SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 14. februarja 2006 ( 1 )

Zadeva C-169/05

Uradex SCRL

proti

Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (RTD) in Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (BRUTELE)

„Avtorske in sorodne pravice — Direktiva 93/83/EGS — Člen 9(2) — Obseg pooblastil kolektivne organizacije, za katero se šteje, da uveljavlja pravice imetnika, ki nanjo ni prenesel uveljavljanja svojih pravic — Izvajanje pravice do podelitve ali zavrnitve dovoljenja kabelskemu operaterju za kabelsko retransmisijo oddaje“

I – Uvod

1. Glede kabelskega radiodifuznega oddajanja je v Direktivi Sveta 93/83/EGS ( 2 ) določeno kolektivno uveljavljanje avtorskih in sorodnih pravic ( 3 ), da bi se tako olajšalo njihovo izvajanje in zagotovila večja varnost. V ta namen so v členu 9(2) navedena merila za opredelitev organizacije, ki ji je zaupana ta naloga, kadar imetniki takih pravic za to posebej ne pooblastijo določene družbe.

2. Cour de cassation (Belgija) se sprašuje o obsegu pooblastila v takem primeru. Glede tega ne ve, ali zadevno pooblastilo velja le za upravljanje ekonomskih interesov zastopanih oseb ali vključuje tudi pristojnost podelitve oziroma zavrnitve dovoljenja za retransmisijo varovane stvaritve.

3. Poleg tega je obravnavana zadeva posebna še zato, ker se spor o glavni stvari nanaša na avdiovizualno izkoriščanje izvedb izvajalcev, to pa je pravica, ki naj bi bila na podlagi belgijskega prava (h kateremu se bom vrnil v nadaljevanju) prepuščena producentom, zato se postavlja vprašanje, ali je treba na podlagi Direktive 93/83 pristojnosti, povezane s to pravico, tudi uveljavljati kolektivno.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

4. Omenil sem že, da je namen Direktive 93/83 zagotoviti večjo pravno varnost, kar zadeva avtorske in sorodne pravice pri radiodifuznem oddajanju (zlasti prek satelita ali kabla) v Skupnosti ( 4 ), da bi tako presegli nekatere razlike med nacionalnimi zakonodajami (uvodni izjavi 5 in 8). Operaterji zaradi zakonodajne neusklajenosti ne morejo biti prepričani, ali so dejansko pridobili vse zadevne pravice, zato se oblikuje sistem, ki temelji na načelu pogodbene dodelitve in kolektivne uporabe pristojnosti, značilnih za intelektualno lastnino (uvodni izjavi 10 in 27).

5. Člen 1(3) Direktive 93/83 opredeljuje „kabelsko retransmisijo“ kot „sočasno, nespremenjeno in neskrajšano retransmisijo po kablu ali mikrovalovnem sistemu začetnega oddajanja iz druge države članice, po žici ali po zraku, vključno s satelitskim oddajanjem, televizijskih in radijskih programov z namenom, da jih sprejme javnost“.

6. Poglavje III („Kabelska retransmisija“) se začne s členom 8, s katerega odstavkom 1 je državam članicam naložena zagotovitev, da se pri retransmisiji prek komunikacijskega sistema iz drugih držav članic na njihovem ozemlju spoštuje intelektualna lastnina, in sicer na podlagi individualnih ali kolektivnih pogodb, sklenjenih s podjetji iz zadevnega sektorja.

7. V skladu s cilji, določenimi v preambuli Direktive 93/83, je v členu 9(1) navedeno, da se pravica „imetnikov avtorske ali sorodnih pravic do podelitve ali zavrnitve dovoljenja […] za kabelsko retransmisijo“ izvaja prek „kolektivne organizacije“, ki je v členu 1(4) opredeljena kot „vsak[a] organizacij[a], katere edini ali eden glavnih namenov je uveljavljanje ali upravljanje avtorske in sorodnih pravic“.

8. V členu 9(2) je določeno, da se šteje – kadar imetnik pravic uveljavljanja svojih pravic ni prenesel na kolektivno organizacijo – da je za to „pooblaščena“ kolektivna organizacija, ki uveljavlja pravice iste kategorije. ( 5 ) Kadar je takih kolektivnih organizacij več, se lahko imetniki pravic prosto odločijo za tisto, ki jim najbolj ustreza. „Imetnik pravic iz tega odstavka ima enake pravice in obveznosti, ki izhajajo iz dogovora med kabelskim operaterjem in kolektivno organizacijo, ki šteje za pooblaščeno za uveljavljanje njegovih pravic, kot imetniki pravic, ki so to kolektivno organizacijo pooblastili […]“

9. S členom 10 so s področja uporabe člena 9 izključene pravice, ki jih izvršuje RTV-organizacija glede svojih oddaj, ne glede na to, ali so zadevne pravice njene ali pa so jih nanjo prenesli drugi imetniki avtorske pravice oziroma sorodnih pravic.

B – Belgijska zakonodaja

10. V členu 51 zakona z dne 30. junija 1994 ( 6 ) zakonodajalec navaja, da imajo avtor in imetniki sorodnih pravic izključno pravico do dovoljenja kabelskega oddajanja svojih del ali izvedb. V členu 36(1) se predvideva, da izvajalec, če ni dogovorjeno drugače, na producenta prenese izključno pravico avdiovizualnega izkoriščanja svoje izvedbe.

11. S prvima odstavkoma člena 53 sta v belgijsko pravo dobesedno prenesena odstavka 1 in 2 člena 9 Direktive 93/83.

III – Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje

12. Organizacija Uradex SCRL (v nadaljevanju: Uradex), ki uveljavlja pravice izvajalcev, je od sodišča prve stopnje v Bruslju zahtevala, naj sprejme začasne ukrepe zoper Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (v nadaljevanju: UPRT) in Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (v nadaljevanju: Brutele), ker naj bi zadevni družbi kabelsko predvajali oddaje brez njenega dovoljenja.

13. Organizacija Uradex je, potem ko je bila njena zahteva zavrnjena, vložila pritožbo pri Cour d'appel de Bruxelles, ki je v sodbi z dne 25. junija 1998 tej pritožbi delno ugodilo, ker naj bi imele kolektivne organizacije pravico odobriti ali prepovedati kabelsko oddajanje, če jim je bila dana ta pravica, če pa to ni bilo storjeno, je njihova pristojnost omejena na pobiranje plačila nadomestila in predajo tega nadomestila upravičencu glede na pretežno zaupno naravo pooblastila zadevni organizaciji.

14. Poleg tega je Cour d'appel dodalo, da lahko tovrstna organizacija za avdiovizualne izdelke zadevno pristojnost uveljavlja le, če so izvajalci še naprej imetniki zadevnih pravic. Na podlagi člena 36(1) zakona z dne 30. junija 1994 se za te ustvarjalce namreč predvideva, da se njihove pravice do izkoriščanja prenesejo na producenta. Organizacija Uradex lahko te pravice uveljavlja le, če dokaže, da obstajajo določbe, na podlagi katerih se ta domneva zavrne, ali da deluje v imenu producentov, kar pa v tej zadevi ni dokazano.

15. Na podlagi tega je Cour d'appel obsodilo družbo Brutele, ker je brez odobritve organizacije Uradex oddajala neavdiovizualna dela izvajalcev, ki jih Uradex izrecno zastopa. Druge tožbene razloge je zavrnilo.

16. Organizacija Uradex je glede tega vložila revizijo, v kateri je navedla, da iz člena 53 belgijskega zakona in zato tudi iz člena 9 Direktive 93/83 izhaja, da je družba, za katero se šteje, da zastopa zadevne interese, če ni bilo podano izrecno pooblastilo, pooblaščena tudi za odločanje o trženju pravic ter da pri radijskih in televizijskih izvedbah ni pomembno, ali so imetniki te pravice prenesli na tretje osebe.

17. Ob taki opredelitvi pojmov razprave je Cour de cassation prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je člen 9(2) Direktive […] treba razlagati tako, da kadar se za kolektivno organizacijo šteje, da je pooblaščena za uveljavljanje pravic imetnika avtorske ali sorodnih pravic, ki uveljavljanja svojih pravic ni prenesel na kolektivno organizacijo, ta organizacija ni pristojna za izvajanje pravic tega imetnika do podelitve ali zavrnitve dovoljenja kabelskemu operaterju za kabelsko retransmisijo oddaje, ker je pooblaščena le za uveljavljanje pravic tega imetnika s finančnega vidika?“

IV – Postopek pred Sodiščem

18. Stranke v postopku v glavni stvari, Komisija Evropskih skupnosti ter švedska in italijanska vlada so predložile pisna stališča v roku, določenem s členom 20 Statuta ES Sodišča.

19. Komisija ter zastopniki organizacije Uradex, družb UPRT in Brutele so bili navzoči na obravnavi 19. januarja 2006, kjer so podali ustne navedbe.

V – Analiza vprašanja za predhodno odločanje

A – Izvajanje avtorske in sorodnih pravic

20. Za te pravice, ki so bile od nekdaj vezane na pojem pravic do „intelektualne lastnine“ ( 7 ), je značilno, da se ustvarjalcu dela, ki je rezultat duha zadevnega ustvarjalca, dodeli pravica do izkoriščanja tega dela ( 8 ), v katero je vključen moralni vidik zadevne pravice skupaj s premoženjsko pravico, ki izhaja iz zaračunavanja uporabe tega dela ( 9 ).

21. Razen če je drugače določeno, mora oseba, ki želi uporabiti varovano delo, da bi ga predvajala javnosti, od imetnika pravic pridobiti dovoljenje, in sicer prek (ne)ekskluzivne licenčne pogodbe, ki se lahko nanaša na eno, več ali vse mogoče vrste uporabe. Tako se te pravice tradicionalno uveljavljajo individualno.

22. Te pravice se, čeprav temeljijo na osebni pobudi, že dolgo izvajajo kolektivno, in sicer prek „avtorskih družb“, ali če uporabimo novejšo terminologijo, „kolektivnih organizacij“. Za primere, v katerih ločeno uveljavljanje ni mogoče zaradi števila in morebitnih pravil glede ponovitve, se je ta način izkoriščanja posplošil in zagotavlja plačilo nadomestila avtorjem.

23. Namen modela kolektivnega uveljavljanja, ki je bil prenesen na povezane, sorodne ali podobne pravice, med katerimi so tudi pravice izvajalcev ( 10 ), na katere se nanaša obravnavani spor, je, da se umetnikom omogoči nadzor nad usodo njihovih del, česar ni mogoče vedno doseči individualno. Organizacija, ki skrbi za tako uveljavljanje, upravlja, nadzira, pobira in razdeljuje plačilo pravic za posamezno skupino.

24. Pravni red Skupnosti tega sektorja ni mogel preprosto zaobiti. Njegov ekonomski pomen ( 11 ) vpliva na izgradnjo enotnega trga ( 12 ) ter spodbuja vlaganje, rast in zaposlovanje. Poleg tega ima varstvo tega sektorja tudi druge vloge, na primer spodbujanje ustvarjalnosti, raznolikosti in kulturne identitete, kar ni le cilj, ampak tudi orodje razvoja Evrope.

25. V pravni red Skupnosti, ki se nanaša na to področje, sta vključena oba vidika.

B – Dve stopnji uskladitve intelektualne lastnine na ravni Skupnosti

26. Poudarjena je že bila ( 13 ) tesna povezanost, ki od nekdaj obstaja med avtorskimi pravicami, katerih priznanje je treba v veliki meri pripisati iznajdbi tiska ( 14 ), in tehničnim napredkom. Ta povezava se kaže tudi v procesu poenotenja, ki ga vodi Skupnost, spodbujajo pa ga zaporedne tehnološke revolucije ( 15 ) v tako imenovani „informacijski družbi“; pri tem gre za dvofazni proces ( 16 ).

27. Prva faza se je začela v devetdesetih letih minulega stoletja z „Zeleno knjigo o avtorskih pravicah in tehnoloških izzivih“ ( 17 ), vključuje pa pet direktiv, med katerimi je tudi direktiva, na katero se nanaša obravnavano vprašanje za predhodno odločanje ( 18 ). Njihov namen je odzvati se na vpliv kabelske ali satelitske televizije ( 19 ) in nenehen razvoj informatike ( 20 ).

28. Začetek druge faze je zaznamovalo sprejetje Direktive 2001/29 kot odgovor na napredek digitalne tehnologije in interaktivnih sistemov. Sledila ji je Direktiva 2001/84/ES ( 21 ), s katero je opredeljena pravica umetnika do udeležbe pri dobičku, ustvarjenem s prodajo njegovih del. To obdobje je za zdaj zaokroženo z Direktivo 2004/48/ES o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine ( 22 ).

29. Navedeni razvoj vključuje oba vidika, ki zanimata zakonodajo Skupnosti s področja avtorskih pravic, to je ekonomski in inovacijski vidik. Medtem ko je bil namen prve skupine direktiv odpraviti ovire, ki jih je za industrijo in prosti pretok blaga pomenilo strogo nacionalno dojemanje teh pravic ( 23 ), se direktive iz druge skupine osredotočajo na usklajeno varstvo avtorja intelektualnega dela ( 24 ).

C – Direktiva 93/83

30. Direktiva 93/83 spada v navedeno začetno obdobje, v njej pa so obravnavane posledice čezmejnih televizijskih oddaj, ki se oddajajo prek satelita ali kabla, z vidika intelektualne lastnine. ( 25 )

31. Za kabelsko oddajanje je bila značilna negotovost, s katero so se srečevali operaterji, ki so se omejili na hkratno oddajanje televizijskih programov z vnaprej določeno vsebino, ki je niso spreminjali, v več državah. Zdelo se je, da bi bila zanje obveznost pridobiti soglasje od vsakega imetnika zadevnih pravic, nepremostljiva ovira. Poleg tega bi v mednarodnem okviru taka rešitev pomenila, da bi moral zadevni operater pridobiti dovoljenja na podlagi različnih nacionalnih sistemov. V takih okoliščinah bi bila lahko ohranitev sistema individualnih dovoljenj resna ovira za dobro delovanje notranjega trga radiodifuzije.

32. Treba je bilo torej opredeliti zakonodajo, na podlagi katere se morajo subjekti, ki sodelujejo v procesu oddajanja, prepričati o soglasju imetnikov pravic za dela, ki jih nameravajo tržiti, in zadevnim imetnikom plačati ustrezna nadomestila. Ali z drugimi besedami, kakor je navedeno v uvodnih izjavah Direktive 93/83: cilj je bil odpraviti pravno negotovost zaradi obstoječih razhajanj med različnimi nacionalnimi predpisi glede avtorskih pravic in uskladiti njihovo ohranjanje na pogodbeni podlagi. ( 26 )

33. Na tem področju sta bili na voljo dve možnosti: obvezna licenca ( 27 ) ali kolektivno uveljavljanje ( 28 ). Zakonodajalec Skupnosti se je odločil za drugo možnost, s katero se bolje upoštevajo pravice ustvarjalcev. Tak način izkoriščanja je manj vplival na avtonomijo imetnika pravic, njegov namen pa je bil tudi prispevati k ravnotežju med izvajanjem izključnih pravic in zaupanjem družbe predvajalke, ki mora biti prepričana, da je pridobila vse pravice, povezane s predvajanjem. ( 29 )

34. Iz predstavljenih razlogov se z Direktivo 93/83 ohranjajo avtorske in sorodne pravice prek pogodb, sklenjenih med imetniki in avdiovizualnimi podjetji (člen 8), vendar se hkrati določa kolektivno uveljavljanje (člen 9(1)). Obstoj člena 9(2), v katerem je zakonodajalec Skupnosti upoštevni organizaciji zaupal tudi uveljavljanje pravic nečlanov in tako zagotovil, da operater pridobi pravice za celoten spored, je mogoče utemeljiti z željo preprečiti razpršenost.

35. Na podlagi navedenih pojasnil je mogoče preučiti gordijski vozel obravnavanega vprašanja za predhodno odločanje in torej opredeliti, ali v tem okviru pristojnost zastopanja zadevne organizacije vključuje tudi možnosti, ki so neločljivo povezane z intelektualno lastnino (vključno z odobritvijo retransmisije), ali so njene pristojnosti omejene le na strogo ekonomske vidike.

D – Razširitev kolektivnega uveljavljanja na imetnike pravic, ki niso člani

36. Menim, da se razum nagiba k trditvam tistih, ki po zgledu Komisije, švedske in italijanske vlade ter organizacije Uradex zagovarjajo stališče, da se zakonska dodelitev (ministerio legis) nanaša tudi na pristojnost odobritve oddajanja. V nasprotnem primeru namreč zadevni standard ne bi dosegel zastavljenega cilja.

37. Če je namreč najpomembnejši cilj Direktive 93/83 preprečiti blokado dejavnosti kabelskih operaterjev zaradi težav, povezanih s sklepanjem individualnih pogodb glede pravic, in imetnikom pravic zagotoviti pošteno plačilo, se ne zdi izpodbitno, da zadevno uveljavljanje vključuje tudi odločitev o odobritvi uporabe intelektualne stvaritve. To trditev je mogoče podpreti z več utemeljitvami.

38. Prvič, edini način, kako zagotoviti, da podjetje razpolaga z vsemi deli, vključenimi v program, je domnevati, da so imetniki pravic izrecno ali tiho privolili v oddajanje zadevnih del. Tako izhodišče je veljavno, če upoštevamo, da so s členom 9(2) Direktive 93/83 kolektivni organizaciji zaupani vsi zadevni interesi brez izjeme, pri čemer je prvi med njimi uživanje netelesnih stvari, na katero se nanaša lastninska pravica.

39. Struktura in vsebina te določbe potrjujeta tako razlago. V odstavku 1 je določeno načelo kolektivnega uveljavljanja, kar pomeni, da se pravica „do podelitve ali zavrnitve dovoljenja […] za kabelsko retransmisijo lahko izvaja le preko kolektivne organizacije“. V odstavku 2 so določena merila za opredelitev zadevne organizacije, ki je zadolžena za izvedbo svoje naloge v imenu imetnikov pravic, ki je niso izrecno izbrali ( 30 ); za te imetnike veljajo enake pravice in obveznosti, določene s pogodbo, sklenjeno med avdiovizualnim podjetjem in organizacijo za uveljavljanje pravic, kakor za imetnike pravic, ki so izrecno izbrali zadevno organizacijo. Če je namen zadevnih določb televizijska podjetja prisiliti k spoštovanju pravic v igri, je to edina mogoča izoblikovanost sistema.

40. Ali z drugimi besedami: iz člena 9(1) je razvidno, da obvezno kolektivno izkoriščanje ni omejeno le na finančne vidike; kot sta poudarili švedska in italijanska vlada, se pomen pojma „pravica“, ki je bil uporabljen v odstavku 2, ne razlikuje od pomena istega pojma iz odstavka 1.

41. Poleg tega bi bilo protislovno, če bi dopustili tiho uveljavljanje pravic, kar zadeva ekonomsko nadomestilo, ne da bi tako uveljavljanje dopustili za njegov temeljni pogoj: odobritev oddajanja, ki se poplača z zadevnim nadomestilom.

42. In nazadnje, če bi lahko imetniki, ki uveljavljanja pravic niso zaupali posamezni organizaciji, ločeno nasprotovali kabelskim televizijskim programom in se pri tem sklicevali na razloge, ki so drugačni od razlogov, določenih v kolektivno sklenjenih pogodbah, ali če bi lahko podali soglasje, ne da bi morali pri tem upoštevati kolektivno opredeljene pogoje, bi se v tem sektorju nadaljevala pravna negotovost, standard Skupnosti pa bi bil brez vsakega polnega učinka.

E – Poseben primer dodelitve pravice tretjim osebam

43. Kolektivno uveljavljanje se nanaša izključno na pravice kabelskega oddajanja in ustrezno ekonomsko nadomestilo za tako oddajanje ( 31 ), medtem ko ne posega v druge pristojnosti imetnika (kakršna je pristojnost razpolaganja), ki ostanejo nespremenjene. Zato nič ne preprečuje odtujitve te pravice v korist tretje osebe.

44. Uvodna izjava 28 Direktive 93/83 je glede tega zelo jasna, saj je v njej določeno, da uskladitev ne zadeva pravice do dovoljenja, ampak le njeno izvajanje, zato prenos ostaja mogoč.

45. Pri prenosu novi imetnik namreč vstopi v pravice nekdanjega imetnika, zato ostaja v odnosu do organizacije za uveljavljanje pravic v enakem položaju, kar pomeni, da veljajo glede tega zgoraj navedena pojasnila. Individualna uporaba pravice se dopusti le, če je pridobitelj podjetje za radiodifuzijo; ta primer se obravnava v členu 10 Direktive 93/83.

46. V nasprotju s temeljem evropskega sistema bi bilo tako možnost odtujitve mogoče zasnovati kot sredstvo, s katerim bi se izognili kolektivnemu uveljavljanju. V členu 9 Direktive niso uporabljeni izrazi „ustvarjalci“, „izvajalci“ ali „producenti“, ampak izraz „imetniki“ avtorskih in sorodnih pravic, zato vprašanje, ali gre za izvorno razpolaganje s pravicami, do katerega je upravičen ali avtor dela oziroma njegov izvajalec, ali za razpolaganje „iz druge roke“ po prenosu, ni pomembno.

47. Odgovor je enak, ko avdiovizualni producenti postanejo imetniki pravic (kot na primer v Belgiji), ker zakonodajalec iuris tantum predvideva, da izvajalci nanje prenesejo izključno pravico do izkoriščanja izvedbe, saj v tem primeru še naprej veljajo razlogi, na katerih temeljijo predpisi Skupnosti.

48. V opisanem primeru se težava prenese na opredelitev organizacije, pristojne za kolektivno uveljavljanje pravic, vendar morajo to opredelitev izvesti nacionalna sodišča na podlagi notranjih predpisov, s katerimi je bila prenesena zadevna direktiva.

49. Kljub temu obstajata dve mogoči domnevi. V skladu s prvo se pravice, ki so jih pridobili producenti, opredelijo kot lastne pristojnosti izvajalcev, zato je za njihovo upravljanje pristojna kolektivna organizacija za uveljavljanje pravic iz te kategorije, če pa je takih organizacij več, se ta pristojnost opredeli v skladu s členom 53(2), drugi pododstavek, belgijskega zakona z dne 30. junija 1994, s katerim je prenesen člen 9(2) Direktive 93/83. V skladu z drugo domnevo se te pravice opredelijo kot enake pravicam producentov.

50. Posledica zadnjenavedene možnosti bi bila, da bi si za samo eno oddajanje konkuriralo več združenj (združenja izvajalcev in združenja producentov), vendar to v Direktivi 93/83 ni z ničimer prepovedano, saj zakonodajalec Skupnosti – čeprav se je odločil za kolektivno izvajanje pravic intelektualne lastnine, ki jih zadeva kabelsko televizijsko oddajanje – ni določil, da mora obstajati samo ena organizacija. V tem primeru bi nastal položaj, v katerem bi obstajale pravice, ki bi izhajale iz več kategorij in od katerih bi vsako upravljale različne organizacije, operater pa bi moral navezati stik z vsako od njih. Taka rešitev ne krši ciljev Direktive 93/83, saj avdiovizualnim operaterjem zagotavlja ustrezno opredeljen okvir, ti pa se morajo pogajati z omejenim številom sogovornikov; hkrati je tako zagotovljena dejanska obramba interesov različnih vrst ustvarjalcev, ki si lahko – tega ne smemo pozabiti – med seboj tudi nasprotujejo.

51. Zadnja razmišljanja presegajo dvome, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče v vprašanju za predhodno odločanje, na katero predlagam ta odgovor: na podlagi člena 9(2) Direktive 93/83 je družba, ki ji je tiho podeljena pristojnost uveljavljanja pravic intelektualne lastnine, pooblaščena ne le za upravljanje s tem povezanih ekonomskih vidikov, ampak tudi za odločanje o kabelskem televizijskem trženju.

VI – Predlog

52. Na podlagi zgoraj navedenega Sodišču predlagam, naj Cour de cassation odgovori:

Člen 9(2) Direktive Sveta 93/83/EGS z dne 27. septembra 1993 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo organizaciji, za katero se šteje, da je pooblaščena za uveljavljanje pravic imetnikov, ki uveljavljanja teh pravic niso izrecno prenesli na posamezno organizacijo, omogoča podelitev dovoljenja za izkoriščanje del in izvedb zadevnih imetnikov.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Direktiva z dne 27. septembra 1993 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo (UL L 248, str. 15).

( 3 ) Pravice, sorodne avtorski pravici, so pravice izvajalcev, proizvajalcev fonogramov, producentov filmov in avdiovizualnih podjetij. Ta razvrstitev je povzeta po Direktivi 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL L 167, str. 10).

( 4 ) V sodbi z dne 3. februarja 2000 v zadevi Egeda (C-293/98, Recueil, str. I-629) je poudarjeno, da se določbe, s katerimi je urejena kabelska retransmisija, razlikujejo od določb, ki se uporabljajo za satelitsko oddajanje (točka 23).

( 5 ) Izraz „mandatada“, ki je uporabljen v španski različici zadevne direktive, v tem jeziku ne obstaja. Ustrezen izraz v španščini je „mandataria“, to je oseba, ki zastopa, upravlja ali razvija eno ali več tržnih dejavnosti v imenu druge osebe, imenovane tudi „mandant“.

( 6 ) Moniteur belge št. 147 z dne 27. julija 1994, str. 19297 (popravek v Moniteur belge št. 227 z dne 22. novembra 1994, str. 28832).

( 7 ) Poglavje III naslova IV knjige II španskega civilnega zakonika s konca 19. stoletja (objavljen v Gaceta de Madrid z dne 25. julija 1889) je naslovljeno „O intelektualni lastnini“ in povzema špansko tradicijo, zapisano v zakonu z dne 10. junija 1847„o intelektualni lastnini“; ta tradicija je bila ohranjena v zakonu z istim naslovom z dne 10. januarja 1879 in potrjena s trenutno veljavnim zakonom z dne 11. novembra 1987, katerega besedilo je bilo v kodificirani različici sprejeto s kraljevo zakonodajno uredbo št. 1/1996 z dne 12. aprila 1996 (Boletín oficial del Estado št. 97 z dne 22. aprila 1996, str. od 14369 do 14396).

( 8 ) S členom 8 in z naslednjimi Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del, kot je bila spremenjena v Parizu 24. julija 1971, v različici, ki izhaja iz spremembe z dne 28. septembra 1979, so avtorske pravice urejene na mednarodni ravni.

( 9 ) Dve plati zadevne pravice do netelesnih stvari sta bili poudarjeni v sodbi z dne 20. oktobra 1993 v združenih zadevah Phil Collins in drugi (C-92/92 in C-326/92, Recueil, str. I-5145), v kateri je Sodišče v točki 20 njihov poseben predmet opredelilo kot nalogo, da „imetnikom zagotovi varstvo moralnih in ekonomskih pravic. Varstvo moralnih pravic avtorjem in umetnikom zlasti omogoča, da se uprejo vsakemu preoblikovanju, iznakaženju ali drugačni spremembi svojega dela, ki bi lahko škodovali njihovemu dostojanstvu ali ugledu. Avtorska pravica in sorodne pravice imajo hkrati ekonomsko naravo, saj predvidevajo možnost tržnega izkoriščanja dajanja v promet varovanega dela, zlasti v obliki licenc, ki se dodelijo prek plačila pristojbin“. V sklepnih predlogih, ki sem jih predstavil 6. junija 2002 v zadevi Ricordi (C-360/00, Recueil, str. I-5089), sem opozoril na zadevno dvojno razsežnost („slava in bogastvo“) avtorskih pravic.

( 10 ) Natančneje: glasbena, gledališka in avdiovizualna dela, ki jih je mogoče izvesti v številnih ponovitvah, spadajo na področja, za katera se uporablja kolektivno uveljavljanje.

( 11 ) Komisija v Sporočilu Svetu, Evropskemu parlamentu in Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru z dne 16. aprila 2004 o upravljanju avtorske in sorodnih pravic na notranjem trgu (COM(2004)261 konč.) navaja, da prispevek industrij, ki temeljijo na takih pravicah, h gospodarstvu Evropske unije presega 5 % bruto domačega proizvoda (str. 2).

( 12 ) V sodbi z dne 6. oktobra 1982 v zadevi Coditel in drugi (262/81, Recueil, str. 3381) je Sodišče priznalo, da v nekaterih okoliščinah avtorske pravice ovirajo prosti pretok blaga in svobodno konkurenco.

( 13 ) Marco Molina, J.: „La armonización de las legislaciones sobre propiedad intelectual en las Directivas comunitaria“, v: Derecho privado europeo, izdaje Colex, Madrid 2003, str. od 1009 do 1061.

( 14 ) J. Marco Molina je v delu „Bases históricas y filosóficas y precedentes legislativos del derecho de autor“, v: Anuario de Derecho Civil, januar/marec 1994, str. od 121 do 208, navedel, da lahko – neodvisno od kakršnih koli navezav na osebne interese ustvarjalcev v grško-rimski antiki – najdemo kal sodobne izoblikovanosti pravic ustvarjalcev v izključnih pravicah, povezanih s tiskom.

( 15 ) V sodbi z dne 14. julija 2005 v zadevi Lagardère Active Broadcast (C-192/04, ZOdl., str. I-7199) je Sodišče opozorilo na vpliv tehničnega napredka na predpise Skupnosti o avtorskih pravicah (točki 29 in 30).

( 16 ) Treba je poudariti, da so v pravu Skupnosti avtorske in sorodne pravice obravnavane obrobno, bistvo predpisov pa je prepuščeno državam članicam. To je poudarila tudi Komisija v sporočilu, navedenem v opombi 11, str. 1.

( 17 ) COM(88)172 konč., Bruselj, junij 1988, posodobljena z dokumentom „Spremljanje izvajanja Zelene knjige – Delovni program Komisije na področju avtorske pravice in sorodnih pravic“, Bruselj, 5. decembra 1990 (COM(90)584 konč.).

( 18 ) Preostale so: Direktiva Sveta 91/250/EGS z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov (UL L 122, str. 42); Direktiva Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61); Direktiva Sveta 93/98/EGS z dne 29. oktobra 1993 o uskladitvi trajanja varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic (UL L 290, str. 9) ter Direktiva 96/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 1996 o pravnem varstvu baz podatkov (UL L 77, str. 20).

( 19 ) Nekaj let pred tem je bila sprejeta Direktiva Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL L 298, str. 23), znana tudi pod naslovom „Direktiva o televiziji brez meja“.

( 20 ) V zgoraj navedeni zeleni knjigi so obravnavane težave, do katerih je prišlo zaradi pojava novih tehnologij, vključno s tehnologijo kabelske in satelitske televizije, polprevodnikov, informacijske tehnologije in novih tehnik avdiovizualnega zapisa.

( 21 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. septembra 2001 o sledni pravici v korist avtorja izvirnega umetniškega dela (UL L 272, str. 32).

( 22 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 (UL L 157, str. 45, popravek v UL 2004, L 195, str. 16).

( 23 ) V zgoraj navedeni zeleni knjigi je Komisija potrdila, da so njeno pozornost na več področjih pritegnile ovire za meddržavno trgovino z blagom in s storitvami, povezane z avtorskimi pravicami.

( 24 ) Glede tega so zelo nedvoumne uvodna izjava 4 Direktive 2001/29 ter uvodne izjave 2, 3 in 10 Direktive 2004/48.

( 25 ) E. Deliyanni v delu „Vsebina in uporaba Direktive Sveta 93/83 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo“, v: Derecho europeo del audiovisual: actas del congreso organizado por la Asociación Europea de Derecho Audiovisual (Sevilla, oktober 1996), zvezek I, Madrid, 1997, str. od 675 do 709, poudarja potrebo po uskladitvi dveh krajevno razhajajočih se pojavov: satelitskih in kabelskih povezav na mednarodni ravni ter varstva avtorskih pravic v strogo nacionalni razsežnosti.

( 26 ) Tako se je izrazila Komisija v „Poročilu Evropske komisije o uporabi Direktive 93/83“, Bruselj, 26. julija 2002 (COM(2002)430 konč., točki 3 in 4).

( 27 ) Javni organ podeljuje licence za izkoriščanje posameznega dela, pri čemer ve, da lastnik temu ne bo nasprotoval, ter opredeli pogoje za uporabo in ustrezno plačilo.

( 28 ) Na oboje se nanaša člen 11a Bernske konvencije, v katerem je v odstavku 1 navedeno, da imajo avtorji izključno pravico dovoljevati oddajanje svojih del po radiodifuziji, in sicer primarni in sekundarni, medtem ko je v odstavku 2 tega člena skrb za določitev pogojev za izvajanje te pravice prepuščena nacionalnim zakonodajam.

( 29 ) Glej poročilo Komisije, navedeno v opombi 26, in Deliyanni, E., op. cit., str. 704.

( 30 ) V členu 9(2) so obravnavane le okoliščine, v katerih je za pravice iste kategorije pristojna samo ena organizacija; če namreč obstaja več organizacij za uveljavljanje pravic, se za organizacijo, pristojno za pravice imetnika, šteje organizacija, ki jo je ta izbral. Načeloma namreč ni zelo verjetno, da se bodo zadevni imetniki, ki niso izbrali nobene organizacije, oglasili in zastopstvo svojih interesov prenesli na eno od že obstoječih organizacij.

( 31 ) E. Deliyanni, op. cit., str. 706, pojasnjuje, da potreba po delovanju prek organizacije ne pomeni, da mora ustvarjalec delovati kolektivno, kar zadeva vse vidike njegovih pravic, ampak samo, da lahko, če se ne organizira kolektivno, zahteva le pravice iz člena 9(2).