Zadeva T-331/94 DEP

IPK-München GmbH

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Postopek – Odmera stroškov“

Sklep Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 13. januarja 2006

Povzetek sklepa

1. Postopek – Stroški – Odmera – Stroški, ki se lahko povrnejo

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 91(b) in 102(2))

2. Postopek – Stroški – Odmera – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati

3. Postopek – Stroški – Odmera – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati

1. Iz člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da so stroški, ki se lahko povrnejo, omejeni prvič na tiste, ki jih imajo stranke zaradi postopka pred sodiščem Skupnosti, in drugič na tiste, ki so nujni za ta namen. Stroški za pot v Luxembourg zaradi vložitve vlog pa ne morejo šteti za nujne, ker je zakonodajalec Skupnosti v členu 102(2) Poslovnika za ta namen določil roke zaradi oddaljenosti in ker obstajajo druga varna in očitno cenejša sredstva za prenos dokumentov do sodišča Skupnosti.

(Glej točke 42, 79 in 80.)

2. Če ni tarifnih določb Skupnosti, mora Sodišče prve stopnje prosto presoditi podatke zadeve, upoštevajoč predmet in naravo spora, njegovo pomembnost za pravo Skupnosti, zahtevnost zadeve, obseg dela, ki so ga zaradi sodnega postopka morali opraviti zastopniki in svetovalci, ter ekonomske interese, ki jih predstavlja spor za stranke.

V postopku, ki se nanaša na neizpolnitev pogojev v zvezi z dodelitvijo finančne pomoči in ki se nanaša tudi na vmešavanje Komisije pred in med izvajanjem subvencioniranega projekta tožeče stranke, nujnost, da se prikažejo natančne okoliščine tega vmešavanja in da se poglobljeno analizirajo njihove posledice za izid spora, v določeni meri pomeni posebne težave, zaradi katerih se ta zadeva razlikuje od drugih, ki se nanašajo na neizpolnjevanje pogojev v zvezi z dodelitvijo finančne pomoči.

Glede na to je spor na določen način nov in zato do določene mere pomemben za pravo Skupnosti, ker se je jasno določilo, da se ob vmešavanju Komisije v izvedbo subvencioniranega projekta, za katerega ta institucija zatrjuje, da je podana krivdna neizpolnitev, dokazno breme razdeli med stranki v sporu.

(Glej točke 45 in od 53 do 56.)

3. Sodišče Skupnosti je v zvezi s presojo obsega dela, ki ga je bilo treba opraviti zaradi sodnega postopka, pristojno, da upošteva delo, ki je bilo objektivno potrebno za celoten sodni postopek. Vendar je treba, ob tem da so tožeči stranki njeni odvetniki že pomagali v predhodnem postopku, upoštevati tudi dejstvo, da so bili ti odvetniki seznanjeni z upoštevnimi deli spora, kar jim je olajšalo delo in skrajšalo čas potrebnih priprav za sodni postopek. Nasprotno pa se pri presoji stroškov, ki se lahko povrnejo, ne sme upoštevati pomoč odvetnikov v predhodnem postopku, če je dokazano, da ta pomoč za sodni postopek ni v nobenem pogledu upoštevna.

(Glej točki 59 in 60.)

SKLEP SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)

z dne 13. januarja 2006( )

„Postopek – Odmera stroškov“

V zadevi T-331/94 DEP,

IPK-München GmbH, s sedežem v Münchnu (Nemčija), ki jo zastopa H.‑J. Prieß, odvetnik,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopa J. Grunwald, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

zaradi predloga za odmero stroškov, vloženega na podlagi sodbe Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2001 v zadevi IPK-München proti Komisiji, T-331/94, Recueil, str. II-779,

SODIŠČE PRVE STOPNJE



EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

v sestavi M. Jaeger, predsednik, J. Azizi, sodnik, in E. Cremona, sodnica,

sodni tajnik: E. Coulon,

sprejema naslednji

Sklep

Dejansko stanje in postopek

1 Tožeča stranka je 13. oktobra 1994 pri Sodišču prve stopnje vložila ničnostno tožbo zoper odločbo Komisije z dne 3. avgusta 1994, s katero je bilo zavrnjeno izplačilo zneska 212.000 evrov, ki je ustrezal znesku finančne pomoči, dodeljene tožeči stranki v okviru projekta Ecodata za vzpostavitev baze podatkov o ekološkem turizmu v Evropi (v nadaljevanju: projekt Ecodata ali projekt).

2 S sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. oktobra 1997 v zadevi IPK proti Komisiji (T‑331/94, Recueil, str. II‑1665, v nadaljevanju: sodba z dne 15. oktobra 1997) je bila ta tožba zavrnjena. Tožeča stranka je 22. decembra 1997 zoper sodbo z dne 15. oktobra 1997 vložila pritožbo. S sodbo Sodišča z dne 5. oktobra 1999 v zadevi IPK proti Komisiji (C‑433/97 P, Recueil, str. I‑6795, v nadaljevanju: sodba z dne 5. oktobra 1999) je bila sodba z 15. oktobra 1997 razveljavljena, zadeva vrnjena Sodišču prve stopnje, odločitev o stroških pa pridržana.

3 S sodbo z dne 6. marca 2001 v zadevi IPK-München proti Komisiji (T‑331/94, Recueil, str. II‑779, v nadaljevanju: sodba z 6. marca 2001) je Sodišče prve stopnje ugodilo zahtevku tožeče stranke in odločilo, da Komisija nosi svoje stroške in vse stroške, ki jih je tožeča stranka priglasila pred Sodiščem prve stopnje in pred Sodiščem.

4 S sodbo Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi IPK-München in Komisija (C‑199/01 P in C‑200/01 P, Recueil, str. I‑4627) sta bili pritožbi tožeče stranke in Komisije zoper sodbo z dne 6. marca 2001 zavrnjeni, Sodišče pa je odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške, ki so nastali s pritožbo.

5 Z dopisom z dne 30. julija 2004 je tožeča stranka obvestila Komisijo, da njeni stroški, ki se lahko povrnejo, v skladu z izrekom sodbe z dne 6. marca 2001, znašajo 38.373,99 evra.

6 Z dopisom z dne 22. septembra 2004 je Komisija zavrnila zahtevek tožeče stranke za izplačilo z obrazložitvijo, da so bila pomembna pravna vprašanja že obravnavana v okviru predhodnega postopka. Komisija je ocenila, da so stroški, ki se lahko povrnejo, le stroški pravnega svetovanja v višini 13.000 evrov.

7 V teh okoliščinah je tožeča stranka na podlagi člena 92(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 25. oktobra 2004 vložila predlog za odmero stroškov.

Predlogi strank

8 Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj odmeri stroške, ki se lahko povrnejo, na 38.373,99 evra oziroma podredno na znesek, ki ga bo ocenilo za pravičnega.

9 Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj odmeri stroške, ki se lahko povrnejo, na 13.000 evrov oziroma, podredno, na znesek, ki ga bo ocenilo za primernega.

Pravo

1. Trditve strank

Trditve tožeče stranke

Natančen prikaz stroškov tožeče stranke

10 Stroški v višini 38.373,99 evra, ki jih zahteva tožeča stranka zaradi postopkov pred Sodiščem prve stopnje, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 15. oktobra 1997 in z dne 6. marca 2001, ter zaradi postopka pred Sodiščem, v katerem je bila izdana sodba z dne 5. oktobra 1999, po njenih navedbah zajemajo naslednje elemente.

– Za postopek pred Sodiščem prve stopnje do razglasitve sodbe z dne 15. oktobra 1997

11 Tožeča stranka pojasnjuje, da se je za zastopanje v postopku pred Sodiščem prve stopnje do razglasitve sodbe z dne 15. oktobra 1997 s svojimi odvetniki dogovorila za pavšalno nagrado v višini 630.000 belgijskih frankov (BEF), kar ustreza 15.617,29 evra, in za povrnitev stroškov. Kot dokaz prilaga dva računa v višini 315.000 BEF oziroma 15.000 nemških mark (DEM).

12 Plačilo dogovorjenih 630.000 BEF je zadoščalo, kot trdi tožeča stranka, za plačilo naslednjih storitev: osnutek tožbe (60 strani), osnutek replike (80 strani), priprave za javno obravnavo – v katerih so všteti odgovori na vprašanja Sodišče prve stopnje, pregled zapisnika o obravnavi in priprava na zastopanje tožeče stranke –, zastopanje na obravnavi ter korespondenca s pooblastiteljico in Sodiščem prve stopnje.

13 Poleg tega tožeča stranka prilaga dva računa, ki vsebujeta natančne podatke o stroških tega postopka. Račun z dne 26. oktobra 1995 vsebuje naslednje stroške: stroški za bančne storitve (745 BEF), poštni stroški (1087 BEF), stroški za pot v Luxembourg (13. oktobra 1994 in 18. aprila 1995) (9074 BEF), stroški iskanja po podatkovnih bazah (455 BEF) in stroški za telekomunikacije (9094 BEF). Račun z dne 14. julija 1997 vsebuje naslednje stroške: stroški za fotokopije (379 BEF), stroški za kurirja (661 BEF), stroški za telefaks (1026 BEF) in potni stroški (H.-J. Prieß, pot v Luxembourg, 24. in 25. junija 1997) (33.032 BEF).

14 Tožeča stranka torej meni, da celotni navedeni stroški in nagrada za zastopanje v postopku pred Sodiščem prve stopnje do razglasitve sodbe z dne 15. oktobra 1997 znašajo 685.553 BEF, kar ustreza vsoti 16.994,41 evra.

– Za postopek pred Sodiščem do izdaje sodbe z dne 5. oktobra 1999

15 Tožeča stranka pojasnjuje, da se je za zastopanje v pritožbenem postopku pred Sodiščem, ki se je zaključil s sodbo z dne 5. oktobra 1999, s svojimi odvetniki dogovorila za pavšalna nagrada v višini 307.500 BEF, kar znaša 7622,73 evra, in za povrnitev stroškov.

16 Kot trdi tožeča stranka, plačilo 307.500 BEF ustreza nagradi njenim odvetnikom za osnutek pritožbe in stroškom njihove korespondence z njo in s Sodiščem.

17 Poleg tega tožeča stranka povzame natančne podatke stroškov tega postopka iz računa z dne 31. decembra 1999. Ta račun vsebuje naslednje stroške: stroški za bančne storitve (560 BEF), stroški za fotokopije (5140 BEF), poštni stroški (81 BEF), stroški za telekomunikacije (2441 BEF), stroški za taksi (440 BEF), potni stroški (odvetnik Andrade, pot v Luxembourg, 22. decembra 1997) (3399 BEF). Tožeča stranka v vlogi pojasnjuje, da so bili potni stroški odvetnika Andradeja priglašeni ob vložitvi pritožbe na Sodišče.

18 Tožeča stranka ocenjuje, da je skupno za nagrado in stroške za prvi pritožbeni postopek pred Sodiščem, ki se je končal s sodbo z dne 5. oktobra 1999, plačala 319.561 BEF, kar ustreza vsoti 7921,71 evra.

– Za nadaljevanje postopka pred Sodiščem prve stopnje do razglasitve sodbe z dne 6. marca 2001

19 Tožeča stranka pojasnjuje, da je bila nagrada za odvetnike za zastopanje v nadaljevanju postopka pred Sodiščem prve stopnje do izdaje sodbe z dne 6. marca 2001 izračunan na podlagi urne postavke. Tako navaja, da so na tem postopku delali trije odvetniki. Kot trdi tožeča stranka, so nagrade teh treh odvetnikov znašale 10.535 evrov. Natančni podatki o teh nagradah so navedeni v nadaljevanju.

20 Nagrada za H.‑J. Prießa znaša skupno 9360 evrov, to je 20,8 ure po urni postavki 450 evrov. To število ur zajema: 0,5 ure za pregled listin in za telefonske pogovore, 0,5 ure za pregled listin, pravno presojo in posvetovanja, 9,5 ure za poslovno potovanje iz Berlina v Luxembourg in za pripravo za obravnavo, 10 ur za obravnavo pred Sodiščem prve stopnje in poslovno potovanje iz Luxembourga v Berlin ter 0,3 ure za pregled listin, pravno presojo in telefonske pogovore.

21 Nagrada za C. Pitschasa znaša skupno 650 evrov, to je dve uri po urni postavki 325 evrov. V teh dveh urah je eno uro porabil za sestavo dopisa v zvezi z vprašanjem dopustnosti navajanja novih dejstev v primeru vrnitve zadeve Sodišču prve stopnje in eno uro za posvetovanje z H.‑J. Prießom, zlasti v zvezi z obravnavo pred Sodiščem prve stopnje.

22 Nagrada za A. C. Munerja znaša skupno 525 evrov, to je pet ur po urni postavki 105 evrov. Ta delovni čas zajema 2,5 ure za sestavo dopisa, ki zadeva vprašanje v zvezi z navajanjem novih dejstev, in 2,5 ure študija sodne prakse, ki se nanaša na vprašanje v zvezi z navajanjem novih dejstev v pisnem postopku v primeru vrnitve zadeve Sodišču prve stopnje.

23 Tožeča stranka pojasnjuje, da uporabljene urne postavke ustrezajo običajnim pogojem na trgu, ki jih imajo odvetniki družbeniki in drugi odvetniki, ki so specializirani na področju prava Skupnosti, in da odvetniška nagrada natančno ustreza velikemu obsegu dela od razglasitve sodbe z dne 5. oktobra 1999 do razglasitve sodbe z dne 6. marca 2001.

24 Znesku 10.535 evrov za nagrado je bila prišteta vsota 1066,61 evra za potne stroške in davek na dodano vrednost (DDV). Skupni stroški za nadaljevanje postopka pred Sodiščem prve stopnje do razglasitve sodbe z dne 6. marca 2001 znašajo torej 13.457,87 evra.

Utemeljitev stroškov tožeče stranke

25 Tožeča stranka meni, da so stroški v višini 38.373,99 evra taki, da se lahko v celoti povrnejo glede na sodno prakso v zvezi z odmero stroškov, ki se uporabi (sklep Sodišča z dne 4. februarja 2004 v zadevi Komisija proti Oder-Plan Architektur in drugim, C‑77/99 DEP, Recueil, str. I‑1267, točka 18).

26 Tožeča stranka s tem v zvezi navaja, prvič, da so zadevni postopki sprožili zelo pomembni vprašanji s področja prava Skupnosti. Zadevni postopki so obsegali vprašanji, ali lahko Komisija zavrne plačilo obljubljenega dela subvencije, ker zadevni projekt ni bil ustrezno izveden, čeprav je prišlo do zamude pri izvedbi projekta zaradi vmešavanja uradnikov Komisije, in kdo nosi v takšnem primeru dokazno breme za obstoj (ali neobstoj) vmešavanja institucije Skupnosti. Tožeča stranka trdi, da sta sodbi Sodišča in Sodišča prve stopnje pomembno prispevali k razjasnitvi teh vprašanj.

27 Drugič, tožeča stranka meni, da so zadevni postopki, ki so trajali najmanj sedem let, pomenili velik obseg dela, saj so bili zelo zahtevni zaradi izjemno številnih in zapletenih dejanskih in pravnih vprašanj, ki so bila zastavljena sodišču Skupnosti.

28 Tožeča stranka v zvezi s tem navaja, da se je morala posvetiti natančni razlagi pogojev dodelitve in plačila subvencije. Poleg tega poudarja, da je bilo treba natančno ugotoviti dejansko ravnanje več uradnikov Generalnega direktorata (GD) „Podjetniška politika, trgovina, turizem in socialna ekonomija“ Komisije, korektno kvalificirati in oceniti to ravnanje v okviru splošnih načel prava Skupnosti ter iz teh načel izluščiti pravila, ki se uporabijo v zvezi z dokaznim bremenom.

29 Poleg tega tožeča stranka izpodbija trditev Komisije, da naj bi tožeča stranka poznala bistvene elemente spora od predhodnega upravnega postopka. Tožeča stranka trdi, da bistvena vprašanja, ki so bila zastavljena v sodnih postopkih v fazi predhodnega postopka, niso bila predmet diskusije med njo in Komisijo. Tožeča stranka se sklicuje predvsem na svoj dopis z dne 28. decembra 1993. Tožeča stranka trdi, da iz tega dopisa izhaja, da ni zastavila vprašanj, ki so bila razlog za to, da je Komisija zavrnila plačilo drugega dela subvencije, to je zavrnitev, ki je bila predmet ničnostne tožbe (sodba z dne 6. marca 2001, točka 35 in naslednje). Tožeča stranka trdi, da naj bi Komisija to potrdila z vložitvijo predloga za podaljšanje roka za odgovor na tožbo z dne 28. oktobra 1994, ki ga je utemeljila s količino prilog, ki jih mora preučiti, in s potrebo po posvetovanju z zadevnimi službami. Zato meni, da velik obseg dela njenih odvetnikov ni bilo prav nič olajšano zaradi upravnega postopka.

30 Tožeča stranka prav tako izpodbija, da bi se lahko iz dejstva, da je poslala Komisiji račun za stroške za pravne nasvete v višini 41.832 DEM kot strošek projekta sklepalo, da so bili njeni odvetniki na splošno seznanjeni z bistvenimi elementi spora. Tožeča stranka meni, kot je bilo že omenjeno v njeni tožbi z dne 13. oktobra 1994, da so bili ti stroški predloženi za svetovanje pri pogajanjih s tremi partnerji o pogodbi, ki jo je v okviru projekta Ecodata vsilila Komisija, in da bi preprečila nezakonite poskuse nekaterih uradnikov zadevnega GD, da bi se vmešavali v projekt in v sestavo konzorcija. Tožeča stranka trdi, da ta posvetovanja nimajo nobene povezave s spori pred Sodiščem prve stopnje in Sodiščem, ker ne zadevajo zavrnitve plačila drugega dela subvencije.

31 Tretjič, tožeča stranka meni, da se je moralo ob dejansko velikem obsegu dela, ki je bil posledica zapletenosti vprašanj, ki so se zastavila v sporu, zaradi učinkovitosti občasno več odvetnikov pooblaščene odvetniške družbe ukvarjati z različnimi vidiki spora. S tem v zvezi navaja ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero se je treba opirati v glavnem na celotno število delovnih ur, ki so bile objektivno potrebne za postopek pred sodiščem Skupnosti, ne glede na to, koliko odvetnikov je te storitve opravilo (v tem smislu glej sklepa Sodišča prve stopnje z dne 15. julija 1998 v zadevi Opel Austria proti Svetu, T‑115/94 DEP, Recueil, str. II‑2739, točka 29, in z dne 10. januarja 2002 v zadevi Starway proti Svetu, T‑80/97 DEP, Recueil, str. II‑1, točka 31).

32 Četrtič, tožeča stranka meni, da je zahtevani znesek upravičen z ekonomsko pomembnostjo, ki ga ta spor pomeni zanjo. Ocenjuje, da drugi del subvencije predstavlja več kot 20 % celotnega financiranja projekta, za katerega je sama morala prispevati 47 % sredstev. Zato bi imela zavrnitev ničnostne tožbe za tožečo stranko hude finančne posledice, kot naj bi v točki 51 sodbe z dne 15. oktobra 1997 ugotovilo Sodišče prve stopnje.

33 Da bi upravičila ekonomsko pomembnost, ki ga ta spor pomeni zanjo, se tožeča stranka sklicuje na učinek te zadeve na njeno poslovanje. Tožeča stranka trdi, da se je spor nanašal predvsem na kakovost njenega dela in na (neutemeljene) očitke o tajnem dogovoru. To naj bi, kot trdi sama, znatno škodilo njenemu poslovanju.

Trditve tožene stranke

34 Tožena stranka meni, da trditve tožeče stranke v tožbi ne utemeljujejo predloga za povrnitev 38.373,99 evra, ki bi bil v skladu z merili sodne prakse.

35 Prvič, tožena stranka v zvezi s pomembnostjo spora za pravo Skupnosti meni, da se ta zadeva nanaša na načrtovano subvencijo, ki ni bila izvedena po pravilih, torej gre za eno izmed številnih zadev, ki se v večji meri nanašajo na dejansko stanje primera.

36 Drugič, tožena stranka v zvezi z zahtevnostjo te zadeve meni, da je bil zahteven kvečjemu predhoden upravni postopek, pri katerem so, kot to izhaja iz procesnih aktov, že odločilno sodelovali odvetniki tožeče stranke in v sklopu katerega so prišli do informacij, ki jih je bilo treba le še obravnavati v sodnem postopku. Tožena stranka meni, da je bil predhoden postopek zahteven bolj zaradi dejstev kot pa zaradi pravnih problemov, saj tožeča stranka ni želela ogroziti dobrih odnosov z vodjo odgovorne enote, g. Tzoanosom, ki je bil pozneje spoznan za podkupljivega in je bil odstavljen in je poskušala dati vtis, da naj bi nanjo domnevno vplival generalni direktor tega vodje enote. Tožena stranka trdi, da poglobljena razlaga in analiza dejanskega ravnanja uradnikov Komisije v okviru projekta, ki ju je predložila tožeča stranka, nista bili zgolj del sodnega postopka, temveč sta bili izdelani že mnogo prej, saj je bil zaradi tega poslan Komisiji račun za pravno svetovanje v višini 41.832 DEM.

37 Tretjič, tožena stranka v zvezi z zatrjevanjem tožeče stranke, da je bilo delo zelo zahtevno, meni, da je bilo to znatno olajšano zaradi predhodnega postopka in zaradi dejstva, da sta g. Tzoanos in/ali neki novinar tožeči stranki nezakonito izročila notranje dokumente Komisije.

38 Poleg tega tožena stranka v nasprotju s tožečo stranko meni, da so vse bistvene elemente poznejšega sodnega postopka odvetniki tožeče stranke predložili, preučevali in upoštevali že v predhodnem postopku. V zvezi s tem se tožena stranka sklicuje na dejstvo, da tožeča stranka meni, da sta bili poglobljena razlaga in analiza dejanskega ravnanja uradnikov Komisije v okviru projekta glavni razlog za zahtevnost dejanskih in pravnih vprašanj, ki jih je bilo treba obravnavati, in za obsežnost dela, ki ga je bilo treba opraviti, ter da priznava, da so se domnevni stroški pravnega svetovanja nanašali na preprečitev nezakonitih poskusov nekaterih uradnikov zadevnega GD, da bi vplivali na projekt.

39 Nazadnje, tožena stranka meni, da je trditev tožeče stranke, da naj to posvetovanje z odvetniki v predhodnem postopku ne bi imelo nobene povezave s postopki pred Sodiščem prve stopnje in Sodiščem, popolnoma napačna in zavajajoča, saj je sama navajala, da sta bila ta domnevni vpliv in njegova preprečitev samo bistvo postopka. Samo ta element naj bi dopuščal, da se njeni tožbi ugodi kljub očitno nezadostni izvedbi projekta.

40 Tožena stranka meni, da stroški za odvetnike v zvezi s predhodnim postopkom, niso taki, ki se jih lahko povrne v smislu člena 92(1) Poslovnika, in da ti isti stroški ne morejo biti predmet dveh predlogov za povrnitev stroškov. Zato meni, da je treba zavrniti del stroškov, za katere tožeča stranka zahteva povračilo.

41 Tožena stranka, upoštevajoč vse preostale elemente zadeve in drugih zadev, ki so v glavnih točkah primerljive, meni, da se lahko v tem primeru primeren znesek stroškov, ki se lahko vrnejo, določi na 8000 evrov za postopka pred Sodiščem prve stopnje in na 5000 evrov za postopek pred Sodiščem, kar znaša skupaj 13.000 evrov.

2. Presoja Sodišča prve stopnje

Splošno

42 Člen 91(b) Poslovnika določa, da so stroški, ki se lahko vrnejo, „nujni izdatki, ki jih imajo stranke zaradi postopka, predvsem potni stroški in dnevnice ter nagrada zastopnikov, svetovalcev ali odvetnikov“. Iz te določbe izhaja, da so stroški, ki se lahko povrnejo, omejeni, prvič, na tiste, ki jih imajo stranke zaradi postopka pred sodiščem Skupnosti, in drugič, na tiste, ki so nujni za ta namen (sklepa Sodišča prve stopnje v sodbi Opel Austria proti Svetu, točka 31 zgoraj, točka 26, in z dne 19. septembra 2001 v zadevi UK Coal proti Komisiji, T‑64/99 DEP, Recueil, str. II‑2547, točka 25).

43 Dalje, treba je poudariti da „postopek“ iz člena 91 Poslovnika pomeni le postopek pred sodiščem Skupnosti in ne tudi faze pred tem postopkom. To izhaja zlasti iz člena 90 tega poslovnika, ki se sklicuje na „postopek pred Sodiščem prve stopnje“ (po analogiji glej sklepa Sodišča z dne 21. oktobra 1970 v zadevi Hake proti Komisiji, 75/69, Recueil, str. 901 in 902, in z dne 30. novembra 1994 v zadevi British Aerospace proti Komisiji, C‑294/90 DEP, Recueil, str. I‑5423, točki 11 in 12).

44 Glede stroškov postopka pred Sodiščem prve stopnje je treba prav tako poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso sodišče Skupnosti ni pristojno za določitev nagrad, ki jih morajo stranke plačati svojim odvetnikom, temveč je pristojno za odmero višine zneska, ki se lahko izterja od stranke, ki se ji naloži plačilo stroškov. Pri odločanju o predlogu za odmero stroškov Sodišču prve stopnje ni treba upoštevati nacionalne odvetniške tarife niti morebitnega dogovora, ki ga s tem v zvezi sklenejo zainteresirana stranka in njeni zastopniki ali svetovalci (sklepi Sodišča prve stopnje z dne 8. novembra 1996 v zadevi Stahlwerke Peine‑Salzgitter proti Komisiji, T‑120/89 DEP, Recueil, str. II‑1547, točka 27; Opel Austria proti Svetu, točka 31 zgoraj, točka 27, in UK Coal proti Komisiji, točka 42 zgoraj, točka 26).

45 Prav tako je v skladu z ustaljeno sodno prakso, da mora Sodišče prve stopnje v primeru neobstoja tarifnih določb Skupnosti prosto presoditi podatke zadeve, upoštevajoč predmet in naravo spora, njegovo pomembnost za pravo Skupnosti, zahtevnost zadeve, obseg dela, ki so ga zaradi sodnega postopka morali opraviti zastopniki in svetovalci, ter ekonomske interese, ki jih predstavlja spor za stranke (sklep predsednika tretjega senata Sodišča z dne 26. novembra 1985 v zadevi Leeuwarder Papierwarenfabriek proti Komisiji, 318/82 DEP, Recueil, str. 3727, točki 2 in 3; sklepi Sodišča prve stopnje z dne 8. marca 1995 v zadevi Air France proti Komisiji, T‑2/93 DEP, Recueil, str. II‑533, točka 16; Opel Austria proti Svetu, točka 31 zgoraj, točka 28, in UK Coal proti Komisiji, točka 42 zgoraj, točka 27).

46 V kolikšni meri lahko sodišče Skupnosti oceni vrednost opravljenega dela, je odvisno od natančnosti predloženih informacij (sklep Sodišča z dne 9. novembra 1995 v zadevi Ahlström in drugi proti Komisiji, C‑89/85 DEP, neobjavljena v Recueil, točka 20; sklepa Sodišča prve stopnje v sodbi Stahlwerke Peine‑Salzgitter proti Komisiji, točka 44 zgoraj, točka 31, in z dne 28. junija 2004 v zadevi Airtours proti Komisiji, T‑342/99 DEP, ZOdl., str. II-2585, točka 30).

47 Glede na te preudarke je treba določiti višino stroškov, ki se lahko povrnejo v tem primeru.

Predmet in narava spora, njegova pomembnost za pravo Skupnosti in zahtevnost zadeve

Dejansko stanje

48 Zadeve v glavni stvari so se nanašale na finančno pomoč v podporo projektu za vzpostavitev baze podatkov o ekološkem turizmu v Evropi.

49 Komisija se je pred dodelitvijo te finančne pomoči tožeči stranki in po njej vtikala v zadeve tožeče stranke, tako da ji je poskušala vsiliti Studienkreis für Tourismus eV (skupino za preučevanje turizma), podjetje, ki v predlogu tožeče stranke ni bilo predvideno za izvedbo projekta Ecodata.

50 Poleg tega se je med izvedbo projekta Ecodata eden izmed uradnikov, g. Tzoanos, vmešal v njegovo vodenje, tako da je predlagal, naj se dodeli glavnina sredstev enemu izmed partnerjev tožeče stranke.

51 Nazadnje je Komisija, ko je tožeča stranka izvedla ta projekt, sprejela odločbo, s katero ji je zavrnila plačilo preostanka finančne pomoči, ker tožeča stranka ni v predpisanih rokih popolnoma izpolnila dolžnosti, ki so izhajale iz odločbe o dodelitvi subvencije.

52 Po tem je tožeča stranka sprožila postopek zoper Komisijo, najprej pred Sodiščem prve stopnje, potem pa pred Sodiščem, v zvezi z upravičenostjo ali neupravičenostjo zavrnitve plačila preostanka finančne pomoči.

Presoja predmeta in narave spora, njegove pomembnosti za pravo Skupnosti in zahtevnosti zadeve

53 V delu, v katerem se ta spor nanaša na neizpolnitev pogojev, ki se nanašajo na dodelitev finančne pomoči, se ne razlikuje pomembno od drugih sporov na področju finančnih pomoči. Razlaga pogojev odločbe o dodelitvi subvencije dejansko ne zahteva posebno zapletene analize. Poleg tega presoja izpolnitve pogojev v zvezi s finančno pomočjo, kot je bila dodeljena v tem primeru, ni posebno pravno zahtevna in ni posebno pomembna za pravo Skupnosti.

54 Kljub vsemu se ta spor nanaša tudi na vmešavanje Komisije pred in med izvajanjem subvencioniranega projekta tožeče stranke. Nujnost, da se prikažejo natančne okoliščine tega vmešavanja in da se poglobljeno analizirajo njihove posledice za izid spora, pa v določeni meri pomeni posebne težave, zaradi katerih se ta zadeva razlikuje od drugih, ki se nanašajo na neizpolnjevanje pogojev v zvezi z dodelitvijo finančne pomoči.

55 Sodišče je med tem sporom odločilo, da se dokazno breme v primeru vmešavanja Komisije v subvencioniran projekt razdeli med stranki. Sodišče je pojasnilo, da mora Komisija dokazati – ker je tožeča stranka predložila indice, da so se uradniki Komisije vmešavali v vodenje projekta in da bi to vmešavanje lahko vplivalo na uspešno izvajanje projekta –, da je kljub njenemu vmešavanju v projekt tožeča stranka še vedno lahko zadovoljivo vodila projekt. Glede na to je spor pomemben za pravo Skupnosti, ker se je jasno določilo, da se v primeru vmešavanja Komisije v izvedbo subvencioniranega projekta, za katerega ta institucija zatrjuje, da je podana krivdna neizpolnitev, dokazno breme razdeli med stranki v sporu.

56 Iz tega izhaja, da je zadevni spor na določen način nov in zato do določene mere pomemben za pravo Skupnosti.

Obseg dela, ki ga je bilo treba vložiti v sodni postopek

Uvodne ugotovitve

57 Kar zadeva obseg dela v zvezi s postopkom pred sodiščem Skupnosti, iz navedene presoje izhaja, da so odvetniki tožeče stranke zaradi spora dejansko morali opraviti kar obširno delo.

58 Kljub temu je treba za celostno presojo obsega dela, ki ga je bilo treba opraviti zaradi sodnega postopka, upoštevati tudi, da so bili odvetniki predhodno seznanjeni z zadevo, in natančnost informacij, ki se navezujejo na omenjene stroške in nagrade.

Predhodna seznanjenost odvetnikov z zadevo

59 V zvezi s presojo obsega dela, ki ga je bilo treba opraviti zaradi sodnega postopka, je treba poudariti, da je v pristojnosti sodišča Skupnosti, da upošteva delo, ki je bilo objektivno potrebno za celoten sodni postopek. Vendar je treba, ob tem da so tožeči stranki njeni odvetniki že pomagali v predhodnem postopku, upoštevati tudi dejstvo, da so bili ti odvetniki seznanjeni z upoštevnimi elementi spora, kar jim je olajšalo delo in skrajšalo čas potrebnih priprav za sodni postopek (v tem smislu glej sklepe Sodišča prve stopnje z dne 8. novembra 2001 v zadevi Kish Glass proti Komisiji, T‑65/96 DEP, Recueil, str. II‑3261, točka 25; z dne 6. marca 2003 v zadevi Nan Ya Plastics in Far Eastern Textiles proti Svetu, T‑226/00 DEP in T‑227/00 DEP, Recueil, str. II‑685, točka 43, in z dne 7. decembra 2004 v zadevi Lagardère in Canal+ proti Komisiji, T‑251/00 DEP, ZOdl., str. II-4217, točka 30).

60 Iz tega izhaja, da se pri presoji stroškov, ki se lahko povrnejo, ne sme upoštevati pomoč odvetnikov v predhodnem postopku, če je dokazano, da ta pomoč za sodni postopek ni v nobenem pogledu upoštevna.

61 V tem primeru ni sporno, da so isti odvetniki zastopali tožečo stranko tako v predhodnem postopku kot tudi v sodnem postopku v zvezi s projektom.

62 Tožeča stranka kljub temu meni, da bistvena dejanska in pravna vprašanja, ki so se zastavila med postopki pred Sodiščem in Sodiščem prve stopnje, niso bila predmet pogovorov v predhodnem postopkom med njo in Komisijo (glej točki 29 in 30 zgoraj). S tem v zvezi se sklicuje na dopis z dne 28. decembra 1993, v katerem predlaga sporazumno rešitev, po tem ko je Komisija zavrnila plačilo preostanka subvencije.

63 Sodišče prve stopnje kljub temu meni, da dejstvo, da je tožeča stranka v predhodnem postopku v zvezi s projektom predlagala sporazumno rešitev, v tem primeru ne dokazuje, da njeni odvetniki niso poznali dejanskih in pravnih vprašanj, ki bi lahko olajšali njihovo delo v sodnih postopkih v zvezi s projektom Ecodata.

64 Za predlog sporazumne rešitve po tem, ko je Komisija zavrnila plačilo preostanka subvencije iz razloga krivdne neizpolnitve subvencioniranega projekta, je namreč treba poznati vsaj nekaj dejanskega konteksta te zavrnitve in opraviti prvo presojo utemeljenosti razlogov za to zavrnitev.

65 Te ugotovitve ne izpodbijajo dejstva, da je Komisija vložila predlog za podaljšanje roka za odgovor na tožbo zaradi količine prilog, ki jih mora preučiti, in ker se mora posvetovati z zadevnimi službami. Ta predlog dejansko nikakor ne kaže na to, da odvetniki tožeče stranke v predhodnem postopku ne bi poznali upoštevnih dejanskih in pravnih elementov.

66 Tožeča stranka prav tako izpodbija, da bi se dalo na podlagi dejstva, da je iz naslova stroškov za projekt Komisiji poslala račun za stroške pravnega svetovanja, sklepati, da bi bili njeni odvetniki v predhodnem postopku na splošno seznanjeni z bistvenimi elementi spora.

67 Sodišče prve stopnje v zvezi s tem ugotavlja, da tožeča stranka v tem postopku sama meni, da so bili ti stroški predloženi zlasti zato, da bi preprečila nezakonite poskuse nekaterih uradnikov Komisije, da bi se vmešavali v projekt in v sestavo konzorcija.

68 Dalje Sodišče prve stopnje poudarja, da v je sodnem postopku, ki se je končal s sodbo z dne 15. oktobra 1997, tožeča stranka menila, da je prišlo do zamude pri izvedbi projekta zaradi določenih vmešavanj uradnikov Komisije, zlasti tistih, ki so merila na dodelitev velikega dela dodeljenih sredstev enemu izmed partnerjev tožeče stranke in na sprejem Studienkreis für Tourismus eV za partnerja. Tožeča stranka je zato menila, da je neupravičeno, da se jo ravno zaradi prepozne izvedbe projekta sankcionira z zavrnitvijo plačila (sodba z dne 15. oktobra 1997, točka 34).

69 Očitno je, da so bila ta vmešavanja Komisije v vodenje projekta predmet opozorila odvetnikov tožeče stranke v predhodnem postopku v zvezi s projektom in da je tožeča stranka ta vmešavanja v sodnih postopkih navajala kot razlog za prepozno izvedbo projekta. Nasveti, ki jih je dobila tožeča stranka v predhodnem postopku v zvezi s projekti, ki so bili predloženi kot stroški projekta, so torej odvetnikom tožeče stranke omogočili, da so se seznanili z določenimi dejanskimi in pravnimi elementi, ki so se izkazali kot upoštevni v sodnih postopkih v zvezi s projektom.

70 Ti nasveti v zvezi z vmešavanjem Komisije v vodenje projekta gotovo niso bili oblikovani glede na njeno zavrnitev, da bi plačala preostanek subvencije, ker so bili dani pred tem. Gotovo pa je, da so ti nasveti odvetnikom tožeče stranke omogočili, da so v predhodnem postopku presodili, da je do teh vmešavanj prišlo in kakšne pravne posledice lahko ima. Ti nasveti so tako morali olajšati delo odvetnikov tožeče stranke in skrajšati čas potrebnih priprav zlasti za prvi sodni postopek. Posledice te ugotovitve pa je treba presoditi glede na nagrade, ki so bili določeni v tem primeru.

Stroški in nagrada

71 V zvezi s stroški in nagradami, ki jih je predložila tožeča stranka je treba pritrditi njenemu pristopu, in sicer ob tem da lahko obrambo svojih interesov zaupa več odvetnikom, Sodišča prve stopnje upošteva zlasti število delovnih ur, ki so bile objektivno potrebne za sodni postopek, in to ne glede na to, koliko odvetnikov je te storitve opravilo (sklepi Sodišča prve stopnje v sodbah Nan Ya Plastics in Far Eastern Textiles proti Svetu, točka 59 zgoraj, točka 44; Airtours proti Komisiji, točka 46 zgoraj, točka 30, in z dne 29. oktobra 2004 v zadevi Schneider Electric proti Komisiji, T‑77/02 DEP, neobjavljena v ZOdl., točka 58).

72 Treba pa je opozoriti, da je sposobnost sodišča Skupnosti, da oceni vrednost opravljenega dela, odvisna od natančnosti predloženih informacij (glej točko 46 zgoraj in navedeno sodno prakso).

73 Glede nagrad v zvezi s postopki, ki so se končali s sodbami z dne 15. oktobra 1997 in z dne 5. oktobra 1999 tožeča stranka navaja, da so odvetniki delali na podlagi pavšala, in našteje storitve, ki jih je zajemal ta pavšal. Računi tožeče stranke v zvezi s temi pavšalnimi nagradami pa ne zajemajo nobenih natančnih podatkov v zvezi z opravljenimi storitvami ali številom opravljenih ur, kar otežuje preverjanje stroškov, ki so bili predloženi za te postopke.

74 Ne glede na presojo, ki se nanaša na predhodno seznanjenost odvetnikov v točkah od 59 do 70 zgoraj, se lahko zahtevani zneski ocenijo kot sorazmerni z obsegom dela, ki ga je bilo treba opraviti zaradi zadevnih postopkov. Ti stroški se lahko torej razumno ocenijo kot nujni za te postopke.

75 Glede nagrade v zvezi s postopkom, ki se je končal s sodbo z dne 6. marca 2001, Sodišče prve stopnje prav tako meni, da se te nagrade ne glede na presojo, ki se nanaša na predhodno seznanjenost odvetnikov iz točk od 59 do 70 zgoraj, lahko ocenijo kot sorazmerni z obsegom dela, ki ga je bilo treba opraviti zaradi zadevnega postopka. Ti stroški se lahko torej razumno ocenijo kot nujni za ta postopek.

76 Glede drugih stroškov v zvezi s tremi postopki tožeča stranka zahteva zlasti vračilo stroškov za bančne storitve in stroškov za pot v Luxembourg.

77 Kar zadeva stroške za bančne storitve, ki izhajajo iz računov z dne 26. oktobra 1995 in 31. decembra 1999, Sodišče prve stopnje meni, da se ti stroški ne povrnejo. Tožeča stranka namreč ni obrazložila, zakaj naj bi bili ti stroški nujni za potek postopkov pred sodiščem Skupnosti.

78 Kar zadeva potne stroške, je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožeča stranka zahteva zlasti vračilo stroškov, nastalih v zvezi s potmi v Luxembourg 13. oktobra 1994 in 18. aprila 1995 za vložitev vlog. Ta datuma dejansko ustrezata datumu vložitve tožbe oziroma datumu vložitve replike v postopku, ki se je končal s sodbo z dne 15. oktobra 1997. Tožeča stranka tudi v zvezi v zadevo, ki se je končala s sodbo z dne 5. oktobra 1999, zahteva povračilo stroškov za pot v Luxembourg 22. decembra 1997, to je stroškov odvetnika Andradeja za vložitev pritožbe na Sodišče.

79 Očitno pa je, prvič, da je zakonodajalec Skupnosti v členu 102(2) poslovnika za ta namen določil roke zaradi oddaljenosti in, drugič, da obstajajo druga varna in očitno cenejša sredstva za prenos dokumentov do sodišča Skupnosti (v tem smislu glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi De Nicola proti EIB, T‑7/98 DEP, T‑208/98 DEP in T‑109/99 DEP, ZOdl., str. FP-IA-219, II-973, točka 40).

80 Zato Sodišče prve stopnje meni, da se ti stroški ne morejo šteti za nujne.

81 Drugih stroškov, za katere tožeča stranka zahteva vračilo, Komisija ni izpodbijala, poleg tega pa se zdi, da se lahko razumno štejejo za nujne.

Ekonomski interesi, ki jih je spor pomenil za stranke

82 V zvezi z ekonomskim interesom je treba glede na trditve tožeče stranke, ki jih ni izpodbijala Komisija niti niso v nasprotju z dokumenti iz spisa, ugotoviti, da je izid tega spora za tožečo stranko zelo pomemben.

Splošna presoja

83 Sodišče prve stopnje z upoštevanjem vseh navedenih okoliščin ugotavlja, da se ob pravični presoji vseh stroškov, ki jih Komisija povrne tožeči stranki za zadevne zadeve, njihov skupni znesek odmeri na 34.260 evrov.

84 Ker stranki nista vložili predloga za vračilo stroškov tega postopka za odmero stroškov, o njih ni treba odločati.

Iz teh razlogov je

SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)

sklenilo:

Skupni znesek stroškov, ki jih Komisija povrne IPK-München, se odmeri na 34.260 evrov.

V Luxembourgu, 13. januarja 2006.

Sodni tajnik Predsednik