ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah od 1 do 3, 6, 28 in 31 Uredbe št. 528/2012 je navedeno: „(1) Biocidni proizvodi so potrebni za obvladovanje zdravju človeka ali živali škodljivih organizmov in za obvladovanje organizmov, ki povzročajo škodo naravnim ali izdelanim materialom. Vendar lahko biocidni proizvodi zaradi svojih lastnosti in s tem povezanih vzorcev uporabe pomenijo tveganje za ljudi, živali in okolje. (2) Biocidni proizvodi ne bi smeli biti dostopni na trgu ali se uporabljati, razen če je za to bilo izdano dovoljenje v skladu s to uredbo. Tretiranih izdelkov ne bi smeli dati na trg, razen če so vse aktivne snovi, ki jih vsebujejo biocidni proizvodi, s katerimi so bili ti izdelki tretirani ali katere ti izdelki vključujejo, odobrene v skladu s to uredbo. (3) Namen te uredbe je izboljšati prosti pretok biocidnih proizvodov v Uniji, pri tem pa zagotoviti visoko raven varovanja zdravja človeka in živali ter okolja. Posebno pozornost bi bilo treba nameniti zaščiti ranljivih skupin, kot so nosečnice in otroci. Ta uredba bi morala temeljiti na načelu previdnosti, da proizvodnja in dostopnost aktivnih snovi in biocidnih proizvodov na trgu ne bi imela škodljivih učinkov na zdravje človeka ali živali ali nesprejemljivih vplivov na okolje. Da bi, kolikor je to mogoče, odstranili ovire pri trgovini z biocidnimi proizvodi, bi bilo treba določiti pravila za odobritev aktivnih snovi ter dostopnost na trgu in uporabo biocidnih proizvodov, vključno s pravili za medsebojno priznavanje dovoljenj in vzporedno trgovino. […] (6) Glede na bistvene spremembe, ki bi jih bilo treba vnesti v obstoječa pravila, je uredba ustrezen pravni instrument za nadomestitev Direktive 98/8/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 o dajanju biocidnih pripravkov v promet (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 23, str. 3)] za določitev jasnih in podrobnih pravil, ki se neposredno uporabljajo. Poleg tega uredba zagotavlja hkratno in usklajeno [harmonizirano] izvajanje pravnih obveznosti po vsej Uniji. […] (28) Da se zagotovi, da bi bili na trgu dostopni samo biocidni proizvodi, ki so skladni z ustreznimi določbami te uredbe, bi morali za biocidne proizvode, ki so dani na trg in se uporabljajo na ozemlju ali delu ozemlja države članice, dovoljenje izdati pristojni organi, za biocidne proizvode, ki so dani na trg in se uporabljajo v Uniji, pa Komisija. […] (31) Da bi zagotovili usklajen [harmoniziran] pristop pristojnih organov, je treba določiti skupna načela za oceno in izdajo dovoljenj za biocidne proizvode.“
1.

Člen 3(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) je treba razlagati tako, da to, da zavarovalnica sestavi tipsko pogodbo o skupinskem življenjskem zavarovanju, vezano na enote investicijskega sklada, ki potrošniku, ki je pristopil k tej skupinski pogodbi na predlog drugega podjetja, zavarovalca, ne omogoča, da bi razumel naravo in sestavo ponujenega zavarovalnega produkta in z njim povezanih tveganj, lahko pomeni „nepošteno poslovno prakso“ v smislu te določbe in da je treba to zavarovalnico šteti za odgovorno za to nepošteno poslovno prakso.
3

V uvodnih izjavah od 1 do 3 in 9 Direktive 2008/7 je navedeno: „(1) Direktiva Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 11)] je bila že večkrat temeljito spremenjena. Ker so predvidene nadaljnje spremembe, jo je treba zaradi jasnosti preoblikovati. (2) Posredni davki na zbiranje kapitala, in sicer dajatev na kapital (dajatev, ki se obračunava družbam na vložke kapitala), kolkovina na vrednostne papirje in dajatev na prestrukturiranje povzročajo diskriminacijo, dvojno obdavčenje in neskladja, ki so v nasprotju s prostim pretokom kapitala, ne glede na to, ali te operacije dejavnosti vključujejo povečanje kapitala. Isto velja za druge posredne davke z enakimi značilnostmi, kakor jih imata dajatev na kapital in kolkovina na vrednostne papirje. (3) Posledično je v interesu notranjega trga, da se zakonodaja o posrednih davkih na zbiranje kapitala uskladi, da se bo v največji možni meri odpravilo dejavnike, ki lahko izkrivljajo pogoje konkurence ali ovirajo prosto gibanje kapitala. […] (9) Razen dajatve na kapital se na zbiranje kapitala ne bi smelo obračunavati posrednih davkov. Zlasti se na vrednostne papirje ne sme obračunavati kolkovina, ne glede na izvor teh vrednostnih papirjev in ne glede na to, ali pomenijo lastni kapital družbe ali tuji kapital.“
115

Prvič, ta pristop Splošnega sodišča naj bi temeljil na napačni predpostavki, ki naj bi izhajala iz točk 223, 225 in 227 izpodbijane sodbe. V skladu s to predpostavko Splošnega sodišča bi možnost prvotnih ciljnih popravil z naknadno ponovno celotno izgradnjo cele železniške proge v roku petih let, ki jo družba LG opredeljuje kot „možnost 1“ pomenila upoštevno in ekonomsko razumno alternativo možnosti popolne in takojšnje ponovne izgradnje železniške proge, ki jo je družba LG opredelila kot „možnost 2“. Splošno sodišče pa naj ne bi zavrnilo stališča družbe LG, ki je povzeto v točkah 150, 151 in 167 te sodbe in v skladu s katerim je bila možnost 2 edina upoštevna in ekonomsko razumna možnost, ampak naj bi v točki 168 navedene sodbe to vprašanje pustilo brez odgovora. V teh okoliščinah družba LG meni, da je treba v tej pritožbi šteti, da je bila „možnost 2“ edina upoštevna in ekonomsko razumna možnost. Družba LG iz tega sklepa, da so točke 223, 225 in 227 iste sodbe protislovne in niso združljive z izbiro te zadnjenavedene možnosti.
22

Na tretjem mestu, izraz „ime proizvoda“, ki je uporabljen zgolj v Prilogi VI, del A, točka 4(a) in (b), k Uredbi št. 1169/2011, v tej uredbi ni opredeljen. V nekaterih jezikovnih različicah, kot sta nemška („Produktname“) ali francoska („nom du produit“), ta izraz še bolj odstopa od izraza iz člena 17 Uredbe št. 1169/2011 – in sicer „Bezeichnung des Lebensmittels“ oziroma „dénomination de la denrée alimentaire“ – kot v drugih jezikovnih različicah, kot so španska („denominación del producto“ in „denominación del alimento“), češka („název produktu“ in „název potraviny“), angleška („name of the product“ in „name of the food“), hrvaška („naziv proizvoda“ in „naziv hrane“), italijanska („denominazione del prodotto“ in „denominazione dell’alimento“), nizozemska („benaming van het product“ in „benaming van het levensmiddel“), poljska („nazwa produktu“ in „nazwa środka spożywczego“), portugalska („denominação do produto“ in „denominação do género alimentício“), romunska („denumirea produsului“ in „denumirea produsului alimentar“), slovaška („názov výrobku“ in „názov potraviny“), slovenska („ime proizvoda“ in „ime živila“), finska („tuotteen nimi“ in „elintarvikkeen nimi“) ter švedska jezikovna različica („produktens beteckning“ in „livsmedlets beteckning“).
52

Na prvem mestu, v zvezi s pogojem iz člena 5(1)(a) te direktive, v skladu s katerim je poznejša uporaba snovi ali predmeta zagotovljena, bo moralo to sodišče v obravnavanem primeru preveriti, ali so se zadevni kmeti pri družbi Porr Bau brezpogojno zavezali, da bodo prevzeli izkopane materiale iz postopka v glavni stvari, da bi jih uporabili za ponovno uporabo in izboljšanje kmetijskih zemljišč in površin, in da so bili poleg tega ti materiali in dobavljene količine dejansko namenjeni za izvedbo teh del in strogo omejeni na potrebe te izvedbe.
3

Člen 9 Direktive 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o energetski učinkovitosti, spremembi direktiv 2009/125/ES in 2010/30/EU ter razveljavitvi direktiv 2004/8/ES in 2006/32/ES (UL 2012, L 315, str. 1), naslovljen „Meritve“, določa: „1. Države članice v mejah tehnične izvedljivosti, finančne sprejemljivosti in sorazmerno z morebitnimi prihranki energije zagotovijo, da imajo končni odjemalci električne energije, zemeljskega plina, daljinskega ogrevanja, daljinskega hlajenja in tople sanitarne vode na voljo individualne števce po konkurenčnih cenah, ki natančno prikazujejo dejansko količino porabljene energije končnega odjemalca in informacije o dejanskem času njene porabe. Tak individualni števec po konkurenčnih cenah je vedno na voljo, kadar se: (a) obstoječi števec zamenja, razen če je to tehnično neizvedljivo ali cenovno neučinkovito glede na ocenjene možne dolgoročne prihranke; (b) naredi nova napeljava na novi stavbi ali pri večji prenovi stavbe, kakor je določeno v Direktivi 2010/31/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 2010 o energetski učinkovitosti stavb (UL 2010, L 153, str. 13)]. […] 3. […] Kadar se večstanovanjske stavbe oskrbujejo z daljinskim ogrevanjem ali hlajenjem ali kadar v njih prevladujejo lastni skupni sistemi ogrevanja ali hlajenja, lahko države članice za zagotovitev preglednosti in točnosti obračunavanja individualne porabe uvedejo pregledna pravila o delitvi stroškov porabe toplote ali tople vode v takšnih stavbah. Takšna pravila po potrebi vključujejo smernice o načinu delitve stroškov toplote in/ali tople vode, ki se uporablja za: (a) toplo vodo za potrebe gospodinjstva; (b) toploto, ki se oddaja iz napeljave v stavbi in za ogrevanje skupnih prostorov (kadar so stopnišča in hodniki opremljeni z radiatorji); (c) za ogrevanje stanovanj.“
109

Poleg tega je treba zavrniti tudi trditev, da je potrebna širša razlaga pojma „proizvajalec“, ker je na podlagi nekaterih direktiv Unije na področju varstva potrošnikov in zlasti člena 1(2)(d) Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 223) in člena 2, točka 4, Direktive (EU) 2019/771 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 o nekaterih vidikih pogodb za prodajo blaga, spremembi Uredbe (EU) 2017/2394 in Direktive 2009/22/ES ter razveljavitvi Direktive 1999/44/ES (UL 2019, L 136, str. 28) pojem „proizvajalec“ razširjen, tako da vključuje gospodarski subjekt, ki le trži proizvod, tako da nanj namesti svojo znamko, ne da bi dejansko sodeloval v postopku izdelave. Namen te zakonodaje je namreč zlasti zagotoviti varstvo potrošnikov, kot je razvidno iz člena 1(1) Direktive 1999/44 in člena 1 Direktive 2019/771, in torej ni upoštevna za razlago zakonodaje Unije o javnih naročilih.
23

Østre Landsret (pritožbeno sodišče za vzhodno regijo, Danska) v predložitveni odločbi, na prvem mestu, navaja, da je bila odločba iz postopka v glavni stvari sprejeta na podlagi predpisov, ki zagotavljajo prenos člena 6 Direktive 92/43 v dansko pravo, potem pa poudarja, da čeprav ta člen ne določa pomena pojma „projekt“, na katerega se sklicuje, iz sodne prakse Sodišče in zlasti sodb z dne 7. septembra 2004Waddenvereniging in Vogelbeschermingsvereniging (C‑127/02, EU:C:2004:482, točke od 24 do 26), in z dne 7. novembra 2018, Coöperatie Mobilisation for the Environment in drugi (C‑293/17 et C‑294/17, EU:C:2018:882, točke 66, 82 in 83), izhaja, da je ta pojem širši kot pojem „projekt“ iz Direktive 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL 2012, L 26, str. 1) in iz Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 248), ki je veljala pred prvonavedeno direktivo.
58

Kadar pa so pogoji, določeni z Direktivo 2011/7, izpolnjeni in so obresti za zamudo pri plačilu in nadomestilo za stroške izterjave zapadli, mora upnik ob upoštevanju svoje pogodbene svobode ostati prost glede odpovedi plačilu zneskov, dolgovanih iz naslova teh obresti in tega nadomestila, zlasti v zameno za takojšnje plačilo zneska glavnice. To poleg tega potrjuje uvodna izjava 16 te direktive, v kateri je pojasnjeno, da ta direktiva ne bi smela upnika zavezovati, da zahteva obresti za zamudo pri plačilu (sodba z dne 16. februarja 2017, IOS Finance EFC, C‑555/14, EU:C:2017:121, točki 31 in 32).
69

Sodišče je poleg tega menilo, da je treba šestmesečni rok za predajo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III uporabiti v položajih, v katerih zadevne osebe zaradi njenega zdravstvenega stanja (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2017, C. K. in drugi, C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, točka 89) ali zaradi sprejema v psihiatrično bolnišnico brez njene privolitve ni mogoče predati (glej v tem smislu sodbo z dne 31. marca 2022, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl in drugi (Sprejem prosilca za azil v psihiatrično bolnišnico), C‑231/21, EU:C:2022:237, točka 62).
38

Okoliščina, da je podudeleženec izpostavljen morebitnim izgubam in tako nosi kreditno tveganje, je neločljivo povezana z vsako transakcijo dajanja kredita, ne glede na to, ali to tveganje izhaja iz tega, da dolžniki ne plačajo terjatev, katerih prihodki so nanj preneseni, ali iz plačilne nesposobnosti njegovega neposrednega sopogodbenika.
3

V uvodni izjavi 34 Uredbe Bruselj Ia je navedeno: „Zagotoviti bi bilo treba kontinuiteto med [Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)], Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah] in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
3

V uvodnih izjavah 8, 9, 18 in 24 Uredbe št. 1896/2006 je navedeno: „(8) Zaradi ovir za dostop do učinkovitega pravnega varstva v čezmejnih zadevah, ki so posledica zgoraj navedenega, in izkrivljanja konkurence na notranjem trgu zaradi neenakega delovanja procesnih sredstev, ki so na voljo upnikom v različnih državah članicah, je potrebna zakonodaja Skupnosti, ki zagotavlja enake pogoje za dolžnike in upnike v vsej Evropski uniji. (9) Namen te uredbe je z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki ter dopustiti prosti pretok evropskih plačilnih nalogov v vseh državah članicah z določitvijo minimalnih standardov, katerih upoštevanje povzroči nepotrebnost vseh vmesnih postopkov v državi članici izvršbe pred priznanjem in izvršbo. […] (18) Evropski plačilni nalog bi moral toženo stranko poučiti o možnosti, da bodisi plača znesek, ki je bil dodeljen tožeči stranki, bodisi da v 30 dneh pošlje ugovor, če želi izpodbijati zahtevek. Poleg vseh podatkov o zahtevku, ki jih predloži tožeča stranka, bi bilo treba toženo stranko poučiti o pravnih posledicah evropskega plačilnega naloga in zlasti o posledicah neizpodbijanja zahtevka. […] (24) Pravočasen ugovor bi moral zaključiti postopek za evropski plačilni nalog in privesti do neposrednega prehoda zadeve na običajni civilni postopek, razen če je tožeča stranka izrecno zahtevala, da se postopek v tem primeru zaključi. Za namene te uredbe se pojma običajni civilni postopek ne bi smelo nujno razlagati v smislu nacionalne zakonodaje.“
20

V zvezi s tem predložitveno sodišče poudarja, da je preiskovalni senat Cour d’appel d’Angers (višje sodišče v Angersu) za zavrnitev predaje KL zaradi izvršitve kazni desetih let zapora, izrečene za dejanja, ki so opredeljena kot „uničevanje in plenjenje“, navedel, da dve od dejanj, ki so podlaga za to kaznivo dejanje, v Franciji ne moreta pomeniti kaznivega dejanja, in sicer sta to, prvič, poškodovanje prostorov družbe Credito Italiano in, drugič, poškodovanje s požigom vozila model Fiat Brava. Ta preiskovalni senat je na podlagi tega sklepal, da sta Corte d’appello di Genova (višje sodišče v Genovi) in Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče) „izrazili nedvoumno voljo“ po analiziranju sedmih dejanj, ki se preganjajo pod opisom „uničevanje in plenjenje“, tako, da tvorijo neločljivo celoto, in da zato pogoj dvojne kaznivosti dejanja zahteva izločitev vseh neločljivih dejanj, kaznovanih v okviru tega opisa.
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1 in Priloge I, poglavje 1, vrstica 1.28, k Uredbi Komisije (ES) št. 2073/2005 z dne 15. novembra 2005 o mikrobioloških merilih za živila (UL 2005, L 338, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1086/2011 z dne 27. oktobra 2011 (UL 2011, L 281, str. 7, v nadaljevanju: Uredba št. 2073/2005), ter člena 14(1), (2) in (8) Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463).
Člen 50 PEU, člen 217 PDEU in Protokol (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, priložen k pogodbama EU in DEU, je treba razlagati tako, da sta člen 62(1)(b) Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo v povezavi s členom 185, četrti odstavek, tega sporazuma in člen 632 Sporazuma o trgovini in sodelovanju med Evropsko unijo in Evropsko skupnostjo za atomsko energijo na eni strani ter Združenim kraljestvom Velika Britanija in Severna Irska na drugi strani za Irsko zavezujoča.
3.

Sodni postopek – Vložitev tožbe pri Splošnem sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Pogodbe, sklenjene v okviru specifičnega programa na področju raziskav, tehnološkega razvoja in predstavitvenih dejavnosti – Upoštevanje načel, ki veljajo za pogodbe, s strani Komisije – Neprekinitev postopka izterjave s strani Komisije – Kršitev načela dobre vere in pravice do izjave – Neobstoj – Kršitev pravice do dobrega upravljanja, pravice dostopa do dokumentov in pravice do obrambe – Neobstoj (člen 272 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41) (Glej točke 79, 82 in 85.)
37

Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 45 PDEU in člen 7(2) Uredbe št. 492/2011 razlagati tako, da ti določbi ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki za to, da se otroku osebe, ki je zapustila državo članico gostiteljico, v kateri je delala, da bi se vrnila živet v prvonavedeno državo članico, katere državljanka je, dodeli finančna pomoč, namenjena študiju v državi članici gostiteljici, določa pogoj, da je otrok povezan z državo članico izvora, pri čemer gre za položaj, v katerem, po eni strani, otrok od rojstva prebiva v državi članici gostiteljici in, po drugi strani, država članica izvora za druge državljane, ki ne izpolnjujejo pogoja prebivanja in ki zaprosijo za tako finančno pomoč za študij v drugi državi članici, določa pogoj obstoja povezanosti.
48

Sodišče je, da je prišlo do tega sklepa, opozorilo, da Direktiva 2000/78 vzpostavlja splošni okvir enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, ki državam članicam pušča polje proste presoje, zlasti glede uskladitve različnih zadevnih pravic in interesov, s čimer se upošteva raznolikost njihovih pristopov glede na to, kakšen pomen dajejo veri in prepričanjem. Vendar mora polje proste presoje, ki je tako priznano državam članicam zaradi neobstoja soglasja na ravni Unije, spremljati nadzor, za katerega so pristojna sodišča Unije in ki zajema med drugim ugotavljanje, ali so ukrepi, sprejeti na nacionalni ravni, načeloma upravičeni in ali so sorazmerni (sodba z dne 15. julija 2021, WABE in MH Müller Handel, C‑804/18 in C‑341/19, EU:C:2021:594, točka 86 in navedena sodna praksa).
53

V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da Uredba Bruselj IIa zajema le razveze zakonske zveze, ki jih je razglasilo bodisi državno sodišče bodisi javni organ oziroma ki so bile razglašene pod nadzorom tega organa, s čimer so izključene razveze, ki so zgolj zasebne, kot je razveza, ki izhaja iz enostranske izjave enega od zakoncev, podana pred verskim sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 20. decembra 2017, Sahyouni, C‑372/16, EU:C:2017:988, točke od 39 do 43, 48 in 49).
67

Ureditev države članice gostiteljice, po kateri državljan Unije, čeprav v skladu s členom 6(1) Direktive 2004/38 v povezavi s členom 14(1) te direktive zakonito prebiva v prvonavedeni državi članici in ima v njej običajno prebivališče, ni upravičen do družinskih dajatev v smislu Uredbe št. 883/2004, ker je ekonomsko neaktiven, medtem ko ista država članica take dajatve dodeljuje svojim državljanom – tudi če so ekonomsko neaktivni – takoj ko se vrnejo v to državo članico, potem ko so izvrševali svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici v skladu s pravom Unije, pomeni neposredno diskriminacijo prvonavedenega državljana.
49

Stališča, ki izhajajo iz dopisov, ki jih je Komisija naslovila na nacionalne organe v okviru izmenjav, namenjenih zagotovitvi takojšnje in učinkovite izvršitve Sklepa 2019/700, kot so navedena v točkah od 26 do 28 te sodbe in ki niso med akti, ki jih je mogoče sprejeti na podlagi Uredbe 2015/1589, ne morejo privesti do dopolnitve ali spremembe vsebine tega sklepa in je treba šteti, da nimajo nobene zavezujoče narave (glej v tem smislu sodbo z dne 13. februarja 2014, Mediaset, C‑69/13, EU:C:2014:71, točke od 24 do 28).
33

Ob upoštevanju navedenega lahko Parlament in Svet, kot izhaja iz člena 153(2)(b) PDEU, v obliki direktiv sprejmeta minimalne zahteve v zvezi s tem, pri čemer take minimalne zahteve v skladu s sodno prakso Sodišča glede člena 153(4) PDEU državam članicam ne preprečujejo ohranjanja ali uvedbe strožjih zaščitnih ukrepov, ki so združljivi s Pogodbama (glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 2019, TSN in AKT, C‑609/17 in C‑610/17, EU:C:2019:981, točka 48).
92

V zvezi s tem je imelo Sodišče na eni strani glede javnih naročil, za katera se Direktiva 2014/24 še ni uporabljala, priložnost pojasniti, da za izpolnitev teh zahtev zasebni subjekti, za katere so v skladu z ureditvijo zadevne države članice pridržana taka naročila, ne smejo uresničevati drugih ciljev od tistih, navedenih v prejšnji točki, niti s svojimi storitvami ustvarjati nikakršnega dobička – niti posrednega – pri čemer se ne upošteva povračilo variabilnih, fiksnih in stalnih stroškov, ki so nujni za njihovo opravljanje. Prav tako ne smejo nikakršnega dobička zagotavljati svojim članom. Poleg tega se uporaba te zakonodaje ne sme razširiti tako, da bi zajemala ravnanja teh subjektov ali njihovih članov, ki pomenijo zlorabo. Tako lahko ti subjekti uporabljajo delavce le v mejah, potrebnih za svoje pravilno delovanje, in ob spoštovanju zahtev, ki jih v zvezi z njimi določa nacionalna zakonodaja, prostovoljcem pa se lahko povrnejo le stroški, ki so dejansko nastali za izvedeno dejavnost in v mejah, ki so jih predhodno določili zasebni subjekti (glej v tem smislu sodbi z dne 11. decembra 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino in drugi, C‑113/13, EU:C:2014:2440, točki 61 in 62, ter z dne 28. januarja 2016, CASTA in drugi, C‑50/14, EU:C:2016:56, točki 64 in 65).
102

Zato bi – ker se zloraba prevladujočega položaja presoja glede na zmožnost zadevnega ravnanja, da povzroči učinke izrinjenja, in ne glede na njegove konkretne učinke – če bi bilo dokazano, da je družba SEN privolitve svojih strank za to, da bi od družb skupine ENEL in njenih konkurentov prejemale ponudbe, zbirala diskriminatorno, to zadostovalo za ugotovitev, da je ravnanje podjetja, ki ga tvorita vsaj družbi SEN in EE, lahko ogrožalo učinkovito in neizkrivljeno konkurenco. Take ugotovitve ni mogoče ovreči z razlogi, iz katerih se nobeden od navedenih konkurentov ni odločil za nakup ponujenih podatkov, zmožnostjo družbe EE, da to primerjalno prednost pretvori v poslovni uspeh, ali ukrepi, ki bi jih konkurenčna podjetja lahko ali morala izvesti – na primer nakup datotek s podatki o strankah z zaščitenega trga pri tretjih osebah – in s katerimi bi zmanjšala škodljive posledice te prakse.