Stranke

Razlogi za odločitev

Izrek



Stranke

V zadevi T-308/00 RENV,

Salzgitter AG s sedežem v Salzgittru (Nemčija), ki jo zastopata J. Sedemund in T. Lübbig, odvetnika,

tožeča stranka,

ob intervenciji

Zvezne republike Nemčije , ki jo zastopajo M. Lumma in A. Wiedmann, zastopnika, skupaj z U. Karpenstein, odvetnik,

intervenientka,

proti

Evropski komisiji , ki sta jo sprva zastopala V. Kreuschitz in M. Niejahr, nato Kreuschitz in T. Maxian Rusche, zastopniki,

tožena stranka,

zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2000/797/ESPJ z dne 28. junija 2000 o državni pomoči, ki jo Nemčija izvaja v korist družb Salzgitter AG in Preussag Stahl AG ter hčerinskih jeklarskih družb skupine, danes združenih pod imenom Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (UL L 323, str. 5),

SPLOŠNO SODIŠČE (drugi razširjeni senat),

v sestavi N. J. Forwood (poročevalec), predsednik, F. Dehousse, sodnik, I. Wiszniewska-Białecka, sodnica, J. Schwarcz in A. Popescu, sodnika,

sodni tajnik: T. Weiler, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. junija 2011

izreka naslednjo

Sodbo

Razlogi za odločitev

Dejansko stanje

1. Tožeča stranka, družba Salzgitter AG, je skupina, ki posluje v sektorju jeklarstva in vključuje Preussag Stahl AG in druga podjetja, ki poslujejo v istem sektorju.

2. V Nemčiji je bil „Zonenrandförderungsgesetz“ (nemški zakon, katerega cilj je bil prispevati k razvoju območja vzdolž meje z nekdanjo Nemško demokratično republiko (NDR) in nekdanjo Češkoslovaško republiko, v nadaljevanju: ZRFG) sprejet 5. avgusta 1971. Komisija Evropskih skupnosti je to zakonodajo skupaj s poznejšimi spremembami potrdila v skladu s členom 92 Pogodbe ES (ki je po spremembi postal člen 87 ES) in členom 93 Pogodbe ES (ki je postal člen 88 ES). Zadnje spremembe ZRFG je Komisija potrdila kot državne pomoči, združljive s Pogodbo ES (UL 1993, C 3, str. 3). ZRFG je dokončno prenehal veljati leta 1995.

3. Člen 3 ZRFG je od samega začetka določal davčne spodbude v obliki posebnih amortizacij (Sonderabschreibungen) in posebnih neobdavčenih rezervacij in rezerv (steuerfreie Rücklagen) za investicije v vse obrate podjetja vzdolž meje z NDR ali Češkoslovaško republiko (v nadaljevanju: Zonenrandgebiet).

4. Z dopisom z dne 3. marca 1999 je Komisija, potem ko je v letnih poslovnih izkazih 1994/95 in 1995/96 družbe Preussag Stahl AG, ene od družb sedanje skupine, katere del je tožeča stranka, ugotovila, da so ji bile v letih od 1986 do 1995 na podlagi člena 3 ZRFG dodeljene številne pomoči, obvestila Zvezno republiko Nemčijo o svoji odločitvi, da začne postopek, določen v členu 6(5) Odločbe Komisije št. 2496/96/ESPJ z dne 18. decembra 1996 o določitvi pravil Skupnosti za pomoč jeklarski industriji (UL L 338, str. 42, v nadaljevanju: šesta pravila o pomoči jeklarstvu). S to odločbo o začetku postopka, objavljeno 24. aprila 1999 v Uradnem listu Evropskih skupnosti (UL C 113, str. 9), je Komisija zainteresirane osebe pozvala, naj predložijo svoje pripombe glede zadevnih pomoči. V okviru upravnega postopka je Komisija z dopisom z dne 10. maja 1999 prejela komentarje nemških oblasti ter pripombe edine tretje zainteresirane osebe, ki je vstopila v postopek, družbe UK Steel Association, ki jih je posredovala Zvezni republiki Nemčiji.

5. Komisija je 28. junija 2000 sprejela odločbo 2000/797/ESPJ o državni pomoči, ki jo Zvezna republika Nemčija izvaja v korist tožeče stranke, družbe Preussag Stahl AG in hčerinskih podjetij skupine, danes imenovanih Salzgitter AG – Stahl und Technologie (SAG) (UL L 323, str. 5, v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Na podlagi te odločbe so bile posebne amortizacije in neobdavčene rezervacije in rezerve, določene s členom 3 ZRFG in katerih uporabnica je bila SAG, v višini 484 milijonov oziroma 367 milijonov nemških mark (DEM), štete za državne pomoči, nezdružljive s skupnim trgom. V skladu s členoma 2 in 3 izpodbijane odločbe je Komisija Zvezni republiki Nemčiji odredila, naj navedene pomoči izterja od upravičencev, in jo pozvala, naj določi natančne pogoje njihovega vračila.

6. Tožeča stranka je 21. septembra 2000 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo za razglasitev ničnosti. Zvezni republiki Nemčiji je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom tožeče stranke.

7. Splošno sodišče je s sodbo z dne 1. julija 2004 v zadevi Salzgitter proti Komisiji (T-308/00, ZOdl., str. II-1933) razglasilo delno ničnost izpodbijane odločbe.

8. Medtem ko je Splošno sodišče zavrnilo prvi, drugi, tretji in osmi tožbeni razlog, pa je v odgovor na sedmi tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev načela pravne varnosti, menilo, da Komisija leta 2000 ni mogla zahtevati vračila pomoči, ki so bile dodeljene družbi Salzgitter od leta 1986 do 1995, ne da bi kršila to načelo. Zato je člena 2 in 3 izpodbijane odločbe, ki se nanašata na obveznost Zvezne republike Nemčije, da izterja državne pomoči, na katere se nanaša ta odločba, razglasilo za nična.

9. V teh okoliščinah je Splošno sodišče menilo, da se o četrtem, petem in šestem tožbenem razlogu, ki so se nanašali na izračun zneska pomoči, ki naj se povrnejo, ni bilo treba izreči.

10. Komisija je 16. septembra 2004 v sodnem tajništvu Sodišča vložila pritožbo zoper to sodbo. Tožeča stranka je z nasprotno pritožbo predlagala delno razveljavitev izpodbijane sodbe zlasti zato, ker z njo ni bila razglašena ničnost člena 1 sporne odločbe, v katerem so bile za „državne pomoči“ štete posebne amortizacije in neobdavčene rezervacije in rezerve, do katerih je bila upravičena na podlagi ZRFG.

11. Sodišče je s sodbo z dne 22. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Salzgitter (C-408/04 P, ZOdl., str. I-2767, v nadaljevanju: sodba, izdana v pritožbenem postopku) zavrnilo nasprotno pritožbo. Zgoraj v točki 7 navedeno sodbo Salzgitter proti Komisiji pa je razveljavilo, ker sta bila z njo člena 2 in 3 izpodbijane odločbe razglašena za nična. Sodišče je v bistvu menilo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker v okoliščinah obravnavane zadeve ni raziskalo, ali Komisija očitno ni ukrepala in očitno ni izpolnila dolžnosti skrbnega ravnanja pri izvajanju svojih pooblastil nadzora, ko je zavrnila sporne pomoči in odredila njihovo izterjavo junija 2000. Nato je zadevo vrnilo Splošnemu sodišču in pridržalo odločitev o stroških.

Postopek in predlogi strank po vrnitvi zadeve Splošnemu sodišču v razsojanje

12. Zadeva je bila dodeljena sedmemu razširjenemu senatu Splošnega sodišča. Nato je bila zaradi spremembe sestave senatov Splošnega sodišča in razporeditve sodnika poročevalca v drugi razširjeni senat ta zadeva dodeljena temu senatu.

13. V skladu s členom 119(1) Poslovnika Splošnega sodišča so tožeča stranka, Komisija in Zvezna republika Nemčija kot intervenientka vložile pisna stališča.

14. Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika stranke pozvalo, naj pisno odgovorijo na več vprašanj. Stranke so to zahtevo izpolnile v predpisanih rokih.

15. Stranke so na obravnavi 10. junija 2011 ustno podale stališča in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča. Splošno sodišče je hkrati zaslišalo g. Beckerja, ki je bil vodja pravne službe tožeče stranke med letoma 1972 in 2002, ter g. Boeshertza, vodjo generalnega direktorata „Konkurenca“ pri Komisiji in poročevalca, zadolženega za spis, na podlagi katerega je Komisija sprejela izpodbijano odločbo.

16. Tožeča stranka in Zvezna republika Nemčija Splošnemu sodišču predlagata, naj:

– člena 2 in 3 izpodbijane odločbe razglasi za nična;

– Komisiji naloži plačilo stroškov;

in, podredno,

– člen 1 izpodbijane odločbe razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na investicije v višini 17.549.000 DEM in investicije v višini 332 milijonov DEM, namenjene varstvu okolja, ki ne spadajo na področje ESPJ;

– člen 2(2), tretji stavek, izpodbijane odločbe razglasi za ničen in Komisiji odredi, naj ugotovi dejansko korist, ki jo je pridobilo podjetje;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

17. Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbo kot neutemeljeno zavrne;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo

1. Dopustnost predloga, naj se Komisiji odredi, naj ugotovi dejansko korist, ki jo je pridobila tožeča stranka na podlagi pomoči

18. Tožeča stranka v okviru podrednih predlogov Splošnemu sodišču predlaga, naj Komisiji odredi, naj ugotovi dejansko korist, ki jo je pridobila tožeča stranka na podlagi spornih pomoči v obliki odlogov plačila davkov.

19. Glede tega je treba opozoriti, da sodišča Evropske unije v okviru pristojnosti za razglasitev ničnosti, ki jo imajo na podlagi člena 263 PDEU, niso pristojna za izrekanje odredb institucijam Unije. Zadevna institucija mora na podlagi člena 266 PDEU sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev morebitne ničnostne sodbe, s čimer pod nadzorom sodišč Unije izvaja diskrecijsko pravico, s katero zato razpolaga, ter pri tem upošteva tako izrek in obrazložitev sodbe, ki jo mora izvršiti, kakor tudi določbe prava Unije (glej v tem smislu sklep Sodišča z dne 29. novembra 1993 v zadevi Koelman proti Komisiji, T-56/92, Recueil, str. II-1267, točka 18, in sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2000 v združenih zadevah Alzetta in drugi proti Komisiji, T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, od T-600/97 do T-607/97, T-1/98, od T-3/98 do T-6/98 in T-23/98, Recueil, str. II-2319, točka 42 in navedena sodna praksa).

20. Zato so predlogi iz točke 18 zgoraj nedopustni.

2. Utemeljenost

21. Z zgoraj v točki 11 navedeno sodbo, izdano v pritožbenem postopku, je bila izpodbijana sodba delno razveljavljena in zadeva vrnjena Splošnemu sodišču v razsojanje, zato bo to primarno preizkusilo sedmi tožbeni razlog, ki se nanaša na razglasitev ničnosti členov 2 in 3 izpodbijane odločbe. V tem okviru je treba ugotoviti, ali Komisija v okoliščinah obravnavane zadeve očitno ni ukrepala in očitno ni izpolnila dolžnosti skrbnega ravnanja pri izvajanju svojih pooblastil nadzora, ko je zavrnila sporne pomoči in odredila njihovo vračilo junija 2000.

22. Podredno, če bo ta tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela pravne varnosti, zavrnjen, bo Splošno sodišče preizkusilo druge tožbene razloge, ki jih ni obravnavalo in ki so navedeni v utemeljitev predloga za ožjo razglasitev ničnosti. Ti tožbeni razlogi se nanašajo na to, da naj bi Komisija za nekatere investicije napačno štela, da spadajo na področje uporabe Pogodbe ESPJ, na to, da je bil del zadevnih pomoči namenjen varstvu okolja in, nazadnje, na napako pri presoji v zvezi z opredelitvijo odločilne diskontne stopnje.

Sedmi tožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti

23. V zgoraj v točki 11 navedeni sodbi, izdani v pritožbenem postopku, je Sodišče opozorilo, da tudi če zakonodajalec Skupnosti ni določil zastaralnega roka, temeljna zahteva po pravni varnosti nasprotuje temu, da bi Komisija lahko neomejeno odlašala z izvajanjem svojih pooblastil (zgoraj v točki 11 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, točke od 100 do 103).

24. Vendar je Sodišče poudarilo, da je priglasitev državnih pomoči s strani držav članic osrednji element mehanizma Skupnosti za njihov nadzor in da se zato v primeru, če te priglasitve ni, podjetja, ki so prejela te pomoči, ne morejo sklicevati na legitimno pričakovanje (zgoraj v točki 11 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 104).

25. Sodišče je glede tega opozorilo tudi, da se sistem, določen za državne pomoči v okviru ESPJ, od sistema, ki se uporablja v okviru Pogodbe ES, razlikuje po posebni strogosti (zgoraj v točki 11 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 105).

26. Sodišče je na tej podlagi sklepalo, da če je bila v okviru Pogodbe ESPJ pomoč dodeljena, ne da bi bila priglašena, zamuda Komisije pri izvajanju njenih pooblastil nadzora in pri odredbi izterjave te pomoči povzroči nezakonitost te odločbe o izterjavi le v izjemnih primerih, kot sta očitno nedelovanje Komisije in očitna kršitev obveznosti skrbnega ravnanja (zgoraj v točki 11 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 106).

27. Glede tega je treba najprej navesti, da ni sporno, da Zvezna republika Nemčija sporne pomoči ni priglasila Komisiji. Zato je kršila obveznost, ki ji jo nalaga člen 6 Odločbe Komisije št. 3484/85/ESPJ z dne 27. novembra 1985 o določitvi pravil Skupnosti za pomoč jeklarski industriji (UL L 340, str. 1, v nadaljevanju: tretja pravila o pomoči jeklarstvu) od začetka veljave te odločbe 1. januarja 1986 (zgoraj v točki 11 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 93).

28. V nasprotju s trditvami Zvezne republike Nemčije dejstva, da je kršila obveznost priglasitve, ne more omajati okoliščina, da je tožeča stranka že pred začetkom veljave tretjih pravil o pomoči jeklarstvu sprejela odločitve glede nekaterih investicij, katerih financiranje, omogočeno zaradi sheme pomoči iz člena 3 ZRFG, se je nadaljevalo po tem datumu.

29. Kot je opozorilo Sodišče v zgoraj v točki 11 navedeni sodbi, izdani v pritožbenem postopku, namreč Pogodba ESPJ, drugače kot Pogodba ES, ne ločuje med novimi in obstoječimi pomočmi, ker so s členom 4(c) PJ jasno prepovedane kakršne koli pomoči, ki jih dajo države članice.

30. Zato se je obveznost priglasitve, ki je veljala za Zvezno republiko Nemčijo od začetka veljave tretjih pravil o pomoči jeklarstvu, glede na okoliščine primera nanašala na davčne ugodnosti, ki jih je tožeča stranka od začetka veljave teh pravil dalje pridobila na podlagi člena 3 ZRFG, vključno tiste v zvezi z investicijami pred tem datumom.

31. Sodišče je prav tako razsodilo, da se združljivost pomoči s skupnim trgom glede na pravila o pomoči jeklarstvu presoja le na podlagi pravil, ki so veljala takrat, ko so bile pomoči dejansko dodeljene (glej zgoraj v točki 11 navedeno sodbo, izdano v pritožbenem postopku, točka 92 in navedena sodna praksa).

32. Vendar zlasti iz pojasnil Zvezne republike Nemčije na obravnavi izhaja, da je moralo podjetje, da bi bilo upravičeno do pomoči na podlagi člena 3 ZRFG, vsako leto v davčni napovedi zaprositi za ugodnosti posebne amortizacije in oblikovanje neobdavčenih rezervacij in rezerv na podlagi te določbe. Zato je treba šteti, da je Zvezna republika Nemčija tožeči stranki dodelila pomoči v obdobju, v katerem so že začela veljati tretja pravila o pomoči jeklarstvu in v katerem je torej ta država članica na podlagi zadevnih pravil morala predhodno priglasiti zadevne pomoči.

33. Zato je treba v teh okoliščinah preveriti, ali ravnanje Komisije ustreza merilom, na katera je opozorjeno v točki 26 zgoraj.

34. Tožeča stranka navaja, da je Komisija že vsaj od leta 1982 razpolagala z informacijami o pomočeh, ki so ji bile dodeljene. Komisija naj bi od takrat prejela več poslovnih poročil in letnih računovodskih izkazov, iz katerih naj bi bilo jasno razvidno, da so ji bile dodeljene pomoči.

35. Tožeča stranka dodaja, da je bila Komisija seznanjena z dejstvom, da Zvezna republika Nemčija teh pomoči ni priglasila, ker so bile ob sprejetju tretjih pravil o pomoči jeklarstvu že izvajane in ker po mnenju te države članice tako niso ustrezale opredelitvi „načrti“ iz člena 6 teh pravil.

36. Vendar bi po mnenju tožeče stranke Komisija v tej zadevi morala izkazati še posebno skrbnost zaradi temeljne spremembe njenega pravnega mnenja glede področja uporabe člena 4(c) PJ po sprejetju navedenih tretjih pravil, zlasti kar zadeva regionalne pomoči.

37. Tožeča stranka se sklicuje tudi na neločljivo povezanost, ki po njenem mnenju obstaja med sistemom kvot in nadzorom pomoči. Iz te povezanosti naj bi izhajala obveznost uskladitve in vzajemne izmenjave informacij med različnimi pristojnimi službami Komisije, da bi se pri določanju kvot upoštevale nezakonite pomoči.

38. Komisija izpodbija te trditve. Trdi, da ni bila dolžna prebrati poslovnih poročil in da iz njih in iz letnih računovodskih izkazov, čeprav se nanašajo na člen 3 ZRFG, niso razvidne sporne pomoči.

39. Glede tega je treba najprej opozoriti na povezanost, ki jo je določila Komisija med dodelitvijo nedovoljenih pomoči in proizvodnih kvot v jeklarstvu v okviru spremembe sistema, uvedenega z Odločbo št. 2794/80/ESPJ z dne 31. oktobra 1980 o vzpostavitvi sistema kvot jeklarske proizvodnje za podjetja jeklarske industrije (UL L 291, str. 1).

40. Od Odločbe Komisije št. 2177/83/ESPJ z dne 28. julija 1983 o podaljšanju sistema nadzora in proizvodnih kvot za določene proizvode podjetij jeklarske industrije (UL L 208, str. 1) dalje je namreč lahko Komisija na podlagi člena 15A te odločbe ,,ustrezno znižala kvote določenega podjetja, takoj ko [je ugotovila], da so bile zadevnemu podjetju dodeljene pomoči, ki jih Komisija [ni odobrila] v okviru Odločbe št. 2320/81/ESPJ ali da niso [bili] izpolnjeni pogoji v zvezi z odobritvijo pomoči“. V tej določbi je v nadaljevanju navedeno, da ,,če pride do take ugotovitve, je podjetje izključeno iz prilagoditve [kvot] v skladu s členi 14, 14a, 14b, 14c in 16 [Odločbe št. 2177/83/ESPJ ].“ Poznejše odločbe o podaljšanju sistema nadzora in kvot so v bistvu vsebovale enaka pravila.

41. Sodišče je v tem kontekstu opozorilo, da sistem kvot in pravila o pomoči jeklarstvu tvorijo povezano celoto in uresničujejo skupni cilj pospeševanja nujno potrebnega prestrukturiranja za prilagoditev proizvodnje in zmogljivosti predvidenemu povpraševanju in ponovno vzpostavitev konkurenčnosti evropske jeklarske industrije ter da ni bilo niti samovoljno niti diskriminatorno, da so podatke, ki so bili pridobljeni v okviru uporabe enega od teh sistemov, uporabili v drugem (glej zgoraj v točki 7 navedeno sodbo Saltzinger proti Komisiji, točka 177 in navedena sodna praksa).

42. Zato je Komisija na podlagi zgoraj v točki 40 opisanega sistema nadzora in proizvodnih kvot lahko preverjala informacije o proizvodnji jeklarskih podjetij, da bi ugotovila, ali ohranitev ali povečanje proizvodnih zmogljivosti nista posledica nedovoljenih državnih pomoči in ali je bilo treba glede na okoliščine primera posledično zmanjšati kvote podjetjem, ki so prejela pomoč.

43. V obravnavani zadevi ni sporno, da je Komisija od konca leta 1988 dalje prejela več poslovnih poročil in letnih računovodskih izkazov tožeče stranke, od katerih sta se prva nanašala na davčno leto 1987/1988. Ta sporočila so bila posredovana zlasti v okviru postopkov v zvezi z dodelitvijo proizvodnih kvot tožeči stranki.

44. Prav tako ni sporno, da sta prvo poslovno poročilo in prvi letni računovodski izkaz v bistvu vsebovala pokazatelje, ki so analogni tistim iz poslovnih poročil in letnih računovodskih izkazov tožeče stranke za leti 1994/1995 in 1995/1996, zaradi katerih je Komisija uvedla preiskavo, ki se je končala s sprejetjem izpodbijane odločbe. Ti elementi so vsebovani v rubriki, v kateri so v teh različnih dokumentih navedene posebne rezervacije in rezerve, ki jih je tožeča stranka oblikovala na podlagi člena 3 ZRFG.

45. Vendar to, da je med sporočitvijo poslovnega poročila in letnega računovodskega izkaza za davčno leto 1987/1988 ter trenutkom, ko je Komisija izvedla svoja pooblastila nadzora, minilo več let, v okoliščinah obravnavane zadeve ne kaže na očitno neukrepanje z njene strani niti na očitno kršitev njene dolžnosti skrbnega ravnanja.

46. Iz samih pokazateljev v navedenih dokumentih namreč ni očitno razvidno, da celota ali del posebnih rezervacij in rezerv, na katere se nanašajo, ustrezajo opredelitvi državnih pomoči, ki so „nezdružljive s skupnim trgom za premog in jeklo“ v smislu člena 4(c) PJ.

47. Tako sklicevanje na člen 3 ZRFG in kratko pojasnilo glede posebnih amortizacij na njegovi podlagi ne kaže jasno na to, da je Zvezna republika Nemčija tožeči stranki pomoči dodelila z uporabo zapletenega mehanizma zmanjšanja davčne osnove, ki bi med drugim zajemal oblikovanje posebnih davčnih rezervacij ali posebne dodelitve amortizacij v prvih letih po nekaterih investicijah.

48. To ugotovitev utemeljuje tudi okoliščina, da odlomek iz poročila za leto 1987/1988, ki vsebuje pojasnilo glede pravnih podlag posebnih rezervacij in rezerv ter amortizacij, napotuje na več takrat veljavnih nemških zakonov in da se poleg tega, kot ni bilo izpodbijano, v zadevnem poročilu ne ločuje med zneski teh rezervacij in amortizacij, ki se nanašajo na vsako od teh pravnih podlag.

49. Enako velja za druga poslovna poročila in letne računovodske izkaze, ki jih je tožeča stranka posredovala Komisiji in ki se nanašajo na poznejša davčna leta, ker ne vsebujejo nobenega dodatnega pokazatelja glede izvora in narave davka oproščenih rezervacij in rezerv ter posebnih amortizacij, do katerih je bila upravičena tožeča stranka na podlagi člena 3 ZRFG.

50. Teh ugotovitev poleg tega ne more omajati nobena trditev tožeče stranke in Zvezne republike Nemčije.

51. Tako, najprej, dopis Komisije z dne 14. decembra 1988 in njena odločba z dne 18. decembra 1991, ki ju je poslala Zvezni republiki Nemčiji in v katerih je menila, da neobdavčene rezervacije in rezerve ter posebne amortizacije, izvedene na podlagi člena 3 ZRFG, pomenijo državne pomoči, ki jih mora odobriti v smislu člena 92(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87(1) ES), v obravnavani zadevi nista upoštevna.

52. Opozoriti je namreč treba, da sta pogodbi ES in ESPJ samostojni. Tako Pogodba ES in sekundarno pravo, sprejeto na njeni podlagi, ne more učinkovati na področju uporabe Pogodbe ESPJ, saj se določbe Pogodbe ES uporabljajo le podredno, če v Pogodbi ESPJ ni posebnih predpisov (glej zgoraj v točki 11 navedeno sodbo, izdano v pritožbenem postopku, točka 88 in navedena sodna praksa).

53. Zgoraj v točki 51 navedena dokumenta pa sta bila pripravljena v okviru postopkov nadzora združljivosti državnih pomoči, ki so spadale na področje uporabe Pogodbe ES, potem ko je Zvezna republika Nemčija na podlagi te pogodbe priglasila sistem pomoči, uveden s členom 3 ZRFG. Ta dokumenta tako spadata na področje, ki je ločeno od področja, ki je predmet tega spora. Zato je treba šteti, da nista mogla zmanjšati težavnosti, s katero se je soočala Komisija, ko je zgolj na podlagi razpoložljivih poslovnih poročil in letnih računovodskih izkazov tožeče stranke ugotavljala, ali so morebiti obstajale pomoči, ki bi jih ta prejela v obliki posebnih rezervacij in rezerv ter amortizacij ob kršenju člena 4(c) PJ.

54. To ugotovitev utemeljuje tudi okoliščina, da so bila ta poročila in letni računovodski izkazi Komisiji posredovani v okviru postopkov, ki se za razliko od postopkov, katerih posledica sta bila zgoraj v točki 51 navedena dopis in odločba, niso posebej nanašali na nadzor državnih pomoči.

55. Podobno je treba ugotoviti glede dopisa, ki ga je Komisija poslala Zvezni republiki Nemčiji 9. marca 1987. Komisija se je namreč v njem na ZRFG sklicevala le zato, da je Zvezno republiko Nemčijo pozvala, naj ji sporoči spremembe sistema pomoči, ki so bile dodeljene na njegovi podlagi, in to v skladu s členoma 92 Pogodbe ES in 93 Pogodbe ES. V odgovoru Zvezne republike Nemčije z dne 16. aprila 1987 na ta poziv poleg tega ni vsebovan noben element, ki bi nakazoval na to, da se je to dopisovanje nanašalo na pomoči, ki ne spadajo na področje uporabe Pogodbe ES. Glede tega je pomembno tudi, da je v tem odgovoru kot edina določba primarnega prava omenjen člen 92(2)(c) Pogodbe ES.

56. Dalje, v nasprotju s trditvami tožeče stranke na obravnavi Komisiji ni mogoče očitati, da ob njenih različnih dopisovanjih z Zvezno republiko Nemčijo o sistemu pomoči, uvedenim z ZRFG, ni natančno navedla, da se ne nanašajo na morebitne pomoči s področja uporabe Pogodbe ESPJ. Kot je bilo opozorjeno zgoraj, namreč člen 6 tretjih pravil o pomoči jeklarstvu, ki so se uporabljala od 1. januarja 1986 dalje, jasno in nedvoumno določa obveznost, da se Komisiji priglasijo pomoči, ki bi se lahko tožeči stranki dodelile na podlagi ZRFG (zgoraj v točki 11 navedena sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 93).

57. Poleg tega je treba zavrniti trditev, ki jo tožeča stranka in Zvezna republika Nemčija izvajata iz zaslišanja g. Beckerja in se nanaša na srečanja, ki se jih je ta leta 1982 udeležil s člani delovne skupine „Cadieux“.

58. Prvič, čeprav to pričanje dokazuje, da je bila Komisija takrat seznanjena z dejstvom, da je tožeča stranka že pridobila korist od ukrepov, ki so bili sprejeti na podlagi ZRFG, pa s splošnim sklicevanjem v tem pričevanju na regionalne pomoči nasprotno ni mogoče dokazati, da so te zajemale posebne amortizacije ali neobdavčene posebne rezervacije ali rezerve na podlagi člena 3 ZRFG, kakršne so te, zaradi katerih je bila sprejeta izpodbijana odločba. Poleg tega je bilo podjetjem na podlagi ZRFG mogoče dodeliti več oblik pomoči.

59. Drugič, tožeča stranka je sama priznala, da na podlagi ZRFG v davčnih letih 1981/1982, 1982/1983 in 1983/1984 ni realizirala posebnih amortizacij niti oblikovala neobdavčenih rezervacij ali rezerv. Zato je bila za pomoči, ki jih je Zvezna republika Nemčija dodelila tožeči stranki v obdobju pred srečanji iz točke 57 zgoraj in takrat, ko se je Komisija seznanila s poslovnim poročilom in letnimi računovodskimi izkazi tožeče stranke za davčno leto 1987/1988, vsekakor značilna neka prekinitev.

60. Tretjič, iz tega pričanja izhaja, da Komisija ni podala ugovorov v zvezi s pomočmi, ki so bile tožeči stranki na podlagi ZRFG dodeljene pred letom 1982. Vendar ni mogoče uspešno izpodbijati tega, da Komisija takrat ni mogla predvideti poostritve discipline glede državnih pomoči s področja uporabe Pogodbe ESPJ, ki je bila sprejeta več kot tri leta pozneje s sprejetjem tretjih pravil o pomoči jeklarstvu. Poleg tega, tudi če je v skladu s tem pričanjem Komisija lahko predvidela možnost sprememb pri presojanju pomoči, ki so bile tožeči stranki na podlagi ZRFG dodeljene kasneje, je bilo to zgolj z vidika novih odločb o zahtevah za dodelitev pomoči na podlagi pravil o pomoči jeklarstvu in zato ob koncu postopkov, ki so se nanašali posebej na nadzor državnih pomoči, ki jih je Zvezna republika Nemčija priglasila Komisiji.

61. Vendar je treba glede zadnjega vprašanja poudariti ne samo, da je Zvezna republika Nemčija kršila obveznost priglasitve spornih pomoči, ki jo je imela na podlagi tretjih pravil o pomoči jeklarstvu, ampak tudi, da so od začetka veljavnosti teh pravil 1. januarja 1986 do takrat, ko je Komisija prejela poslovno poročilo in letne računovodske izkaze za davčno leto 1987/1988, pretekla skoraj tri leta.

62. Zato, čeprav je bilo dokazano, da je bila Komisija leta 1982 seznanjena s pomočmi, ki so bile pred tem dodeljene tožeči stranki na podlagi ZRFG, ta okoliščina ne more služiti kot dokaz očitnega neukrepanja in očitne kršitve njene dolžnosti skrbnega ravnanja, ker ni začela postopka za preizkus združljivosti pomoči, ki so bile dodeljene tožeči stranki, po prejetju njenega poslovnega poročila in letnih računovodskih izkazov za davčno leto 1987/1988 konec leta 1988.

63. Tožeča stranka in Zvezna republika Nemčija trdita še, da na očitno neukrepanje Komisije in očitno kršitev njene dolžnosti skrbnega ravnanja kaže okoliščina, da je ta institucija od začetka osemdesetih let dalje prejela več poslovnih poročil in letnih računovodskih izkazov tožeče stranke.

64. Ne da bi bilo treba obravnavati vprašanje, ali so bila ta sporočila res poslana in na katere službe Komisije so bila naslovljena, zadošča navesti, da nikakor ni bilo dokazano, da so ta poslovna poročila in letni računovodski izkazi vsebovali več informacij kot poslovno poročilo in letni računovodski izkazi za davčno leto 1987/1988, tako da bi bilo očitno, da je Zvezna republika Nemčija tožeči stranki pomoči dodelila v obliki zapletenega mehanizma zmanjšanja davčne osnove s posebnimi amortizacijami ali neobdavčenimi rezervacij in rezerv.

65. To ugotovitev utemeljuje okoliščina, da tožeča stranka, kot je bilo navedeno v točki 59 zgoraj, ni realizirala posebnih amortizacij niti oblikovala neobdavčenih rezervacij in rezerv na podlagi člena 3 ZRFG v davčnih letih 1981/1982, 1982/1983 in 1983/1984 in da zato ni imela razloga za sklicevanje na to določbo v njenih poslovnih poročilih in letnih računovodskih izkazih za to obdobje.

66. Trditev tožeče stranke, da je Komisija državne pomoči v obliki davčnih ugodnosti začela sankcionirati šele leta 1998, je, tudi če bi bila dokazana, v tej zadevi brezpredmetna. Ali je določen ukrep državna pomoč, je treba presojati le v okviru upoštevnih določb Pogodbe ESPJ in predpisov za njeno uporabo, ne pa glede na domnevno predhodno prakso odločanja Komisije (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 30. septembra 2003 v združenih zadevah Freistaat Sachsen in drugi proti Komisiji, C-57/00 P in C-61/00 P, Recueil, str. I-9975, točki 52 in 53, in sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v zadevi Regione autonoma della Sardegna proti Komisiji, T-171/02, ZOdl., str. II-2123, točka 177).

67. Na podlagi zgoraj navedenega je mogoče sklepati, da Komisija v obravnavani zadevi s tem, ko je izvajanje njenih pooblastil odložila za nedoločen čas, ni kršila zahteve po pravni varnosti, zato je treba sedmi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

68. Zato je treba preizkusiti tri tožbene razloge, ki se v bistvu nanašajo na izračun zneska pomoči, ki naj se povrnejo, in na zmanjšanje tega zneska.

Četrti tožbeni razlog: napaka pri presoji, ker je bilo za nekatere investicije šteto, da spadajo na področje uporabe Pogodbe ESPJ

69. Tožeča stranka Komisiji očita, da je štela, da so nekatere davčne ugodnosti, do katerih je bila lahko upravičena na podlagi člena 3 ZRFG, spadale na področje uporabe Pogodbe ESPJ, čeprav naj bi spadale na področje Pogodbe ES.

70. Te ugodnosti naj bi se nanašale na investicije, ki predstavljajo 1,3 % vseh investicij, ki so bile subvencionirane na podlagi člena 3 ZRFG, in bi naj koristile „avtonomnim profitnim centrom“ tožeče stranke, in sicer socialni ustanovi (Sozialwirtschaft), obratu za prečiščevanje vode (Wasserwerke), livarni (Gießerei) in obratu za proizvodnjo cevi (Rohrwerk). V zvezi z ustanovo za poklicno usposabljanje (berufliche Bildung), na katero se nanaša točka 88 izpodbijane odločbe, tožeča stranka pojasnjuje, da investicij v zvezi z njo ne obravnava več ločeno od njene jeklarske dejavnosti. Opredelitev pomoči v zvezi s tem obratom torej ni več predmet tožbe tožeče stranke.

71. Tožeča stranka Komisiji očita, prvič, da se je zato, da bi bilo te ugodnosti mogoče vključiti v osnovo za izračun pomoči, primarno oprla na navedbe družbe UK Steel Association, v skladu s katerimi naj bi bile dejavnosti tožeče stranke, ki ne spadajo na področje Pogodbe ESPJ, vključene v sektor ESPJ v okviru njene proizvodnje, ne da bi preverila utemeljenost teh navedb. Vendar tožeča stranka trdi, da so njene dejavnosti, ki ne spadajo na področje Pogodbe ESPJ, tako fizično kot na ravni računovodstva ločene od njenih dejavnosti ESPJ. Tako naj bi bilo treba uporabo člena 3 ZRFG za njene dejavnosti, ki ne spadajo na področje ESPJ, presojati zgolj z vidika Pogodbe ES.

72. Drugič, trdi, da Komisija ni dokazala dejanskega prenosa koristi, ki so posledica uporabe zadevnih davčnih ukrepov na področjih dejavnosti, za katere se Pogodba ESPJ ne uporablja, na dejavnosti, na katere se nanaša Pogodba ESPJ. Tako preusmerjanje naj bi bilo v obravnavani zadevi vsekakor nemogoče, ker so morale biti za upravičenost do posebnih amortizacij iz člena 3 ZRFG investicije, na katere se nanašajo, predhodno izvedene in dokazane.

73. Komisija tem trditvam ugovarja.

74. Najprej je treba zavrniti očitek tožeče stranke, da se je Komisija v bistvu oprla na nepreverjene navedbe družbe UK Steel Association v zvezi z združevanjem različnih dejavnosti tožeče stranke. Kot je razvidno iz besedila točke 89 izpodbijane odločbe, se je Komisija na te navedbe dejansko sklicevala le za dodatno pojasnitev, njena določba pa je temeljila tudi na drugih razlogih.

75. Nato je treba opozoriti, da na podlagi člena 80 PJ in 81 PJ Pogodba ESPJ zavezuje le podjetja, ki opravljajo pridobitno dejavnost na področju premoga in jekla in da so v zvezi s tem samo proizvodi iz Priloge I k Pogodbi ESPJ zajeti z izrazoma „premog“ in „jeklo“. Tako prepoved, določena v členu 4(c) PJ, podjetje zavezuje le, če izvaja tako proizvodno dejavnost (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 17. decembra 1959 v zadevi Société des fonderies de Pont-à-Mousson proti Haute Autorité, 14/59, Recueil, str. 445, 467 in 468, in z dne 28. januarja 2003 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-334/99, Recueil, str. I-1139, točka 78).

76. Ni sporno, da je tožeča stranka, ki opravlja dejavnost proizvodnje na področju jekla, jeklarsko podjetje, ki ustreza opredelitvi iz člena 80 PJ.

77. Vendar okoliščina, da neko podjetje – tako kot v obravnavani zadevi – opravlja dejavnost proizvodnje na področju jekla, ne pomeni, da je treba vse njegove dejavnosti šteti za dejavnosti, za katere se uporablja Pogodba ESPJ (sodba Splošnega sodišča z dne 5. junija 2001 v zadevi ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi proti Komisiji, T-6/99, Recueil, str. II-1523, točka 60).

78. Glede tega je treba opozoriti, da je v podjetjih, ki proizvajajo proizvode, za katere se uporablja Pogodba ESPJ, in proizvode, za katere se uporablja Pogodba ES, uporaba Pogodbe ESPJ za pomoči, namenjene za pomoč sektorju proizvodnje, ki ni s področja uporabe te pogodbe, lahko upravičena z obstojem tveganja, da bi bile te pomoči uporabljene v korist dejavnosti proizvodnje z njenega področja uporabe. Glede na, prvič, posebnosti jeklarskega sektorja, in drugič, strogo in absolutno prepoved državnih pomoči iz člena 4(c) PJ bi bilo namreč v nasprotju s ciljem sistema, uvedenega s Pogodbo ESPJ, če bi se za pomoči, ki bi lahko koristile proizvodnemu sektorju podjetja s področja Pogodbe ESPJ, uporabljala manj stroga pravila Pogodbe ES (zgoraj v točki 75 navedena sodba Nemčija proti Komisiji, točka 84).

79. Zato očitka tožeče stranke, da bi morala Komisija dokazati, da so bile davčne ugodnosti za investicije, ki ne spadajo na področje Pogodbe ESPJ, dejansko uporabljene v korist njenih dejavnosti s področja ESPJ, ni mogoče sprejeti, ker glede tega zadošča prikaz nevarnosti take uporabe.

80. Na podlagi zgoraj v točki 78 navedene sodne prakse pa je potrebno še, da je ta nevarnost dejanska. Ta pogoj je med drugim izpolnjen, „če organizacija dejavnosti tožeče stranke ne ponuja zadostnih jamstev, na podlagi katerih bi bilo mogoče izključiti uporabo pomoči, namenjenih spornim investicijam, v korist njenih dejavnosti proizvodnje s področja Pogodbe ESPJ in posledično izkrivljanje konkurence na trgu, za katerega se uporablja ta pogodba“ (zgoraj v točki 77 navedena sodba ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi proti Komisiji, točka 74). Tako mora biti nevarnost preusmerjanja dokazana z verodostojnimi pokazatelji, na podlagi katerih je mogoče upravičeno domnevati, da bodo pomoči v okoliščinah dane zadeve lahko uporabljene v korist dejavnosti zadevnega jeklarskega podjetja, ki so s področja ESPJ.

81. Komisija je v izpodbijani odločbi izpostavila dva elementa, na podlagi katerih je bilo po njenem mnenju mogoče dokazati nevarnost preusmerjanja. Prvič, ugotovila je, da je tožeča stranka posebne amortizacije in torej z njimi povezane pomoči upoštevala le „na skupni ravni“, ne pa na ravni profitnih centrov. Drugič, Komisija je navedla, da ni bilo dokazano, da je bila socialna ustanova namenjena zgolj dejavnostim, ki ne spadajo na področje Pogodbe ESPJ.

82. V zvezi s prvim elementom Komisija trdi, da čeprav so nekatere investicije, za katere je bil uporabljen člen 3 ZRFG, lahko bile v okviru dejavnosti tožeče stranke, ki ne spadajo na področje Pogodbe ESPJ, pa se pri tožeči stranki za te dejavnosti in za dejavnosti s področja Pogodbe ESPJ ne vodijo ločeni računi. Tako bi bile lahko pomoči na dejavnosti proizvodnje s področja ESPJ preusmerjene na ravni skupine SAG.

83. Zadnjo ugotovitev potrjujejo informacije, ki jih je Zvezna republika Nemčija predložila Komisiji v dopisu z dne 28. marca 2000 in ki so se nanašale na „načela notranjega analitičnega računovodskega sistema družbe Salzgitter“. Iz tega dokumenta je namreč razvidno, da posebnih amortizacij ne obračunajo „avtonomni profitni centri“ iz točke 70 zgoraj. Tožeča stranka ni predložila nobenega elementa, s katerim bi dokazala, da so kljub tem informacijam posebne amortizacije znotraj nje obračunane glede na to, ali se nanašajo na dejavnosti s področja Pogodbe ES ali s področja Pogodbe ESPJ.

84. Poleg tega je treba zavrniti trditev tožeče stranke, da je nevarnost preusmerjanja za ukrepe podpore investicijam, kakršni so ti iz obravnavanega spora, izključena. Namreč, čeprav je res, da so ugodnosti, ki izhajajo iz njih, povezane z določeno investicijo, pa upravičenost do mehanizma iz člena 3 ZRFG ni odvisna od področja dejavnosti upravičenega podjetja. Tožeči stranki so bile davčne ugodnosti na podlagi te določbe dodeljene zgolj zato, ker je bila lastnica ustanov v Zonenrandgebiet, neodvisno od sektorja dejavnosti, v katerem so bile izvedene subvencionirane investicije.

85. Komisija je zato – zlasti na podlagi neobstoja ločenega obračunavanja znotraj tožeče stranke – pravilno ugotovila, da obstaja dejanska nevarnost, da bi bile lahko pomoči, namenjene dejavnostim tožeče stranke zunaj področja Pogodbe ESPJ, preusmerjene k njenim dejavnostim s področja Pogodbe ESPJ, zato pri določitvi osnove za izračun spornih pomoči ni razlikovala med temi dejavnostmi.

86. Iz zgornjih preudarkov je razvidno, da je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na napako pri presoji, ker se je štelo, da nekatere investicije spadajo na področje uporabe Pogodbe ESPJ, zavrniti.

Peti tožbeni razlog: neupoštevanje okoliščine, da so se nekatere investicije nanašale na varstvo okolja, in neobrazložitev

87. Tožeča stranka trdi, da je med leti 1985/1986 in 1994/1995 z investicijami v višini 332 milijonov DEM sodelovala pri 44 projektih za varstvo okolja. Te različne investicije so se nanašale bodisi na posodobitev starih obratov zaradi prilagoditve novim zavezujočim predpisom bodisi na posodobitve starih obratov ali na nove investicije zaradi višje ravni varstva okolja, ne da bi obstajala zavezujoča pravila.

88. Tožeča stranka s prvim delom trdi, da Komisija napačno ni odobrila davčnih ugodnosti, ki ji jih je Zvezna republika Nemčija dodelila za te investicije. Po mnenju tožeče stranke bi morala Komisija upoštevati cilj varstva okolja, za uresničitev katerega so bile namenjene te ugodnosti in posledično preučiti možnost, da bi bile te lahko odobrene na podlagi pravil o pomoči jeklarstvu. Komisija naj ne bi zadosti upoštevala dokumentov, ki sta ji jih predložili tožeča stranka in Zvezna republika Nemčija in iz katerih naj bi bilo razvidno, da so se zadevne investicije nanašale prav na zmanjšanje učinka njenih dejavnosti na okolje.

89. Tožeča stranka nato v drugem delu poudarja, da so nekatere investicije v zadevnem obdobju ustrezale opredelitvi investicij v varstvo okolja v smislu člena 7(d) „Einkommensteuergesetz“ (zakon o dohodnini, v nadaljevanju: EStG) in da so iz tega naslova vsaj do 31. decembra 1990 omogočale pridobitev pravice do posebnih amortizacij, ki so bile analogne tistim iz člena 3 ZRFG. Ni sporno, da je bil s členom 7(d) EStG uveden davčni sistem, ki se je na splošno uporabljal v vsej Nemčiji in ne samo v Zonenrandgebiet.

90. Tožeča stranka glede tega navaja prvi očitek, ki se nanaša na neobrazložitev. Komisija naj namreč ne bi pojasnila, zakaj so ugodnosti v zvezi s posebnimi amortizacijami iz prejšnje točke, ki spadajo na področje uporabe tako člena 3 ZRFG kot tudi člena 7(d) EStG, izpolnjevale pogoj selektivnosti. Iz izpodbijane odločbe naj tako ne bi bili razvidni razlogi, iz katerih je bilo mogoče ugodnosti, ki jih je tožeča stranka na podlagi člena 3 ZRFG do 31. decembra 1990 prejela za investicije, namenjene zmanjšanju učinka njenih dejavnosti na okolje, opredeliti kot pomoči v smislu člena 4(c) PJ.

91. Tožeča stranka z drugim očitkom trdi, da davčnih ugodnosti, ki jih je prejela iz naslova izvedenih posebnih amortizacij in ki so do 31. decembra 1990 izpolnjevale tako pogoje za uporabo člena 3 ZRFG kot člena 7(d) EStG, ni mogoče šteti za državne pomoči, ker niso bile selektivne.

92. Tožeča stranka nazadnje s tretjim delom Komisiji očita, da v delu izpodbijane odločbe, ki se nanaša na investicije v zvezi z varstvom okolja, ni ustrezno preučila številnih dokumentov in pojasnil, ki jih je predložila Zvezna republika Nemčija v upravnem postopku kot dokaz združljivosti pomoči, dodeljenih iz tega naslova. Tudi ta del izpodbijane odločbe naj bi bil zato nezadostno obrazložen.

93. Komisija nasprotuje tem kritikam. Trdi zlasti, da – kot je podrobno pojasnila v izpodbijani odločbi – nikakor ni mogla odobriti pomoči, za katere tožeča stranka trdi, da jih je prejela za investicije v varstvo okolja. Zvezna republika Nemčija naj bi namreč zadevne pomoči dodelila, ne da bi preverila, ali so bile nujne za investicije v varstvo okolja. Zato naj niti tožeča stranka niti nemška vlada ne bi mogli dokazati, da so bile te investicije nujne za varstvo okolja.

94. Glede tega je treba najprej navesti, da je Splošno sodišče v delih zgoraj v točki 7 navedene sodbe Salzgitter proti Komisiji, ki jih Sodišče ni razveljavilo, na splošno menilo, da je Komisija pravilno ugotovila, da so davčni ukrepi, ki izhajajo iz člena 3 ZRFG in od katerih je imela korist tožeča stranka, državne pomoči, nezdružljive s skupnim trgom.

95. Splošno sodišče je tako ugotovilo v okviru analize prvega, drugega in tretjega tožbenega razloga, ki so se nanašali zlasti na samo opredelitev koristi, prejetih na podlagi člena ZRFG, kot državnih pomoči in na napako, ki naj bi jo vsekakor storila Komisija, ker ni vseh spornih pomoči na podlagi člena 95 PJ razglasila za združljive s Pogodbo ESPJ.

96. Splošno sodišče pa še ni odločilo o očitku, ki se nanaša na nezadostno upoštevanje okoliščine, da so bile nekatere investicije tožeče stranke namenjene varstvu okolja, zato je treba šteti, da del njegovega razlogovanja, opisanega v prejšnji točki, ne pogojuje ugotovitev, ki bodo podane v okviru prvih dveh delov tega tožbenega razloga. To zaradi njegove posebnosti velja zlasti za prvi očitek drugega dela, ki se nanaša na neobrazložitev izpodbijane odločbe v zvezi s selektivnostjo ugodnosti, ki so zajete tako s sistemom iz člena 3 ZRFG kot iz člena 7(d) EStG.

97. Nasprotno pa se tretji del tožbenega razloga, ki se na splošno nanaša na nezadostnost obrazložitve dela izpodbijane odločbe v zvezi z investicijami v varstvo okolja, v bistvu prekriva z enim od očitkov, ki so navedeni v okviru osmega tožbenega razloga. Ker je Splošno sodišče zadnjenavedeni tožbeni razlog v točki 184 razveljavljene sodbe v celoti zavrnilo in ker je Sodišče v svoji sodbi, izdani v pritožbenem postopku, ki je navedena v točki 11 zgoraj, ta del razlogovanja Splošnega sodišče potrdilo, je treba tretji del petega tožbenega razloga zavreči.

Prvi del: neodobritev pomoči za varstvo okolja

98. V zvezi s prvim delom je treba najprej pojasniti, da čeprav je varstvo okolja eden izmed bistvenih ciljev Unije, nujnost upoštevanja tega cilja ne utemeljuje izključitve selektivnih ukrepov s področja uporabe člena 4(c) PJ (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 13. februarja 2003 v zadevi Španija proti Komisiji, C-409/00, Recueil, str. I-1487, točka 54).

99. Za ugotovitev, ali je nacionalni ukrep mogoče opredeliti kot državno pomoč, ni pomemben njegov cilj, ampak njegovi učinki (glej po analogiji sodbi Sodišča z dne 26. septembra 1996 v zadevi Francija proti Komisiji, C-241/94, Recueil, str. I-4551, točka 20, in z dne 17. junija 1999 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-75/97, Recueil, str. I-3671, točka 25; sodba Splošnega sodišča z dne 28. novembra 2008 v združenih zadevah Hôtel Cipriani in drugi proti Komisiji, T-254/00, T-270/00 in T-277/00, ZOdl., str. II-3269, točka 195). Tako okoljski cilj, ki mu sledijo državne intervencije, ne zadostuje za to, da se ga že vnaprej ne bi opredelilo kot „pomoč“ (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 22. decembra 2008 v zadevi British Aggregates proti Komisiji, C-487/06 P, ZOdl., str. I-10505, točka 84 in navedena sodna praksa).

100. Vendar ta analiza ne vpliva na analizo pogojev, pod katerimi se lahko na področju uporabe Pogodbe ESPJ pomoči jeklarstvu, financirane s strani države, lokalnih skupnosti ali iz državnih sredstev, štejejo za združljive s pravilnim delovanjem skupnega trga na podlagi pravil o pomoči jeklarstvu (sodbi Splošnega sodišča z dne 19. septembra 2006 v zadevi Lucchini proti Komisiji, T-166/01, ZOdl., str. II-2875, in z dne 25. septembra 1997 v zadevi UK Steel Association proti Komisiji, T-150/95, Recueil, str. II-1433).

101. V nadaljevanju je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v delu zgoraj v točki 7 navedene sodbe Salzgitter proti Komisiji, ki ga Sodišče ni razveljavilo, zavrnilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na neodobritev spornih pomoči na podlagi člena 95 PJ.

102. Preizkus tega očitka se torej nanaša zgolj na to, ali bi pomoči v zvezi z investicijami, omenjenimi v točki 87 zgoraj, lahko bile odobrene na podlagi katerih od pravil o pomoči jeklarstvu.

103. Glede tega je treba opozoriti, da v nasprotju z določbami Pogodbe ES v zvezi z državnimi pomočmi, ki Komisijo trajno pooblaščajo, da odloča o njihovi združljivosti, pravila o pomoči jeklarstvu Komisiji to pristojnost podeljujejo le za določeno obdobje (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 24. septembra 2002 v združenih zadevah Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, C-74/00 P in C-75/00 P, Recueil, str. I-7869, točka 115, in sodbo Splošnega sodišča z dne 31. marca 1998 v zadevi Preussag Stahl proti Komisiji, T-129/96, Recueil, str. II-609, točka 43).

104. Zato se Komisija, če ji pomoči niso priglašene v obdobju, ki je določeno v pravilih s tega področja, o združljivosti teh pomoči ne more več izreči glede na ta pravila (glej zgoraj v točki 103 navedeno sodbo Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 116 in navedena sodna praksa; sodbo Splošnega sodišča z dne 16. decembra 1999 v zadevi Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, T-158/96, Recueil, str. II-3927, točki 61 in 62). Ko torej enkrat obdobje za uporabo teh pravil poteče, Komisija ni več pristojna, da na podlagi določenih odstopanj odobri pomoč jeklarstvu, ki ni bila priglašena v okviru teh pravil (glej zgoraj v točki 103 navedeno sodbo Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 62 in navedena sodna praksa).

105. Poleg tega iz načela pravne varnosti izhaja, da se v okviru pravil o pomoči jeklarstvu združljivost pomoči s skupnim trgom presoja le na podlagi pravil, ki so veljala takrat, ko so bile pomoči dejansko dodeljene. V zvezi s tem je treba materialnopravna pravila Skupnosti razlagati tako, da se na dejanska stanja, nastala pred njihovim začetkom veljavnosti, nanašajo le, če je iz njihovega besedila, cilja ali strukture jasno razvidno, da se jim lahko prizna tak učinek (glej zgoraj v točki 103 navedeno sodbo Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točke od 117 do 119 in navedena sodna praksa).

106. V obravnavani zadevi ni sporno, da Zvezna republika Nemčija pomoči Komisiji ni priglasila, s čimer je kršila obveznost, ki ji je bila naložena z začetkom veljave tretjih pravil o pomoči jeklarstvu. Poleg tega pravila o pomoči jeklarstvu, ki so veljala takrat, ko so bile te pomoči dodeljene, ob sprejetju izpodbijane odločbe niso veljala več. Komisija je zato v točki 137 izpodbijane odločbe pravilno ugotovila, da takrat spornih pomoči na podlagi pravil o pomoči jeklarstvu, ki so prenehala veljati, ni več mogla odobriti.

107. Vseeno pa je treba v skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 105 zgoraj, preučiti, ali lahko taka odobritev temelji na šestih pravilih o pomoči jeklarstvu, ki so veljala ob sprejetju izpodbijane odločbe. V teh pravilih je namreč v členu 3 določena možnost, da se pomoči za varstvo okolja lahko razglasijo za združljive s skupnim trgom, če so v skladu s pravili, določenimi v Smernicah Skupnosti o državni pomoči za varstvo okolja, ki so bile objavljene v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 10. marca 1994 (UL C 72, str. 3), in v skladu z merili za njihovo uporabo v jeklarskem sektorju ESPJ, določenimi v prilogi k navedenim pravilom.

108. Retroaktivna uporaba šestih pravil o pomoči jeklarstvu pa bi bila na podlagi te sodne prakse mogoča le, če bi bilo iz njihovega besedila, cilja ali strukture jasno razvidno, da se jim lahko prizna tak učinek.

109. Vendar v nobeni določbi navedenih pravil ni predvidena njihova retroaktivna uporaba. Poleg tega iz strukture in ciljev zaporednih pravil o pomoči izhaja, da so v vsakih od njih določena pravila za prilagoditev jeklarske industrije ciljem iz členov 2 PJ, 3 PJ in 4 PJ glede na potrebe v danem obdobju. Zato uporaba pravil, ki so bila sprejeta v določnem obdobju glede na takratno stanje, za pomoči, ki so bile dodeljene v prejšnjem obdobju, ne bi bila v skladu niti s strukturo niti s cilji te ureditve (glej po analogiji zgoraj v točki 103 navedeno sodbo Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 120).

110. Zato Komisija ob sprejetju izpodbijane odločbe pomoči, ki jih je Zvezna republika tožeči stranki dodelila za obdobje davčnih let od 1985/1986 do 1994/1995, ni mogla odobriti niti na podlagi zaporednih pravil o pomoči jeklarstvu, ki so veljala v teh davčnih letih, niti na podlagi šestih pravil o pomoči jeklarstvu.

111. Prvi del tožbenega razloga je treba zato zavrniti kot neutemeljen.

Drugi del: neselektivnost davčnih ugodnosti, ki jih je pridobila tožeča stranka za investicije v varstvo okolja in ki so do 31. decembra 1990 spadale tako na področje uporabe člena 3 ZRFG kot člena 7(d) EStG, in neobrazložitev

– Prvi očitek: neobrazložitev

112. V zvezi s prvim očitkom je treba najprej navesti, da mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso glede člena 253 ES, ki jo je mogoče prenesti na člen 15 PJ, obrazložitev, ki se zahteva s to določbo, prilagojena vrsti obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati tisto, na čemer temeljijo ugotovitve institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino zadevnega akta, lastnosti podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge osebe, ki jih ta neposredno in posamično zadeva (sodba Sodišča z dne 15. julija 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C-501/00, ZOdl., str. I-6717, točka 73).

113. Ni treba, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker se vprašanje, ali obrazložitev nekega akta izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, nanaša ne le na njegovo besedilo, ampak tudi na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (zgoraj v točki 112 navedena sodba z dne 15. julija 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, točka 73; glej po analogiji sodbi Sodišča z dne 29. februarja 1996 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-56/93, Recueil, str. I-723, točka 86, in z dne 15. maja 1997 v zadevi Siemens proti Komisiji, C-278/95 P, Recueil, str. I-2507, točka 17).

114. Ob tem je treba navesti, da čeprav se Komisiji pri obrazložitvi odločbe, ki jo mora izdati za zagotavljanje uporabe pravil o konkurenci, ni treba spuščati v vsa dejanska in pravna vprašanja ter ugotovitve, ki so bile povod za sprejetje take odločbe, pa mora v skladu s členom 15 PJ navesti vsaj dejstva in ugotovitve, ki so v sistematiki njene odločbe bistvene, tako da se sodišču Unije in zadevnim osebam omogoči, da se seznanijo z okoliščinami, v katerih je uporabila Pogodbo (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah European Night Services in drugi proti Komisiji, T-374/94, T-375/94, T-384/94 in T-388/94, Recueil, str. II-3141, točka 95 in navedena sodna praksa).

115. Obveznost obrazložitve, uporabljena pri opredelitvi ukrepa kot pomoči, tako zahteva, da Komisija navede, zakaj je štela, da zadevni ukrep spada na področje uporabe člena 4(c) PJ (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 30. aprila 2009 v zadevi Komisija proti Italiji in Wam, C-494/06 P, ZOdl., str. I-3639, točka 49; sodbi Splošnega sodišča z dne 30. aprila 1998 v zadevi Vlaams Gewest proti Komisiji, T-214/95, Recueil, str. II-717, točka 64, in Cityflyer Express proti Komisiji, T-16/96, Recueil, str. II-757, točka 66).

116. Poleg tega je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem pomoči opredeliti izključno na podlagi učinkov državne intervencije (zgoraj v točki 113 navedena sodba z dne 29. februarja 1996 v zadevi Belgija proti Komisiji, točka 79, in zgoraj v točki 99 navedena sodba British Aggregates proti Komisiji, točka 85; sodba Splošnega sodišča z dne 29. septembra 2000 v zadevi CETM proti Komisiji, T-55/99, Recueil, str. II-3207, točka 53). Državna pomoč v smislu prava Unije tako predpostavlja, da v okviru neke pravne ureditve državni ukrep lahko daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnjam v primerjavi z drugimi, ki so glede na cilje, ki jim sledi ta ureditev, v dejansko in pravno primerljivem položaju (glej po analogiji sodbe Sodišča z dne 8. novembra 2001 v zadevi Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Recueil, str. I-8365, točka 41; z dne 29. aprila 2004 v zadevi GIL Insurance in drugi, C-308/01, Recueil, str. I-4777, točka 68, in z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C-172/03, ZOdl., str. I-1627, točka 40).

117. Opozoriti je treba še, da je posebnost ali selektivnost državnega ukrepa ena od značilnosti pojma državne pomoči tudi v okviru uporabe Pogodbe ESPJ (sodba Sodišča z dne 1. decembra 1998 v zadevi Ecotrade, C-200/97, Recueil, str. I-7907, točka 34), čeprav to merilo ni izrecno omenjeno v členu 4(c) PJ. Iz tega načela med drugim izhaja, da Komisija podjetju, ki je pridobilo korist, ne sme naložiti sankcije, ki ni določena v pravu Unije in s katero bi zahtevala vračilo višjega zneska od tistega, ki ustreza pomoči, ki je bila dejansko prejeta, pa čeprav je naložena dolgo po dodelitvi zadevne pomoči (zgoraj v točki 99 navedena sodba z dne 17. junija 1999 v zadevi Belgija proti Komisiji, točka 65, in zgoraj v točki 116 navedena sodba CETM proti Komisiji, točka 164).

118. V obravnavani zadevi se ne izpodbija, da je bil s členom 7(d) EStG vsaj do 31. decembra 1990 določen sistem, na podlagi katerega so bila lahko nemška podjetja deležna ugodnosti od posebne amortizacije za investicije v varstvo okolja, ki je veljal na celotnem ozemlju Nemčije in torej tudi v Zonenrandgebiet. Vendar teh davčnih ugodnosti, ki so po obliki in finančnih posledicah podobne posebnim amortizacijam na podlagi člena 3 ZRFG, z njimi ni bilo mogoče kumulirati za dano investicijo.

119. Glede tega je sicer treba ugotoviti, da je Zvezna republika Nemčija v dopisu, ki ga je naslovila na Komisijo 10. maja 1999, v okviru postopka, ki ga je ta začela glede pomoči, ki so bile dodeljene tožeči stranki na podlagi člena 3 ZRFG, navedla glavne značilnosti sistema davčnih ugodnosti za investicije v varstvo okolja, ki je bil določen v členu 7(d) EStG. Tako je pojasnila, da so bile na podlagi tega sistema možne posebne amortizacije, primerljive s tistimi iz člena 3 ZRFG, in navedla, da je bil ta sistem del splošnega davčnega prava, dostopen vsem podjetjem v Nemčiji, ki so izvajala investicije, ki so izpolnjevale pogoje iz člena 7(d) EStG. Zvezna republika Nemčija je pojasnila tudi, da so te davčne ugodnosti pomenile alternativo davčnim ugodnostim iz člena 3 ZRFG in da je bila meja za posebne amortizacije v obeh primerih določena na 50 %. Zvezna republika Nemčija je v tem dopisu nazadnje navedla, da je serija investicij tožeče stranke v spornem obdobju in katerih vrste in zneski so bili podrobno navedeni v prilogi 2 k temu dopisu, izpolnjevala pogoje za uporabo sistema, ki je bil uveden s členom 7(d) EStG. Vsebina tega odlomka iz dopisa z dne 10. maja 1999 je bila ponovno navedena v prilogi k dopisu, ki ga je Zvezna republika Nemčija naslovila na Komisijo 17. januarja 2000.

120. Zvezna republika Nemčija je v dopisu, ki ga je 14. oktobra 1999 naslovila na Komisijo, poleg tega podala nekatera dodatna pojasnila glede investicij tožeče stranke, namenjenih zmanjšanju učinkov njenih dejavnosti na okolje, zlasti glede njihovih tehničnih značilnosti, njihovega prispevka k varstvu okolja in posebnega dela v celotnem znesku vsake investicije, ki naj bi se nanašal na varstvo okolja.

121. Vendar, kot pravilno ugotavlja Komisija, Zvezna republika Nemčija med upravnim postopkom ni zatrjevala, da je hkraten obstoj sistema na podlagi člena 3 ZRFG in sistema na podlagi člena 7(d) EStG lahko preprečil selektivnost dela spornih ugodnosti, ki jih je pridobila tožeča stranka. Poleg tega iz spisa ni razvidno in niti ni bilo zatrjevano, da je tožeča stranka to zatrjevala v okviru stikov, ki jih je imela s Komisijo med potekom upravnega postopka. Glede na te okoliščine in v skladu z načeli, na katera je bilo opozorjeno v točki 113 zgoraj, je treba torej ugotoviti, da Komisiji ni bilo treba posebej obrazložiti izpodbijane določbe glede vprašanja selektivnosti, ki ga je tožeča stranka izpostavila v okviru te tožbe.

122. Zato je treba ta očitek zavrniti, ne da bi bilo treba presoditi, ali je taka obrazložitev razvidna iz pojasnil, ki jih je Komisija navedla v točkah 134 in naslednjih izpodbijane odločbe.

– Drugi očitek: neselektivnost dela spornih ugodnosti

123. Dalje, drugega očitka, ki se nanaša na napako, ki naj bi jo storila Komisija, ker je v osnovo za izračun spornih pomoči vključila davčne ugodnosti, do katerih je bila tožeča stranka upravičena iz naslova investicij za zmanjšanje učinka njenih dejavnosti na okolje in ki so do 31. decembra 1990 spadale na področje uporabe tako člena 3 ZRFG kot člena 7(d) EStG, čeprav naj ne bi bile selektivne, ni mogoče sprejeti.

124. Prvič, poudariti je treba, da v obravnavani zadevi ni bilo konkretno dokazano, da se je za nekatere investicije tožeče stranke na podlagi člena 3 ZRFG do 31. decembra 1990 lahko uporabil sistem posebnih amortizacij, uveden s členom 7(d) EStG.

125. Drugič, upravičenost do davčnih ugodnosti iz člena 3 ZRFG je bila odvisna samo od geografskega pogoja, in sicer lokacije industrijskega obrata v Zonenrandgebiet. Iz besedila te določbe ne izhaja, da so bile posebne amortizacije in neobdavčene rezervacije in rezerve pogojene z investicijami v varstvo okolja.

126. Tretjič, ker je bilo s sodbama Splošnega sodišča in Sodišča v tej zadevi potrjeno, da so bile na podlagi tega sistema tožeči stranki dodeljene državne pomoči, teh pomoči ni mogoče hkrati obravnavati kot splošne ukrepe, za katere se ne uporabi prepoved iz člena 4(c) PJ, ker bi bil njihov cilj varstvo okolja. Kot namreč izhaja iz navedene sodne prakse v točki 99 zgoraj, za ugotovitev, ali je nacionalni ukrep mogoče opredeliti za državno pomoč, ni upošteven njegov cilj, ampak njegovi učinki. Vendar je treba v obravnavani zadevi ugotoviti, da je člen 3 ZRFG tožeči stranki omogočil, da je pridobila davčne ugodnosti ne glede na okoljski cilj, katerega uresničitvi bi bile glede na okoliščine primera namenjene investicije, za katere so bile priznane posebne amortizacije.

127. Sklicevanja na člen 7(d) EStG v nekaterih letnih poročilih tožeče stranke, ki nakazujejo, da je ta posebne rezervacije in rezerve lahko izvedla na tej podlagi, ne morejo omajati te ugotovitve, zlasti zaradi dejstva, ker na tej podlagi pridobljenih ugodnosti ni bilo mogoče kumulirati z ugodnostmi, ki jih je tožeča stranka prejela na podlagi člena 3 ZRFG, in so bile torej ločene od njih. Preučitev letnih poročil kaže bolj to, da se je tožeča stranka za različne investicije, različne zneske, glede na različne pogoje in v različnih izkazih sklicevala včasih na člen 3 ZRFG in včasih na člen 7(d) EStG.

128. Četrtič in nazadnje, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, člena 3 ZRFG tudi ni mogoče primerjati s členom 7(d) EStG. Kot namreč tožeča stranka sama priznava, so se posebne amortizacije iz člena 7(d) EStG do 31. decembra 1990 pod pogoji iz tega člena uporabljale za vsa podjetja, ki so v Nemčiji investirala v varstvo okolja. Vendar, kot prav tako priznava tožeča stranka, za uporabo te določbe – drugače kot za uporabo člena 3 ZRFG – ni bil določen pogoj izvajanja investicij na geografsko določenem ozemlju Nemčije. Nasprotno pa pogoji za upravičenost do ukrepov iz člena 3 ZRFG nikakor niso bili povezani z okoljskim ali ekološkim ciljem subvencioniranih investicij, ampak zgolj s tem, da so bile namenjene enemu ali več obratom v Zonenrandgebiet. Vendar dejstvo, da je tožeča stranka – kot je zatrjevala Zvezna republika Nemčija med upravnim postopkom – glede na okoliščine primera, če ni koristila sistema na podlagi člena 3 ZRFG, lahko pridobila ugodnosti na podlagi člena 7(d) EStG, ne pomeni, da ugodnosti, ki jih je tožeča stranka prejela na podlagi člena 3 ZRFG, niso državne pomoči in da pogoji za dodelitev pomoči iz tega naslova niso drugačni od pogojev iz člena 7(d) EStG.

129. Zato je treba ta tožbeni razlog tudi ob upoštevanju ugotovitev iz točk 111 in 122 zgoraj zavrniti kot neutemeljen.

Šesti tožbeni razlog: zatrjevana napaka pri presoji v zvezi z opredelitvijo odločilne diskontne stopnje, nejasnost glede upoštevanja stopnje davka od dohodkov in neobrazložitev

130. Najprej je treba navesti, da Komisija priznava, da v obravnavani zadevi ni mogla določiti bruto zneska dodeljenih pomoči. Za izračun intenzivnosti zadevnih pomoči je vseeno upoštevala tri elemente, na podlagi katerih je lahko določila neto znesek pomoči za investiranje, ki jih je treba vrniti (v nadaljevanju: neto ekvivalent dotacije). V skladu s točkami od 93 do 104 izpodbijane odločbe so ti trije elementi davčna stopnja, diskontna stopnja (ali referenčna obrestna mera) in narava investicij.

131. Tožeča stranka s tem tožbenim razlogom najprej izpodbija diskontne stopnje, ki jih je uporabila Komisija. Drugič, zatrjuje, da odločba ni dovolj jasna, kar zadeva ukrep, v skladu s katerim je treba za izračun neto ekvivalenta dotacije upoštevati stopnjo davka od dohodkov.

Prvi del: napaka pri presoji Komisije v zvezi z določitvijo odločilnih diskontnih stopenj

132. Iz točke 97 izpodbijane odločbe je razvidno, da je diskontna stopnja za izračun neto ekvivalenta dotacije „regionalna referenčna obrestna mera, ki velja ob dodelitvi pomoči“. Ker je bila pomoč izplačana v obrokih, je Komisija uporabila različno stopnjo za vsako leto med 1986 in 1995, ki je veljala za Nemčijo, in to na podlagi sistema za izračun neto ekvivalenta dotacije za pomoči pri investiranju v okviru Smernic o državni regionalni pomoči z dne 10. marca 1998 (UL C 74, str. 9).

133. Tožeča stranka trdi, da s to metodo za izračun ni upoštevan njen posamični položaj in da se od nje zahteva vračilo zneska, ki je višji od pomoči, ki naj bi jo dejansko prejela na podlagi člena 3 ZRFG. Tožeča stranka meni, da bi morala biti referenčna obrestna mera določena glede na obrestne mere, ki jih je med davčnimi leti 1985/86 in 1997/98 pridobila za naložbe presežka denarnih sredstev, ki je bil posledica posebnih amortizacij, in sicer v povprečju 5,99 % za vsa ta davčna leta.

134. Tožeča stranka Komisiji očita tudi, da ni upoštevala stopenj, ki so veljale po davčnem letu 1994/95, čeprav naj bi bilo treba za izračun stopenj upoštevati obdobje od takrat, ko je bila izvajana pravica do posebnih amortizacij, do takrat, ko se določi znesek, ki naj se povrne.

135. Čeprav Komisija ne izpodbija tega, da so bile referenčne obrestne mere za vsako leto od 1986 do 1995 določene brez upoštevanja posamičnega položaja tožeče stranke, meni, da „so referenčne obrestne mere v tem primeru najboljša možna ocena finančnih koristi, ki so posledica izplačila zadevnih pomoči upravičencu“ (točka 158 izpodbijane odločbe).

136. Zato je treba ugotoviti, ali je Komisija ravnala prav, ko je za diskontno stopnjo uporabila referenčne obrestne mere, namenjene izračunu neto ekvivalenta dotacije v okviru regionalnih pomoči v Nemčiji, in ko v tem okviru ni upoštevala referenčnih obrestnih mer, ki so veljale med leti 1996 in 1998.

– Prvi očitek: določitev diskontne stopnje na podlagi mer, ki se uporabijo za izračun neto ekvivalenta dotacije v okviru regionalnih pomoči

137. Najprej je treba opozoriti, da je izterjava nezakonito dodeljene državne pomoči namenjena ponovni vzpostavitvi položaja pred dodelitvijo te pomoči in je načeloma ni mogoče obravnavati kot ukrep, ki je nesorazmeren glede na cilje člena 4(c) PJ (glej zgoraj v točki 103 navedeno sodbo Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 157 in navedena sodna praksa).

138. Vendar mora biti ta izterjava omejena samo na finančne koristi, ki dejansko izhajajo iz tega, da je lahko upravičenec s pomočmi razpolagal, in bi morala biti s temi koristmi sorazmerna (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 8. junija 1995 v zadevi Siemens proti Komisiji, T-459/93, Recueil, str. II-1675, točka 99).

139. Tako je treba v primeru, da je imela dogovorjena pomoč obliko odloga plačila davka skozi več let in zato brezplačnega gotovinskega predplačila ali brezobrestnega posojila, za vzpostavitev najboljšega približka prejšnjega stanja odrediti vračilo vseh obresti, ki bi jih upravičenec moral plačati po stopnjah na trgu (glej po analogiji zgoraj v točki 115 navedeno sodbo Cityflyer Express proti Komisiji, točka 56).

140. Komisija je zaradi odreditve vzpostavitve prejšnjega stanja pristojna določiti obrestno mero, ki bo omogočala tako vzpostavitev (zgoraj v točki 103 navedena sodba Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 161). Zato sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti izvajanja te pristojnosti ne more s svojo presojo o tem področju nadomestiti presoje Komisije, ampak lahko zgolj preveri, ali je bila pri tej presoji storjena očitna napaka in ali so bila zlorabljena pooblastila (zgoraj v točki 103 navedena sodba Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji, točka 161; glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 12. decembra 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-456/00, Recueil, str. I-11949, točka 41 in navedena sodna praksa, in sodbi Splošnega sodišča z dne 12. decembra 1996 v zadevi AIUFFASS in AKT proti Komisiji, T-380/94, Recueil, str. II-2169, točka 56, in z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah BFM in EFIM proti Komisiji, T-126/96 in T-127/96, Recueil, str. II-3437, točka 81).

141. V zvezi z določitvijo obrestnih mer, ki naj se uporabijo, je treba opozoriti, da naj bi referenčne obrestne mere odražale povprečno raven obrestnih mer, ki veljajo v vsaki državi članici. Referenčne obrestne mere so torej pomemben pokazatelj obrestnih mer na trgu posojil, namenjenih industrijskim investicijam (sodba Sodišča z dne 13. julija 1988 v zadevi Francija proti Komisiji, 102/87, Recueil, str. 4067, točka 25).

142. Glede tega je že bilo razsojeno, da zaradi pravne varnosti in enakega obravnavanja Komisija na splošno lahko meni, da je upravičeno, da se referenčne obrestne mere, ki so veljale v določenem obdobju, uporabijo za vsa posojila, odobrena v tem obdobju (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-278/00, Recueil, str. I-3997, točka 62).

143. Poleg tega lahko Komisija za referenčno obrestno mero upravičeno vzame mere, pripravljene za oceno regionalnih sistemov pomoči, ki so periodično objavljene v Uradnem listu Evropskih skupnosti , ker bi bile ugodne obrestne mere, ki se uporabljajo za zdrava podjetja, uporabljene za ugotovitev obstoja elementov pomoči le, če bi bil sporni sistem priglašen (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 11. junija 2009 v zadevi Italija proti Komisiji, T-222/04, ZOdl., str. II-1877, točka 70).

144. O prvem očitku je treba odločiti ob upoštevanju teh načel.

145. Komisija, ki je izhajala zlasti iz ugotovitve, da je določitev dejanskih koristi, ki jih je tožeča stranka pridobila s pomočjo naložb morebitnih presežkov sredstev, v obravnavani zadevi zelo težavna in bi vsekakor povzročila izkrivljanja med podjetji glede na njihovo finančno politiko, je v izpodbijani odločbi menila, da je bilo za diskontno stopnjo primerno uporabiti referenčne obrestne mere v okviru regionalnih pomoči, ki so veljale ob dodelitvi spornih pomoči, torej med leti 1986 in 1995.

146. Tožeča stranka ob podpori Zvezne republike Nemčije nasprotno meni, da so te enotne stopnje iz točke 97 izpodbijane odločbe višje od tistih, ki jih je lahko prejela od naložb likvidnih denarnih sredstev, ki so bile mogoče zaradi posebnih amortizacij in neobdavčenih rezervacij in rezerv, izvedenih na podlagi člena 3 ZRFG. Zato bi morala biti diskontna stopnja določena zgolj ob upoštevanju obrestnih mer posojilodajalcev v tem obdobju.

147. V obravnavani zadevi ni sporno, da je tožeča stranka zaradi posebnih amortizacij in neobdavčenih rezervacij in rezerv iz člena 3 ZRFG pridobila odlog plačila davka, ki se, kot je pravilno navedla Komisija v točki 61 izpodbijane odločbe, obravnava kot brezobrestno posojilo za znesek odloženega davka in za čas odloga. Čeprav je torej moralo podjetje do izteka obdobja amortizacije za investicije plačati znesek odloženega davka, pa mu vseeno ni bilo treba plačati obresti od zneskov, ki jih je imelo na voljo med obdobjem odloga.

148. Zato je treba ob upoštevanju načela, na katerega je bilo opozorjeno v točki 139 zgoraj, šteti, da dejanska korist, ki jo je pridobila tožeča stranka, ustreza vsoti obresti, ki bi jih morala plačati po tržni ceni, če bi si morala izposoditi kapital v znesku odloženega davka.

149. Poleg tega iz sodne prakse, na katero je bi opozorjeno v točkah od 141 do 143 zgoraj, izhaja, da je Komisija v teh okoliščinah za diskontno stopnjo upravičeno vzela referenčne obrestne mere, določene za oceno regionalnih sistemov pomoči.

150. Natančneje, kot poudarja Komisija, če bi bile v obravnavani zadevi za odložene zneske dolga uporabljene obrestne mere posojilodajalcev, ki so načeloma nižje od obrestnih mer posojilojemalcev, bi to privedlo do paradoksa, saj bi tožeča stranka na ravni izračuna intenzivnosti pomoči korist pr idobila ravno zaradi gotovinskih predplačil, ki so ji jih nezakonito dodelili nemški organi. Ta izbira bi privedla do uporabe metode za izračun intenzitete pomoči, ki bi se lahko razlikovala ne samo glede na to, ali je zadevna pomoč v obliki odloga plačila davka ali ugodnega posojila ali celo brezobrestnega posojila za investiranje, ampak v zvezi z odlogom plačila davka tudi glede na to, ali bi moralo podjetje, ki je bilo do tega upravičeno, najeti posojilo za to investicijo, če ne bi pridobilo pomoči.

151. Zato tožeča stranka in Zvezna republika Nemčija nista mogli dokazati niti da je Komisija napačno uporabila pravo niti da je storila očitno napako pri presoji, ko je določala diskontno stopnjo za odloge plačila davka, do katerih je bila upravičena tožeča stranka.

152. Prvi očitek je treba torej zavrniti kot neutemeljen.

– Drugi očitek: nujnost upoštevanja diskontnih stopenj, ki so veljale v obdobju med davčnimi leti 1995/96 in 1997/1998

153. Tožeča stranka meni, da bi morala Komisija pri izračunavanju pomoči, prejetih na podlagi člena 3 ZRFG, upoštevati ne samo referenčne obrestne mere, ki so veljale za davčna leta od 1985/1986 do 1994/1995, ampak tudi referenčne obrestne mere za davčni leti 1995/1996 in 1997/1998. Tožeča stranka trdi, da je treba pomoči količinsko opredeliti v obdobju od takrat, ko je bila izvajana pravica do posebnih amortizacij, do takrat, ko se določi znesek, ki naj se povrne.

154. Komisija je upoštevanje referenčnih obrestnih mer, ki so za Nemčijo veljale v teh letih, odklonila, ker so se zadevni ukrepi nanašali na leta od 1986 do 1995 in ker je torej treba analizo omejiti na to obdobje.

155. Glede tega je treba najprej navesti, da je iz formulacije v tožbi razvidno, da je treba ta očitek razumeti, kot da se nanaša zgolj na referenčne obrestne mere, ki se uporabljajo za izračun pomoči v obliki dodelitev posebnih amortizacij tožeči stranki, izvedenih na podlagi člena 3 ZRFG, ne pa na posebne rezervacije in rezerve na tej podlagi.

156. Poleg tega je iz analize prvega očitka v točkah od 137 do 152 zgoraj razvidno, da Komisija v točki 97 izpodbijane odločbe ni storila napake, ko je diskontno stopnjo določila z upoštevanjem mer, ki se uporabljajo za izračun neto ekvivalenta dotacije v okviru regionalnih pomoči v Nemčiji.

157. V nadaljevanju je treba navesti, da je Komisija v točki 92 izpodbijane odločbe pojasnila, da se ta nanaša na zneske posebnih amortizacij in neobdavčenih rezervacij in rezerv, ki jih je tožeča stranka s kršitvijo člena 4(c) PJ realizirala in oblikovala med leti 1986 in 1995. V tabeli iz iste točke odločbe je navedeno, da sta bila pridobljena zneska v višini 484 milijonov DEM v zvezi s posebnimi amortizacijami in 367 milijonov DEM v zvezi z neobdavčenimi rezervacijami in rezervami, in da sta ta zneska podlaga za izračun celotne pomoči, ki jo je dejansko prejela tožeča stranka. Ta zneska poleg tega ustrezata zneskoma, ki sta navedena v členu 1 izreka izpodbijane odločbe.

158. Vendar se z utemeljitvijo tožeče stranke v bistvu graja to, da Komisija za izračun pomoči, ki naj se povrnejo, ni uporabila diskontnih stopenj, ki so veljale v obdobju med davčnimi leti 1995/1996 in 1997/1998. Glede tega naj bi bilo treba upoštevati koristi, ki naj bi jih tožeča stranka še naprej pridobivala v zadevnem obdobju iz naslova posebnih amortizacij na podlagi člena 3 ZRFG.

159. Vendar zadošča ugotovitev, da, kot izhaja iz analize v točki 157 zgoraj, te koristi, tudi če so resnične, niso predmet izpodbijane odločbe in je zato ta očitek brezpredmeten.

160. Iz tega sledi, da je treba prvi del šestega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

Drugi del: nejasnost, kar zadeva upoštevanje stopnje davka od dohodka pri izračunu neto ekvivalenta dotacije, in neobrazložitev

161. Tožeča stranka meni, da pomen izpodbijane odločbe ni jasen, kar zadeva upoštevanje davčne stopnje za izračun pomoči, ki naj se povrnejo. Po njenem mnenju Komisija ni pojasnila, ali je treba stopnjo davka od dohodkov uporabiti zgolj za zneske odloženega davka ali tudi za obresti.

162. Komisija se do tega ni opredelila.

163. V točkah 94 in 95 obrazložitve izpodbijane odločbe je navedeno:

„Davčna stopnja

(94) Nemčija se sklicuje zlasti na prilogo I, točko 1.1, Smernic o državni regionalni pomoči, v katerih je navedeno, da se mora ‚intenzivnost pomoči […] izračunati po obdavčitvi, tj. po odštetju davkov, ki se plačajo nanjo, predvsem davka od dohodkov. Od tod izvira izraz neto ekvivalent dotacije, ki predstavlja pomoč, ki ostane prejemniku po plačilu ustreznega davka […]‘

(95) Za izračun neto ekvivalenta dotacije je treba torej upoštevati stopnjo davka od (nerazdeljenih) dohodkov podjetij. Ta stopnja se uporabi zlasti pri oceni odloga plačila davka in koristi, ki jo je prejelo podjetje. Komisija ugotavlja, da se je poleg tega davčna stopnja v obdobju 1986–1995 spreminjala.“

164. Na prvem mestu je iz tega odlomka razvidno, da je Komisija upoštevala predlog Zvezne republike Nemčije, naj se za izračun neto ekvivalenta dotacije od bruto zneska pomoči odšteje davek od dohodkov.

165. Na drugem mestu je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso opozoriti, ker v pravu Skupnosti ni določb o postopku izterjave neupravičeno prejetih zneskov, se vračilo nepravilno dodeljenih pomoči izvede po postopkih nacionalnega prava (sodbi Sodišča z dne 21. septembra 1983 v združenih zadevah Deutsche Milchkontor in drugi, od 205/82 do 215/82, Recueil, str. 2633, točke od 18 do 25, in z dne 2. februarja 1989 v zadevi Komisija proti Nemčiji, 94/87, Recueil, str. 175, točka 12; zgoraj v točki 138 navedena sodba Siemens proti Komisiji, točka 82).

166. Kot opozarja Komisija v točki 153 izpodbijane odločbe, Komisija v svojih odločbah, s katerimi odredi vračilo državnih pomoči, ni dolžna računati učinkov davka na višino pomoči, ki jih je treba vrniti, saj ta izračun posega na področje uporabe državnega prava, temveč se mora omejiti na navedbo bruto zneska, ki ga je treba povrniti (zgoraj v točki 138 navedena sodba Siemens proti Komisiji, točka 83).

167. To ne preprečuje, da državni organi ob izterjavi zneska, ki naj se povrne, od tega zneska odštejejo določene vsote na podlagi njihovih notranjih predpisov, a le če zaradi uporabe teh notranjih predpisov navedeno vračilo ne postane praktično nemogoče ali če ta uporaba ni diskriminatorna do podobnih primerov, ki jih ureja notranje pravo (zgoraj v točki 138 navedena sodba Siemens proti Komisiji, točka 83).

168. V obravnavani zadevi je v členu 1 izpodbijane odločbe navedena osnova za izračun bruto zneska pomoči, v členu 2(2) izpodbijane odločbe pa je določeno, da „se vračilo […] opravi takoj in v skladu s postopki nacionalnega prava“. Način izvršitve izpodbijane odločbe torej ureja nacionalno pravo.

169. Zato je treba ugotoviti, da Komisija v izpodbijani odločbi ni bila dolžna pojasniti, kako mora Zvezna republika Nemčija izračunati stopnjo davka od dohodkov, ker morajo ta izračun izvesti organi te države članice v skladu z njenimi notranjimi pravili.

170. Nazadnje je treba glede na navedeno ugotoviti, da ta del izpodbijane odločbe ni pomanjkljivo obrazložen.

171. Drugi del šestega tožbenega razloga in šesti tožbeni razlog v celoti je treba torej zavrniti.

172. Ob upoštevanju vsega navedenega je treba tožbo v celoti zavrniti.

Stroški

173. V zgoraj v točki 11 navedeni sodbi, izdani v pritožbenem postopku, je Sodišče pridržalo odločitev o stroških. Zato mora Splošno sodišče v skladu s členom 121 Poslovnika v tej sodbi odločiti o vseh stroških, nastalih v različnih postopkih.

174. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

175. Zvezna republika Nemčija, ki je intervenirala v sporu, v skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika nosi svoje stroške, nastale v postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.

Izrek

Iz teh razlogov je

SPLOŠNO SODIŠČE (drugi razširjeni senat)

razsodilo:

1. Tožba se zavrne.

2. Družba Salzgitter AG nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Evropska Komisija, nastale pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.

3. Zvezna republika Nemčija nosi svoje stroške, nastale v postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.