ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑517/13

Proximus SA

proti

Province de Namur,

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo tribunal de première instance de Namur (prvostopenjsko sodišče v Namurju, Belgija))

„Predhodno odločanje — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 97/13/ES — Člena 4 in 11 — Direktiva 2002/20/ES — Člen 6 — Pogoji, ki veljajo za splošno odobritev in za pravice do uporabe radijskih frekvenc in številk, ter posebne obveznosti — Člen 13 — Pristojbine za pravice do vgradnje naprav — Področje uporabe — Pokrajinski predpisi — Dajatev na stolpe in/ali oddajnike in sprejemnike mobilnega omrežja“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. decembra 2015

Približevanje zakonodaj — Sektor za telekomunikacije — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Dovoljenje — Direktiva 2002/20 — Pristojbine za pravice do uporabe in pravice do vgradnje naprav — Pojem — Dajatev na stolpe in/ali oddajnike in sprejemnike mobilnega omrežja — Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20, člena 6 in 13)

Člena 6 in 13 Direktive 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da se dajatev naloži fizični ali pravni osebi, ki uporablja stolpe in/ali oddajnike in sprejemnike mobilnega omrežja.

Čeprav se taka dajatev naloži fizični ali pravni osebi, ki uporablja stolpe in/ali oddajnike in sprejemnike mobilnega omrežja, ki so del fizične infrastrukture, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, pa ta dajatev očitno nima značilnosti pristojbine, ki se podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, naloži kot protidajatev za pravico do vgradnje naprav.

(Glej točki 35 in 36 ter izrek.)
Zadeva C‑608/13 P

Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA

proti

Evropska komisija

„Pritožba — Omejevalni sporazumi — Člen 81 ES — Španski trg cestogradbenega bitumna — Razdelitev trga in usklajevanje cen — Predolgo trajanje postopka pred Splošnim sodiščem Evropske unije — Predolgo trajanje postopka pred Evropsko komisijo — Pritožba glede stroškov“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. junija 2016

(členi 101 PDEU, 102 PDEU in 263 PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41(4); uredbi Sveta št. 1, člen 3, in št. 1/2003)

V upravnem postopku s področja konkurence uporaba jezika, določena v členu 3 Uredbe št. 1, ni bistvena postopkovna zahteva v smislu člena 263 PDEU, katere kršitev bi nujno vplivala na pravilnost vsakega dokumenta, naslovljenega na neko osebo v drugem jeziku. Če namreč institucija naslovi na osebo, za katero velja zakonodaja države članice, besedilo, ki ni sestavljeno v jeziku te države, to ravnanje vpliva na postopek, le če ima to škodljive posledice za to osebo v upravnem postopku. (Glej točko 36.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 48 in 49.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 49 in 51.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 61.)

Na področju konkurence kršitev pravice do spoštovanja razumnega roka zaradi dolgega trajanja upravnega in sodnega postopka ne more sama povzročiti znižanja zneska globe, ki je bila nekemu podjetju naložena zaradi zadevne kršitve. (Glej točki 61 in 71.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 64 in 65.)

Predloga za povrnitev škode, nastale, ker Splošno sodišče ni spoštovalo sojenja v razumnem roku, ni mogoče vložiti neposredno pri Sodišču v okviru pritožbe, ampak ga je treba vložiti pri Splošnem sodišču, saj je odškodninska tožba učinkovito pravno sredstvo. Ob navedenem pa lahko Sodišče, če je očitno, ne da bi stranke morale v zvezi s tem predložiti dokaze, da je Splošno sodišče dovolj resno kršilo svojo obveznost sojenja v razumnem roku, to ugotovi. Kršitev tega načela je podana, če trajanja postopka pred Splošnim sodiščem, in sicer približno pet let in devet mesecev, ki zajema zlasti obdobje štirih let in enega meseca, ki je preteklo med koncem pisnega postopka in glavno obravnavo, ne da bi bil sprejet kakršen koli procesni akt, ni mogoče razložiti ne z naravo, ne z zapletenostjo zadeve, ne z njenim kontekstom. (Glej točki 66 in 67.)
Zadeva C‑589/13

Postopek, ki ga je sprožila F. E. Familienprivatstiftung Eisenstadt

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje — Prosti pretok kapitala — Člen 56 ES — Vmesna obdavčitev dohodkov nacionalne ustanove iz kapitala in iz odsvojitve deležev — Zavrnitev pravice, da se od davčne osnove odštejejo donacije v korist prejemnikov nerezidentov, ki na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega obdavčenja niso obdavčeni v državi članici, v kateri je obdavčena ustanova“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. septembra 2015

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na dohodek – Dohodki zasebne nacionalne ustanove iz kapitala in iz odsvojitve deležev – Odbitje donacij v korist prejemnikov rezidentov – Izključitev za donacije v korist prejemnikov nerezidentov, ki na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega obdavčenja niso obdavčeni – Različno obravnavanje – Primerljivi položaji – Nedopustnost – Upravičenost – Neobstoj

(člen 56 ES)

Člen 56 ES nasprotuje davčni zakonodaji države članice, na podlagi katere v okviru vmesne obdavčitve, ki se uporabi za dohodke iz kapitala in dohodke iz odsvojitve deležev, ki jih ustvari zasebna ustanova rezidentka, ta ustanova od davčne osnove za dano davčno obdobje lahko odšteje samo tiste donacije, ki jih je izplačala v tem davčnem obdobju in ki so bile obdavčene v breme prejemnikov teh donacij v državi članici, v kateri je obdavčena ta ustanova, medtem ko ta nacionalna davčna zakonodaja to odštetje izključuje, če je prejemnik rezident druge države članice in je v državi članici, v kateri je obdavčena ustanova, na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja oproščen davka, ki ga je načeloma treba plačati od donacij.

Po eni strani ta ureditev pomeni različno obravnavanje objektivno primerljivih položajev.

Po drugi strani te omejitve prostega pretoka kapitala ni mogoče upravičiti niti s ciljem ohranitve porazdelitve davčne pristojnosti med državami članicami niti z nujnostjo zagotovitve doslednosti nacionalnega davčnega sistema. Kar zadeva prvi cilj, se država članica, ki se je v konvencijah o izogibanju dvojnega obdavčevanja odpovedala izvajanju svoje davčne pristojnosti glede donacij osebam, ki so rezidentke drugih držav članic, ne more sklicevati na uravnoteženo porazdelitev davčne pristojnosti, da bi ustanovam, ki izplačajo donacije tem osebam, naložila poseben davek iz razloga, da te osebe ne spadajo v njeno davčno pristojnost. Kar zadeva drugi cilj, se nanj ni mogoče sklicevati, ker ni dokazana neposredna povezave med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davkom. Take neposredne povezave ni zlasti v primeru različnega obdavčenja ali davčne obravnave različnih davčnih zavezancev. Odbitek zneska, ki ustreza donacijam, ki jih izplača zasebna ustanova, zavezana za plačilo vmesnega davka, in obdavčenje teh donacij v breme njihovega prejemnika se nujno nanašata na različne davčne zavezance.

(Glej točke 42, 63, 71, 80, 81, 83, 85 in izrek.)
Glede časovne veljavnosti Uredbe št. 1370/2007 o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza ter o razveljavitvi uredb št. 1191/69 in št. 1107/70 iz prehodnih določb, navedenih v členu 8(3) te uredbe, izhaja, da se lahko pogodbe o izvajanju javne službe, ki so veljale ob začetku veljavnosti te uredbe, izvajajo do izteka njihove veljavnosti, ob upoštevanju najdaljše veljavnosti, ki jo določa ta člen, in pod pogojem, da so bile te pogodbe sklenjene v skladu s pravom Skupnosti in nacionalnim pravom.

V zvezi s tem je bilo, na podlagi člena 17(2) Uredbe št. 1191/69 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh, nadomestilo, izplačano prevoznemu podjetju za stroške, ki nastanejo z obveznostjo javne službe, za katero je bilo zadolženo, oproščeno obveznosti priglasitve, določene v členu 108(3) PDEU, če je izpolnjevalo pogoje iz te uredbe na podlagi združljivosti z notranjim trgom.

Zato se pomoči, izplačane podjetju za javni prevoz še v času veljavnosti Uredbe št. 1191/69 in ki izpolnjujejo pogoje iz oddelkov II, III in IV te uredbe, nanašajo na položaj, ki je bil dokončno vzpostavljen pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1370/2007.

Zato medtem ko mora Komisija – kadar so bile pomoči izplačane v okviru pogodbe o izvajanju javne službe, ki je bila sklenjena pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1370/2007 in preneha veljati na dan, ki je poznejši od začetka veljavnosti navedene uredbe – preučiti pomoči, izplačane pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1370/2007, pod pogoji iz Uredbe št. 1191/69, da bi ugotovila, ali so te oproščene obveznosti priglasitve, določene v členu 108(3) PDEU, pa mora, nasprotno, preučiti na podlagi Uredbe št. 1370/2007 in ob upoštevanju prehodnih pravil, navedenih v členu 8(3) te uredbe, tako zakonitost kot združljivost pomoči z notranjim trgom, ki so bile izplačane od začetka veljavnosti te uredbe.

(Glej točke od 51 do 55.)
V skladu s členom 216(2) PDEU so mednarodni sporazumi, ki jih sklene Unija, zavezujoči za njene institucije in imajo zato prednost pred akti, ki jih te sprejmejo. Iz tega sledi, da lahko nezdružljivost akta Unije s takimi pravili mednarodnega prava vpliva na veljavnost tega akta. Vendar lahko sodišče Unije preuči zatrjevano nezdružljivost akta Unije z določbami mednarodnega sporazuma, katerega stranka je Unija, samo če temu ne nasprotujeta narava in sistematika tega sporazuma in če so te določbe z vidika njihove vsebine nepogojne in dovolj natančne.

Kar zadeva Aarhuško konvencijo o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, niti sklicevanje v členu 4(4), prvi pododstavek, točka c, navedene konvencije na kazensko ali disciplinsko preiskavo niti obveznost iz člena 4(4), drugi pododstavek, te konvencije, da je treba razloge za zavrnitev dostopa, navedene v prvi od teh določb, razlagati restriktivno, ni mogoče razumeti, kot da vsebuje natančno obveznost za zakonodajalca Unije. A fortiori ni mogoče iz teh določb izpeljati prepovedi razumeti pojem „preiskava“ tako, da upošteva posebnosti Unije, zlasti nalogo Komisije, da preiskuje morebitne neizpolnitve obveznosti držav članic, ki bi posegale v pravilno uporabo Pogodb in pravil Unije, sprejetih na njihovi podlagi. Zato se tožeča stranka za namene presoje zakonitosti člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije ne more sklicevati na člen 4(1) in (4) Aarhuške konvencije.

Poleg tega, Sodišče je, kadar je Unija želela izpolniti posebno obveznost, ki jo je prevzela na podlagi sporazumov, sklenjenih v okviru Svetovne trgovinske organizacije (STO), ali je v zadevnem aktu iz prava Unije izrecno napoteno na natančno opredeljene določbe teh sporazumov, sicer pristojno, da po potrebi opravi nadzor nad zakonitostjo zadevnega akta Unije glede na pravila STO. Vendar Uredba št. 1049/2001, in zlasti njen člen 4(2), tretja alinea, ne napotuje izrecno na Aarhuško konvencijo niti ne izpolnjuje posebne obveznosti, ki bi iz nje izhajala. Zato načelo nadzora nad zakonitostjo aktov Unije glede na pravila STO nikakor ni upoštevno.

(Glej točke od 33 do 37, 42 in 43.)
Merila za presojo razlikovalnega učinka – v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009 – tridimenzionalnih znamk, ki imajo videz proizvoda, so enaka kot tista, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk. Vendar v okviru uporabe teh meril zaznava povprečnih potrošnikov v primeru tridimenzionalne znamke, ki ima videz proizvoda, ni nujno enaka zaznavi besedne ali figurativne znamke, ki jo sestavlja znak, ki ni odvisen od podobe proizvodov, ki jih znamka označuje. Povprečni potrošniki namreč iz oblike proizvodov ali njihove embalaže, ob neobstoju kakršnega koli figurativnega ali besednega elementa, niso navajeni sklepati o izvoru proizvoda, in je lahko zato težje dokazati razlikovalni učinek take tridimenzionalne znamke kot besedne ali figurativne znamke.

V teh okoliščinah, bolj ko se oblika, za katero je bilo zahtevano, da se registrira kot znamka, približuje najverjetnejši obliki, ki jo bo imel zadevni proizvod, verjetneje je, da navedena oblika nima razlikovalnega učinka. Razlikovalni učinek v smislu navedene določbe ima zgolj znamka, ki se znatno razlikuje od standarda ali navad v sektorju in zato lahko izpolnjuje svojo bistveno nalogo označbe izvora.

Iz tega sledi, da kadar tridimenzionalno znamko sestavlja oblika proizvoda, za katerega se zahteva registracija, zgolj to, da je ta oblika „različica“ ene od običajnih oblik tovrstnih proizvodov, ne zadošča za dokaz, da je ta znamka brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Vedno je treba preveriti, ali taka znamka normalno obveščenemu in razumno pozornemu ter preudarnemu povprečnemu potrošniku dopušča, da brez analize ali brez posebne pozornosti razlikuje med zadevnim proizvodom in proizvodi drugih podjetij.

(Glej točke od 90 do 92.)
Zadeva C‑570/13

Karoline Gruber

proti

Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje — Okolje — Direktiva 2011/92/EU — Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje — Gradnja trgovskega centra — Zavezujoča narava upravne odločbe, da se ne izvede presoja vplivov na okolje — Brez sodelovanja javnosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. aprila 2015

Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 2011/92 – Pravica do pravnega sredstva članov zadevne javnosti – Nacionalna ureditev, v skladu s katero sosedje, ki so del zadevne javnosti, te pravice nimajo – Nedopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/92, člena 1(2) in 11(1))

Člen 11 Direktive 2001/92 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, po kateri upravna odločba, s katero se ugotavlja, da za posamezni projekt ni treba izvesti presoje vplivov na okolje, zavezuje sosede, ki nimajo pravice do pravnega sredstva zoper to upravno odločbo, če ti sosedje, ki so člani „zadevne javnosti“ v smislu člena 1(2) te direktive, izpolnjujejo merila, določena v nacionalnem pravu glede „zadostnega interesa“ ali „kršitve pravice“. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je ta pogoj v zadevi, v kateri odloča, izpolnjen. Če je odgovor pritrdilen, mora ugotoviti, da teh sosedov upravna odločba o neizvedbi take presoje ne zavezuje.

Čeprav imajo države članice imajo široko polje proste presoje za ugotovitev, kaj je „zadosten interes“ oziroma „kršitev pravice“, je to polje proste presoje omejeno s spoštovanjem cilja omogočiti zadevni javnosti širok dostop do pravnega varstva. Čeprav lahko nacionalni zakonodajalec med drugim pravice, na kršitev katerih se lahko sklicuje posameznik zoper odločitve, dejanja ali opustitve iz člena 11 Direktive 2011/92, omeji samo na subjektivne javne pravice, to je pravice posameznika, ki jih je v skladu z nacionalnim pravom mogoče opredeliti za subjektivne javne pravice, pa določb tega člena v zvezi s pravico do pravnega sredstva članov javnosti, na katere se nanašajo odločitve, dejanja ali opustitve s področja uporabe te direktive, ni mogoče razlagati ozko.

Zato je nacionalna ureditev, ki pravico do pravnega sredstva zoper ugotovitvene odločbe o nujnosti izvedbe presoje vplivov projekta na okolje omejuje le na kandidate za projekt, organ, s katerim sodeluje, na mediatorja za okolje in zadevno občino, te pravice pa ne priznava veliko posameznikom niti sosedom, ki bi morebiti lahko izpolnili pogoja iz navedenega člena 11(1), nezdružljiva z Direktivo 2011/92.

(Glej točke 38, 40, 42, 43, 51 in izrek.)
Na področju protikonkurenčnih ravnanj, na katera se nanaša člen 81 ES, so nekatere vrste dogovarjanja med podjetji za konkurenco tako škodljive, da je mogoče šteti, da ugotavljanje njihovih posledic ni potrebno. Tako je mogoče šteti, da imajo nekatera tajna ravnanja, kot so tista, katerih posledica je določitev horizontalnih cen s strani kartelov, tako negativne posledice zlasti na ceno, količino ter kakovost proizvodov in storitev, da za namene uporabe člena 81(1) ES ni treba dokazovati njihovih konkretnih posledic za trg. Če se z analizo vrste dogovarjanja med podjetji ne ugotovi zadostna stopnja škodljivosti za konkurenco, pa je treba preučiti posledice takega dogovarjanja in – da bi se ga prepovedalo – zahtevati predložitev dokazov o tem, da je bila konkurenca dejansko znatno preprečena, omejena ali izkrivljena.

Za preučitev, ali je vrsta usklajevanja med podjetji tako škodljiva, da se šteje za „ciljno“ omejevanje konkurence v smislu člena 81(1) ES, je treba med drugim upoštevati cilje, ki se želijo z njo doseči, ter pravni in gospodarski okvir, v katerega je umeščena. Pri presoji navedenega okvira je treba upoštevati tudi naravo zadevnega blaga in storitev ter dejanske pogoje delovanja in sestave zadevnega trga ali trgov.

Poleg tega lahko organi, pristojni za varstvo konkurence, nacionalna sodišča in sodišča Unije upoštevajo namen strank, čeprav ta ni nujni dejavnik za opredelitev omejujoče narave vrste usklajevanja med podjetji.

(Glej točke 113 in od 115 do 118.)
Člen 19(1) Tretje direktive o združitvi delniških družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (78/855), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/109, je treba razlagati tako, da „združitev s pripojitvijo“ v smislu člena 3(1) navedene direktive povzroči prenos obveznosti plačila globe, naložene z dokončno odločbo po tej združitvi za kršitve delovnega prava, ki jih je prevzeta družba storila pred navedeno združitvijo, na prevzemno družbo.

Brez prenosa prekrškovne odgovornosti kot elementa obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo bi namreč ta odgovornost prenehala. Takšno prenehanje bi bilo v nasprotju s samo naravo združitve s pripojitvijo, kot je opredeljena v členu 3(1) Direktive 78/855, saj taka združitev glede na besedilo te določbe pomeni prenos vsega premoženja prevzete družbe na prevzemno družbo po prenehanju brez likvidacije.

Poleg tega med tretje osebe, katerih interese ščiti ta direktiva, spadajo subjekti, ki jih na dan združitve še ni mogoče opredeliti kot upnike ali osebe, ki imajo druge zahtevke, vendar jih je kot take mogoče opredeliti po tej združitvi zaradi okoliščin, ki so nastale pred to združitvijo in kot je kršitev delovnega prava, ki so z odločbo ugotovljene šele po navedeni združitvi. Če prenosa prekrškovne odgovornosti prevzete družbe, ki zajema plačilo globe za take kršitve, na prevzemno družbo ne bi bilo, interes države članice, katere pristojni organi so naložili to globo, ne bi bil zavarovan. V tem okviru bi združitev, če bi bil prenos take odgovornosti izključen, za dano družbo pomenila sredstvo, s katerim bi se lahko izognila posledicam kršitev, ki jih je storila, in to v škodo zadevne države članice ali drugih morebitnih zainteresiranih subjektov.

(Glej točke 28, 29, 32, 33 in 35 ter izrek.)
(Glej točke 30, 31, od 33 do 43, 45 in 46 ter točko 1 izreka.)

je treba pri presoji, ki jo morajo opraviti nacionalni organi, upoštevati okoliščine, da je bilo vojaško posredovanje izvedeno na podlagi pooblastila Varnostnega sveta Organizacije združenih narodov ali konsenza mednarodne skupnosti in da država ali države, ki izvajajo operacije, prepovedujejo vojne zločine, in

Ob predpostavki, da nacionalni organi, zadolženi za obravnavanje prošnje za azil osebe, ki je zavrnila opravljanje vojaške službe, štejejo, da ni dokazano, da bi navedena služba, vključevala storitev vojnega zločina v smislu člena 9(2)(e) Direktive 2004/83 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite, je treba določbe člena 9(2)(b) in (c) te direktive 2004/83 razlagati tako, da sankcij, sprejetih zoper prosilca, kot so naložitev zaporne kazni ali nečastna odpustitev iz vojske, ob upoštevanju legitimnega izvrševanja pravice zadevne države do ohranjanja oboroženih sil ni mogoče šteti za tako nesorazmerne ali diskriminatorne, da pomenijo dejanja preganjanja, navedena v teh določbah. Vendar morajo to preveriti navedeni nacionalni organi.

(Glej točki 48 in 56 ter točko 2 izreka.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2015 :25 1Zadeva C-4 6 3 / 1 3
Stanley International Betting Ltd 
in 
Stanleybet M alta Ltd
proti
Ministero de ll’E conomia e delle Finanze 
in 
Agenzia de lle Dogane e dei Monopoli di Stato
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Consiglio di S tato)
„Predhodno o dločanje — Člena 49 PD EU in 56 PD EU — Svoboda u stanavljanja — 
Svobodno o pravljanje storitev — Igre na srečo — Nacionalna ureditev — Preureditev sistema kon cesij 
s časovno u skladitvijo njihovega prenehanja — Nov javni razpis — Koncesije za kra jše obdobje od 
obdobja prejšnjih kon cesij — Omejitev — Nujni razlogi v splošnem i nteresu — Sorazmernost“
Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. januarja 2015
1. Vprašanja za predhodno odločanje — Dopustnost — Obveznost Sodišču predložiti dovolj natančen 
opis dejanskega in pravnega stanja
(člen 267 P DEU)
2. Svoboda ustanavljanja — Svoboda opravljanja storitev — Omejitve — Igre na srečo — Nacionalna 
zakonodaja, ki določa izvedbo novega javnega razpisa za podelitev ko ncesij za krajše obdobje od 
obdobja prej podeljenih ko ncesij zaradi preureditve sistema s časovno uskladitvijo prenehanja 
koncesij — Utemeljitev na podlagi splošnega interesa — Sorazmernost — Dopustnost
(člena 49 in 56 P DEU)
1. Glej besedilo odločbe.
(Glej točki 26 in 27.)
2. Člena 49 PD EU in 56 PD EU ter načeli enakega obravnavanja in učinkovitosti je treba razlagati tako, 
da n e nasprotujejo nacionalni zakono daji, ki d oloča izvedbo no vega javnega ra zpisa za podelitev 
koncesij za kra jše obdobje od obdobja prej podeljenih kon cesij zaradi p reureditve sistema s časovno 
uskladitvijo prenehanja kon cesij.
2 ECLI:EU:C:2015 :25POVZETEK–ZADEVAC-463/13
STANLEYINTERNATIONALBETTINGINSTANLEYBETMALTA
Čeprav ta zakono daja pomeni kršitev p ravic, zagotovljenih s členi 49 PD EU in 56 PD EU, navedena 
preureditev sistema kon cesij lahko p omeni dosledno u resničevanje legitimnih ciljev o mejevanja iger na 
srečo ali boja proti kri minaliteti, povezani z igrami na srečo, in je lahko p rav tako v skladu 
z zahtevanim pogojem s orazmernosti.
Če bi želeli nacionalni organi v prihodnosti znižati število podeljenih kon cesij ali izvajati strožji nadzor 
na področju iger na srečo, bo te ukrepe l ažje sprejeti, če bodo vse kon cesije podeljene za enako o bdobje 
in bodo prenehale hkrati.
(Glej točke 46, od 53 d o 55 in izrek.)
Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1832/2002, je treba razlagati tako, da moduli, ki so vsak posebej sestavljeni iz med seboj povezanih svetlečih diod, fotodiod in več drugih polprevodniških elementov ter ki jih je mogoče uporabljati kot infrardeče oddajnike ali sprejemnike, če se napajajo iz elektrike aparata, v katerega so vgrajeni, spadajo pod tarifno številko 8543 te nomenklature.

V zvezi s tem se tarifna številka 8543 za električni stroj ali aparat uporabi zgolj, če ima ta posebno funkcijo in če ga ni mogoče uvrstiti pod drugo tarifno številko iz poglavja 85 kombinirane nomenklature.

Ker imajo zadevni moduli, ki se uporabljajo za oddajanje in sprejemanje podatkov na kratko razdaljo z uporabo povezave z drugimi električnimi aparati prek infrardečih žarkov, posebno funkcijo in ker ti moduli, ki so vsak posebej sestavljeni iz med seboj povezanih svetlečih diod, fotodiod in več drugih polprevodniških elementov ter ki so namenjeni vgradnji v druge naprave, iz katerih se napajajo, razen v tarifni številki 8543 niso zajeti v nobeni drugi tarifni številki poglavja 85 kombinirane nomenklature, ti moduli torej spadajo v to tarifno številko.

(Glej točke 27, 34, 35 in točko 1 izreka.)