ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja, ki so v zadevah C‑352/14 in C‑353/14 postavljena enako: „V okviru tožbe, s katero delavec družbe Bankia […] izpodbija to, da je vključen v kolektivni odpust, o katerem je bil dosežen dogovor s Sklepom [o prestrukturiranju skupine BFA]: 1. Ali so člen 56 zakona o delovnih razmerjih […], peta prehodna določba zakona 3/2012 […] ter člena 123 in 124(13) zakona 36/2011 o socialnih sodiščih (Ley 36/2011 reguladora de la Jurisdicción Social) z dne 10. oktobra 2011, ki se implicitno sklicuje na prejšnje določbe, ker materialno zvišujejo odpravnine, dovoljene s Sklepom [o prestrukturiranju skupine BFA], v nasprotju s členoma 107 PDEU in 108 PDEU? 2. Ali bi bila v nasprotju z navedenima določbama prava Unije in Sklepom [o prestrukturiranju skupine BFA] razlaga navedenih nacionalnih določb, ki bi sodišču dopuščala, da v primeru razglasitve zakonitosti odpusta odpravnine zmanjša na zakonski minimum, določen v nacionalni zakonodaji? 3. Ali bi bila v nasprotju z navedenim pravom Unije in Sklepom [o prestrukturiranju skupine BFA] razlaga navedenih nacionalnih določb, ki bi sodišču dopuščala, da v primeru razglasitve nezakonitosti odpusta odpravnine prilagodi na zneske, dogovorjene v dogovoru, doseženem v obdobju posvetovanja, če so ti zneski višji od zakonskega minimuma, a manjši od zakonskega maksimuma?‘“
13

Prefekt Firenc je v odločbi pojasnil, da je bilo treba izključiti možnost, da bi se S. Celaju odobril rok za prostovoljni odhod, ker ta za to ni zaprosil in ker je obstajala nevarnost pobega. Iz tehničnih razlogov vseeno ni prišlo do odstranitve. Pristojni italijanski organi so zato zadevni osebi odredili, naj takoj zapusti nacionalno ozemlje, in jo opozorili, da ji bodo v nasprotnem primeru naložili zakonsko določene sankcije. Zadevna oseba je kljub temu ostala na italijanskem ozemlju, kar so italijanski organi ugotovili 27. julija ter 1. in 30. avgusta 2012.
58

V zvezi s tem je Sodišče ugotovilo, da uresničevanje pravic, ki jih daje pravni red Unije, ne postane praktično onemogočeno ali pretirano oteženo samo zato, ker postopek sodnega nadzora nad odločbami upravnih organov ne omogoča popolnega nadzora nad navedenimi odločbami. Vendar v skladu z isto sodno prakso ostaja dejstvo, da mora vsak nacionalni postopek sodnega nadzora sodišču, ki mu je predložena ničnostna tožba zoper tako odločbo, omogočiti, da pri nadzoru zakonitosti te odločitve dejansko uporablja upoštevna načela in pravila prava Unije (glej v tem smislu sodbi Upjohn, C‑120/97, EU:C:1999:14, točke 30, 35 in 36, ter HLH Warenvertrieb in Orthica, C‑211/03, C‑299/03 in od C‑316/03 do C‑318/03, EU:C:2005:370, točke od 75 do 77). Tako je omejen sodni nadzor, glede presoje nekaterih dejanskih vprašanj, v skladu s pravom Unije, če ta sodni nadzor sodišču, ki mu je predložena ničnostna tožba zoper tako odločbo, omogoča, da pri nadzoru zakonitosti te odločitve dejansko uporablja upoštevna načela in pravila prava Unije (glej v tem smislu sodbo HLH Warenvertrieb in Orthica, C‑211/03, C‑299/03 in od C‑316/03 do C‑318/03, EU:C:2005:370, točka 79).
44

Na to ugotovitev ne more vplivati okoliščina, da delavci v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, te poti začnejo in končajo v kraju svojega prebivališča, ker ta okoliščina izhaja neposredno iz odločitve njihovega delodajalca, da zapre regionalne poslovalnice, in ne iz volje teh delavcev. Ker so zadnjenavedeni izgubili možnost proste izbire razdalje med svojim prebivališčem in običajnim krajem začetka in konca njihovega delovnega dne, ne bi smeli nositi bremena izbire svojega delodajalca, da zapre te poslovalnice.
43

Nasprotno pa je sodišče, ki je pristojno za odločanje glede tožb v zvezi s starševsko odgovornostjo, v smislu člena 2, točka 7, Uredbe št. 2201/2003, v najboljšem položaju, da in concreto presodi podrobnosti zahtevka glede preživninske obveznosti za mladoletnega otroka, da določi znesek te obveznosti, ki naj bi pomagal kriti stroške vzdrževanja in izobraževanja otroka, pri tem pa prilagodi znesek glede na skupno ali samostojno skrbništvo, pravico do stikov z otrokom, trajanjem te pravice in druge dejanske elemente v zvezi z izvrševanjem starševske pravice.
7

Člen 19(1) Uredbe št. 1223/2009 pod naslovom „Označevanje“ v bistvu določa, da so kozmetični izdelki dostopni na trgu samo, če so na primarni in sekundarni embalaži teh izdelkov v neizbrisni, čitljivi in vidni pisavi informacije, kot so med drugim ime ali registrirano ime in naslov odgovorne osebe, nominalna vsebina ob času pakiranja, datum, do katerega kozmetični izdelek, shranjen pod ustreznimi pogoji, ohrani svojo prvotno funkcijo, podrobni varnostni ukrepi, ki jih je treba upoštevati pri uporabi, serijska številka proizvodnje ali referenčna številka za identifikacijo kozmetičnega izdelka in seznam sestavin.
Nasprotno pa je Sodišče glede prodaje stavbnega zemljišča že pojasnilo, da je upoštevno merilo za presojo to, da je zadevna oseba dejavno delovala pri prodaji zemljišč s tem, da je uporabila podobna sredstva kot proizvajalec, trgovec ali oseba, ki opravlja storitve v smislu člena 4(2) Šeste direktive, kot je zlasti priprava zemljišča ali izvajanje preizkušenih metod trženja (glej v tem smislu sodbo Słaby in drugi, C‑180/10 in C‑181/10, EU:C:2011:589, točki 39 in 40). Take pobude namreč po navadi ne potekajo v okviru upravljanja osebnega premoženja, tako da se prodaja zemljišča, namenjenega gradnji, v takem primeru ne more šteti zgolj za izvrševanje lastninske pravice njenega imetnika (glej v tem smislu sodbo Słaby in drugi, C‑180/10 in C‑181/10, EU:C:2011:589, točka 41).
3

V uvodnih izjavah od 1 do 3, 5, 6 in 13 Uredbe št. 1889/2005 je navedeno: „(1) Ena od nalog Skupnosti je, da z vzpostavitvijo skupnega trga ter ekonomske in monetarne unije v celotni Skupnosti spodbuja skladen, uravnotežen in trajnosten razvoj gospodarskih dejavnosti. V ta namen notranji trg vključuje območje brez notranjih meja, na katerem je zagotovljen prosti pretok blaga, oseb, storitev in kapitala. (2) Vnos premoženjskih koristi, ki izvirajo iz kaznivih dejanj, v finančni sistem in investiranje takih premoženjskih koristi, potem ko so bile te koristi podvržene pranju denarja, škodujejo zdravemu in trajnostnemu gospodarskemu razvoju. Zato je bil z Direktivo Sveta 91/308/EGS z dne 10. junija 1991 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja [UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 153] uveden mehanizem Skupnosti za preprečevanje pranja denarja, s pomočjo katerega se spremljajo transakcije v kreditnih in finančnih ustanovah ter v določenih poklicih. Ker obstaja nevarnost, da bi uporaba tega mehanizma povzročila povečanje prenosov gotovine za nezakonite namene, je treba Direktivo [91/308] dopolniti s sistemom za kontrolo prenosov gotovine ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje. (3) Trenutno takšne sisteme kontrole uporablja samo nekaj držav članic v skladu z nacionalno zakonodajo. Razlike v zakonodajah škodujejo pravilnemu delovanju notranjega trga. Za zagotovitev enakovredne ravni kontrole prenosov gotovine preko meja Skupnosti bi bilo treba temeljne elemente uskladiti na ravni Skupnosti. Ta uskladitev pa ne bi smela vplivati na možnost držav članic, da v skladu z obstoječimi določbami Pogodbe uporabljajo nacionalne kontrole prenosov gotovine znotraj Skupnosti. […] (5) V skladu s tem bi moralo za gotovino, ki jo ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje nosi s seboj fizična oseba, veljati načelo obvezne prijave. To načelo bi carinskim organom omogočilo zbiranje podatkov o takih prenosih gotovine in, kadar je to primerno, posredovanje teh podatkov drugim organom. […] (6) Obveznost prijave bi bilo glede na njen preventivni namen in odvračilni značaj treba izpolniti ob vstopu v Skupnost ali izstopu iz nje. Da bi se delovanje organov osredotočilo na pomembne prenose gotovine, naj bi obveznost prijave veljala samo za prenose gotovine v višini 10000 EUR ali več. Poleg tega bi bilo treba tudi določiti, da se obveznost prijave uporablja za fizično osebo, ki nosi gotovino, ne glede na to, ali je ta oseba njen lastnik. […] (13) Pooblastila pristojnih organov bi morala spremljati obveznost držav članic, da določijo kazni. Vendar pa bi bilo treba kazni naložiti samo v primeru opustitve prijave v skladu s to uredbo.“
26

V teh okoliščinah je Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyulaju) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 55 Direktive o DDV, kot je veljala do 1. januarja 2010, razlagati tako, da se ta določba nanaša le na davčne zavezance kot prejemnike storitev, ki so oziroma bi za DDV morali biti prijavljeni v državi članici, v kateri so te storitve dejansko opravljene? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se za določitev kraja opravljanja storitev uporablja izključno člen 52 Direktive o DDV? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 55 Direktive o DDV, kot je veljala do 1. januarja 2010, razlagati tako, da o tem, pod katero davčno identifikacijsko številko bo davčni zavezanec prejel storitev, kadar ima ali bi kot prejemnik storitve, ki je predmet pogodbe, moral imeti identifikacijsko številko za DDV v več kot eni državi članici, odloči izključno navedeni davčni zavezanec (tudi v primeru, da se šteje, da ima davčni zavezanec kot prejemnik storitve sedež v državi članici, v kateri so te storitve dejansko opravljene, vendar ima identifikacijsko številko za DDV tudi v drugi državi članici)? 4. Če je odgovor na tretje vprašanje, da ima prejemnik storitve neomejeno pravico do izbire, ali je treba člen 55 Direktive o DDV razlagati tako, da: — je mogoče šteti, da se je do 31. decembra 2009 storitev opravljala pod identifikacijsko številko za DDV, ki jo je izbral prejemnik navedene storitve, če je zadnjenavedeni davčni zavezanec prijavljen (ima sedež) tudi v drugi državi članici, in se blago pošlje ali odpelje iz države članice, v kateri so bile te storitve dejansko opravljene; — in ali to, da je prejemnik storitev davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici, vendar končne proizvode s tem, da jih odpošlje ali odpelje iz države članice, v kateri so bile te storitve opravljene, dobavi posredniku, ki blago nato proda v tretjo državo članico Skupnosti, ne da bi prejemnik podizvajalskih storitev blago najprej poslal nazaj na svoj sedež, vpliva na določitev kraja opravljanja storitev? 5. Če prejemnik storitve nima neomejene pravice do izbire, ali na uporabo člena 55 Direktive o DDV, kot je veljala do 1. januarja 2010, vpliva: — okoliščina, da prejemnik storitev obdelave blaga dobavi ustrezne surovine in jih da na voljo osebi, ki izvede obdelavo; — okoliščina, iz katere države članice in pod katero davčno identifikacijsko številko davčni zavezanec kot prejemnik storitve dobavi končne proizvode, ki so rezultat navedene obdelave; — okoliščina – tako kot v postopku v glavni stvari – da se je blago po njegovi obdelavi, čeprav je ostalo v državi, v kateri je bilo obdelano, večkrat prodalo v okviru verige transakcij, nato pa iz te države odpeljalo neposredno do končnega kupca proizvoda?“
5

Člen 2 navedene direktive določa: „1. V tej direktivi se izraz ‚energenti‘ uporablja za izdelke: (a) iz oznak KN 1507 do 1518, če so namenjeni uporabi kot gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo; (b) iz oznak KN 2701, 2702 in 2704 do 2715; (c) iz oznak KN 2901 do 2902; (d) iz oznake KN 29051100, ki niso sintetičnega izvora, če so namenjeni za uporabo kot gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo; (e) iz oznake KN 3403; (f) iz oznake KN 3811; (g) iz oznake KN 3817; (h) iz oznake KN 38249099, če so namenjeni za uporabo kot gorivo za ogrevanje ali kot pogonsko gorivo. 2. Ta direktiva se uporablja tudi za: Električno energijo iz oznake KN 2716. 3. Kadar so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje, se energenti, razen tistih, za katere je raven obdavčitve določena s to direktivo, obdavčijo glede na uporabo, po stopnji, ki se uporablja za enakovredno gorivo za ogrevanje ali pogonsko gorivo. Razen obdavčenih izdelkov, naštetih v odstavku 1 se vsi izdelki, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo ali kot dodatek ali aditiv k pogonskim gorivom, obdavčijo po stopnji, ki se uporablja za enakovredno pogonsko gorivo. Razen obdavčenih izdelkov, naštetih v odstavku 1 se vsi drugi ogljikovodiki, razen šote, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot gorivo za ogrevanje, obdavčijo po stopnji, ki se uporablja za enakovredne energente. 4. Ta direktiva ne velja za: […] (b) naslednjo uporabo energentov in električne energije: — energente, ki se uporabljajo za druge namene kot za pogonsko gorivo ali kot gorivo za ogrevanje, — dvojno uporabo energentov. […] 5. Sklicevanje v tej direktivi na oznake kombinirane nomenklature se nanaša na tiste iz Uredbe Komisije (ES) št. 2031/2001 z dne 6. avgusta 2001 o spremembah Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382, v nadaljevanju: kombinirana nomenklatura)]. Odločitev o posodobitvi oznak kombinirane nomenklature za izdelke iz te direktive se sprejme enkrat na leto v skladu s postopkom, določenim v členu 27. Ta odločitev ne sme imeti za posledico kakršne koli spremembe najnižjih ravni obdavčitve, določenih s to direktivo, ali dodajanja ali odstranjevanja kakršnih koli energentov ali električne energije.“
43

Poleg tega so zadevne storitve, če najemodajalec ne more sam prosto in neodvisno – zlasti od drugih najemodajalcev – izbrati ponudnikov storitev in načina uporabe blaga in storitev, povezanih z dajanjem v najem, praviloma neločljivo povezane z dajanjem v najem in je zanje mogoče šteti tudi, da tvorijo celoto in tako enotno storitev skupaj s tem dajanjem v najem. Tako je zlasti, če mora najemodajalec, lastnik dela skupne nepremičnine, uporabljati ponudnike storitev, ki jih določijo solastniki, in plačevati svoj del skupnih stroškov za take storitve, ki jih nato prevali na najemnika.
46

V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da procesni sistem iz postopka v glavni stvari ogroža uresničevanje cilja, ki mu sledi Direktiva 93/13. To neravnotežje med procesnimi sredstvi, ki jih ima na voljo potrošnik na eni strani in prodajalec ali ponudnik na drugi strani, namreč le okrepi neravnotežje, ki že sicer obstaja med pogodbenima strankama in je že bilo omenjeno v točki 22 te sodbe in ki se sicer odraža v okviru posameznega pravnega sredstva, ki vključuje potrošnika in njegovega poslovnega partnerja (glej po analogiji sodbo Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, EU:C:2013:800, točka 50).
22

Glede sklepov in priporočil Unije to sodišče v zvezi s členoma 148 PDEU, ki določa smernice za uporabo, in 151 PDEU navaja Odločbo Sveta 2008/618/ES z dne 15. julija 2008 o smernicah za politike zaposlovanja držav članic (UL L 198, str. 47), obvestilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij z dne 18. aprila 2012, naslovljeno „K okrevanju s številnimi novimi delovnimi mesti“ (COM(2012) 173 final), Sklep Sveta z dne 21. oktobra 2010 o smernicah za politike zaposlovanja držav članic (UL L 308, str. 46), Priporočilo Sveta z dne 12. julija 2011 v zvezi z nacionalnim programom reform Španije za leto 2011 ter mnenje Sveta o posodobljenem programu za stabilnost Španije za obdobje 2011–2014 (UL C 212, str. 1), in Priporočilo Sveta z dne 10. julija 2012 v zvezi z nacionalnim programom reform Španije za leto 2012 in mnenje Sveta o programu Španije za stabilnost za obdobje 2012–2015 (UL C 219, str. 81).
Člen 2 Direktive 2004/18/ES o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da javnega naročila po njegovi oddaji ni mogoče bistveno spremeniti brez začetka novega postopka za oddajo naročila, niti če ta sprememba objektivno pomeni poravnavo, pri kateri vsaka od strank vzajemno popusti z namenom, da bi končali spor z negotovim izidom, do katerega je prišlo zaradi težav v zvezi z izvedbo tega naročila. To ne bi veljalo le, če bi razpisna dokumentacija tega naročila določala možnost prilagoditve nekaterih njegovih pogojev, tudi pomembnih, po njegovi oddaji in podrobna pravila za uporabo te možnosti.

V zvezi s tem niti dejstvo, da je bistvena sprememba pogojev javnega naročila namesto z odločno voljo naročnika in izbranega ponudnika po spremembi pogojev tega naročila utemeljena z njuno voljo najti rešitev s poravnavo za objektivne težave, ki so nastopile med izvedbo navedenega naročila, niti objektivna negotovost nekaterih izpolnitev ne upravičujeta sprejetja te spremembe, ne da bi bilo spoštovano načelo enakega obravnavanja, do katerega morajo biti upravičeni vsi subjekti, ki bi se lahko zanimali za javno naročilo. Poleg tega se lahko zaradi dejstva, da se lahko nekatera javna naročila zaradi svojega predmeta že v osnovi opredelijo kot negotova, predvidi tveganje, da se bodo v fazi izvedbe pojavile težave. Zato mora naročnik za takšno naročilo ne le uporabiti najustreznejše postopke javnega naročanja, temveč tudi skrbno določiti predmet tega naročila. Dalje si lahko naročnik pridrži možnost, da opravi določene, tudi bistvene spremembe naročila po njegovi oddaji, če to določi v aktih, ki urejajo postopek oddaje.

(Glej točke 32, 36 in 40 ter izrek.)
(Glej točki 33 in 34.)

Država članica ni izpolnila obveznosti iz člena 12(2) Direktive 2004/80/ES o odškodnini žrtvam kaznivih dejanj s tem, da ni sprejela vseh potrebnih ukrepov, da bi v čezmejnih primerih zagotovila obstoj sheme odškodnin žrtvam vseh nasilnih naklepnih kaznivih dejanj, storjenih na njenem ozemlju.

Namen te določbe je državljanu Unije zagotoviti pravico do poštene in primerne odškodnine za škodo, ki jo utrpi na ozemlju države članice, v kateri je zaradi izvrševanja svoje pravice do prostega gibanja, tako, da nalaga, da mora vsaka država članica uvesti shemo odškodnin žrtvam za vsa nasilna naklepna kazniva dejanja, storjena na njenem ozemlju.

Glede opredelitve naklepnosti in nasilnosti kaznivega dejanja v tem okviru velja, da čeprav so države članice načeloma pristojne za določitev obsega tega pojma v svojem notranjem pravu, jim ta pristojnost ne omogoča omejevanja področja uporabe sheme odškodnin samo na žrtve določenih nasilnih naklepnih kaznivih dejanj, saj bi v nasprotnem primeru členu 12(2) Direktive 2004/80 odvzele polni učinek.

Poleg tega, sistem sodelovanja, vzpostavljen z Direktivo 2004/80, se sicer nanaša samo na odškodnine žrtvam kaznivih dejanj v čezmejnih primerih, vendar pa ne izključuje, da člen 12(2) te direktive vsem državam članicam za uresničevanje cilja, ki mu sledi v takih položajih, nalaga, da sprejmejo nacionalno shemo, s katero je zagotovljena odškodnina za žrtve vseh nasilnih naklepnih kaznivih dejanj na njihovem ozemlju.

(Glej točke 45, 46, 49, 52 in točko 1 izreka.)
Člen 1(2)(a) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da sistem sporazumov, s katerim javni subjekt namerava pridobiti blago na trgu tako, da v celotnem obdobju veljavnosti tega sistema sklepa pogodbe z vsemi gospodarskimi subjekti, ki se zavežejo, da bodo dobavili zadevno blago pod vnaprej določenimi pogoji, pri čemer ne izbira med zainteresiranimi gospodarskimi subjekti in jim dovoljuje, da pristopijo k navedenemu sistemu kadar koli med obdobjem, v katerem ta velja, ne pomeni javnega naročila v smislu te direktive.

Kadar javni subjekt želi skleniti pogodbe o nabavi z vsemi gospodarskimi subjekti, ki želijo dobaviti zadevne proizvode pod pogoji, ki jih postavi ta subjekt, ima namreč nedoločitev gospodarskega subjekta, ki mu bo zagotovljena izključnost naročila, za posledico, da ravnanja tega naročnika ni treba omejiti s podrobnimi pravili Direktive 2004/18 tako, da se mu prepreči oddaja naročila z dajanjem prednosti nacionalnim gospodarskim subjektom. Izbira ponudbe in torej uspešnega ponudnika je tako element, ki je neločljivo povezan z okvirom javnih naročil, kot je določen s to direktivo, in torej s pojmom javno naročilo v smislu člena 1(2)(a) te direktive.

(Glej točke 37, 38 in 42 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑200/14

Silvia Georgiana Câmpean

proti

Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Mediaș

in

Administrația Fondului pentru Mediu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunalul Sibiu)

„Predhodno odločanje — Načelo lojalnega sodelovanja — Načeli enakovrednosti in učinkovitosti — Nacionalna ureditev o določitvi podrobnih pravil za vračilo neupravičeno pobranih dajatev skupaj z obrestmi — Izvrševanje sodnih odločb o takih pravicah do vračila, ki izhajajo iz pravnega reda Unije — Vračilo, razporejeno na pet let — Pogojevanje vračila z obstojem sredstev, prejetih iz naslova dajatve — Neobstoj možnosti izvršbe“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. junija 2016

Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Potrebnost sprejetja predhodne odločbe in upoštevnost predloženih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča – Domneva upoštevnosti postavljenih vprašanj (člen 267 PDEU) Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Mednarodna konvencija, ki Unije ne zavezuje – Akti Sveta Evrope – Izključitev (člen 267 PDEU) Pravo Evropske unije – Neposredni učinek – Nacionalni davki, nezdružljivi s pravom Unije – Povračilo – Pravila za izvajanje – Uporaba nacionalnega prava – Meje – Spoštovanje načela lojalnega sodelovanja – Sprejetje strogih podrobnih postopkovnih pravil, ki se uporabljajo posebej za vračilo davka, ki je bil razglašen za nezdružljiv s pravom Unije – Dopustnost – Preverjanje, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče (člen 4(3) PEU) Pravo Evropske unije – Neposredni učinek – Nacionalni davki, nezdružljivi s pravom Unije – Povračilo – Pravila za izvajanje – Uporaba nacionalnega prava – Meje – Spoštovanje načela enakovrednosti – Preverjanje, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče Pravo Evropske unije – Neposredni učinek – Nacionalni davki, nezdružljivi s pravom Unije – Povračilo – Pravila za izvajanje – Uporaba nacionalnega prava – Meje – Spoštovanje načela učinkovitosti – Vračilo, razporejeno na pet let – Pogojevanje vračila z obstojem sredstev, prejetih iz naslova dajatve – Nemožnost izvršbe
Člen 11(A)(1)(b) Šeste direktive o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7, je treba razlagati tako, da je mogoče vrednost stvarne pravice, ki svojemu imetniku omogoča uporabo nepremičnine, in stroške dokončanja gradnje poslovne stavbe, zgrajene na zadevnem zemljišču, vključiti v davčno osnovo za dobavo v smislu člena 5(7)(a) te direktive, kakor je bila spremenjena, če je davčni zavezanec že plačal davek na dodano vrednost (DDV) za to vrednost in te stroške, vendar ga je tudi takoj in v celoti odbil.

Če namreč možnosti obravnave kot dobava, opravljena za plačilo, ni mogoče uporabiti za to, da se pobere DDV od vrednosti blaga, od katere je ta davčni zavezanec v okviru prejšnje obdavčitve že plačal DDV, pa nasprotno, če je bil DDV, plačan za elemente lastne cene navedenega blaga, nato odbit, obdavčitev na podlagi navedene obravnave ne povzroči ponovne obdavčitve iste vrednosti. Le kadar DDV, ki se nanaša na te elemente, ostane v breme davčnega zavezanca, ker jih ta ni odbil, se namreč ti elementi ne smejo upoštevati v davčni osnovi v skladu s členom 5(7)(a) Šeste direktive

(Glej točke 41, 43 in 46 ter izrek 1.)