ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člena 151 in 153 PDEU ter člene 3, 4, 11 in 12 Direktive [2008/94] razlagati tako, da dopuščajo nacionalno določbo, kot je člen 4(1) [zakona o varstvu terjatev delavcev], v skladu s katero se varstva neporavnanih delovnopravnih terjatev ne prizna osebam, katerih delovna razmerja so prenehala pred določenim obdobjem treh mesecev pred vpisom odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad premoženjem delodajalca v sodni register? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali je treba načelo postopkovne avtonomije držav članic ob upoštevanju načel enakovrednosti, učinkovitosti in sorazmernosti v okviru socialnega cilja členov 151 in 153 PDEU in Direktive [2008/94] razumeti tako, da je v skladu z njim dopusten nacionalni ukrep, kot je člen 25 [zakona o varstvu terjatev delavcev], v skladu s katerim, ko se izteče rok dveh mesecev od vpisa odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti v sodni register, pravice do uveljavljanja in poplačila zajamčenih terjatev ugasnejo, če nacionalno pravo države članice vsebuje določbo, kot je člen 358(1), točka 3, zakonika o delovnih razmerjih, v skladu s katero je rok za uveljavljanje neporavnanih delovnopravnih terjatev tri leta od dneva, na katerega bi morala biti terjatev poravnana, in se za plačila, opravljena po izteku tega roka, ne šteje, da so opravljena brez pravne podlage? 3. Ali je treba člen 20 [Listine] razlagati tako, da dopušča tako razlikovanje, prvič, med delavci, ki imajo neporavnane terjatve, katerih delovna razmerja so prenehala pred določenim obdobjem treh mesecev pred vpisom odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad premoženjem delodajalca v sodni register, in delavci, katerih delovna razmerja so prenehala med določenim obdobjem treh mesecev, ter drugič, med temi delavci in delavci, ki imajo na podlagi člena 358(1), točka 3, zakonika o delovnih razmerjih ob prenehanju delovnih razmerij pravico uveljavljati varstvo neporavnanih terjatev v obdobju treh let, ki začne teči na dan, na katerega bi morala biti poravnana terjatev? 4. Ali je treba člen 4 v povezavi s členom 3 Direktive [2008/94] in z načelom sorazmernosti razlagati tako, da je v skladu z njim dopustna določba, kot je člen 25 [zakona o varstvu terjatev delavcev], v skladu s katero, ko se izteče rok dveh mesecev od vpisa odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti v sodni register, pravice do uveljavljanja in poplačila zajamčenih terjatev delavcev samodejno in ne da bi bilo mogoče presoditi upoštevne okoliščine vsakega posameznega primera ugasnejo?“
4

V uvodnih izjavah 11, 12, 18, 40, 41 in 42 Direktive 2013/32 je navedeno: „(11) Da bi zagotovili izčrpno in učinkovito oceno potreb po mednarodni zaščiti prosilcev v smislu Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite [(UL 2011, L 337, str. 9)], bi moral okvir Unije za postopke priznavanja ali odvzema mednarodne zaščite temeljiti na konceptu enotnega postopka. (12) Glavni cilj te direktive je nadalje razvijati standarde glede postopkov za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite v državah članicah z namenom uvedbe skupnega azilnega postopka v Uniji. […] (18) V interesu držav članic in prosilcev za mednarodno zaščito je, da se o prošnjah za mednarodno zaščito odloči, kakor hitro je to mogoče, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave, ki je v teku. […] (40) Bistveno vodilo pri ocenjevanju utemeljenosti posamezne prošnje za mednarodno zaščito je varnost prosilca v njegovi izvorni državi. Kadar je možno tretjo državo šteti za varno izvorno državo, bi bilo treba državam članicam omogočiti, da jo označijo za varno in da domnevajo, da je varna tudi za posameznega prosilca, razen če prosilec predloži nasprotne dokaze. (41) Glede na doseženo raven harmoniziranosti pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav in osebe brez državljanstva kot upravičenci do mednarodne zaščite, bi bilo treba določiti skupna merila za označitev tretjih držav za varne izvorne države. (42) Označitev tretje države za varno izvorno državo za namene te direktive ne more predstavljati absolutnega zagotovila za varnost državljanov te države. Ocena, na kateri temelji takšna označitev, lahko že zaradi svoje narave upošteva le splošne državljanske, pravne in politične okoliščine v tej državi ter to, ali so v tej državi subjekti, spoznani za krive preganjanja, mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja, dejansko podvrženi sankcijam. Zato je pomembno, da se označitev zadevne države za varno ne uporablja za prosilca, ki izkaže, da ob upoštevanju njegovih posebnih okoliščin obstajajo tehtni razlogi zoper štetje te države za varno.“
Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb, podpisan 21. junija 1999 v Luxembourgu, je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je delavcu migrantu, ki sklene posebni dogovor za vključitev v sistem socialne varnosti te države članice, naloženo, da plačuje prispevke na podlagi minimalne prispevne osnove, tako da bo pristojni nosilec navedene države članice pri izračunu teoretičnega zneska njegove starostne pokojnine obdobje, ki je zajeto s tem dogovorom, obravnaval kot obdobje, ki je bilo dopolnjeno v tej državi članici, in bo za ta izračun upošteval zgolj prispevke, ki so bili plačani v okviru navedenega dogovora, čeprav je navedeni delavec, preden je uresničil svojo pravico do prostega gibanja, v zadevni državi članici plačeval prispevke na podlagi osnov, ki so bile višje od minimalne prispevne osnove, in ima delavec, ki svoje pravice do prostega gibanja ni uresničil in sklene tak dogovor, možnost plačevati prispevke na podlagi osnov, ki so višje od minimalne prispevne osnove.
24

V teh okoliščinah je Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba izjeme v členu 3(2), prva in druga alinea, Direktive [95/46], ki zadevajo področje uporabe, razlagati tako, da zbiranje in obdelava osebnih podatkov, ki ju opravijo člani verske skupnosti med oznanjevanjem od vrat do vrat, ne spadata na področje uporabe navedene direktive? Kakšen pomen ima pri presoji uporabe Direktive [95/46] na eni strani okoliščina, da oznanjevanje, v okviru katerega se zberejo podatki, organizirajo verska skupnost in njene župnije, in na drugi strani okoliščina, da gre hkrati tudi za osebno versko prakso članov verske skupnosti? 2. Ali je treba opredelitev pojma ‚zbirka‘ v členu 2(c) Direktive [95/46] ob upoštevanju uvodnih izjav 26 in 27 navedene direktive razlagati tako, da niz osebnih podatkov, ki se med zgoraj opisanim oznanjevanjem od vrat do vrat ne zbirajo avtomatizirano (ime in naslov ter drugi možni podatki in značilnosti, ki zadevajo osebo), (a) ne pomeni take zbirke zato, ker v smislu opredelitev v finskem zakonu [št. 523/1999] ne gre izrecno za specifične kartoteke ali sezname ali podobne sisteme razvrščanja, namenjene iskanju, ali (b) pomeni tako zbirko zato, ker je na podlagi podatkov ob upoštevanju njihovega namena dejansko enostavno in brez pretiranih stroškov mogoče pridobiti informacije, potrebne za poznejšo uporabo, kakor je to določeno v finskem zakonu [št. 523/1999]? 3. Ali je treba izraz ‚[…] ki sam ali skupaj z drugimi določa namene in sredstva obdelave osebnih podatkov […]‘ iz člena 2(d) Direktive [95/46] razlagati tako, da je mogoče versko skupnost, ki organizira dejavnost, v okviru katere se zbirajo osebni podatki (med drugim z razdelitvijo območij, na katerih delujejo oznanjevalci, izvajanjem oznanjevanja in vodenjem evidenc oseb, ki ne želijo, da oznanjevalci pridejo k njim), v zvezi s to dejavnostjo njenih članov šteti za upravljavca osebnih podatkov, čeprav verska skupnost navaja, da imajo dostop do zbranih podatkov le posamezni oznanjevalci? 4. Ali je treba člen 2(d) Direktive [95/46] razlagati tako, da je versko skupnost mogoče šteti za upravljavca le tedaj, če sprejme druge specifične ukrepe, na primer določi naloge ali izda pisna navodila, s katerimi usmerja zbiranje podatkov, ali pa zadošča, da ima verska skupnost dejansko vlogo pri usmerjanju dejavnosti njenih članov? Odgovor na tretje in četrto vprašanje je potreben le, če je Direktivo [95/46] na podlagi odgovorov na prvo in drugo vprašanje treba uporabiti. Odgovor na četrto vprašanje je potreben le, če ob upoštevanju tretjega vprašanja ni mogoče izključiti uporabe člena 2(d) Direktive [95/46] za versko skupnost.“
17

Pritožnici iz postopka v glavni stvari sta zoper to sodbo pri predložitvenem sodišču vložili pritožbo ter v okviru prvega in drugega pritožbenega razloga trdili, da se člen 115 zakonske uredbe št. 163/2006 ali, podredno, člen 1664 civilnega zakonika, v nasprotju z odločitvijo Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna (deželno upravno sodišče za Sardinijo) uporablja za javno naročilo iz zadeve v glavni stvari. Pritožnici iz postopka v glavni stvari sta prav tako izpodbijali skladnost členov 115 in 206 zakonske uredbe št. 163/2006 s pravom Unije, v okviru česar sta trdili, da sta ti določbi v delu, v katerem se želi z njima izključiti možnost spremembe cen v prometnem sektorju, natančneje v pogodbah o čiščenju, v nasprotju zlasti s členom 3(3) PEU, členoma 26, 101 in naslednjimi PDEU ter Direktivo 2004/17. Nacionalna ureditev naj bi bila tako glede na zakonodajo Unije pretirana in neupravičena. Navedena ureditev naj bi bila tudi neupravičeno nesorazmerna, podjetje, ki mu je bilo oddano naročilo za storitev čiščenja, pa naj bi bilo v primerjavi z javnim podjetjem z njo postavljeno v podrejen in ranljiv položaj, zaradi česar naj bi nastalo nepravično in nesorazmerno pogodbeno neravnovesje, v končni fazi pa naj bi se s tem spremenila tudi pravila delovanja trga. Nazadnje, če naj bi izključitev možnosti spremembe cene v vseh pogodbah, ki so bile sklenjene in se uporabljajo za posebne sektorje, izhajala neposredno iz Direktive 2004/17, naj ta ne bi bila veljavna.
33

V zvezi s tem se na podlagi člena 17(a) Uredbe št. 805/2004 zahteva, da so nekateri podatki, med katerimi so tisti, ki se nanašajo na ime in naslov institucije, na katero je treba nasloviti odgovor oziroma pri kateri bi se, če bi bilo treba, lahko udeležili postopka, jasno razvidni iz listine o začetku postopka, drugega enakovrednega akta in iz vsakega poziva pred sodišče ali akta, ki mu je priložen.
1.

Institucije Evropske unije – Pravica javnosti do dostopa do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do dokumentov – Varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij – Obseg – Uporaba za upravne spise, ki se nanašajo na postopke nadzora državnih pomoči – Splošna domneva, da se izjema od pravice do dostopa uporabi za vse dokumente v upravnem spisu – Prošnja, ki se nanaša zgolj na nekatere dokumente v navedenem spisu – Nevplivanje (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4(2), tretja alinea) (Glej točko 31.)
Člen 21 KISS, kakor je bil spremenjen z Uredbo (EU) št. 265/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. marca 2010 o spremembi Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma in Uredbe (ES) št. 562/2006 v zvezi z gibanjem oseb z vizumom za dolgoročno prebivanje (UL 2010, L 85, str. 1) in z Uredbo (EU) št. 610/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o spremembi Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah), Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, uredb Sveta (ES) št. 1683/95 in (ES) št. 539/2001 ter uredb (ES) št. 767/2008 in (ES) št. 810/2009 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2013, L 182, str. 1), določa:

„1. Tujci, ki imajo veljavno dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala ena od držav članic, se lahko na podlagi tega dovoljenja in veljavne potne listine do tri mesece v katerem koli šestmesečnem obdobju prosto gibljejo na ozemlju drugih držav članic, če izpolnjujejo pogoje za vstop iz člena 5(1)(a), (c) in (e) Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o Zakoniku skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) in niso na nacionalnem seznamu razpisanih ukrepov zadevne države članice.

2. Odstavek 1 se uporablja tudi za tujce, ki imajo dovoljenje za začasno prebivanje, ki ga je izdala ena od pogodbenic, in za potne listine, ki jih je izdala ta pogodbenica.

[…]“
Pomoči, ki jih dodelijo države – Sklep, s katerim je bila pomoč razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom in je bila naložena zagotovitev njenega vračila – Določitev obveznosti držav članic – Dolžnost takojšnje in učinkovite izvršitve sklepa Komisije – Obveznost vračila – Obseg – Zagotovitev dejanskega vračila dolgovanih zneskov – Nevplivanje

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Denarne sankcije – Denarna kazen – Naložitev plačila – Zahteva – Nadaljevanje neizpolnitve obveznosti do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča – Zagotovitev vračila pomoči, ki ni združljiva z notranjim trgom – Podjetja, ki so prejela pomoči in ki so v stečaju – Vpis pomoči na seznam terjatev za vzpostavitev prejšnjega stanja – Obveznost zahtevati vračilo pomoči ali likvidacijo podjetja v roku, ki ga določi Komisija

(člen 260(2) PDEU)
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da je dovolilo uporabo označenega goriva za zasebno rekreacijsko plovbo, celo kljub temu, da za to gorivo ne velja nobena oprostitev ali znižanje trošarine, ni izpolnilo obveznosti, ki jih ima na podlagi Direktive Sveta 95/60/ES z dne 27. novembra 1995 o davčnem označevanju plinskega olja in kerozina.
V okviru ničnostne tožbe je treba pravni interes ohraniti do konca postopka in sodišče, ki odloča o sporu, lahko po uradni dolžnosti in kadar koli med postopkom ugotovi, da stranka zaradi okoliščine, ki je nastala po datumu vložitve začetnega procesnega akta, nima interesa vztrajati pri svojem predlogu. V zvezi s tem, če lahko sodišče Unije po uradni dolžnosti in kadarkoli med postopkom obravnava vprašanje o neohranitvi pravnega interesa tožeče stranke, lahko to vprašanje preuči tudi, kadar je njegovo obravnavo med postopkom predlagala stranka, ki se v ta namen sklicuje na dovolj resne elemente. V okviru te preučitve mora sodišče Unije tožečo stranko pozvati, naj se izreče o tem vprašanju, in ji dati možnost, da predloži elemente, s katerimi je mogoče upoštevno utemeljiti ohranitev njenega pravnega interesa.

(Glej točke od 38 do 40.)
Glede sporazumov STO pa je iz ustaljene sodne prakse Sodišča razvidno, da glede na svojo naravo in sistematiko načeloma niso del pravil, na podlagi katerih je mogoče nadzirati zakonitost aktov institucij Unije (glej zlasti sodbe z dne 23. novembra 1999, Portugalska/Svet, C‑149/96, EU:C:1999:574, točka 47; z dne 1. marca 2005, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, točka 39, in z dne 4. februarja 2016, C & J Clark International in Puma, C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74, točka 85).

Le v dveh izjemnih položajih, ki izhajata iz namena zakonodajalca Unije, da omeji svoj manevrski prostor pri uporabi pravil STO, je Sodišče presodilo, da sodišče Unije po potrebi opravi nadzor zakonitosti akta Unije in aktov, sprejetih za njegovo uporabo, glede na sporazume STO ali sklep DSB, s katerim je ugotovljeno neupoštevanje teh sporazumov (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, Komisija/Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, točka 40).

Gre za, prvič, položaj, v katerem je bil namen Unije izvršiti posebno obveznost, ki jo je prevzela v okviru teh sporazumov, in drugič, položaj, v katerem zadevni pravni akt Unije izrecno napotuje na posamične določbe teh sporazumov (glej sodbo z dne 16. julija 2015, Komisija/Rusal Armenal, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, točka 41 in navedena sodna praksa).

Zato je v obravnavani zadevi ob upoštevanju teh meril treba ugotoviti, ali je veljavnost spornih uredb mogoče preučiti glede na člen VI GATT 1994 in sklep DSB z dne 28. julija 2011.

Najprej, glede Uredbe št. 91/2009, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, je treba opozoriti, da ta akt ne napotuje izrecno na točno opredeljene določbe člena VI GATT 1994 niti iz njega ne izhaja, da je Svet s sprejetjem te uredbe nameraval izpolniti posebno obveznost, prevzeto v okviru tega sporazuma ali, splošneje, sporazumov STO.

Dalje, čeprav izvedbeni uredbi št. 924/2012 in 2015/519 do neke mere odražata pripravljenost Unije, da ukrepa v zvezi s sklepom DSB z dne 28. julija 2011, to glede na izjemnost primerov, v katerih je mogoč nadzor zakonitosti glede na pravila STO, kot je bilo opozorjeno v točki 47 te sodbe, ne more zadostovati za ugotovitev, da je Unija s sprejetjem navedenih uredb nameravala izpolniti posebno obveznost, ki jo je sprejela v okviru STO, ki lahko upraviči izjemo glede tega, da se pred sodiščem Unije ni mogoče sklicevati na pravila STO, in omogoči, da to nadzoruje zakonitost zadevnih določb Unije glede na ta pravila (glej v tem smislu sodbe z dne 1. marca 2005, Van Parys, C‑377/02, EU:C:2005:121, točke od 42 do 48, ter z dne 4. februarja 2016, C & J Clark International in Puma, C‑659/13 in C‑34/14, EU:C:2016:74, točke od 93 do 98).

V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da bi bilo zakonitost spornih uredb mogoče presojati glede na člen VI GATT 1994 ali glede na sklep DSB z dne 28. julija 2011.

(Glej točke 44,od 47 do 50, 52 in 56.)
Zadeva C‑238/17

UAB „Renerga“

proti

AB „Energijos skirstymo operatorius“

in

AB „Lietuvos energijos gamyba“

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrajno sodišče v Vilni, Litva))

„Predhodno odločanje – Direktiva 2009/72/ES – Člen 3(2), (6) in (15) ter člen 36(f) – Notranji trg električne energije – Hipotetična narava vprašanj za predhodno odločanje – Nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. novembra 2018

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Predlog za razlago določb prava Unije, ki se v sporu o glavni stvari očitno ne uporabijo – Neuporaba Direktive 2009/72 za proizvajalca električne energije, za katerega ne velja obveznost javnih storitev – Nedopustnost

(člen 267 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/72, člen 3(2))

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna, Litva) z odločbo z dne 11. aprila 2017, ni dopusten.

V zvezi s tem člen 3(2) Direktive 2009/72 določa, da lahko ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe ES, zlasti njenega člena 86, države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na zanesljivost, vključno z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, ki vključuje učinkovito rabo energije, energije iz obnovljivih virov in varstvo podnebja.

Predložitveno sodišče je v odgovoru pojasnilo, da litovska zakonodaja ne zavezuje družbe Renerga k proizvodnji in dobavi električne energije iz obnovljivih virov energije. Po mnenju tega sodišča družba Renerga ni vključena na seznam ponudnikov javnih storitev, ki ga je sprejela litovska vlada, temveč se je prostovoljno zavezala, da bo proizvajala električno energijo in jo prodajala toženim strankam v postopku v glavni stvari. Odgovor predložitvenega sodišča je zato treba razumeti tako, da zadevna država članica družbi Renerga ni naložila obveznosti javnih storitev v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72.

Iz tega izhaja, da določb prava Unije, katerih razlaga se zahteva, v okoliščinah zadeve v glavni stvari ni mogoče uporabiti niti neposredno niti posredno in da so zato vsa vprašanja, predložena v okviru te zadeve, hipotetična.

(Glej točke 23 in od 26 do 28 ter izrek.)
Člen 19(2), prvi pododstavek, Uredbe (ES) št. 561/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 je treba razlagati tako, da neposredno pooblašča pristojne organe države članice, da naložijo kazen podjetju ali njegovemu poslovodji za kršitev navedene uredbe, ugotovljeno na ozemlju te države članice, za katero še ni bila naložena kazen, tudi če je bila kršitev storjena na ozemlju druge države članice, v kateri ima podjetje sedež.

(Glej točko 35 in izrek.)
1.

Okolje – Odpadki – Odlaganje odpadkov na odlagališčih – Direktiva 1999/31 – Neobstoj zaprtja neskladnih odlagališč – Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 1999/31, členi 7(g), 13, 14 od (a) do (c) in 15(1) ter Priloga I, točka 1) (Glej točke 43, od 45 do 47, 54, 61, 66 in 67.)
Člen 7(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa in člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero se lahko s kolektivno pogodbo določi, da se pri izračunu nadomestila plače za čas dopusta upošteva zmanjšanje plače, ki je v referenčnem obdobju nastalo zaradi dni, v katerih zaradi dela s skrajšanim delovnim časom dejansko ni bilo opravljeno nobeno delo, zaradi česar delavec za obdobje minimalnega letnega dopusta, do katerega je upravičen na podlagi tega člena 7(1), prejme nižje nadomestilo plače za čas dopusta od običajne plače, ki jo prejema v obdobjih dela. Predložitveno sodišče mora nacionalno ureditev razlagati, čim bolj mogoče, ob upoštevanju besedila in namena Direktive 2003/88, tako da nadomestilo plače za čas dopusta, ki je izplačano delavcem iz naslova minimalnega dopusta, določenega v navedenem členu 7(1), ni nižje od povprečja običajne plače, ki jo ti prejmejo v obdobju, ko dejansko opravljajo delo.

V zvezi s tem sta povečanje pravic do plačanega letnega dopusta nad minimum, ki ga zahteva člen 7(1) Direktive 2003/88, ali možnost pridobitve pravice do strnjenega plačanega letnega dopusta ugodna ukrepa za delavce, ki presegata minimalne zahteve iz te določbe, in ju zato ta ne ureja. Ta ukrepa ne moreta biti namenjena temu, da se nadomesti negativni učinek, ki ga ima za delavca zmanjšanje dolgovanega plačila iz naslova tega dopusta, ne da bi se s tem ogrozila pravica do plačanega letnega dopusta na podlagi te določbe, katere sestavni del je pravica delavca, da v obdobju počitka in oddiha uživa finančne razmere, ki so primerljive s tistimi, ki se nanašajo na opravljanje njegovega dela.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pridobitev običajne plače v obdobju plačanega letnega dopusta namenjena temu, da se delavcu omogoči, da dopust, do katerega je upravičen, dejansko izrabi (glej v tem smislu sodbi z dne 16. marca 2006, Robinson-Steele in drugi, C-131/04 in C-257/04, EU:C:2006:177, točka 49, in z dne 22. maja 2014, Lock, C-539/12, EU:C:2014:351, točka 20). Če pa je plačilo, ki je izplačano iz naslova pravice do plačanega letnega dopusta iz člena 7(1) Direktive 2003/88, kakor v zadevnem položaju v postopku v glavni stvari, nižje od običajne plače, ki jo delavec prejme v času dejanskega dela, bi ga to lahko spodbudilo k temu, da ne koristi plačanega letnega dopusta, vsaj ne v obdobjih takšnega dela, ker bi to v teh obdobjih vodilo k zmanjšanju njegovega plačila.

Učinkov te sodbe ni treba časovno omejiti in pravo Unije je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalna sodišča na podlagi nacionalnega prava zagotavljajo varstvo legitimnih pričakovanj delodajalcev v zvezi z ohranitvijo sodne prakse najvišjih nacionalnih sodišč, ki je potrdila zakonitost določb na področju plačanega dopusta iz kolektivne pogodbe za gradbeništvo.

(Glej točke 43, 44, 53 in 63 ter točki 1 in 2 izreka.)