Navedeno uredbo je namreč Komisija sprejela z izvrševanjem izvedbenih pooblastil v okviru regulativnega postopka s pregledom, in zato ta ni zakonodajni akt. Poleg tega je Uredba št. 432/2012 splošni ukrep, ker se uporablja za objektivno določene položaje in ima zavezujoče pravne učinke za kategorijo oseb, ki so določene splošno in abstraktno.

Kar zadeva tožbo zoper Uredbo št. 432/2012 o seznamu dovoljenih zdravstvenih trditev na živilih, razen trditev, ki se nanašajo na zmanjšanje tveganja za nastanek bolezni ter na razvoj in zdravje otrok, mora tožeča stranka za to, da dokaže, da se ta nanjo neposredno nanaša v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, določiti trditve, na katere se nanaša ta uredba, ki posegajo v njen pravni položaj. Natančneje, tožeča stranka mora dokazati, da je ob vložitvi tožbe pri komercialnem obveščanju v zvezi s svojimi proizvodi, uporabljala trditve, ki so bile po sprejetju Uredbe št. 432/2012 prepovedane. Če dokaže, da je pri trženju svojih proizvodov uporabljala zdravstvene trditve, ki so bile z Uredbo št. 432/2012 zavrnjene, je treba ugotoviti, da ta lahko vpliva na pravni položaj tožeče stranke.

Dejavnost Sodišča in Splošnega sodišča ureja načelo proste presoje dokazov, edino merilo za presojo vrednosti predloženih dokazov pa je njihova verodostojnost. Za oceno dokazne vrednosti posameznega dokumenta je treba preveriti verjetnost podatkov, ki jih vsebuje, in zlasti upoštevati izvor dokumenta, okoliščine njegove izdelave in njegovega naslovnika ter se vprašati, ali se glede na njegovo vsebino zdi razumen in zanesljiv. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je verodostojnost dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka, zadostno dokazana v primeru izjav, predloženih na izrecno zahtevo sodišča Unije, in ki so jih podpisali direktorji tožečega podjetja, ki bi lahko zagotavljali natančne navedbe v zvezi z zahtevanimi podatki, predložene pa so bile prek odvetnika, ki zastopa tožeče stranke v zvezi z njihovo tožbo in ki mora, kot sodelavec pravosodja in zaradi njegovih deontoloških obveznosti, zagotoviti pristnost in resničnost navedenih dokumentov.

Pojem predpisi, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov, v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, je treba razlagati glede na cilj te določbe, ki je, kot je razvidno iz poteka njenega nastanka, v preprečevanju tega, da bi moral posameznik kršiti pravo, da bi lahko imel dostop do sodišča. Za presojo vprašanja, ali predpis potrebuje izvedbene ukrepe, je treba upoštevati položaj osebe, ki se sklicuje na pravico do tožbe na podlagi tretjega primera iz člena 263, četrti odstavek, PDEU. Vprašanje, ali zadevni akt potrebuje izvedbene ukrepe v razmerju do drugih posameznikov, torej ni upoštevno. Za ugotovitev, ali izpodbijani akt potrebuje izvedbene ukrepe, se je treba omejiti izključno na predmet tožbe, in če tožeča stranka predlaga le razglasitev ničnosti dela akta, je treba, glede na okoliščine primera, upoštevati le izvedbene ukrepe, ki jih ta del akta morebiti potrebuje.

Ob upoštevanju ciljev Uredbe št. 1924/2006, kot so razvidni tako iz njenih uvodnih izjav 1 in 2 kot iz njenega člena 1, je treba člen 13, od (1) do (3), navedene uredbe razlagati tako, da vsebuje le obveznost rezultata Komisije, in sicer da po posvetovanju z EFSA sprejme seznam dovoljenih trditev na podlagi nacionalnih seznamov, ki jih predložijo države članice. Nič v besedilu tega člena ali uvodnih izjav Uredbe št. 1924/2006 namreč ne kaže na to, da je zakonodajalec Unije Komisiji skušal odvzeti možnost, da postopno pripravi navedeni seznam in da ga zlasti ustrezno dopolni, tako da EFSA opravi tehnične ocene in da Komisija preveri, ali so izpolnjeni pogoji iz navedene uredbe. Nasprotno, v skladu s členom 13, od (1) do (3), Uredbe št. 1924/2006 je določitev – ob upoštevanju načel, določenih z navedeno uredbo in prava Unije – postopka, ki mora voditi do sprejetja seznama dovoljenih trditev, predmet proste presoje te institucije. Komisiji je treba ob upoštevanju zapletenih tehničnih ocenjevanj, ki jih mora opraviti, priznati široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, da lahko učinkovito sledi ciljem, ki so ji bili določeni.

Čeprav je res, da je Komisija v skladu s členom 13(3) Uredbe št. 1924/2006 morala sprejeti popoln seznam dovoljenih trditev najpozneje do 31. januarja 2010 in da je bil navedeni seznam z Uredbo št. 432/2012 o seznamu dovoljenih zdravstvenih trditev na živilih, razen trditev, ki se nanašajo na zmanjšanje tveganja za nastanek bolezni ter na razvoj in zdravje otrok, 16. maja 2012 sprejet le delno, ob neobstoju določbe, ki bi izrecno ali implicitno določala posledice prekoračitve procesnega roka, zadevna prekoračitev ne more povzročiti razveljavitve akta – v celoti ali delno – katerega postopek sprejemanja vključuje zadevni rok, razen če bi bilo dokazano, da bi bila, če ne bi bilo te nepravilnosti, vsebina navedenega akta drugačna.

Iz besedila člena 28(5) in (6) Uredbe št. 1924/2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih je razvidno, da je uporaba prehodnih ukrepov določena za zdravstvene trditve, ki so v postopku ocenjevanja in glede katerih Komisija ni sprejela nobene odločitve. Vendar pa ne glede na njihovo uvrstitev znotraj treh kategorij, določenih v členu 13(1) te uredbe, ni ovir za to, da se za trditve, v zvezi s katerimi je bila odločitev odložena, dokler jih Evropska agencija za varnost hrane (EFSA) ne oceni ali jih Komisija ne preuči, ne bi mogli uporabljati prehodni ukrepi, določeni z navedeno uredbo.

Ne more pomeniti kršitve načela pravne varnosti, ki zahteva jasnost in natančnost pravnih pravil, njihova uporaba pa mora biti predvidljiva, to, da za opredelitev zdravstvenih trditev, ki so v postopku ocenjevanja in ki se lahko še naprej uporabljajo v skladu s členom 28(5) in (6) Uredbe št. 1924/2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, po sprejetju Uredbe št. 432/2012 o seznamu dovoljenih zdravstvenih trditev na živilih, razen trditev, ki se nanašajo na zmanjšanje tveganja za nastanek bolezni ter na razvoj in zdravje otrok, uvodni izjavi 4 in 11 Uredbe št. 432/2012 napotujeta na spletne strani Evropske agencije za varnost hrane (EFSA) in Komisije, na katerih je javnosti na voljo, prvič, konsolidiran seznam vseh ID kod zdravstvenih trditev, ki so jih v skladu s členom 13(2) Uredbe št. 1924/2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, predložile države članice, in drugič, seznam, v katerem so naštete ID-kode, ki se nanašajo na zdravstvene trditve, katerih uporaba je bila začasno prekinjena, ter seznam ID-kod, ki se nanašajo na zdravstvene trditve, ki so bile zavrnjene. Čeprav bi bilo glede tega zaželeno, da Komisija, kar zadeva trditve, glede katerih odločitev še ni bila sprejeta, sprejme seznam v podobni obliki, kot je seznam dovoljenih trditev, priložen Uredbi št. 432/2012, z namenom, da se zainteresiranim strankam olajša naloga opredelitve, okoliščina, da je Komisija v obravnavanem primeru ravnala drugače, ne more zadostovati za utemeljitev očitka, ki se nanaša na neobstoj jasnosti in natančnosti v zvezi s tem.

Poleg tega to, da organi določene države članice menijo, da iskanje zdravstvenih trditev, katerih uporaba je začasno prekinjena, pomeni težavo, samo zase ni dovolj za to, da se Komisiji očita nenatančnost in nejasnost, ker se lahko trditve, glede katerih še ni bila sprejeta odločitev, najdejo s pregledom dokumentov, ki sta jih Komisija in EFSA dala na voljo javnosti. Prav tako odločitev nacionalnih organov, da proizvajalcem živil predlaga instrument za pomoč, kaže na napako Uredbe št. 432/2012, ki bi lahko povzročila njeno razglasitev ničnosti, temveč prej mehanizem pomoči, ki so ga navedeni organi na lastno pobudo sprejeli v okviru svojih pristojnosti.

(Glej točke 86, 87 in 89.)