ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Člen 4f spremenjene Direktive 2005/36, naslovljen „Delni dostop“, določa: „1. Pristojni organ države članice gostiteljice odobri delni dostop do poklicne dejavnosti na svojem ozemlju za vsak primer posebej in samo, če so izpolnjeni vsi naslednji pogoji: (a) strokovnjak je popolnoma kvalificiran, da v državi članici izvora opravlja poklicno dejavnost, za katero je mogoče v državi članici gostiteljici odobriti delni dostop; (b) razlike med poklicno dejavnostjo, ki se zakonito izvaja v državi članici izvora, in reguliranim poklicem v državi članici gostiteljici so same po sebi tako velike, da bi moral prosilec, če bi želel imeti dostop do popolnega reguliranega poklica v državi članici gostiteljici, ob uvedbi dopolnilnih ukrepov opraviti popoln program izobraževanja in usposabljanja, zahtevan v državi članici gostiteljici; (c) poklicna dejavnost je lahko objektivno ločena od drugih dejavnosti, ki spadajo v regulirani poklic v državi članici gostiteljici. Pristojni organ države članice gostiteljice za namene točke (c) upošteva, ali se lahko poklicna dejavnost v državi članici izvora izvaja samostojno. 2. Delni dostop se lahko zavrne, če je zavrnitev upravičena zaradi prevladujočih razlogov v splošnem interesu, če lahko zagotavlja uresničitev zastavljenega cilja in ne presega tega, kar je nujno potrebno za njegovo uresničitev. 3. Vloge za ustanovitev v državi članici gostiteljici se preverijo v skladu s poglavji I in IV naslova III. 4. Vloge za opravljanje začasnih in občasnih storitev v državi članici gostiteljici v zvezi s poklicnimi dejavnostmi, ki vplivajo na javno zdravje ali varnost, se preverijo v skladu z naslovom II. 5. Z odstopanjem od šestega pododstavka člena 7(4) in člena 52(1) se po odobritvi delnega dostopa poklicna dejavnost opravlja pod poklicnim nazivom države članice izvora. Država članica gostiteljica lahko zahteva uporabo poklicnega naziva v svojih uradnih jezikih. Strokovnjaki, ki jim je odobren delni dostop, prejemnikom storitev jasno navedejo obseg svojih poklicnih dejavnosti. 6. Ta člen se ne uporablja za strokovnjake, ki izkoristijo [za katere velja] avtomatično priznavanje svojih poklicnih kvalifikacij po poglavjih II, III in IIIa naslova III.“
41

Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da kršitveno obdobje – če je bilo podjetju, ki naj bi sodelovalo pri enotni in trajajoči kršitvi te določbe, pri čemer je bil zadnji konstitutivni element te kršitve usklajevanje ponudb z njegovimi konkurenti na razpisu za oddajo javnega naročila gradnje, to naročilo oddano in je z naročnikom sklenilo gradbeno pogodbo, v kateri so opredeljene bistvene značilnosti tega naročila, zlasti skupna cena, ki jo je treba plačati za navedeno gradnjo, katere izvedba in plačilo sta razdeljena na več faz – ustreza obdobju do datuma podpisa pogodbe, sklenjene med navedenim podjetjem in naročnikom na podlagi usklajene ponudbe, ki jo je predložilo to podjetje. Predložitveno sodišče mora preveriti datum, na katerega so bile bistvene značilnosti zadevnega naročila, zlasti skupna cena, ki jo je treba plačati za gradnjo, dokončno določene.
58

Če bi se izkazalo, da gre za tak primer, bi moralo načeloma predložitveno sodišče, ne da bi čakalo, da pride do spremembe zadevne nacionalne ureditve z zakonodajnim ali drugim ustavnim postopkom, zagotoviti polni učinek obveznostim iz točke 47 te sodbe s tem, da bi to zakonodajo, kolikor je mogoče, razlagalo ob upoštevanju prava Unije in zlasti konkurenčnih pravil tega prava, kakor jih razlaga Sodišče, zlasti v točki 56 te sodbe, ali po potrebi navedene ureditve ne uporabilo (glej po analogiji sodbo z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi, C‑612/15, EU:C:2018:392, točka 66 in navedena sodna praksa).
(a)

če se v neprekinjenem obdobju petih let blagovna znamka ni uporabljala v prvotni namen v [Uniji] za označevanje blaga ali storitev, za katere je registrirana, in za neuporabo ne obstajajo upravičeni razlogi; vendar pa nihče ne more zahtevati, naj se imetnikove pravice na blagovni znamki razveljavijo, če je imetnik v obdobju med iztekom petletnega obdobja in vložitvijo zahteve ali nasprotne tožbe začel ali ponovno začel resno in dejansko uporabljati blagovno znamko; začetek ponovne uporabe v obdobju treh mesecev pred vložitvijo zahteve ali nasprotne tožbe, ki se je začelo najkasneje ob izteku neprekinjenega obdobja petih let neuporabe, pa se ne upošteva, če do priprav na uporabo ali ponovno uporabo pride šele potem, ko imetnik spozna, da lahko kdo vloži zahtevo za razveljavitev ali nasprotno tožbo;
4

Uprava mesta Milano, družba SEA in sindikalne organizacije so 26. marca 2002 dosegle dogovor (v nadaljevanju: sindikalni dogovor z dne 26. marca 2002), v katerem je bilo določeno: „Uprava mesta Milano […] potrjuje, da […] – bo družba SEA vsaj pet let ohranila večinski delež v družbi za izvajanje storitev zemeljske oskrbe; – se družba SEA zavezuje, da bo poročala o izbiri morebitnih partnerjev sindikalnim organizacijam in jim skupaj z njimi predstavila poslovni načrt in podjetniško strukturo […]. Dogovor, dosežen med družbo SEA in sindikalnimi organizacijami, bo začel veljati po tem, ko se poslovni načrt predloži sindikatom in ga ti pregledajo; – mora dogovorjeni načrt za mobilnost vključevati rešitev za morebitne izgube delovnih mest in izključevati postopke kolektivnega odpuščanja ter obvezovati družbo SEA, da vsem zaposlenim zagotovi dodatno usposabljanje, prekvalifikacijo, spodbude za prostovoljno upokojitev in pomoč pred upokojitvijo; – se bodo ob premestitvi delavcev v novo družbo zaščitile vse pridobljene pravice in zajamčila zaposlitev za naslednjih pet let; – bodo družba SEA in morebitni partnerji podprli izravnavo stroškov/prihodkov in gospodarski okvir nasploh, pri čemer bodo ohranili svoje zmogljivosti upravljanja in hkrati nadalje znatno izboljšali svojo sposobnost ustrezno konkurirati na domačem in mednarodnem trgu; – se bodo obrnili na pristojna ministrstva in letališke organe za uvedbo direktiv, ki zagotavljajo zaposlitev v primeru prenosa dejavnosti zemeljske oskrbe na konkurenta, da bi med drugim zagotovili odziv na obveznosti upravljavcev letališč glede varnosti in zanesljivosti ter obveznosti, ki morajo veljati tudi za zaposlene, ki opravljajo dejavnosti zemeljske oskrbe. Uprava občine in sindikalne organizacije bodo spremljale vsebino tega dogovora in na rednih sestankih zagotavljale njegovo nadaljnje izvajanje.“
21

Do oktobra 2014 so bile v Združenem kraljestvu sklenjene pogodbe med posredniki za pridobivanje študentov za ustanove skupine Kaplan in družbo KIC, tako da je bila ta družba v neposrednem stiku s temi posredniki, da bi v tujini pridobila študente za mednarodne ustanove. Ti posredniki so bili deležni pomoči predstavništev, ki so jim zagotavljala operativno oporo in so delovala na ključnih zadevnih trgih, in sicer na Kitajskem, v Hongkongu, Indiji in Nigeriji. Ta predstavništva so bila člani skupine Kaplan, razen predstavništva v Vietnamu, in so proti plačilu opravljala storitve za družbo KIC. Družba KIC je bila pri opravljanju storitev teh predstavništev in predstavnikov zavezana k plačilu DDV v Združenem kraljestvu v okviru mehanizma obrnjene davčne obveznosti.
52

Na tretjem mestu je treba, kar zadeva postopek izdaje evropskega naloga za prijetje za izvedbo takega pregona, opozoriti, da sistem evropskega naloga za prijetje varstvo procesnih in temeljnih pravic, ki mora biti omogočeno zahtevani osebi, zagotavlja na dveh ravneh, kar na eni strani pomeni, da je treba odločitev, ki izpolnjuje zahteve učinkovitega sodnega varstva, sprejeti vsaj na eni od dveh ravni tega varstva (glej v tem smislu sodbi z dne 27. maja 2019, OG in PI (državni tožilstvi v Lübecku in Zwickauu), C‑508/18 in C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, točka 68, in z dne 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg in Openbaar Ministerie (državni tožilstvi v Lyonu in Toursu), C‑566/19 PPU in C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, točka 60), in na drugi strani, da mora „odreditveni pravosodni organ“ iz člena 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584, torej subjekt, ki na koncu sprejme odločbo o izdaji evropskega naloga za prijetje, imeti možnost pri opravljanju svojih nalog v zvezi z izdajo tega evropskega naloga za prijetje ravnati objektivno in neodvisno, tudi če ta nalog temelji na nacionalni odločbi, ki jo izda sodnik ali sodišče (glej v tem smislu sodbi z dne 27. maja 2019, OG in PI (državni tožilstvi v Lübecku in Zwickauu), C‑508/18 in C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, točke od 71 do 74, in z dne 9. oktobra 2019, NJ (državno tožilstvo na Dunaju), C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, točki 37 in 38).
5

Člen 6 navedene uredbe, naslovljen „Spremljanje“, določa: „1. Če namerava država članica podjetju dodeliti pomoč de minimis v skladu s to uredbo, ga pisno obvesti o predvidenem znesku pomoči, izraženem v bruto ekvivalentu nepovratnih sredstev, ter o tem, da gre za pomoč de minimis […]. Preden država članica dodeli pomoč, mora pridobiti izjavo zadevnega podjetja v pisni ali elektronski obliki o vsej drugi pomoči de minimis, ki jo je podjetje prejelo na podlagi te ali drugih uredb de minimis v predhodnih dveh poslovnih letih in v tekočem poslovnem letu. 2. Če je država članica vzpostavila centralni register pomoči de minimis, ki vsebuje popolne informacije o vsej pomoči de minimis, ki jo dodeljuje kateri koli organ v navedeni državi, se odstavek 1 preneha uporabljati od trenutka, ko register zajame obdobje treh poslovnih let. 3. Država članica dodeli novo pomoč de minimis na podlagi te uredbe šele po tem, ko preveri, da skupni znesek pomoči de minimis, dodeljen zadevnemu podjetju, s tem ne bo presegel zgornjih mej iz člena 3(2) ter da so izpolnjeni vsi pogoji iz te uredbe. 4. Države članice evidentirajo in zbirajo vse informacije v zvezi z uporabo te uredbe. Take evidence vsebujejo vse informacije, potrebne za dokaz, da so bili izpolnjeni pogoji iz te uredbe. Evidence o individualni pomoči de minimis se hranijo 10 poslovnih let od datuma dodelitve pomoči. Evidence o shemi pomoči de minimis se hranijo 10 poslovnih let od datuma, ko je bila dodeljena zadnja individualna pomoč v okviru take sheme. 5. Komisija lahko od zadevne države članice pisno zahteva, naj […] predloži vse informacije, za katere Komisija meni, da so potrebne za oceno, ali so izpolnjeni pogoji iz te uredbe, zlasti skupni znesek pomoči de minimis, ki ga je prejelo katero koli podjetje […].“
50

V skladu z ustaljeno sodno prakso se s pojmom „objektivni razlogi“ zahteva, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih elementov, značilnih za zadevni pogoj za zaposlitev v posebnem okviru, v katerem se uporabi, ter na podlagi objektivnih in preglednih meril, da se lahko preveri, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže želeni cilj in ali je nujno za dosego tega cilja. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za katerih izvedbo so bile sklenjene pogodbe za določen čas, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti, ali pa so, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države članice (sodbi z dne 13. septembra 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, točka 53, in z dne 20. junija 2019, Ustariz Aróstegui, C‑72/18, EU:C:2019:516, točka 40 in navedena sodna praksa).
45

Na drugi strani, upoštevajoč sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 24 te sodbe v zvezi s členom 273 Direktive 2006/112, iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, ne izhaja, da bi to, da se upniku, kot je družba E., dovoli, da zniža svojo davčno osnovo za DDV, čeprav naknadno izgubi status davčnega zavezanca ali ta status izgubi dolžnik, pomenilo posebno tveganje davčne utaje ali izogibanja plačilu davka. To velja še toliko manj, ker, kot je bilo opozorjeno v točkah 40 in 41 te sodbe, pravica do popravka davčne osnove in obveznost popravka zneska odbitnega DDV nista odvisni od ohranitve statusa davčnega zavezanca niti upnika niti dolžnika. Vsekakor dejstvo, da se v takem primeru izključi vsaka možnost znižanja te davčne osnove in da se takemu upniku naloži breme zneska DDV, ki ga v okviru svojih gospodarskih dejavnosti ni prejel, presega meje, ki so nujno potrebne za dosego ciljev, določenih v členu 273 Direktive 2006/112 (sodba z dne 8. maja 2019, A‑PACK CZ, C‑127/18, EU:C:2019:377, točka 27).
3

Člen 1 Uredbe (ES) št. 178/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 463), naslovljen „Cilj in področje uporabe“, določa: „1. Ta uredba daje podlago za zagotavljanje visoke ravni varovanja zdravja ljudi in interesov potrošnikov v zvezi z živili ob upoštevanju zlasti raznolikosti pri preskrbi z živili, vključno s tradicionalnimi proizvodi, ob hkratnem zagotavljanju nemotenega delovanja notranjega trga. Uvaja skupna načela in pristojnosti, sredstva za zagotovitev močne znanstvene podlage, učinkovite organizacijske strukture in postopkov za podporo pri odločanju o zadevah v zvezi z varnostjo živil in krme. 2. Za namene odstavka 1 ta uredba določa splošna načela, ki urejajo sektor živil in krme na splošno ter zlasti [varnost živil in krme] na ravni [Evropske unije] in nacionalni ravni. S to uredbo se ustanovi Evropska agencija za varnost hrane [(EFSA)]. Določa postopke za vprašanja, ki neposredno ali posredno vplivajo na varnost živil in krme. […]“.
56

Poleg tega naj bi bila obveznost obrazložitve pomemben element učinkovitega izvajanja sodne oblasti. V tem smislu naj bi Sodišče ugotovilo temeljno naravo načela spoštovanja pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva v vseh postopkih, ki bi lahko pripeljali do posamičnih sankcij, katerih učinki so škodljivi, med drugim v sodbi z dne 8. februarja 2007, Groupe Danone/Komisija (C‑3/06 P, EU:C:2007:88, točka 68). Taka obveznost naj bi bila še pomembnejša v zvezi s sklepi, ki – kot pri omejevalnih ukrepih z individualnim učinkom – že zaradi svojega predmeta povzročajo škodo.
46

Te ugotovitve ne omaje niti okoliščina, da je poslovni partner v znatnem delu financiral nakup zemljišča in da je bilo ob prenehanju družbene pogodbe odločeno, da bosta poslovna partnerja delila nastale obveznosti in premoženje, niti dejstvo, da sta odločitve v zvezi z ekonomsko dejavnostjo iz postopka v glavni stvari – v okvir katere so spadale zadevne dobave – kot sta nakup zemljišča in odločitev o gradnji nepremičninskega projekta z uporabo zneskov, pridobljenih s prodajo prve zgradbe, poslovna partnerja sprejela skupaj. Ob upoštevanju dejstva, da je v razmerjih s tretjimi osebami deloval le XT, ne da bi omenil zadevno poslovno partnerstvo ali svojega poslovnega partnerja, dejanj, do katerih je prišlo na podlagi teh odločitev, kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 54 sklepnih predlogov, ni izvršilo to partnerstvo oziroma se niso izvršila za račun navedenega partnerstva, temveč jih je izvršil XT za svoj račun.
3

V uvodnih izjavah 18, 20, 23, 25, 50 in 60 Direktive 2013/32 je navedeno: „(18) V interesu držav članic in prosilcev za mednarodno zaščito je, da se o prošnjah za mednarodno zaščito odloči, kakor hitro je to mogoče, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave, ki je v teku. […] (20) V natančno določenih okoliščinah, kadar je prošnja verjetno neutemeljena […], bi morale imeti države članice možnost pospešiti postopek obravnave, zlasti z uvedbo krajših vendar razumnih rokov za določene faze postopka, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave, ki je v teku, ter učinkovit dostop prosilca do osnovnih načel in jamstev, določenih s to direktivo. […] (23) V pritožbenih postopkih bi bilo treba ob upoštevanju določenih pogojev prosilcem zagotoviti brezplačno pravno pomoč in zastopanje, ki ju zagotavljajo osebe, pristojne za njuno zagotavljanje v skladu z nacionalnim pravom. Poleg tega bi morali imeti prosilci na vseh stopnjah postopka pravico do posvetovanja na lastne stroške s pravnimi ali drugimi svetovalci, ki jih kot take dopušča ali dovoljuje nacionalno pravo. […] (25) Da bi lahko pravilno ugotovili, katere osebe potrebujejo zaščito kot begunci v smislu člena 1 [Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 189, str. 150, št. 2545 (1954)), kakor je bila dopolnjena in spremenjena s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim v New Yorku 31. januarja 1967] ali kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, bi moral imeti vsak prosilec učinkovit dostop do postopkov, možnost sodelovati in ustrezno komunicirati s pristojnimi organi, kar naj mu omogoči, da predstavi vsa pomembna dejstva v zvezi s svojim primerom, ter zadostna procesna jamstva, da lahko v vseh fazah postopka brani svoj primer. Poleg tega bi bilo treba v postopku obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito prosilcu običajno zagotoviti vsaj: pravico ostati na ozemlju, dokler organ za presojo ne izda odločbe; dostop do storitev tolmačenja, da lahko na razgovoru z organi predstavi svoj primer; možnost komuniciranja s predstavnikom Visokega komisariata Združenih narodov za begunce (v nadaljnjem besedilu: UNHCR) in z organizacijami, ki prosilcem za mednarodno zaščito zagotavljajo svetovanje ali zastopanje; pravico do ustrezne vročitve odločbe ter uradne obvestitve o dejanskih in pravnih razlogih za to odločitev; možnost posvetovanja s pravnim ali drugim svetovalcem; v odločilnih fazah postopka pravico do obveščenosti o njegovem pravnem položaju v jeziku, ki ga razume ali za katerega se upravičeno domneva, da ga razume; ter, v primeru zavrnilne odločbe, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem. […] (50) V skladu s temeljnim načelom prava Unije je, da je zoper odločbe v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito […] na razpolago učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem. […] (60) Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki so priznana z Listino. Namen te direktive je zlasti zagotoviti dosledno spoštovanje človeškega dostojanstva in spodbujati uporabo členov 1, 4, 18, 19, 21, 23, 24 in 47 Listine ter jo je treba temu ustrezno izvajati.“
18

V teh okoliščinah je Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (sodišče za gospodarske spore št. 9 v Barceloni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali mora letalska družba v primeru dokazane izgube kovčka zato, ker gre za primer, ki je med primeri iz členov 17(2) in 22(2) Montrealske konvencije najbolj resen, potniku največjo možno odškodnino v višini 1131 PPČ izplačati vselej in v vsakem primeru ali pa gre za največjo možno odškodnino, katere višino lahko tudi v primeru izgube kovčka sodišče prilagodi glede na dane okoliščine, tako da se znesek 1131 PPČ prizna le, če potnik s kakršnim koli pravno dopustnim sredstvom dokaže, da vrednost osebnih predmetov in stvari, ki jih je imel v oddani prtljagi, ter teh, ki jih je moral kupiti, da bi nadomestil izgubljene, dosega ta največji znesek, oziroma – če to ni dokazano – ali lahko sodišče za oceno nepremoženjske škode, ki je potniku nastala zaradi nevšečnosti, povezanih z izgubo njegove prtljage, upošteva tudi druge dejavnike, kot so na primer teža kovčka v kilogramih ali to, ali je do izgube prtljage prišlo pri letu tja ali letu nazaj?“
55

Iz tega izhaja, da člen 12(2) Direktive 2004/80 pravice do pridobitve poštene in primerne odškodnine ne podeljuje le žrtvam nasilnih naklepnih kaznivih dejanj, storjenih na ozemlju države članice, ki so v čezmejnem položaju v smislu člena 1 te direktive, temveč tudi žrtvam, ki običajno prebivajo na ozemlju te države članice. Zato ima posameznik s pridržkom tega, kar je bilo navedeno v točki 29 te sodbe, in če so izpolnjeni drugi pogoji, določeni s sodno prakso, navedeno v točki 34 te sodbe, pravico do odškodnine za škodo, ki mu jo je povzročila kršitev obveznosti iz člena 12(2) Direktive 2004/80 s strani države članice, in to ne glede na to, ali je bil ta posameznik v času, ko je bil žrtev nasilnega naklepnega kaznivega dejanja, v takem čezmejnem položaju ali ne.
29

V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti obrazložitev aktov institucij Evropske unije, ki se zahteva s členom 296 PDEU, prilagojena naravi zadevnega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da lahko zadevne osebe razberejo razloge za sprejeti ukrep in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na vse okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali druge osebe, na katere se ta akt neposredno in posamično nanaša. Ne zahteva se, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, saj je treba vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU, presojati ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njeno sobesedilo in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (sodba z dne 10. marca 2016, HeidelbergCement/Komisija, C‑247/14 P, EU:C:2016:149, točka 16 in navedena sodna praksa).
11

V zvezi s tem je Sodišče že odločilo, da mora biti tako izkrivljanje očitno razvidno iz listin iz spisa, ne da bi bilo treba dejstva in dokaze ponovno presojati, in da mora pritožnik natančno opredeliti dejstva in dokaze, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, ter dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njegovem mnenju to sodišče pripeljale do tega izkrivljanja (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2019, Outsource Professional Services/EUIPO, C‑528/18 P, neobjavljena, EU:C:2019:961, točka 48 in navedena sodna praksa).