Zadeva C-369/07

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Helenski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Državne pomoči — Ukrepi za izvršitev sodbe Sodišča — Člen 228 ES — Denarne sankcije — Denarna kazen — Pavšalni znesek“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljeni 5. februarja 2009 I ‐ 5707

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. julija 2009 I ‐ 5737

Povzetek sodbe

Ko Sodišče ugotovi, da država članica sodbe glede neizpolnitve obveznosti ni izvršila v roku, določenem v obrazloženem mnenju, ji lahko na podlagi člena 228(2), tretji pododstavek, ES naloži plačilo denarne kazni in/ali pavšalnega zneska. Sodišče je v zvezi z naložitvijo denarne kazni razsodilo, da je ta kazen praviloma utemeljena le ob nadaljevanju neizpolnitve obveznosti, ki izhaja iz neizvršitve predhodne sodbe Sodišča, do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča. V postopku, ki poteka na podlagi člena 228 ES, mora Komisija Sodišču poslati podatke, ki so potrebni za ugotovitev stanja v zvezi z izvršitvijo sodbe. Kadar Komisija v zgoraj navedenem postopku predloži dovolj dokazov, s katerimi je izkazano nadaljevanje očitane neizpolnitve obveznosti, mora zadevna država članica bistveno in podrobno izpodbiti to trditev in predložiti dokaze o prenehanju kršitve. (Glej točke 58, 59, 74 in 75.)

Vračilo državne pomoči se izvede nemudoma in skladno s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če ti omogočajo takojšnje in učinkovito izvajanje odločbe Komisije. Če predpisov Skupnosti glede postopka izterjave neupravičeno izplačanih zneskov ni, je treba vračilo takih finančnih pomoči načeloma izvesti v skladu s postopki, določenimi v nacionalnem pravu. Država članica, ki mora na podlagi odločbe Komisije izterjati nezakonito dodeljene pomoči, lahko izbere postopke, s katerimi bo izpolnila to obveznost, če izbrani ukrepi niso v nasprotju z obsegom in učinkovitostjo prava Skupnosti. Iz tega izhaja, da je pobotanje, če je v nacionalnem pravu predvideno kot eden od načinov poravnave obveznosti, načeloma lahko ustrezno sredstvo za vračilo državnih pomoči. (Glej točke od 65 do 68.)

Država članica mora, če izterja vračilo navedenih pomoči v drugačni obliki, in ne s plačilom v denarju, Komisiji predložiti vse informacije, ki ji omogočijo, da preveri, ali je z izbrano obliko njena odločba ustrezno izvršena. Poleg tega mora država članica zagotoviti, da so ukrepi, ki jih je izbrala in ki morajo imeti enak učinek, kot je podan pri vračilu s prenosom sredstev, dovolj pregledni, da bi se Komisija lahko prepričala, da so ob popolnem spoštovanju prava Skupnosti ustrezni za odpravo izkrivljanja konkurence, ki so ga povzročile navedene pomoči, in ga tretje zainteresirane osebe lahko opredelijo kot takega. (Glej točke od 79 do 81.)

Sodišče je tisto, ki mora ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve v vsakem primeru posebej presoditi, kolikšna naj bo denarna sankcija. Predlogi Komisije tako Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek. Sodišče pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku na tem področju določi tako denarno kazen, da je ta po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo in zmožnostjo plačila zadevne države članice. Tako so temeljna merila, ki jih je treba upoštevati za zagotovitev prisilne narave denarne kazni z namenom enotne in učinkovite uporabe prava Skupnosti, načeloma trajanje kršitve, stopnja njene resnosti in zmožnost plačila zadevne države članice. Za uporabo teh meril mora Sodišče upoštevati zlasti posledice neizvršitve za zasebne in javne interese ter nujnost, da zadevna država članica izpolni svoje obveznosti. (Glej točke 111, 112, 114 in 115.)

Cilj postopka iz člena 228(2) ES je spodbuditi državo članico kršiteljico k izvršitvi sodbe glede neizpolnitve obveznosti in s tem zagotoviti učinkovito uporabo prava Skupnosti. Oba ukrepa, predvidena s to določbo, torej pavšalni znesek in denarna kazen, sledita temu cilju. Uporaba enega ali drugega ukrepa je odvisna od zmožnosti vsakega, da doseže postavljeni cilj glede na okoliščine primera. V teh okoliščinah ni izključen poseg po obeh določenih vrstah sankcij. Zato je Sodišče pristojno, da v vsaki zadevi glede na okoliščine primera, o katerem odloča, in glede na stopnjo prepričevanja in odvračanja, ki se mu zdi potrebna, določi primerne denarne sankcije, da se zagotovi kar najhitrejša izvršitev sodbe, s katero je bila predhodno ugotovljena neizpolnitev obveznosti, in da se preprečijo ponovne podobne kršitve prava Skupnosti. Zato je Sodišče pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki mu je podeljeno na zadevnem področju, pristojno za kumulativno naložitev denarne kazni in pavšalnega zneska. (Glej točke od 140 do 143.)