ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
113

Čeprav je res, da je UCLAF opravila dve preiskavi v Turčiji med 12. in 15. oktobrom 1998 ter med 30. novembrom in 2. decembrom 1998, je treba najprej ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v točki 218 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da noben dokaz ne dopušča predpostavke, da UCLAF zlasti na carinski upravi v Mersinu ni mogla opraviti temeljite preiskave. Iz poročil z misije UCLAF z dne 9. in 23. decembra 1998 namreč jasno izhaja, da med organi, ki so jih obiskovali njeni preiskovalci v Turčiji, ni bil carinski urad, iz katerega so bili zadevni proizvodi izvoženi v Skupnost, torej carinski urad iz Mersina. Tako niso mogli preveriti pristnosti ali nepristnosti spornih potrdil. Obe poročili z misije UCLAF z dne 9. in 23. decembra 1998 namreč ne obravnavata vprašanja, ali so bila sporna potrdila dejansko ponarejena ali pa so jih turški organi izdali v zmoti.
5.

‚izvršilni naslov‘je katera koli odločba, sodba ali plačilni nalog, ki jo ali ga izda sodišče ali drugi pristojni organ, ne glede na to, ali gre za takojšnje plačilo ali plačilo po obrokih, in ki omogoča upniku, da izterja svojo terjatev do dolžnika s pomočjo prisilne izvršbe; izraz vključuje odločbe, sodbe ali plačilne naloge, ki so izvršljivi začasno in ostanejo začasno izvršljivi, četudi se dolžnik pritoži.“
1)

Francoska republika s prenosom določb o določitvi podjetij, ki lahko zagotavljajo izvajanje univerzalnih storitev, v nacionalno pravo ni izpolnila obveznosti iz členov 8(2), 12 in 13 ter priloge IV k Direktivi 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah).
25

Sodišče prve stopnje je dodalo, v točkah od 120 do 123 izpodbijane sodbe, da je sicer res, da pri prehodu z metode „glavnega mesta“ na metodo „države“ niti znesek osnovne „belgijske“ pokojnine niti korekcijski koeficient v višini 100 %, ki se uporabi za ta znesek, nista bila predmet zmanjšanja ob upoštevanju nove metodologije. Komisija je v zvezi s tem na obravnavi pojasnila, da so statistiki dejansko prišli do zaključka, da obstoječa metoda za merjenje razlike med cenami v Bruslju in cenami v drugem glavnem mestu, kot je London, daje na voljo popolnoma veljavno oceno razlike med cenami v Belgiji in cenami v Združenem kraljestvu glede vseh proizvodov, razen ene same izjeme, in sicer najemnin. Komisija je pojasnila, da so za določitev korekcijskih koeficientov, ki se uporabijo za pokojnine, statistiki primerjali povprečne najemnine v obravnavani državi s povprečnimi najemninami v Belgiji. Na tej podlagi lahko ocenimo, da „znaša razlika med Brusljem in povprečjem Belgije 2 %“. Kljub temu za Belgijo ni bil določen korekcijski koeficient 98 %.
45

Člen 6 Direktive s takim omejevanjem učinkov izključne pravice imetnika znamke združuje temeljne interese varstva pravic iz znamke in interese prostega pretoka blaga ter svobode opravljanja storitev na skupnem trgu, in sicer tako, da pravica iz znamke lahko izpolni svojo vlogo bistvenega elementa sistema neizkrivljene konkurence, ki ga ima Pogodba ES namen vzpostaviti in ohranjati (glej sodbo z dne 17. marca 2005 v zadevi Gillette Company in Gillette Group Finland, C-228/03, ZOdl., str. I-2337, točka 29 in navedena sodna praksa).
16

N. Delay se je pritožila pri Corte d’appello di Firenze, ki je menilo, da ni jasno, ali so bila v primeru lektorjev na izmenjavi spoštovana načela, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi z dne 18. julija 2006 v zadevi Komisija proti Italiji (C-119/04, ZOdl., str. I-6885), in je zato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali se člen 39 [ES] in sekundarni akti (zlasti razlage [zgoraj navedenih] sodb z dne 26. junija 2001 [Komisija proti Italiji] in z dne 18. julija 2006 [Komisija proti Italiji]) lahko razlagajo tako, da se šteje za zakonito ureditev, na podlagi katere ‚lektorjem na izmenjavi‘, ki so bili (v skladu z zakonom št. 62/1967) zaposleni po pogodbi o zaposlitvi za določen čas, ob zamenjavi te pogodbe s pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas ni zagotovljena ohranitev vseh pravic, ki so jih pridobili od dneva svoje prve zaposlitve, ne le glede povišanja njihovih plač, ampak tudi delovne dobe in prispevkov za socialno varnost, ki jih je plačal delodajalec?“
Italijanska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč, ni izpolnila obveznosti iz člena 6 te direktive.
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 6. marca 2008 – Komisija proti Luksemburgu

(Zadeva C-340/07)

„Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/73/ES – Enako obravnavanje moških in žensk – Dostop do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja – Pogoji za zaposlitev – Neizvršitev prenosa v predpisanem roku“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 6.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 76/207/EGS o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL L 269, str. 15), v predpisanem roku.

Izrek

1) Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 76/207/EGS o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev, v predpisanem roku, ni izpolnilo obveznosti iz člena 2(1), prvi pododstavek, te direktive.

2) Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.
Italijanska republika, s tem da glede vzorčnega vodnega območja reke Serchio in dela vodnega območja vzhodnih Alp ter severnih, osrednjih in južnih Apeninov ni predložila zbirnega poročila o analizah, predpisanih v členu 5(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike, kot se zahteva v skladu s členom 15(2) te direktive, in ni izvedla analiz in pregledov iz člena 5(1) te direktive, ni izpolnila obveznosti iz členov 5(1) in 15(2) navedene direktive.
Zadeva C-444/07

Postopek zaradi insolventnosti

zoper

MG Probud Gdynia sp. z o.o.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku)

„Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Postopki v primeru insolventnosti — Zavrnitev, s strani države članice, priznanja odločbe o uvedbi postopka v primeru insolventnosti, ki jo je sprejelo pristojno sodišče druge države članice, in odločb v zvezi z vodenjem in končanjem tega postopka v primeru insolventnosti“

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 21. januarja 2010 I ‐ 419

Povzetek sodbe

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki v primeru insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Priznanje postopka v primeru insolventnosti, ki ga je uvedlo sodišče države članice – Odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti

(Uredba Sveta št. 1346/2000, členi 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 in 26)

Uredbo št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da morajo po uvedbi postopka v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri ima podjetje glavni sedež, pristojni organi druge države članice, v kateri to podjetje prek podružnice izvaja gradbena dela in v kateri ni bil uveden noben sekundarni postopek v primeru insolventnosti, priznati in izvršiti vse odločbe v zvezi s tem glavnim postopkom v primeru insolventnosti ob upoštevanju razlogov za zavrnitev, navedenih v členih 25(3) in 26 te uredbe, in torej ne smejo na podlagi predpisov te druge države članice odrediti izvršilnih ukrepov na premoženju insolventnega dolžnika, ki ga ima ta na ozemlju navedene druge države članice, kadar tega ne dovoljujejo predpisi države, v kateri je bil uveden postopek in kadar niso izpolnjeni pogoji za uporabo členov 5 in 10 navedene uredbe.

Ob upoštevanju navedenega in ker mora biti vsak glavni postopek v primeru insolventnosti univerzalen, vključuje namreč postopek v primeru insolventnosti, ki je bil uveden v državi članici, vsa sredstva dolžnika, vključno s tistimi, ki so v drugi državi članici, pravo države članice, v kateri je bil postopek uveden, pa ne ureja samo uvedbe postopka v primeru insolventnosti, ampak tudi njegovo vodenje in končanje. Zato to pravo ureja, kakšna je usoda premoženja, ki je v drugih državah članicah, in kakšne učinke ima postopek v primeru insolventnosti na ukrepe, katerih predmet je lahko to premoženje.

(Glej točke 43, 46, 47 in izrek.)
Država članica lahko v svoje standarde za dobre kmetijske in okoljske pogoje iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete vključi zahteve, ki se nanašajo na vzdrževanje vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, če te zahteve prispevajo k ohranitvi poti kot krajinskih značilnosti ali, kadar je to primerno, k izogibanju slabšanja habitatov.

Obveznost vzdrževanja vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, lahko – čeprav ne sledi nobenemu cilju v zvezi s kmetijstvom, temveč se nanaša na okolje – pomeni minimalno zahtevo za dobre kmetijske in okoljske pogoje, če je zajeta v okvir norm, ki ga določa Priloga IV k Uredbi št. 1782/2003, ki se nanaša na vzdrževanje krajinskih značilnosti.

(Glej točki 32 in 46.)
Zadeva C-429/07

Inspecteur van de Belastingdienst

proti

X BV

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te Amsterdam)

„Politika konkurence — Člena 81 ES in 82 ES — Člen 15(3) Uredbe (ES) št. 1/2003 — Pisno predložene pripombe Komisije — Nacionalni spor glede možnosti davčnega odbitka globe, naložene z odločbo Komisije“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljeni 5. marca 2009 I ‐ 4836

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. junija 2009 I ‐ 4854

Povzetek sodbe

Konkurenca – Pravila Skupnosti – Uporaba – Sodelovanje med Komisijo in nacionalnimi sodišči – Posredovanje Komisije v postopkih pred nacionalnim sodiščem

(členi 81 ES, 82 ES in 83 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 15(3))

Člen 15 Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe, naslovljen „Sodelovanje z nacionalnimi sodišči“, uvaja sistem medsebojne izmenjave informacij med Komisijo in sodišči držav članic in določa, da lahko v določenih okoliščinah Komisija in organi, pristojni za konkurenco v državah članicah, posredujejo v postopkih pred nacionalnimi sodišči.

Jezikovna razlaga člena 15(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 vodi k ugotovitvi, da je možnost Komisije, da sodiščem držav članic po uradni dolžnosti pisno predloži pripombe, pogojena le s tem, da to zahteva skladna uporaba člena 81 ES ali 82 ES. Ta pogoj je lahko izpolnjen tudi v primerih, v katerih zadevni postopek ne poteka o vprašanjih glede uporabe členov 81 in 82 Pogodbe.

Poleg tega je treba člene od 81 ES do 83 ES obravnavati tako, kot da so del celovitega sklopa zahtev, s katerimi se želi prepovedati in kaznovati protikonkurenčno ravnanje, saj je namen člena 83 ES zlasti zagotavljanje učinkovitega nadzora omejevalnih sporazumov in zlorab prevladujočega položaja. Ločitev načela prepovedi protikonkurenčnih ravnanj od kazni, ki so določene za njeno neupoštevanje, bi odvzela učinkovitost ukrepom organov, ki so odgovorni za nadzor upoštevanja te prepovedi in kaznovanja takih ravnanj. Določbe členov 81 ES in 82 ES bi tako bile brezpredmetne, če jih ne bi spremljali prisilni ukrepi, določeni v členu 83(2)(a) ES. Med globami in uporabo členov 81 ES in 82 ES obstaja posebna zveza. Učinkovitost kazni, ki jih na podlagi člena 83(2)(a) ES naložijo nacionalni organi ali organi Skupnosti, pristojni za konkurenco, je torej pogoj za skladno uporabo členov 81 ES in 82 ES.

Odločitev, ki jo mora v postopku, ki se nanaša na možnost, da se od obdavčljivega dobička odbije znesek ali del globe, ki ga je naložila Komisija zaradi kršitve členov 81 ES ali 82 ES, izdati odločajoče sodišče države članice, lahko ogrozi učinkovitost teh kazni in torej ogrozi skladno uporabo členov 81 ES ali 82 ES.

Člen 15(3), prvi pododstavek, tretji stavek, Uredbe št. 1/2003 je treba torej razlagati tako, da lahko Komisija sodišču države članice po uradni dolžnosti pisno predloži pripombe v postopku, ki se nanaša na možnost, da se od obdavčljivega dobička odbije znesek ali del globe, ki ga je Komisija naložila zaradi kršitve člena 81 ES ali 82 ES.

(Glej točke 24, 30, 33, 34, od 36 do 38, 40 in izrek.)
(Glej točke 27, 33 in točko 1 izreka.)

Nacionalno sodišče mora presoditi, upoštevajoč vse upoštevne okoliščine, na katero državo članico se nanaša na zadevnem računu izkazan davek na dodano vrednost. Upoštevati je mogoče zlasti izkazano stopnjo, valuto, v kateri je izražen znesek plačila, jezik, v katerem je napisan, vsebino in okoliščine zadevnega računa, sedež izdajatelja računa in prejemnika opravljenih storitev ter njuno ravnanje.

Člen 21(1)(c) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 91/680, je treba razlagati tako, da se davek na dodano vrednost na podlagi te določbe dolguje v državi članici, na katero se nanaša davek na dodano vrednost, ki je izkazan na računu ali drugem dokumentu, ki se priznava kot račun, čeprav zadevna transakcija v tej državi članici ni bila obdavčljiva. Drugače kot pri davčni obveznosti, ki morebiti nastane zaradi transakcije, ki je predmet davka na dodano vrednost, kraj opravljanja storitve, na podlagi katere je bil račun izdan, ni pomemben za nastanek davčne obveznosti, ki jo določa člen 21(1)(c) Šeste direktive in ki obstaja samo zato, ker je bil davek izkazan na tem računu.

Načelo davčne nevtralnosti načeloma ne nasprotuje temu, da država članica za popravek davka na dodano vrednost, ki je dolgovan v tej državi članici samo zato, ker je bil zmotno izkazan na izdanem računu, določi pogoj, da mora davčni zavezanec izdati prejemniku opravljenih storitev popravljen račun, ki ne izkazuje omenjenega davka, če ta davčni zavezanec ni pravočasno popolnoma odpravil nevarnosti izgube davčnih prihodkov.

Poleg tega, ker nacionalne davčne oblasti za popravek davka na dodano vrednost zahtevajo, da izdajatelj zadevnega računa nakaže prejemniku opravljenih storitev znesek neupravičeno plačanega davka, pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da nacionalna pravna ureditev zavrne vračila neupravičeno obračunanih davkov, če bi to za upravičence pomenilo neupravičeno obogatitev.

Obstoj in stopnjo neupravičene obogatitve, ki naj bi jo povzročilo vračilo davka davčnemu zavezancu, ki je bil glede na pravo Skupnosti neupravičeno obračunan, je mogoče določiti šele po opravljeni analizi, v kateri se upoštevajo vse upoštevne okoliščine. V zvezi s tem mora takšno analizo opraviti predložitveno sodišče. Zlasti je lahko upošteven odgovor na vprašanje, ali se pogodbe, sklenjene med izdajateljem računa in prejemnikom opravljenih storitev, nanašajo na plačilo fiksnega zneska za opravljene storitve ali pa na osnovne zneske, povečane za – če je to potrebno – veljavne davke. V prvem primeru morda ne bi šlo za neupravičeno obogatitev izdajatelja računa.

(Glej točke od 48 do 51 in točko 2 izreka.)
Direktiva ne velja nujno samo za nacionalne določbe, katerih izrecen namen je prenos te direktive, temveč od dneva začetka veljavnosti navedene direktive tudi za nacionalne določbe, ki so obstajale prej in ki bi lahko zagotovile skladnost nacionalnega prava z njo.

Direktivo 2005/29/ES o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi direktiv 84/450, 97/7, 98/27 in 2002/65 ter Uredbe št. 2006/2004 je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je zadevna v sporih v glavni stvari, ki razen nekaterih izjem in brez upoštevanja posebnih okoliščin posameznega primera – torej na splošno in preventivno – prepoveduje vsako vezano ponudbo prodajalca potrošniku.

Ta ureditev namreč določa načelo prepovedi vezanih ponudb, čeprav take prakse niso vključene v Prilogo I k navedeni direktivi, v kateri so taksativno naštete samo poslovne prakse, ki so prepovedane v vseh okoliščinah in jih zato ni treba preučiti v vsakem posameznem primeru. Navedena ureditev je tako v nasprotju z vsebino člena 4 direktive, ki državam članicam izrecno prepoveduje, da bi obdržale ali sprejele bolj omejevalne nacionalne ukrepe, tudi če bi bili taki ukrepi namenjeni doseganju višje ravni varstva potrošnikov.

(Glej točke 60, 61, 63, 68 in izrek.)
Zadeva C-553/07

College van burgemeester en wethouders van Rotterdam

proti

M. E. E. Rijkeboer

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State)

„Varstvo posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov — Direktiva 95/46/ES — Varstvo zasebnega življenja — Izbris podatkov — Pravica do dostopa do podatkov in informacij glede prejemnikov podatkov — Rok za uveljavljanje pravice do dostopa“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni dne 22. decembra 2008 I ‐ 3891

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. maja 2009 I ‐ 3919

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Varstvo posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov – Direktiva 95/46

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 95/46, člen 12(a))

Pravica do spoštovanja zasebnosti iz člena 1, točka 1, Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov pomeni, da se lahko posameznik, na katerega se osebni podatki nanašajo, prepriča, da je obdelava njegovih osebnih podatkov pravilna in zakonita, to je zlasti, da so osnovni podatki, ki se nanašajo nanj, točni in da so posredovani pooblaščenim prejemnikom. Kot je navedeno v uvodni izjavi 41 Direktive, mora imeti zadevna oseba, da bi lahko opravila potrebna preverjanja, pravico do dostopa do podatkov v obdelavi, ki se nanašajo nanjo.

Države članice morajo v skladu s členom 12(a) Direktive 95/46 pravico do dostopa do informacij glede prejemnikov ali vrste prejemnikov podatkov in glede vsebine posredovanih informacij določiti ne le za sedanjost, ampak tudi za preteklost. Države članice morajo določiti rok za shranjevanje teh informacij in temu ustrezen dostop do njih, pri čemer skrbijo za pravično ravnovesje med, po eni strani, interesom posameznika, na katerega se osebni podatki nanašajo, za varstvo njegove zasebnosti zlasti s pomočjo pravic in pravnih sredstev, ki jih določa Direktiva 95/46, ter, po drugi strani, bremenom, ki ga za upravljavca pomeni obveznost shranjevanja teh informacij.

Ureditev, s katero je shranjevanje informacij glede prejemnikov ali vrste prejemnikov podatkov in glede vsebine posredovanih podatkov omejeno na eno leto in s katero je temu ustrezno omejen dostop do teh informacij, medtem ko se osnovni podatki shranjujejo veliko dlje, ne more pomeniti pravičnega ravnovesja med zadevnim interesom in zadevno obveznostjo, razen če se dokaže, da bi daljše shranjevanje teh informacij pomenilo pretirano breme za upravljavca. Nacionalno sodišče mora opraviti potrebna preverjanja.

(Glej točki 49 in 70 ter izrek.)
Obveznosti Sodišča prve stopnje, da obrazloži svoje sodbe, ni mogoče razlagati tako, da mora to tudi podrobno odgovoriti na vsako predloženo trditev stranke, predvsem če ta ni dovolj jasna in natančna ter ni ustrezno podprta z dokazi.

Možnost poravnave izgub, ki so nastale zato, ker je podjetje v prevladujočem položaju uvedlo cene, ki so nižje od določene ravni stroškov, ni nujni pogoj za ugotovitev zlorabe s tako cenovno politiko. S tem pa ni izključeno, da lahko Komisija šteje, da je taka možnost poravnave izgub upošteven element pri presoji, ali obravnavana praksa pomeni zlorabo, ker se lahko na primer ob uporabi cen, ki so nižje od povprečja spremenljivih stroškov, izključijo gospodarske utemeljitve, ki niso izključitev konkurenta, ali pa se ob uporabi cen, ki so nižje od povprečja celotnih stroškov, vendar višje od povprečja spremenljivih stroškov, ugotovi, da obstaja načrt za izključitev konkurenta. Poleg tega neobstoj kakršne koli možnosti poravnave izgub ne zadostuje za izključitev, da je zadevnemu podjetju uspelo okrepiti prevladujoči položaj predvsem po izstopu s trga enega ali več njegovih konkurentov, tako da bo obstoječa konkurenca na trgu, ki je že šibka, prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja še bolj zmanjšana, in da bodo potrošniki utrpeli škodo zaradi omejitve možnosti izbire.

(Glej točke od 110 do 112.)
Nacionalni organi, vključno s sodišči, morajo pri ugotavljanju, ali so monitorji LCD, opremljeni z izhodi D-Sub, DVI-D, USB, S-video in kompozitni video, enote take vrste, ki se uporabljajo zlasti v strojih za avtomatsko obdelavo podatkov, uporabiti navedbe iz pojasnjevalnih opomb v zvezi s tarifno številko 8471 harmoniziranega sistema, uvedenega z Mednarodno konvencijo o harmoniziranem sistemu poimenovanj in šifrskih oznak blaga, sklenjeno v Bruslju 14. junija 1983, in njenim Protokolom o spremembah z dne 24. junija 1986, zlasti točke od 1 do 5 tistega dela poglavja I D, ki je namenjen zaslonom za stroje za avtomatsko obdelavo podatkov. Glede tega, samo število in vrsta izhodov, s katerimi so opremljeni taki monitorji, ne more biti odločilno merilo za tarifno uvrstitev in pri njej je treba tudi glede na druga merila in glede na objektivne značilnosti in lastnosti teh monitorjev presoditi tako stopnjo, do katere lahko opravljajo več funkcij, kot raven učinkovitosti, ki jo dosegajo pri opravljanju teh funkcij, to pa z uporabo pojasnjevalnih opomb v zvezi s tarifno številko 8471 harmoniziranega sistema.

(Glej točke 57, 59 in 61 ter točko 2 izreka.)
1.

Francoska republika s tem, da ni zadostno spremljala, izvajala inšpekcije in nadzorovala ribolova glede na prepoved uporabe zabodnih visečih mrež za lov določenih vrst in da ni zagotovila, da bi bili sprejeti primerni ukrepi zoper odgovorne za kršitve skupnostne ureditve na področju uporabe zabodnih visečih mrež, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 ter 31(1) in (2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2847/93 z dne 12. oktobra 1993 o oblikovanju nadzornega sistema na področju skupne ribiške politike, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2846/98 z dne , in iz členov 23(1) in (2), 24 ter 25(1) in (2) Uredbe Sveta (ES) št. 2371/2002 z dne o ohranjevanju in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike.