Zadeva C-417/10

Ministero dell’Economia e delle Finanze in Agenzia delle Entrate

proti

3M Italia SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione)

„Neposredno obdavčenje — Zaključek postopkov z davčnega področja, ki potekajo pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji — Zloraba pravice — Člen 4(3) PEU — Svoboščine, zagotovljene s Pogodbo — Načelo prepovedi diskriminacije — Državne pomoči — Dolžnost zagotovitve učinkovite uporabe prava Unije“

Povzetek sodbe

Države članice — Obveznosti — Obveznost lojalnega sodelovanja — Izvajanje prava Unije — Načelo prepovedi zlorabe pravice — Prosti pretok kapitala — Načelo prepovedi diskriminacije — Pravila o državni pomoči — Neposredno obdavčenje držav članic

(člen 4(3) PEU; člena 63 PDEU in 107(1) PDEU)

Pravo Unije, zlasti načelo prepovedi zlorabe pravice, člen 4(3) PEU, svoboščine, zagotovljene s Pogodbo DEU, načelo prepovedi diskriminacije, pravila s področja državnih pomoči in dolžnost zagotovitve učinkovite uporabe prava Unije, je treba razlagati tako, da v zadevi, ki se nanaša na neposredno obdavčenje države članice, ne nasprotuje uporabi nacionalne določbe, ki predvideva konec postopkov z davčnega področja, ki so v teku pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, s plačilom zneska, ki ustreza 5 % vrednosti spornega predmeta, kadar ti postopki izvirajo iz tožbe, ki je bila pri sodišču prve stopnje vložena več kot deset let pred začetkom veljavnosti te določbe, in v katerih davčni organ na prvih dveh stopnjah sodnega postopka ni uspel.

Vsekakor v pravu Unije ne obstaja nobeno splošno načelo, iz katerega bi izhajala dolžnost držav članic, da se bojujejo zoper zlorabe na področju neposrednega obdavčenja, in ki bi nasprotovalo uporabi takšne nacionalne določbe, kadar obdavčljiva transakcija, ki je sporna v postopku pred nacionalnim sodiščem, izhaja iz takih zlorab in pravo Unije ni ogroženo.

Poleg tega takšne določbe ni mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Prednosti, ki izvirajo iz splošnega ukrepa, ki se uporablja brez razlikovanja za vse gospodarske subjekte, namreč niso državna pomoč. Navedena določba se ob predpostavki, da bi lahko njena uporaba v danem položaju povzročila, da se upravičencu po tej določbi dodeli prednost, na splošno uporablja za vse davčne zavezance, ki so stranke postopka z davčnega področja, ki teče pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, ne glede na naravo zadevnega davka, ker ta postopek izvira iz tožbe, ki je bila pri sodišču prve stopnje vložena več kot deset let pred datumom začetka veljavnosti te določbe, in v katerem davčni organ na prvih dveh stopnjah sodnega postopka ni uspel. Dejstvo, da imajo lahko le davčni zavezanci, ki izpolnjujejo te pogoje, korist od tega ukrepa, samo po sebi ne pomeni, da je ta ukrep selektiven. Osebe, ki te koristi ne morejo uveljavljati, namreč niso v dejanskem in pravnem položaju, ki bi bil primerljiv s položajem navedenih davčnih zavezancev z vidika cilja, ki mu sledi nacionalni zakonodajalec in ki je zagotoviti spoštovanje načela odločanja v razumnem roku.

Zaradi neobstoja kršitve prava Unije ni mogoče šteti, da je taka določba – ker ima kot vsaka druga določba, ki predvideva konec postopka pred sprejetjem meritorne odločbe, za posledico to, da nacionalnemu sodišču, ki odloča na zadnji stopnji, prepreči izvajanje njegovega nadzora zakonitosti v zadevnih postopkih v skladu s pravom Unije, potem ko je po potrebi na podlagi člena 267 PDEU vložilo predlog na Sodišče – v nasprotju z dolžnostjo nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da v okviru svojih pristojnosti zagotovijo učinkovito uporabo prava Unije.

(Glej točke 32, 39, 41, 42, 44, 46 in 47 ter izrek.)

Zadeva C-417/10

Ministero dell’Economia e delle Finanze in Agenzia delle Entrate

proti

3M Italia SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione)

„Neposredno obdavčenje — Zaključek postopkov z davčnega področja, ki potekajo pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji — Zloraba pravice — Člen 4(3) PEU — Svoboščine, zagotovljene s Pogodbo — Načelo prepovedi diskriminacije — Državne pomoči — Dolžnost zagotovitve učinkovite uporabe prava Unije“

Povzetek sodbe

Države članice – Obveznosti – Obveznost lojalnega sodelovanja – Izvajanje prava Unije – Načelo prepovedi zlorabe pravice – Prosti pretok kapitala – Načelo prepovedi diskriminacije – Pravila o državni pomoči – Neposredno obdavčenje držav članic

(člen 4(3) PEU; člena 63 PDEU in 107(1) PDEU)

Pravo Unije, zlasti načelo prepovedi zlorabe pravice, člen 4(3) PEU, svoboščine, zagotovljene s Pogodbo DEU, načelo prepovedi diskriminacije, pravila s področja državnih pomoči in dolžnost zagotovitve učinkovite uporabe prava Unije, je treba razlagati tako, da v zadevi, ki se nanaša na neposredno obdavčenje države članice, ne nasprotuje uporabi nacionalne določbe, ki predvideva konec postopkov z davčnega področja, ki so v teku pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, s plačilom zneska, ki ustreza 5 % vrednosti spornega predmeta, kadar ti postopki izvirajo iz tožbe, ki je bila pri sodišču prve stopnje vložena več kot deset let pred začetkom veljavnosti te določbe, in v katerih davčni organ na prvih dveh stopnjah sodnega postopka ni uspel.

Vsekakor v pravu Unije ne obstaja nobeno splošno načelo, iz katerega bi izhajala dolžnost držav članic, da se bojujejo zoper zlorabe na področju neposrednega obdavčenja, in ki bi nasprotovalo uporabi takšne nacionalne določbe, kadar obdavčljiva transakcija, ki je sporna v postopku pred nacionalnim sodiščem, izhaja iz takih zlorab in pravo Unije ni ogroženo.

Poleg tega takšne določbe ni mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Prednosti, ki izvirajo iz splošnega ukrepa, ki se uporablja brez razlikovanja za vse gospodarske subjekte, namreč niso državna pomoč. Navedena določba se ob predpostavki, da bi lahko njena uporaba v danem položaju povzročila, da se upravičencu po tej določbi dodeli prednost, na splošno uporablja za vse davčne zavezance, ki so stranke postopka z davčnega področja, ki teče pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, ne glede na naravo zadevnega davka, ker ta postopek izvira iz tožbe, ki je bila pri sodišču prve stopnje vložena več kot deset let pred datumom začetka veljavnosti te določbe, in v katerem davčni organ na prvih dveh stopnjah sodnega postopka ni uspel. Dejstvo, da imajo lahko le davčni zavezanci, ki izpolnjujejo te pogoje, korist od tega ukrepa, samo po sebi ne pomeni, da je ta ukrep selektiven. Osebe, ki te koristi ne morejo uveljavljati, namreč niso v dejanskem in pravnem položaju, ki bi bil primerljiv s položajem navedenih davčnih zavezancev z vidika cilja, ki mu sledi nacionalni zakonodajalec in ki je zagotoviti spoštovanje načela odločanja v razumnem roku.

Zaradi neobstoja kršitve prava Unije ni mogoče šteti, da je taka določba – ker ima kot vsaka druga določba, ki predvideva konec postopka pred sprejetjem meritorne odločbe, za posledico to, da nacionalnemu sodišču, ki odloča na zadnji stopnji, prepreči izvajanje njegovega nadzora zakonitosti v zadevnih postopkih v skladu s pravom Unije, potem ko je po potrebi na podlagi člena 267 PDEU vložilo predlog na Sodišče – v nasprotju z dolžnostjo nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, da v okviru svojih pristojnosti zagotovijo učinkovito uporabo prava Unije.

(Glej točke 32, 39, 41, 42, 44, 46 in 47 ter izrek.)