ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Skupnosti, za katero odgovarja država, je vsebovano v sistemu Pogodbe. Oškodovanci imajo pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer: namen kršenega pravila prava Skupnosti je, da posameznikom priznava pravice, kršitev tega pravila mora biti dovolj resna in obstajati mora neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem.

V zvezi s tem, glede prvega pogoja, člen 28 ES ima neposreden učinek, torej posameznikom daje pravice, na katere se lahko sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči, in kršitev te določbe je lahko podlaga za odškodnino.

Pravica, ki jo daje člen 28 ES, je natančneje določena in pojasnjena z Direktivo 64/433 o zdravstvenih pogojih za proizvodnjo in trženje svežega mesa, kakor je bila spremenjena z direktivama 91/497 in 89/662 o veterinarskih pregledih v trgovini znotraj Skupnosti glede na vzpostavitev notranjega trga. Prosti pretok blaga je namreč eden od ciljev teh direktiv, ki skušajo z odpravljanjem razlik med državami članicami na področju zdravstvenih predpisov za sveže meso spodbujati trgovino znotraj Skupnosti. Zlasti prepoved preprečevanja uvoza svežega mesa, ki je določena za države članice – razen kadar blago ne izpolnjuje pogojev iz direktiv Skupnosti ali v nekaterih zelo posebnih okoliščinah, kot na primer ob epidemijah – daje posameznikom pravico tržiti sveže meso v skladu z zahtevami Skupnosti v drugi državi članici.

Iz tega izhaja, da se lahko posamezniki, ki jim je nastala škoda zaradi nepravilnega prenosa ali uporabe direktiv 64/433 in 89/662, sklicujejo na pravico do prostega pretoka blaga, da bi utemeljili odgovornost države za kršitev prava Skupnosti.

(Glej točke 19, 20, od 22 do 24, 26 in točko 1 izreka.)
Sodišče lahko po uradni dolžnosti ugotovi neobstoj pravnega interesa stranke za vložitev ali nadaljevanje pritožbe zoper sodbo Sodišča prve stopnje zaradi dejstva, ki je nastalo po razglasitvi te sodbe in zaradi katerega postane sodba neškodljiva za pritožnika, in razglasi pritožbo za nedopustno ali brezpredmetno. Obstoj pravnega interesa pritožnika namreč predpostavlja, da ima lahko stranka, ki je vložila pritožbo, zaradi izida pritožbe koristi. Vendar pravnega interesa pritožnika za razveljavitev izpodbijane sodbe in posredno za razglasitev ničnosti sporne uredbe ni mogoče zanikati z utemeljitvijo, da slednja v prihodnje ne bo imela več učinka. Takšna razglasitev ničnosti lahko namreč sama po sebi povzroči pravne posledice, med drugim tako, da prepreči ponovitev nepravilnega ravnanja institucij Skupnosti.

Iz člena 225 ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča je razvidno, da je samo Sodišče prve stopnje pristojno, po eni strani, za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in, po drugi strani, za presojo tega dejanskega stanja. Ko je Sodišče prve stopnje ugotovilo ali presodilo dejansko stanje, je Sodišče pristojno, da na podlagi člena 225 ES izvršuje nadzor nad pravno opredelitvijo tega dejanskega stanja in pravnimi posledicami, ki jih je iz njega izpeljalo Sodišče prve stopnje.

Sodišče tako ni pristojno niti za ugotavljanje dejanskega stanja in načeloma niti za presojo dokazov, ki jih je Sodišče prve stopnje sprejelo za utemeljitev tega dejanskega stanja. Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni in če so bila spoštovana splošna načela prava ter pravila postopka glede dokaznega bremena in izvedbe dokazov, je samo Sodišče prve stopnje pristojno za presojo vrednosti, ki jo je treba pripisati predloženim dokazom. Ta presoja torej – razen če gre za izkrivljanje teh dokazov – ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča.

V zvezi s tem mora to izkrivljanje očitno izhajati iz listin v spisu, ne da bi bilo treba opraviti novo presojo dejanskega stanja in dokazov.

Zato pa je vprašanje, ali je Sodišče prve stopnje na podlagi navedenega dejanskega stanja lahko utemeljeno sklepalo, da institucije Skupnosti niso kršile niti svoje dolžnosti skrbnosti niti svoje obveznosti obrazložitve, pravno vprašanje, ki je podvrženo nadzoru Sodišča v okviru pritožbe.

(Glej točke od 31 do 34.)
Zadeva C-311/06

Consiglio Nazionale degli Ingegneri

proti

Ministero della Giustizia in Marcu Cavalleri

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato)

„Priznavanje diplom — Direktiva 89/48/EGS — Priznanje dokazila o študiju — Inženir“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 28. februarja 2008 I ‐ 417

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 2009 I ‐ 435

Povzetek sodbe

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Delavci – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Direktiva 89/48

(Direktiva Sveta 89/48, člen 1(a))

Na določbe Direktive Sveta 89/48 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta se ni mogoče sklicevati, da bi dostop do poklica, ki je reguliran v eni državi članici, imel imetnik dokazila, ki ga je izdal organ druge države članice in ne potrjuje nobenega izobraževanja v okviru izobraževalnega sistema te države članice niti ne temelji na izpitu ali na poklicnih izkušnjah, pridobljenih v navedeni državi članici.

Namen Direktive 89/48 je namreč odprava ovir za opravljanje poklica v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bilo izdano potrdilo, ki dokazuje zadevne poklicne kvalifikacije. Iz prve, tretje in pete uvodne izjave navedene direktive je razvidno, da dokazilo o poklicnih kvalifikacijah ne more biti enakovredno „diplomi“ v smislu te direktive, razen če so bile kvalifikacije v celoti ali deloma pridobljene v okviru izobraževalnega sistema države članice, ki je izdala zadevno dokazilo. Poleg tega je Sodišče že odločilo, da dokazilo olajšuje dostop do poklica ali njegovega opravljanja, če dokazuje dodatne kvalifikacije.

Če bi v okoliščinah, v katerih potrdilo o priznanju, pridobljeno v drugi državi članici, torej ne dokazuje nobene dodatne kvalifikacije in niti priznavanje niti vpis v poklicni register v tej drugi državi članici nista temeljila na preverjanju kvalifikacij ali poklicnih izkušenj tožeče stranke, potrdili, da se je mogoče za dostop do zadevnega reguliranega poklica v izvorni državi članici sklicevati na Direktivo 89/48, bi to osebi, ki je pridobila zgolj dokazilo, izdano v tej državi članici, ki samo po sebi ne daje dostopa do navedenega reguliranega poklica, vseeno omogočilo dostop do poklica, ne da bi potrdilo o priznanju, pridobljeno v drugi državi članici, potrjevalo pridobitev dodatnih kvalifikacij ali poklicnih izkušenj. To bi bilo v nasprotju z načelom iz Direktive 89/48, navedenim v peti uvodni izjavi, po katerem si države članice pridržujejo pravico do določitve minimalne stopnje potrebne izobrazbe stopnje, da se zagotovi kakovost storitev na njihovih ozemljih.

(Glej točke od 55 do 57 in 59 ter izrek.)
Ob določanju, ali je ukrep selektiven, je treba določiti referenčni okvir in ta okvir ni nujno opredeljen v mejah nacionalnega ozemlja.

Tako je treba za presojo selektivnosti ukrepa, ki ga sprejme poddržavna enota in katerega namen je, da davčno stopnjo, ki je nižja od stopnje, ki velja v preostalem delu navedene države članice, določi le v delu nacionalnega ozemlja države članice, preučiti, ali je ta enota navedeni ukrep sprejela pri izvrševanju pristojnosti, ki so dovolj avtonomne glede na osrednjo pristojnost, in po potrebi preizkusiti, ali se dejansko nanaša na vsa podjetja s sedežem na tem ozemlju oziroma vso proizvodnjo, opravljeno na njem, za katero je pristojna ta enota.

V položaju, v katerem regionalni ali lokalni organ pri izvrševanju pristojnosti, ki so dovolj avtonomne glede na osrednjo pristojnost, določi davčno stopnjo, ki je nižja od nacionalne stopnje in ki se uporablja le za podjetja na zadevnem ozemlju v njegovi pristojnosti, bi se lahko upošteven pravni okvir za presojo selektivnosti davčnega ukrepa omejil na zadevno geografsko ozemlje, kadar poddržavna enota zlasti zaradi svojega statusa in pristojnosti opravlja temeljno vlogo pri opredelitvi političnega in gospodarskega okolja, v katerem delujejo podjetja, ki so prisotna na ozemlju v njeni pristojnosti. Glede tega je ta temeljna vloga posledica avtonomije in ne temeljni pogoj zanjo. Če je namreč poddržavna enota dovolj avtonomna, kar pomeni, da uživa zadostno institucionalno, procesno in gospodarsko avtonomijo, opravlja temeljno vlogo pri opredelitvi političnega in gospodarskega okolja, v katerem delujejo podjetja.

Da bi lahko menili, da je bila odločba, ki je sprejeta v podobnih okoliščinah, sprejeta pri izvrševanju dovolj avtonomnih pristojnosti, mora to odločbo najprej sprejeti regionalni ali lokalni organ, ki ima na ustavni ravni politični in upravni status, ki ga ločuje od osrednje vlade. Ta avtonomija zahteva, da poddržavna enota prevzame politične in finančne posledice ukrepa znižanja davka. Če taka enota ne upravlja proračuna, torej če ne nadzira niti prihodkov niti odhodkov, ne gre za tak primer. Dalje, odločba mora biti sprejeta, ne da bi osrednja vlada lahko neposredno posegla v njeno vsebino, tudi če taka procesna avtonomija ne izključuje uvedbe postopka usklajevanja, da bi se s tem preprečila nesoglasja, če končno odločitev, ki se sprejme na podlagi tega postopka, sprejme poddržavna enota in ne osrednja vlada. Nazadnje, finančnih posledic znižanja nacionalne stopnje obdavčitve, ki se uporablja za podjetja v regiji, ni mogoče izravnati s pomočjo ali subvencijami iz drugih regij ali osrednje vlade, ki so jasne in izhajajo le iz konkretne preučitve finančnih tokov.

(Glej točke od 46 do 51, 55, 67, 96, 133, 107, 123, 135, 144 in izrek.)
Člene 1(2), 7(1) in 8(2) in (4) Direktive 91/439 o vozniških dovoljenjih, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica zunaj obdobja prepovedi zaprositi za novo dovoljenje, ki je bilo določeno za zadevno osebo, in da torej ne prizna veljavnosti tega dovoljenja, vse dokler njegov imetnik ne izpolni pogojev, ki veljajo v prvi državi članici za izdajo novega dovoljenja po odvzemu prejšnjega dovoljenja, med katerimi je preizkus sposobnosti za vožnjo, ki dokazuje, da ni več razlogov, ki so upravičevali navedeni odvzem.

V enakih okoliščinah navedene določbe ne nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica, če je na podlagi navedb v tem dovoljenju ali drugih nespornih informacij države članice izdajateljice dokazano, da imetnik tega dovoljenja, ki mu je bilo na ozemlju prve države članice odvzeto prejšnje dovoljenje, v času, ko je bilo izdano novo dovoljenje, ni imel običajnega prebivališča na ozemlju države članice izdajateljice.

(Glej točko 73 in točko 1 izreka.)
Za poklice, „katerih opravljanje zahteva posebna znanja s področja državne zakonodaje in pri katerih je bistven in stalni element dela svetovanje in/ali pomoč, ki zadeva državno zakonodajo“, lahko država članica gostiteljica kljub načelu, določenemu v členu 4(1)(b), tretji pododstavek, Direktive 89/48 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta, kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/19, predpiše ali prilagoditveno obdobje ali preizkus usposobljenosti. Vsebina izobraževanja, ki jo predpiše država članica, ki regulira poklic, je posebno pomembno merilo za določitev zahtev, ki so povezane z opravljanjem tega poklica, zato ni mogoče trditi, da poklic, do katerega dostop je odprt za osebe, ki nimajo pomembne pravne izobrazbe, pomeni poklic, „katerega opravljanje zahteva posebna znanja s področja državne zakonodaje“.

(Glej točki 36 in 38.)
(Glej točke od 47 do 49.)

V zvezi s tem razlogi, navedeni v devetnajsti in štiriindvajseti uvodni izjavi Direktive 2005/85 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, ki se nanašajo na politični pomen označitve izvornih držav za varne oziroma na posledice, ki bi jih za prosilca za azil lahko imel koncept varne tretje države, utemeljujejo posvetovanje s Parlamentom o sprejetju seznamov varnih držav in njunih spremembah, ne obrazložijo pa dovolj pridržka izvajanja, ki je v okviru Sveta poseben primer.

Če je treba na ravni Skupnosti sprejeti ukrepe za izvajanje temeljnega akta, je v skladu s členom 202 ES običajno Komisija pristojna izvajati to pooblastilo. Svet mora glede na naravo in vsebino temeljnega akta, ki ga izvaja, pravilno utemeljiti izjemo od tega pravila.

(Glej točke od 54 do 57 in 60.)

Med drugim obstoj predhodne prakse, v okviru katere so se ustvarjale izvedene pravne podlage, ne sme odstopati od pravil Pogodbe ES in zato ne more ustvariti precedenčnega primera, ki bi zavezoval institucije.

Če bi instituciji priznali možnost ustvarjanja izvedenih pravnih podlag v smislu otežitve ali poenostavljanja podrobnih pravil za sprejetje akta, bi s tem instituciji dodelili zakonodajno pooblastilo, ki presega pooblastilo iz Pogodbe. To bi ji prav tako omogočalo kršitev načela institucionalnega ravnovesja, ki pomeni, da mora vsaka institucija izvrševati lastna pooblastila ob spoštovanju pooblastil drugih institucij.

Pravila o izražanju volje institucij Skupnosti so določena v Pogodbi in niso na razpolago niti državam članicam niti institucijam. Le iz Pogodbe lahko v posameznih primerih, kot je ta, predviden v členu 67(2), druga alinea, ES, izhaja pooblastilo instituciji, da spremeni postopek odločanja, ki je določen s Pogodbo.

Da bi lahko ugotovili, ali se za zakonodajno sprejetje in spremembo seznamov varnih držav ali za morebitno odločitev o uporabi člena 202, tretja alinea, ES v obliki prenosa ali pridržka izvajanja uporabi prvi ali peti odstavek člena 67 ES, je treba presoditi, ali je Svet s sprejetjem Direktive 2005/85 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah sprejel zakonodajo Skupnosti, ki opredeljuje skupna pravila in temeljna načela glede vprašanj iz člena 63, prvi odstavek, točki 1 in 2(a), ES.

Ker so bila z Direktivo 2005/85 sprejeta podrobna merila, ki omogočajo vzpostavitev poznejših seznamov varnih držav, je Svet s tem zakonodajnim aktom sprejel „zakonodajo Skupnosti, ki opredeljuje skupna pravila in temeljna načela“ v smislu člena 67(5), prva alinea, ES, in se zato uporabi postopek soodločanja.

(Glej točke 63, 65 in 66.)
Ukrepi, namenjeni reguliranju izvrševanja ekskluzivnih pravic televizijskega razširjanja dogodkov velikega družbenega pomena, ki jih je sprejela država članica in ki so bili odobreni z odločbo Komisije, ki ugotavlja njihovo skladnost s pravom Skupnosti, izdajateljem televizijskih programov nalagajo določeno število omejitev. Glede na to, da so te omejitve vezane na pogoje, pod katerimi ti izdajatelji pridobijo pravice televizijskega prenosa dogodkov s seznama od družbe, ki je imetnik pravic razširjanja televizijskih programov, imajo ukrepi, ki jih je sprejela ta država članica, in odločba, s katero so bili odobreni, za posledico uskladitev pravic, ki jih ima družba, ki je pridobila pravice televizijskega prenosa, z novimi omejitvami, ki niso obstajale v trenutku, ko je ta družba pridobila navedene pravice, in ki otežijo njihovo izvrševanje. Tako taka odločba Komisije neposredno vpliva na pravni položaj imetnika teh pravic. Poleg tega je vzrok poseganja v pravni položaj navedenega imetnika pravic le zahteva po dosegu tega rezultata, ki je določen s temi ukrepi in z odločbo Komisije, pri čemer nacionalni organi nimajo nobene diskrecijske pravice pri izvajanju te odločbe, ki lahko vpliva na ta položaj.

(Glej točke od 50 do 52, 59, 62 in 63.)
1.

Helenska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh ukrepov za odpravo pomoči, ki so bile z odločbo Komisije z dne 14. septembra 2005 o državnih pomočeh, ki jih je Grčija dodelila družbama Olympic Airways in Olympic Airlines, razglašene za nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, ter za izterjavo teh pomoči od prejemnikov, ni izpolnila obveznosti iz členov od 2 do 4 te odločbe.
Zadeva C-507/06

Malina Klöppel

proti

Tiroler Gebietskrankenkasse

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Innsbruck)

„Pravica do avstrijskega nadomestila za varstvo otroka — Neupoštevanje obdobij prejemanja družinskih dajatev v drugi državi članici — Uredba (EGS) št. 1408/71“

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. februarja 2008 I - 945

Povzetek sodbe

Socialna varnost delavcev migrantov – Enako obravnavanje – Nadomestilo za varstvo otroka

(Uredba Sveta št. 1408/71, člen 3(1))

Člen 3(1) Uredbe št. 1408/71 nasprotuje temu, da država članica pri odobritvi družinske dajatve, kakršno je nadomestilo za varstvo otroka, ne upošteva obdobja prejemanja primerljive dajatve v drugi državi članici na enak način, kot če bi bilo dopolnjeno na njenem ozemlju.

Načelo prepovedi diskriminacije, kot je določeno v členu 39(2) ES in konkretizirano na področju socialne varnosti delavcev migrantov z zgoraj navedenim členom 3(1), namreč ne prepoveduje le očitne diskriminacije na podlagi državljanstva upravičencev do socialne varnosti, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko privedejo do enakega rezultata. Tako je treba šteti, da so posredno diskriminatorni, čeprav veljajo brez razlikovanja glede na državljanstvo, pogoji nacionalnega prava, ki v glavnem ali v veliki večini prizadenejo delavce migrante, kot tudi pogoji, ki veljajo brez razlikovanja, a jih domači delavci lažje izpolnijo kot delavci migranti, in pogoji, pri katerih obstaja nevarnost, da bodo učinkovali v breme zlasti delavcev migrantov.

(Glej točke 17, 18, 22 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Socialna politika – Delavci in delavke – Enako plačilo

(člen 141 ES)

Summary

Člen 141 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi glede plačila za uslužbence, v skladu s katero so po eni strani nadure, ki jih opravijo uslužbenci, zaposleni s polnim delovnim časom, in uslužbenci, zaposleni s krajšim delovnim časom, opredeljene kot ure, ki jih opravijo izven svojega individualnega delovnega časa, po drugi strani pa se te ure izplačujejo po nižji postavki, kot je urna postavka, ki se uporablja za ure, opravljene v mejah individualnega delovnega časa, tako da so uslužbenci, zaposleni s krajšim delovnim časom, glede opravljenih ur, ki presegajo njihov individualni delovni čas, ne presegajo pa števila ur, ki jih v okviru svojega delovnega časa opravi uslužbenec, zaposlen s polnim delovnim časom, plačani slabše od uslužbencev, zaposlenih s polnim delovnim časom, v primeru, da:

– je med vsemi delavci, na katere se ta ureditev nanaša, prizadet veliko višji odstotek delavk kot delavcev;

in

– različnega obravnavanja ne upravičujejo objektivni in z diskriminacijo na podlagi spola nepovezani dejavniki.

(Glej točko 44 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Zdravila

(člena 28 ES in 30 ES; Sporazum EGP, člena 11 in 13)

Summary

Nacionalne prepovedi oglaševanja zdravil brez dovoljenja, katerih prodaja je v zadevni državi članici izjemoma dovoljena, so pa zakonito v prometu v drugi državi članici ali v tretji državi, stranki Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) ni treba preučiti glede na določbe Direktive 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kot je bila spremenjena z Direktivo 2004/27, temveč glede na člena 28 ES in 30 ES ter glede na člena 11 in 13 Sporazuma EGP.

Člena 28 ES in 11 Sporazuma EGP nasprotujeta taki prepovedi v delu, v katerem velja za razdeljevanje farmacevtom seznamov zdravil brez dovoljenja, katerih uvoz iz druge države članice ali tretje države, ki je stranka navedenega sporazuma, je dovoljen samo izjemoma in ki vsebujejo samo podatke, ki se nanašajo na trgovsko ime, velikost ovojnine, odmerek in ceno teh zdravil.

Ni mogoče šteti, da bi bila ta prepoved na podlagi člena 30 ES in člena 13 Sporazuma EGP upravičena iz razloga varovanja življenja in zdravja ljudi niti da je za ta namen nujna, ker s prepovedovanjem teh seznamov, ki ne vsebujejo bistvenih podatkov o značilnostih ali učinkih zdravil, presega tisto, kar je nujno potrebno za dosego cilja zagotovitve tega, da ostane uvoz zdravil brez dovoljenj izjemen, da bi se ohranil polni učinek postopka za izdajo dovoljenj za dajanje na trg.

(Glej točke 35, 37, 41, 44 in izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Kmetijstvo – EKUJS – Potrditev obračuna (uredbi Sveta št. 729/70, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1287/95, člen 5(2)(c), peti pododstavek, in št. 1258/1999, člen 7(4)(a)); Uredba Komisije št. 1663/95, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 2245/1999, člen 8(1), prvi pododstavek) (Glej točke od 46 do 48 in 52.)

2. Pritožba – Pritožbeni razlogi – Nadzor pravne opredelitve dejstev s strani Sodišča – Dopustnost (člen 225 ES) (Glej točko 59.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. junija 2006 v zadevi Grčija proti Komisiji (T-251/04), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2004/457/ES z dne 29. aprila 2004 o izključitvi nekaterih izdatkov držav članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) iz financiranja Skupnosti (notificirana pod št. C(2004) 1706) (UL L 156, str. 48).

Izrek

Izrek

1) Pritožba se zavrne.

2) Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
Keywords

Summary



Keywords

Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila

(Uredba Komisije št. 800/1999, člen 5)

Summary

Člen 5 Uredbe št. 800/1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 90/2001, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da pristojni carinski organi sprejmejo izvozno deklaracijo za kmetijske proizvode, ki je bila poslana po faksu, če je bila poslana pred nakladanjem za izvoz, če tako poslana deklaracija vsebuje vse potrebne podatke, da se omogoči fizični pregled izvoženega blaga, in če pri izvozu ne gre za goljufijo ali poskus goljufije. Tako je, če je blago iz izvozne deklaracije, ki je bila poslana po faksu, prispelo v namembno tretjo državo in je izvirnik deklaracije, ki je bil poslan kasneje, popolnoma istoveten z deklaracijo, poslano po faksu. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so v postopku v glavni stvari ti pogoji izpolnjeni.

(Glej točko 26 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Videosnemalna kamera, pri kateri je mogoče funkcijo DV-in aktivirati po carinjenju

Summary

Videosnemalno kamero je mogoče uvrstiti v tarifno podštevilko 8525 40 99 Kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, le če je funkcija snemanja slik in zvoka, ki ne izvira iz integrirane kamere ali mikrofona, ampak iz drugih virov (funkcija DV-in), ki je bistvena lastnost videosnemalne kamere, ki je zajeta v tej podštevilki, aktivna ob carinjenju ali če bi lahko uporabnik, ki nima posebnih znanj, navedeno funkcijo, čeprav proizvajalec ni nameraval poudariti te značilnosti, brez težav aktiviral naknadno, pri čemer se strojna oprema videosnemalne kamere ne bi spremenila. V primeru naknadnega aktiviranja je prav tako potrebno, prvič, da videosnemalna kamera, ko je aktiviranje končano, deluje podobno kot druga videosnemalna kamera, katere funkcija DV-in je aktivirana ob carinjenju, in, drugič, da gre za samostojno delovanje. Ti pogoji morajo biti preverljivi ob carinjenju. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni. Če ti pogoji niso izpolnjeni, je treba to videosnemalno kamero uvrstiti v tarifno podštevilko 8525 40 91 kombinirane nomenklature.

(Glej točki 35 in 44 ter izrek.)