Keywords

Summary



Keywords

1. Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo

(člen 230, četrti odstavek, ES)

2. Ničnostna tožba – Pravni interes

3. Konkurenca – Koncentracije – Preučitev, ki jo opravi Komisija

(Uredba Sveta št. 4064/89)

4. Konkurenca – Koncentracije – Presoja združljivosti s skupnim trgom – Obveznost Komisije, da preizkusi težave v zvezi s konkurenco, ki jih povzroči koncentracija, na vseh trgih, ki bi lahko bili prizadeti

(Uredba Sveta št. 4064/89, člen 2)

5. Konkurenca – Koncentracije – Presoja združljivosti s skupnim trgom – Dejanje, ki lahko ustvari konkurenčne koristi, ki lahko nazadnje koristijo potrošnikom

(Uredba Sveta št. 4064/89)

6. Konkurenca – Koncentracije – Preučitev, ki jo opravi Komisija – Opredelitev zadevnega trga – Merila

(Sporočilo Komisije 97/C 372/03, točka 13)

7. Konkurenca – Koncentracije – Presoja združljivosti s skupnim trgom – Upoštevanje dejanske in potencialne konkurence

8. Konkurenca – Koncentracije – Preučitev, ki jo opravi Komisija – Sprejetje odločbe, s katero je brez uvedbe faze II ugotovljena združljivost koncentracije s skupnim trgom

9. Konkurenca – Koncentracije – Preučitev, ki jo opravi Komisija – Zaveze zadevnih podjetij, zaradi katerih bi lahko bila priglašena koncentracija združljiva s skupnim trgom

(Sporočilo Komisije 2001/C 68/03, točka 17)

10. Konkurenca – Koncentracije – Presoja združljivosti s skupnim trgom – Ohranitev znatnega tržnega deleža strank, udeleženih pri postopku koncentracije, na prizadetih trgih

11. Konkurenca – Koncentracije – Preučitev, ki jo opravi Komisija – Zaveze zadevnih podjetij, zaradi katerih bi lahko bila priglašena koncentracija združljiva s skupnim trgom – Dopustnost zavez v zvezi z ravnanjem in strukturnih zavez

12. Konkurenca – Koncentracije – Preučitev, ki jo opravi Komisija – Zaveze zadevnih podjetij, zaradi katerih bi lahko bila priglašena koncentracija združljiva s skupnim trgom – Oblika

(Uredba Sveta št. 4064/89, člen 6(2))

Summary

1. Na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES lahko fizične ali pravne osebe sprožijo postopke zoper nanje naslovljene odločbe ali zoper odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe, naslovljene na drugo osebo.

Odločba Komisije, s katero je koncentracija razglašena za združljivo s skupnim trgom, če omogoča njeno takojšnjo izvedbo, uvaja takojšnjo spremembo položaja zadevnih trgov. Ker želja zadevnih strank, udeleženih pri koncentraciji, da to izvedejo, ni zanesljiva, lahko gospodarski subjekti, ki sodelujejo na zadevnem trgu ali trgih, do datuma navedene odločbe takojšnjo ali hitro spremembo stanja na trgu štejejo za potrjeno, in zato jih navedena odločba neposredno zadeva v smislu zgoraj navedene določbe.

Glede vprašanja, ali taka odločba tudi posamično zadeva tako tretje podjetje, je to treba ugotoviti v odvisnosti od njegove udeležbe v upravnem postopku in od dodelitve njegovega tržnega položaja. Če – ob upoštevanju rednega stika s številnimi podjetji, ki predpostavlja preizkus koncentracije – sama udeležba v postopku ne zadostuje za ugotovitev, da odločba tretje podjetje posamično zadeva, pa je aktivno udeležbo v upravnem postopku, poleg drugih posebnih okoliščin, kljub temu treba upoštevati pri ugotavljanju dopustnosti tožbe.

Zato odločba, s katero je razglašena združljivost koncentracije s skupnim trgom, posamično zadeva tretje podjetje, ki je ne le bilo aktivno udeleženo v upravnem postopku, ampak je poleg tega eden od glavnih konkurentov ene od strank, udeleženih pri koncentraciji, in deluje na enem od trgov, kjer ti delujejo.

(Glej točke od 30 do 32 in od 35 do 38.)

2. Ničnostna tožba, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, je dopustna le, če ima tožeča stranka interes, da se izpodbijani akt razglasi za ničnega. Ta interes, ki mora biti obstoječ in dejanski in o katerem se presoja na dan, ko je vložena tožba, obstaja le, če lahko izid tožbe daje korist stranki, ki jo je vložila. Ta obstaja pri podjetju, ki izpodbija odločbo Komisije, s katero je dovoljen postopek koncentracije med dvema njenima konkurentoma, ki lahko vpliva na njen tržni položaj.

(Glej točki 40 in 41.)

3. Nadzor, ki ga sodišče Skupnosti izvaja nad kompleksnimi gospodarskimi presojami Komisije pri izvrševanju diskrecijske pravice, ki ji jo podeljuje Uredba št. 4064/89 o nadzoru koncentracij podjetij, mora obsegati samo preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in pravil glede obrazložitve ter nadzor nad vsebinsko točnostjo dejstev, neobstojem očitne napake pri presoji in zlorabo pooblastil.

(Glej točko 44.)

4. Komisija mora v okviru svoje presoje združljivosti postopka koncentracije s skupnim trgom na podlagi člena 2 Uredbe št. 4064/89 o nadzoru koncentracij podjetij preizkusiti konkurenčne učinke takega postopka na trge, glede katerih obstaja tveganje vzpostavitve ali krepitve prevladujočega položaja, ki bi lahko znatno ovirala konkurenco. Torej ni mogoče izključiti, da bi lahko postopek koncentracije povzročil take učinke na trge, na katerih ni prekrivanja med dejavnostmi strank, udeleženih pri takem postopku. Čeprav konkurenčno analizo, ki jo opravi Komisija, delno vodijo pomisleki tretjih oseb, ki so bile zaprošene za mnenje v okviru upravnega postopka, mora ta, celo če ni nobene izrecne spodbude navedenih tretjih, ampak so samo resni indici, odkriti težave v zvezi s konkurenco, ki jih koncentracija povzroča na vseh trgih, na katere bi verjetno lahko vplivala.

Čeprav se Komisiji očita, da ni upoštevala morebitne težave v zvezi s konkurenco na trgih, izvzetih iz prekrivanja dejavnosti strank, udeleženih pri koncentraciji, je dolžnost tožeče stranke, da navede resne indice, ki bi očitno dokazali obstoj težav v zvezi s konkurenco, ki bi jo morala Komisija zaradi njenega vpliva preizkusiti. Da bi tožeča stranka izpolnila to zahtevo, mora določiti zadevne trge, opisati konkurenčni položaj brez koncentracije in navesti, kakšni bi bili verjetni učinki koncentracije glede na konkurenčni položaj na teh trgih.

V zvezi s tem ne zadostujejo navedbe tožeče stranke, ki se omejuje na trditev, da naj bi Komisija presojo konkurence napačno usmerila na trge, na katerih so obstajala neposredna in posredna prekrivanja dejavnosti strank, udeleženih pri postopku koncentracije, ne da bi podprla svoje utemeljevanje in zlasti ne da bi jasno določila trge, izvzete iz prekrivanj, glede katerih bi torej moral biti opravljen preizkus.

(Glej točke od 63 do 68.)

5. Nadzor koncentracij ne temelji na prepovedi, da se s takim postopkom pridobijo posledične konkurenčne prednosti, od katerih imajo potrošniki korist, temveč želi preprečiti vsako vzpostavitev ali vsako krepitev prevladujočega položaja, katerega posledica je znatno ovirana učinkovita konkurenca na skupnem trgu. Možnost ponuditi potrošnikom storitve po ugodnejši ceni kot posledica postopka koncentracije bi lahko bila samo v omejenih primerih morebitni kazalec vzpostavitve ali krepitve prevladujočega položaja, na primer če bi imela združena pravna oseba namen ali sposobnost uporabe plenilskih cen.

(Glej točko 72.)

6. Iz točke 13 obvestila o opredelitvi zadevnega trga za namene konkurenčnega prava Skupnosti izhaja, da se podjetja spopadajo s tremi glavnimi viri ali konkurenčnimi omejitvami: z zamenljivostjo povpraševanja, zamenljivostjo ponudbe in potencialno konkurenco. Z gospodarskega vidika je za opredelitev upoštevnega trga zamenljivost povpraševanja najbolj neposredna in učinkovita sila discipliniranja za ponudnike obravnavanega proizvoda, zlasti v zvezi z njihovimi odločitvami glede oblikovanja cen. Tako je treba zamenljivost upoštevati ne samo z vidika ponudbe, ampak tudi z vidika povpraševanja, ki načeloma ostaja najučinkovitejše merilo presoje.

Glede zamenljivosti pri povpraševanju odločilni element za presojo zemljepisne zamenljivosti dveh letališč ni razdalja med točko glavnega odhoda in vsakim od njiju, ampak čas, potreben za dostop do njiju s te točke. Zato če je čas dostopa do teh letališč enak, lahko Komisija, ne da bi storila očitno napako pri presoji, prizna zamenljivost obeh letališč, ker je potrošniku vseeno, ali pride na eno ali na drugo letališče, da bi potoval z letalom, in ali prispe do središča mesta z enega ali drugega letališča.

Poleg tega mora Komisija za preizkus zamenljivosti obeh letališč upoštevati celotno povpraševanje, torej tako potnike, ki so omejeni glede časa, in tiste, ki niso, medtem ko imajo stranke, ki niso omejene glede časa, drugačne zahteve, saj so fleksibilnejše. Če je Komisija lahko priznala, da obe letališči za številne poslovne stranke nista zamenljivi, ker eno od njiju ponuja manj zvez, so jo ta osebna pričakovanja poslovnih strank vodila k ugotovitvi, da so obstajali „podtrgi“ glede na to, ali gre za potnike z omejitvami pri času ali za potnike brez njih, pa vendar zaradi njenih ugotovitev, ki veljajo za določene poslovne stranke, ki pomenijo samo del povpraševanja, ne bi smel biti vprašljiv sklep v zvezi z zamenljivostjo.

Glede zamenljivosti obeh letališč pri ponudbi, zlasti pri ponudbi, ki jih letalske družbe ponujajo potrošnikom z enega od njiju, so ugotovitve v zvezi z, po eni strani, vrstami letov, ki jih ponujata letališči glede na posebnost svojih infrastruktur, in, po drugi strani, posebnimi značilnostmi obeh letališč, omejenega pomena. Zato če je mogoče zamenljivost presoditi drugače, zlasti pri nizkocenovnih letalskih družbah, za katere je pomembna možnost izbire letališča, da si znižajo stroške, saj se lahko letališke takse na posameznih letališčih razlikujejo, lahko Komisija, ne da bi storila očitno napako pri presoji, izvede celotno analizo, da bi priznala zamenljivost obeh letališč, s tem da med drugimi merili upošteva tržne posebnosti nizkocenovnih družb.

(Glej točke od 99 do 104 in od 107 do 109.)

7. V okviru presoje združljivosti postopka koncentracije s skupnim trgom preizkus konkurenčnih razmer ne temelji samo na dejanski konkurenci med podjetji, ki so že prisotna na zadevnem trgu, ampak tudi na potencialni konkurenci, da bi se ob upoštevanju strukture trga ter gospodarskega in pravnega konteksta, ki ureja njegovo delovanje, ugotovilo, ali obstajajo dejanske in konkretne možnosti za konkurenco med podjetji, na katera se nanaša postopek, ali za to, da bi novi konkurent vstopil na zadevni trg in konkuriral že obstoječim podjetjem.

(Glej točko 116.)

8. Komisija ima široko pooblastilo pri presoji nujnosti pridobitve zavez, da bi odpravila resne dvome, ki se postavljajo zaradi postopka koncentracije. Iz tega izhaja, da ni dolžnost Sodišča prve stopnje, da s svojo presojo nadomesti presojo Komisije, saj se mora njegov nadzor omejiti na preverjanje, ali Komisija ni storila očitne napake pri presoji. Zlasti domnevno neupoštevanje zavez, ki jih predlaga konkurenčno podjetje, ki sodeluje v postopku preizkusa, samo po sebi ni dokaz, da je v izpodbijani odločbi očitna napaka pri presoji, in okoliščina, da tudi drugih zavez ne bi bilo mogoče sprejeti, celo če bi bile ugodnejše za konkurenco, ne more pripeljati do razglasitve ničnosti navedene odločbe, ker je Komisija lahko razumno sklepala, da so zaveze, vsebovane v odločbi, omogočale odpravo resnih dvomov.

Sodišče prve stopnje mora v okviru izvajanja sodnega nadzora upoštevati poseben namen zavez, sprejetih v fazi I, katerih cilj drugače kot pri zavezah, sprejetih med fazo II, ni preprečiti vzpostavitev ali krepitev prevladujočega položaja, ampak odpraviti vse resne dvome v zvezi s tem. Če mora Sodišče prve stopnje torej preizkusiti, ali zaveze, sprejete med fazo I, Komisiji omogočajo sprejeti sklep o odobritvi, ne da bi odprlo fazo II, mora preveriti, ali je Komisija lahko, ne da bi storila očitno napako pri presoji, ugotovila, da so navedene zaveze pomenile neposreden in zadosten odgovor, ki jasno odpravi vse resne dvome.

(Glej točki 128 in 129.)

9. Če je na podlagi točke 17 sporočila o korektivnih ukrepih, dopustnih v skladu z uredbama št. 4064/89 in 447/98, zato da bi zagotovili izvedljivost dejavnosti, morda nujno v odsvojitev vključiti dejavnosti, ki so povezane s trgi, ki se Komisiji niso zdeli težavni glede konkurence, ker bi bil to edini mogoči način za vzpostavitev učinkovite konkurence na prizadetih trgih, se je za navedene ukrepe treba odločiti ob upoštevanju načela sorazmernosti.

Iz tega izhaja, po eni strani, da se je treba za zaveze odločiti ob upoštevanju težav v zvezi s konkurenco, ki se pojavijo na zadevnih trgih, pri čemer, če je mogoče ohraniti konkurenco na navedenih trgih, na podlagi načela sorazmernosti ni nujno, da Komisija razširi področje veljavnosti zavez na neprizadete trge, in, po drugi strani, da se zaveze ne smejo razumeti kot sredstva, s katerim se brez konkurenčnega razloga daje prednost morebitnemu zaželenemu konkurentu za prodor na določen trg.

(Glej točke 132, 134 in 137.)

10. Dejstvo, da bi stranki, udeleženi pri postopku koncentracije, ki je razglašen za združljivega s skupnim trgom, lahko obdržali pomemben tržni delež na zadevnih trgih, ne more dokazati očitne napake pri presoji Komisije, ker je ta sprejela pomembne zaveze na teh trgih, vedoč zlasti, da bodo korektivni ukrepi spodbudili vstop novih konkurentov nanje in da se bo zaradi drugih dejavnikov zmanjšala konkurenčna moč združene pravne osebe.

(Glej točko 175.)

11. Zaveze glede obnašanja same po sebi ne zadostujejo za preprečitev vzpostavitve ali krepitve prevladujočega položaja in jih je treba presojati od primera do primera na enaki podlagi kot strukturne zaveze.

(Glej točko 182.)

12. Na podlagi člena 6(2) Uredbe št. 4064/89 o nadzoru koncentracij podjetij lahko Komisija dovoli koncentracijo, če zaveze, ki jih predlagajo stranke, omogočajo odpravo resnih dvomov v zvezi z združljivostjo navedenega postopka s skupnim trgom. Uredba št. 4064/89 tako določa cilj, ki ga mora Komisija doseči, vendar ji dopušča široko diskrecijsko pravico pri obliki zadevnih zavez. Navedena uredba ne zahteva, naj stranke, ki priglašajo koncentracijo, označijo novega udeleženca na trgu, čeprav bi lahko bila taka označitev v določenih primerih nujna, zlasti če noben konkurent ne izkaže interesa za prodor na zadevni trg. Označitev novega udeleženca na trgu z imenom pa se ne zahteva, ker so različni konkurenti med upravnim postopkom izkazali interes za vstop na zadevne trge na podlagi zavez, ki so jih predlagale stranke, udeležene pri zadevnem postopku koncentracije.

V zvezi s tem je okoliščina, da ni noben nov udeleženec prodrl na zadevne trge do dne obravnave Sodišča prve stopnje, ki opravlja preizkus tožbe zoper odločbo Komisije, s katero je bil dovoljen navedeni postopek koncentracije, brezpredmetna. Zakonitost posamičnega izpodbijanega akta je namreč treba presoditi glede na dejanske in pravne elemente, ki obstajajo ob sprejetju akta.

(Glej točke 197, 198, 203 in 206.)