Zadeva T‑873/16

Skupina Canal + SA

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Televizijske dejavnosti – Sklep, s katerim zaveze postanejo zavezujoče – Teritorialna ekskluzivnost – Predhodna ocena – Vpliv na pogodbene pravice tretjih oseb – Sorazmernost“

Povzetek – Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 12. decembra 2018

(člena 101 in 102 PDEU; Uredba Sveta št. 1/2003, členi 9(1), 15 in 16)

(Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, uvodna izjava 10 in 2006/115, uvodna izjava 5; Direktiva Sveta 93/83, uvodna izjava 17)

Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktive 93/83, 2001/29 in 2006/115 – Pravica dajanja v najem in pravica posojanja varovanih del – Radiodifuzija in priobčitev javnosti – Pravica imetnika avtorske pravice do plačila – Obseg – Meje – Potreba po razumnem razmerju z parametri zadevnih emisij

Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Škodovanje konkurenci – Izključna licenca med imetnikom pravic intelektualne lastnine in RTV-organizacijo – Prepoved zagotavljanja dekodirnih naprav za to razširjanje zunaj ozemlja, za katero velja licenčna pogodba – Nedopustnost

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 36 in 37.)

V dejanskih okoliščinah, zaznamovanih s pomembnimi ovirami, ki močno omejujejo možnosti za čezmejno razširjanje televizijskih programov, to, da je imetnik avtorske pravice podelil izključno pravico razširjanja avdiovizualne vsebine na ozemlju ene države članice le enemu imetniku licence ter tako v določenem obdobju drugim subjektom, ki niso pridobili dovoljenja imetnikov zadevnih pravic in tem tudi niso plačali nadomestila, njeno razširjanje prepovedal, sicer ne zadostuje za ugotovitev, da je treba za tak sporazum šteti, da je predmet, sredstvo ali posledica omejevalnega sporazuma, ki je s Pogodbo prepovedan. Zato lahko imetnik avtorske pravice načeloma podeli enemu imetniku licence izključno pravico do satelitskega radiodifuznega oddajanja – v določenem obdobju – vsebine, ki je varovana na podlagi te pravice, iz ene same države članice oddajanja ali iz več držav članic. Nasprotno pa, če sporazumi, ki jih sklene imetnik avtorske pravice, vključujejo klavzule, v skladu s katerimi mora navedeni imetnik odslej vsem svojim sopogodbenikom na trgu EGP prepovedati pasivno prodajo na geografske trge, ki so zunaj države članice, za katero jim dodeli izključno licenco, se s temi klavzulami podeli pogodbeno določena absolutna ozemeljska ekskluzivnost, zaradi česar kršijo člen 101(1) PDEU. Sporazum, s katerim se ponovno postavijo pregrade na nacionalnih trgih, lahko namreč ogroža cilje Pogodbe za dosego integracije teh trgov z vzpostavitvijo enotnega trga. Tako je glede sporazumov, katerih namen je predeliti trge po nacionalnih mejah ali otežiti prodor na nacionalne trge, načeloma treba šteti, da je njihov cilj omejevanje konkurence v smislu člena 101(1) PDEU. V teh okoliščinah se, če je namen licenčnega sporazuma prepovedati ali omejiti čezmejno opravljanje storitev radiodifuznega oddajanja, šteje, da je njegov cilj omejevanje konkurence, razen če druge okoliščine, ki se uporabljajo v njegovem gospodarskem in pravnem okviru, dopuščajo ugotovitev, da tak sporazum ne more škoditi konkurenci. (Glej točke od 43 do 46 in 48.)

Čeprav je namen posebnega predmeta intelektualne lastnine res zlasti to, da se imetnikom pravic, ki iz nje izhajajo, zagotovi možnost gospodarskega izkoriščanja, to ne spremeni dejstva, da ta predmet zadnjenavedenim ne zagotavlja možnosti zahtevati najvišje možno plačilo, temveč le primerno nagrado. Ta ugotovitev je potrjena z uvodno izjavo 10 Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi in z uvodno izjavo 5 Direktive 2006/115 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine. Ustrezna nagrada za imetnika te pravice je tista, ki je v primernem razmerju z resničnim ali potencialnim številom oseb, ki uživajo ali želijo uživati zagotavljano storitev. Tako mora biti na področju televizijskega razširjanja programske vsebine ta nagrada zlasti v primernem razmerju z vidiki zadevnih oddaj, kot so njihovo dejansko občinstvo, potencialno občinstvo in jezikovna različica. Ta pristop potrjuje uvodna izjava 17 Direktive 93/83 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo. V zvezi s tem v okviru sistema licenc brez klavzul za delitev trgov po nacionalnih mejah nič ne nasprotuje temu, da si imetnik pravic izpogaja znesek, ki upošteva potencialno občinstvo tako v državi članici, za katero je dodeljena izključna licenca, kot v kateri koli drugi državi članici, v kateri se prav tako sprejemajo programi, na katere se nanaša sporazum o distribuciji. Tehnologija, ki se zahteva za sprejemanje del, ki so zajeta z zadevnimi pravicami, namreč omogoča določitev dejanskega in potencialnega občinstva, in sicer s porazdelitvijo po državah izvora zahteve po nakupu. Ta tehnologija omogoča tudi moduliranje promocijskih akcij, da bi se te omejile na ozemlje, za katero je podeljena izključna licenca. V takih okoliščinah imetniku pravic nič ne preprečuje, da zahteva doplačilo v zameno za licenco, ki upošteva dejansko in potencialno občinstvo v celotnem EGP. Nasprotno pa nujno večje doplačilo, ki se plača za absolutno ozemeljsko ekskluzivnost, temelji na umetnih razlikah v cenah med razdrobljenimi nacionalnimi trgi, ki niso združljive z osnovnim ciljem Pogodbe, to je vzpostavitvijo notranjega trga. Zato to doplačilo presega okvire, ki so potrebni za zagotovitev ustrezne nagrade tem imetnikom. (Glej točke od 53 do 56.)

Postopek za sprejetje ponujenih zavez je urejen z načelom, da so preiskovana podjetja obveščena o pomislekih Komisije in presodijo ustreznost predlaganja zavez za prihodnost v zameno za to, da Komisija ne ugotovi pretekle kršitve. Komisija nato presodi primernost tega, da se v zameno za zaveze, ki se nujno nanašajo na prihodnost in preženejo vse njene pomisleke v zvezi s tem, odpove ugotovitvi kršitve člena 101(1) PDEU in tako prihrani sredstva, ki bi jih morala nameniti za obravnavano zadevo. 62 V teh okoliščinah je vprašanje, ali ravnanje, ki je povzročilo zadevne pomisleke, izpolnjuje kumulativne pogoje za uporabo člena 101(3) PDEU, v nasprotju z naravo sklepa o zavezah, ki ga je Komisija sprejela glede nekaterih sporazumov med podjetji na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 101 in 102 PDEU. Na eni strani namreč uporaba te določbe predpostavlja ugotovitev kršitve člena 101(1) PDEU. Na drugi strani se pri uporabi člena 101(3) PDEU določijo učinki, ki spodbujajo konkurenco in ki izhajajo iz sporazuma, ki krši člen 101(1) PDEU, in preveri, ali ti pozitivni učinki prevladajo nad protikonkurenčnimi učinki. (Glej točki 61 in 62.)

Pravica gospodarskih subjektov, da svoje odnose oblikujejo po svoji volji, kot je izražena v sporazumih, ki jih sklenejo, je namreč del pogodbene svobode. Ta svoboda, ki vključuje možnost izbire gospodarskih partnerjev in določitve vsebine sporazuma, je zagotovljena s členom 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki določa svobodo gospodarske pobude. Čeprav svoboda gospodarske pobude res ni absolutna pravica in jo je treba upoštevati glede na njeno vlogo v družbi, mora biti njeno omejevanje v skladu s členom 52(1) Listine o temeljnih pravicah predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino navedene svoboščine. (Glej točki 86 in 87.)

Če sklep o zavezah, ki ga je Komisija sprejela glede nekaterih sporazumov med podjetji na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 101 in 102 PDEU, podjetju nalaga obveznost, da v odnosih s sopogodbeniki več ne spoštuje ustreznih klavzul, ta obveznost nikakor ne posega v pristojnost nacionalnih sodišč, da preučijo, ali so te klavzule dejansko v nasprotju s členom 101(1) PDEU, in če je to potrebno, v skladu z odstavkom 2 tega člena in nacionalnim pravom izpeljejo ustrezne posledice. V zvezi s tem bo lahko izpodbijani sklep na presojo nacionalnega sodišča vplival kvečjemu le, če vsebuje predhodno oceno, ki jo mora to upoštevati zgolj kot indic za protikonkurenčnost preučevanega sporazuma na podlagi člena 101(1) PDEU. Zato konkurenčnopravna presoja Komisije v sklepu iz člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 zaradi svoje jedrnatosti in začasnosti nacionalnemu sodišču ne more preprečiti, da na podlagi nadaljnjih poizvedb in poglobljenega preizkusa v isti zadevi pride do popolnoma ali delno drugačnega rezultata. Zato dejstvo, da je Komisija enostranske zaveze, ki jih je predlagalo podjetje, spremenila v obvezne, ne pomeni, da druga podjetja ne morejo zaščititi svojih morebitnih pravic v okviru svojih odnosov s tem podjetjem. V tem okviru, če nacionalno sodišče v teh okoliščinah na podlagi svoje analize in po preučitvi možnosti uporabe pravnih sredstev iz členov 15 in 16 Uredbe št. 1/2003 presodi, da ustrezne klavzule kršijo člen 101(1) PDEU, ne da bi izpolnjevale pogoje iz odstavka 3 tega člena, jih mora v skladu s členom 101(2) PDEU razglasiti za nične. Če pa, nasprotno, šteje, da ustrezne klavzule niso v nasprotju s členom 101(1) PDEU ali izpolnjujejo pogoje iz odstavka 3 tega člena, bo moralo po potrebi preučiti utemeljenost zahtevka, ki mu je bil predložen, ker člen 101 PDEU ni ovira za uporabo ustreznih klavzul. V tem zadnjem primeru, če bo zadevna družba zaradi izida postopka pred nacionalnim sodiščem kršila zavezo, ki je na podlagi izpodbijanega sklepa postala zavezujoča, bo morala Komisija po potrebi ponovno uvesti preiskavo v skladu s členom 9(2)(b) Uredbe št. 1/2003, pri čemer ta institucija ne bo vezana na odločitev nacionalnega sodišča. (Glej točke od 100 do 103.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 113 do 117.)