V okviru predloga za odlog izvršitve sklepa Komisije, s katerim je ugotovljena nezdružljivost državne pomoči s skupnim trgom, na prvi pogled obstaja fumus boni juris glede argumentacije, ki zastavlja pravno vprašanje, na katero v sodni praksi še ni odgovorjeno, ali se zaradi posebnih in izjemnih težav, povezanih z varčevalnimi ukrepi, ki so že več let značilni za nacionalno gospodarstvo države članice, za nacionalni sektor, ki je prejel pomoč, lahko šteje, da ni bil podvržen močni konkurenci niti usmerjen v mednarodno trgovino, kar bi izključilo to, da je ta pomoč lahko občutno vplivala na trgovino in konkurenco med državami članicami v smislu člena 107(1) PDEU. Poleg tega, čeprav bi navedena pomoč izpolnjevala vse pogoje iz te določbe, sodna praksa ne odgovarja na vprašanje, ali se zadevna država članica lahko zakonito sklicuje na izjemne okoliščine, zaradi katerih bi bilo vračilo pomoči pretirano, ker se je morala ta država spopadati z resno motnjo v svojem nacionalnem gospodarstvu v smislu člena 107(3)(b) PDEU, in ali bi se morala Komisija na podlagi te določbe primarnega prava odreči zahtevi po celotnem vračilu od sektorja, ki je zaradi te motnje močno oslabljen.

V postopku za izdajo začasne odredbe je pogoj v zvezi s fumus boni juris izpolnjen, kadar je vsaj en tožbeni razlog, ki ga tožeča stranka navaja v utemeljitev tožbe v glavni stvari, na prvi pogled upošteven in vsekakor utemeljen, ker razkriva obstoj občutljivega pravnega vprašanja, na katero ni mogoče takoj odgovoriti in ga je zato treba podrobneje preučiti, te preučitve pa ne more opraviti sodnik za začasne odredbe, ampak mora biti predmet postopka v glavni stvari, tako da na prvi pogled tožba ni neutemeljena.

Nujnost predloga za izdajo začasne odredbe je treba presojati glede na potrebo, da je treba začasno odločiti, da bi se preprečila resna in nepopravljiva škoda za stranko, ki predlaga začasne ukrepe. Ta stranka mora predložiti resen dokaz, da ne more čakati do konca postopka v zvezi s tožbo v glavni stvari, ne da bi osebno utrpela tako škodo. Čeprav neizogibnosti škode ni treba dokazati z gotovostjo, mora biti njeno uresničenje kljub temu predvidljivo z dovolj visoko stopnjo verjetnosti. Stranka, ki predlaga začasne ukrepe, je vsekakor zavezana dokazati dejstva, ki so podlaga za njeno trditev o resni in nepopravljivi škodi in sodniku za začasne odredbe omogočajo, da presodi natančne posledice, ki bi verjetno izhajale iz neobstoja predlaganih ukrepov, pri čemer zgolj hipotetična škoda, ker temelji na bodočih in negotovih dogodkih, ne more upravičiti odobritve začasnih ukrepov.

To velja v primeru, da bi takojšnje vračilo nezakonite državne pomoči od več tisoč prejemnikov pomenilo upravne težave, ki lahko državi članici, ki je v izredno težkem gospodarskem položaju, povzročijo resno in nepopravljivo škodo, kot je poseganje v prednostne naloge davčne uprave pri boju proti davčnim utajam, saj bi bilo za izterjavo pomoči od prejemnikov potrebno posredovanje številnih uslužbencev te uprave, in tudi ogrožanje javnega reda, saj bi takojšnje vračilo te pomoči lahko sprožilo demonstracije, ki bi lahko vodile do nasilja, glede na to, da je do takih demonstracij v podobnih okoliščinah že prišlo.

(Glej točke 36, 43 in od 47 do 50.)