Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda opravljanja storitev – Storitve – Pojem

(člen 50 ES)

2. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Davčna zakonodaja

(člen 49 ES)

3. Prosto gibanje oseb – Delavci – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja

(člena 39 ES in 43 ES)

4. Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Davčna zakonodaja

(člen 18 ES)

Summary

1. Pouk, ki ga izvajajo določene ustanove, ki so del javnega izobraževalnega sistema, in se v celoti oziroma pretežno financira iz javnih sredstev, ne spada v pojem storitev v smislu člena 50 ES. Država z vzpostavitvijo in ohranjanjem takega sistem javnega izobraževanja, načeloma financiranega iz javnega proračuna in ne iz prispevkov učencev ali njihovih staršev, namreč nima namena sodelovati v pridobitnih dejavnostih, temveč izpolnjuje naloge, ki jih ima do svojih prebivalcev na socialnem, kulturnem in izobraževalnem področju.

Nasprotno pa pouk, ki ga izvajajo izobraževalne ustanove, ki se pretežno financirajo iz zasebnih sredstev, zlasti od učencev in njihovih staršev, pomeni storitev v smislu člena 50 ES, njihov cilj je namreč ponujanje storitev za plačilo. Ni potrebno, da financiranje zagotavljajo predvsem učenci ali njihovi starši. V členu 50 ES namreč ni zahtevano, da storitve plačajo tisti, ki jih uporabljajo.

(Glej točke od 68 do 70.)

2. Kadar davčni zavezanci v eni državi članici svoje otroke šolajo v šoli, ki je v drugi državi članici in se financira predvsem iz zasebnih sredstev, prva država članica, s tem da na splošno ne priznava davčne olajšave iz naslova posebnih stroškov, ki omogočajo zmanjšanje dohodnine, za šolnine, povezane z obiskovanjem take šole, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 49 ES.

Taka ureditev omejuje svobodo opravljanja storitev, ki jo zagotavlja člen 49 ES, ker učinkuje tako, da davčne zavezance, ki prebivajo v zadevni državi članici, odvrača od šolanja svojih otrok v šolah s sedežem v drugih državah članicah. Poleg tega tudi omejuje izobraževalno ponudbo zasebnih izobraževalnih ustanov s sedežem v drugih državah članicah, namenjeno otrokom davčnih zavezancev, ki prebivajo v prvi državi članici.

Zavrnitev priznanja zadevnega zmanjšanja davčne osnove za šolnine, plačane šolam s sedežem v drugih državah članicah, ne more biti upravičena s ciljem zagotovitve pokrivanja stroškov delovanja zasebnih šol, ne da bi za državo nastali nesorazmerni stroški, če bi bilo ta cilj mogoče doseči na manj zavezujoč način. Država članica lahko namreč za to, da bi se izognila prevelikemu finančnemu bremenu, znesek, ki ga je mogoče uveljavljati kot olajšavo iz naslova šolnine, omeji na natančno določen znesek, ki pomeni davčno olajšavo, ki jo ob upoštevanju lastnih vrednot ta država priznava za obiskovanje šol, ki so na njenem ozemlju, kar naj bi pomenilo manj zavezujoč način od nepriznavanja zadevne davčne olajšave. V vsakem primeru pa se zdi nesorazmerno, da se ta davčna olajšava v celoti ne priznava za šolnine, ki jih prejemajo šole s sedežem v drugih državah članicah, ne glede na vprašanje, ali te šole izpolnjujejo objektivna merila, ki so določena na podlagi načel, ki so lastna vsaki državi članici, in bi bilo na njihovi podlagi mogoče ugotoviti, katere vrste šolnin dajejo pravico do uveljavljanja navedene olajšave.

(Glej točke 80, 81, od 97 do 100, 139 in točko 1 izreka.)

3. Država članica, s tem da na splošno ne priznava davčne olajšave iz naslova posebnih stroškov, ki omogočajo zmanjšanje dohodnine, za šolnine, povezane z obiskovanjem šole, ki je na ozemlju druge države članice, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi členov 39 ES in 43 ES.

Taka ureditev postavlja namreč v manj ugoden položaj zaposlene in samozaposlene, ki so se preselili v zadevno državo članico ali so tam zaposleni, njihovi otroci pa v drugi državi članici še naprej obiskujejo šolo, ki zaračunava šolnino. Prav tako lahko državljane zadevne države članice postavlja v manj ugoden položaj, če se preselijo v drugo državo članico, v kateri njihovi otroci obiskujejo šolo, za katero se plača šolnina.

(Glej točke 116, 118, 121, 139 in točko 1 izreka.)

4. Kadar se otroci davčnih zavezancev iz ene države članice šolajo v drugi državi članici, v šoli, katere storitve niso zajete v členu 49 ES, prva država članica, s tem da na splošno ne priznava davčne olajšave iz naslova posebnih stroškov, ki omogočajo zmanjšanje dohodnine, za šolnine, povezane z obiskovanjem take šole, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 18 ES.

Taka ureditev postavlja navedene otroke v neupravičeno slabši položaj v primerjavi s tistimi, ki niso izrabili pravice do prostega gibanja, s tem da so šli na šolanje v šolo, ki ima sedež v drugi državi članici, in krši pravice, ki jih navedenim otrokom podeljuje člen 18(1) ES.

(Glej točki 137, 139 in točko 1 izreka.)