Čeprav so, kot potrjuje člen 6(3) PEU, temeljne pravice, ki so zagotovljene z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah, kot splošna načela del prava Unije, in čeprav člen 52(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah določa, da imajo pravice iz Listine, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z navedeno konvencijo, enak pomen in obseg, kot sta zanje določena z navedeno konvencijo, ta ni pravni instrument, ki bi bil formalno vključen v pravni red Unije.

To, da odločbe o naložitvi glob na področju konkurence sprejme Komisija, samo po sebi ni v nasprotju s členom 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah. Sodišče unije ima glede načela učinkovitega sodnega varstva, to je splošnega načela prava Unije, določenega v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki v pravu Unije ustreza členu 6(1) navedene konvencije, v okviru nadzora zakonitosti, določenega s Pogodbo DEU, neomejeno pristojnost, ki mu je bila v skladu s členom 261 PDEU priznana v členu 31 Uredbe št. 1/2003 in mu omogoča, da presojo Komisije nadomesti s svojo ter tako odpravi, zniža ali zviša naloženo globo ali periodično denarno kazen. Ker nadzor, določen s Pogodbama, pomeni, da lahko sodišče Unije opravlja nadzor tako nad uporabo prava kot nad dejstvi in da ima pooblastilo za presojo dokazov, razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe in spremembo zneska glob, ni mogoče sklepati, da bi bil nadzor zakonitosti, določen v členu 263 PDEU in dopolnjen z neomejeno pristojnostjo glede zneska globe, določeno v členu 31 Uredbe št. 1/2003, v nasprotju z zahtevami načela učinkovitega sodnega varstva, določenega v členu 47 Listine.

(Glej točke od 43 do 45, 81, 84 in 106.)

Smernice o načinu določanja glob, naloženih za kršitve pravil o konkurenci, niso ne zakonodaja ne delegirana zakonodaja v smislu člena 290(1) PDEU ne zakonska podlaga za globe, naložene na področju konkurence, ki se sprejmejo le na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003. Pomenijo pravila ravnanja, ki kažejo na prakso, ki ji je treba slediti in od katere upravni organ v konkretnem primeru ne more odstopiti, ne da bi navedel razloge, ki so v skladu z načelom enakega obravnavanja, in so omejene na opis metode preizkusa kršitve, ki jo uporablja Komisija, in merila, ki jih mora upoštevati pri določanju zneska globe. Z nobeno določbo Pogodb pa se ne prepoveduje, da institucija sprejme takšna pravila ravnanja. Iz tega izhaja, da je bila Komisija pristojna za sprejetje navedenih smernic.

(Glej točke od 101 do 104 in 129.)

Čeprav je načelo osebne odgovornosti pravnih družb posebej pomembno z vidika odgovornosti v civilnem pravu, ni upoštevno pri opredelitvi storilca kršitve konkurenčnega prava, ki se uporablja za konkretno ravnanje podjetij. Avtorji Pogodb so se namreč odločili uporabiti pojem podjetja za opredelitev storilca kršitve konkurenčnega prava, in ne pojma družbe ali pravne osebe, ki se uporablja v členu 54 PDEU. Pojem podjetja označuje gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb. Iz tega izhaja, da kadar gospodarski subjekt krši pravila o konkurenci, mora za to kršitev odgovarjati.

Domneva odločilnega vpliva, ki se izvaja nad hčerinsko družbo, ki je v celoti ali skoraj v celoti v lasti matične družbe, se nanaša zlasti na vzpostavitev ravnovesja med pomenom cilja omejevanja ravnanj, ki so v nasprotju s pravili o konkurenci, zlasti s členom 81 ES, in preprečevanja njihovega ponavljanja na eni strani ter pomenom zahtev nekaterih splošnih načel prava Unije, kot so zlasti načela domneve nedolžnosti, individualizacije kazni in pravne varnosti ter pravica do obrambe, vključno z načelom enakosti orožij, na drugi. Ta domneva pa je izpodbojna. Subjekti, ki jo želijo ovreči, lahko predložijo vse elemente, ki hčerinsko družbo povezujejo z matično in za katere menijo, da se z njimi lahko dokaže, da hčerinska in matična družba ne sestavljata enotnega gospodarskega subjekta, ampak da hčerinska družba na trgu odloča samostojno.

Za ugotovitev, ali hčerinska družba o svojem ravnanju na trgu odloča samostojno, je treba upoštevati vse upoštevne dejavnike v zvezi z gospodarskimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo, ti pa so lahko za vsak posamezni primer drugačni in jih torej ni mogoče taksativno našteti. V okviru tega je poslovna politika zato le eden od dejavnikov in se poleg tega ne sme razlagati restriktivno.

Poleg tega to, da je matična družba sprejela kodeks ravnanja, s katerim je želela preprečiti, da bi njene hčerinske družbe kršile pravila o konkurenci in z njimi povezane smernice, po eni strani v ničemer ne vpliva na obstoj kršitve, ugotovljene v zvezi z njim, po drugi pa ne dokazuje, da so zadevne hčerinske družbe samostojno določale svojo poslovno politiko. Sprejetje navedenega kodeksa ravnanja kaže bolj na dejanski nadzor matične družbe nad poslovno politiko njenih hčerinskih družb. Prav tako to, da nekateri zaposleni teh hčerinskih družb niso upoštevali tega kodeksa ravnanja, ne zadostuje za dokaz o samostojni poslovni politiki zadevnih hčerinskih družb.

(Glej točke od 108 do 110 in od 112 do 114.)