SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

GIOVANNIJA PITRUZZELLE,

predstavljeni 18. junija 2019 ( 1 )

Združeni zadevi C‑152/18 P in C‑153/18 P

Crédit mutuel Arkéa

proti

Evropski centralni banki (ECB)

„Pritožba – Ekonomska in monetarna politika – Člen 127(6) PDEU – Uredba (EU) št. 1024/2013 – Člen 4(1)(g) – Bonitetni nadzor nad kreditnimi institucijami na konsolidirani podlagi – Uredba (EU) št. 468/2014 – Člen 2, točka 21(c) – Uredba (EU) št. 575/2013 – Člen 10 – Nadzorovana skupina – Institucije, ki so stalno povezane s centralnim organom“

1. Obravnavani združeni zadevi se nanašata na enaki pritožbi, ki ju je vložila Crédit mutuel Arkéa (v nadaljevanju: CMA), kreditna institucija francoskega prava, za razveljavitev dveh sodb Splošnega sodišča ( 2 ), ki sta prav tako skoraj enaki in s katerima je to zavrnilo tožbi, ki ju je vložila CMA za razglasitev ničnosti dveh sklepov Evropske centralne banke (ECB) ( 3 ) o določitvi bonitetnih zahtev, ki se uporabijo za skupino Crédit mutuel, katere članica je CMA.

2. Ti zadevi sta za Sodišče priložnost, da prvič razloži določbo člena 127(6) PDEU, ki je pravna podlaga za dodelitev nalog bonitetnega nadzora ECB v okviru bančnega sektorja, na eni strani in da pojasni subjektivni obseg bonitetnega nadzora na konsolidirani podlagi, ki ga v okviru enotnega mehanizma nadzora (EMN) izvaja ECB nad bančnimi skupinami, na drugi strani.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. Z Uredbo Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko ( 4 ) (v nadaljevanju: Uredba o EMN) je bil od leta 2014 v okviru EMN uveden nov sistem nadzora nad bankami na evrskem območju in območju drugih držav sodelujočih držav članic, katerih valuta ni euro ( 5 ). EMN je sistem finančnega nadzora, ki ga sestavljajo ECB in nacionalni pristojni organi.

4. Med različnimi nalogami nadzora, dodeljenimi ECB v okviru EMN, je tej banki s členom 4(1)(g) Uredbe o EMN dodeljena naloga „izvajanj[a] nadzora na konsolidirani podlagi nad nadrejenimi osebami kreditnih institucij s sedežem v eni od sodelujočih držav članic, vključno nad finančnimi holdingi in mešanimi finančni holdingi“.

5. Uredba o EMN je dopolnjena in podrobneje opredeljena z Uredbo (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi ( 6 ) (v nadaljevanju: okvirna uredba o EMN)

6. V členu 2, točka 21, te uredbe je opredeljen pojem „nadzorovana skupina“. V skladu s to določbo take skupine pomenijo: „kar koli od naslednjega: (a) skupino, katere nadrejena oseba je kreditna institucija ali finančni holding, ki ima glavno upravo v sodelujoči državi članici; (b) skupino, katere nadrejena oseba je mešani finančni holding, ki ima glavno upravo v sodelujoči državi članici, pod pogojem, da je koordinator finančnega konglomerata […] organ, ki je pristojen za nadzor kreditnih institucij, in da je tudi koordinator v vlogi nadzornika kreditnih institucij; ali (c) nadzorovane subjekte, ki imajo vsi glavne uprave v isti sodelujoči državi članici, pod pogojem, da so stalno povezani s centralnim organom, ki jih nadzoruje pod pogoji iz člena 10 Uredbe (EU) št. 575/2013[ ( 7 )] in ima sedež v isti sodelujoči državi članici.“

7. Člen 10 Uredbe št. 575/2013, ki se nanaša na člen 2, točka 21(c), Okvirne uredbe o EMN, je naslovljen „Opustitev uporabe za kreditne institucije, ki so stalno povezane s centralnim organom“. Ta člen v odstavku 1 določa: „Pristojni organi lahko v skladu z nacionalno zakonodajo za eno ali več kreditnih institucij, ki so v isti državi članici in so stalno povezane s centralnim organom, ki jih nadzoruje in ima sedež v isti državi članici, delno ali v celoti opustijo uporabo zahtev iz delov od 2 do 8, če so izpolnjeni naslednji pogoji: (a) obveznosti centralnega organa in povezanih institucij so skupna in solidarna odgovornost ali pa za obveznosti svojih povezanih institucij centralni organ jamči v celoti; (b) kapitalska ustreznost in likvidnost centralnega organa in vseh povezanih institucij se spremljata kot celota na podlagi konsolidiranih računovodskih izkazov teh institucij; (c) vodstvo centralnega organa je pooblaščeno za izdajanje navodil vodstvu povezanih institucij. […]“.

B. Francosko pravo

8. V skladu s členom L.511–30 code monétaire et financier français (francoski monetarni in finančni zakonik, v nadaljevanju: CMF) se za uporabo določb CMF v zvezi s kreditnimi institucijami in finančnimi institucijami Confédération nationale du Crédit mutuel (CNCM) šteje za centralni organ.

9. Člen L.511–31 CMF med drugim določa, da centralni organi zastopajo kreditne institucije in finančne družbe, povezane z njimi, da morajo zagotavljati povezanost njihove mreže ter ustrezno delovanje institucij in družb, povezanih z njimi, ter da za to sprejmejo vse potrebne ukrepe, zlasti za zagotavljanje likvidnosti in kapitalske ustreznosti vsake od teh institucij in družb kot tudi cele mreže.

II. Dejansko stanje

10. Dejansko stanje spora je predstavljeno v izpodbijanih sodbah, na kateri se sklicujem za več podrobnosti. ( 8 )

11. Za namene tega postopka naj samo spomnim, da je Crédit mutuel necentralizirana bančna skupina, ki jo sestavlja mreža lokalnih podružnic s statusom zadrug. Vsaka lokalna podružnica skupine Crédit mutuel mora biti članica regionalne zveze, vsaka zveza pa mora biti članica CNCM, ki je osrednji organ v mreži v smislu členov L.511–30 in L.511–31 CMF.

12. CMA je odprta kreditna zadružna delniška družba, pooblaščena kot kreditna institucija. Je članica skupine Crédit mutuel.

13. ECB je s sklepom z dne 1. septembra 2014 ugotovila, da je skupina Crédit mutuel pomembna nadzorovana skupina. ECB je v tem sklepu med drugim ugotovila, da je bila CNCM najvišja raven konsolidacije v okviru EMN in da je bila CMA članica skupine Crédit mutuel.

14. Tožeča stranka je z dopisom z dne 19. septembra 2014 ECB seznanila s svojo analizo, da ne more biti predmet bonitetnega nadzora s strani te banke prek CNCM.

15. ECB je po različnih izmenjavah stališč med CMA in CNCM 17. junija 2015 sprejela sklep o določitvi bonitetnih zahtev, ki se uporabijo za skupino Crédit mutuel. ( 9 ) V tem sklepu je ECB med drugim ugotovila, da je konsolidacijski bonitetni nadzornik za CNCM in organ, pristojen za nadzor subjektov, naštetih v tem sklepu, med katerimi je CMA.

16. Upravni odbor za pregled ( 10 ) je na zahtevo CMA 14. septembra 2015 podal mnenje, v katerem je ugotovil, da je sklep ECB z dne 17. junija 2015 zakonit. Ta odbor je v odgovoru na trditve CMA med drugim ugotovil, prvič, da ni bilo določeno, da mora biti „centralni organ“ v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN in člena 10(1) Uredbe št. 575/2013 nujno kreditna institucija. Drugič, navedeni odbor je ugotovil, da skupina Crédit mutuel izpolnjuje pogoje iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013, na katerega se sklicuje člen 2, točka 21(c), Okvirne uredbe o EMN.

17. ECB je na podlagi tega mnenja 5. oktobra 2015 sprejela prvi sporni sklep, s katerim je razveljavila in nadomestila sklep z dne 17. junija 2015, pri čemer je vsebina sklepa ostala nespremenjena. ( 11 )

18. ECB je nato 5. decembra 2015 sprejela drugi sporni sklep, s katerim je določila nove bonitetne zahteve, ki se uporabijo za skupino Crédit mutuel in subjekte, ki jo sestavljajo.

III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sodbi

19. CMA je 3. decembra 2015 in 3. februarja 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbi za razglasitev ničnosti, katerih vsebina je v bistvu enaka, pri čemer je prva vložena zoper prvi sporni sklep in druga zoper drugi sporni sklep.

20. CMA je v utemeljitev svojih tožb, vloženih pri Splošnem sodišču, v vsaki tožbi navedla tri tožbene razloge, pri čemer se obravnavani pritožbi nanašata samo na dva izmed njih. CMA je v tožbah v bistvu izpodbijala zakonitost spornih sklepov, ker je bilo v njih navedeno, da se konsolidirani bonitetni nadzor nad skupino Crédit mutuel izvaja prek CNCM. CMA s prvima tožbenima razlogoma iz svojih dveh tožb navaja, da CNMC nima statusa kreditne institucije in da je zato ni mogoče opredeliti kot centralni organ v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN. CMA z drugima tožbenima razlogoma iz svojih tožb navaja, da je ECB napačno menila, da skupina Crédit mutuel izpolnjuje pogoje iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013, na katerega se sklicuje člen 2, točka 21(c), Okvirne uredbe o EMN. ( 12 )

21. Splošno sodišče je z izpodbijanima sodbama v celoti zavrnilo tožbi CMA.

IV. Predlogi strank

22. CMA s pritožbama predlaga Sodišču razveljavitev izpodbijanih sodb.

23. ECB predlaga Sodišču, naj pritožbi zavrže kot vsaj delno nedopustni in v preostalem zavrne kot neutemeljeni, potrdi izpodbijani sodbi ter CMA naloži plačilo stroškov.

24. Evropska komisija predlaga Sodišču, naj zavrne pritožbi in CMA naloži plačilo stroškov.

25. CNCM, katere predlogu za intervencijo je predsednik Sodišča ugodil s sklepom z dne 20. septembra 2018, podpira predloge ECB in Komisije ter Sodišču predlaga, naj CMA naloži plačilo stroškov.

V. Pravna analiza

26. CMA v utemeljitev svojih dveh pritožb navaja dva pritožbena razloga.

27. Prva pritožbena razloga se nanašata na napačno uporabo prava pri razlagi člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN in člena 10 Uredbe št. 575/2013. CMA v bistvu Splošnemu sodišču očita, da je napačno razsodilo, da lahko ECB na podlagi teh določb izvaja konsolidirani bonitetni nadzor nad institucijami, povezanimi s centralnim organom, tudi če ta centralni organ ni kreditna institucija.

28. CMA z drugima pritožbenima razlogoma Splošnemu sodišču očita, da je napačno ugotovilo, da je Crédit mutuel nadzorovana skupina v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, čeprav naj ta skupina ne bi izpolnjevala pogoja iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013.

29. Preden analiziram pritožbena razloga, ki ju je navedla CMA, moram najprej preučiti dopustnost njenega sklicevanja na začetku njenih pritožb na opombo, navedeno v prilogi, v kateri univerzitetni profesor na prošnjo same CMA analizira izpodbijani sodbi z vidika prava ureditve bank in nadzora nad njimi.

30. V zvezi s tem naj pripomnim, da v skladu s sodno prakso le dokazna in pomožna funkcija prilog pomeni, da morajo biti, kadar priloga vsebuje pravne elemente, na katerih temeljijo nekateri pritožbeni razlogi, navedeni v vlogi, ti podani v samem besedilu pritožbe, h kateri je ta priloga priložena, ali pa morajo biti v tej vlogi vsaj dovolj prepoznavni. Glede na to funkcijo prilog namreč Sodišču v prilogah ni treba preučiti in prepoznavati razlogov ali utemeljitev, ki bi jih lahko štelo za podlago pritožbe ali različnih razlogov, navedenih v njej. ( 13 )

31. V obravnavanem primeru je splošno sklicevanje CMA na zadevno opombo v njenih pritožbah nejasno in se ne navezuje izrecno na noben razlog. CMA nikjer posebej ne navaja utemeljitev, vsebovanih v teh opombi, na katerih bi temeljile utemeljitve, navedene v razlogih, na katere se je sklicevala v svojih pritožbah. V teh okoliščinah je treba po mojem mnenju to sklicevanje šteti za nedopustno, saj zadevne opombe ne bi smeli upoštevati kot pravnega elementa, na katerih temeljijo razlogi in utemeljitve, ki jih je navedla CMA.

A. Prva pritožbena razloga, ki se nanašata na zahtevo, da mora biti centralni organ kreditna institucija, da bi bil opredeljen kot „nadzorovana skupina“

32. CMA v okviru prvih pritožbenih razlogov, navedenih v obeh pritožbah, ki sta razdeljena na dva dela, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN. Po navedbah CMA je treba to določbo razlagati tako, da mora biti centralni organ, na katerega se nanaša to besedilo, kreditna institucija. Ta zahteva naj bi izhajala iz samega člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN (prvi del) in tudi iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013, na katero navedena določba napotuje (drugi del).

1. Prvi del prvih pritožbenih razlogov, ki se nanaša na napačno razlago člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN

33. CMA v okviru prvega dela svojih prvih pritožbenih razlogov izpodbija razlago člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ki jo je sprejelo Splošno sodišče in na podlagi katere je ugotovilo, da ta določba sama po sebi ne pomeni, da je centralni organ kreditna institucija.

a) Kratek povzetek razlogovanja Splošnega sodišča

34. Splošno sodišče je v izpodbijanih sodbah podalo jezikovno, teleološko in kontekstualno razlago člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN. ( 14 )

35. Na prvem mestu je Splošno sodišče v zvezi z jezikovno razlago poudarilo, da v besedilu zadevne določbe ni omenjeno, da mora biti centralni organ kreditna institucija. ( 15 )

36. Na drugem mestu, glede teleološke razlage se je Splošno sodišče oprlo na dvojni namen bonitetnega nadzora nad skupinami kreditnih institucij na konsolidirani podlagi, ki ga je pred tem opredelilo, ( 16 ) in sicer, po eni strani, omogočiti ECB, da oceni morebitna tveganja kreditne institucije, ki ne nastajajo pri njej, temveč v skupini, katere del je, ter po drugi strani, preprečiti, da bi se bonitetni nadzor nad subjekti, ki tvorijo te skupine, razdrobil med različne nadzorne organe, natančneje na ECB in nacionalne organe.

37. Splošno sodišče je iz tega dvojnega namena sklepalo, prvič, da bi, če bi bili pogoji iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013 izpolnjeni, to pomenilo, da so si institucije, povezane s centralnim organom, dovolj blizu, da se ugotovi obstoj skupine. ( 17 )

38. Poleg tega je iz tega, drugič, sklepalo, da bi, če bi sprejeli analizo CMA, v skladu s katero ni mogoče izvajati konsolidiranega bonitetnega nadzora prek centralnega organa, ki ni kreditna institucija, „to pomenilo, da bi različne institucije, povezane s centralnim organom, ki ni kreditna institucija, izpolnjuje pa pogoje iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013, glede na njihovo pomembnost spadale bodisi samo pod nadzor ECB bodisi pod neposredni nadzor pristojnih nacionalnih organov v okviru EMN, kar bi v nasprotju z namenom […] uredbe [o EMN] in Okvirne uredbe o EMN povzročilo razdrobitev bonitetnega nadzora“ ( 18 ).

39. Na tretjem mestu je glede kontekstualne razlage Splošno sodišče poudarilo, da upoštevne določbe uredbe EMN ne določajo možnosti za ECB, da nalaga kazni centralnim organom kot takim. Vendar je Splošno sodišče ugotovilo, da ker se bonitetni nadzor na konsolidirani podlagi izvaja poleg nadzora na posamični podlagi, to, da ECB centralnim organom, ki niso kreditne institucije, ne more nalagati kazni, ne ovira izvajanja ustreznega bonitetnega nadzora, ker lahko ECB svoja pooblastila uporabi v zvezi s subjekti, povezanimi s tem centralnim organom. ( 19 )

40. CMA v okviru prvega dela svojih prvih pritožbenih razlogov navaja dve trditvi zoper to razlago, ki jo je podalo Splošno sodišče.

b) Skladnost razlage, ki jo je podalo Splošno sodišče, s členom 127(6) PDEU

41. CMA s prvo trditvijo Splošnemu sodišču očita, da je napačno razlagalo člen 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN tako, da je skladen z nadrejeno pravno normo, ki se izvaja s to določbo, in sicer členom 127(6) PDEU. Iz zadnjenavedene določbe izhaja, da ECB izvaja svoje naloge bonitetnega nadzora le nad kreditnimi institucijami in finančnimi ustanovami. Razlaga člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, skladna s to nadrejeno pravno normo iz PDEU, bi morala Splošno sodišče voditi do ugotovitve, da mora biti centralni organ, na katerega se nanaša ta določba, nujno kreditna institucija, da bi lahko ECB prek tega centralnega organa izvajala konsolidiran bonitetni nadzor. Za CMA naj ne bi bilo sporno vprašanje nezakonitosti člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, temveč naj bi bilo sporno le vprašanje razlage: normo sekundarnega prava bi bilo treba razlagati v skladu z nadrejeno pravno normo iz PDEU.

42. Poleg tega CMA v nasprotju s trditvijo ECB meni, da centralnega organa vzajemno povezane skupine, kot je CNCM, ni mogoče opredeliti kot „drugo finančno institucijo“ v smislu člena 127(6) PDEU. CNCM naj bi bila le združenje, ki naj bi izvajalo le upravno dejavnost in ki naj, nasprotno, ne bi izvajalo poslovnih dejavnosti.

43. ECB in Komisija menita, da je treba to trditev zavrniti.

44. Najprej je treba spomniti, da člen 127(6) PDEU ( 20 ) določa, da Svet Evropske unije „lahko […] na [ECB] prenese posebne naloge, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih in drugih finančnih institucij, razen zavarovalnic“ ( 21 ).

45. Ta določba PDEU je pravna podlaga, na katero se je Svet oprl za sprejetje uredbe o EMN, na podlagi katere je ECB pozneje sprejela okvirno uredbo o EMN.

46. Najprej je treba poudariti, da okoliščina, ki sta jo poudarili ECB in Komisija, ( 22 ) in sicer da CMA ni vložila ugovora nezakonitosti člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN glede na člen 127(6) PDEU ali Uredbe o EMN, ne more vplivati na trditev CMA. Kot je namreč ta jasno navedla, se njena trditev nanaša na napačno razlago člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ki jo je sprejelo Splošno sodišče, saj naj ta razlaga ne bi bila v skladu z nadrejeno pravno normo, vsebovano v PDEU. Nasprotno, CMA ni trdila, da je člen 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN nezdružljiv z navedeno nadrejeno pravno normo. Tako gre povsem očitno za trditev v zvezi z razlago člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN in ne v zvezi z njegovo veljavnostjo. Toda možnost navedbe take trditve nikakor ni pogojena z vložitvijo ugovora nezakonitosti.

47. CMA v bistvu trdi, da je razlaga člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ki jo je sprejelo Splošno sodišče, napačna, ker naj bi nujno izhajala iz okoliščine, da se člen 127(6) PDEU nanaša izključno na bonitetni nadzor nad kreditnimi institucijami in drugimi finančnimi institucijami ter da bi moral biti centralni organ, na katerega se nanaša navedena določba sekundarnega prava, nujno kreditna institucija, da bi lahko ECB izvajala konsolidiran bonitetni nadzor prek tega centralnega organa.

48. Taka trditev po mojem mnenju predpostavlja ozko razlago samega člena 127(6) PDEU ter pojmov „kreditne institucije“ in „druge finančne institucije“. V skladu s pristopom, ki ga zagovarja CMA, bi bilo treba to določbo primarnega prava razlagati tako, da Svet ECB v okviru posebnih nalog na področju bonitetnega nadzora, ki ji ga lahko dodeli, ne more podeliti pooblastil za izvajanje bonitetnega nadzora nad bančno skupino na konsolidirani podlagi, ker centralni organ, s katerim so različne kreditne institucije iz skupine povezane, sam po sebi ni kreditna institucija.

49. V teh okoliščinah je treba preveriti, ali je dejansko treba sprejeti to razlago člena 127(6) PDEU, tako da bi bila razlaga, ki jo je dalo Splošno sodišče v zvezi s členom 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, nezdružljiva s smislom nadrejene pravne določbe iz PDEU.

50. Vendar po mojem mnenju to ni pravilna razlaga člena 127(6) PDEU.

51. Z vidika besedila namreč drži, da lahko Svet na podlagi člena 127(6) PDEU banki ECB izrecno dodeli posebne naloge v zvezi z bonitetnim nadzorom le za dve vrsti subjektov: kreditne institucije in druge finančne institucije (razen zavarovalnic). Pojma „kreditne institucije“ in „finančna institucija“ sta bila poleg tega na ravni sekundarnega prava Unije opredeljena v Uredbi št. 575/2013 ( 23 ).

52. Vendar je treba obseg člena 127(6) PDEU in v njem navedene pooblaščenosti Sveta, da ECB dodeli posebne naloge v zvezi z bonitetnim nadzorom v bančnem sektorju, nujno določiti z vidika sistema, katerega del je ta določba primarnega prava, in z vidika njenih ciljev.

53. V zvezi s tem naj najprej poudarim, da je z vidika sistematike zadevna določba PDEU, ki je bila uvedena v primarno pravo z Maastrictsko pogodbo ( 24 ), navedena v prvem členu poglavja o monetarni politiki (poglavje 2, naslov VIII tretjega dela PDEU). Ta člen vsebuje temeljne določbe o ciljih in dodelitvi nalog Evropskega sistema centralnih bank in ECB. ( 25 ) Zadevna določba, ki spada v okvir drugih določb, vsebovanih v istem členu 127 PDEU, ki ga ta določba dopolnjuje, ( 26 ) je sistemsko pomembna.

54. Vendar je po mojem mnenju analiza ciljev člena 127(6) PDEU v nasprotju z ozko razlago v njej vsebovanih pojmov „kreditne institucije“ in „druge finančne institucije“, v skladu s katero bi se izključila možnost, da bi Svet lahko ECB dodelil naloge bonitetnega nadzora nad bančno skupino le zato, ker ta banka ni kreditna institucija centralnega organa, s katerim so povezane kreditne institucije, ki so del zadevne bančne skupine.

55. V zvezi s tem je treba poudariti, da je na splošno cilj izvajanja nalog bonitetnega nadzora nad bankami zagotoviti varnost in trdnost kreditnih institucij, ki sta bistveni pogoj za zagotovitev stabilnosti finančnega sistema na splošno. ( 27 ) Kot je namreč jasno pokazala finančna kriza iz leta 2008, ( 28 ) obstaja neposredna povezava med stabilnostjo finančnega sistema na eni strani ter varnostjo in trdnostjo velikih kreditnih institucij in velikih bančnih skupin na drugi strani. ( 29 )

56. Člen 127(6) PDEU je torej treba razlagati tako, da je njegov cilj Svetu, če in kadar se mu to zdi potrebno, omogočiti, da ECB dodeli posebne naloge na področju bonitetnega nadzora v evropskem bančnem sektorju, da bi zagotovil njegovo varnost in trdnost ter s tem stabilnost finančnega sistema – na katero se izrecno nanaša člen 127(5) PDEU – in nazadnje celovitost enotne valute in notranjega trga.

57. V zvezi s tem je treba poudariti, da se Svetu dolgo časa, od uvedbe določbe iz člena 127(6) PDEU v primarno pravo, in sicer z Maastrichtsko pogodbo iz leta 1992 (in od ustanovitve ECB leta 1998), pa do sprejetja uredbe o EMN 2013, ni zdelo potrebno uporabiti možnosti, ki mu jo je podeljevala ta določba, in sicer da ECB dodeli posebne naloge bonitetnega nadzora nad bankami.

58. Toda finančna kriza iz leta 2008, ki se je hitro prelevila v bančno krizo, je jasno pokazala pomanjkljivosti neintegriranega sistema bonitetnega nadzora, ki je obstajal v Evropski uniji, in razkrila zakonodajne vrzeli, ki so močno prispevale k poglobitvi krize.

59. V teh okoliščinah se je jasno izkazalo, da lahko samo integriran bonitetni nadzor, ki se izvaja na evropski ravni, zagotovi ustrezen nadzor, v okviru katerega se je razvijal notranji trg bančnih storitev v Uniji in v okviru katerega danes v različnih državah članicah deluje več skupin evropskih razsežnosti. Svet je uredbo o EMN sprejel prav v tem kontekstu.

60. Vendar mora ta institucija za to, da bi bili izpolnjeni cilji iz točk 55 in 56 zgoraj ter da bi ECB lahko v celoti izvajala svoje naloge v zvezi z bonitetnim nadzorom, imeti nadzorna pooblastila ne le na posamični osnovi, na ravni kreditnih institucij, vzetih posamično, temveč tudi na konsolidirani podlagi na ravni bančnih skupin, del katerih je ena ali več kreditnih institucij.

61. Podelitev pooblastil za izvajanje bonitetnega nadzora nad bančnimi skupinami na konsolidirani podlagi ima dvojni cilj, ki ga je upravičeno ugotovilo Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah – in ki je naveden v točki 36 zgoraj – in sicer omogočiti ECB, da oceni morebitna tveganja kreditne institucije, ki nastanejo v skupini, katere del je, ( 30 ) in, po drugi strani, preprečiti, da bi se bonitetni nadzor nad subjekti, ki tvorijo te skupine, razdrobil med različne nadzorne organe. Naj poleg tega poudarim, da CMA v svojih pritožbah te analize ni izpodbijala.

62. Da pa bi ECB naloge bonitetnega nadzora, dodeljene v primeru nadzora nad skupino na konsolidirani podlagi, učinkovito izvajala, mora obstajati možnost, da se nadzorna pooblastila ECB razširijo tudi na subjekte, ki niso kreditne institucije ali finančne ustanove, če so ti subjekti del bančne skupine. V teh primerih, kot je upravičeno poudarila Komisija, nadzorna pooblastila, podeljena ECB v zvezi z nebančnimi subjekti, ne temeljijo na njihovih značilnostih ali lastnih dejavnostih, temveč na dejstvu, da so ti subjekti del skupine, ki vključuje kreditne institucije, in da se lahko nadzor nad temi institucijami učinkovito izvaja le na konsolidirani podlagi na ravni skupine.

63. V teh okoliščinah in glede na cilje podeljevanja pooblastil na področju bonitetnega nadzora ECB člena 127(6) PDEU ni mogoče razlagati ozko, tako da bi se izključilo, da lahko Svet ECB podeli pooblastila za bonitetni nadzor na konsolidirani podlagi v zvezi z bančnimi skupinami, ki sicer izpolnjujejo pogoje iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013, vendar imajo na najvišji ravni konsolidacije subjekt, ki ni kreditna institucija, ne glede na izbrano pravno obliko tega subjekta. Taka razlaga bi bila namreč vsekakor v nasprotju s cilji člena 127(6) PDEU, navedenimi v točki 56 teh sklepnih predlogov. Bančni skupini bi namreč omogočila, da se izogne bonitetnemu nadzoru na konsolidirani podlagi le zaradi pravne oblike, kot je združenje, ki jo je izbral subjekt, ki deluje kot centralni organ, s čimer bi se lahko ogrozila učinkovitost nadzora nad skupino na konsolidirani podlagi.

64. Iz navedenega izhaja, da člen 127(6) PDEU ne nasprotuje temu, da ECB lahko izvaja bonitetni nadzor na konsolidirani podlagi nad bančno skupino prek centralnega organa, ki ni kreditna institucija, ter da v zvezi s tem, ker so pogoji iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013 izpolnjeni, ni pomembno, ali ima ta organ določeno pravno obliko in ali izvaja poslovno dejavnost ali ne.

65. Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da razlaga člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ki jo je sprejelo Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah, ni v nasprotju s členom 127(6) PDEU in da je zato treba prvo trditev iz prvega dela prvih pritožbenih razlogov zavrniti.

c) Tveganje razdrobitve bonitetnega nadzora

66. CMA z drugo trditvijo, navedeno v okviru prvega dela prvih pritožbenih razlogov iz njenih pritožb, izpodbija presojo Splošnega sodišča, povzeto v točki 38 teh sklepnih predlogov, v skladu s katero bi sprejetje pristopa, ki ga je predlagalo, pripeljalo do razdrobitve bonitetnega nadzora, ki naj bi bila v nasprotju s cilji uredbe o EMN in tudi okvirne uredbe o EMN ( 31 ).

67. Po navedbah CMA je, po eni strani, Splošno sodišče izkrivljalo besedilo določb člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN in člena 10 Uredbe št. 575/2013, ker je dopustilo možnost, da povezani subjekti niso kreditne institucije, hkrati pa izpolnjujejo pogoje iz navedenega člena 10, s čimer spadajo med subjekte, ki so del „nadzorovane skupine“.

68. Po drugi strani naj bi bila CNCM v obravnavanem primeru združenje, ki ne izvaja nobene poslovne dejavnosti in ki ima le upravno vlogo, zato naj ne bi nosila lastnega tveganja, ki bi lahko vplivalo na položaj z njo povezanih kreditnih institucij. Njena povezanost s skupino, nad katero ECB izvaja bonitetni nadzor, naj torej ne bi bila upravičena s cilji zadevne zakonodaje.

69. ECB in Komisija menita, da je treba to trditev zavrniti.

70. V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso očitki, usmerjeni zoper dodatne razloge odločbe Splošnega sodišča, ne morejo povzročiti razveljavitve te odločbe in so torej brezpredmetni. ( 32 )

71. Kot sta namreč upravičeno poudarili ECB in Komisija, je ta trditev usmerjena zoper dodaten razlog izpodbijane sodbe, zato jo je treba šteti za brezpredmetno.

72. Dodatna narava razloga, na katerega se sklicuje CMA v okviru te trditve, po eni strani jasno izhaja iz dejstva, da je Splošno sodišče v točki pred točko, na katero se sklicuje CMA, ugotovilo, da je „skladno z namenom […] uredbe [o EMN] in Okvirne uredbe o EMN, da se upošteva opredelitev ‚nadzorovana skupina‘ v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ne glede na to, ali je centralni organ skupine kreditna institucija ali ne“ ( 33 ). Po drugi strani je navedena dodatna narava potrjena z uporabo izraza „poleg tega“ na začetku točk izpodbijanih sodb, na katere se nanašajo trditve CMA.

73. Vsekakor ta trditev ni le brezpredmetna, temveč je očitno brez vsakršne podlage.

74. Glede, prvič, očitka, ki se nanaša na izkrivljanje Splošnega sodišča v zvezi z upoštevnimi določbami, se ta opira na očitno napačno razlago izpodbijanih sodb. Splošno sodišče namreč v točkah, na katere se nanašata ti sodbi, nikakor ne dopušča možnosti, da povezane institucije niso kreditne institucije, hkrati pa izpolnjujejo pogoje iz člena 10 Uredbe št. 575/2013.

75. Glede, drugič, očitka, da vključitev CNCM v skupino, nad katero ECB izvaja bonitetni nadzor, zaradi njenega statusa združenja, ki ne izvaja poslovne dejavnosti in ki ima le upravno funkcijo, ni upravičena s cilji zadevne zakonodaje, iz ugotovitev, predstavljenih v točkah od 61 do 64, izhaja, da ga je treba zavrniti.

76. Iz tega sledi, da je treba drugo trditev, ki jo je navedla CMA v okviru prvega dela svojih prvih pritožbenih razlogov, po mojem mnenju prav tako zavrniti.

d) Naloga nadzora in pristojnost za naložitev kazni

77. CMA je s tretjo trditvijo, navedeno v okviru prvega dela prvih pritožbenih razlogov, navedla, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, saj kljub ugotovitvi, da ECB ne more naložiti sankcij centralnim organom, na katere se nanaša ta določba, ni izpeljalo nujne posledice te trditve, in sicer tega, da mora biti centralni organ kreditna institucija.

78. Obstajala naj bi namreč tesna povezava med možnostjo nadzora nad kreditno institucijo in možnostjo, da se ji v primeru neizpolnitve obveznosti naloži sankcija. Brez možnosti naložitve sankcije naj ne bi bilo mogoče zagotoviti učinkovitega nadzora. Zato naj bi bilo protislovno ECB priznati nadzorno pooblastilo v zvezi z določenim organom, hkrati pa ji odvzeti sredstva, ki zagotavljajo njegovo učinkovitost. Ker naj bi pristojnost za naložitev sankcije zagotavljala učinkovitost nadzora ter naj bi se ta pristojnost uporabljala le za kreditne institucije in finančne družbe, bi moralo Splošno sodišče določbe člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN razlagati tako, da se lahko uporabljajo le za centralne organe, ki so kreditne institucije ali finančne družbe.

79. Okoliščina, ki jo je navedlo Splošno sodišče, in sicer da ima ECB pristojnost za naložitev sankcije subjektom, povezanim s centralnim organom, ( 34 ) naj bi bila brezpredmetna. Neizpolnjevanje bonitetnih obveznosti, določenih z Uredbo št. 575/2013, naj bi na podlagi konsolidiranega položaja namreč lahko izhajalo le iz napake centralnega organa pri izvajanju nalog v zvezi s subjekti, ki so z njim povezani, in ne iz ravnanja katere od povezanih kreditnih institucij. V teh okoliščinah naj ECB ne bi upravičeno naložila sankcije kreditni instituciji, ker naj ji ne bi bilo mogoče pripisati zadevne neizpolnitve obveznosti.

80. ECB in Komisija menita, da je treba to trditev zavrniti.

81. V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 132(3) PDEU ( 35 ) na splošno določa, da ima ECB v mejah in pod pogoji, ki jih sprejme Svet, pravico naložiti globe in periodične denarne kazni, če se ne izpolnjujejo obveznosti iz njenih uredb in sklepov. Svet je na podlagi te določbe sprejel Uredbo Sveta (ES) št. 2532/98 z dne 23. novembra 1998 o pooblastilih ECB za nalaganje sankcij. ( 36 )

82. Vendar je glede, natančneje, izpolnjevanja nalog, ki se nanašajo na politiko na področju bonitetnega nadzora nad kreditnimi institucijami, pristojnost za naložitev sankcij podeljena ECB s členom 18 uredbe o EMN, zlasti z njegovim odstavkom 1. Postopki za naložitev sankcij v zvezi s tem so določeni v členu 120 in naslednjih okvirne uredbe o EMN, ki v skladu s členom 18(7) uredbe o EMN ureja tudi razmerje z določbami Uredbe št. 2532/98.

83. Kot je ugotovilo Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah ( 37 ), ima ECB v skladu s členom 18(1) uredbe o EMN pristojnost za naložitev sankcij za izpolnitev svojih nalog na področju bonitetnega nadzora izključno pri kreditnih institucijah, finančnih holdingih in mešanih finančnih holdingih. Po drugi strani ta člen ne dovoljuje nalaganja sankcij centralnim organom, ki ne spadajo v te kategorije, kot so opredeljene v točkah 3, 4 oziroma 5 člena 2 Uredbe o EMN. Kot je namreč upravičeno poudarila Komisija, je načelo zakonitosti na področju sankcij v nasprotju z razširitvijo pristojnosti za naložitev sankcij, podeljene ECB, tudi na primere, ki niso posebej zajeti v upoštevnih določbah.

84. Kljub temu je treba poudariti, da nobeno zgoraj navedeno besedilo v zvezi s sankcijami niti nobena druga določba Uredbe o EMN ne vsebuje nobene normativne podlage, v skladu s katero bi bilo mogoče šteti, da bi bila pristojnost za naložitev sankcije subjektom nujen pogoj za to, da se ECB podelijo pooblastila za bonitetni nadzor nad temi subjekti, tako da bi bili v primeru neobstoja pristojnosti za naložitev sankcije ti subjekti izvzeti iz bonitetnega nadzora ECB.

85. Dejstvo, da ima ECB pristojnosti za naložitev sankcij določeni vrsti subjekta, kot je centralni organ, torej ni pogoj za priznanje njene pristojnosti, da nad skupino, katere del je ta subjekt, izvaja naloge bonitetnega nadzora na konsolidirani podlagi. Iz navedenega izhaja, da Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je napačno uporabilo pravo, ker iz neobstoja pristojnosti ECB za naložitev sankcije centralnim organom, navedenim v členu 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ni izpeljalo domnevne posledice, da bi ti centralni organi morali nujno biti kreditne institucije, da bi ECB nad njimi izvajala bonitetni nadzor.

86. Poleg tega Splošnemu sodišču nikakor ni mogoče očitati, da je naredilo napako, ker se je sklicevalo na možnost ECB, da po potrebi naloži sankcije kreditnim institucijam, povezanim z zadevnim centralnim organom, da bi se štelo, da je ECB kljub neobstoju pristojnosti ECB za naložitev sankcij centralnim organom kot takim vseeno imela pooblastila za izvajanje ustreznega nadzora in s tem zagotovitev učinkovitosti.

87. Naj v zvezi s tem poudarim, da je treba možnosti, ki jo je omenilo Splošno sodišče, dodati tudi, kot je ugotovila Komisija, možnost, določeno v členu 18(5) Uredbe o EMN. V skladu s to določbo v nekaterih pogojih, kadar je to potrebno za izpolnitev nalog bonitetnega nadzora, ECB lahko prosi nacionalne pristojne organe, da sprožijo postopek za zagotovitev, da se naložijo ustrezne sankcije, skladne zlasti z vso nacionalno zakonodajo o podelitvi posebnih pooblastil, ki za zdaj niso določena s pravom Unije.

88. Iz vsega navedenega po mojem mnenju izhaja, da je treba tretjo trditev, ki jo je navedla CMA v okviru prvega dela prvih pritožbenih razlogov, prav tako zavrniti, in da je treba zato navedeni prvi del zavrniti v celoti.

2. Drugi del prvih pritožbenih razlogov, ki se nanaša na napačno razlago člena 10 Uredbe št. 575/2013

89. CMA v drugem delu svojih prvih pritožbenih razlogov, v nasprotju z razsodbo Splošnega sodišča, ( 38 ) navaja, da zahteva, da mora biti centralni organ za uporabo pojma „nadzorovane skupine“ v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN kreditna institucija, izhaja iz člena 10 Uredbe št. 575/2013. CMA v tem delu navaja dve trditvi.

90. CMA se v svoji prvi trditvi sklicuje na člen 11(4) Uredbe št. 575/2013, ki določa, da „[č]e se uporablja člen 10 [navedene uredbe], centralni organ iz navedenega člena izpolnjuje zahteve iz delov 2 do 8 na podlagi konsolidiranega položaja celote, ki jo predstavlja centralni organ skupaj s svojimi povezanimi institucijami“.

91. CMA trdi, da ker lahko zahteve, navedene v tej določbi, izpolni samo kreditna institucija, mora biti centralni organ iz člena 10(1) Uredbe št. 575/2013 nujno taka institucija, da bi se lahko nad njim izvajal bonitetni nadzor. Tako naj bi člen 11 Uredbe št. 575/2013 implicitno, vendar nujno določal, da je centralni organ iz člena 10 kreditna institucija. Splošno sodišče bi torej moralo presoditi povezavo med obema določbama in dati prednost pomenu, s katerim bi bilo mogoče ti določbi uporabiti tako, da sta skladni.

92. ECB in Komisija menita, da je treba to trditev zavrniti.

93. V zvezi s tem je treba najprej pojasniti, da se člen 10(1) in člen 11(4) Uredbe št. 575/2013 nanašata na morebitno izjemo od spoštovanja bonitetnih zahtev, določenih v navedeni uredbi, ki jo lahko posamično odobri pristojni organ kreditnim institucijam, povezanim s centralnim organom. Vprašanje, obravnavano v zadevnih pritožbah, se nanaša na obstoj nadzorovane skupine v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, ki napotuje izključno na člen 10 Uredbe št. 575/2013 in ne na člen 11 iste uredbe.

94. Glede na to pojasnilo se popolnoma strinjam z razlogovanjem Splošnega sodišča, ( 39 ) ki meni, da je logika razmerja med členom 10(1) in členom 11(4) Uredbe št. 575/2013 taka, da je izvajanje drugonavedene določbe posledica uporabe prvonavedene določbe, ne pa pogoj zanjo. Le kadar namreč pristojni organ na podlagi člena 10 Uredbe št. 575/2013 subjekte, povezane s centralnim organom, izvzame iz bonitetnih zahtev na posamični podlagi, se uporabi člen 11(4) Uredbe št. 575/2013.

95. V tem primeru ta določba nalaga, da navedeni centralni organ izpolnjuje bonitetne zahteve na podlagi konsolidiranega položaja celote, ki jo tvori skupaj s povezanimi institucijami.

96. Iz navedenega tako jasno izhaja, da CMA s trditvijo, da lahko člen 11(4) Uredbe št. 575/2013 izpolni le kreditna institucija, zamenjuje bonitetne zahteve, ki se po potrebi uporabljajo za centralni organ na posamični podlagi, z bonitetnimi zahtevami, ki se v skladu s to določbo uporabljajo na konsolidirani podlagi. Trditev CMA torej temelji na očitno napačnem razumevanju člena 11(4) Uredbe št. 575/2013, v skladu s katerim mora centralni organ, če se uporablja člen 10 navedene uredbe, izpolniti bonitetne zahteve ne na posamični, temveč na konsolidirani podlagi.

97. Iz tega po mojem mnenju izhaja, da je prva trditev drugega dela prvih pritožbenih razlogov očitno neutemeljena.

98. CMA z drugo trditvijo drugega dela prvih pritožbenih razlogov navaja, da zahteva, da mora biti centralni organ kreditna institucija, da bi lahko ECB prek njega izvajala konsolidirani nadzor, izhaja iz člena 10(1)(b) Uredbe št. 575/2013. CMA navaja, da ker se ta določba nanaša na kapitalsko ustreznost in likvidnost centralnega organa, naj bi implicitno, vendar nujno določala, da je ta organ kreditna institucija. Razlaga te določbe, ki jo je CMA opredelila kot dokončno in posplošeno ter ki jo je sprejelo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, ( 40 ) naj ne bi upoštevala točke besedila navedene določbe, v kateri je izrecno navedeno, da je treba presoditi likvidnost in kapitalsko ustreznost centralnega organa.

99. ECB in Komisija menita, da je treba to trditev zavrniti.

100. Ta trditev temelji na povsem napačnem razumevanju člena 10(1)(b) Uredbe št. 575/2013, ki določa, da se morata „kapitalska ustreznost in likvidnost centralnega organa in vseh povezanih institucij […] spremljat[i] kot celota na podlagi konsolidiranih računovodskih izkazov teh institucij“.

101. CMA namreč, znova, zamenjuje, po eni strani nadzor na konsolidirani podlagi nad subjekti iz te določbe „v celoti“ (torej centralni organ in povezani subjekti), to je nadzor, na katerega se nanaša ta določba, s, po drugi strani, nadzorom na posamični podlagi nad centralnim organom, to je nadzor, na katerega se ta določba ne nanaša.

102. Iz navedenega izhaja, da člen 10(1)(b) Uredbe št. 575/2013 nikakor ne vključuje, da centralni organ opravlja dejavnosti, zaradi katerih bi bilo treba izvajati nadzor nad njegovo kapitalsko ustreznostjo in likvidnostjo na posamični podlagi, ter da je torej ta organ kreditna institucija.

103. Iz tega izhaja, da je treba drugo trditev drugega dela prvih pritožbenih razlogov prav tako šteti za očitno neutemeljeno.

104. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prva pritožbena razloga iz obeh pritožb CMA po mojem mnenju zavrniti.

B. Drugi pritožbeni razlog, ki se nanaša na napako pri opredelitvi dejanskega stanja, ker je Splošno sodišče presodilo, da Crédit mutuel izpolnjuje pogoj iz člena 10(1)(c) Uredbe št. 575/2013.

105. V drugem pritožbenem razlogu CMA očita Splošnemu sodišču, da je storilo napako pri opredelitvi dejanskega stanja, koje presodilo, da Crédit mutuel izpolnjuje pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013 za opredelitev kot „nadzorovane skupine“ v smislu člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN.

106. Ta drugi pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.

a) Prvi del, ki se nanaša na obseg člena L.511-31 CMF in sklepa CNCM št. 1-1992 z dne 10. marca 1992

107. CMA v prvem delu svojih drugih pritožbenih razlogov izpodbija analizo, v skladu s katero je Splošno sodišče razsodilo, da je sklep CNCM št. 1-1992 z dne 10. marca 1992 (v nadaljevanju: sklep z dne 10. marca 1992) potrdil obstoj obveznosti prenosa kapitala in likvidnih sredstev znotraj skupine Crédit mutuel, iz katerega naj bi bilo mogoče sklepati, da je pogoj, ki se nanaša na obstoj solidarnih obveznosti med centralnim organom in povezanimi organi – določen v členu 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013 – izpolnjen. ( 41 )

108. CMA meni, da iz elementov, ki izhajajo iz navedenega sklepa in ki jih je predstavilo Splošno sodišče, ni mogoče sklepati, da gre za tako obveznost prenosa kapitala in likvidnih sredstev med različnimi subjekti skupine Crédit mutuel. Če obstaja prava solidarnost med skladi, ki so del iste regionalne skupine, nasprotno, v sistemu, določenem z navedenim sklepom, ni nobene obveznosti prenosa kapitala in likvidnostnih sredstev na nacionalni ravni med regionalnimi skupinami. Tako v primeru, da se regionalna skupina znajde v težkem položaju, CNCM drugi regionalni skupini ne bi mogla naložiti prenosa njenega kapitala za pomoč prvonavedeni skupini.

109. Iz dejstva, da lahko Caisse centrale du Crédit mutuel (CCCM) uporabi omejena sredstva, ki ji jih zaupajo regionalne skupine (sestavljena iz 2 % vlog, ki so jih te zbrale), ni mogoče sklepati na obveznost prenosa kapitala in likvidnih sredstev med regionalnimi skupinami. Šlo naj bi le za dajanje na voljo omejenega dela vlog, ki so jih zbrale regionalne skupine v korist CCCM, ki naj bi ostal dolžnik v razmerju do teh skupin.

110. Odločba, ki jo je sprejel Conseil d’État (državni svet, Francija) 9. marca 2018 v zadevi št. 399413, ( 42 ) na katero sta se sklicevali ECB in Komisija v utemeljitev izpodbijanih sodb, naj bi bila brezpredmetna, ker naj bi bila sprejeta po navedenih sodbah in naj bi se nanašala na vprašanja, ki se razlikujejo od vprašanj, navedenih v obravnavanih pritožbah.

111. ECB in Komisija menita, da je treba ta del zavrniti. Komisija meni, da v nasprotju z mnenjem Splošnega sodišča člen L.511–31 CMF sam po sebi zadostuje, da bi bil pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013 izpolnjen, ne da bi bilo treba preučiti sklep z dne 10. marca 1992. Po njenem mnenju bi lahko Sodišče tako v zvezi s tem nadomestilo obrazložitev.

112. V zvezi s tem je treba, najprej, poudariti, kot sta pripomnili ECB in Komisija, da CMA ne izpodbija razlage člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013, ki jo je sprejelo Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah in s katero je ugotovilo, da je pogoj iz te določbe izpolnjen, če obstaja obveznost prenosa kapitala in likvidnih sredstev znotraj skupine, da se zagotovi izpolnjevanje obveznosti do upnikov. ( 43 ) CMA izpodbija samo uporabo te določbe za obravnavani primer. ( 44 )

113. Splošno sodišče je v izpodbijanih sodbah, najprej, spomnilo, da je odbor za pregled v mnenju z dne 14. septembra 2015, navedenem v točki 16 teh sklepnih predlogov, poudaril več razlogov, da bi utemeljil ta pogoj, in sicer besedilo člena L.511–31 CMF, obveznost ukrepanja CNCM v korist skladov v težkem položaju, ki izhaja iz sklepa z dne 10. marca 1992, statut CCCM in dejstvo, da je bila v preteklosti subjektom v težavah zagotovljena izredna pomoč.

114. Splošno sodišče je, dalje, menilo, da iz samega besedila člena L.511–31 CMF ni mogoče sklepati, da je pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013 izpolnjen. Vseeno je razsodilo, da je iz sklepa z dne 10. marca 1992 in solidarnostnega mehanizma, ki ga določa, mogoče sklepati na obstoj obveznosti prenosa kapitala in likvidnih sredstev znotraj skupine Crédit mutuel, namen katere je zagotoviti, da so obveznosti do upnikov izpolnjene, in da torej že samo dejstvo, da ta solidarnostni mehanizem obstaja, kaže, da je izpolnjen pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013.

115. V zvezi s tem, preden preučim očitke, ki jih je navedla CMA glede tega razlogovanja, je treba analizirati predlog za nadomestitev obrazložitve, ki ga je dala Komisija, pri čemer je bil ta predlog vložen v predhodnem postopku.

116. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je predlog za nadomestitev obrazložitve dopusten, če je z njim izkazan obstoj pravnega interesa v smislu, da lahko stranka, ki ga je predložila, z njim doseže korist. Tako je, kadar predlog za nadomestno obrazložitev pomeni obrambo proti tožbenemu razlogu tožeče stranke. ( 45 )

117. Če bi bilo treba v obravnavanem primeru ugotoviti, da je, v nasprotju z razsojo Splošnega sodišča, iz samega člena L.511–31 CMF mogoče sklepati, da skupina Crédit mutuel izpolnjuje pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013, bi prvi del drugih pritožbenih razlogov, ki ju je navedla CMA, postal brezpredmeten. V takem primeru namreč ne bi bilo več treba analizirati trditev CMA, ki se nanašajo na napako Splošnega sodišča pri presoji sklepa z dne 10. marca 1992. Ker ima Komisija interes za vložitev predloga za nadomestitev obrazložitve, je treba zato ta predlog po mojem mnenju šteti za dopusten.

118. Glede obsega člena L.511–31 v izpodbijanih sodbah je Splošno sodišče najprej menilo, da ker ni odločbe pristojnih nacionalnih sodišč, mora odločiti o obsegu te določbe. Splošno sodišče je tako razsodilo, da iz samega člena L.511–31 CMF ni mogoče sklepati, da je pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013 izpolnjen, ker je njegovo besedilo, ki se nanaša na „potrebne ukrepe“, preveč splošno za „zagotavljanje likvidnosti in kapitalske ustreznosti vsake od teh institucij in družb kot tudi cele mreže“. Splošno sodišče je menilo, da iz tako splošne določbe ni mogoče sklepati na obstoj obveznosti prenosa kapitala in likvidnih sredstev znotraj skupine, katere namen je zagotoviti izpolnjevanje obveznosti do upnikov. ( 46 )

119. Komisija meni, da je razlaga člena L.511–31 CMF, ki jo je sprejelo Splošno sodišče, preozka. V utemeljitev svojega stališča navaja razlago te določbe iz odločbe Conseil d’État (državni svet) z dne 9. marca 2018, št. 399413. ECB se prav tako sklicuje na to odločbo, vendar svoje trditve opira tudi na odločbo Conseil d’État z dne 13. decembra 2016, št. 403418. ( 47 )

120. V zvezi s tem je treba podobno kot Splošno sodišče poudariti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso obseg nacionalnih zakonov ali drugih predpisov presojati glede na razlago, ki jo dajejo nacionalna sodišča. ( 48 )

121. Okoliščina, ki jo je navedla CMA, da je bila odločba Conseil d’État (državni svet) z dne 9. marca 2018 izdana po izpodbijanih sodbah, ni ovira za to, da se ta odločba upošteva pri razlagi člena L.511–31 CMF, ker so tožeče stranke imele možnost predložiti stališča pred Sodiščem. ( 49 )

122. Toda to sodišče je v uvodni izjavi 5 odločbe Conseil d’État (državni svet) z dne 13. decembra 2016 pojasnilo, da „[j]e zakonodajalec […] [CNCM] s sprejetjem določb členov L.511–31 […] dodelil naloge, da zagotavlja povezanost mreže [skupine Crédit mutuel ter] izvaja upravni, tehnični in finančni nadzor nad organizacijo in upravljanjem vsakega sklada ter poleg tega sprejema vse potrebne ukrepe za dobro delovanje mreže. […] Poleg tega lahko CNCM v skladu s členom L.511–31 istega zakonika, če to upravičuje finančni položaj zadevnih institucij, in ne glede na vse nasprotne določbe ali določila, odloči, da se dva ali več povezanih skladov mreže združijo, da se njihova poslovna sredstva prenesejo ali da prenehajo. Iz pravnega in zakonodajnega okvira izhaja, da je CNCM ne glede na razmerja znotraj mreže skupine Crédit mutuel med podskupinami, ki so del te mreže, zakonsko odgovorna za pripravo in izvajanje ukrepov, ki spadajo v okvir sistemske ureditve bančnega sistema, kar zadeva celotno skupino Crédit mutuel, in da mora kot ‚nadrejena družba v Uniji‘ imeti preventivni načrt obnovitve za to skupino“.

123. Podobni preudarki so navedeni v uvodni izjavi 7 odločbe Conseil d’État (državni svet) z dne 9. marca 2018, v kateri je dodano, da „[i]zvajanje teh nalog, ki so del ureditve kreditnih institucij, nujno pomeni, da je [CNCM] pristojna za določanje pravil za sklade, da zagotovi njihovo zagotavljanje določb, ki veljajo zanje, in da jim v primeru kršitve teh določb naloži ustrezne sankcije“.

124. Poleg tega je Conseil d’État (državni svet) v uvodni izjavi 20 zadnjenavedene odločbe razsodil, da so centralni organi za „zagotovitev likvidnosti in kapitalske ustreznosti mreže“, za katero so odgovorni, v skladu s členom L.511–31 [CMF] pooblaščeni, da sprejmejo „vse potrebne ukrepe“ in da zlasti med člani mreže uvedejo zavezujoče solidarnostne mehanizme, ki se ne morejo omejiti le na predfinancirane mehanizme, kot so jamstveni skladi“.

125. Iz te sodne prakse Conseil d’État (državni svet) izhaja, da obveznost iz člena L.511–31 CMF, da se „sprejmejo vsi potrebni ukrepi, zlasti za zagotovitev likvidnosti in kapitalske ustreznosti vsake od teh institucij in družb kot tudi cele mreže“, pomeni, da ima CNCM zelo široka pooblastila za upravni, tehnični in finančni nadzor nad celotno mrežo skupine Crédit mutuel, pri čemer lahko na podlagi teh pooblastil kadar koli uvede zavezujoče solidarnostne mehanizme, kot so obveznosti prenosa kapitala in likvidnih sredstev, ki se lahko naložijo članom mreže. Conseil d’État (državni svet) je navedel, da ta pooblastila CNCM celo omogočajo, da v primeru finančnih težav posamezne institucije odloči, da se dva ali več skladov, povezanih z mrežo, združijo, in to ne glede na vse nasprotne določbe ali določila. Vendar pooblastilo za naložitev združitve kateri od članic mreže z institucijo, ki je v finančnih težavah, pomeni, da se ji naloži prevzem obveznosti te institucije, kar za tega člana potencialno pomeni hujši učinek, kot je tisti, ki izhaja zgolj iz naložitve prenosa kapitala in likvidnih sredstev.

126. Glede na obseg teh pooblastil, ki jih ima CNCM nad subjekti, ki so del mreže skupine Crédit mutuel, za nadzor in ukrepanje v primeru krize institucije, ki je članica mreže, po mojem mnenju ni mogoče zanikati, da določba člena L.511–31, kot je bila opredeljena s sodno prakso Conseil d’État (državni svet), vključuje obstoj obveznosti prenosa kapitala in likvidnih sredstev znotraj mreže skupine Crédit mutuel. Iz tega sledi, da v nasprotju z mnenjem Splošnega sodišča ta člen po mojem mnenju sam po sebi zadostuje, da ta skupina izpolnjuje pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013.

127. Toda v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, če obrazložitev sodbe Splošnega sodišča kaže napako, njen izrek pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, taka kršitev ne more povzročiti razveljavitve te odločbe in je treba obrazložitev nadomestiti. ( 50 )

128. Zato je treba po mojem mnenju ugoditi predlogu za nadomestitev obrazložitve Komisije in zavrniti prvi del drugih pritožbenih razlogov kot brezpredmeten.

b) Drugi del, ki se nanaša na nezmožnost uporabe odločbe CNCM št. 1-1992 z dne 10. marca 1992 za celoten obseg skupine Crédit mutuel

129. CMA v okviru drugega dela svojih drugih pritožbenih razlogov navaja, da je Splošno sodišče naredilo napako pri pravni opredelitvi dejanskega stanja v zvezi s členom 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013, ker naj se odločba z dne 10. marca 1992 – tudi če določa obstoj obveznosti prenosa kapitala in likvidnih sredstev – ne bi uporabljala za celotno skupino Crédit mutuel, nad katero ECB izvaja bonitetni nadzor.

130. V skupino Crédit mutuel naj bi namreč spadale bančne institucije, podrejene družbe regionalnih skladov, ki niso povezane s centralnim organom. Te podrejene družbe naj sploh ne bi spadale na področje uporabe odločbe z dne 10. marca 1992 in naj zanje ne bi bilo nobenega solidarnostnega mehanizma. CNCM naj v razmerju do teh podrejenih družb ne bi imela nikakršnih pooblastil iz člena 10 Uredbe št. 575/2013.

131. ECB najprej navaja, da so te trditve, ki so bile prvič navedene v fazi pritožbe, nov razlog, ki se ne nanaša na razlago člena 10 Uredbe št 575/2013, temveč na obseg člena 2, točka 21(c), okvirne uredbe o EMN, in da je tako ta drugi del nedopusten. Komisija v bistvu soglaša s stališčem ECB. ECB in Komisija navajata, da je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen. ECB v tem okviru predlaga Sodišču, naj zahteva predložitev nekaterih dogovorov o refinanciranju, sklenjenih med vzajemno povezanimi subjekti skupine Crédit mutuel in njihovimi podrejenimi družbami, kot ukrepov procesnega vodstva na podlagi člena 64 Poslovnika.

132. V zvezi s tem je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da glede na to, da je pristojnost Sodišča v okviru pritožbe omejena na presojo pravnih ugotovitev o razlogih in trditvah, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji, stranka trditve, ki je ni podala pred Splošnim sodiščem, ne more prvič navesti pred Sodiščem. ( 51 )

133. Glede na besedilo spisa se vsekakor zdi, da trditve, ki jih je navedla CMA v okviru drugega dela drugih pritožbenih razlogov, nikakor niso bile navedene pred Splošnim sodiščem na prvi stopnji. Prav tako jih ni mogoče opredeliti kot novo utemeljitev, ki pomeni le razvoj ali razširitev trditev, navedenih pred Splošnim sodiščem. ( 52 )

134. V teh okoliščinah menim, da ta del ni dopusten.

135. Podredno naj poudarim, da je tudi ob predpostavki, quod non, da je ta del dopusten, vsekakor tudi brezpredmeten.

136. Conseil d’État (državni svet) je namreč v odločbi z dne 9. marca 2018 pojasnil, da je treba pooblastilo za nadzor, ki ga mora v skladu s členom L.511–31 izvajati CMF v okviru mreže skupine Crédit mutuel, obravnavati tako, da zajema tudi „podrejene družbe skladov, če finančni položaj prvih vpliva na finančni položaj drugih“. ( 53 ) V teh okoliščinah in glede na ugotovitve, do katere sem prišel v točki 125 zgoraj, in sicer da člen L.511–31 CMF sam po sebi zadostuje, da bi bil pogoj iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 575/2013 izpolnjen, tudi če se odločba z dne 10. marca 1992 ne bi uporabljala za celotno skupino Crédit mutuel, saj ta okoliščina ne bi vplivala na ugotovitev, da ta skupina izpolnjuje navedeni pogoj.

137. Iz vsega navedenega torej po mojem mnenju izhaja, da je treba drugi del drugih pritožbenih razlogov zavrniti, ne da bi bilo treba odločati o predlogu za ukrep procesnega vodstva, ki ga je vložila ECB. Ker je treba druga pritožbena razloga zavrniti, je treba po mojem mnenju zavrniti obe pritožbi v celoti.

VI. Stroški

138. Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da kadar pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.

139. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

140. Ker CMA s pritožbenimi predlogi ni uspela ter sta Komisija in CNCM predlagali, naj se ji naloži plačilo stroškov, CMA nosi svoje stroške in stroške, ki so jih priglasile ECB, Komisija in CNCM.

VII. Predlog

141. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči: 1. Pritožbi se zavrneta. 2. Crédit mutuel Arkéa se poleg lastnih stroškov naloži plačilo stroškov, ki so jih priglasile Evropska centralna banka, Evropska komisija in Confédération nationale du Crédit mutuel.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Sodbi Sodišča Evropske unije z dne 13. decembra 2017, Crédit mutuel Arkéa/ECB (T‑712/15, EU:T:2017:900, v nadaljevanju: prva izpodbijana sodba), in z dne 13. decembra 2017, Crédit mutuel Arkéa/ECB (T‑52/16, EU:T:2017:902, v nadaljevanju: druga izpodbijana sodba) (v nadaljevanju skupaj: izpodbijani sodbi).

( 3 ) Sklep ECB/SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/28 Evropske centralne banke (ECB) z dne 5. oktobra 2015 o določitvi bonitetnih zahtev, ki se uporabijo za skupino Crédit mutuel (v nadaljevanju: prvi sporni sklep) oziroma sklep ECB ECB/SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/28 z dne 4. decembra 2015 o določitvi bonitetnih zahtev, ki se uporabijo za skupino Crédit mutuel (v nadaljevanju: drugi sporni sklep) (v nadaljevanju skupaj: sporna sklepa).

( 4 ) UL 2013, L 287, str. 63.

( 5 ) Glej glede sodelovanja držav članic, katerih valuta ni euro, člen 7 Uredbe o EMN.

( 6 ) UL 2014, L 141, str. 1.

( 7 ) Uredba (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1).

( 8 ) Glej točke od 1 do 13 prve izpodbijane sodbe ter točke od 1 do 14 druge izpodbijane sodbe.

( 9 ) Sklep ECB ECB/SSM/2015/10 ECB – 9695000CG7B84NLR5984/14 z dne 17. junija 2015 o določitvi bonitetnih zahtev, ki se uporabijo za skupino Crédit mutuel.

( 10 ) Ta odbor je predviden v členu 24 uredbe o EMN.

( 11 ) V skladu s členom 24(7) uredbe o EMN.

( 12 ) Tretja tožbena razloga, ki ju navaja CMA v utemeljitev svojih dveh tožb, s katerima je izpodbijala določitev dodatnih kapitalskih zahtev, v obravnavanih pritožbah nista obravnavana.

( 13 ) Glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 11. septembra 2014, MasterCard in drugi/Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, točke od 38 do 41 in navedena sodna praksa) ter sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v isti zadevi MasterCard in drugi/Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:42, točka 19). Glej po analogiji tudi sodbo z dne 25. aprila 2013, Komisija/Slovaška (C‑331/11, neobjavljena, EU:C:2013:271, točka 28), in sklep z dne 7. avgusta 2018, Campailla/Evropska unija (C‑256/18 P, neobjavljen, EU:C:2018:655, točka 34).

( 14 ) Glej točko 84 in naslednje prve izpodbijane sodbe ter točko 83 in naslednje druge izpodbijane sodbe.

( 15 ) Glej točko 86 prve izpodbijane sodbe in točko 85 druge izpodbijane sodbe.

( 16 ) Glej točke od 58 do 64 prve izpodbijane sodbe ter točke od 57 do 63 druge izpodbijane sodbe.

( 17 ) Glej točko 88 prve izpodbijane sodbe in točko 87 druge izpodbijane sodbe.

( 18 ) Točka 89 prve izpodbijane sodbe in točka 88 druge izpodbijane sodbe.

( 19 ) Glej točke od 90 do 93 prve izpodbijane sodbe in točke od 89 do 92 druge izpodbijane sodbe.

( 20 ) Člen 127(6) PDEU, katerega besedilo je dobesedno prevzeto v členu 25.2 Protokola o Statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke.

( 21 ) Svet v zvezi s tem odloča s sprejemanjem uredb v skladu s posebnim zakonodajnim postopkom, in sicer soglasno ter po posvetovanju z Evropskim parlamentom in ECB.

( 22 ) Splošno sodišče samo je v izpodbijanih sodbah poudarilo, da CMA ni vložila ugovora nezakonitosti. Glej točko 81 prve izpodbijane sodbe in točko 80 druge izpodbijane sodbe.

( 23 ) Glej člen 4(1), točki (1) in (26), Uredbe št. 575/2013.

( 24 ) Glej člen 105(6) Maastrichtske pogodbe.

( 25 ) Glej v zvezi s tem sodbe z dne 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756); z dne 16. junija 2015, Gauweiler in drugi (C‑62/14, EU:C:2015:400), in z dne 11. decembra 2018, Weiss in drugi (C‑493/17, EU:C:2018:1000).

( 26 ) Vendar v zvezi z zahtevo, da ECB naloge bonitetnega nadzora izvaja ločeno od nalog monetarne politike, glej uvodno izjavo 65 Uredbe o EMN.

( 27 ) Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 65 Uredbe o EMN.

( 28 ) Za nekatere preudarke o finančni krizi iz leta 2008 in uvedbi EMN glej sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Hogana v zadevi Landeskreditbank Baden-Württemberg/ECB (C‑450/17 P, EU:C:2018:982, točki 1 in 2), ter generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Berlusconi in Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:502, točki 1 in 2).

( 29 ) Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 16 Uredbe o EMN.

( 30 ) Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 26 Uredbe o EMN, na katero se sklicuje tudi Splošno sodišče v točki 60 prve izpodbijane sodbe in v točki 59 druge izpodbijane sodbe.

( 31 ) Glej točko 89 prve izpodbijane sodbe in točko 88 druge izpodbijane sodbe.

( 32 ) Glej, ex multis, sodbo z dne 14. marca 2019, Meta Group/Komisija (C‑428/17 P, neobjavljena, EU:C:2019:201, točka 40 in navedena sodna praksa).

( 33 ) Na podlagi razlogovanja, navedenega v točkah 88 in 89 prve izpodbijane sodbe ter točkah 87 in 88 druge izpodbijane sodbe.

( 34 ) Glej točko 93 prve izpodbijane sodbe in točko 92 druge izpodbijane sodbe.

( 35 ) Ta določba je dobesedno prevzeta v členu 34.3 Protokola o Statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke.

( 36 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 19.

( 37 ) Glej točko 91 prve izpodbijane sodbe in točko 90 druge izpodbijane sodbe.

( 38 ) Ta del se nanaša na točke od 95 do 108 prve izpodbijane sodbe ter na točke od 94 do 107 druge izpodbijane sodbe.

( 39 ) Glej točko 99 in naslednje prve izpodbijane sodbe ter točko 98 in naslednje druge izpodbijane sodbe.

( 40 ) Ta trditev se nanaša na točki 106 in 107 prve izpodbijane sodbe ter na točki 105 in 106 druge izpodbijane sodbe.

( 41 ) Glej točke od 135 do 137 prve izpodbijane sodbe in od 134 do 136 druge izpodbijane sodbe.

( 42 ) FR:CECHR:2018:399413.20180309.

( 43 ) Glej točke od 118 do 130 prve izpodbijane sodbe in od 117 do 129 druge izpodbijane sodbe.

( 44 ) Glej točke od 131 do 139 prve izpodbijane sodbe in od 130 do 138 druge izpodbijane sodbe.

( 45 ) Glej, ex multis, sodbo z dne 11. julija 2013, Ziegler/Komisija (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 42 in navedena sodna praksa).

( 46 ) Točka 134 prve izpodbijane sodbe in točka 133 druge izpodbijane sodbe.

( 47 ) FR:CECHR:2016:403418.20161213.

( 48 ) Glej ex multis sodbo z dne 16. septembra 2015, Komisija/Slovaška (C‑433/13, EU:C:2015:602, točka 81 in navedena sodna praksa).

( 49 ) Glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 5. aprila 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, točke od 44 do 46 in navedena sodna praksa). Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 24. aprila 2018, Caisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence in drugi/ECB (od T‑133/16 do T‑136/16, EU:T:2018:219, točka 87). CMA je, natančneje, predložila stališče glede odločbe Conseil d’État (državni svet) z dne 9. marca 2018 v okviru svojega odgovora na tožbo.

( 50 ) Glej v tem smislu, ex multis, sodbo z dne 23. januarja 2019, Deza/ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, točka 87 in navedena sodna praksa).

( 51 ) Glej, ex multis, sodbo z dne 20. septembra 2018, Agria Polska in drugi/Komisija (C‑373/17 P, EU:C:2018:756, točka 99 in navedena sodna praksa).

( 52 ) Trditev, s katero se razvije ali razširi utemeljitev, predstavljena pred Splošnim sodiščem, je namreč dopustna. Glej sodbo z dne 10. septembra 2009, Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, točka 39).

( 53 ) Glej uvodni izjavi 10 in 11 sklepa Conseil d’État (državni svet) z dne 9. marca 2018.