Člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da je treba znatno izkrivljanje konkurence, ki bi ga povzročila obravnava oseb javnega prava, ki delujejo kot organi oblasti, kot da niso davčni zavezanci, presoditi glede na zadevno dejavnost kot tako, ne pa glede na določen lokalni trg.

Osebi javnega prava je namreč mogoče na podlagi nacionalnega prava naložiti, da opravlja določene dejavnosti, ki so v bistvu gospodarske dejavnosti, v okviru posebne javnopravne ureditve, s tem da lahko te dejavnosti vzporedno opravljajo tudi zasebni subjekti, tako da obravnava navedene osebe, kot da ni davčni zavezanec za davek na dodano vrednost, lahko povzroči določeno izkrivljanje konkurence.

Namen člena 4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive je izogniti se tej nezaželeni posledici s tem, da se določi, da se dejavnosti, ki so natančno naštete v prilogi D k tej direktivi, „v vsakem primeru“ obdavčijo z davkom na dodano vrednost, razen če je obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil zanemarljiv, čeprav jih opravljajo osebe javnega prava, ki delujejo kot organi oblasti. Z drugimi besedami, domneva se, da bi obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci za davek na dodano vrednost za te dejavnosti, povzročila izkrivljanje konkurence, razen če bi bil obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil zanemarljiv. Iz besedila člena 4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive tako izhaja, da je obravnava navedenih oseb, kot da so davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, posledica opravljanja dejavnosti, ki so navedene v prilogi D k tej direktivi, ne glede na vprašanje, ali ima določena oseba javnega prava konkurenco na ravni lokalnega trga, na katerem opravlja te dejavnosti.

Poleg tega lahko na nacionalni ravni obstajajo druge dejavnosti, ki so v glavnem gospodarske, vendar niso naštete v prilogi D k Šesti direktivi, in katerih seznam je lahko različen glede na državo članico ali glede na gospodarski sektor ter jih vzporedno opravljajo osebe javnega prava kot organi oblasti in zasebni subjekti. Ravno za te dejavnosti se uporablja člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, ki določa, da je treba osebe javnega prava, čeprav delujejo kot organi oblasti, obravnavati, kot da so davčni zavezanci, če bi njihova obravnava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence.

Drugi in tretji pododstavek navedenega člena 4(5) Šeste direktive sta zato tesno povezana, ker sledita enakemu cilju, in sicer obravnavi oseb javnega prava, kot da so davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, čeprav delujejo kot organi oblasti. Za ta pododstavka tako velja enaka logika, s katero je zakonodajalec Skupnosti želel omejiti področje uporabe obravnave oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci, da bi se spoštovalo splošno načelo iz členov 2(1) ter 4(1) in (2) te direktive, v skladu s katerim je načeloma vsaka gospodarska dejavnost predmet davka na dodano vrednost. Drugi in tretji pododstavek člena 4(5) Šeste direktive je zato treba razlagati kot celoto. Iz tega izhaja, da je obravnava oseb javnega prava, kot da so davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, bodisi na podlagi člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive bodisi na podlagi tretjega pododstavka te določbe, posledica opravljanja določenih dejavnosti, ne glede na vprašanje, ali imajo navedene osebe javnega prava konkurenco na ravni lokalnega trga, na katerem opravljajo te dejavnosti.

Spoštovanje načela davčne nevtralnosti je tako zagotovljeno, ker so bodisi vse osebe javnega prava obdavčene z davkom na dodano vrednost bodisi ni obdavčena nobena, tako da se edina kršitev tega načela nanaša zgolj na razmerja med temi osebami in zasebnimi subjekti, in to v delu, v katerem ostane izkrivljanje konkurence manjše. Za presojo obstoja izkrivljanja konkurence glede na vsak lokalni trg, na katerem lokalni organi ponujajo v najem zaprta parkirišča, se zahteva sistematično ponovno ovrednotenje – na podlagi ekonomskih analiz, ki so pogosto kompleksne – pogojev konkurence na več lokalnih trgih, katerih opredelitev se lahko izkaže za posebej težko, ker njihova razmejitev ne sovpada nujno s krajevno pristojnostjo lokalnih organov. V tem primeru naj niti lokalni organi niti zasebni subjekti ne bi mogli z gotovostjo, ki je potrebna za opravljanje njihovih zadev, predvideti, ali bo na določenem lokalnem trgu opravljanje dejavnosti s strani lokalnih organov obdavčeno z davkom na dodano vrednost, kar bi torej lahko ogrožalo načeli davčne nevtralnosti in pravne varnosti.

(Glej točke od 33 do 41, 46, 49, od 51 do 53 in točko 1 izreka.)