SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 31. januarja 2013 ( 1 )

Zadeva C-267/11 P

Evropska komisija

proti

Republiki Latviji

drugi udeleženec:

Češka republika

„Pritožba — Direktiva 2003/87/ES — Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov — Nacionalni načrt razdelitve pravic do emisije za Latvijo za obdobje od leta 2008 do leta 2012 — Nov načrt — Molk Komisije“

I – Uvod

1. V skladu z različico Direktive 2003/87 o trgovanju s pravicami do emisije toplogrednih plinov, ki je upoštevna za to pritožbo, ( 2 ) so morale države članice pripraviti nacionalne načrte razdelitve pravic do emisije in jih predložiti Komisiji. Ta je lahko v treh mesecih načrt v celoti ali delno zavrnila. Splošno sodišče je v stalni sodni praksi izhajalo iz tega, da je načrt, ker se Komisija ni odzvala v roku, postal dokončen in je zanj veljala domneva zakonitosti, ki je državi članici omogočala, da ga izvede. ( 3 )

2. V obravnavanem primeru je Komisija najprej pravočasno zavrnila latvijski načrt za obdobje od leta 2008 do leta 2012. Latvija je nato priglasila nov načrt, ki je med drugim predvideval razdelitev veliko več pravic do emisije, kot jih je Komisija dovolila v svoji prvi odločbi.

3. Komisija tega načrta ni zavrnila v roku treh mesecev, temveč veliko pozneje. Splošno sodišče je na podlagi tožbe, ki jo je vložila Latvija, ugotovilo, da je njen novi načrt postal dokončen, ko je potekel trimesečni rok, in je razglasilo ničnost druge zavrnilne odločbe Komisije. ( 4 )

4. Zoper to sodbo je Komisija vložila pritožbo. Ugotoviti je treba, ali tak drugi predlog načrta postane dokončen tri mesece po priglasitvi, če mu Komisija ne ugovarja.

II – Pravni okvir

5. Z Direktivo 2003/87 so preneseni mednarodni sporazumi o varstvu podnebja. Pri tem gre za Okvirno konvencijo Združenih narodov o spremembi podnebja, sprejeto 9. maja 1992 v New Yorku, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom 94/69/ES, ( 5 ) in Kjotski protokol k Okvirni konvenciji (sklep 1/CP.3 „Sprejetje Kjotskega protokola k Okvirni konvenciji […]“), ki je bil odobren z Odločbo 2002/358/ES. ( 6 )

6. Člen 1 Direktive 2003/87 določa: „Ta direktiva vzpostavlja sistem trgovanja s pravicami do emisij toplogrednih plinov v Skupnosti […], da bi pospešila zmanjšanje emisij toplogrednih plinov na stroškovno in ekonomsko učinkovit način.“

7. Člen 9 Direktive 2003/87/ES določa: „1. Za vsako obdobje iz člena 11(1) in (2) vsaka država članica pripravi nacionalni načrt, v katerem navede skupno količino pravic, ki jih namerava dodeliti za to obdobje, in kako jih namerava dodeliti. Načrt temelji na objektivnih in preglednih merilih, vključno s tistimi iz Priloge III, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti. Komisija brez poseganja v Pogodbo najpozneje do 31. decembra 2003 pripravi navodilo za uporabo meril iz Priloge III. Za obdobje iz člena 11(1) se načrt objavi in o njem obvesti Komisijo in druge države članice najpozneje do 31. marca 2004. Za nadaljnja obdobja se načrt objavi in o njem obvesti Komisijo in druge države članice vsaj 18 mesecev pred začetkom zadevnega obdobja. 2. […] 3. V treh mesecih od obvestila države članice o nacionalnem načrtu razdelitve pravic v skladu z odstavkom 1 lahko Komisija ta načrt ali katerikoli njegov del zavrne, na podlagi njegove nezdružljivosti z merili iz Priloge III ali s členom 10. Država članica sprejme odločitev po členu 11(1) ali (2) le, če predlagane spremembe sprejme Komisija. Komisija obrazloži vsako odločitev o zavrnitvi.“

8. Člen 11(2) Direktive 2003/87 določa: „Za petletno obdobje od 1. januarja 2008 in vsako nadaljnje petletno obdobje vsaka država članica odloči o skupni količini pravic, ki jih bo dodelila za to obdobje, in začne postopek dodeljevanja teh pravic upravljavcu posamezne naprave. To odločitev sprejme vsaj 12 mesecev pred začetkom zadevnega obdobja na podlagi svojega nacionalnega načrta razdelitve pravic, pripravljenega na podlagi člena 9 in v skladu s členom 10, ob ustreznem upoštevanju pripomb javnosti.“

9. V Prilogi III k Direktivi 2003/87 je naštetih 12 meril za nacionalne načrte razdelitve. V merilih od 1 do 3 iz Priloge III je določeno: „1. Skupna količina pravic, ki se dodelijo za ustrezno obdobje, je skladna z obveznostjo države članice, da omeji svoje emisije na podlagi Odločbe 2002/358/ES in Kjotskega protokola, ob upoštevanju deleža vseh emisij, ki jih te pravice predstavljajo glede na emisije iz virov, ki niso zajeti v tej direktivi, na eni strani in nacionalnih energetskih politik na drugi strani, ter skladna z nacionalnim programom o spremembi podnebja. Skupna količina pravic, ki se dodelijo, ne sme biti večja, kakor bo verjetno potrebno za dosledno uporabo meril iz te [p]riloge. Do leta 2008 je količina skladna z namenom doseči ali preseči ciljno vrednost vsake države članice po Odločbi 2002/358/ES in Kjotskem protokolu. 2. Skupna količina pravic, ki se dodelijo, je skladna z ocenami dejanskega in predvidenega napredka pri uresničevanju prispevka držav članic pri obveznostih Skupnosti, prevzetih na podlagi Odločbe 93/389/EGS. 3. Količine pravic, ki se dodelijo, so skladne z zmožnostjo, vključno s tehnološkimi zmožnostmi, dejavnosti, zajetih v tem sistemu, da zmanjšajo emisije. Države članice lahko svoje pravice razdelijo na podlagi povprečnih emisij toplogrednih plinov na proizvod pri vsaki dejavnosti in dosegljivega napredka pri vsaki dejavnosti.“

III – Dejansko stanje

10. Republika Latvija je z dopisom z dne 16. avgusta 2006 Komisiji Evropskih skupnosti v skladu s členom 9(1) Direktive 2003/87 priglasila svoj nacionalni načrt razdelitve za obdobje od leta 2008 do leta 2012 (v nadaljevanju: NNR). Na podlagi NNR je Republika Latvija nameravala svoji nacionalni industriji, ki je zajeta s Prilogo I k Direktivi 2003/87, dodeliti povprečno skupno letno količino 7,763883 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida.

11. Komisija je 29. novembra 2006 ta načrt zavrnila. Zahtevala je, da se skupna količina pravic, ki se dodelijo v okviru sistema Skupnosti, zniža za 4,480580 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida na 3,283303 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida.

12. Republika Latvija je z dopisom z dne 29. decembra 2006 Komisiji priglasila spremenjen NNR, ki je določal dodelitev povprečne skupne letne količine 6,253146 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida.

13. Komisija je v dopisu z dne 30. marca 2007, ki je bil sestavljen v angleščini, navedla, da so bile informacije v spremenjenem NNR nepopolne, in zahtevala, naj Republika Latvija odgovori na nekatera vprašanja in predloži dodatne informacije. Komisija je na podlagi odgovora Latvije 13. julija 2007 izdala odločbo C(2007) 3409 o spremembi nacionalnega načrta razdelitve pravic do emisije toplogrednih plinov, ki ga je Republika Latvija priglasila v skladu z Direktivo 2003/87 (v nadaljevanju: sporna odločba). Ugotovila je, da dodelitev pravic, ki je predvidena v načrtu, dopustno skupno količino presega za 2,825030 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida.

IV – Postopek pred Splošnim sodiščem in predlogi

14. Latvija je zoper sporno odločbo vložila tožbo, pri čemer sta jo podprli Litva in Slovaška. Združeno kraljestvo je podprlo Komisijo.

15. Splošno sodišče je obravnavalo le enega od štirih tožbenih razlogov, namreč očitek, da Komisija ni odločila v roku. Ugotovilo je, da je novi latvijski NNR po izteku treh mesecev od njegove priglasitve postal dokončen, saj mu Komisija ni pravočasno ugovarjala. Zato je s sodbo z dne 22. marca 2011 v zadevi Latvija proti Komisiji (T-369/07, v nadaljevanju: izpodbijana sodba) sporno odločbo razveljavilo.

16. Komisija je zoper to sodbo vložila pritožbo in Sodišču predlaga, naj: 1. izpodbijano sodbo razveljavi in 2. Republiki Latviji naloži plačilo stroškov.

17. Republika Latvija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne.

18. Predlog Latvije podpira Češka republika, katere intervencija je bila dovoljena s sklepom predsednika Sodišča z dne 29. septembra 2011.

19. Udeleženci so se o zadevi izrekli pisno in – z izjemo Češke republike – 16. januarja 2013 tudi ustno.

V – Pravna presoja

A – Pritožba

20. V skladu z različico Direktive 2003/87, ki jo je treba uporabiti v obravnavanem primeru, pripravijo države članice za določena obdobja, v tem primeru za obdobje od leta 2008 do leta 2012, načrte razdelitve pravic do emisije, tako imenovane NNR. O načrtih obvestijo Komisijo, ki jih lahko v skladu s členom 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 v treh mesecih zavrne, če niso združljivi z določenimi merili. Če Komisija načrtov ne zavrne, so podlaga za dodelitev pravic do emisije podjetjem, ki so zajeta z Direktivo.

21. Ta pritožba se nanaša na obravnavanje drugega predloga NNR, ki ga je Latvija priglasila po tem, ko je Komisija prvi predlog zavrnila. Komisija Splošnemu sodišču očita predvsem to, da je sporno odločbo o tem drugem NNR presojalo na podlagi istih meril kot odločbo o prvem načrtu. Zato bom najprej predstavila sodno prakso Splošnega sodišča glede odločbe o prvem predlogu načrta v skladu s členom 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 in potem preizkusila, ali se lahko uporabi tudi za odločbo o drugem predlogu načrta.

1. Odločba o prvem predlogu načrta

22. Člen 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 izrecno ne določa posledic za primer, da se Komisija v treh mesecih o priglašenem načrtu ne izreče.

23. Splošno sodišče pa na podlagi svoje stalne sodne prakse v točki 47 izpodbijane sodbe v zvezi s prvim priglašenim načrtom ugotavlja, da če Komisija v tem roku ne sprejme zavrnilne odločbe, postane navedeni načrt dokončen in zanj velja domneva zakonitosti, ki državi članici omogoči, da ga izvede.

24. Ta izid se na prvi pogled zdi presenetljiv. Taka ureditev je v pravu Unije določena le izjemoma – na področju državnih pomoči in nadzora nad koncentracijami. V teh primerih je izrecno določeno, da se priglašeni ukrep – namreč pomoč ali koncentracija podjetij – šteje kot odobren, če se Komisija v določenem roku o njem ne izreče. ( 7 ) Člen 9(3) Direktive 2003/87 pa ne vsebuje take izrecne ureditve. Vendar pa tudi fikcija soglasja pri predhodnem preizkusu s strani Komisije na področju državnih pomoči izvorno ni temeljila na izrecni ureditvi, temveč na sodni praksi Sodišča, ki se je oprlo na nujnost takega preizkusa. ( 8 )

25. Sodna praksa Sodišča glede člena 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 temelji na omejenih nadzornih pristojnostih Komisije v zvezi z NNR ( 9 ) in na časovni nuji, ki ji je nadzor Komisije podvržen. ( 10 )

26. Ozke meje pristojnosti Komisije v skladu s členom 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 se kažejo predvsem v tem, da lahko Komisija v skladu z besedilom te določbe načrt v roku treh mesecev le zavrne, pri čemer se lahko opre samo na določena merila. Poleg tega mora biti zavrnitev v skladu s členom 9(3), tretji stavek, Direktive 2003/87 obrazložena. Nasprotno pa soglasje k načrtu ni nujno.

27. Nujnost roka izhaja iz časovnega načrta Direktive 2003/87, na katerega sta opozorili Latvija in Češka republika. V skladu z njim je treba načrte Komisiji priglasiti vsaj 18 mesecev pred začetkom zadevnega obdobja ( 11 ) in dodelitev pravic do emisije izvesti najpozneje 12 mesecev pred začetkom obdobja. ( 12 )

28. Če Komisija rok za izdajo odločbe prekorači, je zato možno, da zadevna država članica ne bi mogla spoštovati zanjo določenega roka za izvedbo načrta. Če se priprava načrta bistveno zavleče – kot v obravnavanem primeru – je celo možno, da bi se obdobje dodeljevanja začelo pred obstojem dokončnega načrta. Direktiva 2003/87 takega položaja izrecno ne ureja. Morebiti bi jo bilo mogoče razlagati tako, da se do priprave in izvedbe načrta v zadevnih industrijskih panogah države članice sploh ne bi smelo izpuščati toplogrednih plinov.

29. Fikcija – kot je sprejeta v skladu s sodno prakso Sodišča – odobritve prvopriglašenega načrta po izteku roka je zato utemeljena. Vendar pa v obravnavanem primeru ni treba ugotavljati, ali se lahko uporabi. Komisija ji namreč ne nasprotuje.

2. Pravna podlaga odločbe o drugem predlogu načrta

30. Komisija pa nasprotuje ugotovitvam Splošnega sodišča v točkah od 52 do 57 izpodbijane sodbe, da je Latvija priglasila nov načrt, ki bi ga morala Komisija ponovno – kot prvi predloženi načrt – preizkusiti v skladu s členom 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87.

31. Splošno sodišče – kot tudi Latvija in Češka republika – pri tem izhaja iz tega, da se priglasitev drugega, spremenjenega načrta bistveno ne razlikuje od priglasitve prvega načrta. Zato bi moral rok iz člena 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 enako veljati za priglasitev obeh načrtov.

32. Komisija pa navaja, da za odločbo, ki jo je sprejela v skladu s členom 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87, ni določen noben rok.

33. Vsebina te določbe ni jasna. Določa, da država članica sprejme odločitev po členu 11(1) ali (2) le, če Komisija predlagane spremembe sprejme. Z odločitvijo države članice je mišljena izvedba načrta.

34. Na podlagi besedila člena 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87 bi bilo mogoče razumeti – če bi ga obravnavali ločeno – da se lahko načrt izvede le, če – prvič – se predlagajo spremembe in – drugič – jih Komisija sprejme. Taka razlaga pa bi bila nesmiselna. Zakaj bi bilo treba vsak načrt, da bi se lahko izvedel, nujno spremeniti, in to s soglasjem Komisije? Načrt, ki ga ni treba spremeniti, se seveda lahko izvede neposredno.

35. Nasprotno, pomen te določbe izhaja iz njenega sobesedila, predvsem iz povezave s členom 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87. Gre lahko le za spremembe načrtov v smislu te določbe. Možni sta dve alternativi, namreč sprememba načrtov, ki jim je Komisija ugovarjala, in sprememba načrtov, ki jim ni ugovarjala.

36. Zadnjenavedeni primer je enostaven. Očitno je, da države članice načrtov, katerim Komisija ni ugovarjala, brez soglasja Komisije ne smejo spremeniti. Drugače bi lahko obšli člen 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87. Zato se lahko spremembe izvedejo le po tem, ko jih je Komisija sprejela.

37. V tem primeru je nedoločitev roka v členu 9(3), drugi stavek, Direktive 2003/87 razmeroma netežavna, ker sta se Komisija in država članica glede načrta načeloma že strinjali. Če je treba, ga lahko država članica najprej izvede in morebitne spremembe pozneje, ko izda Komisija soglasje, upošteva kot dopolnitve. Torej bi moralo zadostovati, da Komisija postopek izvede brez nepotrebnih zamud.

38. Glede spremembe načrta, ki ga je Komisija zavrnila, je drugače. To spremembo je treba opraviti, da se zadosti ugovorom Komisije. Vendar pa obstaja velika nujnost, ki je v primerjavi z odločbo o prvotnem predlogu načrta veliko večja: prvotnemu načrtu je Komisija že ugovarjala. Zaradi tega se ga začasno ne sme izvesti. Časa, ki je ostal do začetka uporabe načrta, pa je celo bistveno manj, kot ob priglasitvi prvega načrta.

39. Splošno sodišče je zato v točkah od 52 do 57 izpodbijane sodbe rok v skladu s členom 9(3), prvi stavek, Direktive 2003/87 in pravno posledico za zamudo tega roka uporabilo za odločbo na podlagi drugega stavka: od vsake od teh priglasitev, bodisi predloga načrta bodisi sprememb, začne teči ta rok. Če Komisija v tem roku ne sprejme odločbe, naj bi tudi spremembe postale dokončne.

40. Splošno sodišče pa je v točkah 52 in 53 izpodbijane sodbe spregledalo, da imata v skladu z besedilom prvih dveh stavkov člena 9(3) Direktive 2003/87 priglasitev načrtov in priglasitev sprememb različne pravne posledice. Načrtu lahko Komisija le ugovarja, spremembo pa mora sprejeti, preden se lahko izvede.

41. Razlika v ureditvi temelji na bistveni razliki med prvo priglasitvijo načrta in priglasitvijo sprememb. Ta razlika izhaja iz odločbe Komisije glede prvega predloga načrta.

42. Komisija je v obrazložitvi te odločbe že navedla svoje stališče. V obravnavanem primeru je predvsem zahtevala, da se skupna količina pravic, ki se letno dodelijo v okviru sistema Skupnosti, s 7,763883 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida, kot je bilo predvideno v prvem predlogu načrta, zniža za 4,480580 milijona ton in se povprečna skupna količina pravic, ki se letno dodelijo, omeji na 3,283303 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida.

43. Komisija je že v členih 2 in 3(2) svoje prve odločbe navedla, da ustreznim spremembam ne bo ugovarjala. V zvezi z drugimi predlogi sprememb pa je v členu 3(3) te odločbe opozorila, da jih je treba sprejeti.

44. V spremenjenem načrtu je bilo predvideno, da se dodeli skoraj dvakrat toliko pravic, kot jih je Komisija štela za dopustne, namreč letno povprečno 6,253146 milijona ton ekvivalenta ogljikovega dioksida. Zato bi bilo zelo težko domnevati, da bi Komisija ta načrt brez nadaljnjega sprejela.

45. Nasprotno od mnenja Splošnega sodišča v točkah 54 in 55 izpodbijane sodbe načelo pravne varnosti ne privede do drugačne ugotovitve. Pravni varnosti namreč nasprotno ustreza, da se upoštevajo ugotovitve iz prve odločbe Komisije, ki je Latvija ni izpodbijala.

46. Fikcije soglasja, ki je v nasprotju s pred tem sprejeto odločbo, se prav tako ne more upravičiti z nujnostjo sprejetja odločbe o drugem načrtu. Splošno sodišče v točkah 54 in 55 izpodbijane sodbe sicer pravilno poudarja interes držav članic, da Komisija odločbo sprejme hitro. Vendar pa če država članica prve odklonilne odločbe ne izpodbija in nato priglasi nov predlog načrta, ki je očitno prav tako nezdružljiv z odločbo, ne more v dobri veri pričakovati, da bo Komisija z njim brez ugovorov soglašala.

47. Poleg tega se lahko trimesečni rok v določenih okoliščinah izkaže za celo prekratkega. Če se država članica in Komisija dalj časa ne uspeta zediniti, pa se je morda celo potrebno odzvati v bistveno krajšem roku.

48. Zelo dvomljivo se zdi, da je Komisija v obravnavanem primeru ravnala s potrebno hitrostjo. Vendar pa na podlagi tega ni mogoče domnevati soglasja, ki bi bilo v nasprotju z njeno prejšnjo odločbo. Nasprotno pa bi lahko Latvija vložila tožbo zaradi nedelovanja v skladu s členom 265 PDEU, pri čemer bi lahko po potrebi vložila tudi zahtevo za izdajo začasne odredbe.

49. Zato je Splošno sodišče v svoji sodbi napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točki 60 ugotovilo, da je drugi načrt, ki ga je Latvija priglasila, z iztekom trimesečnega roka postal dokončen.

50. Splošno sodišče torej temu tožbenemu razlogu Latvije ne bi smelo ugoditi, zaradi česar je treba izpodbijano sodbo razveljaviti.

B – Tožba pred Splošnim sodiščem

51. V skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča lahko to v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.

52. Nedvomno bi bilo tako, če bi Latvija svojo tožbo oprla na to, da je Komisija prekoračila pristojnosti, ki jih ima v skladu s členom 9(3) Direktive 2003/87. Sodišče je glede Estonije in Poljske namreč že odločilo, da Komisija nima pristojnosti, da – kot v obravnavanem primeru – na podlagi lastnih izračunov določi zgornjo mejo emisij. ( 13 ) Ker pa Latvija tega ugovora ni uveljavljala, je v zvezi s tem v enakem položaju kot preostalih 24 držav članic, ki ni izpodbijalo odločbe Komisije o njihovih NNR za obdobje od leta 2008 do leta 2012, čeprav je mogoče domnevati, da so te odločbe vsebovale enake pravne pomanjkljivosti.

53. Latvija pa je v utemeljitev svoje tožbe pred Splošnim sodiščem navajala štiri druge tožbene razloge, in sicer, prvič, kršitev pristojnosti, določenih v Pogodbi ES glede energetske politike, drugič, kršitev načela prepovedi diskriminacije, tretjič, neupoštevanje obveznosti, ki izhajajo iz Kjotskega protokola, in četrtič, nespoštovanje trimesečnega roka, določenega v členu 9(3) Direktive 2003/87.

54. Glede na zgoraj navedeno četrtega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti. Preostalih tožbenih razlogov ni obravnavalo ne Splošno sodišče ne Sodišče. Menim, da se lahko tretji tožbeni razlog zavrne, glede prvih dveh tožbenih razlogov pa stanje postopka ne dovoljuje, da bi se o njiju odločilo. O tem posamično:

1. Prvi tožbeni razlog

55. Latvija v okviru prvega tožbenega razloga trdi, da odločba Komisije posega v pristojnosti držav članic, ki so tem na področju energetske politike ostale v skladu s členom 175(2)(c) Pogodbe ES (postal člen 192(2)(c) PDEU). V skladu s tem členom mora okoljske ukrepe, ki pomembno vplivajo na izbiro držav članic med različnimi viri energije in na splošno strukturo njihove oskrbe z energijo, Svet sprejeti soglasno, po posvetovanju s Parlamentom. Nasprotno določa člen 175(1) Pogodbe ES (postal člen 192(1) PDEU), ki je pravna podlaga Direktive 2003/87, postopek soodločanja, ki je sedaj redni zakonodajni postopek.

56. Komisija temu pravilno ugovarja, da njena odločba temelji izključno na Direktivi 2003/87. Vendar je navedbe Latvije treba razumeti tako, da naj bi Komisija Direktivo razlagala in uporabila tako, da bi morala temeljiti na drugi pravni podlagi, namreč na členu 192(2)(c) PDEU.

57. Skladno z ustaljeno sodno prakso mora izbira pravne podlage za pravni akt Unije temeljiti na objektivnih dejstvih, ki jih je mogoče sodno preveriti, med katere spadata cilj in vsebina akta. Če ima ukrep dva cilja ali dva sestavna dela, pri čemer je eden od teh ciljev ali sestavnih delov glavni, drugi pa stranski, mora akt temeljiti na samo eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma sestavni del. ( 14 )

58. Komisija zato pri sprejetju sporne odločbe Direktive 2003/87 ni smela razlagati ali uporabiti tako, da bi Direktiva v bistvu pomembno vplivala na izbiro držav članic med različnimi viri energije in na splošno strukturo njihove oskrbe z energijo. Pravna podlaga Direktive pa še ne bi bila postavljena pod vprašaj, če bi Direktiva vplivala, tudi če pomembno, le na manj pomemben del ali cilj, če bi torej šlo le za nekak stranski učinek Direktive.

59. Na vprašanje, ali je Komisija sporno odločbo oprla na razlago Direktive 2003/87, ki je v nasprotju z njeno pravno podlago, ni mogoče odgovoriti ločeno od druge trditve, ki jo navaja v obrambo. Komisija namreč meni, da sporna odločba ne vpliva pomembno na izbiro Latvije med različnimi viri energije in na splošno strukturo njene oskrbe z energijo.

60. Da bi lahko obravnavalo to trditev, bi moralo Sodišče presoditi dejanske trditve udeležencev. Ker je za to pristojno Splošno sodišče, stanje postopka ne dovoljuje, da bi se odločalo o tem tožbenem razlogu. ( 15 )

2. Drugi tožbeni razlog

61. Latvija v okviru drugega tožbenega razloga navaja, da metoda izračuna, ki jo je uporabila Komisija, v slabši položaj postavlja države članice z manjšo količino emisij. Komisija tej trditvi nasprotuje.

62. Ker tudi ta tožbeni razlog zahteva presojo dejanskih trditev udeležencev, stanje postopka ne dovoljuje, da bi se o njem odločalo.

3. Tretji tožbeni razlog

63. Na koncu Latvija navaja, da je izpolnila svoje obveznosti iz Kjotskega protokola. Komisija naj bi zahtevala večjo omejitev emisij toplogrednih plinov. To naj bi bilo v nasprotju s točko 1 Priloge III k Direktivi 2003/87, ki določa, da mora NNR ustrezati zahtevam Kjotskega protokola.

64. Komisija proti temu pravilno navaja, da Priloga III k Direktivi 2003/87 določa zahteve glede NNR, ki presegajo zahteve iz Kjotskega protokola. Predvsem je v točkah 2 in 3 Priloge III določeno, da je možen napredek pri zmanjševanju emisij temelj dodeljevanja. Tega zmanjšanja torej ne omejujejo zahteve Kjotskega protokola.

65. Tega tožbenega razloga torej ni mogoče sprejeti in ga je zato treba zavrniti.

4. Predlog

66. Zadeva se vrne Splošnemu sodišču, da bi to odločilo o prvih dveh tožbenih razlogih Latvije.

VI – Stroški

67. Ker se zadeva vrne Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških pritožbenega postopka pridrži. ( 16 )

VII – Predlog

68. Predlagam, naj Sodišče odloči tako: 1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 22. marca 2011 v zadevi Latvija proti Komisiji (T-369/07) se razveljavi. 2. Zadeva se vrne Splošnemu sodišču Evropske unije, da bi to odločilo o prvih dveh tožbenih razlogih Latvije. 3. Odločitev o stroških se pridrži.

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) Direktiva 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 631), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/101/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 2004 (UL L 338, str. 18). Direktiva 2009/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o spremembi Direktive 2003/87/ES z namenom izboljšanja in razširitve sistema Skupnosti za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov (UL L 140, str. 63) je odpravila postopek, ki je tu obravnavan, in določila širše pristojnosti Komisije.

( 3 ) Sodbi z dne 23. novembra 2005 v zadevi Združeno kraljestvo proti Komisiji (T-178/05, ZOdl., str. II-4807, točka 55) in z dne 22. marca 2011 v zadevi Latvija proti Komisiji (T-369/07, ZOdl., str. II-1039, točka 47) ter sklep z dne 30. aprila 2007 v zadevi EnBW Energie Baden-Württemberg proti Komisiji (T-387/04, ZOdl., str. II-1195, točka 115).

( 4 ) Glej sodbo Latvija proti Komisiji, navedeno v opombi 3.

( 5 ) Sklep Sveta z dne 15. decembra 1993 o sklenitvi Okvirne konvencije Združenih narodov o spremembi podnebja (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 19, str. 167).

( 6 ) Odločba Sveta z dne 25. aprila 2002 o odobritvi Kjotskega protokola k Okvirni konvenciji Združenih narodov o spremembi podnebja v imenu Evropske skupnosti in skupnega izpolnjevanja iz njega izhajajočih obveznosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 42, str. 24).

( 7 ) Glej člen 4(6) Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339) in člen 10(6) Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 z dne 20. januarja 2004 o nadzoru koncentracij podjetij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 40).

( 8 ) Sodba z dne 11. decembra 1973 v zadevi Lorenz (120/73, Recueil, str. 1471, točka 4).

( 9 ) Meje nadzornih pristojnosti Komisije, ki jih je ugotovilo Splošno sodišče, so bile v načelu potrjene v sodbah z dne 29. marca 2012 v zadevi Komisija proti Poljski (C-504/09 P) in v zadevi Komisija proti Estoniji (C-505/09 P).

( 10 ) Točka 54 izpodbijane sodbe.

( 11 ) Člen 9(1) Direktive 2003/87.

( 12 ) Člen 11(2) Direktive 2003/87.

( 13 ) Glej v opombi 9 navedeni sodbi Komisija proti Poljski, točka 76 in naslednje, in Komisija proti Estoniji, točka 78 in naslednje.

( 14 ) Sodbi z dne 30. januarja 2001 v zadevi Španija proti Svetu (C-36/98, Recueil, str. I-779, točki 58 in 59) in z dne 19. julija 2012 v zadevi Parlament proti Svetu (C-130/10, točki 42 in 43).

( 15 ) Glej sodbo z dne 24. maja 2012 v zadevi Formula One Licensing proti UUNT (C-196/11 P, točka 57).

( 16 ) Sodba z dne 13. oktobra 2011 v združenih zadevah Deutsche Post proti Komisiji (C-463/10 P in C-475/10 P, ZOdl., str. I-9639, točka 83).