Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (peti senat) 
z dne 27. februarja 2020 * 
„Predhodno odločanje – Člen 20 PDEU – Državljanstvo Evropske unije – Državljan Unije, ki ni nikoli  
uresničeval svoje pravice do prostega gibanja – Vloga za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje  
zakonca, ki je državljan tretje države – Zavrnitev – Obveznost preživljanja zakonca –  
Neobstoj zadostnih sredstev državljana Unije – Obveznost zakoncev, da živita skupaj –  
Nacionalna zakono daja in praksa – Dejansko izvrševanje bistva pravic, podeljenih državljanom Unije –  
Onemogočenje“  
V zadevi C-836/18, 
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo 
Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (vrhovno sodišče Kastilije-Manče, Španija) 
z odločbo z dne 30. novembra 2018 , ki je na Sodišče prispela 28. decembra 2018 , v postopku 
Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real 
proti 
RH, 
SODIŠČE (peti senat), 
v sestavi E. Regan, predsednik senata, I. Jarukaitis, E. Juhász, M. Ilešič in C. Lycourgos (poročevalec),  
sodniki,  
generalni pravobranilec: P. Pikamäe,  
sodni tajnik: A. Calot Escobar,  
na podlagi pisnega postopka,  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:  
– za RH P. García Valdivieso Manrique in A. Ceballos Cabrillo, abogados, 
– za špansko vlado S. Jiménez García, agent, 
– za dansko vlado J. Nymann-Lindegren, M. Wolff in P. Ngo, agenti, 
– za nemško vlado J. Möller in R. Kanitz, agenta, 
– za nizozemsko vlado M. K. Bulterman in J. Hoogveld, agenta, 
* Jezik postopka: španščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2020 :119 1 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
– za Evropsko komisijo I. Martínez del Peral in E. Montaguti, agentki, 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. novembra 2019 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 20 PDEU. 
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real (poddelegacija 
vlade v Ciudadu Realu, Španija) (v nadaljevanju: poddelegacija) in RH, ker je poddelegacija zavrnila 
vlogo za izdajo dovoljenja za prebivanje družinskega člana državljana Evropske unije, ki jo je vložil 
RH. 
Pravni okvir 
Pravo Unije 
3 Člen 3 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004 /38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici 
državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav 
članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612 /68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 
72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, 
posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46) v odstavku 1 določa: 
„Ta direktiva se uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen 
v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot opredeljene v točki 2 člena 2, ki 
jih spremljajo ali se jim pridružijo.“ 
4 Člen 7(1) in (2) te direktive določa: 
„1. Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od 
treh mesecev[,] če: 
[…] 
(b) imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo 
postali breme sistema socialne pomočivdržavi članici gostiteljici in če imajo celovito zavarovalno 
kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali 
[…] 
(d) so družinski člani, ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije, ki izpolnjuje pogoje, navedene 
vtočkah (a), (b) ali (c). 
2. Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani 
države članice in ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije v državi članici gostiteljici, pod 
pogojem da takšen državljan Unije izpolnjuje pogoje, navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c).“ 
ECLI:EU:C:2020 :119 2 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
Špansko pravo 
5 Člen 32 ustave določa: 
„1. Moški in ženska imata pravico skleniti zakonsko zvezo, ki temelji na enakopravnosti. 
2. Zakon ureja oblike zakonske zveze, starost in sposobnost za sklenitev zakonske zveze, pravice in 
obveznosti zakoncev, razloge za prenehanje in razvezo ter njihove učinke“. 
6 Člen 68 Código Civil (civilni zakonik) določa: 
„Zakonca morata živeti skupaj, morata si biti zvesta in si medsebojno pomagati. Poleg tega si morata 
deliti gospodinjske obveznosti in skrb za potomce in prednike ter druge vzdrževane osebe.“ 
7 Člen 70 navedenega zakonika določa: 
„Zakonca sporazumno določita kraj skupnega prebivališča, v primeru nestrinjanja pa o tem odloči 
sodišče, ki upošteva interes družine.“ 
8 Člen 1 Real Decreto 240/2007 sobre entrada , libre circulación y residencia en España de ciudada nos de 
los Estados miembros de la Unión europea y de otros Estados parte en el Acuerdo sobre el Espacio 
Económico Europeo (kraljeva uredba 240/2007 o vstopu, prostem gibanju in prebivanju državljanov 
držav članic Evropske unije in drugih držav podpisnic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru 
v Španiji) z dne 16. februarja 2007 v različici, ki se uporablja, določa: 
„1. Ta kraljeva uredba ureja pogoje za uresničevanje pravice do vstopa in izstopa, prostega gibanja, 
prebivanja, stalnega prebivanja in dela v Španiji za državljane drugih držav članic Evropske unije in 
drugih držav podpisnic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru ter omejitve zgoraj 
navedenih pravic zaradi javnega reda, javne varnost ali javnega zdravja. 
2. Vsebina te kraljeve uredbe ne posega v določbe posebnih zakono v ali mednarodnih pogodb, katerih 
podpisnica je [Kraljevina] Španija.“ 
9 Člen 2 te kraljeve uredbe določa: 
„Ta kraljeva uredba se pod v njej določenimi pogoji uporablja tudi za družinske člane državljana druge 
države članice Evropske unije ali druge države podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem 
prostoru ne glede na njihovo državljanstvo, če ga spremljajo ali so se mu pridružili, naštete 
v nadaljevanju: 
(a) zakonec, če ne pride do dogovora o neveljavnosti ali ugotovitve neveljavnosti zakonske zveze, 
razveze zakonske zveze ali prenehanja življenjske skupnosti 
[…]“. 
10 Člen 7 navedene kraljeve uredbe določa: 
„1. Vsak državljan Unije ali državljan druge države podpisnice Sporazuma o Evropskem gospodarskem 
prostoru ima pravico do prebivanja na ozemlju Španske države za več kot tri mesece, če: 
[…] 
(b) ima dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njegovim prebivanjem ne bo postal 
breme sistema socialne pomočiv Španiji, in če ima celovito zdravstveno zavarovanje v Španiji; ali 
ECLI:EU:C:2020 :119 3 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
[…] 
(d) je družinski član, ki spremlja ali se je pridružil državljanu Unije ali druge države podpisnice 
Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ki izpolnjuje pogoje, navedene v točkah (a), 
(b) ali (c). 
2. Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani 
države članice in ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije ali druge države podpisnice 
Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru v Španiji, pod pogojem, da takšen državljan Unije 
izpolnjuje pogoje, navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c). 
[…] 
7. Za zadostna sredstva za preživljanje ni mogoče določiti fiksnega zneska, zato je treba upoštevati 
osebni položaj državljanov države članice Evropske unije ali druge države podpisnice Sporazuma 
o Evropskem gospodarskem prostoru. Vsekakor ta znesek ne more biti višji od ravni finančnih 
sredstev, pod katero Španci prejemajo socialno pomoč, ali od zneska najnižje pokojnine iz socialnega 
zavarovanja.“ 
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje 
11 RH, polnoletni maroški državljan, je 13. novembra 2015 v Ciudadu Realu (Španija) sklenil zakonsko 
zvezo s polnoletno špansko državljanko, ki ni nikoli uresničevala svoje pravice do prostega gibanja 
v Uniji. Zakonitost te zakonske zveze ni bila nikoli sporna. Zakonca od takrat živita skupaj v Ciudadu 
Realu skupaj z očetom španske državljanke. 
12 RH je 23. novembra 2015 vložil vlogo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje kot družinski član 
državljana Unije. 
13 Pristojni upravni organ je 20. januarja 2016 to vlogo zavrnil z obrazložitvijo, da žena RH ni dokazala, 
da izpolnjuje pogoje iz člena 7 kraljeve uredbe 240/2007 . Natančneje, štel je, da žena RH ni dokazala, 
da ima dovolj finančnih sredstev, da lahko vzdržuje svojega moža, saj je v skladu z navedenim 
členom 7 izključno ona tista, ki bi morala imeti na voljo taka sredstva. 
14 Iz predložitvene odločbe je razvidno, da pristojni upravni organ ni presojal nobene druge okoliščine, ki 
bi lahko vplivala na dejansko razmerje med zakoncema, niti ni analiziral posledic, ki bi jih za špansko 
državljanko imelo to, da bi moral njen mož zapustiti ozemlje Unije. Navedeni organ prav tako ni 
upošteval dejstva, da se je oče španske državljanke zavezal, da bo kril stroške, ki bi nastali zaradi 
bivanja RH v Španiji, pri čemer je bilo dokazano, da je oče žene RH ponudil in dokazal finančna 
sredstva. 
15 Poddelegacija je 10. marca 2016 potrdila zavrnitev vloge, ki jo vložil RH. RH je zoper to odločbo vložil 
tožbo v upravnem sporu pri Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 2 de Ciudad Real (upravno 
sodišče št. 2 v Ciudadu Realu, Španija). 
16 To sodišče je njegovi tožbi ugodilo, ker je menilo, da se člen 7 kraljeve uredbe 240/2007 ne uporablja 
za RH, družinskega člana španske državljanke, ki ni uresničevala svoje pravice do prostega gibanja. 
17 Državna uprava je zoper to odločbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču. 
ECLI:EU:C:2020 :119 4 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
18 To sodišče poudarja, da je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) v sodbi z dne 1. junija 2010 
razsodilo, da se kraljeva uredba 240/2007 uporablja za španske državljane – ne glede na to, ali so na 
ozemlju Unije uresničevali pravico do prostega gibanja ali ne – in za njihove družinske člane, ki so 
državljani tretjih držav. 
19 Vendar predložitveno sodišče meni, da Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) ni pravilno presodilo, da iz 
člena 3 Direktive 2004 /38 in sodne prakse Sodišča izhaja, da se ta direktiva uporablja le za državljane 
države članice, ki se gibljejo na ozemlju druge države članice. Poleg tega navaja, da iz sodne prakse 
Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) izhaja, da je ureditev združitve družine za državljane tretjih 
držav, ki so družinski člani španskega državljana, ki je določena s kraljevo uredbo 240/2007 , odslej 
enaka kot ureditev za državljane Unije, ki se nastanijo v Španiji. 
20 V skladu z navedbami predložitvenega sodišča na dan, ko je bila izrečena sodba Tribunal Supremo 
(vrhovno sodišče), v kraljevi uredbi 240/2007 še niso bili vključeni pogoji, določeni v členu 7 Direktive 
2004 /38, in sicer, da mora imeti državljan Unije na voljo zadostna finančna sredstva zase in svoje 
družinske člane, da ne postanejo breme sistema socialne pomoči. 
21 Z zakono m z dne 20. aprila 2012 je bil člen 7 Direktive 2004 /38 dokončno v celoti prenesen v špansko 
pravo, vključno z obveznostjo, da imajo zdravstveno zavarovanje in dovolj finančnih sredstev. Ti pogoji 
od takrat veljajo tudi za španskega državljana, ki ni nikoli uresničeval svoje pravice do prostega gibanja 
in želi, da se mu pridružijo člani njegove družine, ki so državljani tretje države. Uporaba pogojev iz 
člena 7 kraljeve uredbe 240/2007 , kakor je bila spremenjena z zakono m z dne 20. aprila 2012 , za 
španske državljane, ki niso uresničevali svoje pravice do prostega gibanja, se je s poznejšo sodno 
prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) štela za učinek določbe nacionalnega prava, ki ni odvisna 
od Direktive 2004 /38. 
22 Predložitveno sodišče se glede na navedeno sprašuje, ali člen 20 PDEU ne nasprotuje španski praksi, 
v skladu s katero mora španski državljan, ki ni nikoli uresničeval svoje pravice do prostega gibanja 
v Uniji, dokazati, da ima dovolj finančnih sredstev zase in za svojega zakonca, da ne bosta postala 
breme sistema socialne pomoči. Natančneje, poudarja, da bi lahko bila ta avtomatična praksa španske 
države brez možnosti prilagoditve posebnim položajem v nasprotju z navedenim členom 20, čebi 
zaradi nje španski državljan moral zapustiti ozemlje Unije. 
23 Predložitveno sodišče pa meni, da bi se glede na španske predpise, ki urejajo zakonsko zvezo, to lahko 
zgodilo. Poudarja namreč, da pravica do skupnega življenja izhaja iz minimalne vsebine člena 32 ustave. 
Poleg tega člena 68 in 70 španskega civilnega zakonika določata, da morata zakonca živeti skupaj in da 
sporazumno določita kraj skupnega prebivališča. Iz tega naj bi sledilo, da se obveznost zakoncev na 
podlagi španskega prava, da živita skupaj, razlikuje od zgolj odločitve zaradi smotrnosti ali udobja. 
24 Po mnenju predložitvenega sodišča te obveznosti ni mogoče izpolniti, če je zakonito prebivanje 
državljana tretje države, ki je zakonec španskega državljana, odvisno od ekono mskih meril. Zavrnitev 
priznanja pravice do prebivanja zakoncu naj bi povzročila, da bi moral španski državljan, ki nima 
sredstev za preživljanje, ki se zahtevajo v skladu s členom 7 kraljeve uredbe 240/2007 , zapustiti ozemlje 
Unije, ker bi le tako lahko spoštoval in izvrševal pravico in obveznost skupnega življenja, ki ju določa 
špansko pravo. Da bi se prišlo do tega sklepa, naj ne bi bilo potrebno, da je zakonca mogoče po sodni 
poti prisiliti, da živita skupaj. 
25 Poleg tega predložitveno sodišče meni, da se člen 20 PDEU vsekakor krši s prakso španske države, 
v skladu s katero se državljanu tretje države avtomatično zavrne, da bi se v okviru družine združil 
zdržavljanom Unije, ki nikoli ni uresničeval pravice do prostega gibanja, samo zato, ker ta državljan 
ne dosega določenega življenjskega standarda , ne da bi organi preučili, ali obstaja tako razmerje 
odvisnosti med državljanom Unije in državljanom tretje države, da bi bil v primeru zavrnitve priznanja 
izvedene pravice do prebivanja navedenemu državljanu tretje države navedeni državljan Unije dejansko 
prisiljen zapustiti ozemlje Unije kot celoto. 
ECLI:EU:C:2020 :119 5 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
26 Predložitveno sodišče meni, da so španski organi zahtevo RH zavrnili le zato, ker njegova žena ni imela 
zadostnih sredstev, ne da bi preučili posebne okoliščine zadevne zakonske zveze. V zvezi s tem to 
sodišče zavrača trditve uprave, s katerimi ta graja molk žene RH glede obstoja morebitnih posebnih 
okoliščin. Po mnenju predložitvenega sodišča španska država ženi RH ni dala možnosti, da se izjavi 
o morebitnem obstoju razmerja odvisnosti med njo in njenim možem. Organi naj ne bi niti preučili 
dokazil o zadostnih sredstvih tasta RH za preživljanje, čeprav je ta izrecno predlagal, da bo prevzel 
vzdrževanje zeta, kar naj bi dokazovalo, da španska država zavrnitev izdaje dovoljenja za prebivanje 
državljanu tretje države kot družinskem u članu državljana Unije v praksi izključno in avtomatično 
utemeljuje s tem, da španski državljan nima zadostnih lastnih sredstev za preživljanje. 
27 V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (vrhovno sodišče 
Kastilije-Manče, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: 
„1. Ob upoštevanju tega, da člen 68 civilnega zakonika določa obveznost, da zakonci živijo skupaj, ali 
lahko zahteva, da mora španski državljan, ki ni uresničeval pravice do prostega gibanja, izpolnjevati 
zahteve iz člena 7(1) kraljeve uredbe 240/2007 kot nujni pogoj, da se njegovemu zakoncu, ki ni 
državljan Unije, prizna pravica do prebivanja v skladu s členom 7(2) te kraljeve uredbe, v primeru, 
da ti pogoji niso izpolnjeni, pomeni kršitev člena 20 PDEU, če mora španski državljan zaradi 
zavrnitve te pravice zapustiti ozemlje Unije v celoti? 
2. Ne glede na zgoraj navedeno in ne glede na odgovor na prejšnje vprašanje ter ob upoštevanju sodne 
prakse Sodišča Evropske unije, med drugim [sodbe z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev 
družine v Belgiji) (C-82/16, EU:C:2018 :308)], ali praksa španske države, v skladu s katero se 
avtomatično uporabi ureditev iz člena 7 kraljeve uredbe 240/2007 , in sicer da se zavrne dovoljenje 
za prebivanje družinskem u članu državljana Unije, ki nikoli ni uresničeval svobode gibanja, samo 
in izključno iz razloga, da navedeni državljan ne izpolnjuje pogojev, določenih v tej določbi, ne da 
bi se konkretno in posamično preučilo, ali med tem državljanom Unije in državljanom tretje 
države obstaja razmerje odvisnosti, ki je tako, da se iz katerega koli razloga in glede na obstoječe 
okoliščine državljan Unije, česedržavljanu tretje države zavrne pravica do prebivanja, ne more 
ločiti od družinskega člana, od katerega je odvisen, in mora zapustiti ozemlje Unije, krši člen 20 
PDEU?“ 
Vprašanji za predhodno odločanje 
Uvodne ugotovitve 
28 Najprej je treba ugotoviti, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da so pristojni španski organi na 
podlagi člena 7 kraljeve uredbe 240/2007 , s katerim je bil prenesen člen 7 Direktive 2004 /38, RH, 
maroškem u državljanu, zavrnili izdajo dovoljenja za prebivanje kot družinskem u članu državljana 
Unije, ker naj njegova žena, državljanka Unije, ne bi imela dovolj sredstev zase in za svoje družinske 
člane, da ne bi postali breme za nacionalni sistem socialne pomoči, ne da bi pri tem upoštevali 
dejstvo, da je njen oče izjavil, da je pripravljen vzdrževati RH. 
29 Predložitveno sodišče pojasnjuje tudi, da je žena RH španska državljanka, ki ni nikoli uresničevala svoje 
pravice do prostega gibanja v Uniji. Navesti je treba, da v takem položaju njen zakonec, ki je državljan 
tretje države, ne more pridobiti izvedene pravice do prebivanja niti na podlagi Direktive 2004 /38 niti na 
podlagi člena 21 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine 
v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 40 in navedena sodna praksa). 
30 Vendar iz predložitvene odločbe izhaja, da se člen 7 kraljeve uredbe 240/2007 ne uporablja le za 
prošnje za združitev družine, ki jih vloži državljan tretje države, ki je družinski član državljana Unije, 
ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja, in ki spadajo na področje uporabe Direktive 
ECLI:EU:C:2020 :119 6 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
2004 /38, ampak na podlagi ustaljene sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) tudi za prošnje 
za združitev družine, ki jih vloži državljan tretje države, ki je družinski član španskega državljana, ki ni 
nikoli uresničeval svoje pravice do prostega gibanja. 
31 V teh okoliščinah je treba opozoriti, da je treba pogoj v zvezi z zadostnostjo sredstev, ki je določen 
v členu 7 Direktive 2004 /38, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča – in kot je generalni 
pravobranilec navedel v točki 41 sklepnih predlogov – razlagati tako, da državljan Unije sicer mora 
imeti dovolj sredstev, vendar pa pravo Unije ne vsebuje nobene zahteve glede njihovega izvora, tako 
da lahko ta sredstva med drugim zagotovi družinski član navedenega državljana (glej v tem smislu 
sodbi z dne 19. oktobra 2004 , Zhu in Chen, C-200/02, EU:C:2004 :639, točke od 30 do 33, in z dne 
2. oktobra 2019 , Bajratari, C-93/18, EU:C:2019 :809, točka 30 in navedena sodna praksa). 
Drugo vprašanje 
32 Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba 
člen 20 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica zavrne prošnjo za združitev 
družine, ki jo vloži zakonec, ki je državljan tretje države, državljana Unije, ki ima državljanstvo te 
države članice in ki ni nikoli uresničeval svoje pravice do prostega gibanja, samo zato, ker ta državljan 
Unije nima na voljo dovolj sredstev zase in za svojega zakonca, da ne bi postala breme za nacionalni 
sistem socialne pomoči, ne da bi se preučilo, ali obstaja tako razmerje odvisnosti med tem 
državljanom Unije in njegovim zakoncem, da bi bil v primeru zavrnitve priznanja izvedene pravice do 
prebivanja zadnjenavedenemu navedeni državljan Unije prisiljen zapustiti ozemlje Unije kot celoto in 
bi mu bilo tako onemogočeno dejansko izvrševanje bistva pravic, ki so mu podeljene z njegovim 
statusom. 
33 Na prvem mestu je treba poudariti, da se pravo Unije načeloma ne uporablja za prošnjo za združitev 
družine državljana tretje države s članom njegove družine, ki je državljan države članice, ki ni nikoli 
uresničeval svoje pravice do prostega gibanja, in da zato načeloma ne nasprotuje ureditvi države 
članice, na podlagi katere je taka združitev družine pogojena z zadostnimi sredstvi, kot so opisana 
v prejšnji točki. 
34 Vendar je treba na drugem mestu opozoriti, da lahko sistematična naložitev takega pogoja brez kakršne 
koli izjeme pomeni kršitev izvedene pravice do prebivanja, ki jo je treba na podlagi člena 20 PDEU 
v zelo posebnih položajih priznati državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije. 
35 V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 20 PDEU vsem osebam, ki imajo državljanstvo ene od držav 
članic, v skladu z ustaljeno sodno prakso priznava status državljana Unije, ki naj bi bil temeljni status 
državljanov držav članic (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine v Belgiji), 
C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 47 in navedena sodna praksa). 
36 Državljanstvo Unije podeljuje vsakem u državljanu Unije temeljno in individualno pravico do prostega 
gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih 
v Pogodbi, in ukrepov, sprejetih za njihovo izvajanje (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi 
(Združitev družine v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 48 in navedena sodna praksa). 
37 V tem okviru je Sodišče odločilo, da člen 20 PDEU nasprotuje nacionalnim ukrepom, vključno 
z odločbami o zavrnitvi pravice do prebivanja družinskim članom državljana Unije, katerih učinek je, 
da državljanom Unije preprečujejo dejansko izvrševanje bistva vsebine pravic, ki so jim podeljene 
z njihovim statusom (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine v Belgiji), C-82/16, 
EU:C:2018 :308, točka 49 in navedena sodna praksa). 
ECLI:EU:C:2020 :119 7 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
38 Določbe Pogodbe v zvezi z državljanstvom Unije pa ne podeljujejo nikakršnih neodvisnih pravic 
državljanom tretjih držav. Morebitne pravice, ki so podeljene tem državljanom, namreč niso lastne 
pravice teh državljanov, temve č so pravice, ki so izvedene iz pravic, ki jih ima državljan Unije. Namen 
in upravičenost teh izvedenih pravic temeljita na ugotovitvi, da bi zavrnitev njihovega priznanja posegla 
zlasti v svobodo gibanja državljana Unije (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine 
v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 50 in navedena sodna praksa). 
39 V zvezi s tem je Sodišče že ugotovilo, da obstajajo zelo posebni položaji, v katerih je treba pravico do 
prebivanja kljub dejstvu, da sekundarne zakono daje o pravici do prebivanja državljanov tretjih držav ni 
mogoče uporabiti in da zadevni državljan Unije ni uresničeval pravice do prostega gibanja, vendarle 
priznati državljanu tretje države, družinskem u članu tega državljana Unije, saj bi bil sicer s tem 
državljanstvu Unije odvzet polni učinek, če bi bil zaradi zavrnitve te pravice ta državljan dejansko 
prisiljen zapustiti ozemlje Unije kot celoto in bi bil tako prikrajšan za učinkovito uživanje bistva 
pravic, podeljenih s tem statusom (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine 
v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 51). 
40 Zavrnitev podelitve pravice do prebivanja državljanu tretje države pa lahko ogrozi polni učinek 
državljanstva Unije samo, če obstaja med tem državljanom tretje države in državljanom Unije, 
njegovim družinskim članom, tako razmerje odvisnosti, da povzroči, da je ta državljan Unije prisiljen 
spremljati zadevnega državljana tretje države in zapustiti ozemlje Unije kot celoto (sodba z dne 
8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 52 in 
navedena sodna praksa). 
41 Iz tega sledi, da je lahko državljan tretje države do priznanja izvedene pravice do prebivanja na podlagi 
člena 20 PDEU upravičen, le če bi bila v primeru nepriznanja take pravice do prebivanja tako ta 
državljan kot državljan Unije, ki je njegov družinski član, prisiljena zapustiti ozemlje Unije. Zato je 
priznanje take izvedene pravice do prebivanja mogoče le takrat, kadar državljan tretje države, ki je 
družinski član državljana Unije, ne izpolnjuje pogojev za pridobitev pravice do prebivanja v državi 
članici, katere državljan je navedeni državljan, na podlagi drugih določb in zlasti na podlagi nacionalne 
ureditve, ki se uporablja za združitev družine. 
42 Ko pa se ugotovi, da državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, na podlagi 
nacionalnega prava ali sekundarne zakono daje Unije ni mogoče podeliti nobene pravice do prebivanja, 
je posledica dejstva – da med tem državljanom in tem državljanom Unije obstaja tako razmerje 
odvisnosti, da bi bil navedeni državljan Unije v primeru odstranitve njegovega družinskega člana, 
državljana tretje države, z ozemlja Unije prisiljen zapustiti ozemlje Unije kot celoto – to, da člen 20 
PDEU zadevno državo članico načeloma obvezuje, da mu prizna izvedeno pravico do prebivanja. 
43 Vendar je treba na tretjem mestu še poudariti, da je Sodišče že potrdilo, da izvedena pravica do 
prebivanja, ki izhaja iz člena 20 PDEU, ni absolutna, saj lahko države članice v nekaterih posebnih 
okoliščinah njeno priznanje zavrnejo. 
44 Tako je Sodišče že razsodilo, da ta člen 20 PDEU ne posega v možnost držav članic, da se sklicujejo na 
izjemo od navedene izvedene pravice do prebivanja, povezano zlasti z vzdrževanjem javnega reda in 
varovanjem javne varnosti (sodbi z dne 13. septembra 2016 , CS, C-304/14, EU:C:2016 :674, točka 36, in 
z dne 13. septembra 2016 , Rendón Marín, C-165/14, EU:C:2016 :675, točka 81). 
45 Zavrnitev pravice do prebivanja družinskega člana državljana Unije, ki je državljan tretje države, ki 
temelji na obstoju resnične, sedanje in dovolj resne grožnje za javni red ali javno varnost ob 
upoštevanju, med drugim, kaznivih dejanj, ki jih je storil navedeni državljan, je torej v skladu 
s pravom Unije, tudi če povzroči obveznost državljana Unije, njegovega družinskega člana, da zapusti 
ozemlje Unije (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi). (Združitev družine v Belgiji), C-82/16, 
EU:C:2018 :308, točka 92 in navedena sodna praksa). 
ECLI:EU:C:2020 :119 8 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
46 Zato je treba preučiti, ali člen 20 PDEU državam članicam na enak način omogoča, da uvedejo izjemo 
od izvedene pravice do prebivanja, zagotovljene s tem členom, ki je povezana z zahtevo po zadostnih 
sredstvih državljana Unije. 
47 V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba pri presoji izjeme od izvedene pravice do prebivanja, ki 
izhaja iz člena 20 PDEU, zlasti upoštevati pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, ki 
je določena v členu 7 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (sodbi z dne 13. septembra 2016 , CS, 
C-304/14, EU:C:2016 :674, točka 36, in z dne 13. septembra 2016 , Rendón Marín, C-165/14, 
EU:C:2016 :675, točka 81), in bolj na splošno, načelo sorazmernosti kot splošno načelo prava Unije. 
48 Če pabisedržavljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, izvedena pravica do 
prebivanja na ozemlju države članice, katere državljanstvo ima ta državljan Unije, zavrnila zgolj zato, 
ker slednji nima zadostnih sredstev, čeprav med navedenim državljanom in tem državljanom tretje 
države obstaja tako razmerje odvisnosti, kot je opisano v točki 39 te sodbe, bi to pomenilo poseg 
v dejansko izvrševanje bistva pravic, ki izhajajo iz statusa državljana Unije, ki ne bi bil sorazmeren 
glede na cilj, ki se ga želi doseči s pogojem v zvezi s sredstvi, in sicer cilj zaščititi javne finance 
zadevne države članice. Tak izključno ekono mski cilj se namreč bistveno razlikuje od cilja vzdrževanja 
javnega reda in varovanja javne varnosti in z njim ni mogoče upravičiti tako resnih posegov v dejansko 
izvrševanje bistva pravic, ki izhajajo iz statusa državljana Unije. 
49 Iz tega sledi, da člen 20 PDEU – kadar med državljanom Unije in državljanom tretje države, ki je 
njegov družinski član, obstaja razmerje odvisnosti v smislu točke 39 te sodbe – nasprotuje temu, da 
država članica določi izjemo od izvedene pravice do prebivanja, ki je s tem členom priznana temu 
državljanu tretje države, samo zato, ker navedeni državljan Unije nima zadostnih sredstev. 
50 Zato lahko obveznost, da mora državljan Unije imeti dovolj sredstev zase in za družinskega člana, 
državljana tretje države – kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 66 sklepnih 
predlogov – ogrozi polni učinek člena 20 PDEU, kadar vodi do tega, da mora navedeni državljan tretje 
države zapustiti ozemlje Unije kot celoto in da je zaradi obstoja razmerja odvisnosti med navedenim 
državljanom tretje države in državljanom Unije ta državljan Unije dejansko prisiljen spremljati tega 
državljana tretje države in tako tudi sam zapustiti ozemlje Unije. 
51 Na četrtem mestu, Sodišče je glede postopkovnih pravil, v skladu s katerimi se lahko državljan tretje 
države v okviru vloge za izdajo dovoljenja za prebivanje zaradi združitve družine sklicuje na obstoj 
izvedene pravice na podlagi člena 20 PDEU, razsodilo, da so države članice sicer pristojne za določitev 
pravil uveljavljanja izvedene pravice do prebivanja, ki jo je treba v zelo posebnih položajih iz točke 39 
te sodbe priznati državljanu tretje države na podlagi člena 20 PDEU, vendar pa ta postopkovna pravila 
ne smejo ogroziti polnega učinka navedenega člena 20 (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. In drugi 
(Združitev družine v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 54). 
52 Čeprav nacionalnim organom ni treba sistematično in na lastno pobudo preverjati obstoja razmerja 
odvisnosti v smislu člena 20 PDEU, saj mora zadevna oseba predložiti dokaze, na podlagi katerih je 
mogoče presoditi, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 20 PDEU, bi bil polni učinek tega člena 
vendarle ogrožen, čebisedržavljanu tretje države ali državljanu Unije, njegovemu družinskem u članu, 
onemogočilo uveljavljanje dokazov, na podlagi katerih je mogoče presoditi, ali med njima obstaja 
razmerje odvisnosti v smislu člena 20 PDEU (glej po analogiji sodbo z dne 10. maja 2017 , 
Chavez-Vilchez in drugi, C-133/15, EU:C:2017 :354, točki 75 in 76). 
53 Torej, kadar državljan tretje države pri pristojnem nacionalnem organu vloži vlogo za priznanje pravice 
do prebivanja zaradi združitve družine z državljanom Unije, ki je državljan zadevne države članice, ta 
organ te vloge ne more avtomatično zavrniti samo zato, ker ta državljan Unije nima zadostnih 
sredstev. Nasprotno, ta organ mora na podlagi dokazov – ki jih morata imeti zadevni državljan tretje 
države in zadevni državljan Unije možnost predložiti – in, če je potrebno, opravljenih potrebnih 
poizvedb presoditi, ali med tema osebama obstaja tako razmerje odvisnosti, kot je opisano v točki 39 te 
ECLI:EU:C:2020 :119 9 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
sodbe, tako da je treba temu državljanu načeloma priznati izvedeno pravico do prebivanja na podlagi 
člena 20 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 10. maja 2017 , Chavez-Vilchez in drugi, C-133/15, 
EU:C:2017 :354, točke od 75 do 77). 
54 Glede na zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 20 PDEU razlagati 
tako, da nasprotuje temu, da država članica zavrne prošnjo za združitev družine, ki jo vloži zakonec, ki 
je državljan tretje države, državljana Unije, ki ima državljanstvo te države članice in ki ni nikoli 
uresničeval svoje pravice do prostega gibanja, samo zato, ker ta državljan Unije nima na voljo dovolj 
sredstev zase in za svojega zakonca, da ne bi postala breme za nacionalni sistem socialne pomoči, ne 
da bi se preučilo, ali obstaja tako razmerje odvisnosti med tem državljanom Unije in njegovim 
zakoncem, da bi bil v primeru zavrnitve priznanja izvedene pravice do prebivanja zadnjenavedenemu 
navedeni državljan Unije prisiljen zapustiti ozemlje Unije kot celoto in bi mu bilo tako onemogočeno 
dejansko izvrševanje bistva pravic, ki so mu podeljene z njegovim statusom. 
Prvo vprašanje 
55 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20 PDEU razlagati tako, da 
razmerje odvisnosti, ki lahko upravičuje priznanje izvedene pravice do prebivanja na podlagi tega člena, 
obstaja samo zato, ker morata polnoletni državljan države članice, ki ni nikoli uresničeval svoje pravice 
do prostega gibanja, in njegov polnoletni zakonec, ki je državljan tretje države, na podlagi obveznosti, ki 
izhajajo iz zakonske zveze v skladu s pravom države članice, katere državljan je državljan Unije, živeti 
skupaj. 
56 Na prvem mestu je treba opozoriti, da je odrasla oseba drugače kot mladoletniki, še posebej, česo 
majhni otroci, načeloma sposobna živeti neodvisno od članov svoje družine. Iz tega sledi, da je 
priznanje takega razmerja odvisnosti med dvema odraslima osebama, članoma iste družine, ki ustvarja 
izvedeno pravico do prebivanja na podlagi člena 20 PDEU, mogoče samo v izjemnih primerih, v katerih 
glede na vse upoštevne okoliščine zadevne osebe nikakor ni mogočeločiti od njenega družinskega 
člana, od katerega je odvisna (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev 
družine v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 65). 
57 Na drugem mestu, iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da le dejstvo, da bi si državljan države 
članice iz ekono mskih razlogov ali zaradi ohranitve družinske skupnosti na ozemlju Unije lahko želel, 
da bi lahko njegovi družinski člani brez državljanstva države članice prebivali z njim na ozemlju Unije, 
samo po sebi ne zadošča za ugotovitev, da bi bil državljan Unije prisiljen zapustiti ozemlje Unije, če 
taka pravica ni podeljena (sodba z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi (Združitev družine v Belgiji), 
C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 74 in navedena sodna praksa). 
58 Tako obstoj družinske vezi, naj bo biološka ali pravna, med državljanom Unije in njegovim družinskim 
članom, ki je državljan tretje države, ne more zadostovati za utemeljitev tega, da se na podlagi člena 20 
PDEU navedenemu družinskem u članu prizna izvedena pravica do prebivanja na ozemlju države 
članice, katere državljan je ta državljan Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2018 , K.A. in drugi 
(Združitev družine v Belgiji), C-82/16, EU:C:2018 :308, točka 75). 
59 Na tretjem mestu, Sodišče je tudi ugotovilo, da načelo mednarodnega prava, potrjeno v členu 3 
Protokola št. 4 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisani 
4. novembra 1950 v Rimu, ki ga pravo Unije v odnosih med državami članicami ne more zanemariti, 
nasprotuje temu, da država članica lastnim državljanom odvzame pravico do vstopa na njeno ozemlje 
ali prebivanja v njej na kateri koli podlagi. 
ECLI:EU:C:2020 :119 10 
SODBA Z DNE 27. 2. 2020 – ZADEVA C-836/18  
SUBDELEGACIÓN DEL GOBIERNO EN CIUDAD REAL (ZAKONEC DRŽAVLJANA UNIJE)  
60 Ker je torej državljanom države članice priznana brezpogojna pravica do prebivanja na njenem ozemlju 
(sodba z dne 14. novembra 2017 , Lounes, C-165/16, EU:C:2017 :862, točka 37), država članica svojemu 
državljanu ne more zakonito naložiti, naj zapusti njeno ozemlje, zlasti zato, da bi spoštoval obveznosti, 
ki izhajajo iz njegove zakonske zveze, ne da bi kršila načelo mednarodnega prava, navedeno v prejšnji 
točki te sodbe. 
61 Zato tudi če pravila države članice v zvezi z zakonsko zvezo – kot to zatrjuje predložitveno sodišče 
glede španskega prava – državljanu te države članice in njegovemu zakoncu nalagajo, da živita skupaj, 
taka obveznost navedenega državljana nikoli ne bi mogla pravno prisiliti k temu, da zapusti ozemlje 
Unije, tudi če njegovemu zakoncu, državljanu tretje države, ne bi bilo izdano dovoljenje za prebivanje 
na ozemlju navedene države članice. Ob upoštevanju navedenega taka zakonska obveznost zakoncev, 
da živita skupaj, sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev, da med njima obstaja tako razmerje 
odvisnosti, da bi moral ta državljan Unije v primeru odstranitve njegovega zakonca z ozemlja Unije 
tega spremljati in zato tudi sam zapustiti ozemlje Unije. 
62 Vsekakor je iz predložitvene odločbe razvidno, da obveznost zakoncev, da živita skupaj, ki izhaja iz 
španskega prava, v sodnem postopku ni izvršljiva. 
63 Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 20 PDEU razlagati 
tako, da razmerje odvisnosti, ki lahko upravičuje priznanje izvedene pravice do prebivanja na podlagi 
tega člena, ne obstaja samo zato, ker morata polnoletni državljan države članice, ki ni nikoli 
uresničeval svoje pravice do prostega gibanja, in njegov polnoletni zakonec, ki je državljan tretje 
države, na podlagi obveznosti, ki izhajajo iz zakonske zveze v skladu s pravom države članice, katere 
državljan je državljan Unije, živeti skupaj. 
Stroški 
64 Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim 
sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški 
omenjenih strank, se ne povrnejo. 
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo: 
1. Člen 2 0 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica zav rne prošnjo za 
združitev družine, ki jo vloži zakonec, ki je državljan tretje države, državljana E v ropske unije, 
ki ima državljanstvo te države članice in ki ni nikoli uresničeval svoje pravice do prostega 
gibanja, samo zato, ker ta državljan Unije nima na voljo dovolj sredstev zase in za svojega 
zakonca, da ne bi postala breme za nacionalni sistem socialne pomoči, ne da bi se preučilo, 
ali obstaja tako razmerje odvisnosti med tem državljanom Unije in njegovim zakoncem, da bi 
bil v primeru zav rnitve priznanja iz vedene pravice do prebivanja zadnjenavedenemu navedeni 
državljan Unije prisiljen zapustiti ozemlje E v ropske unije kot celoto in bi mu bilo tako 
onemogočeno dejansko iz v rševanje bistva pravic, ki so mu podeljene z njegovim statusom. 
2. Člen 2 0 PDEU je treba razlagati tako, da razmerje odvisnosti, ki lahko upravičuje priznanje 
iz vedene pravice do prebivanja na podlagi tega člena, ne obstaja samo zato, ker morata 
polnoletni državljan države članice, ki ni nikoli uresničeval svoje pravice do prostega gibanja, 
in njegov polnoletni zakonec, ki je državljan tretje države, na podlagi obveznosti, ki iz hajajo iz 
zakonske z veze v skladu s pravom države članice, katere državljan je državljan E v ropske unije, 
živeti skupaj. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2020 :119 11