SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

ELEANOR SHARPSTON,

predstavljeni 23. maja 2019 ( 1 )

Zadeva C‑270/18

UPM France

proti

Premier ministre,

Ministre de l’Action et des Comptes publics

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d’État (državni svet, Francija))

„Predhodno odločanje – Obdavčitev energentov in električne energije – Direktiva 2003/96/ES – Izvzetje malih proizvajalcev električne energije, katerih proizvodnja električne energije je obdavčena – Neobstoj notranjega davka na končno porabo električne energije v omogočenem prehodnem obdobju“

1. Z Direktivo Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira [Unije] za obdavčitev energentov in električne energije (v nadaljevanju: Direktiva 2003/96 ali Direktiva) ( 2 ) je bilo Franciji omogočeno posebno prehodno obdobje za potrebne prilagoditve obstoječih ureditev. S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe predložitveno sodišče sprašuje glede pravic oziroma obveznosti obdavčljivih subjektov in države članice v tem obdobju.

2. Natančneje, družba UPM France na podlagi člena 14(1)(a) Direktive 2003/96 trdi, da je upravičena do povračila davka, ki ga je plačala na svojo porabo zemeljskega plina v obratu za soproizvodnjo toplote in električne energije, kadar je bila tako proizvedena električna energija porabljena za njene lastne potrebe v nadaljnjem proizvodnem procesu. Ta družba doslej pred nacionalnimi sodišči s svojo zahtevo ni uspela. Conseil d’État (državni svet, Francija, v nadaljevanju: predložitveno sodišče) kot pritožbeno sodišče zadnje stopnje zdaj Sodišče prosi za pomoč pri razlagi členov 14(1)(a) in 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96.

Pravni okvir

Pravo Unije

3. Glavni cilj Direktive 2003/96 je določen v uvodni izjavi 3, v kateri je navedeno, da „[p]ravilno delovanje notranjega trga in doseganje ciljev drugih politik [Unije] zahtevata določitev najnižje ravni obdavčitve na ravni [Unije] za večino energentov, vključno z električno energijo, zemeljskim plinom in premogom“.

4. Te najnižje davčne stopnje so obravnavane v uvodni izjavi 10, v kateri je navedeno, da „[želijo] [d]ržave članice […] uvesti ali obdržati različne vrste obdavčitve energentov in električne energije. V ta namen je treba državam članicam dovoliti, da se ravnajo po najnižjih ravneh obdavčitve tako, da ob […] upoštevajo skupne obremenitve iz naslova vseh posrednih davkov, ki so se jih odločile uporabljati (razen DDV)“.

5. Izvzetja so obravnavana v uvodni izjavi 24, v kateri je pojasnjeno, da „[je] [d]ržavam članicam […] dovoljena uporaba nekaterih izjem ali nižjih ravni obdavčitve v primerih, kadar to ni škodljivo za pravilno delovanje notranjega trga in kadar to nima za posledico izkrivljanje konkurence“.

6. V uvodni izjavi 25 je dalje navedeno, da morajo biti „[z]lasti zaradi spodbujanja uporabe nadomestnih energetskih virov […] skupna proizvodnja toplotne in električne energije ter obnovljive oblike energije […] deležne ugodnejše obravnave“.

7. V uvodni izjavi 30 je pojasnjeno, da „[se] [l]ahko […] zahtevajo prehodna obdobja in ureditve, ki bi državam članicam omogočala nemoteno prilagajanje novim ravnem obdavčitve in tako omejila možne negativne stranske učinke“.

8. V uvodni izjavi 33 je nato napoteno na uporabo Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov, ( 3 ) pri čemer je navedeno, da „[se mora] [p]odročje uporabe Direktive 92/12/EGS […], kjer je to primerno, razširiti na izdelke in posredne davke, ki so zajeti s to direktivo“.

9. Člen 1 Direktive določa, da morajo „[d]ržave članice […] uvesti obdavčitev energentov in električne energije v skladu s to direktivo“.

10. Člen 2(1) opredeljuje izraz „energenti“ s sklicevanjem na oznake KN iz Priloge k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87. ( 4 ) Člen 2(2) opredeljuje izraz „električna energija“, kot je zajeta z Direktivo 2003/96, s sklicevanjem na drugo oznako KN. Izraza „energenti“ in „električna energija“ se tako v Direktivi uporabljata kot ločena pojma.

11. Člen 14(1)(a), prvi stavek, določa obvezno izvzetje iz člena 1: „Razen splošnih določb iz Direktive 92/12/EGS o izjemah pri uporabi obdavčenih izdelkov in brez poseganja v druge določbe [Unije], države članice izvzamejo iz obdavčitve pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enotne uporabe takšnih izjem ter preprečevanja kakršnega koli izogibanja, izmikanja ali zlorabe, naslednje energente: (a) energente in električno energijo, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije ter električno energijo, ki se uporablja za ohranjanje sposobnosti za proizvodnjo električne energije.“

12. Člen 14(1)(a), drugi in tretji stavek, nato določa neobvezno odstopanje od tega izvzetja: „Vendar pa države članice zaradi okoljske politike lahko navedene izdelke obdavčijo ne oziraje se na najnižje ravni obdavčitve, določene s to direktivo. V takšnem primeru se obdavčitev teh izdelkov ne upošteva pri izpolnjevanju najnižjih ravni obdavčitve za električno energijo, določenih v členu 10.“

13. Člen 15(1)(c) in (d) določa dodatni neobvezni izvzetji za soproizvodnjo toplote in električne energije: „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti lahko države članice pod davčnim nadzorom uporabijo popolne ali delne izjeme glede ravni obdavčitve za […] (c) energente in električno energijo, uporabljene za skupno proizvodnjo toplotne in električne energije; (d) električno energijo, pridobljeno iz skupne proizvodnje toplotne in električne energije, pod pogojem, da so skupni generatorji prijazni okolju […]“.

14. Člen 18 določa posebne prehodne ureditve za več držav članic. Člen 18(10) vsebuje posebno ureditev za Francijo. V drugem pododstavku določa, da „Francoska republika lahko uporabi prehodno obdobje do 1. januarja 2009 za prilagoditev svojega sedanjega sistema obdavčitve električne energije določbam te direktive. V tem obdobju se upoštevanje najnižjih stopenj iz te direktive ugotavlja na podlagi splošne veljavne povprečne lokalne ravni obdavčitve za električno energijo“. ( 5 )

15. Člen 21(5), tretji pododstavek, izrecno napotuje na člen 14(1)(a) in določa dodatno neobvezno izvzetje: „Subjekt, ki proizvaja električno energijo za lastne potrebe, šteje za distributerja. Ne glede na člen 14(1)(a), države članice lahko oprostijo majhne proizvajalce električne energije pod pogojem, da obdavčijo energente, ki se uporabljajo za proizvodnjo te električne energije.“

16. Člen 28(1) določa, da „[d]ržave članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo najpozneje do 31. decembra 2003. O tem takoj obvestijo Komisijo.“

Nacionalno pravo

Obdavčitev plina

17. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na obdobje od 1. januarja 2004 do 31. decembra 2006. ( 6 ) V tem obdobju je člen 266d Code des douanes (carinski zakonik) ( 7 ) določal, da se za zemeljski plin obračunava domači davek na porabo zemeljskega plina, „taxe intérieure de consommation sur le gaz naturel“, splošno znan pod kratico „TICGN“.

18. Vendar je člen 266d A carinskega zakonika določal, da se soproizvodnja toplote in električne energije v obratih, ki so začeli obratovati najpozneje 31. decembra 2005, za pet let izvzame iz TICGN, izračunanega od datuma, ko je obrat začel obratovati.

19. Nato je bil člen 266d spremenjen ( 8 ) tako, da je določal (v členu 266d C) nadaljnje izvzetje iz TICGN (od 1. januarja 2006 naprej) za proizvodnjo električne energije, ki pa ni veljalo za obrate, za katere se je uporabljal člen 266d A.

20. Člen 266d je bil še enkrat spremenjen, ( 9 ) in sicer z retroaktivnim učinkom od 1. januarja 2006, odkar je določal (v členu 266d A), da se lahko proizvajalci odpovejo pravici do izvzetja na podlagi člena 266d A (in tako omogočijo uporabo člena 266d C), če nimajo sklenjene pogodbe o električni energiji v zvezi s posodobitvijo in razvojem javne oskrbe z električno energijo. ( 10 )

21. Istočasno je bil člen 266d A spremenjen tako, da je določal, da se bo v njem določeno petletno izvzetje uporabljalo za obrate, ki so začeli obratovati najpozneje 31. januarja 2007.

22. Zdi se, da med strankama ni sporno, da odpoved izvzetju iz člena 266d A ni bila mogoča po izteku petletnega obdobja, izračunanega od začetka obratovanja obrata, in sicer ne glede na to, ali je bilo na podlagi te določbe odobreno kakršno koli izvzetje.

23. Naj zaradi popolnosti še dodam, da je bila odpoved izvzetju iz člena 266d A kot predpogoj za dostop do izvzetja iz člena 266d C črtana šele po izteku upoštevnega obdobja iz obravnavane zadeve, in sicer leta 2011. ( 11 )

Obdavčitev električne energije

24. V upoštevnem obdobju se v Franciji ni pobiral noben nacionalni davek na električno energijo. Za porabo električne energije se je zaračunaval samo „contribution au service public de l’électricité“ (prispevek javni službi za električno energijo), splošno znan pod kratico „CSPE“, ki je bil po naravi davčna dajatev. ( 12 )

25. Predložitveno sodišče je navedlo, da so morali subjekti, ki so proizvajali električno energijo, poleg CSPE plačevati še lokalne davke, vendar so se ti davki pobirali le od električne energije, dobavljene končnim potrošnikom, ne pa od električne energije, proizvedene za lastne potrebe (na kar se nanaša obravnavana zadeva).

26. Naj zaradi popolnosti še dodam, da je bil šele po upoštevnem obdobju iz obravnavane zadeve – to je leta 2010 – sprejet zakon za reorganizacijo trga z električno energijo (ki je začel učinkovati 1. januarja 2011) v skladu z Direktivo 2003/96. ( 13 ) S tem zakonom je bil uveden nacionalni davek na končno porabo električne energije. Hkrati je bil člen 266d C spremenjen tako, da je bilo z njim določeno izvzetje v korist malih proizvajalcev električne energije, ki so bili opredeljeni kot proizvajalci, katerih proizvodnja ne presega 240 milijonov kilovatnih ur na proizvodni obrat.

Dejansko stanje, postopek in vprašanji za predhodno odločanje

27. Družba UPM France ima za potrebe proizvodnje papirja obrat za soproizvodnjo toplote in električne energije, ki kot gorivo uporablja zemeljski plin. Tako proizvedena električna energija se nato uporabi v nadaljnjem procesu proizvodnje toplote.

28. Za plin, dobavljen družbi UPM France v upoštevnem obdobju (od leta 2004 do leta 2006), se je obračunaval TICGN, kot je bilo določeno v členu 266d francoskega carinskega zakonika. ( 14 )

29. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je obrat družbe UPM France začel obratovati prezgodaj, da bi mu bilo mogoče priznati petletno izvzetje iz člena člen 266d A, ki bi mu sicer lahko bilo priznano. Ker se je navedeno petletno obdobje, izračunano od začetka obratovanja obrata, izteklo, se družba UPM France ni mogla odpovedati svoji (domnevni) upravičenosti do izvzetja na podlagi člena 266d A. Torej ni mogla izkoristiti niti nadaljnjega izvzetja, določenega s členom 266d C. ( 15 )

30. Družba UPM France je menila, da bi ji moralo biti na podlagi člena 14(1)(a) Direktive 2003/96 priznano izvzetje iz TICGN za delež porabe plina, ki ga je uporabila za proizvodnjo električne energije, porabljene v njenem lastnem nadaljnjem proizvodnem procesu. Zato je vložila tožbo pri tribunal administratif de Cergy‑Pontoise (upravno sodišče v kraju Cergy‑Pontoise Francija), s katero je zahtevala plačilo 2.962.224,08 EUR skupaj z zakonskimi obrestmi in konformnimi obrestmi nanje kot delno povračilo TICGN, ki ga je plačala v obdobju od 1. januarja 2004 do 31. marca 2008, ter hkrati kot odškodnino za škodo, za katero je družba UPM France menila, da jo je utrpela, ker Francoska republika ni pravočasno prenesla Direktive 2003/96.

31. Tribunal administratif de Cergy‑Pontoise (upravno sodišče v kraju Cergy‑Pontoise) je s sodbo z dne 17. julija 2013 ustavilo postopek v delu, ki se nanaša na znesek 137.931 EUR za obdobje od 1. januarja 2007 do 31. marca 2008. V preostalem delu je zahtevek družbe UPM za obdobje od 1. januarja 2004 do 31. decembra 2006 zavrnilo. To obdobje je upoštevno obdobje iz poznejšega postopka, ki je privedel do vložitve tega predloga za sprejetje predhodne odločbe. ( 16 )

32. Cour administrative d’appel de Versailles (višje upravno sodišče v Versaillesu, Francija) je s sodbo z dne 15. marca 2016 zavrnilo pritožbo, ki jo je družba UPM France vložila zoper to sodbo, in sicer z obrazložitvijo, da TICGN ni mogoče razdeliti glede na to, ali je bil zadevni plin uporabljen za proizvodnjo električne energije ali toplote, zato naj bi bilo kakršno koli izvzetje urejeno le s členom 15 Direktive 2003/96.

33. Družba UPM France je nato 17. maja 2016 vložila kasacijsko pritožbo pri predložitvenem sodišču. Predlagala mu je, naj razveljavi sodbo cour administrative d’appel de Versailles (višje upravno sodišče v Versaillesu) in odloči, da ji država dolguje še dodatnih 5000 EUR v skladu s členom L‑761‑1 zakonika o upravnem sodstvu, ( 17 ) ki se nanaša na povrnitev stroškov.

34. Podredno je družba UPM France predložitvenemu sodišču predlagala, naj pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe ali (še bolj podredno) naj njeno kasacijsko pritožbo združi s predhodno kasacijsko pritožbo, ki jo obravnava predložitveno sodišče in s katero je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe (zadeva Cristal Union), ( 18 ) ter tako Sodišču predloži dodatna vprašanja in družbi UPM France omogoči predložitev stališča.

35. Sodišče je 7. marca 2018 izdalo sodbo Cristal Union. Razsodilo je, da se „obvezna oprostitev, predpisana v tej določbi, uporablja za energente, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije, če se ti energenti uporabljajo za skupno proizvodnjo električne energije in toplote v smislu člena 15(1)(c) te direktive“. ( 19 )

36. Predložitveno sodišče je ne glede na to sodbo menilo, da še vedno ostajajo odprta vprašanja v zvezi s pravilno razlago Direktive 2003/96. Menilo je, da je cour administrative d’appel de Versailles (višje upravno sodišče v Versaillesu) napačno uporabilo pravo, ker je odločilo, da se za obdavčitev zemeljskega plina, ki ga je družba UPM France uporabljala za soproizvodnjo toplote in električne energije, uporablja le člen 15 Direktive 2003/96. Predložitveno sodišče je zato postopek prekinilo in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba določbe člena 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96 razlagati tako, da se izvzetje malih proizvajalcev iz obdavčenja električne energije, ki je na podlagi teh določb dovoljeno državam članicam, če obdavčijo energente, ki se uporabljajo za proizvodnjo te električne energije, lahko uporabi v položaju, kot je bil opisan zgoraj v točki 7, za obdobje pred 1. januarjem 2011, v katerem Francija, kot ji je dovoljevala ta direktiva, še ni uvedla domačega davka na končno porabo električne energije in posledično tudi ne izvzetja iz te obdavčitve v korist malih proizvajalcev? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, kako je treba povezovati določbe člena 14(1)(a) Direktive 2003/96 in določbe njenega člena 21(5), tretji pododstavek, v zvezi z malimi proizvajalci, ki električno energijo, ki jo proizvajajo, porabljajo za svojo dejavnost? Zlasti, ali te določbe pomenijo minimalno obdavčitev, ki izhaja bodisi iz obdavčitve proizvedene električne energije z izvzetjem uporabljenega zemeljskega plina bodisi iz izvzetja iz obdavčitve proizvodnje električne energije, pri čemer je država torej zavezana obdavčiti uporabljen zemeljski plin?“

37. Družba UPM France, Francoska republika, Kraljevina Španija in Evropska komisija so predložile pisna stališča in na obravnavi 14. marca 2019 ustno predstavile navedbe.

Presoja

Dopustnost

38. Francoska vlada trdi, da vprašanja za predhodno odločanje niso dopustna. Člen 18(10), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 določa, da je bilo Franciji v upoštevnem obdobju, to je od leta 2004 do leta 2006 (in še naprej do 1. januarja 2009), priznano prehodno obdobje za prilagoditev obstoječe zakonodaje. Kot je Sodišče pojasnilo v sodbi Messer France, „je bilo do 1. januarja 2009 med pravili obdavčitve električne energije, ki jih določa pravo Unije, spoštovanje najnižjih ravni obdavčitve, določenih s to direktivo, edina obveznost, ki jo je imela Francoska republika“. ( 20 )

39. V določeni meri sem naklonjena stališču francoske vlade. Vendar moram pripomniti, da vprašanje dopustnosti ni bilo obravnavano v nobeni od predhodnih sodb (v zadevah Messer France in Cristal Union), ( 21 ) ki sta bili izrečeni v odgovor na vprašanja, ki jih je predložilo isto predložitveno sodišče v zvezi z Direktivo 2003/96.

40. Dalje, iz ustaljene sodne prakse Sodišča je razvidno, da je nacionalno sodišče pristojno za to, da odloči o upoštevnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe, Sodišče pa lahko odgovor na vprašanja zavrne, le če za nacionalno zadevo očitno niso pomembna. ( 22 )

41. Torej bom najprej preučila, ali so bile v prehodnem obdobju Franciji naložene obveznosti na podlagi Direktive, ki bi lahko predstavljale zadostno podlago za utemeljitev predložitve vprašanj za predhodno odločanje. ( 23 )

Prehodno obdobje

42. Obdobje za prenos Direktive, določeno v členu 28(1), se je izteklo 31. decembra 2003. Do tega datuma se je od držav članic zahtevalo le, da „v obdobju za prenos […] direktive […] ne smejo sprejeti nobenih določb, ki bi lahko resno ogrozile cilj, ki ga [ta] določa“. ( 24 )

43. Dejstvo, da Francija do konca posebnega prehodnega obdobja, ki je bilo zanjo določeno v členu 18(10) Direktive (ki se je izteklo 1. januarja 2009, to je po upoštevnem obdobju iz obravnavane zadeve), ( 25 ) te direktive ni v celoti prenesla, prav tako ni pomembno.

44. Lahko bi se trdilo, da bi morale biti obveznosti države članice v prehodnem obdobju enake kot v obdobju prenosa in da zato Francija ne bi smela sprejeti nobenih določb, ki bi lahko resno ogrozile cilj, ki ga ta direktiva določa. ( 26 )

45. Vendar vprašanje iz te zadeve ni, ali je Francija v prehodnem obdobju sprejela določbe, ki bi lahko ogrozile poznejši polni prenos Direktive. Gre za to, ali Francija v tem obdobju ni upoštevala obveznosti, ki so ji naložene z Direktivo.

46. Komisija je na obravnavi trdila, da to, da je bilo s členom 18(10), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 za Francijo določeno posebno prehodno obdobje, še ne pomeni, da tej državi ni treba upoštevati strukturnega ravnovesja iz Direktive 2003/96, ki določa, da mora biti proizvodnja električne energije obdavčena ali na ravni vložkov ali na ravni proizvodnje. Francija naj bi tako morala upoštevati nekatere določbe Direktive, da bi tako po eni strani zagotovila, da so bile dosežene minimalne stopnje obdavčitve, po drugi strani pa, da se je upoštevala prepoved obdavčitve energentov iz člena 14(1)(a).

47. Komisija je trdila, da je bil tak pristop potrjen s sodbo Cristal Union, v kateri je Sodišče razložilo člena 14 in 15 Direktive za obdobje, v katerem se je za Francijo sicer uporabljala prehodna ureditev. ( 27 ) V zvezi s tem ugotavljam, da je Sodišče v sodbi Flughafen Köln/Bonn ( 28 ) ugotovilo, da ima člen 14(1)(a) „neposredni učinek, tako da se zadevna oseba nanj lahko sklicuje pred nacionalnim sodiščem“.

48. Vendar menim, da pristop Komisije ni podkrepljen z besedilom Direktive.

49. Drži sicer, da bi celostni sistem obdavčenja, ki ga je treba uporabiti ali za vložke ali za proizvodnjo, z veliko vidikov pomenil logičen pristop k obdavčenju energentov in električne energije. Vendar Komisija v Direktivi ni opredelila nobene vsebinske določbe, s katero bi bil ta pristop določen kot prednostno načelo.

50. Zato menim, da dodatnih obveznosti, naloženih državam članicam tudi v obdobju prenosa ali prehodnem obdobju, ni mogoče izpeljati iz strukturnega ravnovesja Direktive.

51. Nasprotno, ugotavljam, da se Direktiva 2003/96 sicer res nanaša na obdavčitev tako energentov kot tudi električne energije, vendar je z besedilom člena 18(10), drugi pododstavek, določeno zgolj prehodno obdobje, v katerem lahko Francija ohrani svoj „sedanji sistem obdavčitve električne energije“. Na obravnavi je francoska vlada trdila, da je treba napotilo na „sistem“ razlagati tako, da vključuje tako obdavčenje proizvedene električne energije (proizvodnja) kot tudi obdavčenje energentov in električne energije, uporabljenih za proizvodnjo električne energije (vložki).

52. Kljub sklicevanju na „sistem“ pa člen 18(10), drugi pododstavek, posebej določa, da se v prehodnem obdobju „upoštevanje najnižjih stopenj iz te direktive ugotavlja na podlagi splošne veljavne povprečne lokalne ravni obdavčitve za električno energijo“ (moj poudarek). Predložitveno sodišče je pojasnilo, ( 29 ) da se je v zadevnem obdobju lokalno obdavčenje električne energije uporabljalo le za proizvedeno električno energijo oziroma proizvodnjo v obliki dobave končnim potrošnikom. Električna energija, proizvedena za lastne potrebe, je bila izvzeta iz takega obdavčenja.

53. Torej je očitno, da je treba člen 18(10), drugi pododstavek, razlagati tako, da napotuje le na obdavčitev proizvedene električne energije oziroma proizvodnje, ne pa na obdavčitev energentov in električne energije kot vložkov za to proizvodnjo. Niti v pripravljalnih dokumentih za Direktivo 2003/96 ( 30 ) ni mogoče najti nobene podlage za trditev Francije, da področje uporabe člena 18(10), drugi pododstavek, zajema tako obdavčitev vložkov kot tudi proizvodnje.

54. V takih okoliščinah bi moralo Sodišče uporabiti svoje dobro ustaljeno razlagalno načelo, po katerem je treba vsakršno določbo, ki „določa izjemo od splošnega pravila, razlagati ozko“. ( 31 )

55. Direktiva 2003/96 je večplastna. Člen 1 določa obdavčitev tako energentov kot električne energije. Člen 14(1)(a) nato določa obvezno izvzetje od takšne obdavčitve za energente in električno energijo, ki se uporabljajo kot vložki za proizvodnjo električne energije. ( 32 )

56. Člen 14(1)(a) in člen 21(5), tretji pododstavek, nato določata dodatna neobvezna odstopanja od tega obveznega izvzetja. Vprašanji za predhodno odločanje se nanašata na ta odstopanja.

57. Zdi se mi, da je treba v tej večplastni ureditvi obvezno izvzetje iz člena 14(1)(a) (ki ima status izvzetja) razlagati ozko. Vendar ga je treba hkrati obravnavati kot splošno pravilo v odnosu do nadaljnjih določb, ki določajo možnost odstopanja od obveznega izvzetja. Po tej logiki je treba prehodno ureditev iz člena 18(10), drugi pododstavek, načeloma obravnavati kot odstopanje od glavnih pravil Direktive (pri čemer ta glavna pravila vključujejo tako člen 1 kot tudi obvezno izvzetje iz člena 14(1)(a)). Torej jo je treba razlagati ozko.

58. V takih okoliščinah ugotavljam, da člen 18(10), drugi pododstavek, določa prehodno obdobje za Francijo, v katerem se uporablja izvzetje za obstoječi davek na električno energijo, in da je poleg tega izrecno napoteno na lokalni davek na električno energijo v tej državi članici, ki je bil v zadevnem obdobju davek na proizvodnjo. To pomeni, da člen 18(10) v prehodnem obdobju ni določal nikakršnega izvzetja iz prepovedi iz člena 14(1)(a), kar zadeva davek na vložke v zvezi z energenti in električno energijo, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije.

59. Torej prehodno obdobje, določeno v členu 18(10), drugi pododstavek, ne deluje tako, da se z njim zavaruje davek na vložke v zvezi z energenti, kakršen je v obravnavani zadevi TICGN.

60. Ta razlaga je v skladu s sodbo Messer France, v kateri je Sodišče razsodilo, da je spoštovanje najnižjih ravni obdavčitve, določenih v Direktivi 2003/96, „med pravili obdavčitve električne energije, ki jih določa pravo Unije, […] edina obveznost, ki jo je imela Francoska republika“. ( 33 )

61. Lahko bi se trdilo, da bi bilo nedosledno Franciji priznati prehodno obdobje v zvezi z obdavčenjem proizvedene električne energije oziroma proizvodnje, ne pa tudi v zvezi z obdavčenjem energentov in električne energije kot vložkov za proizvodnjo električne energije.

62. Čeprav sicer drži, da se lahko prehodna ureditev zaradi uporabe omejevalne razlage res zdi manj brezhibna, pa mora tveganje v zvezi s tem po mojem mnenju prevzeti stranka, ki naj bi ji prehodna ureditev koristila. To mora veljati zlasti takrat, kadar je namen ozke razlage spodbujati temeljna načela prava Unije.

63. Cilj Direktive 2003/96, kot je naveden v njeni uvodni izjavi 2, je podpreti „pravilno delovanje notranjega trga“. Ta cilj ne bi bil uresničen, če bi bilo eni od držav članic dovoljeno obdavčiti energente in električno energijo, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije, medtem ko bi bilo drugim državam članicam tako obdavčenje prepovedano. Torej bi moralo biti vsakršno izvzetje iz te prepovedi izrecno navedeno v prehodni ureditvi.

64. Sodišče je v sodbi KappAhl ( 34 ) preučilo prehodno pristopno shemo za Finsko v zvezi s carinami, ki jih je bilo treba uporabiti za proizvode iz tretjih držav, na podlagi katere je bila Finski omogočena naložitev višjih carinskih stopenj, kot so bile določene v carinskem zakoniku Unije. Finska vlada je trdila, da ji mora biti torej prav tako omogočeno, da razliko v carinskih stopnjah uporabi tudi za proizvode iz tretjih držav, kadar se ti na Finsko uvažajo prek drugih držav članic Unije, saj bi bilo mogoče v nasprotnem primeru prehodno shemo brez težav zaobiti.

65. Vendar v besedilu prehodne sheme iz navedene zadeve ni bilo navedeno, da se ta lahko uporablja za trgovino med državami članicami. Sodišče je odločilo, da „mora biti odstopanje, tudi če je začasno – glede na pomen načela prostega pretoka blaga med državami članicami – določeno jasno in nedvoumno“. ( 35 )

66. V obravnavani zadevi odstopanje, vključeno v prehodno ureditev na podlagi člena 18(10), drugi pododstavek, vsebuje le „jasno in nedvoumno“ napotilo na „obdavčitev električne energije“. V njem ni nikjer napoteno na uporabo energentov in električne energije za proizvodnjo električne energije.

67. Ob upoštevanju navedenega menim, da so v prehodnem obdobju, določenem v členu 18(10), drugi pododstavek, Francijo kljub vsemu zavezovale določbe Direktive 2003/96, ki se nanašajo na obdavčitev energentov in električne energije, uporabljenih za proizvodnjo električne energije. Torej je treba odgovoriti na predloženi vprašanji (ki zadevata razlago členov 14(1)(a) in 21(5), tretji pododstavek).

Prvo vprašanje

68. S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se je člen 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96 uporabljal v prehodnem obdobju, določenem s členom 18(10), drugi pododstavek, tako da je bilo Franciji dovoljeno – ne glede na obvezno izvzetje iz člena 14(1)(a) – da obdavči energente, ki so jih mali proizvajalci uporabljali za proizvodnjo električne energije, v okoliščinah, v katerih se za te proizvajalce ni uporabljala obdavčitev električne energije, ki so jo proizvedli.

69. Iz zakonodajnega ozadja je jasno razvidno, da so morali gospodarski subjekti, ki so proizvajali električno energijo za lastne potrebe, v obdobju med letoma 2004 in 2006 plačevati CSPE kot davčni prispevek za javno službo za električno energijo. Lokalni davek na električno energijo se je uporabljal le za dobavo električne energije končnim potrošnikom, ne pa za proizvodnjo električne energije za lastne potrebe. ( 36 )

70. Jasno je tudi, da je bil nacionalni davek na električno energijo v Franciji uveden šele z učinkom od 1. januarja 2011, torej dve leti po izteku prehodnega obdobja iz člena 18(10), drugi pododstavek. ( 37 )

71. Torej je mogoče vprašanje preoblikovati tako: ali to, da (i) v zadevnem obdobju ni obstajal noben nacionalni davek na električno energijo, da (ii) je razvidno, da se je CSPE bolj štel za davčni prispevek kot pa za davek, in da (iii) se lokalni davki na električno energijo niso uporabljali za proizvodnjo električne energije za lastne potrebe – če se vsa ta dejstva obravnavajo skupaj – zadostuje za izpolnitev zahtev iz člena 21(5), tretji pododstavek, Direktive, kar bi pomenilo, da je Francija lahko obdavčila energente, ki so jih mali proizvajalci uporabljali za proizvodnjo električne energije za lastne potrebe?

72. Po mojem mnenju je odgovor nikalen.

73. Iz razlogov, ki sem jih že navedla, ( 38 ) je treba obvezno prepoved obdavčenja energentov in električne energije, ki se uporabljajo kot vložki za proizvodnjo električne energije, iz člena 14(1)(a) obravnavati kot eno od splošnih pravil Direktive. Torej je treba neobvezno odstopanje od tega obveznega izvzetja, določeno v členu 21(5), tretji pododstavek, razlagati ozko.

74. Člen 21(5), tretji pododstavek, je tako mogoče uporabiti, le če nacionalna zakonodaja v korist malih proizvajalcev določa tako izvzetje iz obdavčitve proizvodnje električne energije za lastne potrebe. Vendar v obravnavani zadevi med letoma 2004 in 2006 ni bilo določeno nobeno tako izvzetje. Nasprotno, vsi proizvajalci so morali plačevati davčni prispevek za javno službo za električno energijo in vsi proizvajalci so bili izvzeti iz plačila lokalnih davkov na električno energijo, ki so jo proizvedli za lastne potrebe.

75. V zvezi s tem ni pomembno, ali bi bilo treba davčni prispevek za javno službo za električno energijo razvrstiti med davke na podlagi Direktive 92/12, ki je podlaga za razvrstitev davkov v skladu z Direktivo 2003/96, kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 33 zadnjenavedene direktive. ( 39 ) Ostaja namreč dejstvo, da francoska vlada pred 1. januarjem 2011 ni sprejela nobene določbe, na podlagi katere bi bilo v korist malih proizvajalcev priznano izvzetje proizvodnje električne energije za lastne potrebe. ( 40 ) Torej člena 21(5), tretji pododstavek, pred tem datumom ni bilo mogoče uporabiti.

76. Dalje, odstopanje od obveznega izvzetja iz Direktive je mogoče uporabiti, le če je bila ta pravilno prenesena. Člen 21 v Franciji pred letom 2011 ni bil prenesen. ( 41 ) To pomeni, da se tudi iz tega razloga v predhodnem obdobju ni bilo mogoče sklicevati na odstopanje iz člena 21.

77. Podobno je Sodišče v sodbi Flughafen Köln/Bonn poudarilo, da je člen 14(1)(a), drugi in tretji stavek, „zgolj morebitna [omejitev pravila oprostitve] in država članica, ki ni izrabila te možnosti, se ne more sklicevati na svojo opustitev, da bi davčnemu zavezancu zavrnila oprostitev, na katero se lahko ta sklicuje v skladu z Direktivo 2003/96“. ( 42 )

78. Zato predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori, da je treba člen 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96 – kot odstopanje od obveznega izvzetja iz člena 14(1)(a) – razlagati ozko. Nanj se je torej mogoče sklicevati, le če se za električno energijo v skladu z Direktivo 92/12 uporablja splošno obdavčenje in je bilo v nacionalni zakonodaji v korist malih proizvajalcev določeno izvzetje proizvodnje za lastne potrebe, ki je v skladu s členom 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96.

79. Naj nazadnje še pripomnim, da se zdi, da je francoski carinski zakonik v zadevnem obdobju ponujal nekaj mehanizmov za izvzetje proizvajalcev iz plačila TICGN. O tem, ali so ta izvzetja zadostovala za izpolnitev zahtev glede prepovedi iz člena 14(1)(a), mora odločiti nacionalno sodišče. Naj kljub vsemu še dodam, da se zdi, da za izvzetja v francoskem carinskem zakoniku veljajo časovne omejitve, ki jih v členu 14(1)(a) Direktive ni.

Drugo vprašanje

80. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, kako razlagati člena 14(1)(a) in 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96, da bi se preprečila kolizija pravil med tema določbama, če se uporabljata za male proizvajalce, ki porabljajo električno energijo, ki jo proizvajajo.

81. Člen 14(1)(a) dejansko zajema dve ločeni določbi. V prvem stavku je določeno eno od splošnih (obveznih) pravil Direktive 2003/96: kadar se energenti in električna energija uporabljajo kot vložki za proizvodnjo električne energije, se ne bi smeli obdavčiti.

82. Drugi in tretji stavek vsebujeta popolnoma drugačno določbo. Če se obravnavata skupaj, določata odstopanje od navedenega obveznega izvzetja iz obdavčenja za energente, uporabljene kot vložke, in sicer ob upoštevanju okoljskih razlogov. Če se na podlagi tega odstopanja obdavčijo energenti, ki se uporabljajo kot vložki, za posledično obdavčenje ne veljajo najnižje ravni obdavčitve, ki naj bi se dosegle z Direktivo 2003/96, oziroma se ne všteje vanje.

83. Težave pri razlagi nastanejo, ker je člen 21(5), tretji pododstavek (v zvezi s proizvodnjo malih proizvajalcev za lastne potrebe), zasnovan kot neobvezno odstopanje z uporabo splošnega sklica, to je „ne glede na člen 14(1)(a)“, ne da bi bilo pojasnjeno, na katere dele člena 14(1)(a) se to odstopanje nanaša. Večja natančnost v njegovem besedilu bi bila nedvomno koristna.

84. Vendar je kljub temu logično, da se lahko odstopanje iz člena 21(5), tretji pododstavek, nanaša le na prvi stavek člena 14(1)(a) (obvezna prepoved obdavčitve energentov in električne energije kot vložkov za proizvodnjo električne energije). Drugi in tretji stavek člena 14(1)(a) vsebujeta odstopanje od obveznega izvzetja, ki pomeni alternativo odstopanju iz člena 21(5), tretji pododstavek.

85. Niti iz besedila Direktive 2003/96 niti iz njenih uvodnih izjav in pripravljalnih dokumentov ni razvidno, kako naj bi bili ti odstopanji od obveznega izvzetja med seboj povezani. ( 43 )

86. Menim, da neposredno iz pogojev, ki ti odstopanji obkrožajo, izhaja, da ju ni mogoče obravnavati, kot da sta v koliziji. Izključitev na podlagi okoljskih razlogov iz člena 14(1)(a) je mogoče uporabiti za vse proizvajalce, z njo pridobljeni davčni prihodki pa so izključeni s področja uporabe Direktive 2003/96, saj ne štejejo pri izračuni najnižjih ravni obdavčitve za namene Direktive. Izvzetje v korist malih proizvajalcev iz člena 21(5) se uporablja le za proizvodnjo za lastne potrebe, z njim pridobljeni davčni prihodki pa spadajo na področje uporabe Direktive in štejejo pri izračunu najnižjih ravni obdavčitve.

87. Ta razlaga je dalje podprta s sodbo Cristal Union, v kateri je Sodišče razsodilo, da „[je treba] [p]oleg tega […] ugotoviti, da je zakonodajalec Unije, kadar je želel državam članicam omogočiti odstopanje od te ureditve obvezne izjeme, to izrecno določil, in sicer v členu 14(1)(a), drugi stavek, Direktive 2003/96, v skladu s katerim lahko te zaradi okoljske politike obdavčijo energente, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije, in v členu 21(5), tretji pododstavek, te direktive, v skladu s katerim morajo države članice, ki oprostijo električno energijo, ki jo proizvedejo mali proizvajalci električne energije, obdavčiti energente, ki se uporabljajo za proizvodnjo te električne energije“. ( 44 )

88. Torej predlagam, naj se na drugo vprašanje odgovori, da člen 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96 – kot odstopanje od obveznega izvzetja iz obdavčitve iz člena 14(1)(a), prvi stavek – ni odvisen od odstopanja od tega izvzetja na podlagi okoljskih razlogov, določenega v členu 14(1)(a), drugi in tretji stavek. Medtem ko za davke, ki se obračunajo za male proizvajalce na podlagi člena 21(5), tretji pododstavek, veljajo najnižje ravni obdavčitve iz Direktive 2003/96, za davke, obračunane v skladu z odstopanjem na podlagi okoljskih razlogov iz člena 14(1)(a), te najnižje ravni obdavčitve ne veljajo.

Predlog

89. Sodišču tako predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložil Conseil d’État (državni svet, Francija), odgovori: 1. Člen 21(5), tretji pododstavek, Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira [Unije] za obdavčitev energentov in električne energije – kot odstopanje od obveznega izvzetja iz člena 14(1)(a), prvi stavek – je treba razlagati ozko. Nanj se je torej mogoče sklicevati, le če se za električno energijo v skladu z Direktivo Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov uporablja splošno obdavčenje in je bilo v nacionalni zakonodaji v korist malih proizvajalcev določeno izvzetje proizvodnje za lastne potrebe, ki je v skladu s členom 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96. 2. Člen 21(5), tretji pododstavek, Direktive 2003/96 – kot odstopanje od obveznega izvzetja iz obdavčitve iz člena 14(1)(a), prvi stavek – ni odvisen od odstopanja od tega izvzetja na podlagi okoljskih razlogov, določenega v členu 14(1)(a), drugi in tretji stavek. Medtem ko za davke, ki se obračunajo za male proizvajalce na podlagi člena 21(5), tretji pododstavek, veljajo najnižje ravni obdavčitve iz Direktive 2003/96, za davke, obračunane v skladu z odstopanjem na podlagi okoljskih razlogov iz člena 14(1)(a), te najnižje ravni obdavčitve ne veljajo.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) UL 2003, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405. Direktiva 2003/96 je nadomestila Direktivo Sveta 92/81/EGS z dne 19. oktobra 1992 o usklajevanju struktur trošarin za mineralna olja (UL 1992, L 316, str. 12), kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 94/74/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 264), in Direktivo Sveta 92/82/EGS z dne 19. oktobra 1992 o približevanju stopenj trošarine za mineralna olja (UL 1992, L 316, str. 19), kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 94/74. Glej uvodno izjavo 1 in člen 30 Direktive 2003/96.

( 3 ) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179), kakor je bila pozneje razveljavljena z Direktivo Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12 (UL 2009, L 9, str. 12).

( 4 ) Z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382). Glej člen 2(5) Direktive 2003/96, ki določa, da se sklicevanje v Direktivi na „oznake kombinirane nomenklature nanaša na tiste iz Uredbe Komisije (ES) št. 2031/2001 z dne 6. avgusta 2001 o spremembah Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382). Priloga k Uredbi 2658/87 je bila v obdobju, na katero se nanaša ta postopek, večkrat spremenjena, vendar te spremembe za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe niso pomembne.

( 5 ) Člen 18(2) dalje določa, da se „[n]e glede na obdobja iz odstavkov 3 do 12 in pod pogojem, da to bistveno ne izkrivlja konkurence, […] državam članicam, ki imajo težave z izvajanjem novih najnižjih ravni obdavčitve omogoči prehodno obdobje do 1. januarja 2007, zlasti v izogib ogrožanju stabilnosti cen“. Vendar Francija v obravnavani zadevi ni navedla, da se opira na to določbo.

( 6 ) Glej točko 30 spodaj.

( 7 ) Člen 37 Loi No 2002‑1576 du 30 décembre 2002 de finances rectificative pour 2002 (zakon št. 2002‑1576 o spremembi zakona o financah za leto 2002).

( 8 ) Loi No 2005‑1719 du 30 décembre 2005 de finances pour 2006 (zakon št. 2005‑1719 z dne 30. decembra 2005 o financah za leto 2006) in Loi No 2005‑1720 du 30 décembre 2005 de finances rectificative pour 2005 (zakon št. 2005‑1720 z dne 30. decembra 2005 o spremembi zakona o financah za leto 2005).

( 9 ) Loi No 2007‑1824 du 25 décembre 2007 de finances rectificative pour 2007 (zakon št. 2005‑1824 z dne 25. decembra 2007 o spremembi zakona o financah za leto 2007), člen 62.

( 10 ) Loi No 2000‑108 du 10 février 2000 relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (zakon št. 2000‑108 z dne 10. februarja 2000 o posodobitvi in razvoju javne službe za električno energijo), člena 10 in 50.

( 11 ) Loi No 2011‑900 du 29 juillet 2011 de finances rectificative pour 2011 (zakon št. 2011‑900 z dne 29. julija 2011 o spremembi zakona o financah za leto 2011), člen 17.

( 12 ) Loi No 2000‑108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité (zakon št. 2000‑108 z dne 10. februarja 2000 o posodobitvi in razvoju javne službe za električno energijo), kakor je bil spremenjen z Loi no 2003‑8, du 3 janvier 2003, relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie (zakon št. 2003‑8 z dne 3. januarja 2003 o trgih plina in električne energije ter javni službi za električno energijo). Glej točki 12 in 13 sodbe z dne 25. julija 2018, Messer France (C‑10/17, EU:C:2018:587).

( 13 ) Loi No 2010‑1448 du 7 décembre 2010 portant nouvelle organisation du marché de l’électricité (zakon št. 2010‑1488 z dne 7. decembra 2010 o novi ureditvi trga električne energije).

( 14 ) Glej točko 17 zgoraj.

( 15 ) Bralec bo morda želel za osvežitev spomina v zvezi z (labirintnimi) nacionalnimi določbami, ki privedejo do tega izida, znova prebrati točke od 18 do 22 zgoraj.

( 16 ) Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se omejitev upoštevnega obdobja na leta od 2004 do 2006 ni izpodbijala niti ni bila ovržena v nadaljnji pritožbi.

( 17 ) Odlok 2000‑387 z dne 4. maja 2000.

( 18 ) Glej sodbo z dne 7. marca 2018, Cristal Union, C‑31/17, EU:C:2018:168.

( 19 ) Sodba z dne 7. marca 2018, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, točka 46).

( 20 ) Sodba z dne 25. julija 2018 (C‑103/17, EU:C:2018:587, točka 23). V preostalem delu se ta sodba nanaša na razlago člena 3(2) Direktive Sveta 92/12.

( 21 ) Sodbi z dne 25. julija 2018 (C‑103/17, EU:C:2018:587) in z dne 7. marca 2018 (C‑31/17, EU:C:2018:168).

( 22 ) Sodba z dne 8. septembra 2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, točka 36 in navedena sodna praksa).

( 23 ) Sodba z dne 28. marca 1995, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, točke od 22 do 24).

( 24 ) Sodba z dne 18. decembra 1997, Inter‑Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, točka 50).

( 25 ) Sodba z dne 25. oktobra 2012, Komisija/Francija (C‑164/11, neobjavljena, EU:C:2012:665).

( 26 ) Glej opombo 24 zgoraj.

( 27 ) Sodba z dne 7. marca 2018 (C‑31/17, EU:C:2018:168, točka 46).

( 28 ) Sodba z dne 17. julija 2008 (C‑226/07, EU:C:2008:429, točka 39).

( 29 ) Glej točko 25 zgoraj.

( 30 ) Predlog direktive Sveta o prestrukturiranju okvira [Unije] za obdavčitev energentov, COM(97) 30 final – CNS 97/0111 (UL 1997, C 139, str. 14) in obrazložitveni memorandum k temu predlogu.

( 31 ) Sodba z dne 30. marca 2006, Smits‑Koolhoven (C‑495/04, EU:C:2006:218, točka 31).

( 32 ) Sodbi z dne 7. marca 2018, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, točka 27), in z dne 27. junija 2018, Turbogás (C‑90/17, EU:C:2018:498, točka 45).

( 33 ) Sodba z dne 25. julija 2018 (C‑103/17, EU:C:2018:587, točka 23) (moj poudarek).

( 34 ) Sodba z dne 3. decembra 1998 (C‑23/97, EU:C:1998:585).

( 35 ) Sodba z dne 3. decembra 1998, KappAhl (C‑23/97, EU:C:1999:585, točka 21).

( 36 ) Glej točki 24 in 25 zgoraj.

( 37 ) Glej točko 26 zgoraj.

( 38 ) Glej točko 57 zgoraj.

( 39 ) Glej točko 8 zgoraj.

( 40 ) Glej točko 26 zgoraj.

( 41 ) Glej opombo 11 zgoraj.

( 42 ) Sodba z dne 17. julija 2008 (C‑226/07, EU:C:2008:429, točka 32) (moj poudarek).

( 43 ) Glej opombo 30 zgoraj.

( 44 ) Sodba z dne 7. marca 2018 (C‑31/17, EU:C:2018:168, točka 27) (moj poudarek).