsi deli enotnega očitka usklajenega ravnanja, kot so prikazani v točkah od 289 do 339 izpodbijane sodbe (zavezujoča sklepa, dogovarjanje glede cen in popustov, uporaba enakih cenikov), enak pravni status, namreč ni pomembno. Odločilno je to, da se vsak izmed teh delov pravilno ugotovi in dokaže ter da je iz skupka teh delov mogoče izpeljati očitek nadaljevanega usklajenega ravnanja glede določanja cen.

69. Iz tega izhaja, da je treba zavrniti tudi četrti del četrtega pritožbenega razloga.

5. Priporočila glede cen, ki jih je združenje FEG poslalo svojim članom (peti del četrtega pritožbenega razloga)

70. Končno, kar zadeva priporočila glede cen, ki jih je združenje FEG poslalo svojim članom, v kategoriji proizvodov „plastične cevi“ združenje FEG graja predvsem to, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 326 in v naslednjih točkah izpodbijane sodbe zamolčalo absolutno izjemnost zadevnih priporočil in njihovo omejenost ter s tem napravilo napako v obrazložitvi.

71. S tem delom petega pritožbenega razloga združenje FEG le na prvi pogled očita pomanjkljivo obrazložitev. Tudi s to utemeljitvijo v resnici poskuša doseči, da bi se dejanska presoja Sodišča prve stopnje predložila Sodišču v ponovno obravnavo. Kolikor se torej peti del četrtega pritožbenega razloga opira na to utemeljitev, je pritožba nedopustna, saj ne odpira nobenih pravnih vprašanj.( )

72. Združenje FEG dalje graja še točko 337 izpodbijane sodbe, v kateri Sodišče prve stopnje v povezavi z ravnjo cen na nizozemskem trgu trgovine na debelo navaja: „Združenje FEG je zavrnilo domnevo, da so cene na Nizozemskem višje kot v sosednjih državah, toda ni predložilo resnih dokazov, ki bi omajali to ugotovitev.“ S tem Sodišče prve stopnje po mnenju združenja FEG ni upoštevalo dokaznih zahtev, saj od Komisije ni zahtevalo dokaza o njeni domnevi glede ravni cen, od združenja FEG pa je zahtevalo nasprotni dokaz.

73. Iz te utemeljitve je razvidno, da združenje FEG ne razume pravilno zahtev, ki jih v zvezi z ugotovitvijo tržnih razmer Komisija lahko razumno postavi v okviru postopka o konkurenci. Zlasti pa ne upošteva tega, da pred presojo dokaznega bremena pride do interakcije trditvenih bremen. Tako seveda Komisija nosi dokazno breme za vse ugotovitve, ki jih sprejme v zadevni odločbi. Preden je sklicevanje na porazdelitev dokaznega bremena sploh upoštevno, vsaka stran nosi trditveno breme za svoje vsakokratne trditve. Prepričljive navedbe Komisije je mogoče izpodbiti le z vsaj enako prepričljivimi navedbami drugih strank. Samo kadar obe nasprotni stranki podata utemeljeno in prepričljivo argumentacijo in pri tem prideta do različnih sklepov, je treba upoštevati pravila o dokaznem bremenu.

74. Če torej Komisija v odločbi na podlagi objektivno preverljivih trditev in navedbe uporabljenih virov sprejme ugotovitve v zvezi z razmerami, ki vladajo na upoštevnem trgu, zadevna podjetja ne morejo izpodbiti ugotovitev Komisije že z neutemeljenim izpodbijanjem. Podjetja morajo podrobno pojasniti, zakaj podatki, ki jih navaja Komisija, niso ustrezni, zakaj je njihova pojasnjevalna moč morebiti nezadostna oziroma zakaj ugotovitve Komisije niso prepričljive. Pri tej zahtevi ne gre za prevalitev dokaznega bremena, kot domneva združenje FEG, temveč za običajno interakcijo trditvenih bremen.

75. V obravnavanem primeru izvajanje Komisije glede ravni cen na Nizozemskem v izpodbijani odločbi( ) nikakor ni temeljilo le na preprostih trditvah ali na subjektivni oceni. Izvajanje se je opiralo na konkretne izjave iz poročil in brošur, nenazadnje na izjave, ki jih je podalo samo združenje FEG oziroma zveza TU. Tako izvajanje Komisije glede ravni cen bi lahko izpodbile samo utemeljene nasprotne navedbe združenja FEG. Namesto tega združenje FEG, kot je Sodišče prve stopnje ugotovilo v točki 337 izpodbijane sodbe, ni predložilo „geen serieuze bewijzen“, torej nobenih utemeljenih nasprotnih navedb, da bi ovrglo izjave Komisije.

76. V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje pravno pravilno, zlasti brez kršitve veljavnih pravil o dokaznem bremenu, ugotovilo, da so očitki združenja FEG v zvezi z ugotovitvami Komisije glede ravni cen neutemeljeni.

77. Iz tega izhaja, da je treba zavrniti tudi peti del četrtega pritožbenega razloga.

78. Glede na navedeno je četrti pritožbeni razlog delno nedopusten in delno neutemeljen.

D – Peti pritožbeni razlog: pripis odgovornosti združenju FEG za razširitev kolektivnega sistema ekskluzivnosti

79. Združenje FEG v petem pritožbenem razlogu trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo pravo Skupnosti ali vsaj prezrlo upoštevno sodno prakso s tem, da je odgovornost za razširitev kolektivnega sistema ekskluzivnosti na dobavitelje, ki niso člani združenja NAVEG, pripisalo združenju FEG. Poleg tega naj bi Sodišče prve stopnje nerazumljivo utemeljilo svoje ugotovitve.

80. Ta pritožbeni razlog se nanaša predvsem na točke 231, 236 in 393 izpodbijane sodbe.( ) Sodišče prve stopnje tam ugotavlja, da med drugim s trditvami, ki jih je predložilo združenje FEG, ni mogoče izpodbiti ugotovitev, ki jih je sprejela Komisija, v zvezi z razširitvijo kolektivnega sistema ekskluzivnosti na dobavitelje, ki niso člani združenja NAVEG.

81. Združenje FEG temu ugovarja in trdi, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da združenje FEG pri uresničevanju protikonkurenčnega ravnanja, ki se mu očita, ni imelo lastne vloge oziroma drugačne vloge kot njegovi člani, zaradi katere bi mu bilo mogoče upravičeno pripisati to ravnanje. Poleg tega razbremenilni dokazi v spisovni dokumentaciji Komisije niso bili dovolj upoštevani.

82. Kot Komisija upravičeno ugovarja, poskuša združenje FEG s tem pritožbenim razlogom izpodbijati predvsem presojo dejstev in dokazov v postopku na prvi stopnji. To je še posebej očitno v točki 78 in v prvem stavku točke 81 pritožbe: združenje FEG v bistvu graja – z njegovega vidika nezadostno – število indicev in resničnost ugotovitev, izpeljanih iz teh indicev. Vendar pri presoji dejstev in dokazov ne gre, kot je že bilo omenjeno, za pravno vprašanje, ki bi bilo lahko predmet pritožbe; omenjena presoja je – razen če gre za izkrivljanje, ki pa se tu ne uveljavlja – v izključni pristojnosti Sodišča prve stopnje.( ) V tem smislu je peti pritožbeni razlog torej a priori nedopusten.

83. Če pa želi združenje FEG s tem pritožbenim razlogom prikazati, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo pravnega merila za ugotovitev udeležbe združenja FEG pri protikonkurenčnem ravnanju, je njegov očitek dopusten, a vseeno neutemeljen.

84. Pravno merilo se glasi: da lahko ugotovi skupno udeležbo združenja in njegovih članov pri isti kršitvi, mora Komisija za to združenje dokazati ravnanje, ki je ločeno od ravnanja njegovih članov.( )

85. Čeprav Sodišče prve stopnje tega merila žal ni nikjer v izpodbijani sodbi izrecno uporabilo kot izhodišče v svojih razpravah, se deli sodbe, ki jim oporeka združenje FEG, vendarle vidno ravnajo po njem. Sodišče prve stopnje iz indicev, obravnavanih na prvi stopnji, izrecno izpelje predvsem „neposredno vpletenost“( ) združenja FEG in ugotovi, da je iz nekaterih skupnih dejanj vodilnih članov združenja FEG, ki zasedajo mesto v upravnem odboru, izhajalo, „da jih niso izvajali zase, ampak za vse člane tega združenja“.( ) Pritisk na posamezne dobavitelje, ki niso člani združenja NAVEG, naj bi izvajala „združenje FEG in zveza TU“, ne pa samo zveza TU.( ) Iz tega je razvidno, da Sodišče prve stopnje ravnanja združenja FEG nikakor ni enačilo z ravnanjem njegovih članov, zlasti zveze TU, temveč je udeležbo podjetniškega združenja pri protikonkurenčnem ravnanju obravnavalo z ločeno presojo. Glede uporabe pravnega merila torej Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava.

86. Glede na navedeno je peti pritožbeni razlog delno nedopusten in delno neutemeljen.

E – Šesti pritožbeni razlog: ugotovitev trajanja protikonkurenčnega ravnanja

87. S šestim pritožbenim razlogom združenje FEG Sodišču prve stopnje očita kršitev prava Skupnosti, zlasti člena 15(2) Uredbe št. 17, oziroma vsaj kršitev obveznosti obrazložitve in načela sorazmernosti pri določanju glob.

88. Ta pritožbeni razlog, ki ga je treba razlagati v povezavi s tretjim pritožbenim razlogom,( ) se nanaša na točke od 406 do 413 izpodbijane sodbe, v katerih Sodišče prve stopnje obravnava trajanje spornih kršitev prava konkurence. Sodišče prve stopnje tam naposled potrdi ugotovitve Komisije in izhaja iz enotne kršitve, ki ima nadaljevano naravo.( )

89. Združenje FEG v bistvu izvaja utemeljitev, da je ta pogled napačen in da ne upošteva heterogene narave posameznih spornih kršitev.

90. Očitno je, da poskuša združenje FEG s tem pritožbenim razlogom doseči, da bi se dejanska presoja Sodišča prve stopnje predložila Sodišču v ponovno obravnavo. Šesti pritožbeni razlog torej ne odpira nobenega pravnega vprašanja in je zato nedopusten.( )

V – Prvi in sedmi pritožbeni razlog: predolg postopek

91. Prvi in sedmi pritožbeni razlog v okviru pritožbe zavzemata največ prostora. Ukvarjata se s posledicami predolgega trajanja – ki ga je ugotovilo Sodišče prve stopnje – posameznih faz upravnega postopka pri Komisiji. Zato je ta pritožbena razloga smiselno preučiti skupaj.

92. S prvim pritožbenim razlogom združenje FEG Sodišču prve stopnje v bistvu očita, da je kršilo načelo odločanja v razumnem roku, in sicer s tem, ko je ugotovilo, da predolgo trajanje posameznih faz upravnega postopka v obravnavanem primeru ne vodi nujno do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe. S sedmim pritožbenim razlogom združenje FEG graja tudi zavrnitev Sodišča prve stopnje, da bi glede na predolgo trajanje postopka zmanjšalo globo, ki jo je naložila Komisija; v zvezi s tem očita kršitev člena 15(2) Uredbe št. 17 oziroma vsaj kršitev obveznosti obrazložitve in načela sorazmernosti pri določanju glob.

A – Izpodbijana sodba

93. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na točke od 73 do 94 izpodbijane sodbe.

94. Tam Sodišče prve stopnje najprej ugotovi obveznost Komisije, da v upravnih postopkih, ki se na področju konkurence začnejo v skladu z Uredbo št. 17 in lahko sprožijo uporabo tam predvidenih sankcij, sprejme odločitev v razumnem roku. Sodišče prve stopnje še opozori, da se s prekoračitvijo takega roka, kolikor jo štejemo za dokazano, ne upraviči nujno razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Razglasitev ničnosti pride v poštev le, če se dokaže, da je kršitev načela odločanja v razumnem roku krnila pravico zadevnih podjetij do obrambe.( )

95. V konkretnem primeru Sodišče prve stopnje razlikuje tri časovna obdobja v okviru upravnega postopka pred Komisijo, za katera vsakokrat opravi samostojno oceno:

– Sodišče prve stopnje je kvalificiralo fazo postopka pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 3. julija 1996 kot predolgo in pri tem izrecno priznalo tudi več kot tri leta trajajočo fazo nedejavnosti, za katero odgovarja Komisija.( ) Vendar pretirano trajanje te faze postopka samo po sebi ne more krniti pravice do obrambe, ker v tem obdobju udeležene stranke še niso bile obveščene o ugotovitvah o možnih kršitvah. Šele po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah lahko govorimo o uradni obtožbi in morebitni krnitvi pravice do obrambe.( )

– Faze postopka med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in zaslišanjem udeleženih podjetij, ki je trajala 16 mesecev, Sodišče prve stopnje ni štelo za predolgo.( )

– Fazo postopka po zaslišanju udeleženih strank in do sprejetja izpodbijane odločbe – skupno 23 mesecev – je Sodišče prve stopnje spet štelo za predolgo.( ) Vendar je po temeljitejši preučitvi ugotovilo, da trajanje te zadnje faze postopka ne more krniti pravice pritožnic do obrambe.( )

96. V točki 438 izpodbijane sodbe, na katero se nanaša sedmi pritožbeni razlog, se je Sodišče prve stopnje izreklo o možnosti, da bi sodno zmanjšalo globo, ki jo je določila Komisija. Sodišče prve stopnje tam navaja, da pritožnici nista predložili nobenega dokaza, ki bi upravičeval, da se presodi možnost dodatnega zmanjšanja globe, torej takega, ki presega zmanjšanje v višini 100.000 EUR, ki ga je uveljavila že Komisija. Zato se temu zahtevku pritožnic ne ugodi.

B – Bistvene trditve strank

97. Združenje FEG meni, da bi moralo Sodišče prve stopnje izpodbijano odločbo Komisije, neodvisno od morebitne krnitve pravice do obrambe, že zaradi predolgega trajanja postopka razglasiti za nično.

98. Po mnenju združenja FEG bi moralo Sodišče prve stopnje v zvezi z vprašanjem razglasitve ničnosti vsekakor upoštevati tudi obdobje predobvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 3. julija 1996. Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice( ) izhaja, da se že obvestilo obtožencu o začetku predhodne preiskave zoper njega lahko šteje za obtožbo v smislu člena 6 EKČP.( ), ( ) Glede na navedeno je v obravnavanem primeru za presojo razumnosti trajanja postopka upoštevno že obdobje od naslovitve prve zahteve za posredovanje podatkov na združenje FEG in zvezo TU leta 1991 oziroma vsaj obdobje od naslovitve pisnega opomina z dne 16. septembra 1991 na omenjena naslovnika.

99. V zvezi s pravico do obrambe naj Sodišče prve stopnje ne bi upoštevalo težav, ki zaradi preteka časa podjetje vse bolj ovirajo pri pripravi njegove obrambe. Zlasti zaradi zamenjav pri članih poslovodnih organov in drugih zaposlenih je sčasoma vse težje rekonstruirati dogodke iz preteklosti in jih pravilno umestiti v njihov takratni kontekst. Poleg tega združenje FEG ugovarja temu, da naj bi se kršitve, ki se mu očitajo, dogajale še po letu 1991.

100. Kar zadeva višino globe, združenje FEG zanika trditev, da ni predložilo nobenega zadevnega dokaza, ki bi upravičeval znatno zmanjšanje globe. Sodišče prve stopnje naj bi tudi storilo očitno napako, ko je zavrnilo možnost zmanjšanja globe za znesek, ki bi presegal tistega, ki ga je Komisija že priznala. Le neznatno zmanjšanje globe v izpodbijani odločbi Komisije naj bi namreč temeljilo na domnevi, da si odgovornost za predolgo trajanje postopka delijo Komisija in udeležena podjetja.( ) Samo Sodišče prve stopnje pa naj bi ugotovilo, da odgovornost za predolgo trajanje postopka v celoti nosi Komisija.

101. Po mnenju Komisije je Sodišče prve stopnje pri izpodbijani sodbi ravnalo v skladu z ustaljeno sodno prakso, ki jo je pravilno uporabilo za obravnavani primer. Sodišče prve stopnje naj bi zlasti preučilo trajanje postopka pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in po njem.

102. Merila EKČP in merila sodne prakse ESČP se po mnenju Komisije ne smejo slepo prenesti v pravo konkurence. Pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah naj ne bi bilo nobene uradne obtožbe. Pisni opomin, kot je ta, ki so ga v obravnavanem primeru poslale službe Komisije, naj bi se precej razlikoval od uradnega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, zato je nepomemben za tu upoštevno vprašanje, od kdaj dalje bi predolgo trajanje postopka lahko krnilo pravico udeleženih strank do obrambe.

103. Komisija poudarja, da v skladu s sodno prakso le trajanje upravnega postopka še ni zadosten razlog za nezakonitost in s tem za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Nasprotno, predložiti je treba konkreten dokaz, da je pravica udeleženih strank do obrambe okrnjena. Pritožnica, ki v tem primeru nosi dokazno breme, naj ne bi prepričljivo dokazala take krnitve. Sodišče prve stopnje pa naj bi po mnenju Komisije izčrpno preučilo učinke dolgega postopka na pravico združenja FEG do obrambe, in sicer v zvezi s trajanjem vseh faz postopka.

104. Kar zadeva morebitno zmanjšanje globe, Komisija meni, da je predlog združenja FEG nedopusten ali vsaj neutemeljen.

105. Trditve, ki jih je predložila družba CEF, so smiselno enake trditvam Komisije. Po mnenju družbe CEF je treba dodati, da združenje FEG nosi največji del odgovornosti za postopek kot tak in da bi bilo ta postopek mogoče preprečiti, če bi združenje FEG pravočasno odpravilo kršitve, ki se mu očitajo.

C – Presoja

106. V skladu z ustaljeno sodno prakso je v pravu konkurence treba upoštevati načelo odločanja v razumnem roku, če se v skladu z Uredbo št. 17 začne upravni postopek, ki lahko sproži uporabo tam predvidenih sankcij.( )

1. Uvodne ugotovitve

107. Načelo odločanja v razumnem roku je splošno načelo prava Skupnosti, ki se opira na člen 6(1) EKČP( ) in je bilo medtem vključeno tudi v člen 41(1) Listine o temeljnih pravicah Evropske unije( ) (pravica do dobrega upravljanja).( )

108. Čeprav postopki v zvezi z varstvom konkurence v skladu z Uredbo št. 17 nimajo kazenskopravne narave( ) in niso naravnani proti posameznikom, temveč proti podjetjem, se Sodišče pri uporabi načela odločanja v razumnem roku v teh postopkih tesno opira na ustaljeno sodno prakso ESČP v zvezi s členom 6(1) EKČP.( ) Na tej podlagi se lahko načelo odločanja v razumnem roku uporabi že zdavnaj pred vložitvijo uradne obtožbe. Zadošča namreč že to, da je posamezna oseba uradnoobtožena zaradi nekega dejanja ali da imajo ukrepi, sprejeti na podlagi indicev, ki obstajajo zoper to osebo, pomembne posledice za njen položaj.( )

109. Temu ustrezno se lahko tudi v postopkih v zvezi z varstvom konkurence uporabi načelo odločanja v razumnem roku že zdavnaj pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je podobno uradni obtožbi. Pri tem ni pomembno, ali oziroma kdaj pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah lahko govorimo o uradni obtožbi. Vsekakor imajo lahko namreč že v okviru predhodnih preiskav Komisije njene preiskave v skladu s členom 14 Uredbe št. 17 in njene zahteve za posredovanje podatkov v skladu s členom 11 Uredbe št. 17 „pomembne posledice“ za položaj zadevnih podjetij.( )

110. Taki pripravljalni ukrepi namreč praviloma pri udeleženih strankah dajejo vtis, da jih Komisija sumi kršitve členov 81 ES ali 82 ES. To velja toliko bolj, če Komisija, kot v obravnavanem primeru, izkaže, da je prejela pritožbo tretje osebe in da bi ta pritožba lahko sprožila zadosten začetni sum za začetek preiskave. V takih okoliščinah je zahteva za posredovanje podatkov, naslovljena na zadevno podjetje, skoraj primerljiva s prvim zaslišanjem obtoženca, preiskava pri zadevnem podjetju pa s pregledom prostorov obtoženca.

111. Takim pripravljalnim ukrepom praviloma sledijo zavzeta prizadevanja udeleženih strank za pripravo njihove obrambe in zlasti zagotavljanje odvetniške pomoči. Po potrebi je treba tudi oblikovati rezervacije za morebitna plačila globe ter razmisliti o možnih reakcijah poslovnih partnerjev in javnosti. Od tega trenutka so udeležene stranke tudi soočene z negotovostjo glede tega, kdaj se bo postopek zoper njih končal in kako se bo razpletel. Na njih se torej izvaja povečan pritisk. V tem položaju jim načelo odločanja v razumnem roku zagotavlja boljše varstvo, ki presega varstvo, ki ga dajejo zastaralni roki za pregon.( )

112. Glede na navedeno se upoštevno obdobje za vprašanje, ali je bil postopek Komisije v zvezi z varstvom konkurence predolg, ne začne šele z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, temveč že s prvim pripravljalnim ukrepom Komisije, ki je imel pomembne posledice za položaj zadevnih podjetij.( )

113. Kar pa zadeva presojo trajanja upravnega postopka, je treba razlikovati dve zaporedni fazi: prvo fazo, ki se začne z izvajanjem pooblastila za preiskavo, dodeljenega Komisiji, in traja do prejetja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in drugo fazo, ki traja od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah do sprejetja dokončne odločitve.( )

114. Kot izhaja iz sodbe PVC II( ), se načelo odločanja v razumnem roku uporablja v obeh fazah postopka. Vendar vsaka izmed teh faz sledi svoji notranji logiki: faza pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki se začne z izvajanjem pooblastila za preiskavo, mora Komisiji omogočiti, da po preiskavah zavzame stališče do usmeritve postopka, medtem ko ji mora naslednja faza omogočiti, da se po zaslišanju udeleženih strank dokončno opredeli do očitane kršitve. Te razlike glede cilja vplivajo na konkretno presojo razumnosti trajanja postopka v vsakokratni fazi postopka in za to presojo je vselej treba izvesti temeljit razmislek na podlagi vseh okoliščin posameznega primera.( )

115. V zvezi s prvo fazo postopka je treba pri tem razmisleku ustrezno upoštevati, da Komisija za predhodne preiskave potrebuje dovolj časa, da lahko tehtno preuči sum kršitve členov 81 ES ali 82 ES. Sicer bi obstajala nevarnost, da bi bila Komisija kot organ za konkurenco trajno oslabljena pri izvajanju pravil konkurence iz Pogodbe. Komisija mora imeti tudi možnost, da nekatere postopke vodi prednostno( ); to velja predvsem, ne pa samo v primeru začasnih večjih obremenitev pristojnih služb.

116. Kar zadeva drugo fazo postopka, je treba pri razmisleku upoštevati, da se preiskave Komisije običajno končajo do obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in se nato pri sprejemanju odločitev upoštevajo samo še spoznanja, pridobljena iz zaslišanja zadevnih podjetij. V tej fazi je Komisija postopek pripeljala že tako daleč, da bi bilo odslej neprimerno pustiti udeležena podjetja dlje kot je nujno potrebno v negotovosti glede razpleta postopka. Ustrezno strožja so tudi merila, ki jih je treba uporabiti pri preizkusu trajanja postopka.

117. V obravnavanem primeru ni sporno, da je bil upravni postopek pri Komisiji v dveh fazah, ki ju je opredelilo Sodišče prve stopnje( ) – prvič pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah ter drugič med zaslišanjem strank in sprejetjem izpodbijane odločbe – predolg.

118. Sporno je le to, ali je Sodišče prve stopnje lahko, ne da bi napačno uporabilo pravo, odločilo, da predolgo trajanje upravnega postopka tako pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah kot po njem ne vodi nujno niti do razglasitve ničnosti (prvi pritožbeni razlog) niti do dodatnega zmanjšanja globe (sedmi pritožbeni razlog).

2. Prvi pritožbeni razlog: predolg postopek in razglasitev ničnosti

119. V okviru prvega pritožbenega razloga se obravnava spor med združenjem FEG ter Komisijo in njenima intervenientkama glede tega, ali bi bilo treba izpodbijano odločbo zaradi predolgega trajanja posameznih faz upravnega postopka razglasiti za nično.

a) Razglasitev ničnosti samo ob krnitvi možnosti obrambe

120. Izhodišče razmišljanj naj bi bilo to, da vsako nerazumno zavlačevanje postopka s strani Komisije pomeni kršitev procesne pravice kot zaščitene temeljne pravice udeleženih podjetij. Domneva take kršitve niti ne predpostavlja dokaza kakršne koli škode.( )

121. Vsekakor pa nimajo vse kršitve postopka nujno enakih posledic.( )Razglasitev ničnosti odločbe Komisije zaradi kršitve procesnih pravic udeleženih strank je potrebna le, če bi postopek brez te kršitve omogočal drugačen izid.( ), ( )

122. V pravu konkurence kršitev procesnih pravic v skladu z ustaljeno sodno prakso vpliva na izid postopka vselej, kadar ta kršitev udeleženim podjetjem otežuje njihovo obrambo.( )

123. Tudi razglasitev ničnosti odločbe Komisije zaradi predolgega trajanja postopka pride torej v poštev samo, če udeležena podjetja prepričljivo prikažejo, da je bila njihova obramba otežena zaradi predolgega trajanja postopka.( ) Čeprav Sodišče še nikoli ni izrecno sprejelo take odločitve v zadevi v zvezi s konkurenco,( ) je kljub temu mogoče razbrati ustrezno sklepanje iz njegove sodne prakse pri primerljivih postopkih, v katerih je že oblikovalo tako povezavo med načelom odločanja v razumnem roku in pravico do obrambe.( )

124. Po nasprotnem razlogovanju v zvezi s tem razglasitev ničnosti odločbe Komisije tudi ob predolgem trajanju postopka pravno ni potrebna, če krnitev možnosti obrambe udeleženih podjetij ni prepričljivo prikazana in torej ni nobenih indicev za to, da bi lahko predolgo trajanje postopka vplivalo na vsebino odločbe Komisije.( ) Vselej pa je v takih primerih mogoče zmanjšati globo zaradi pravičnosti( ) ali dodeliti pravično odškodnino( ), po potrebi na podlagi ustrezne zahteve.

125. Iz tega izhaja, da je izvajanje združenja FEG, na podlagi katerega bi bila razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe potrebna avtomatično in že zaradi predolgega trajanja postopka, torej neodvisno od morebitne krnitve možnosti obrambe, napačno.

b) Ali je v obravnavanem primeru šlo za krnitev možnosti obrambe?

126. Vendar je treba preučiti, ali je Sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru lahko, ne da bi napačno uporabilo pravo, izhajalo iz tega, da možnosti obrambe združenja FEG niso bile okrnjene. Združenje FEG v zvezi s tem po eni strani utemeljjuje, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo obdobja pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, po drugi strani pa, da je Sodišče prve stopnje prezrlo konkretne težave, s katerimi se posamezno podjetje sreča pri pripravi svoje obrambe.

127. Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi pravilno izhaja iz tega, da se lahko zadevna podjetja v primeru kartela branijo v zvezi z očitki, ki jih je navedla Komisija, šele po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Šele v tej (drugi) fazi postopka, v kateri se preiskave Komisije končajo in upravni postopek pridobi kontradiktorno naravo, pride pravica do obrambe v celoti do izraza.( ) Udeležena podjetja imajo zlasti šele takrat možnost vpogleda v spis in šele takrat lahko tudi podajo svoje stališče v zvezi z ugotovitvami Komisije o možnih kršitvah. Prva faza postopka pa je posvečena preiskavam Komisije, zato se v njej pravica zadevnih podjetij do obrambe še ne obravnava. Če Komisija v tej prvi fazi postopka stopi v stik z zadevnimi podjetji, na primer v obliki zahteve za posredovanje podatkov, gre pri tem za čisti pripravljalni ukrep, ne pa za dejanje zaslišanja. Tudi odobritev vpogleda v spis v tej fazi postopka iz očitnih razlogov ni predvidena, saj bi lahko resno ogrozila uspeh preiskav in povzročila zamudo v postopku, namesto da bi postopek pospešila.

128. Čeprav torej pravica zadevnih podjetij do obrambe nedvomno pride v celoti do izraza šele po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, to pomeni izključno v drugi fazi postopka, predhodna prva faza upravnega postopka kljub temu ni povsem brez vpliva na možnosti obrambe zadevnih podjetij.

129. Čim več časa preteče med prvimi pripravljalnimi ukrepi in obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, tem bolj verjetno je, da se morebitni razbremenilni dokazi v zvezi z očitki, navedenimi v ugotovitvah o možnih kršitvah, vse težje pridobivajo. Povsem mogoče je, da se koristne informacije beležijo v knjigah in arhivih, da bi se tako zagotovila pripravljenost na morebitne ukrepe upravnih organov oziroma sodne ukrepe.( ) Kot pa pravilno nakazuje združenje FEG, je glede na pretek časa – ne glede na to, ali ta čas preteče pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah ali po njem – zbiranje razbremenilnih prič lahko vse težje, zlasti zaradi običajnih zamenjav pri članih poslovodnih organov in drugih zaposlenih. Sodišče prve stopnje tega v izpodbijani sodbi ne obravnava zadostno.( )

130. Že predolgo trajanje prve faze postopka lahko vpliva na poznejše možnosti obrambe zadevnih podjetij in končno razvrednoti njihovo pravico do obrambe, ko se ta uveljavlja v drugi fazi postopka. Tega Sodišče prve stopnje ne upošteva, ko navaja, da predolgo trajanje prve faze postopka „samo po sebi ne more“ krniti pravice udeleženih podjetij do obrambe.( )

131. Tako Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, ko je v točkah od 86 do 93 izpodbijane sodbe obseg svojega preizkusa omejilo na to, „ali je predolgo trajanje te zadnje faze postopka krnilo pravico do obrambe“.( ) Poleg tega bi Sodišče prve stopnje moralo preizkusiti tudi to, ali je lahko predolgo trajanje prve faze postopka pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah povzročilo krnitev poznejših možnosti obrambe udeleženih podjetij, zlasti ali je združenje FEG prepričljivo prikazalo tako krnitev.

132. Sicer pa tako ravnanje nikakor ni enakovredno prestavitvi izvrševanja pravice do obrambe na zgodnejši čas. Zaslišanje udeleženih podjetij in njihova pravica do vpogleda v spis sta in bosta tudi v prihodnje ostala pridržana za drugo fazo postopka, torej za obdobje po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. To pa ne izključuje tega, da bi bile lahko že predolge predhodne preiskave oziroma celo daljša nedejavnost Komisije med prvo fazo postopka vzrok za krnitev možnosti obrambe in s tem tudi kršitev pravice do obrambe.

133. Ker izpodbijana sodba glede tega ne vsebuje nobenih razlogov, jo je treba razveljaviti in – glede na stanje postopka – vrniti v novo odločanje Sodišču prve stopnje v skladu s členom 61(1) Statuta Sodišča.

3. Sedmi pritožbeni razlog: zmanjšanje globe

134. Glede na zgoraj navedeno prvi pritožbeni razlog vodi že do razveljavitve izpodbijane sodbe v celoti, zato v nadaljevanju le še podredno zavzemam stališče do vprašanja morebitnega zmanjšanja globe, ki je predmet sedmega pritožbenega razloga.

135. S tem pritožbenim razlogom združenje FEG Sodišču prve stopnje očita, da je pri izvrševanju svoje neomejene pristojnosti glede odločb (člen 229 ES in člen 17 Uredbe št. 17) storilo očitno napako. Sodišče prve stopnje naj zlasti ne bi upoštevalo, da odgovornost za predolgo trajanje postopka nosi Komisija, zato si odgovornosti ne delijo Komisija in udeležena podjetja, kot je sprva domnevala Komisija.( )

136. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče sicer ni tisto, ki v pritožbenem postopku iz razlogov pravičnosti s svojo presojo nadomesti presojo Sodišča prve stopnje, ko to odloči o višini globe pri izvrševanju svoje neomejene pristojnosti.( ) Vendar Sodišče lahko preveri, ali je Sodišče prve stopnje storilo očitno napako oziroma kršilo načelo sorazmernosti ali načelo enakosti.( ) Kolikor torej združenje FEG očita očitno napako Sodišča prve stopnje pri preizkusu odločbe v zvezi z višino globe, je njegov sedmi pritožbeni razlog dopusten.

137. Vsebinsko se taka očitna napaka domneva, prvič, kadar Sodišče prve stopnje ne upošteva obsega svojih pristojnosti v okviru pregleda odločb v skladu s členom 229 ES v povezavi s členom 17 Uredbe št. 17. Drugič, za očitno napako gre tudi, če Sodišče prve stopnje pred odločitvijo o višini globe ne preuči zadostno vseh dejstev oziroma trditev, pomembnih za odločitev o višini globe v posameznem primeru.( )

138. Kar zadeva obseg pristojnosti Sodišča prve stopnje v okviru člena 229 ES, je treba upoštevati, da neomejena pristojnost ni vezana na ista merila kot razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Pri neomejeni pristojnosti predvsem ne gre le za nadzor zakonitosti odločbe Komisije. V takem okviru se namreč lahko upošteva tudi vidik primernosti in pravičnosti. Toliko bolj se upoštevajo kršitve postopka, kot je kršitev načela odločanja v razumnem roku, ki pomenijo – kot je že bilo omenjeno( ) – kršitev temeljnih pravic, tudi če upoštevne kršitve niso vplivale na vsebino odločbe Komisije in torej ne povzročijo razglasitve ničnosti te odločbe.

139. To je Sodišče prve stopnje v obravnavanem primeru pravilno spoznalo in navedlo, da bi bilo že samo zaradi predolgega trajanja upravnega postopka, za kar nosi odgovornost Komisija, mogoče dodatno zmanjšati naloženo globo.( ) Iz tega izhaja, da Sodišče prve stopnje ni storilo očitne napake.

140. Vendar to ni tako, kadar gre za obveznost Sodišča prve stopnje, da zadostno upošteva vsa dejstva oziroma trditve, pomembne za odločitev.

141. Med dejstva, pomembna za odločitev, v okviru neomejene pristojnosti je v obravnavanem primeru spadala zlasti odgovornost Komisije za predolgo trajanje dveh delnih faz upravnega postopka, torej ne samo za prekoračitev običajnega časovnega okvira med zaslišanjem strank in sprejetjem izpodbijane odločbe, temveč tudi za več kot tri leta trajajočo fazo nedejavnosti pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, v fazi predhodnih preiskav.

142. Čeprav torej Sodišče prve stopnje na začetku izpodbijane sodbe ugotovi, da Komisija nosi odgovornost za predolgo trajanje obeh delnih faz upravnega postopka,( ) pozneje v okviru neomejene pristojnosti upošteva le še njeno odgovornost za predolgo trajanje ene izmed delnih faz, namreč za obdobje med zaslišanjem strank in sprejetjem izpodbijane odločbe. To je še zlasti očitno v točki 436 izpodbijane sodbe, v kateri se začne izvajanje Sodišča prve stopnje v zvezi z višino globe. Tam je podano sklicevanje le na točko 85 izpodbijane sodbe, torej na tisti del besedila, ki obravnava odgovornost Komisije za predolgo trajanje postopka po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Ni pa mogoče najti nobenega sklicevanja na točko 77 izpodbijane sodbe, iz katere izhaja odgovornost Komisije za predolgo trajanje postopka pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah.

143. S tem ko je Sodišče prve stopnje opustilo upoštevanje predolgega trajanja postopka pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah v zvezi z morebitnim sodnim zmanjšanjem globe, je pri izvrševanju svoje neomejene pristojnosti glede odločb v skladu s členom 229 ES v povezavi s členom 17 Uredbe št. 17 torej očitno napačno uporabilo pravo.

144. Celo če se torej izpodbijana sodba v nasprotju s tukaj zastopanim stališčem( ) ne bi razveljavila v celoti že zaradi prvega pritožbenega razloga, bi jo bilo vsekakor treba razveljaviti zaradi sedmega pritožbenega razloga, kolikor Sodišče prve stopnje zavrne zahtevo združenja FEG za zmanjšanje globe, ki mu je bila naložena. V tem primeru bi stanje postopka dovoljevalo, da Sodišče v skladu s členom 61(1) svojega Statuta samo dokončno odloči o zadevi. Sodišče bi zlasti lahko samo dokončno odločilo o zmanjšanju globe, ki jo je naložila Komisija.( )

145. V obravnavanem primeru je Komisija že pri izračunu globe v izpodbijani odločbi upoštevala odbitek v višini 100.000 EUR. Pri tem pa ni razlikovala raznih nepravilnosti postopka, navedenih v odločbi, tako da ni mogoče ugotoviti, kakšen delež zneska 100.000 EUR se nanaša prav na predolgo trajanje postopka. Razlikovala ni niti obeh faz upravnega postopka. Prav tako ni izhajala iz tega, da je sama odgovorna za predolgo trajanje postopka v obeh fazah( ), kot je naposled ugotovilo Sodišče prve stopnje. Glede na navedeno se zdi, da z odbitkom, ki ga je določila Komisija, pri izračunu globe ni bila dovolj upoštevana kršitev procesnih pravic združenja FEG.

146. V teh okoliščinah bi bilo dodatno zmanjšanje globe upravičeno. Za izhodišče bi se pri tem lahko štel znesek 50.000 EUR, ki ga je v primeru Baustahlgewebe( ) kot odbitek upoštevalo Sodišče; v tej zadevi je bila globa, ki jo je Komisija prvotno naložila, glede na red velikosti primerljiva z globo, naloženo združenju FEG.

147. Poleg tega bi bilo treba v obravnavanem primeru še zlasti upoštevati, da Komisija glede na ugotovitve Sodišča prve stopnje nosi odgovornost za več kot tri leta trajajočo fazo nedejavnosti. Zato se zdi primerno, da se za vsako polno leto nedejavnosti v fazi postopka pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah globa zmanjša za navedeni znesek 50.000 EUR, skupno torej za 150.000 EUR. Treba je upoštevati še predolgo trajanje faze postopka po obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, in sicer z odbitkom dodatnih 50.000 EUR. Iz tega izhaja, da skupni znesek, za katerega bi Sodišče lahko zmanjšalo globo – trenutno 4.400.000 EUR –, znaša 200.000 EUR.

D – Vmesni predlog glede prvega in sedmega pritožbenega razloga

148. Glede na tu predlagano rešitev v zvezi s prvim pritožbenim razlogom( ) je treba izpodbijano sodbo v celoti razveljaviti in zadevo vrniti Sodišču prve stopnje.

149. Če pa bi Sodišče v nasprotju s tukaj zastopanim stališčem ugotovilo, da je prvi pritožbeni razlog neutemeljen, bi izpodbijano sodbo vsekakor moralo razveljaviti zaradi sedmega pritožbenega razloga,( ) kolikor se zahteva združenja FEG za zmanjšanje globe, ki mu je bila naložena, zavrne. V tem primeru bi moralo zmanjšati globo, pritožbo pa v preostalem zavrniti.

VI – Stroški

150. Če pritožba ni utemeljena ali če Sodišče v skladu s členom 122, prvi odstavek, Poslovnika samo dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških.

151. Glede na tu predlagano rešitev v zvezi s prvim pritožbenim razlogom je treba zadevo v celoti vrniti Sodišču prve stopnje, zato je treba odločitev o stroških pridržati.( )

VII – Predlog

152. Glede na navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj razsodi:

1. Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 16. decembra 2003 v združenih zadevah T-5/00 in T-6/00 se razveljavi.

2. Zadeva se vrne Sodišču prve stopnje.

3. Odločitev o stroških se pridrži.