Zadeva T-289/03

British United Provident Association Ltd (BUPA) in drugi

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Državne pomoči — Sistem izravnave tveganj, ki ga je uvedla Irska na trgu zasebnega zdravstvenega zavarovanja — Ureditev pomoči — Storitve splošnega gospodarskega pomena — Člen 86(2) ES — Odločba Komisije o nenasprotovanju — Ničnostna tožba — Dopustnost — Načeli potrebnosti in sorazmernosti“

Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 12. februarja 2008 II - 95

Povzetek sodbe

(člen 86(2) in (3) ES; Uredba Sveta 659/1999, člen 4(4) in 13(1))

(člena 86(2) ES in 87(1) ES; Obvestilo Komisije 2001/C 17/04, točki 14 in 15)

(člena 86(1) in (2) ES in 87(1) ES; Obvestilo Komisije 2001/C 17/04, točki 14 in 15)

Razlaga, ki jo Sodišče v okviru vprašanja za predhodno odločanje poda o določbi prava Skupnosti, se omejuje na razjasnitev ter določitev njenega pomena in dometa, kot bi jo bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njene uveljavitve. Iz tega izhaja, da se tako razlagana določba lahko in mora uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala ter so bila vzpostavljena pred zadevno sodbo. Sodišče pa sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je bistveni del pravnega reda Skupnosti, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je razložilo, zaradi izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Sicer pa je mogoče to omejitev dovoliti le v sodbi, v kateri je odločeno o zatrjevani razlagi. Te ugotovitve, ki izhajajo iz sodne prakse, v kateri je obravnavana predvsem naloga nacionalnega sodnika, da uporablja pravo Skupnosti, se mutatis mutandis uporabljajo za institucije Skupnosti, ko so te na vrsti, da uveljavijo določbe prava Skupnosti, katerih razlago pozneje poda Sodišče. Iz tega izhaja, da so, ker Sodišče ni časovno omejilo obsega sodbe z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark (C-280/00), merila za razlago člena 87(1), ES, ki iz nje izhajajo in katerih obseg se v veliki meri pokriva z obsegom meril iz člena 86(2) ES, popolnoma upoštevna v okviru in z namenom, ki sta prevladala ob njenem sprejetju, na način, prilagojen posebnim dejstvom tega primera, za ugotovitev veljavnosti odločbe Komisije, izdane pred izrekom navedene sodbe, in ki izključuje opredelitev državne pomoči, potrebne za zaščito naloge splošnega gospodarskega pomena. (Glej točke od 158 do 160.)

Države članice imajo široko diskrecijsko pravico pri opredeljevanju, kaj štejejo za storitve splošnega gospodarskega pomena. Ta posebna pravica je potrjena s tem, da v pravu Skupnosti ni niti pristojnosti, posebej podeljene Skupnosti, niti natančne in popolne opredelitve pojma storitev splošnega gospodarskega pomena. Opredelitev lastnosti in obsega naloge storitev splošnega gospodarskega pomena na področjih posebnih dejavnosti, za katere Skupnost ni pristojna v smislu člena 5, prvi odstavek, ES, ali temeljijo na le omejeni oziroma deljeni pristojnosti Skupnosti v smislu drugega odstavka tega člena, namreč načeloma ostaja v pristojnosti držav članic. To delitev pristojnosti poleg tega na splošni ravni izraža člen 16, v skladu s katerim ob upoštevanju položaja, ki ga imajo storitve splošnega gospodarskega pomena v okviru skupnih vrednot Unije, ter vloge, ki jo imajo pri pospeševanju socialne in teritorialne kohezije v Uniji, Skupnost in države članice v mejah svojih pristojnosti na področju uporabe te pogodbe skrbijo za to, da takšne službe delujejo na podlagi načel in pogojev, ki jim omogočajo izpolnjevanje njihovih nalog. Pristojnost držav članic za opredelitev storitev splošnega gospodarskega pomena pa ni neomejena in je ni mogoče izvajati arbitrarno, samo da bi se določen sektor izognil uporabi pravil o konkurenci. Zato je nadzor, ki ga lahko izvajajo institucije Skupnosti nad pooblastili države članice za odločanje po diskreciji pri določanju storitev splošnega gospodarskega pomena, omejen na iskanje očitnih napak pri presoji. Država članica mora, čeprav ima pri tem, kar šteje za storitve splošnega gospodarskega pomena, široko diskrecijo, ko se sklicuje na obstoj in potrebo po varovanju naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, vseeno paziti, da ta izpolnjuje določena najnižja merila, skupna vsaki nalogi storitev splošnega gospodarskega pomena v smislu Pogodbe ES, ter dokazati, da so ta merila v okoliščinah posameznega primera izpolnjena. Gre predvsem za to, da je podan oblastveni akt, s katerim je zadevnemu gospodarskemu subjektu podeljena taka naloga, ter za univerzalno in obvezno naravo te naloge. Nasprotno pa, če država članica ne dokaže, da so ta merila izpolnjena, ali pa jih ne spoštuje, lahko to pomeni očitno napako, ki jo mora Komisija sankcionirati, drugače tudi sama stori očitno napako. Poleg tega mora država članica navesti razloge, zaradi katerih meni, da je treba zadevno storitev zaradi njene posebne narave opredeliti kot storitev splošnega gospodarskega pomena in jo ločiti od vseh drugih gospodarskih dejavnosti. Dejansko brez take obrazložitve institucije Skupnosti ne bi mogle opravljati niti omejenega nadzora glede obstoja očitne napake države članice v okviru njene diskrecijske pravice. (Glej točke od 166 do 169 in 172.)

Ponudba storitve splošnega gospodarskega pomena mora biti v osnovi v splošnem oziroma javnem interesu. Na tej podlagi se storitve splošnega gospodarskega pomena ločijo predvsem od storitev, namenjenih zasebnim interesom, čeprav so lahko zadnje bolj ali manj skupne oziroma jih država priznava kot legitimne oziroma koristne. Poleg tega se splošni oziroma javni interes ne sme strniti v potrebi, da se za zadevni trg določijo določena pravila oziroma da se tržna dejavnost zadevnih gospodarskih subjektov pogoji z dovoljenjem države. Pravzaprav le dejstvo, da nacionalni zakonodajalec v splošnem interesu v širšem smislu določi nekatera pravila za dovoljenje, delovanje oziroma nadzor vseh gospodarskih subjektov v nekem sektorju, načeloma ni bistveno za obstoj naloge storitve splošnega gospodarskega pomena. Nasprotno pa priznanje naloge storitve splošnega gospodarskega pomena ne pomeni nujno, da bo gospodarski subjekt, zadolžen zanjo, dobil izključno oziroma posebno pravico, da jo bo izpolnil. Iz skupnega branja odstavkov (1) in (2) člena 86 ES izhaja, da je treba razlikovati med posebno oziroma izključno pravico, podeljeno gospodarskemu subjektu, in nalogo storitve splošnega gospodarskega pomena, ki je v okoliščinah posameznega primera lahko pripeta k tej pravici. Podelitev posebne oziroma izključne pravice gospodarskemu subjektu je samo orodje, morda upravičeno, ki temu gospodarskemu subjektu omogoča izpolnjevanje naloge storitve splošnega gospodarskega pomena. Zato ugotovitev Komisije, ki se sklicuje na točki 14 in 15 Sporočila o storitvah splošnega pomena, v skladu s katerim je mogoče nalogo storitve splošnega gospodarskega pomena dodeliti tudi z obveznostjo, naloženo več ali celo vsem gospodarskim subjektom, dejavnim na istem trgu, ni napačna. V tem primeru ni mogoče zahtevati, da bi bilo treba vsakemu gospodarskemu subjektu, ki mu je naložena ta obveznost, ločeno zaupati to nalogo s posamičnim aktom oziroma z naročilom. (Glej točke 178, 179 in 183.)

Glede opredelitve storitve storitev splošnega gospodarskega pomena iz prava Skupnosti ne izhaja, da morajo biti zadevne storitve univerzalne storitve v ožjem pomenu. Dejansko pojem univerzalne storitve v smislu prava Skupnosti ne pomeni, da mora zadevna storitev zadovoljevati potrebe, skupne celotnemu prebivalstvu, oziroma da jo je treba ponujati na vsem ozemlju. Čeprav te storitve ustrezajo vrsti klasične in v državah članicah najbolj razširjene storitve splošnega gospodarskega pomena, s tem niso izključene druge vrste storitev splošnega gospodarskega pomena, prav tako zakonite, ki jih lahko države članice veljavno izberejo pri izvrševanju diskrecijske pravice. Zato dejstvo, da sta teritorialna in materialna uporaba zadevnih obveznosti storitev splošnega gospodarskega pomena omejeni oziroma da ima od zadevne storitve korist le relativno omejena skupina uporabnikov, ne postavlja nujno pod vprašaj univerzalne narave naloge storitve splošnega gospodarskega pomena. Poleg tega merilo univerzalnosti ne zahteva, da bi morala biti zadevna storitev brezplačna oziroma da bi jo bilo treba ponujati ne glede na ekonomsko donosnost in dejstvo, da cene opravljenih storitev niso niti urejene niti ni zanje določen najvišji prag, prav tako ne vpliva na njihovo univerzalno naravo. Pravzaprav dejstvo, da določeni morebitni uporabniki nimajo dovolj finančnih sredstev za to, da bi bili deležni storitev, ne spodkopava njene univerzalne narave, saj se zadevna storitev vsem strankam ponuja po enotnih in nediskriminatornih cenah ter pod pogoji podobne kakovosti. Obvezna narava zadevne storitve je bistveni pogoj za obstoj naloge storitve splošnega gospodarskega pomena v smislu prava Skupnosti. To obvezno naravo je treba razumeti v tem smislu, da morajo gospodarski subjekti, ki jim je z oblastvenim aktom zaupana naloga storitve splošnega gospodarskega pomena, zadevno storitev na trgu načeloma ponujati ob spoštovanju obveznosti storitev splošnega gospodarskega pomena, ki urejajo opravljanje te storitve. S stališča gospodarskega subjekta, ki mu je zaupana tovrstna naloga, lahko to obvezno naravo – ki je v nasprotju s trgovinsko svobodo in načelom proste konkurence – predstavlja predvsem obveznost, zlasti pri podelitvi izključne oziroma posebne pravice, izvajanja določene trgovinske dejavnosti ne glede na stroške, ki so s tem povezani. V takem primeru je taka obveznost nasprotna dajatev za varstvo naloge storitve splošnega gospodarskega pomena in tržnega položaja, ki je z njo povezan prek akta, s katerim je bila taka naloga podeljena. Če ne gre za izključno oziroma posebno pravico, lahko obvezno naravo take naloge predstavlja obveznost zadevnega gospodarskega subjekta, določena v oblastvenem aktu, da ponuja določene storitve vsem, ki zanje zaprosijo. Vendar prisilna narava naloge storitve splošnega gospodarskega pomena ne predvideva, da javni organi zadevnemu gospodarskemu subjektu naložijo opravljanje naloge z vnaprej natančno določeno vsebino. Dejansko obvezna narava te naloge ne izključuje obstoja določene svobode, ki jo ima gospodarski subjekt na trgu, vključno z vsebino in določitvijo cen storitev, ki jih namerava ponujati. V teh okoliščinah je zagotovljena najmanjša svoboda dejavnosti gospodarskih subjektov in s tem konkurenca glede kakovosti in vsebine zadevnih storitev, s čimer se v interesu Skupnosti omeji obseg omejitve konkurence, ki je na splošno posledica dodelitve naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, ne da bi to vplivalo na cilje le-te. Iz tega sledi, da je, če ni izključne oziroma posebne pravice, da bi bilo mogoče neko storitev šteti za obvezno, dovolj, da mora biti gospodarskemu subjektu, ki mu je ta naloga zaupana, naložena obveznost to storitev ponujati vsem uporabnikom, ki zanjo zaprosijo. Z drugimi besedami sta obvezna narava storitve in posledično naloga storitve splošnega gospodarskega pomena podani, če mora ponudnik pod določenimi pogoji sklepati pogodbe, ne da bi smel zavrniti sopogodbenika. Zadnji element omogoča ločiti storitev, ki spada v okvir naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, od vseh drugih storitev na trgu in s tem od vseh drugih dejavnosti, ki se opravljajo popolnoma svobodno. (Glej točke od 186 do 190, 202 in 203.)

Merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo iz naslova naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, morajo biti vnaprej določena objektivno in pregledno. Vendar ta pogoj nacionalnemu zakonodajalcu ne prepoveduje, da nacionalnim organom prepusti določeno polje proste presoje. Nasprotno ima država članica široko diskrecijo ne le pri opredelitvi naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, ampak tudi glede določitve nadomestila za stroške, ki je odvisna od presoje zapletenih ekonomskih dejstev. Poleg tega ta pogoj prav zato, ker je ta določitev le predmet omejene presoje institucij Skupnosti, zahteva, da morajo imeti navedene institucije možnost preveriti obstoj objektivnih in preglednih meril, ki morajo biti natančno določena, tako da se državam članicam prepreči vsaka zloraba pojma storitev splošnega gospodarskega interesa. V zvezi s tem le zapletenost ekonomskih in matematičnih enačb, s katerimi je urejeno izračunavanje, ki ga je treba opraviti, ne vpliva na natančno in jasno opredeljeno naravo upoštevnih meril. Nadzor Komisije in Sodišča prve stopnje nad potrebnostjo in sorazmernostjo nadomestila iz naslova naloge storitve splošnega gospodarskega pomena je nujno omejen. Po eni strani je glede na diskrecijsko pravico, ki jo ima država članica pri opredelitvi tovrstne naloge in pogojev za njeno izvajanje, vključno s presojo dodatnih stroškov, povezanih z njenim izvajanjem, ki je odvisna od zapletenih ekonomskih dejstev, Komisija na tej podlagi pristojna za izvajanje nadzora, ki je omejen na presojo očitne napake. Po drugi strani pa iz tega izhaja, da tudi nadzor, ki ga v zvezi s tem izvaja Sodišče prve stopnje nad presojo Komisije, ne sme preseči iste meje in se mora omejiti na presojo, ali je Komisija pravilno ugotovila očitno napako države članice oziroma zavrnila, da je ta podana. Poleg tega ta nadzor zajema odločitev sodišča Skupnosti o tem, ali so dokazi, ki so jih podale tožeče stranke, dovolj, da se z njimi omaje verjetnost presoje zapletenih ekonomskih dejstev, zajetih v izpodbijani odločbi. Razen te presoje verjetnosti Sodišče prve stopnje s svojo presojo ne more nadomestiti presoje upoštevnih zapletenih ekonomskih dejstev avtorja odločbe. V tem okviru se presoja Sodišča prve stopnje nanaša na preverjanje, ali je Komisija spoštovala pravila postopka in obrazložitve ter natančno ugotovila dejansko stanje in pravilno uporabila pravo ali je napravila očitno napako pri presoji dejanskega stanja oziroma zlorabila pooblastila. Glede nadzora nad sorazmernostjo nadomestila za izvajanje naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, kot je ustanovljena s splošnim aktom, je poleg tega v sodni praksi natančneje določeno, da je ta nadzor omejen na preverjanje, ali je določeno nadomestilo potrebno za opravljanje te naloge storitve splošnega gospodarskega pomena v ekonomsko sprejemljivih razmerah oziroma, obratno, ali zadevni ukrep očitno ni primeren za dosego zasledovanega cilja. (Glej točke 209, 214, 217 in od 220 do 222.)

V okviru nujno omejenega nadzora, tako Komisije kot Sodišča prve stopnje, nad potrebnostjo in sorazmernostjo nadomestila iz naslova naloge storitve splošnega gospodarskega pomena ni mogoče postaviti pod vprašaj niti veljavnosti ciljev, ki jih zasleduje, niti zakonitosti pravil, ki urejajo delovanje sistema izravnave tveganj na trgu zasebnega zdravstvenega zavarovanja države članice, pri čemer morajo zavarovatelji upoštevati, ker gre za nalogo storitve splošnega gospodarskega pomena, obveznosti enotnega ocenjevanja, odprtega pristopa, življenjskega zavarovanja in najosnovnejših storitev za vse zavarovance, ne glede na starost, spol ali zdravstveno stanje, in v bistvu določiti, prvič, plačilo dajatve zavarovateljev z bolj zdravim profilom tveganja od povprečnega tržnega tveganja, in, drugič, ustrezno plačilo nadomestila zavarovateljem, ki imajo manj zdrav profil tveganja od povprečnega tržnega tveganja. Čeprav se s tem nadomestilom ne želi nadomestiti morebitnih stroškov in dodatnih stroškov, povezanih z opravljanjem določenih storitev, ampak le izravnati dodatne stroške, ki jih je treba pripisati negativni razliki med profilom tveganja glede na profil povprečnega tržnega tveganja, so ti stroški dodatni stroški, ki jih mora prevzeti zavarovatelj na trgu, za katerega veljata odprti pristop in enotno ocenjevanje, ker mora nositi stroške za osebe z visokim tveganjem, ne da bi lahko določil znesek premij glede na zavarovano tveganje. Za delovanje tovrstnega sistema, ki se temeljito razlikuje od delovanja sistema nadomestil, ki je bil predmet sodbe v zadevi Altmark z dne 24. julija 2003 (C-280/00), ni treba strogo upoštevati tretjega pogoja iz te sodbe, ki zahteva, da mora biti mogoče določiti stroške, ki nastanejo zaradi izvajanja naloge storitve splošnega gospodarskega pomena. Kljub temu je količinska opredelitev dodatnih stroškov, povzročenih zavarovateljem, ki so prejemniki tega nadomestila, s primerjavo dejanskega tveganja zavarovatelja in profila povprečnega tržnega tveganja, ob upoštevanju zneskov, ki jih povrnejo vsi zavarovatelji, skladna s ciljem in z namenom navedenega pogoja, v delu, v katerem izračun nadomestila temelji na konkretnih objektivnih elementih, ki jih je mogoče jasno opredeliti in nadzorovati. Posledično glede na to, da to nadomestilo ne zajema nadomestila stroškov, ki so neposredno povezani z opravljanjem storitev splošnega gospodarskega pomena, kar ustreza položaju iz tretjega pogoja iz sodbe Altmark, tudi ni treba upoštevati prihodkov od teh storitev, zato da bi določili morebitne konkretne dodatne stroške te storitve, ker ozka uporaba navedenega pogoja, ki se nanaša na drugačno obliko nadomestila, ne bi upoštevala posebnosti delovanja sistema izravnave zadevnih tveganj. Niti cilj niti namen tega pogoja namreč ne zahtevata, da se prihodki upoštevajo v okviru sistema nadomestil, ki deluje neodvisno od njih. Nazadnje, ob upoštevanju nevtralnosti navedenega sistema nadomestil glede na prihodke in ugodnosti zavarovateljev po eni strani ter posebnosti dodatnih stroškov, povezanih z negativnim profilom tveganja teh zavarovateljev po drugi strani, se četrti pogoj iz zgoraj navedene sodbe Altmark, ki nalaga – ker naloga splošnega pomena podjetju ni bila dodeljena z uporabo postopka javnega razpisa – primerjavo stroškov in prihodkov, neposredno povezanih z zagotavljanjem storitve, tudi ne more strogo uporabljati. Ker se je bila Komisija vseeno dolžna prepričati, da nadomestilo ni zajemalo možnosti nadomestila stroškov, ki bi jih lahko povzročila neučinkovitost zavarovateljev. (Glej točke 229, od 235 do 238, 241, 246 in 249.)

Niti iz upoštevne zakonodaje niti iz sodne prakse ne izhaja, da mora izrek odločb, sprejetih na podlagi členov 87 ES in 86 (2) ES hkrati, nujno izpolniti natančne zahteve. Poleg tega je treba pri presoji dejanskega obsega akta, katerega izrek je neločljivo povezan z obrazložitvijo, če je potrebna njegova razlaga, upoštevati razloge, ki so pripeljali do njegovega sprejetja. Zato tudi če se zdi zaželeno, da v skrbi za jasnost in pravno varnost Komisija v izreku akta izrecno navede določbe Pogodbe, ki jih uporablja, opustitev ne pomeni napačne uporabe prava, če je mogoče iz razlogov in izreka akta, branih skupaj, opredeliti prav te določbe. (Glej točko 260.)

Glede splošne ureditve pomoči, to je sistema, ki temelji na skupini splošnih določb, katerih uporabo do določene stopnje vnaprej določajo objektivna in pregledna merila, niso pa vnaprej določene vse podrobnosti, katerih namen je zagotovitev varstva naloge splošnega gospodarskega pomena, je nadzor, ki ga lahko izvršuje Komisija iz tega naslova, na skupni podlagi členov 87 ES ter 86(2) in (3), ES, še posebej nadzor glede potrebnosti sporočenega sistema, nujno omejen na preverjanje, prvič, ali navedeni sistem temelji na ekonomsko in dejansko očitno napačnih domnevah ter, drugič, ali očitno ni primeren za dosego zasledovanih ciljev. Sodišče prve stopnje mora prav v tem okviru presoditi predvsem, ali je Komisijina presoja v tem pogledu v zadostni meri verjetna, da lahko potrdi potrebnost zadevnega sistema. V okviru tega nadzora je treba najprej po eni strani presoditi, ali je bilo nepravilno delovanje trga, na katero se je sklicevala država članica, da bi upravičila uvedbo in varstvo zadevne naloge storitve splošnega gospodarskega pomena, dovolj verjetno, ter po drugi strani presoditi, ali bi lahko Komisija razumno štela, da je bil tak sistem po naravi potreben in primeren za rešitev navedenih vprašanj. Zato mora Sodišče prve stopnje preveriti, ali Komisijina presoja teh dveh točk temelji na dejanskih razmerah in verjetnem razvoju zadevnega trga, kot so bili podani ob sprejetju izpodbijane odločbe, z vidika vseh podatkov, ki jih je Komisija imela ali bi jih morala imeti na voljo. Predvsem glede obsega nadzora Komisije ta ne more nadomestiti nadzora države članice, ki izvaja svojo široko diskrecijsko pravico. Tako Komisija v okviru nadzora potrebnosti ne more na osnovi razpoložljivih podatkov preverjati, ali bi po eni strani lahko razvoj trga dejansko šel v določeno smer in po drugi strani ali bi lahko uporaba instrumentov za urejanje trga, ki jih določa sporočeni sistem, zaradi tega v določenem trenutku postala nepogrešljiva za zagotovitev izpolnitve naloge zadevne storitve splošnega gospodarskega pomena. Pravzaprav nadzor potrebnosti ne zahteva prepričanja Komisije, da se država članica glede na trenutne ali prihodnje tržne razmere ne more odpovedati sporočenim ukrepom, ampak je omejen na presojo, ali je glede načina, na katerega se zagotavlja izpolnjevanje naloge storitve splošnega gospodarskega pomena v ekonomsko sprejemljivih razmerah, podana očitna napaka pri izvrševanju široke diskrecije države članice. Nazadnje, če je ta nadzor, ki ga opravlja Komisija, omejen, je treba to okoliščino upoštevati tudi v okviru nadzora zakonitosti, ki ga opravlja sodišče Skupnosti glede presoje Komisije. Ta nadzor Sodišča prve stopnje mora biti še bolj omejen, saj se presoja Komisije nanaša na presojo ekonomsko zapletenih dejstev. To še posebej velja za nadzor, ki se izvaja na podlagi načela sorazmernosti, predvsem ko izpodbijani akt zajema države ukrepe splošnega pomena. Dejansko mora biti tak nadzor Sodišča prve stopnje omejen na preverjanje, ali so ti ukrepi očitno neprimerni glede na zasledovani cilj. (Glej točke od 265 do 269.)

V okviru ničnostne tožbe, vložene zoper odločbo Komisije s področja državnih pomoči, tožeča stranka ne sme navajati tožbenih razlogov, ki temeljijo na kršitvi določb prava Skupnosti, razen členov 87 ES in 88 ES, ki ju je treba v okoliščinah obravnavanega primera brati skupaj s členom 86 ES. Obveznost Komisije, da sprejme dokončno stališče v postopku s področja državnih pomoči o tem, ali je ali ni podana kršitev teh drugih določb bi namreč, prvič, zadela ob postopkovna pravila in varovalke – deloma zelo razhajajoče in z različnimi pravnimi posledicami –, ki so značilne za postopke, posebej predvidene za nadzor nad uporabo teh določb, ter, drugič, ob načelo avtonomije upravnih postopkov in pravnih sredstev. Poleg tega posameznik niti pod okriljem ničnostne tožbe proti odločbi s področja državnih pomoči, upoštevaje diskrecijsko pravico Komisije v tem okviru, ni upravičen začeti postopka zaradi tega, ker ni bil začet postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES oziroma ker Komisija ni sprejela stališča, ali je država članica morda kršila določbe Pogodbe. Zoper to odločbo se ni mogoče upravičeno sklicevati na sodno prakso, v skladu s katero iz splošnega namena Pogodbe izhaja, da postopek iz člena 88 ES ne sme nikoli privesti do izida, ki bi bil v nasprotju s posameznimi določbami Pogodbe, saj Komisiji na podlagi te obveznosti ni treba opravljati presoje z vidika upoštevnih določb, ki v ožjem smislu ne spadajo v okvir prava pomoči, razen če niso posamezne podrobnosti zadevne pomoči tako tesno povezane z njenim predmetom, da bi njihova morebitna neskladnost s temi določbami nujno vplivala na združljivost te pomoči s skupnim trgom. Poleg tega diskrecijska pravica, ki jo ima Komisija na podlagi člena 88 ES na področju pomoči, tej ne dopušča, da državam članicam dovoli odstopanja od določb prava Skupnosti, razen določb, ki se nanašajo na uporabo člena 87(1) ES. Iz tega po eni strani izhaja, da Komisija v okviru postopka s področja državnih pomoči ne more sprejeti dokončnega stališča glede spoštovanja drugih določb prava Skupnosti, katerih nadzor je predmet drugačne postopkovne ureditve, in po drugi strani da lahko, ker mora biti sprejetje dokončnega in pravno zavezujočega stališča Komisije omejeno na vidike pomoči, v položaj posegajo samo ti vidiki, v nasprotju z vidiki, ki se nanašajo na druge določbe prava Skupnosti in ne pomenijo potrebne podlage za izrek odločbe. Iz tega a fortiori izhaja, da popolna opustitev navedbe določb, razen določb, ki se nanašajo na pravo pomoči, v izreku in v obrazložitvi odločbe, sprejete na podlagi členov 87 ES in 88 ES ter, ko je to primerno, v okoliščinah obravnavanega primera člena 86(2) ES, ne more poseči v položaj posameznika in mu podeliti pravnega interesa. Nazadnje besedilo člena 86(2) ES, na koncu, te presoje ne izpodbija. Po eni strani tolikšen vpliv merila na trgovino, ki je v nasprotju z interesom Skupnosti, ne pomeni obveznosti Komisije, da dokončno in v celoti preveri, ali sporočeni državni ukrepi kršijo druge določbe prava Skupnosti, kar bi po drugi strani odvzelo vsakršen polni učinek členu 86(2) ES kot izjemi od pravil Pogodbe. Dejansko taka izjema nikoli ne bi mogla imeti učinka, če bi morala njena uporaba hkrati zagotoviti tudi polno spoštovanje pravil, od katerih naj bi odstopala. (Glej točke od 313 do 316, 318 in 319.)