Prav tako imajo lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe takega sporazuma neposredni učinek, če so brezpogojne in dovolj natančne. Vendar da bi lahko sodišče Unije preučilo zatrjevano nezdružljivost akta Unije z določbami takega sporazuma, je treba zagotoviti še, da temu aktu narava in sistematika zadevnega sporazuma ne nasprotujeta.

Iz člena 216(2) PDEU izhaja, da so mednarodni sporazumi, ki jih sklene Unija, za njene institucije in države članice zavezujoči.

(Glej točke od 56 do 59, 61 in 62.)

Razsojeno je bilo že, da imajo pravila, s katerimi so prepovedane omejitve svobode opravljanja storitev iz člena 36(1) Sporazuma EGP, enak pravni obseg kot omejitve iz člena 56 PDEU. Tako je treba na upoštevnem področju pravila, določena v Sporazumu EGP, in pravila, določena v Pogodbi DEU, razlagati enotno.

Glede tega pravila, ki veljajo za razmerja med pogodbenimi strankami na področjih, ki jih pokriva Sporazum EGS, v bistvu ustrezajo ustrezajočim določbam Pogodbe DEU in aktov, ki so bili sprejeti na podlagi te pogodbe.

Člen 56 PDEU – s katerim je enako kot s členom 36(1) Sporazuma o ustanovitvi Evropskega gospodarskega prostora (Sporazum EGP) priznana svoboda opravljanja storitev – je dovolj natančen in brezpogojen, tako da učinkuje neposredno. Glede narave in sistematike Sporazuma EGP ne odbor za pritožbe ne Urad Evropske unije za intelektualno lastnino nista podala utemeljitev, s katerimi bi lahko dokazala, da se nanj posamezniki ne morejo sklicevati. Prav nasprotno, ta možnost izhaja iz osmega odstavka preambule Sporazuma EGP, v kateri je izražena pomembnost vloge posameznikov v EGP zaradi uresničevanja pravic, dodeljenih s tem sporazumom, in sodnega uveljavljanja teh pravic. Dodati je treba, da je Sodišče že opravilo nadzor združljivosti akta Unije glede na Sporazum EGP.

Člen 56 PDEU ne zahteva le odprave vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici na podlagi njegovega državljanstva, ampak tudi odpravo vseh omejitev – čeprav veljajo brez razlik za nacionalne ponudnike storitev in za ponudnike storitev iz drugih držav članic – če te omejitve prepovedujejo, ovirajo ali zmanjšujejo privlačnost dejavnosti ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici, v kateri ta zakonito ponuja podobne storitve.

Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da to, da se od poklicnega patentnega zastopnika pred patentnim uradom v drugi državi članici, ki želi opravljati storitve, zahteva, da ima sedež v državi članici sprejema oziroma celo da si v njej določi pooblaščenca, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev.

Pogoj glede sedeža poklicnega zastopnika v Uniji, določen v členu 93(2)(b) Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske unije, torej pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP).

Vendar je mogoče nacionalne ukrepe, ki lahko ovirajo ali zmanjšujejo privlačnost uresničevanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo DEU, vseeno šteti za združljive s Pogodbo, če izpolnjujejo štiri pogoje, in sicer da se uporabljajo nediskriminatorno, da so upravičeni z nujnimi razlogi v splošnem interesu, da so primerni za uresničitev zastavljenega cilja in da ne prekoračijo tega, kar je nujno potrebno za doseganje tega cilja.

Čeprav je res, da skladna razlaga besedil sekundarnega prava Unije ne more biti podlaga za razlago teh besedil contra legem, v primeru, ki se nanaša na pogoj glede sedeža poklicnega zastopnika v Uniji, ni tako.

Ne iz Uredbe št. 207/2009 v različici, ki je veljala pred začetkom veljavnosti Uredbe 2015/2424 o spremembi Uredbe št. 207/2009, ne iz dejanskih in pravnih elementov, ki jih je navedel Urad Evropske unije za intelektualno lastnino, namreč ne izhaja, da je bila volja zakonodajalca Unije, da osebam s sedežem v državi Evropskega združenja za prosto trgovino, ki je del EGP, kot je Lihtenštajn, ni dana možnost vpisa na seznam poklicnih zastopnikov.

Namen zakonodajalca Unije je bil bolj zagotoviti določeno kakovost in zanesljivost v komunikaciji med Uradom in zainteresiranimi strankami. Tak cilj ne zahteva nujno, da ima zainteresirana oseba sedež na ozemlju Unije.

Ta razlaga je okrepljena z Uredbo 2015/2424, s katero je bilo sklicevanje na ozemlje Unije nadomeščeno s sklicevanjem na ozemlje EGP, kar med drugim zadeva pogoje za vpis na seznam poklicnih zastopnikov iz člena 93 Uredbe št. 207/2009. Čeprav gre za spremembo z velikim praktičnim učinkom, ni nikjer razvidno, da ta izhaja iz namena spremembe politike glede držav Efte, ki so del EGP. Na eni strani namreč ta sprememba ni vsebovana v zakonodajnem predlogu Komisije COM(2013) 161 final z dne 27. marca 2013 in je bila uvedena šele pozneje v zakonodajnem postopku. Na drugi strani ni zakonodajalec nikjer pojasnil svojega pristopa iz preambule Uredbe 2015/2424. Zato je treba to spremembo obravnavati kot tehnično prilagoditev, katere namen je le uskladiti sekundarno pravo Unije z obveznostmi iz Sporazuma o ustanovitvi Evropskega gospodarskega prostora.

(Glej točke od 66 do 69 in od 83 do 86.)