ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑471/17

Kreyenhop & Kluge GmbH & Co. KG

proti

Hauptzollamt Hannover

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)

„Predhodno odločanje – Carinska unija in skupna carinska tarifa – Tarifna in statistična nomenklatura – Uvrstitev blaga – Predkuhani ocvrti rezanci – Tarifna podštevilka 19023010“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 6. septembra 2018

Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Predkuhani ocvrti rezanci – Uvrstitev v tarifno podštevilko 19023010 kombinirane nomenklature – Merila – Pojem „posušene“ testenine

(Uredba Sveta št. 2658/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 927/2012, Priloga I)

Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 927/2012 z dne 9. oktobra 2012, je treba razlagati tako, da se jedi iz predkuhanih rezancev, kot so te v postopku v glavni stvari, ki so v bistvu sestavljene iz niza predkuhanih in ocvrtih rezancev, uvrščajo pod njeno tarifno podštevilko 19023010.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da izraz „posušene“, kot se uporablja v tarifni podštevilki 19023010 KN, ni opredeljen. Izraz „posušene“, kot je uporabljen v tarifni podštevilki 19023010 KN, je deležnik glagola „posušiti“, ki pomeni zlasti „narediti suho“ oziroma „postati suh“. Posledično, ker proizvodnja testenin nujno najprej vključuje uporabo tekočine, iz katerih se v nadaljnjem proizvodnem procesu vlaga odstrani z namenom, da preidejo v suho stanje, se na splošno šteje, da gre za posušene testenine. V zvezi s tem pa postopek, po katerem je bilo to stanje doseženo, ni odločilen. Zato ker so bili ob koncu proizvodnega postopka rezanci zapakirani v suhem stanju, jih je treba obravnavati kot „posušene“ testenine v smislu tarifne podštevilke 19023010 KN.

(Glej točke 38, od 40 do 42, 47 in izrek.)
Na podlagi člena 12 Pridružitvenega sporazuma in člena 36 Dodatnega protokola je Pridružitveni svet, ustanovljen z navedenim sporazumom, da bi zagotavljal izvajanje in postopni razvoj pridružitve, 20. decembra 1976 sprejel Sklep št. 2/76, ki je v skladu s členom 1 prva faza zagotavljanja prostega gibanja delavcev med Skupnostjo in Turčijo, katere trajanje je določeno na štiri leta, z začetkom od 1. decembra 1976 (sodba z dne 10. februarja 2000, Nazli,C‑340/97, EU:C:2000:77, točka 52). Kot izhaja iz njegovega člena 13, je ta sklep pričel veljati 20. decembra 1976.

Člen 11 Sklepa št. 2/76 je določal, da naj bi Pridružitveni svet sprejel kasnejši sklep, da bi v drugi fazi izvedel člen 36 Dodatnega protokola, pri čemer je bilo določeno, prvič, da se začne tak sklep izvajati na datum poteka prve faze in drugič, da se določbe Sklepa št. 2/76 uporabljajo do začetka druge faze.

V tem okviru je nato Pridružitveni svet 19. septembra 1980 sprejel Sklep št. 1/80, katerega cilj je v skladu z njegovo tretjo uvodno izjavo na socialnem področju izboljšati ureditev v korist delavcev in njihovih družinskih članov glede na ureditev, uvedeno s Sklepom št. 2/76 (sodba z dne 23. januarja 1997, Tetik,C‑171/95, EU:C:1997:31, točka 19).

Določbe oddelka 1, naslovljenega „Vprašanja glede zaposlitve in prostega gibanja delavcev“, v poglavju II Sklepa št. 1/80, naslovljenem „Socialne določbe“, katerega del je člen 13, so tako dodatna stopnja k uresničitvi prostega gibanja delavcev (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 1997, Tetik,C‑171/95, EU:C:1997:31, točka 20 in navedena sodna praksa) in v skladu s členom 16 navedenega Sklepa veljajo od 1. decembra 1980.

Iz zgoraj navedenega izhaja, da se člen 7 Sklepa št. 2/76 uporablja ratione temporis za nacionalne ukrepe, uvedene v obdobju od 20. decembra 1976, datuma začetka veljavnosti tega sklepa, do 30. novembra 1980, datuma poteka prve faze uresničevanja prostega gibanja delavcev med Skupnostjo in Turčijo. Kar zadeva člen 13 Sklepa št. 1/80, se ratione temporis uporablja za nacionalne ukrepe, uvedene od 1. decembra 1980, ki je datum začetka veljavnosti tega Sklepa, in začetek druge faze, predvidene zaradi uresničitve prostega gibanja delavcev med državami članicami Skupnosti in Turčijo.

Čeprav je res, da je Sklep št. 2/76 prenehal veljati ob koncu prve faze, določene za zagotavljanje prostega gibanja delavcev med Skupnostjo in Turčijo, torej 30. novembra 1980, in da je bil nadomeščen s Sklepom št. 1/80 od 1. decembra 1980, kot je razvidno iz točk od 44 do 47 te sodbe, te nadomestitve ni mogoče razlagati tako, da je Sklep št. 1/80 retroaktivno razveljavil Sklep št. 2/76, tako da prvega Sklepa ni več mogoče uporabiti. Sklep št. 2/76 torej ne more biti retroaktivno razveljavljen, zato se klavzula „standstill“ iz člena 7 tega Sklepa uporablja za vse ukrepe, ki jih je država članica uvedla v obdobju od 20. decembra 1976 do 30. novembra 1980, kot je bilo ugotovljeno v točki 48 te sodbe.

(Glej točke od 44 do 48, 51 in 54.)
Člen 4(2), drugi pododstavek, Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da

– na eni strani cerkev ali druga organizacija, katere etika temelji na veri ali prepričanju in ki upravlja bolnišnico v obliki kapitalske družbe zasebnega prava, ne more odločiti, da za njene delavce na vodstvenih položajih veljajo zahteve delovanja v dobri veri in lojalno do te etike, ki se razlikujejo glede na versko pripadnost oziroma nepripadnost teh delavcev, ne da bi obstajala možnost, da je ta odločitev po potrebi predmet učinkovitega sodnega nadzora, ki zahteva, da se preveri, ali so izpolnjena merila iz člena 4(2) navedene direktive, in da

– je na drugi strani različno obravnavanje delavcev na vodstvenih položajih, ki se nanaša na takšne zahteve delovanja v dobri veri in lojalno do navedene etike, glede na njihovo pripadnost oziroma nepripadnost veri v skladu z navedeno direktivo le, če glede na naravo zadevnih poklicnih dejavnosti ali okvir, v katerem se te izvajajo, vera ali prepričanje pomeni poklicno zahtevo, ki je bistvena, legitimna in upravičena glede na etiko zadevne cerkve ali organizacije ter ki je v skladu z načelom sorazmernosti, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Ta drugi pododstavek namreč v primerjavi s prvim pododstavkom odstavka 2 člena 4 te direktive vsebuje pojasnilo, da je med poklicnimi zahtevami, ki jih lahko cerkev ali druga javna ali zasebna organizacija, katere etika temelji na veri ali prepričanju, naloži osebam, ki delajo zanjo, zahteva, da te osebe delujejo v dobri veri in lojalno do etike te cerkve ali organizacije. Kot to izhaja zlasti iz stavka „[č]e so določbe te direktive v drugem izpolnjene“, pa je treba to možnost izvrševati ob spoštovanju preostalih določb Direktive 2000/78, zlasti ob spoštovanju meril, določenih v členu 4(2), prvi pododstavek, te direktive, ki jih mora biti mogoče preizkusiti v učinkovitem sodnem nadzoru, kot je bilo na to opozorjeno v točki 43 te sodbe.

Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s členom 17 PDEU. Na eni strani se namreč besedilo te določbe v bistvu ujema z besedilom Deklaracije št. 11 o statusu cerkva in nekonfesionalnih organizacij, ki je priloga k Sklepni listini Amsterdamske pogodbe. Iz tega, da je ta deklaracija izrecno navedena v uvodni izjavi 24 Direktive 2000/78, pa je razvidno, da je zakonodajalec Unije navedeno deklaracijo nujno upošteval pri sprejetju te direktive, zlasti v njenem členu 4(2), saj se ta določba sklicuje ravno na nacionalne zakonodaje in prakse, ki so veljale na dan sprejetja navedene direktive. Na drugi strani je sicer v členu 17 PDEU izražena nevtralnost Unije v razmerju do tega, kako države članice uredijo svoje odnose s cerkvami in verskimi združenji ali skupnostmi, vendar z njim ni mogoče utemeljiti izključitve spoštovanja meril iz člena 4(2) Direktive 2000/78 iz učinkovitega sodnega nadzora (glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točke od 56 do 58).

(Glej točke 46, 48, 61 in točko 1 izreka.)
Pravnomočnost zajame le tisti del obrazložitve sodbe, ki je nujna podlaga njenega izreka in sta zato nerazdružljiva. Zato se takrat, kadar Splošno sodišče razveljavi odločbo Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), za dele obrazložitve, na podlagi katerih je to sodišče zavrnilo nekatere trditve strank, ne more šteti, da so pridobili učinek pravnomočnosti.

Sodišče je že presodilo, da zahteve, ki se uporabljajo za preverjanje resne in dejanske uporabe znamke v smislu člena 15(1) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti, ki je določba, ki je bila brez sprememb prevzeta v člen 15(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije, ustrezajo zahtevam v zvezi s pridobitvijo razlikovalnega učinka znaka z uporabo za njegovo registracijo v smislu člena 7(3) te uredbe.

Vendar je treba navesti, da se v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izrečena sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, v kateri je Sodišče pojasnilo, da se pri presoji obstoja „resne in dejanske uporabe v Skupnosti“ v smislu člena 15(1) Uredbe št. 207/2009, ne smejo upoštevati ozemeljske meje držav članic, sodba z dne 18. aprila 2013, Colloseum Holding, C‑12/12, ne nanaša na upoštevni geografski obseg za presojo obstoja resne in dejanske uporabe v smislu te določbe, temveč na možnost ugotoviti, da je pogoj resne in dejanske uporabe znamke v smislu navedene določbe izpolnjen, kadar se registrirana znamka, ki je razlikovalni učinek pridobila zaradi uporabe druge sestavljene znamke, katere element je, uporablja le prek te druge sestavljene znamke, ali kadar se uporablja le skupaj z drugo znamko in je tudi kombinacija teh znamk dodatno registrirana kot znamka.

Točke 34 sodbe z dne 18. aprila 2013, Colloseum Holding, C‑12/12, torej ni mogoče razlagati tako, da zahteve, ki se uporabljajo za presojo ozemeljskega obsega, ki omogoča registracijo znamke z uporabo, ustrezajo zahtevam, ki omogočajo ohranitev pravic imetnika registrirane znamke.

Prav tako je treba navesti, da na področju resne in dejanske uporabe že registrirane znamke Evropske unije ne obstaja nobena določba, podobna določbi člena 7(2) Uredbe št. 207/2009, tako da ni mogoče že vnaprej ugotoviti, da take uporabe ni le zato, ker zadevna znamka ni bila uporabljena v enem delu Unije.

Sodišče je tako presodilo, da je sicer upravičeno pričakovati, da je treba znamko Evropske unije uporabljati na ozemlju, večjem od le ene države članice, da bi bilo to uporabo mogoče šteti za „resno in dejanske uporabo“, vendar ni izključeno, da je v nekaterih okoliščinah trg proizvodov ali storitev, za katere je bila znamka Evropske unije registrirana, v praksi omejen na ozemlje le ene države članice, tako da bi lahko uporaba navedene znamke na tem ozemlju izpolnjevala pogoj resne in dejanske uporabe znamke Evropske unije.

(Glej točke od 70 do 74.)
1.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (Člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek, Poslovnik Sodišča, člena 168(1)(d) in 169(2)) (Glej točke od 33 do 35.)
(Glej točke od 27 do 30 in 38.)

Ker člen 218(9) PDEU ne določa nobenega pravila o glasovanju za namene sprejetja – s strani Sveta – kategorij sklepov, na katere se nanaša, je treba pravilo o glasovanju, ki se uporabi, določiti v vsakem posameznem primeru s sklicevanjem na člen 218(8) PDEU. To prispeva k temu, da se zagotovi, da se pri enotnem postopku iz odstavka 9 navedenega člena upoštevajo posebnosti vsakega področja delovanja Unije. Zlasti prvi primer, v katerem člen 218(8), drugi pododstavek, PDEU zahteva, da Svet odloča s soglasjem, se nanaša na primer, v katerem sporazum zadeva področje, za katero je pri sprejemanju akta Unije potrebno soglasje, pri čemer ta primer tako vzpostavlja povezavo med materialno pravno podlago sklepa, sprejetega na podlagi tega člena, in pravilom o glasovanju, ki se uporablja za njegovo sprejetje. Tako zagotovljena povezava med materialno pravno podlago sklepov, sprejetih v okviru postopka iz člena 218(9) PDEU, in pravilom glasovanja, ki se uporabi za sprejetje teh sklepov, poleg tega prispeva k ohranitvi simetrije med postopki, ki se nanašajo na notranje delovanje Unije, in postopki za njeno zunanje delovanje v skladu z institucionalnim ravnovesjem, določenim s Pogodbama.

Vendar je treba ugotoviti, da te povezave med Sporazuma o okrepljenem partnerstvu in sodelovanju med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Republiko Kazahstan na drugi strani ter SZVP ne zadostujejo za ugotovitev, da bi pravna podlaga za sklep o podpisu tega sporazuma v imenu Evropske unije in o njegovi začasni uporabi morala vključevati člen 37 PEU. Na eni strani namreč večina določb tega sporazuma spada bodisi na področje skupne trgovinske politike Unije bodisi na področje njene politike razvojnega sodelovanja, na drugi strani pa so določbe tega sporazuma, ki izkazujejo povezavo s SZVP, poleg dejstva, da niso številne glede na vse določbe tega sporazuma, tudi omejene na izjave pogodbenic o ciljih in temah tega njunega sodelovanja, ne da bi pri tem določale konkretne načine izvajanja tega sodelovanja. Svet je torej napačno vključil člen 31(1) PEU v pravno podlago sklepa o stališču, ki se sprejme v imenu Evropske unije v Svetu za sodelovanje, ustanovljenem na podlagi navedenega sporazuma, ta sklep pa je bil napačno sprejet v skladu s pravilom o glasovanju s soglasjem.

(Glej točke od 43 do 45 in 47.)
–

se dokumenti, kot so tovorni listi, uvedeni na podlagi Konvencije o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga, podpisane v Ženevi 19. maja 1956, kakor je bila spremenjena s Protokolom z dne 5. julija 1978, in elektronski administrativni dokumenti za gibanje blaga pod režimom odloga plačila trošarine lahko upoštevajo pri ugotavljanju, da je ob uvozu v državo članico zadevno blago namenjeno, da se odpošlje ali odpelje v drugo državo članico, v smislu člena 143(2)(c) Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena, če so navedeni dokumenti takrat predloženi in vsebujejo vse potrebne informacije. S temi dokumenti ter elektronskimi potrditvami o dobavi blaga in potrdilom o prejemu, izdanimi ob koncu gibanja pod režimom odloga plačila trošarine, je mogoče dokazati, da je navedeno blago dejansko odposlano ali odpeljano v drugo državo članico v skladu s členom 138(1) Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena.
Zadeva C‑320/17

Marle Participations SARL

proti

Ministre de l’Économie et des Finances

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija))

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Členi 2, 9 in 168 – Gospodarska dejavnost – Neposredno ali posredno vmešavanje holdinga v upravljanje svojih hčerinskih družb – Oddajanje v najem nepremičnine s strani holdinške družbe svoji hčerinski družbi – Odbitek vstopnega davka – DDV na izdatke zaradi pridobitve deležev v drugih podjetjih“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 5. julija 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Gospodarska dejavnost – Pojem – Oddajanje v najem nepremičnine s strani holdinške družbe svoji hčerinski družbi, ki pomeni neposredno ali posredno vmešavanje v hčerinsko družbo – Vključitev – Izdatki holdinške družbe za nakup deležev v hčerinski družbi – Pravica do celotnega odbitka – Holdinška družba, ki sodeluje pri upravljanju le nekaterih hčerinskih družb skupine – Pravica do sorazmernega odbitka – Pristojnost za določitev meril za razčlenitev, ki jo imajo države članice – Meje

(Direktiva Sveta 2006/112, člen 9(1))

Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da to, da holdinška družba svoji odvisni družbi oddaja nepremičnino v najem, pomeni „poseganje v upravljanje“ te odvisne družbe, ki ga je treba šteti za ekonomsko dejavnost v smislu člena 9(1) te direktive in ki daje pravico do odbitka davka na dodano vrednost (DDV) na izdatke, ki jih je holdinška družba nosila zaradi pridobitve deležev v tej odvisni družbi, če je to opravljanje storitev trajno, odplačno in obdavčeno, kar pomeni, da to oddajanje v najem ni oproščeno davka, in če obstaja neposredna zveza med storitvijo, ki jo je opravil izvajalec, in protivrednostjo, ki je prejeta od prejemnika. Za izdatke, ki so povezani s pridobitvijo deležev v odvisnih družbah holdinške družbe, ki jih je nosila ta holdinška družba, ki pri upravljanju teh odvisnih družb sodeluje tako, da jim oddaja v najem nepremičnino, in ki iz tega naslova opravlja ekonomsko dejavnost, je treba šteti, da so del njenih splošnih izdatkov, DDV, plačan od teh izdatkov, pa mora biti načeloma v celoti odbiten.

Izdatki v zvezi s pridobitvijo deležev v odvisnih družbah holdinške družbe, ki jih ima ta holdinška družba, ki sodeluje pri upravljanju le nekaterih izmed teh odvisnih družb in ki v zvezi z drugimi, nasprotno, ne opravlja ekonomske dejavnosti, so le delno njeni splošni izdatki, tako da se DDV, plačan od teh izdatkov, lahko odbije le za delež teh izdatkov, ki so neločljivo povezani z ekonomsko dejavnostjo, v skladu z merili razdelitve, kot jih opredelijo države članice, ki morajo pri izvajanju te pristojnosti upoštevati cilj in sistematiko te direktive ter na tej podlagi predvideti način izračuna, ki objektivno odraža dejanski del vstopnih stroškov, ki se pripišejo ekonomski in neekonomski dejavnosti, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

(Glej točki 45 in 46 ter izrek.)
Zadeva C‑159/17

Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

proti

Ministerul Finanţelor Publice – A.N.A.F. – D.G.R.F.P. Galaţi – Serviciul Soluţionare Contestaţii

in

A.N.A.F – D.G.R.F.P. Galaţi – A.J.F.P. Constanţa – Serviciul Inspecţie Fiscală Persoane Fizice 2 Constanţa

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Constanţa)

„Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Prenehanje identifikacije za namene DDV – Obveznost plačila DDV, zaračunanega v obdobju, za katero je bilo ugotovljeno prenehanje identifikacijske številke za DDV – Nepriznanje pravice do odbitka DDV, ki se nanaša na pridobitve, opravljene v tem obdobju“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 7. marca 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Pravica do odbitka – Pogoji – Vsebinske zahteve – Formalne zahteve – Davčni zavezanec, ki ni izpolnil teh zahtev, s čimer je davčni upravi preprečil, da ugotovi izpolnjevanje vsebinskih zahtev ali prisotnost goljufije – Kazen – Izguba pravice do odbitka – Dopustnost

(Direktiva Sveta 2006/112, členi od 167 do 169, 179, 213(1), 214(1), in 273, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/45)

Člene od 167 do 169 ter člen 179, člen 213(1), člen 214(1) in člen 273 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki davčni upravi dopušča, da davčnemu zavezancu zavrne priznanje pravice do odbitka davka na dodano vrednost, kadar se ugotovi, da davčna uprava zaradi neizpolnitve obveznosti, ki se temu davčnemu zavezancu očitajo, ni mogla imeti na voljo podatkov, potrebnih za ugotovitev, da so izpolnjene vsebinske zahteve, na podlagi katerih je mogoče priznati pravico do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost, ki ga je plačal navedeni davčni zavezanec, ali da je ta davčni zavezanec ravnal goljufivo, da bi mu bila ta pravica lahko priznana, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Natančneje, to, da ni vložen obračun DDV, na podlagi katerega bi bila mogoča uporaba DDV in nadzor nad njim s strani davčne uprave, bi lahko preprečilo pravilno pobiranje davka in posledično ogrozilo pravilno delovanje skupnega sistema DDV. Zato pravo Unije ne preprečuje, da se takšne neizpolnitve obveznosti obravnavajo kot davčna utaja in da se v takem primeru pravice do odbitka ne priznajo (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, Astone,C‑332/15, EU:C:2016:614, točka 56).

(Glej točki 41 in 42 ter izrek.)
Člen 20(2) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da ima delodajalec v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, na njegovi podlagi pravico, da nasprotno tožbo, ki temelji na pogodbi o odstopu terjatve, sklenjeni med delodajalcem in prvotnim imetnikom terjatve po vložitvi glavne tožbe, vloži pri sodišču, pri katerem je delavec pravilno vložil glavno tožbo.

Kar zadeva nasprotne tožbe, je bilo pravilo iz člena 6, točka 3, Uredbe št. 44/2001 vključeno v člen 20(2) navedene uredbe (sodba z dne 22. maja 2008, Glaxosmithkline in Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, točka 22). Tako iz besedila člena 20(2) Uredbe št. 44/2001 izhaja, da to, da delavec uporabi pravila o pristojnosti, ki so za varstvo njegovih pravic ugodnejša, ne sme vplivati na pravico do vložitve nasprotne tožbe pred sodiščem, pred katerim je v teku prvotni postopek. Iz tega sledi, da dokler je izbira delavca glede sodišča, ki je pristojno za preučitev njegovega zahtevka, spoštovana, je cilj, da se temu delavcu da prednost, dosežen, in ni treba omejiti možnosti, da se ta zahtevek preuči skupaj z nasprotno tožbo v smislu člena 20(2) Uredbe št. 44/2001.

Nazadnje, ker delodajalec sodišča, pri katerem delavec vloži glavno tožbo, ne pozna vnaprej, to, da je ta delodajalec terjatve, na katerih temelji nasprotna tožba, pridobil šele po vložitvi tožbe pri tem sodišču, ne more biti upoštevno.

(Glej točke od 26 do 28, 33 in 34 ter izrek.)
Zadeva C‑289/17

Collect Inkasso OÜ in drugi

proti

Rainu Aintu in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tartu Maakohus)

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 805/2004 – Evropski nalog za izvršbo nespornih zahtevkov – Pogoji za potrditev – Minimalni standardi za postopke o nespornih zahtevkih – Pravice dolžnika – Neobstoj navedbe naslova institucije, na katero je mogoče nasloviti ugovor zoper zahtevek oziroma pri kateri je mogoče vložiti pravno sredstvo zoper odločbo“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 28. februarja 2018

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uvedba evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov – Uredba št. 805/2004 – Nalogi za izvršbo, ki jih je mogoče potrditi – Sodna odločba, ki je vročena brez navedbe naslova sodišča, ki ga je treba uporabiti za izpodbijanje odločbe – Izključitev

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 805/2004, člena 17(a)2 in 18(1)(b))

Člena 17(a) in 18(1)(b) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov je treba razlagati tako, da sodne odločbe, ki je bila izdana, ne da bi bil dolžnik obveščen o naslovu sodišča, na katerega je treba nasloviti odgovor, pri katerem se lahko udeleži postopka oziroma pri katerem bi lahko vložil pravno sredstvo zoper to odločbo, ni mogoče potrditi kot evropski nalog za izvršbo.

(Glej točko 39 in izrek.)
81

Čeprav so lahko s sporno uredbo ameriški proizvajalci bioetanola postavljeni v podrejen konkurenčni položaj, pa ta okoliščina, tudi če bi bila dokazana, sama zase ne omogoča, da bi bilo mogoče šteti, da so določbe te uredbe vplivale na pravni položaj teh proizvajalcev in da so se zato nanje neposredno nanašale (glej v tem smislu sodbi z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 37, in z dne 17. septembra 2015, Confederazione Cooperative Italiane in drugi/Anicav in drugi, C‑455/13 P, C‑457/13 P in C‑460/13 P, neobjavljena, EU:C:2015:616, točka 49).