ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Člen 8(1) Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 107/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2008, je treba v povezavi s Prilogo k prvonavedeni uredbi razlagati tako, da prepoveduje uporabo trditve „zelo nizka vsebnost natrija/soli“ in katere koli trditve s podobnim pomenom za potrošnika za naravne mineralne in druge vode. Člen 9(2) Direktive 200[9]/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 o izkoriščanju in trženju naravnih mineralnih vod je treba v povezavi s Prilogo III k tej direktivi razlagati tako, da nasprotuje temu, da se na embalažah, pri označevanju ali oglaševanju naravnih mineralnih voda uporabi trditve ali navedbe, s katerimi se želi potrošnika prepričati, da imajo zadevne vode nizko vsebnost natrija ali soli ali da so primerne za dieto z malo natrija, če je skupna vsebnost natrija v vseh prisotnih kemijskih oblikah enaka ali višja od 20 mg/l.
5

Člen 44 te direktive določa: „1. Naročila se morajo oddati […], potem ko naročniki preverijo sposobnost gospodarskih subjektov, ki niso izključeni […], v skladu s pogoji za udeležbo glede na gospodarski in finančni položaj [ekonomsko in finančno sposobnost], strokovno in tehnično znanje ali sposobnost iz členov 47 do 52 […]. 2. Naročniki lahko od kandidatov in ponudnikov zahtevajo minimalno stopnjo usposobljenosti v skladu s členi 47 in 48. Količina informacij iz členov 47 in 48 ter zahtevane minimalne stopnje usposobljenosti za posamezno naročilo morajo biti povezane in sorazmerne s predmetom naročila. […]“
48

Poleg tega je treba najprej opozoriti, da je mehanizem za reševanje primerov litispendence, ki je določen z Uredbo št. 44/2001, objektiven in avtomatičen (glej po analogiji sodbo Gantner Electronic, C‑111/01, EU:C:2003:257, točka 30) in temelji na vrstnem redu, po katerem so pred zadevnimi sodišči začeli teči postopki (glej v tem smislu sodbi Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, točka 52 in navedena sodna praksa, ter po analogiji A, C‑489/14, EU:C:2015:654, točka 30).
22

Glede vprašanja, ki ga je izpostavila Evropska komisija, in sicer ali je tožečo stranko iz postopka o glavni stvari mogoče opredeliti za „delavca“, je treba opozoriti, da ima v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ta pojem avtonomen pomen in se ne sme razlagati ozko. Za „delavca“ v smislu člena 45 PDEU je treba tako šteti vsakogar, ki opravlja dejansko in resnično dejavnost, razen dejavnosti, ki so tako omejene, da so le obrobne in pomožne. Značilnost delovnega razmerja v skladu s to sodno prakso je, da oseba v določenem času v korist druge osebe in pod njenim vodstvom opravi storitve, za katere prejme plačilo (sodbe Lawrie-Blum, 66/85, EU:C:1986:284, točki 16 in 17; Collins, C‑138/02, EU:C:2004:172, točka 26; Trojani, C‑456/02, EU:C:2004:488, točka 15, in Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 23).
83

Ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Prilogo II B, točka 2, prvi pododstavek, (i), k Direktivi 1999/13 razlagati tako, da je pogoj za podaljšanje roka za izvedbo programa zmanjševanja emisij dovoljenje pristojnih organov, za katerega je potrebna predhodna vloga zadevnega upravljavca. Da bi odločili, ali je treba upravljavcu odobriti podaljšanje roka za izvedbo programa zmanjševanja emisij, in da bi določili trajanje morebitnega podaljšanja tega roka, morajo ti pristojni organi v okviru polja proste presoje, ki ga imajo, med drugim preveriti, ali se nadomestki, ki so primerni za uporabo v zadevnih obratih in za zmanjšanje emisij hlapnih organskih spojin, dejansko še vedno razvijajo, ali so tekoča dela ob upoštevanju predloženih elementov taka, da vodijo k nastanku takih izdelkov, in ali obstaja alternativni ukrep, s katerim bi lahko dosegli podobno ali še večje zmanjšanje emisij ob primerljivih stroških, in zlasti, ali niso že na voljo drugi nadomestki. Poleg tega je treba upoštevati razmerje, na eni strani, med zmanjšanjem emisij, ki ga bo mogoče doseči z nadomestki, ki se še razvijajo, ter stroški v zvezi s temi izdelki in na drugi strani, dodatnimi emisijami, ki bodo nastale zaradi podaljšanja roka, ter stroški morebitnih alternativnih ukrepov. Podaljšanje roka ne sme trajati dlje, kot je potrebno za razvoj nadomestkov. To je treba presoditi glede na vse upoštevne elemente in predvsem glede na obseg zmanjšanj dodatnih emisij, ki bodo nastale zaradi podaljšanja roka, in stroške morebitnih alternativnih ukrepov, v primerjavi z obsegom zmanjšanj emisij, ki jih bodo omogočili nadomestki, ki se še vedno razvijajo, in stroški v zvezi s temi izdelki.
Pravo Unije je treba razlagati tako, da pristojnemu nacionalnemu organu na podlagi člena 28 Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta ES z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, dopušča naložitev cenovne obveznosti, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, za odpravo takšne ovire za klice na negeografske številke, ki ni tehnične narave, ampak izhaja iz zaračunanih cen, pri čemer ni bila opravljena tržna analiza, ki bi potrjevala pomembno tržno moč zadevnega podjetja, če je takšna obveznost potreben in sorazmeren ukrep za zagotovitev, da imajo končni uporabniki možnost dostopa do storitev z uporabo negeografskih številk na ozemlju Unije.

Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je ta pogoj izpolnjen in ali je cenovna obveznost objektivna, pregledna, sorazmerna in nediskriminatorna, ali temelji na naravi ugotovljenega problema ter je utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, ter da so bili spoštovani postopki iz členov 6, 7 in 7a Direktive 2002/21, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140.
57

Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice v zvezi s členom 7 Evropske Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, v katerem so določene pravice, ki ustrezajo pravicam, ki jih zagotavlja člen 49 Listine, potrjuje to ugotovitev. V skladu s to sodno prakso namreč podaljšanje zastaralnega roka in njegova takojšnja uporaba ne posegata v pravice, ki jih zagotavlja člen 7 navedene konvencije, saj te določbe ni mogoče razlagati tako, da preprečuje podaljšanje zastaralnih rokov, če očitana dejanja nikoli niso zastarala (glej v tem smislu sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice Coëme in drugi proti Belgiji, št. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 in 33210/96, točka 149, CEDH 2000-VII; Scoppola proti Italiji (št. 2), št. 10249/03, točka 110 in navedena sodna praksa, 17. september 2009, in OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos proti Rusiji, št. 14902/04, točke 563, 564 in 570 ter navedena sodna praksa, 20. september 2011).
4

V sporočilu za javnost, na katero se sklicuje zapisnik, je navedeno: „Kot je bilo napovedano 2. avgusta 2012, je [Svet ECB] danes sprejel odločitve o vrsti tehničnih značilnosti Eurosistemovih dokončnih transakcij na sekundarnem trgu državnih obveznic, katerih cilj je zagotoviti ustrezno transmisijo monetarne politike in njeno enotnost. Te transakcije, ki se poimenujejo dokončne denarne transakcije [OMT], se izvajajo pod temi okvirnimi pogoji: Pogojenost Nujni pogoj za izvajanje [OMT] je dosledno in učinkovito spoštovanje pogojev, ki veljajo v ustreznem programu Evropskega instrumenta za finančno stabilnost/Evropskega mehanizma za stabilnost [(v nadaljevanju: EFSF oziroma ESM)]. Ti programi se lahko izvedejo v obliki polnega programa makroekonomskih prilagoditev v okviru EFSF/ESM ali pa v obliki preventivnega programa (kreditna linija pod zaostrenimi pogoji), če vključujejo možnost, da EFSF/ESM opravljata nakupe na primarnem trgu. Mednarodni denarni sklad bo zaprošen, da sodeluje pri določitvi pogojev za posamezno državo in pri nadzoru izvajanja programa. Svet ECB bo o izvedbi [OMT] odločal glede na to, ali so upravičene z vidika monetarne politike, če se v celoti spoštujejo pogoji programa, in z izvajanjem transakcij prenehal, ko bodo doseženi njihovi cilji ali če ne bodo spoštovani pogoji programa makroekonomskih prilagoditev ali preventivnega programa. Po temeljiti oceni bo Svet ECB o začetku, nadaljevanju in prekinitvi izvajanja [OMT] odločal popolnoma samostojno in v skladu s svojim mandatom za izvajanje monetarne politike. Področje uporabe Uporaba [OMT] bo predmet presoje v prihodnjih programih makroekonomskih prilagoditev ali preventivnih programih v okviru EFSF/ESM, kot je opisano zgoraj. Njihova uporaba bo prišla v poštev tudi za države članice, ki so zdaj v programu makroekonomskih prilagoditev, ko bodo spet imele dostop do trga državnih obveznic. Dokončne denarne transakcije bodo skoncentrirane na krajšem koncu krivulje donosnosti in zlasti na državne obveznice z zapadlostjo od enega do treh let. Obseg [OMT] ex ante ni količinsko omejen. Obravnava upnikov Eurosistem namerava v pravnem aktu o [OMT] pojasniti, da za državne obveznice, ki jih izdajo države euroobmočja in jih Eurosistem kupi z [OMT], v skladu s pogoji za te državne obveznice pristaja na enako (pari passu) obravnavo kot zasebni in drugi upniki. Sterilizacija Likvidnost, ki bo ustvarjena z [OMT], bo v celoti sterilizirana. Preglednost Tedensko se objavita vsota aktiv iz naslova [OMT] in njihova tržna vrednost. Njihovo povprečno trajanje in razdelitev po državah se objavita mesečno. Program za trge vrednostnih papirjev Po danes sprejetem sklepu o [OMT] se ukine program za trge vrednostnih papirjev (‚Securities Markets Programme‘ – SMP). Likvidnost, zagotovljena prek SMP, bo še naprej absorbirana kot v preteklosti, obstoječi vrednostni papirji v portfelju SMP pa bodo obdržani do njihove zapadlosti.“
1.

Člene 2(1), 14 in 24(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da je treba v primeru, da pogodba o finančnem leasingu, ki se nanaša na nepremičnino, določa bodisi to, da se lastništvo ob izteku pogodbe prenese na leasingojemalca, bodisi to, da leasingojemalec razpolaga z glavnimi upravičenji lastninske pravice nad to nepremičnino, zlasti da se nanj prenese večina prednosti in tveganj, povezanih s pravnim lastništvom navedene nepremičnine in je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, transakcijo, ki izhaja iz take pogodbe, obravnavati kot pridobitev investicijskega blaga.
3

Člen 12 Protokola določa: „Uradniki in drugi uslužbenci Unije so dolžni plačevati davek v korist Unije od plač, mezd in prejemkov, ki jih prejemajo od Unije, v skladu s pogoji in postopki, ki jih določita Evropski parlament in Svet z uredbami po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z zadevnimi institucijami. Oproščeni so nacionalnih davkov od plač, mezd in prejemkov, ki jih plačuje Unija.“
Člena 2(1)(a)(i) in 3(1), točka 2, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 596/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009, je treba razlagati tako, da nasprotujeta označevanju živila in uporabljenim metodam, ki bi lahko z videzom, opisom ali slikovno predstavitvijo neke sestavine dajali vtis prisotnosti le-te v tem živilu, čeprav te sestavine živilo v resnici ne vsebuje in je to razvidno le iz seznama sestavin, ki je naveden na embalaži navedenega živila.
3.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev in dokazov–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov–Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke 62, 65, 77 in 118.)
(Glej točke 28 in od 30 do 32 ter točko 1 izreka.)

Odločilno merilo pri ugotavljanju, ali neki ukrep spada pod navedeni pojem, je namreč prav merilo zaposlitve, to je delovno razmerje, ki obstaja med delavcem in njegovim delodajalcem.

Določbo 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki ne priznava nikakršne odpravnine v primeru odpovedi pogodbe o zaposlitvi delavcu, ki je zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi zaradi nadomeščanja (contrato de interinidad), medtem ko se taka odpravnina izplača, med drugim, primerljivim delavcem, zaposlenim za nedoločen čas. Samo to, da je ta delavec svoje delo opravljal na podlagi pogodbe o zaposlitvi zaradi nadomeščanja (contrato de interinidad), ne more biti objektivni razlog, ki bi lahko upravičil to, da se navedenemu delavcu ne prizna pravice do take odpravnine.

Gre namreč za drugačno obravnavanje delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, saj delavci, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi zaradi nadomeščanja (contrato de interinidad) drugače kot delavci, zaposleni na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, niso upravičeni do nobene odpravnine v primeru odpovedi njihove pogodbe o zaposlitvi in to ne glede na dopolnjeno delovno dobo.

Poleg tega sklicevanje zgolj na začasnost dela uslužbencev javne uprave ni v skladu s temi zahtevami in ne more biti objektivni razlog v smislu določbe 4, točki 1 in/ali 4, okvirnega sporazuma. Če se namreč prizna, da bi zgolj začasnost delovnega razmerja zadostovala za utemeljitev različnega obravnavanja med delavci, zaposlenimi za določen čas, in delavci, zaposlenimi za nedoločen čas, bi to popolnoma izničilo bistvo ciljev direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma in bi pripeljalo do ustalitve neugodnega položaja za delavce, zaposlene za določen čas.

(Glej točke 36, 47 in 52 ter točko 2 izreka.)
Člen 267 PDEU in člen 94 Poslovnika Sodišča v povezavi s členoma 47, drugi odstavek, in 48(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu pravilu, ki se razlaga tako, da predložitvenemu sodišču nalaga, da se izloči iz postopka v zadevi, ki se obravnava pred Sodiščem, ker je v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavilo dejanski in pravni okvir obravnavane zadeve.

Predložitveno sodišče namreč s tem, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavi dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, samo izpolni zahteve, ki izhajajo iz člena 267 PDEU in člena 94 Poslovnika. V teh okoliščinah to, da predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavi upoštevni dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, ustreza zahtevi po sodelovanju, ki je bistvena značilnost mehanizma predhodnega odločanja, in ne pomeni kršitve ne pravice do poštenega sojenja, ki je določena v členu 47, drugi odstavek, Listine, niti domneve nedolžnosti, zagotovljene s členom 48(1) Listine. Iz tega izhaja, da lahko nacionalno pravilo, v skladu s katerim to, da nacionalno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe predstavi dejanski in pravni okvir iz postopka v glavni stvari, povzroči pristranskost, med drugim povzroči, da nacionalni sodnik raje ne postavi vprašanj za predhodno odločanje Sodišču, da se izogne bodisi svoji izločitvi in naložitvi disciplinske sankcije bodisi vložitvi nedopustnih predlogov za sprejetje predhodne odločbe. Zato tako pravilo posega v pristojnosti, ki so nacionalnim sodiščem priznane s členom 267 PDEU, in s tem v učinkovitost sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki je uvedeno z mehanizmom predhodnega odločanja.

(Glej točke 22, 23, 25 in 26 ter točko 1 izreka.)
Direktivo 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2083/2005, je treba razlagati tako, da naročnik s klavzulo v razpisni dokumentaciji za oddajo javnih naročil gradenj ne sme zahtevati, da bodoči izbrani ponudnik tega naročila z lastnimi sredstvi izvrši določen odstotek del, ki so predmet navedenega naročila.

S členom 48(3) te Direktive 2004/18 je potrjena možnost, da lahko ponudniki za izvedbo naročila sklenejo pogodbe s podizvajalci, in to načeloma neomejeno. Vendar sme naročnik za izvedbo bistvenih delov naročila prepovedati sklepanje pogodb s podizvajalci, katerih sposobnosti ni mogel preveriti ob pregledu ponudb in izbiri izbranega ponudnika, če je v razpisni dokumentaciji v skladu s členom 25, prvi odstavek, Direktive 2004/18, od ponudnikov zahtevano, da v ponudbah navedejo del naročila, ki ga bodo morda oddali v podizvajanje, in predlagane podizvajalce. Klavzula, s katero se sklepanje pogodb s podizvajalci za abstraktno določen delež naročila omeji na določen odstotek naročila – in to ne glede na to, ali je mogoče preveriti sposobnosti morebitnih podizvajalcev, in brez kakršne koli navedbe o tem, da so zadevne naloge bistvenega pomena – pa nima takega dometa. Ob upoštevanju vsega navedenega je očitno, da taka klavzula ni združljiva z Direktivo 2004/18.

Poleg tega taka klavzula, pod predpostavko, da pomeni pogoj za izvršitev naročila v smislu člena 26 Direktive 2004/18, na podlagi tega člena ne more biti dovoljena že zaradi njegovega besedila, ker nasprotuje členu 48(3) te direktive in torej pravu Unije.

(Glej točke od 33 do 37 in točko 1 izreka.)
(Glej točke 33, 37 in od 39 do 44.)

Ker se želi s členom 4(2)(b), prvi stavek, Uredbe št. 95/93 povsem izključiti tveganje, da koordinator svojih nalog ne bi opravljal neodvisno, je treba za „zainteresirano stranko“ šteti vsak subjekt, pri katerem lahko dodelitev slotov vpliva na njegove interese, med drugim organe za upravljanje letališč. Okoliščina, da je lahko organ za upravljanje letališča zainteresiran, da se sloti dodelijo določenemu letalskemu prevozniku, potrjuje to ugotovitev, tudi če ni neposredno ali posredno udeležen v njegovem kapitalu, pri čemer je lahko tak interes posledica drugih okoliščin, kot so pogodbe za oddajo prostora, ki jih skleneta letalski prevoznik in organ za upravljanje letališča, ali želja slednjega, da letališče postane domače letališče določenega letalskega prevoznika.

Zahteva po funkcionalni ločitvi koordinatorja, ki je zadolžen za dodeljevanje slotov na letališčih Unije, s katero se zagotavlja neodvisnost od zainteresiranih strank v smislu člena 4(2)(b) in (c) Uredbe št. 95/93 o skupnih pravilih dodeljevanja slotov na letališčih Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo 545/2009, pomeni, da mora koordinator prosilcem slote dodeljevati nevtralno, nediskriminatorno in transparentno.

Država članica, ki koordinatorju za dodeljevanje slotov ni zagotovila neodvisnosti s funkcionalno ločitvijo od katere koli posamezne zainteresirane stranke, in s tem, da mu ni zagotovila sistema financiranja dejavnosti koordinatorja, ki bi mu zagotavljal neodvisen status, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(2) Uredbe št. 95/93 o skupnih pravilih dodeljevanja slotov na letališčih Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo 545/2009.

V zvezi s tem ureditev države članice ne izpolnjuje zahteve po neodvisnosti koordinatorja, če je splošna in abstraktna in se zanaša le na samoomejitev koordinatorja, ne da bi mu naložila primerna in podrobna pravila, ki jih mora spoštovati.

Po drugi strani, če je nacionalni koodrinator za dodeljevanje slotov tudi organ za upravljanje letališča, mora imeti oddelek, ki je zadolžen za dodelitev slotov, lastne računovodstvo, proračun in finančna sredstva, s katerimi se zagotavlja, da naloge koordinatorja opravlja v skladu s to Uredbo, brez kakršnega koli vpliva organa za upravljanje letališča. Teh zahtev ne izpolnjuje sistem, ki ne določa nobenega mehanizma za financiranje takega oddelka z lastnimi viri, pri čemer slednjega v celoti financira organ za upravljanje letališča, in pri katerem je sprejetje proračuna za delovanje koordinatorja in njegovih letnih poročil v izključni pristojnosti upravnega odbora družbe organa za upravljanje letališča. Zgolj z dejstvom, da ima oddelek, ki je zadolžen za dodeljevanje slotov, lastno stroškovno mesto, ni mogoče ovreči te ugotovitve.

(Glej točke 47, 49, od 54 do 58, in točko 1 izreka.)
Klavzule 6, točka 1, Okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, kot je določen v Prilogi k Direktivi 2010/18 o izvajanju revidiranega okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, sklenjenega med BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP in ETUC, ki se nanaša na položaj vrnitve na delo po starševskem dopustu, ni mogoče razlagati tako, da zajema tudi položaj vrnitve s porodniškega dopusta v smislu Direktive 92/85 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo.

Pravo Unije namreč razlikuje med pojmom porodniški dopust, na katerega se med drugim nanaša Direktiva 92/85, in pojmom starševski dopust, kot se uporablja v revidiranem okvirnem sporazumu, v točki 15 splošnih ugotovitev tega sporazuma pa je izrecno navedeno, da ta sporazum določa minimalne zahteve in določbe za starševski dopust, ki se razlikuje od porodniškega dopusta.

Starševski dopust se staršem podeljuje, da bi lahko skrbeli za svojega otroka in ga je mogoče izrabiti do določene starosti otroka, ki je lahko največ osem let. Materinski dopust ima drugačen namen. Z njim se poskuša zagotoviti varstvo biološkega stanja ženske in posebnega odnosa med njo in njenim otrokom v obdobju, ki sledi nosečnosti in porodu, pri čemer naj bi se preprečilo, da bi bil ta odnos moten s kopičenjem nalog zaradi hkratnega opravljanja poklicne dejavnosti.

(Glej točke 43, 44 in 48.)
Zadeva C‑558/14

Mimoun Khachab

proti

Subdelegación de Gobierno en Álava

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

„Predhodno odločanje — Direktiva 2003/86/ES — Člen 7(1)(c) — Združitev družine — Zahteve za uveljavljanje pravice do združitve družine — Stalna, redna in zadostna sredstva — Nacionalna ureditev, ki omogoča prospektivno oceno verjetnosti, da bo sponzor ohranil svoja sredstva — Združljivost“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. aprila 2016

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Pravica do združitve družine – Direktiva 2003/86 – Zahteve za uveljavljanje pravice do združitve družine – Stalna, redna in zadostna sredstva – Nacionalna ureditev, ki omogoča prospektivno oceno verjetnosti, da bo sponzor ohranil svoja sredstva – Dopustnost

(Direktiva Sveta 2003/86, členi 3(1), 7(1)(c) in 16(1)(a))

Člen 7(1)(c) Direktive 2003/86/ES o pravici do združitve družine je treba razlagati tako, da pristojnim organom države članice omogoča, da zavrnitev prošnje za združitev družine utemeljijo z oceno verjetnosti ohranitve stalnih, rednih in zadostnih sredstev, ki jih mora imeti sponzor za vzdrževanje sebe in svojih družinskih članov, ne da bi uporabil sistem socialne pomoči te države članice, v letu, ki sledi datumu vložitve te prošnje, ta ocena pa temelji na gibanju sredstev sponzorja v šestih mesecih pred tem datumom.

Presoja obstoja realne možnosti za pridobitev dovoljenja za stalno prebivanje v smislu člena 3(1) te direktive nujno zahteva, da pristojni organ zadevne države članice opravi preizkus spreminjanja položaja sponzorja v prihodnosti glede na pridobitev navedenega dovoljenja za prebivanje.

Poleg tega lahko pristojni organ zadevne države članice v skladu s členom 16(1)(a) navedene direktive tako med drugim prekliče dovoljenje za združitev družine, kadar sponzor nima več stalnih, rednih in zadostnih sredstev v smislu navedenega člena 7(1)(c). Taka možnost preklica tega dovoljenja pomeni, da lahko ta organ zahteva, da ima sponzor ta sredstva tudi po datumu vložitve prošnje.

Glede določitve obdobja pred vložitvijo prošnje, na katerem lahko temelji ocena verjetnosti sredstev sponzorja, na šest mesecev, je treba ugotoviti, da Direktiva 2003/86 v zvezi s tem ne vsebuje nobenega pojasnila. Tako obdobje nikakor ne more poseči v cilj te direktive.

(Glej točke 35, 38, 47 in 48 ter izrek.)