31

V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je Splošno sodišče v točkah od 29 do 32 izpodbijane sodbe navedlo: „29 Določbe člena 42 Uredbe št. 207/2009, ki dopuščajo, da se prejšnja znamka šteje kot registrirana samo za del proizvodov in storitev, za katere je bila dokazana resna in dejanska uporaba znamke, po eni strani omejujejo pravice, ki jih ima imetnik prejšnje znamke na podlagi njene registracije, tako da jih ni mogoče razlagati tako, da bi se neupravičeno omejil obseg varstva prejšnje znamke, zlasti ko proizvodi ali storitve, za katere je bila ta znamka registrirana, predstavljajo dovolj omejeno kategorijo, po drugi strani pa morajo biti usklajene z legitimnim interesom navedenega imetnika, da v bodoče razširi svoj obseg proizvodov ali storitev v mejah pojmov, ki določajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka registrirana, pri čemer je deležen varstva, ki mu ga podeljuje registracija navedene znamke (glej v tem smislu sodbo z dne 14. julija 2005, Reckitt Benckiser (España)/UUNT – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288, točki 51 in 53). 30 Če je bila znamka registrirana za dovolj široko kategorijo proizvodov ali storitev, znotraj katere bi jih bilo mogoče razporediti v več podkategorij, ki bi se lahko upoštevale samostojno, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za del teh proizvodov ali storitev v postopku z ugovorom daje varstvo samo tej podkategoriji ali podkategorijam, ki zajemajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka dejansko uporabljena. Če pa je bila znamka registrirana za tako natančno opredeljen in omejen krog proizvodov ali storitev, da niso možna očitna razlikovanja znotraj zadevne kategorije, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za navedene proizvode ali storitve za namen ugovora nujno pokriva vso kategorijo (sodbi z dne 14. julija 2005, Reckitt Benckiser (España)/UUNT – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288, točka 45, in z dne 13. februarja 2007, Mundipharma/UUNT – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, točka 23). 31 Čeprav je namen pojma delne uporabe, da znamke, ki se niso uporabljale za dano kategorijo proizvodov, ne postanejo nerazpoložljive, pa vseeno ne sme učinkovati tako, da imetniku navedene znamke odvzame vse varstvo za proizvode, ki kljub temu, da niso popolnoma enaki tistim, za katere je lahko dokazal resno in dejansko uporabo, niso bistveno drugačni od njih in spadajo v isto skupino, ki je sicer lahko razdeljena le poljubno. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je praktično nemogoče, da bi imetnik znamke dokazal uporabo te znamke za vse mogoče različice proizvodov, ki jih zajema registracija. Zato pojma ‚del blaga ali storitev‘ ni mogoče razumeti, kot da obsega vse tržne različice podobnih proizvodov ali storitev, ampak samo proizvode ali storitve, ki so dovolj različne, da lahko oblikujejo povezane kategorije ali podkategorije (sodbi z dne 14. julija 2005, Reckitt Benckiser (España)/UUNT – Aladin (ALADIN), T‑126/03, EU:T:2005:288, točka 46, in z dne 6. marca 2014, Anapurna/UUNT – Annapurna (ANNAPURNA), T‑71/13, neobjavljena, EU:T:2014:105, točka 63). 32 V zvezi z vprašanjem, ali so proizvodi del skladne podkategorije, ki se lahko šteje za samostojno, iz sodne prakse izhaja, da ker potrošnik išče predvsem proizvod ali storitev, ki lahko zadovolji njegove točno določene potrebe, je cilj ali namen zadevnega proizvoda ali storitve bistvenega pomena pri usmerjanju njegove izbire. Ker torej potrošniki pred vsakim nakupom uporabijo merilo cilja ali namena, je to glavno merilo pri opredelitvi podkategorije izdelkov ali storitev. Narava zadevnih proizvodov in njihove značilnosti pa same po sebi niso upoštevne za opredelitev podkategorije proizvodov ali storitev (glej sodbo z dne 18. oktobra 2016, August Storck/EUIPO – Chiquita Brands (Fruitfuls), T‑367/14, neobjavljena, EU:T:2016:615, točka 32 in navedena sodna praksa).“