Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 15. decembra 2011, Sabbag Afota/Svet, F‑9/11 , EU:F:2011:196 , točka 62 , in z dne 15. decembra 2015, Bonazzi/Komisija, F‑88/15 , EU:F:2015:150 , točki 98 in 99 ter navedena sodna praksa.

Natančneje, organu za imenovanja ni treba neizbranemu kandidatu razkriti primerjalne ocene, ki jo je opravil v zvezi z njim in kandidati, izbranimi za napredovanje. Zadošča, da organ za imenovanja v odločbi o zavrnitvi pritožbe zadevnemu uradniku navede posamičen in upošteven razlog, ki utemeljuje zavrnitev njegove kandidature. Poleg tega nikakor ni dolžnost organa za imenovanja, da neizbranemu kandidatu pojasni, iz katerih razlogov je bil vsak od uradnikov, ki so napredovali, uspešnejši od njega.

Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 15. decembra 2015, Bonazzi/Komisija, F‑88/15 , EU:F:2015:150 , točka 48 , in z dne 2. marca 2016, Loescher/Svet, F‑84/15 , EU:F:2016:29 , točke 56, 57 in 59 ter navedena sodna praksa.

Vendar pa je široka diskrecijska pravica, ki je tako priznana organu za imenovanja, omejena s tem, da se primerjalna ocena spisov opravi skrbno in nepristransko, v interesu službe in v skladu z načelom enakega obravnavanja. V praksi je treba navedeno oceno opraviti na enaki podlagi ter na podlagi primerljivih virov podatkov in informacij.

Za ohranitev polnega učinka polja proste presoje, ki ga je zakonodajalec na področju napredovanja dodelil organu za imenovanja, sodišče Unije ne more razglasiti ničnosti odločbe zadnjenavedenega samo zato, ker po njegovem mnenju nekatera dejstva vzbujajo verjeten dvom glede presoje organa za imenovanja ali celo dokazujejo napako pri presoji. Samo ugotovitev očitne napake pri presoji lahko namreč povzroči razglasitev ničnosti odločbe na področju napredovanja, in v zvezi s tem morajo biti dokazi, ki jih je dolžna predložiti tožeča stranka, zadostni, da se presoja dejstev, navedena v odločbi, da zadevni uradnik ne napreduje, ne zdi verjetna. Drugače povedano, očitek, ki se nanaša na očitno napako pri presoji, je treba zavrniti, če je mogoče izpodbijano presojo kljub dokazom tožeče stranke vsekakor šteti za verjetno.

Organ za imenovanja ima pri primerjalni oceni uspešnosti uradnikov, ki lahko napredujejo, široko diskrecijsko pravico, nadzor sodišča Unije pa mora biti v tem okviru omejen na vprašanje, ali je uprava ob upoštevanju načina in sredstev, na podlagi katerih je lahko sprejela svojo oceno, delovala v okviru razumnih meja in svojega pooblastila ni uporabila očitno napačno. Sodišče Unije torej s svojo presojo ne more nadomestiti presoje kvalifikacij in uspešnosti navedenih uradnikov, ki jo je opravil organ za imenovanja.

Čeprav morajo biti osebni spisi uradnikov, ki so upravičeni do napredovanja, na voljo organu za imenovanja, pa od tega organa ni mogoče zahtevati, naj v vsakem primeru upraviči uporabo informacij, ki jih je imel na voljo.

V postopku napredovanja neobstoj priporočila skupnega odbora za napredovanje nikakor ne pomeni, da ni bilo izvedeno nobeno dejansko primerjanje uspešnosti, saj mora to v vseh primerih opraviti sam organ za imenovanja. V tem pogledu postopek napredovanja zaradi nedelovanja skupnega odbora za napredovanje ni nezakonit, saj je za odločbe o napredovanju in primerjalno oceno uspešnosti v vsakem primeru odgovoren le organ za imenovanja, v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov.

Načelo enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in, ustrezno, odsotnost kakršne koli neposredne ali posredne diskriminacije na podlagi spola, kot sta potrjena v členu 23(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, sodita v okvir temeljnih pravic, katerih spoštovanje zagotavlja sodišče Unije.

Zlasti je treba v okviru Kadrovskih predpisov zagotavljati enakost delavcev in delavk, ki jih zaposluje sama Unija, v zvezi z delovnimi pogoji, pri čemer zahteve, ki jih to načelo nalaga v razmerjih med institucijami Unije in njihovimi uslužbenci, niso omejene le na obveznosti, ki izhajajo iz pogodb in direktiv Unije, sprejetih na tem področju.

Poleg tega Direktiva 76/207 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ženski jemlje pravico do ocene uspešnosti in ji s tem ne omogoča poklicnega napredovanja, ker je bila odsotna iz podjetja zaradi porodniškega dopusta.

Vendar pa tega, da je prišlo do diskriminacije zaradi spola, ni mogoče domnevati samo na podlagi nosečnosti. Nasprotno, zadevna stranka mora predložiti vsaj indice, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da je prišlo do takšne diskriminacije, torej, v obravnavani zadevi, elemente, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je organ za imenovanja sprejel odločbo o nenapredovanju zaradi nosečnosti in odsotnosti, ki jih je ta nosečnost povzročila.

(Glej točke od 74 do 76 in 78.)

Napotitev na:

Sodišče: sodbe z dne 15. junija 1978, Defrenne, 149/77, EU:C:1978:130, točka 29; z dne 20. marca 1984, Razzouk in Beydoun/Komisija, 75/82 in 117/82, EU:C:1984:116, točka 17, in z dne 30. aprila 1998, Thibault, C‑136/95, EU:C:1998:178, točka 33;

Sodišče prve stopnje: sodba z dne 23. januarja 2003, Hectors/Parlament, T‑181/01, EU:T:2003:13, točki 117 in 124.