Zadeva T-294/04

Internationaler Hilfsfonds eV

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Nepogodbena odgovornost – Povračilo stroškov, nastalih v postopku pred Evropskim varuhom človekovih pravic – Očitno neutemeljena tožba“

Sklep Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 11. julija 2005

Povzetek sklepa

1. Postopek – Vloga, s katero se začne postopek – Postopkovne zahteve – Določitev predmeta spora – Povzetek navedenih tožbenih razlogov – Tožba za povrnitev škode, ki jo je povzročila institucija Skupnosti

(Statut Sodišča, člena 21, prvi odstavek, in 53, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(1)(c))

2. Evropski varuh človekovih pravic – Alternativna pot poleg vložitve tožbe pri sodišču Skupnosti – Nezmožnost hkratnega teka obeh postopkov – Presoja smiselnosti pritožbe pri varuhu človekovih pravic

(člen 195(1) ES; Statut Evropskega varuha človekovih pravic, člen 2(6) in (7))

3. Odškodninska tožba – Predmet – Odškodninski zahtevek za škodo, ki jo pomenijo stroški odvetnika, priglašeni pri varuhu človekovih pravic – Nepovračljivi stroški – Očitno neutemeljena tožba

(člen 235 ES; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 90 in 91(b))

1. V skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek, tega statuta in členom 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje uporablja za postopek pred Sodiščem prve stopnje, morata biti v vsaki tožbi navedena predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe in Sodišču prve stopnje, da odloči o tožbi, glede na okoliščine primera, brez drugih dodatnih podatkov. Da bi se zagotovila pravna varnost in dobro delovanje sodstva, je za dopustnost tožbe potrebno, da so bistvene pravne in dejanske okoliščine, na katerih ta temelji, razvidne vsaj na kratko, vendar dosledno in razumljivo, iz besedila tožbe.

Da bi zadostila tem zahtevam, mora tožba za povračilo škode, ki naj bi jo domnevno povzročila institucija Skupnosti, vsebovati podatke, ki omogočajo določiti ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih meni, da obstaja vzročna zveza med ravnanjem in škodo, ki naj bi ji nastala, ter naravo in obseg te škode.

(Glej točki 23 in 24.)

2. Z uvedbo Evropskega varuha človekovih pravic je Pogodba državljanom Unije za obrambo njihovih interesov poleg tožbe pred sodiščem Skupnosti ponudila še alternativno pot. Ta alternativna zunajsodna pot ustreza posebnim merilom in nima nujno istega cilja kot tožba. Poleg tega iz člena 195(1) ES in člena 2(6) in (7) Sklepa 94/262 o pravilih in splošnih pogojih, ki urejajo opravljanje funkcije varuha človekovih pravic, izhaja, da obeh postopkov ni mogoče voditi hkrati. Čeprav pritožbe, vložene pri varuhu človekovih pravic, ne pretrgajo zastaralnega roka za vložitev tožbe pri sodišču Skupnosti, mora varuh človekovih pravic zaključiti preiskavo in razglasiti pritožbo za nedopustno, če je zadevni državljan hkrati vložil tožbo glede istega dejanskega stanja pri sodišču Skupnosti. Tako je državljan tisti, ki mora presoditi, po kateri poti bo najbolje uresničil svoje interese.

(Glej točki 47 in 48.)

3. Iz določbe člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da so povračljivi stroški omejeni na stroške, ki so se porabili v postopku pred Sodiščem prve stopnje in so bili za to nujni. „Postopek“ iz člena 91 navedenega poslovnika se nanaša le na postopek pred Sodiščem prve stopnje brez predhodne faze.

Glede tega stroškov za postopke pred varuhom človekovih pravic, zlasti stroškov odvetnika, ni mogoče obravnavati kot nujne izdatke v smislu prej navedene določbe. Postopek pred varuhom človekovih pravic je drugače kot postopki pred sodišči Skupnosti namreč zasnovan tako, da ni potrebno zastopanje prek odvetnika. Zadošča namreč predstavitev dejanskega stanja v pritožbi, pravno utemeljevanje pa ni potrebno. V teh okoliščinah svobodna odločitev državljana, da ga v postopku pred varuhom človekovih pravic zastopa odvetnik, pomeni, da mora sam plačati stroške zanj.

Zato v delu, v katerem ti stroški niso povračljivi v smislu navedenega člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje, niso povračljivi kot škoda v okviru odškodninske tožbe.

(Glej točke 50, 52 in 55.)

SKLEP SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)

z dne 11. julija 2005( )

„Nepogodbena odgovornost – Povračilo stroškov, nastalih v postopku pred Evropskim varuhom človekovih pravic – Očitno neutemeljena tožba“

V zadevi T‑294/04,

Internationaler Hilfsfonds eV, s sedežem v Rosbachu (Nemčija), ki jo zastopa H. Kaltenecker, odvetnik,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M.‑J. Jonczy in S. Fries, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

zaradi povračila domnevno nastale škode, ki jo tvorijo stroški odvetnika, priglašeni v treh postopkih pred Evropskim varuhom človekovih pravic,

SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

v sestavi M. Jaeger, predsednik, J. Azizi, sodnik, in E. Cremona, sodnica,

sodni tajnik: H. Jung,

sprejema naslednji

Sklep

Pravni okvir

1 V členu 288, drugi odstavek, ES je določeno:

„V primeru nepogodbene odgovornosti pa Skupnost v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, nadomesti kakršno koli škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti.“

2 V skladu s členom 21, drugi odstavek, ES se ima vsak državljan Unije pravico pritožiti pri Evropskem varuhu človekovih pravic, imenovanem v skladu s členom 195 ES.

3 V členu 195, prvi odstavek, ES je določeno:

„Evropski parlament imenuje varuha človekovih pravic, ki je pooblaščen za sprejemanje pritožb državljanov Unije ali fizičnih ali pravnih oseb s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic glede nepravilnosti pri dejavnostih institucij ali organov Skupnosti razen Sodišča in Sodišča prve stopnje pri opravljanju njune sodne funkcije.

V skladu s svojimi nalogami varuh človekovih pravic opravlja na lastno pobudo ali na podlagi pritožb, predloženih neposredno ali prek člana Evropskega parlamenta, poizvedbe, ki so po njegovem mnenju utemeljene, kar pa ne velja za domnevna dejanja, ki so ali so bila predmet sodnega postopka. Kadar varuh človekovih pravic ugotovi nepravilnost, predloži zadevo pristojni instituciji, ki ima na voljo tri mesece, da ga obvesti o svojem stališču. Varuh človekovih pravic nato pošlje poročilo Evropskemu parlamentu in pristojni instituciji. Osebo, ki je vložila pritožbo, obvestijo o izidu poizvedb.

Varuh človekovih pravic predloži Evropskemu parlamentu letno poročilo o izidu svojih poizvedb.“

4 Evropski parlament je 9. marca 1994 v skladu s členom 195(4) ES sprejel Sklep 94/262/ESPJ, ES, Euratom o pravilih in splošnih pogojih, ki urejajo opravljanje funkcije varuha človekovih pravic (UL L 113, str. 15).

5 V skladu s členom 2(6) Sklepa 94/262 pritožbe, posredovane varuhu človekovih pravic, ne vplivajo na roke za pritožbe v upravnih ali sodnih postopkih. Dalje mora varuh človekovih pravic v skladu s členom 2(7) Sklepa, kadar mora zaradi tekočih ali zaključenih sodnih postopkov v zvezi z dejstvi, ki so mu bila predložena, pritožbo razglasiti za nedopustno ali prenehati njeno obravnavo, ugotovitve preiskav, ki jih je do takrat izvedel, pa dokončno arhivirati.

Dejansko stanje

6 Tožeča stranka je nevladna organizacija (NVO) nemškega prava, ki pomaga beguncem ter žrtvam vojne in katastrof. Med letoma 1993 in 1997 je pri Komisiji vložila šest predlogov za sofinanciranje projektov.

7 Pri presoji prvega predloga so službe Komisije menile, da tožeča stranka ni bila upravičena do sredstev za financiranje NVO, ker ne izpolnjuje Splošnih pogojev za sofinanciranje projektov. Tožeča stranka je bila o tem seznanjena z dopisom z dne 12. oktobra 1993. Komisija je z dopisom z dne 29. julija 1996 pojasnila bistvene razloge, zaradi katerih je menila, da tožeče stranke ni mogoče obravnavati kot NVO, upravičene do financiranja.

8 Tožeča stranka je 5. decembra 1996 pri Komisiji predložila nov projekt. Spremenjena različica projekta z novim predlogom je bila pri Komisiji vložena septembra 1997. Komisija o teh novih projektih sofinanciranja ni odločala, ker je menila, da odločitev z dne 12. oktobra 1993 o neupravičenosti tožeče stranke do financiranja velja še naprej.

9 Zato je tožeča stranka pri varuhu človekovih pravic vložila tri pritožbe, in sicer eno leta 1998 in še dve leta 2000. Te pritožbe so se v bistvenem nanašale na dva vidika, in sicer na vprašanje pravice tožeče stranke do vpogleda v spis in na vprašanje, ali je Komisija ustrezno presodila predloge tožeče stranke.

10 Glede pravice do vpogleda v spis je varuh človekovih pravic z odločbo z dne 30. novembra 2001 ugotovil, da seznam dokumentov, ki jih je Komisija predložila na vpogled tožeči stranki, ni bil popoln, da je Komisija določene dokumente neutemeljeno zamolčala in da je zato to ravnanje Komisije mogoče obravnavati kot nepravilno. Komisiji je predlagal, naj zagotovi primeren vpogled v spis. Vpogled v spis je bil opravljen 26. oktobra 2001 v prostorih Komisije. Varuh človekovih pravic je glede preostalega menil, da Komisija ni ravnala pravilno, s tem da tožeča stranka ni imela možnosti formalno izreči se glede podatkov, ki jih je Komisija pridobila od tretjih in jih je uporabila za sprejetje odločbe zoper njo.

11 Glede vprašanja, ali je Komisija predloge tožeče stranke ustrezno presodila, je varuh človekovih pravic z drugo odločbo, prav tako sprejeto 30. novembra 2001, v kateri so bile upoštevane določene informacije, ki so jih posredovali tretji, ugotovil, da Komisija take presoje ni opravila. V odločbi z dne 11. julija 2000 je varuh človekovih pravic kritično ugotovil, da je Komisija porabila preveč časa, preden je za to pisno pojasnila razloge, zaradi česar je leta 1993 sklenila, da tožeča stranka ni bila upravičena do financiranja. Nazadnje, glede dejstva, da Komisija formalno ni odločila o predlogih, ki jih je decembra 1996 in septembra 1997 vložila tožeča stranka, je varuh človekovih pravic z odločbo z dne 19. julija 2001 priporočil Komisiji, naj to stori najpozneje do 31. oktobra 2001.

12 Da bi Komisija izpolnila priporočilo varuha človekovih pravic, je tožeči stranki poslala dopis z dne 16. oktobra 2001, v katerem je zavrnila oba, decembra 1996 in septembra 1997 predložena projekta, ker tožeča stranka ni bila upravičena do sofinanciranja.

13 Zoper dopis z dne 16. oktobra 2001 je tožeča stranka 15. decembra 2001 vložila tožbo. S sodbo z dne 18. septembra 2003 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji (T‑321/01, Recueil, str. II-3225) je Sodišče prve stopnje razglasilo ničnost odločbe Komisije z dne 16. oktobra 2001 o zavrnitvi predlogov tožeče stranke za sofinanciranje, ki ju je vložila decembra 1996 in septembra 1997, ter toženi stranki naložilo plačilo stroškov.

14 Tožeča stranka je v tožbi zahtevala tudi povračilo stroškov, ki so ji s pritožbo nastali v postopku pred varuhom človekovih pravic. Sodišče prve stopnje je v sodbi odločilo, da stroškov za postopke pred varuhom človekovih pravic ni mogoče obravnavati kot nujne izdatke v smislu člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje in zato niso povračljivi.

Postopek in predlogi strank

15 Tožeča stranka je obravnavano tožbo vložila 23. julija 2004.

16 Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– toženi stranki naloži, naj tožeči stranki plača 54.037 eurov zaradi nastale premoženjske škode;

– toženi stranki naloži plačilo stroškov.

17 Tožena stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– tožbo zavrže kot nedopustno oziroma jo zavrne kot neutemeljeno;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.

Pravno stanje

18 Na podlagi člena 111 Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje, če očitno ni pristojno za odločanje o tožbi ali če tožba očitno ni dopustna ali očitno brez pravne podlage, odloči z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek.

19 V obravnavani zadevi Sodišče prve stopnje meni, da je na podlagi listin v spisu zadeva dovolj razjasnjena, da lahko sprejme odločitev brez nadaljevanja postopka.

Dopustnost

Trditve strank

20 Tožena stranka trdi, da bi v skladu z ustaljeno sodno prakso morala tožba, s katero se na podlagi nepogodbene odgovornosti Skupnosti zahteva povračilo škode, ki naj bi jo domnevno povzročile institucije Skupnosti, da bi izpolnila zahteve iz člena 44(1)(c) Poslovnika, vsebovati podatke, ki omogočajo določitev ravnanja, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih meni, da obstaja vzročna zveza med tem ravnanjem in domnevno utrpelo škodo, ter tudi značaj in obseg te škode (sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. februarja 2004 v zadevi Calberson GE proti Komisiji, T‑215/01, T‑220/01 in T‑221/01, Recueil, str. II-587, točka 176).

21 Tožena stranka trdi, da kljub večkratnem branju tožbe ni mogla ugotoviti, kakšno ravnanje se ji očita. K temu dodaja, da osrednje mesto, ki ga tožeča stranka pripisuje odločitvam varuha človekovih pravic, in njena izčrpna predstavitev teh odločitev navaja k misli, da po njenem mnenju ravnanje tožene stranke, ki je predmet teh odločitev, ni bilo zakonito. Tožena stranka ugotavlja, da ne more biti njena naloga, da bi iz kopice obtožb poiskala tiste, ki so upoštevne pri ugotavljanju njenega nezakonitega ravnanja, ki naj bi bilo podlaga za odgovornost Skupnosti.

22 Tožeča stranka meni, da njena tožba ustreza zahtevam iz člena 44(1)(c) Poslovnika.

Presoja Sodišča prve stopnje

23 V skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek, tega statuta in členom 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje uporablja za postopek pred Sodiščem prve stopnje, morata biti v vsaki tožbi navedena predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe in Sodišču prve stopnje, da odloči o tožbi, glede na okoliščine primera, brez drugih dodatnih podatkov. Da bi se zagotovila pravna varnost in dobro delovanje sodstva, je za dopustnost tožbe potrebno, da so bistvene pravne in dejanske okoliščine, na katerih ta temelji, razvidne vsaj na kratko, vendar dosledno in razumljivo, iz besedila tožbe (sklep Sodišča prve stopnje z dne 28. aprila 1993 v zadevi De Hoe proti Komisiji, T‑85/92, Recueil, str. II-523, točka 20, ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. januarja 1998 v zadevi Dubois in Fils proti Svetu in Komisiji, T‑113/96, Recueil, str. II-125, točka 29).

24 Da bi zadostila tem zahtevam, mora tožba za povračilo škode, ki naj bi jo domnevno povzročila institucija Skupnosti, vsebovati podatke, ki omogočajo določiti ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih meni, da obstaja vzročna zveza med ravnanjem in škodo, ki naj bi ji nastala, ter naravo in obseg te škode (glej zgoraj v točki 23 navedeno sodbo Dubois in Fils proti Svetu in Komisiji, točka 30).

25 V obravnavani zadevi je najprej treba opozoriti, da vloge tožeče stranke niso jasne. Nobenega dvoma pa ni, da je tožba naravnana proti uveljavljanju nepogodbene odgovornosti Skupnosti za povračilo zatrjevane škode, namreč stroškov odvetnika, ki jih je tožeča stranka imela v treh postopkih pred varuhom človekovih pravic.

26 Nato je treba ugotoviti, da tožba omogoča tudi ugotovitev dvoje domnevno nepravilnih ravnanj tožene stranke, ki sta tožeči stranki po njenem mnenju povzročili navedeno škodo, namreč ravnanje, ki je bilo predmet kritičnih pripomb varuha človekovih pravic, in tisto, za katero je Sodišče prve stopnje v sodbi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji (navedena zgoraj v točki 13) razsodilo, da ni zakonito. Natančneje, prva vrsta spornih ravnanj zajema dejstvo, da seznam dokumentov, ki jih je Komisija predložila na vpogled tožeči stranki, ni bil popoln, da tožeča stranka ni imela možnosti formalno izreči se glede podatkov, ki jih je Komisija pridobila od tretjih, in da je tožena stranka porabila preveč časa, preden je z dopisom z dne 29. julija 1996 pojasnila bistvene razloge, zaradi katerih je leta 1993 sklenila, da tožeča stranka ni upravičena do financiranja. Druga vrsta se nanaša na to, da Komisija ni ponovno preverila upravičenosti tožeče stranke do financiranja v okviru njenih predlogov za sofinanciranje v letih 1996 in 1997. Sicer pa je Komisija odgovorila na vsako izmed teh zatrjevanih vrst nepravilnega ravnanja.

27 Tožeča stranka dalje izrecno omenja neposredno vzročno zvezo med navedeno škodo in različnimi vrstami očitanega nepravilnega ravnanja Komisije. Tožeča stranka navaja, da je bila zaradi pomanjkanja lastnega temeljnega pravnega znanja ter precej nekooperativnega in včasih obstruktivnega vedenja tožene stranke prisiljena prositi za pomoč odvetnika, da bi lahko uspešno vodila pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic in da bi od tožene stranke zagotovo dobila odgovor na številna, v preteklih letih nanjo večkrat naslovljena vprašanja.

28 Nazadnje, tožba tudi omogoča, da se določi obseg škode, domnevno povzročene zaradi toženi stranki očitanega ravnanja. Tožeča stranka v zvezi s tem navaja, da stroški odvetnika, ki jih je imela v postopku pred varuhom človekovih pravic, skupaj znašajo 54.037 eurov.

29 Iz zgoraj navedenega izhaja, da tožba izpolnjuje zahteve o jasnosti in natančnosti, določene v členu 44(1)(c) Poslovnika.

30 Ugovor nedopustnosti tožene stranke je zato treba zavrniti.

Temelj

Trditve strank

31 Tožeča stranka poudarja, da je od te tožbe pričakovala sodbo z načelno rešitvijo glede možnosti, da se ji z odškodninsko tožbo povrnejo stroški odvetnika, ki so bili v pritožbenem postopku pred varuhom človekovih pravic upravičeno priglašeni.

32 Opozarja, da mora biti namen odškodninske tožbe povračilo škode, nastale zaradi pravnih aktov, zaradi nesprejetja enega ali več pravnih aktov ali zaradi nezakonitega ravnanja institucij Skupnosti. V obravnavani zadevi naj bi šlo za hujše opustitve zaradi nesprejetja pravnih aktov in za nezakonito ravnanje, na primer okoliščino, da tožeča stranka ni imela možnosti izreči se, napačno navedbo vsebine dokumentov, neupoštevanje postopka revizije, podtikanje goljufivega ravnanja in napačno presojo položaja tožeče stranke in njene upravičenosti do financiranja v okviru sofinanciranja projektov, ki jih vodijo NVO. S temi nezakonitimi dejanji naj bi tožena stranka kršila številna načela dobrega upravljanja, ki se obravnavajo kot primerni standardi varstva v smislu člena 288, drugi odstavek, ES.

33 Tožeča stranka trdi, da različni pritožbeni postopki, ki jih je tožeča stranka morala izvesti ob pomoči odvetniške pisarne – če tožena stranka ne bi ravnala nezakonito – ne bi bili potrebni, zaradi česar škoda ne bi nastala, namreč plačilo honorarjev. Med nezakonitimi dejanji tožene stranke in nastankom škode naj bi torej obstajala vzročna zveza.

34 Tožeča stranka poudarja avtonomnost odškodninske tožbe in pravico, da v skladu s postopkom pred varuhom človekovih pravic vloži tožbo za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti. Na koncu trdi, da naj bi bilo nezakonito ravnanje tožene stranke trajna kršitev in bi bilo zato lahko predmet odškodninske tožbe, saj petletni rok še ni potekel.

35 Po mnenju tožene stranke tožba očitno ni utemeljena.

36 Opozarja, prvič, da stroški odvetniškega zastopanja, priglašeni v postopkih pred varuhom človekovih pravic, nikoli niso povračljivi. Postopek pred varuhom človekovih pravic naj bi bil, drugače kot postopek pred sodišči Skupnosti, dejansko zasnovan tako, da ni potrebno, da stranko zastopa odvetnik. Svobodna odločitev državljana, da ga v postopku pred varuhom človekovih pravic zastopa odvetnik, zato pomeni, da mora sam plačati njegove stroške. Po mnenju tožene stranke se prav zato, ker te svobodne odločitve ni v postopkih pred sodišči Skupnosti, pri katerih je zastopanje prek odvetnika obvezno, v sodnem postopku odloča tudi o stroških, skupaj s stroški odvetniškega zastopanja.

37 Tožena stranka dodaja, da tožeča stranka sicer lahko prosto izbira, da se obrne samo na varuha človekovih pravic ali vsaj najprej nanj, preden predloži zadevo Sodišču prve stopnje, ne more pa se prosto odločiti o povzročitvi stroškov, ki jih, ker niso obvezni niti nujni, ni mogoče naložiti toženi stranki.

38 Drugič, tožena stranka navaja, da tožeča stranka ni dokazala, da so v obravnavani zadevi izpolnjeni pogoji za odškodninski zahtevek.

39 Glede prvih dveh pogojev, namreč obstoja dovolj resne kršitve pravnega pravila, katerega cilj je posamezniku zagotoviti pravice, tožena stranka trdi, da tožeča stranka meni, da zadostuje sklicevanje na odločitve varuha človekovih pravic. Vendar pa za odločitve varuha človekovih pravic veljajo zanje značilni pogoji, ki ne ustrezajo pogojem, ki morajo biti izpolnjeni za odškodninski zahtevek. Kritične pripombe varuha človekovih pravic ali njegove ugotovitve glede nepravilnosti ni mogoče preprosto izenačiti z dovolj resno kršitvijo pravnega pravila, kot je načelo dobrega upravljanja. Iz tega izhaja, da odločitve varuha človekovih pravic za Sodišče prve stopnje niso zavezujoče in ga ne odvezujejo obveznosti preveriti, ali so zadevni pogoji izpolnjeni. Ta pristop naj bi potrjeval sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 15. oktobra 2004 v zadevi Tillack proti Komisiji (T‑193/04 R, ZOdl. str. II‑3575, točka 60).

40 Glede tretjega pogoja, namreč obstoja vzročne zveze med nepravilnim ravnanjem in zatrjevano škodo, tožena stranka opozarja, da se tožeča stranka zadovolji s trditvijo, da obstaja neposredna vzročna zveza. K temu dodaja, da dokazovanje izpolnjenosti pogojev ni njena naloga in da bi bilo treba, ker tožeča stranka ni izpolnila svoje dolžnosti, tožbo zavrniti kot očitno neutemeljeno.

41 Tožena stranka podredno poudarja, da je varuh človekovih pravic svoje očitke usmeril na tri točke, in sicer okoliščine, v katerih je bila leta 1993 sprejeta odločitev o neupravičenosti tožeče stranke do financiranja, vpogled v spis ter predloge tožeče stranke iz let 1996 in 1997, o katerih se ni odločalo.

42 V zvezi z okoliščinami, v katerih je bila leta 1993 sprejeta odločitev o neupravičenosti tožeče stranke do financiranja, tožena stranka opozarja, da v skladu s členom 46 Statuta Sodišča tožbe proti Skupnosti v zadevah, ki izhajajo iz nepogodbene odgovornosti, zastarajo po petih letih od kršitve, na kateri tožba temelji. Ker tožeča stranka v petih letih po sprejetju odločitve ni vložila tožbe niti uveljavljala povračila za domnevno škodo pri pristojni instituciji Skupnosti, naj bi morebitni odškodninski zahtevek že zastaral.

43 Glede vpogleda v spis tožena stranka trdi, da je bil opravljen februarja 1998, od tega pa je prav tako preteklo že več kot pet let. Ker tožeča stranka od leta 1998 glede tega ni vložila tožbe niti uveljavljala zahtevka pri institucijah Skupnosti, bi bilo treba šteti, da je pravica zastarala. Sicer pa naj bi ne bilo resne kršitve pravnega pravila.

44 Glede tega, da ni bila sprejeta odločitev glede predlogov iz let 1996 in 1997, tožena stranka meni, da gre tudi tu za zastaranje. Tožeča stranka od vložitve svojih predlogov ni vložila tožbe zaradi nedelovanja niti odškodninske tožbe. Zato naj zdaj ne bi mogla uveljavljati škode, ki ne bi nastala, če bi uporabila ta pravna sredstva.

45 Glede ravnanja, ki ga je Sodišče prve stopnje v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji opredelilo kot nezakonito, tožena stranka meni, da ni treba odgovoriti na vprašanje, ali je taka kršitev dovolj resna za utemeljitev odškodninskega zahtevka, saj z dvojnega vidika sploh ni vzročne zveze z navedenimi stroški. Prvič, navedeni stroški odvetniškega zastopanja se nanašajo na postopke pred razglasitvijo sodbe. Drugič, manjkala naj bi vzročna zveza.

Presoja Sodišča prve stopnje

46 Uvodoma je treba ugotoviti, da tožeča stranka z obravnavano tožbo od Skupnosti zahteva povračilo stroškov odvetnika, ki jih je imela v treh postopkih pred varuhom človekovih pravic.

47 Potem je treba opozoriti na to, da je z uvedbo varuha človekovih pravic Pogodba državljanom Unije za obrambo njihovih interesov poleg tožbe pred sodiščem Skupnosti ponudila še alternativno pot. Ta alternativna zunajsodna pot ustreza posebnim merilom in nima nujno istega cilja kot tožba (sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. aprila 2002 v zadevi Lamberts proti varuhu človekovih pravic, T‑209/00, Recueil, str. II‑2203, točka 65).

48 Poleg tega iz člena 195(1) ES in člena 2(6) in (7) Sklepa 94/262 izhaja, da obeh postopkov ni mogoče voditi hkrati. Čeprav pritožbe, vložene pri varuhu človekovih pravic, ne pretrgajo zastaralnega roka za vložitev tožbe pri sodišču Skupnosti, mora varuh človekovih pravic zaključiti preiskavo in razglasiti pritožbo za nedopustno, če je zadevni državljan hkrati vložil tožbo glede istega dejanskega stanja pri sodišču Skupnosti. Tako je državljan tisti, ki mora presoditi, po kateri poti bo najbolje uresničil svoje interese (glej zgoraj v točki 47 navedeno sodbo Lamberts proti varuhu človekovih pravic, točka 66).

49 Dalje je treba opozoriti na to, da je Sodišče prve stopnje v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji razglasilo ničnost odločbe Komisije z dne 16. oktobra 2001, s katero sta bila zavrnjena predloga tožeče stranke za sofinanciranje, ki ju je vložila decembra 1996 in septembra 1997, ter toženi stranki naložilo plačilo stroškov. Tožeča stranka je v tožbi od tožene stranke zahtevala tudi povračilo stroškov v postopku pred varuhom človekovih pravic. Sodišče prve stopnje je v sodbi odločilo, da stroškov za postopke pred varuhom človekovih pravic ni mogoče obravnavati kot nujne izdatke v smislu člena 91(b) Poslovnika in da zato niso povračljivi.

50 V skladu z besedilom člena 91(b) Poslovnika se kot povračljivi stroški obravnavajo „nujni izdatki, ki jih imajo stranke zaradi postopka, predvsem potni stroški in dnevnice ter nagrada zastopnikov, svetovalcev ali odvetnikov“. Iz te določbe izhaja, da so povračljivi stroški omejeni na stroške, ki so se porabili v postopku pred Sodiščem prve stopnje in so bili za to nujni (glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 10. januarja 2002 v zadevi Starway proti Svetu, T‑80/97 DEP, Recueil, str. II‑1, točka 24, in navedeno sodno prakso). Sodišče prve stopnje je poleg tega odločilo, da se, čeprav je na splošno pred sodno fazo postopka opravljen velik del pravnih opravil, „postopek“ iz člena 91 Poslovnika nanaša le na postopek pred Sodiščem prve stopnje brez predhodne faze. To izhaja predvsem iz člena 90 Poslovnika, v katerem je opisan „postopek pred Sodiščem prve stopnje“ (glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 24. januarja 2002 v zadevi Groupe Origny proti Komisiji, T‑38/95 DEP, Recueil, str. II‑217, točka 29, in navedeno sodno prakso).

51 V obravnavani zadevi tožeča stranka z odškodninsko tožbo zahteva vračilo stroškov odvetniškega zastopanja v postopkih pred varuhom človekovih pravic. Glede tega je treba opozoriti na to, da bi bilo priznanje teh stroškov v nasprotju s sodno prakso Sodišča prve stopnje o tem, kateri izdatki so kot stroški povračljivi.

52 Postopek pred varuhom človekovih pravic je drugače kot postopki pred sodišči Skupnosti namreč zasnovan tako, da ni potrebno zastopanje prek odvetnika. Zadošča namreč predstavitev dejanskega stanja v pritožbi, pravno utemeljevanje pa ni potrebno. V teh okoliščinah svobodna odločitev državljana, da ga v postopku pred varuhom človekovih pravic zastopa odvetnik, pomeni, da mora sam plačati stroške zanj. Prav zato, ker te svobodne odločitve ni v postopkih pred sodišči Skupnosti, pri katerih je zastopanje prek odvetnika obvezno, se v sodnem postopku odloča tudi o stroških, skupaj s stroški odvetniškega zastopanja.

53 Poleg tega je treba opozoriti na to, da je Sodišče odločilo, da je treba razlikovati med stroški za odvetniško svetovanje v fazi upravne pritožbe, ki poteka v predhodnem postopku v skladu s členom 90 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih Skupnosti, in nagrado odvetniku, ki jo je treba plačati za zastopanje v sodnem postopku. Prizadetim sicer ni mogoče prepovedati, da si že v tej fazi zagotovijo odvetniško svetovanje; vendar je to njihova odločitev, ki v nobenem primeru ne sme iti v breme tožene institucije. Sodišče je zato menilo, da pravno gledano manjka vsakršna vzročna zveza med domnevno škodo, namreč stroški odvetniškega zastopanja, ki so nastali v fazi pred sodnim postopkom, in ravnanjem Skupnosti ter da zato v takem primeru odškodninskega zahtevka ni treba le zavrniti, temveč ga je mogoče obravnavati, kot da je brez vsakršne pravne podlage in da je s tem vložen zlonamerno, kar bi bilo morda treba upoštevati pri odločitvi o stroških (sodba Sodišča z dne 9. marca 1978 v zadevi Herpels proti Komisiji, 54/77, Recueil, str. 585, točke od 45 do 50).

54 Glede tega velja poudariti, da tožeča stranka lahko svobodno izbere, drugače kot pri predhodnih postopkih v skladu s členom 90 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih Skupnosti, da se bo pritožila pri varuhu človekovih pravic, preden bo vložila tožbo pri Sodišču prve stopnje.

55 V skladu s temi ugotovitvami je treba zaključiti, da stroški odvetniškega zastopanja, ki nastanejo v postopku pred varuhom človekovih pravic, niso povračljivi kot škoda v okviru odškodninske tožbe.

56 Poleg tega je treba opozoriti, da tožeči stranki ni uspelo izkazati neposredne vzročne zveze med protipravnostjo, ki jo očita toženi stranki, in škodo, katere povračilo zahteva. Ponovno velja spomniti, da postopek pred varuhom človekovih pravic ne zahteva zastopanja prek odvetnika. V teh okoliščinah svobodne odločitve državljana, da se obrne na varuha človekovih pravic in da ga zastopa odvetnik, ni mogoče obravnavati kot nujno potrebne in neposredne posledice nepravilnosti, ki bi jih bilo mogoče očitati institucijam Skupnosti.

57 Iz tega izhaja, da je treba tožbo zavrniti kot očitno neutemeljeno.

Stroški

58 V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka z zahtevkom ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov v skladu s predlogom tožene stranke.

Iz teh razlogov je

SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)

sklenilo:

1) Tožba se zavrne kot pravno očitno neutemeljena.

2) Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

V Luxembourgu, 11. julija 2005.

Sodni tajnik Predsednik