Keywords

Summary



Keywords

1. Konvencija o sodni pristojnosti in izvrševanju odločb – Pristojnost – Spor med strankami s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici in v katerem so navezne okoliščine s tretjo državo – Veljavnost člena 2 Konvencije

(Bruseljska konvencija z dne 27. septembra 1968, člen 2)

2. Konvencija o sodni pristojnosti in izvrševanju odločb – Pristojnost – Pristojnost sodišča države pogodbenice, ki temelji na členu 2 Konvencije – Ugovor o nepristojnosti, ki izhaja iz izjeme na podlagi teorije o forum non conveniens – Nedopustnost

(Bruseljska konvencija z dne 27. septembra 1968, člen 2)

Summary

1. Člen 2 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o sodni pristojnosti in izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kot je bila spremenjena s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske ter Združenega Kraljestva Velike Britanije in Severne Irske, s Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike in s Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike, se uporablja v okviru spora pred sodišči države pogodbenice med strankami s stalnim prebivališčem na ozemlju te države in v katerem so navezne okoliščine s tretjo državo, ki ni druga država pogodbenica, pri čemer torej enak položaj velja za razmerja med sodišči ene države pogodbenice in sodišči države nepogodbenice, ne pa za razmerja med sodišči več držav pogodbenic.

Namreč, čeprav uporaba pravil o pristojnosti iz Konvencije nedvomno zahteva obstoj tujega elementa, vendarle ni nujno, da mednarodna narava zadevnega pravnega razmerja za potrebe uporabe te določbe izhaja iz vpletenosti več držav pogodbenic, bodisi zaradi temelja spora ali stalnega prebivališča strank v sporu. Zadevno pravno razmerje bi lahko zaradi vpletenosti države pogodbenice in tretje države na primer zato, ker bi imeli tožena in tožeča stranka stalno prebivališče v prvi državi, sporna dejstva pa bi bila omejena na drugo državo, prav tako dobilo mednarodno naravo.

Poleg tega določitev sodišča ene države pogodbenice kot pristojnega sodišča na podlagi stalnega prebivališča tožene stranke na ozemlju te države, čeprav gre za spor, ki je zaradi predmeta spora ali tožnikovega stalnega prebivališča vsaj delno povezan s tretjo državo, ne more naložiti obveznosti tej zadnji državi, tako da načelo relativnega učinka mednarodnih pogodb ni ogroženo.

(Glej točke 25, 26, 30, 31 in 35.)

2. Konvencija z dne 27. septembra 1968 o sodni pristojnosti in izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kot je bila spremenjena s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske ter Združenega Kraljestva Velike Britanije in Severne Irske, s Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike in s Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike, nasprotuje temu, da bi sodišče države pogodbenice zavrnilo pristojnost, ki jo ima na podlagi člena 2 navedene konvencije, z obrazložitvijo, da bi bilo sodišče države nepogodbenice ustreznejše za odločanje o predmetnem sporu, čeprav se ne postavlja vprašanje pristojnosti sodišča druge države pogodbenice oziroma ta spor nima nobene druge navezne okoliščine z drugo državo pogodbenico.

Namreč, avtorji konvencije nedvomno niso predvideli izjeme, ki bi izhajala iz teorije o forum non conveniens, pri čemer bi uporaba te teorije lahko ogrozila predvidljivost pravil o pristojnosti, določenih s konvencijo, zlasti tisto iz člena 2, in posledično tudi načelo pravne varnosti, na katerem ta konvencija temelji. Še več, dopustnost ugovora forum non conveniens bi lahko ogrozila enotno uporabo pravil o pristojnosti, ki jih vsebuje Konvencija, in pravno varstvo oseb s stalnim prebivališčem v Skupnosti.

(Glej točke 37, od 41 do 43 in izrek.)