ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑321/15

ArcelorMittal Rodange in Schifflange SA

proti

État du Grand-duché de Luxembourg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Cour constitutionnelle (Luksemburg))

„Predhodno odločanje – Okolje – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Evropski uniji – Direktiva 2003/87/ES – Člen 3(a) – Člena 11 in 12 – Prenehanje delovanja naprave – Vračilo neporabljenih pravic – Obdobje od leta 2008 do leta 2012 – Neobstoj odškodnine – Sistematika sistema za trgovanje s pravicami do emisije“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. marca 2017

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prenehanje delovanja naprave – Upravljavčeva kršitev obveznosti pravočasne obvestitve pristojnega organa – Nacionalna ureditev, ki zahteva vračilo neporabljenih pravic brez odškodnine – Dopustnost – Opredelitev neporabljenih pravic kot pravice do emisije v smislu direktive – Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 219/2009, člen 3(a))

Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 219/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2009, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu omogoča, da zahteva, naj se brez odškodnine vrnejo vse neporabljene pravice ali del teh, ki so bile neupravičeno izdane upravljavcu, ker je kršil obveznost pravočasne obvestitve pristojnih organov o prenehanju delovanja naprave.

Pravic, ki so bile izdane po tem, ko je upravljavec ustavil dejavnosti, ki so se izvajale v napravi, na katero se te pravice nanašajo, ne da bi o tem predhodno obvestil pristojni organ, ni mogoče opredeliti kot „pravice“ do emisije v smislu člena 3(a) Direktive 2003/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 219/2009.

(Glej točko 40 in izrek.)
Z dolžnostjo skrbnega ravnanja, ki je neločljivo povezana z načelom dobrega upravljanja in ki velja na splošno za delovanje uprave Unije v njenih odnosih z javnostjo, se od te uprave zahteva, da ravna skrbno in preudarno. Organ, kadar mora izvesti preiskavo, mora to preiskavo izvesti kar najbolj skrbno, da prežene obstoječe dvome in razjasni položaj.

Za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve dolžnosti skrbnega ravnanja, ki je naložena varuhu človekovih pravic, je treba dokazati, da je varuh človekovih pravic s tem, da ni ravnal z vso potrebno skrbnostjo in preudarnostjo, resno in očitno prekoračil omejitve, ki veljajo za njegovo diskrecijsko pravico v okviru izvajanja njegovih preiskovalnih pooblastil. Tako je treba poleg tega okvira upoštevati vse elemente, ki opredeljujejo zadevni položaj, med katerimi so zlasti očitnost pomanjkanja skrbnosti, s katero naj bi ravnal varuh človekovih pravic pri vodenju svoje preiskave, njegova opravičljivost ali neopravičljivost ali tudi neprimernost in nerazumnost sklepov, izvedenih iz presoje, ki jo je opravil.

V zvezi s tem že kršitev načela skrbnega ravnanja zadostuje za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve, ki lahko utemelji odgovornost Unije. Le dovolj resna kršitev, in ne katera koli kršitev pravnega pravila Unije, s katerim so posamezniki varovani, namreč lahko utemelji nepogodbeno odgovornost Unije. Kadar ima institucija ali organ Unije diskrecijsko pravico, lahko poleg tega le to, da zadevna institucija ali organ očitno in resno prekorači omejitve, ki veljajo za to pravico, pomeni tako dovolj resno kršitev prava Unije. Enako velja tudi za primer, v katerem varuh človekovih pravic krši dolžnost skrbnega ravnanja, saj ta kršitev ni samodejno taka, da lahko pomeni nezakonito ravnanje, ki utemeljuje odgovornost Unije, temveč jo je treba presoditi ob upoštevanju tega, da je varuhu človekovih pravic pri opravljanju njegovih nalog naložena le obveznost prizadevanja in da ima široko diskrecijsko pravico glede, prvič, utemeljenosti prejetih pritožb in nadaljnjega ukrepanja v zvezi z njimi, drugič, načina vodenja začetih preiskav in opravljanja preiskovalnih dejanj ter, tretjič, analize pridobljenih podatkov in sklepov, ki jih izvede iz te analize.

(Glej točke od 36 do 38 ter točko 41.)
Na prvem mestu, glede tega iz uvodnih izjav 1, 5 in 6 te direktive izhaja, da je ta direktiva, ki je namenjena dokončnemu oblikovanju notranjega trga neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja, utemeljena na dveh načelih. Ti sta, prvič, uvedba enotnega dovoljenja, ki – ko je enkrat izdano – zavarovalnicam omogoča, da opravljajo dejavnosti v celotni Uniji, in drugič, načelo nadzora zavarovalnic s strani matične države članice.

Direktivo Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) in zlasti njen člen 40(6) je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da nadzorni organi države članice zoper podjetje, ki se ukvarja z neposrednim zavarovanjem razen življenjskega zavarovanja in na ozemlju te države članice posluje iz naslova svobode opravljanja storitev, v izrednih razmerah, da bi zaščitili interese zavarovancev in drugih oseb, ki lahko pridobijo koristi iz kritja na podlagi sklenjenega zavarovanja, sprejmejo ukrepe, kot je prepoved sklepanja novih pogodb na tem ozemlju, ki temeljijo na neizpolnjevanju ali prenehanju izpolnjevanja subjektivne zahteve, ki je pogoj za izdajo dovoljenja za opravljanje zavarovalniške dejavnosti in katere izpolnjevanje se presoja diskrecijsko, kot je pogoj glede ugleda.

Nasprotno pa ta direktiva ne nasprotuje temu, da ta država članica pri izvrševanju prerogativ, ki jih ima v primeru izrednih razmer, ugotavlja, ali je zaradi nekaterih pomanjkljivosti ali nejasnosti v zvezi z ugledom oseb, ki vodijo zadevno zavarovalnico, izkazana resnična in neposredna nevarnost za nastanek nepravilnosti, ki bodo škodile interesom zavarovancev in drugih oseb, ki lahko pridobijo koristi iz kritja na podlagi sklenjenega zavarovanja, in če je tako, nemudoma sprejme ustrezne ukrepe, kot je po potrebi prepoved sklepanja novih pogodb na njenem ozemlju. Ker pa, kot je bilo ugotovljeno v točki 42 te sodbe, ta direktiva določa primarnost načela nadzora zavarovalnic s strani matične države članice, morajo biti ukrepi, ki jih država članica, v kateri se opravljajo storitve, lahko sprejme v izrednih razmerah, zgolj previdnostni. Zato se uporabljajo le do odločitve pristojnih organov matične države članice, s katero se ob upoštevanju pogojev za izdajo dovoljenja, zlasti tistega glede ugleda, določi ukrepanje glede dejstev, ki jih je navedla država članica, v kateri se opravljajo storitve, kot to zahteva načelo pravne varnosti, ki je del pravnega reda Unije.

(Glej točki 52 in 53 ter izrek.)
Kadar je bil nek pirotehnični izdelek prvič ponujen na trgu Unije, torej na ozemlju ene od držav članic, v skladu z zahtevami Direktive 2007/23 o dajanju pirotehničnih izdelkov v promet, druge države članice načeloma več ne morejo ovirati njegovega trženja in distribucije na svojem ozemlju, zlasti s tem, da bi – strožje od navedenih zahtev – nalagale izpolnjevanje obveznosti ali dodatnih formalnosti, ki niso določene s to direktivo. Namreč, ne more iti za dajanje posameznega izdelka v promet v smislu člena 2, točka 2, navedene direktive, če navedeni proizvod ne more prosto krožiti na celotnem trgu Unije.

Iz uvodnih izjav 2 in 19 ter iz člena 1(1) Direktive 2007/23 je namreč razvidno, da je glavni cilj te direktive odpraviti trgovinske ovire v Skupnosti, ki izvirajo iz razhajanj v zakonih in drugih predpisih držav članic, ki urejajo dajanje pirotehničnih izdelkov v promet, ki ga določa, in s tem zagotoviti prosti pretok navedenih izdelkov na notranjem trgu ob hkratnem zagotavljanju visoke ravni zaščite zdravja ljudi in javne varnosti ter varstva in varnosti potrošnikov in poklicnih končnih uporabnikov.

Države članice za namene dajanja pirotehničnih izdelkov v promet na podlagi členov 5(1) in 8(3) te direktive v povezavi z njenima uvodnima izjavama 16 in 19 domnevajo skladnost teh izdelkov, ki nosijo oznako „CE“, z bistvenimi zahtevami iz Priloge I k navedeni direktivi. Iz tega izhaja, da smejo pirotehnični izdelki, ki nosijo oznako „CE“, ki dokazuje njihovo skladnost z bistvenimi zahtevami Direktive 2007/23, načeloma prosto krožiti brez ovir ali omejitev po vsej Uniji, in sicer od takrat, ko so prvič ponujeni na trgu v neki državi članici, brez poseganja v ukrepe, ki jih države članice lahko sprejmejo iz razlogov javnega reda in miru, javne varnosti ali varstva okolja na podlagi člena 6(2) navedene direktive ali, začasno, iz naslova nadzora na trgu na podlagi člena 14(6) te direktive in ob spoštovanju določb njenega člena 16. Zato člena 6(1) Direktive 2007/23 ni mogoče razlagati tako, da zagotavlja le prvo ponujanje pirotehničnih izdelkov, skladnih z zahtevami te direktive, na trgu, ne glede na opredelitev, podano v členu 2, točka 2, te direktive.

Glede tega nacionalna ureditev, ki, prvič, za dostop pirotehničnih izdelkov na nacionalni trg uvaja formalnosti, ki se na eni strani prištevajo k različnim zahtevam, določenim z Direktivo 2007/23, zlasti k postopku ugotavljanja skladnosti, ki se mora za navedene izdelke obvezno izvesti za njihovo dajanje v promet, in ki so na drugi strani lahko podlaga za pobiranje pristojbine za obravnavo, in ki, drugič, nacionalnemu telesu podeljuje pristojnost za omejitev ali dopolnitev in torej za sistematično pregledovanje navodil za uporabo, ki jih je pripravil proizvajalec pirotehničnega izdelka, tudi naknadno, pomeni oviro za prosti pretok pirotehničnih izdelkov, ki je zagotovljen s členom 6(1) Direktive 2007/23.

(Glej točke 36, 40, 42, 44, 45, od 49 do 51, 61 in 62.)
Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Starostna pokojnina – Nacionalni uradniki, napoteni v institucijo ali organ Unije, ki so izbrali, da bodo vključeni v nacionalni sistem, in so dopolnili deset let zaposlitve, na podlagi česar so upravičeni do pokojnine v okviru pokojninskega sistema Unije – Nacionalna ureditev, ki omejuje seštevanje pokojnine, pridobljene v okviru nacionalnega pokojninskega sistema, in pokojnine, pridobljene v okviru pokojninskega sistema Unije – Nedopustnost

(člen 45 PDEU)
Zadeva C‑290/15

Patrice D’Oultremont in drugi

proti

Région wallonne

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Conseil d'État (Belgija))

„Predhodno odločanje — Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje — Direktiva 2001/42/ES — Člen 2(a) in člen 3(2)(a) — Pojem ‚načrti in programi‘ — Pogoji, ki se nanašajo na postavitev vetrnih elektrarn in ki so določeni z regulativno uredbo — Določbe, ki se med drugim nanašajo na varnostne, nadzorne, sanacijske in jamstvene ukrepe ter na standarde glede ravni hrupa, opredeljene glede na namembnost območij“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 27. oktobra 2016

Okolje – Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje – Direktiva 2001/42 – Načrt in program – Pojem – Pogoji, ki se nanašajo na postavitev vetrnih elektrarn in ki so določeni z regulativno uredbo – Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/42, člena 2(a) in 3(2)(a))

Člen 2(a) in člen 3(2)(a) Direktive 2001/42 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje je treba razlagati tako, da regulativna uredba, ki vsebuje različne določbe v zvezi s postavitvijo vetrnih elektrarn, ki jih je treba spoštovati v okviru izdaje upravnih soglasij, ki se nanašajo na postavitev in uporabo takšnih obratov, spada pod pojem „načrti in programi“ v smislu te direktive.

Preizkus meril iz navedenih določb mora biti namreč za ugotovitev, ali je uredba zajeta s tem pojmom, izveden zlasti glede na cilj te direktive, ki je izvedba okoljske presoje za odločitve, za katere je verjetno, da bodo znatno vplivale na okolje.

Poleg tega se je treba izogibati mogočim strategijam za izogibanje obveznosti iz Direktive 2001/42, kar se kaže v obliki drobljenja ukrepov, s čimer se zmanjša polni učinek te direktive. Glede na ta cilj se pojem „načrti in programi“ nanaša na vsak akt, ki z opredelitvijo pravil in postopkov nadzora, ki veljajo za zadevni sektor, določa velik nabor meril in pogojev za odobritev in izvedbo enega ali več projektov, za katere je verjetno, da bodo znatno vplivali na okolje.

V zvezi s tem so tehnični standardi, načine uporabe, preprečevanje nesreč in požarov, standardi glede ravni hrupa, sanacija lokacije in zagotovitev finančnega jamstva za vetrne elektrarne dovolj pomembni in obsežni pri opredelitvi pogojev, ki veljajo za zadevni sektor; izbira, ki se nanaša predvsem na okoljske značilnosti teh standardov, pa mora določiti pogoje, v skladu s katerimi bodo lahko v prihodnje odobreni dejanski projekti postavitve in uporabe vetrnih elektrarn.

(Glej točke od 47 do 50 in 54 ter izrek.)
(Glej točki 66 in 67.)

(Glej točke 70, 81, 99, 100 in 116.)

V okviru ničnostne tožbe zoper sklep Komisije, sprejet leta 2011, o zmanjšanju finančne pomoči, odobrene med letoma 2001 in 2003 iz Kohezijskega sklada, ker se je postopek finančnega popravka začel šele po začetku veljave Uredbe št. 1083/2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu, in ker je bilo zaslišanje strank opravljeno celo tri leta in pol po datumu uporabe člena 100 te uredbe, je Splošno sodišče uporabilo člen 100(5) Uredbe št. 1083/2006 ne da bi kršilo pravo Unije.

Iz člena 108 te uredbe je razvidno, da se njen člen 100, ki Komisiji nalaga obveznost, da v šestih mesecih po datumu zaslišanja sprejme sklep o finančnem popravku, uporablja od 1. januarja 2007, vključno za programe, odobrene pred tem datumom, ki pa so še vedno v teku.

V zvezi s tem besedilo člena 108, drugi odstavek, navedene uredbe ne pušča nobenega dvoma glede njegove vsebine in obsega. V skladu z njegovim prvim stavkom se tako določbe, ki so v njem naštete, uporabljajo od 1. avgusta 2006 samo za programe za obdobje 2007–2013. V skladu z njegovim drugim stavkom pa se druge določbe uporabljajo od 1. januarja 2007 brez dodatnih pojasnil in zato na splošno.

Med drugimi določbami v smislu drugega stavka člena 108, drugi odstavek, Uredbe št. 1083/2006 je naveden člen 100 te uredbe, ki se torej uporablja od 1. januarja 2007.

Taka uporaba navedenega člena 100, naslovljenega „Postopek“, je toliko bolj upravičena, ker je v skladu z načelom, da se postopkovna pravila takoj uporabijo.

Poleg tega je namen člena 105(1) Uredbe št. 1083/2006 določiti prehodno ureditev za Strukturne sklade, ki so bili odobreni na podlagi ureditve Unije, ki je veljala do 31. decembra 2006, ki pa se nadaljujejo po tem datumu in ki bodo zaključeni na poznejši datum.

Pri tem se prehodna ureditev nanaša na materialnopravna pravila, ki se uporabijo v zvezi s tem, kot je tudi razvidno iz uporabe pojmov „pomoč“ in „projekt“ v navedenem členu 105 in iz vsebine njegovih odstavkov 2 in 3, ne pa na procesna pravila, za katera velja navedeno načelo.

Navedena prehodna določba iz člena 105 Uredbe št. 1083/2006 se zato ne uporabi za procesni rok, ki ga Komisija mora spoštovati, ko na podlagi te uredbe sprejme sklep o finančnem popravku.

(Glej točke od 89 do 96 in 98.)
Elektronska zbirka podatkov res lahko omogoča zajem vseh informacij, ki jih vključuje. Vendar možnost, da se iz take zbirke podatkov izdela dokument, ne dopušča sklepa, da je treba ta dokument opredeliti za obstoječ v smislu Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije. Pravica dostopa do dokumentov institucij se nanaša le na obstoječe dokumente, ki jih zadevna institucija hrani, in ni se mogoče sklicevati na Uredbo št. 1049/2001, da bi se institucijo zavezalo k izdelavi dokumenta, ki ne obstaja. Iz tega je razvidno, da bi bila prošnja za dostop, zaradi katere bi zadevna institucija ustvarila nov dokument, pa čeprav na podlagi elementov, ki so že v obstoječih dokumentih, ki jih hrani, zunaj okvira Uredbe št. 1049/2001.

Glede statičnih dokumentov, zlasti papirnatih ali v obliki elektronske datoteke, zadostuje preveriti obstoj nosilca in njegove vsebine, da bi se ugotovilo, ali dokument obstaja. Vendar tako ravnanje ni združljivo z dinamičnostjo elektronskih zbirk podatkov, saj dokument, ki ga je mogoče zelo preprosto izdelati iz informacij, ki so že vključene v zbirko podatkov, ni nujno obstoječi dokument v pravem pomenu besede. Zato je treba pri elektronskih zbirkah podatkov med obstoječim in novim dokumentom razlikovati na podlagi merila, ki je prilagojeno tehničnim značilnostim teh zbirk in je v skladu s ciljem Uredbe št. 1049/2001, katere namen je, kot je razvidno iz uvodne izjave 4 in člena 1(a) te uredbe, zagotoviti čim širši dostop do dokumentov.

V teh okoliščinah je treba za obstoječi dokument šteti vse informacije, ki jih je mogoče s predprogramiranimi iskalnimi orodji zajeti iz elektronske zbirke v okviru njene vsakdanje uporabe, tudi če te informacije niso bile še nikoli prikazane v tej obliki ali niso nikoli bile predmet iskanja s strani uslužbencev institucij. Iz tega sledi, da so lahko institucije za izpolnitev zahtev Uredbe št. 1049/2001 primorane k oblikovanju dokumenta iz informacij, ki so vključene v zbirko podatkov, z uporabo obstoječih iskalnih orodij. Vendar je treba kot nov dokument, in ne kot obstoječega, šteti vsako informacijo, za katere zajem iz zbirke podatkov je potrebna znatna naložba. Iz tega sledi, da je treba vsako informacijo, za pridobitev katere je potrebna sprememba ureditve elektronske zbirke podatkov oziroma iskalnih orodij, ki so trenutno na voljo za zajem informacij, opredeliti kot nov dokument.

(Glej točke 30, 31, od 33 do 35 in od 37 do 40.)
Zadeva C‑400/15

Landkreis Potsdam-Mittelmark

proti

Finanzamt Brandenburg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)

„Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Šesta direktiva 77/388/EGS — Pravica do odbitka — Odločba 2004/817/ES — Predpisi države članice — Izdatki za blago in storitve — Odstotek njihove uporabe za negospodarske namene, ki je večji od 90 % njihove celotne uporabe — Izključitev pravice do odbitka“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 15. septembra 2016

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Uporaba blaga in storitev, ki so del poslovnih sredstev podjetja, za transakcije, ki niso obdavčljive transakcije davčnega zavezanca – Pravica do odbitka – Izključitev (Direktiva Sveta 77/388, člen 6(2)) Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Nacionalni ukrepi za odstopanje – Odločba 2004/817 o dovoljenju za izključitev pravice do odbitka za izdatke za blago in storitve, ki se za neposlovne namene uporabljajo v odstotku, večjem od 90 % njihove celotne uporabe – Področje uporabe – Izdatki glede blaga in storitev, ki se v takem odstotku uporabljajo za negospodarske dejavnosti – Izključitev (Direktiva Sveta 77/388, člen 17; Odločba Sveta 2004/817, člen 1)
Zadeva C‑289/15

Kazenski postopek

proti

Jozefu Grundzi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Krajský súd v Prešove)

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2008/909/PNZ – Člen 7 – Pogoj dvojne kaznivosti – Člen 9 – Razlog za nepriznanje in neizvršitev, če ni dvojne kaznivosti – Državljan države izvršiteljice, obsojen v državi izdajateljici zaradi nespoštovanja odločbe javnega organa“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. januarja 2017

Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2008/909 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah – Razlogi za nepriznanje ali neizvršitev – Pogoj dvojne kaznivosti – Nadzor – Obseg

(Okvirni sklep Sveta 2008/909, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, člena 7(3) in 9(1)(d)

Člena 7(3) in 9(1)(d) Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati tako, da se šteje, da je pogoj dvojne kaznivosti izpolnjen v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, če bi se za dejanske elemente kaznivega dejanja, kot se odražajo v sodbi, ki jo je izdal pristojni organ države izdajateljice, če bi nastali na ozemlju države izvršiteljice, lahko štelo, da so kaznivi.

(Glej točko 54 in izrek.)
2.

Kmetijstvo — Financiranje iz EKJS in EKSRP — Podpora za razvoj podeželja — Sistem podpore za predčasno upokojitev — Uredbi št. 1257/1999 in št. 1698/2005 — Pogoji za odobritev — Opravljanje komercialne kmetijske dejavnosti pred prenosom kmetijskega gospodarstva — Obveznost dejanskega opravljanja dejavnosti v obdobju pred prenosom (Uredbe Sveta št. 2328/91, člen 5(1)(a), št. 2079/92, člen 5, točka 1, druga alinea, št. 1257/1999, člen 10, in št. 1698/2005, člen 23(2)) (Glej točke od 39 do 45.)
Člen 18(c) Direktive 2006/112/ES o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/162 (Direktiva o DDV), je treba razlagati tako, da je lahko zadržanje blaga s strani davčnega zavezanca v primeru, ko ta preneha opravljati obdavčljivo ekonomsko dejavnost in je bila za to blago dana pravica do odbitka davka na dodano vrednost pri njegovi pridobitvi, obravnavano kot dobava blaga, opravljena za plačilo, in predmet davka na dodano vrednost, če se je obdobje popravka, določeno v členu 187 Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/162, izteklo.

Najprej, iz člena 18(c) Direktive o DDV je razvidno, da je mogoče zadržanje blaga s strani davčnega zavezanca v primeru prenehanja opravljanja obdavčljive ekonomske dejavnosti obravnavati kot dobavo blaga, opravljeno za plačilo, če je bila za to blago dana pravica do celotnega ali delnega odbitka DDV pri pridobitvi. Člen 18(c) Direktive o DDV ne določa nobenega pogoja, ki bi bil zlasti povezan z obdobjem po pridobitvi, v katerem mora biti po prenehanju opravljanja dejavnosti izvedeno zadržanje, da bi lahko bilo obdavčeno. Nato navedena določba, kar zadeva njeno uporabo, ne vključuje sklicevanja na določbe v zvezi s popravki odbitkov iz členov od 184 do 192 Direktive o DDV, medtem ko člen 168a(1), drugi pododstavek, te direktive napotuje na te člene glede obdavčitve uporabe nepremičnine za zasebno rabo v skladu s členom 26 te direktive. Nazadnje, popravki odbitkov, ki se opravijo zlasti, če so se dejavniki, ki so bili uporabljeni za določitev zneska DDV, spremenili po obračunu DDV, in s katerimi se zagotavlja, da opravljeni odbitki točno izražajo uporabo blaga za dejavnost podjetja, so korekturni mehanizem, ki se uporablja za nazaj.

Obdavčitev iz člena 18(c) Direktive o DDV pa temelji na tem, da je na datum prenehanja opravljanja ekonomske dejavnosti nastala nova obdavčljiva transakcija. Z obdavčitvijo iz te določbe se v celotnem obdobju uporabe poslovnih sredstev za poslovno dejavnost upoštevajo spremembe vrednosti teh sredstev. Davčna osnova transakcije v primeru prenehanja opravljanja obdavčljive ekonomske dejavnosti je vrednost zadevnega blaga, določena na datum tega prenehanja, pri kateri se torej upošteva sprememba vrednosti navedenega blaga med njegovo pridobitvijo in tem prenehanjem. Za uresničitev cilja člena 18(c) Direktive o DDV, ki je izognitev temu, da bi bilo blago, za katero je bila dana pravica do odbitka, po prenehanju opravljanja obdavčljive ekonomske dejavnosti predmet neobdavčene končne potrošnje, in dejanska odprava vsakršne neenakosti na področju DDV med potrošniki, ki pridobijo blago pri drugem davčnem zavezancu, in tistimi, ki ga pridobijo v okviru svoje poslovne dejavnosti, je treba obdavčitev na podlagi člena 18(c) Direktive o DDV izvršiti, če ima na datum prenehanja opravljanja obdavčljive ekonomske dejavnosti blago, za katero je bila dana pravica do odbitka DDV, še neko preostalo vrednost, neodvisno od obdobja, ki je preteklo med datumom pridobitve tega blaga in datumom prenehanja opravljanja te dejavnosti.

(Glej točke od 33 do 39.)