Opinion of the Advocate-General



Opinion of the Advocate-General

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, vložen pri Sodišču, se nanaša na razlago določb Direktive Sveta z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih (91/439/EGS)(2) in Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. Decembra 2006,(3) ki jo je nadomestila.

2. Natančneje, Sodišče mora odločiti o možnosti, da država članica, na ozemlju katere imetnik vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, začasno prebiva, ne prizna veljavnosti tega vozniškega dovoljenja po kršitvenem ravnanju njenega imetnika – v obravnavanem primeru vožnje pod vplivom prepovedanih drog – ki je bilo storjeno na navedenem ozemlju po izdaji navedenega vozniškega dovoljenja.

3. Obravnavana zadeva se razlikuje od zadev, ki jih je moralo do zdaj obravnavati Sodišče v številnih sporih v zvezi z vozniškimi dovoljenji,(4) saj je bila v prejšnjih zadevah sporna možnost, da se v državi članici po odvzemu ali začasnem odvzemu vozniškega dovoljenja v njej uveljavlja vozniško dovoljenje, pridobljeno v drugi državi članici.

4. Posebnost obravnavane zadeve je tudi ta, da je bilo na podlagi nacionalnega prava države članice, na ozemlju katere je bila storjena kršitev, v obravnavanem primeru je to Zvezna republika Nemčija, na tem ozemlju vozniško dovoljenje odvzeto, ker zadevna oseba ni bila več sposobna za vožnjo.

5. Presoja sposobnosti se torej ne izpodbija na stopnji izdaje vozniškega dovoljenja, temveč po njej, in sicer po kršitvenem ravnanju imetnika vozniškega dovoljenja. Postavlja se vprašanje, kateri organi so pristojni za preverjanje, ali je navedeni imetnik znova sposoben za vožnjo na ozemlju države članice, v kateri je bila storjena kršitev.

6. V okviru svoje presoje bom najprej določil, katere določbe prava Unije se uporabljajo za obravnavano zadevo, in preoblikoval vprašanja, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht Sigmaringen (upravno sodišče v Sigmaringnu, Nemčija).

7. Po preučitvi teh vprašanj bom Sodišču predlagal, naj odgovori, da država članica v skladu s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 ne sme priznati veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, če je bilo imetniku vozniško dovoljenje – potem ko je storil kršitev zoper varnost v cestnem prometu, ki je določena v kazenskem pravu, na ozemlju prve države članice po izdaji tega vozniškega dovoljenja – na tem ozemlju odvzeto, ker ni bil več sposoben za vožnjo in je začel ogrožati varnost v cestnem prometu. Imetnik vozniškega dovoljenja bo znova sposoben za vožnjo na navedenem ozemlju, če bodo izpolnjeni pogoji, določeni z zakonodajo države članice, na ozemlju katere je bila storjena kršitev, razen če nacionalna pravila ne učinkujejo tako, da nalagajo pogoje, ki niso zahtevani z Direktivo 2006/126 v primeru izdaje navedenega dovoljenja, niti, da neomejeno odklanjajo priznanje veljavnosti vozniškega dovoljenja.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

1. Direktiva 91/439

8. Za olajšanje gibanja oseb v Evropski skupnosti ali njihove nastanitve v državi članici, ki ni tista, v kateri so pridobile vozniško dovoljenje, je bilo z Direktivo 91/439 uvedeno načelo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj.(5)

9. V prvi uvodni izjavi navedene direktive je navedeno:

„ker je za namene skupne prometne politike in kot prispevek za izboljšanje varnosti v cestnem prometu, kot tudi za olajšanje gibanja oseb, ki se nastanijo v drugi državi članici, kot pa so opravile vozniški izpit, zaželeno, da bi obstajal vzorec nacionalnega vozniškega dovoljenja Skupnosti, ki bi bil v državah članicah vzajemno priznan brez kakršnekoli obveznosti zamenjave vozniških dovoljenj“.

10. V skladu s četrto uvodno izjavo Direktive 91/439 „je zaradi prometne varnosti treba določiti minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja“.

11. Deseta uvodna izjava Direktive 91/439 določa:

„ker je poleg tega zaradi razlogov, povezanih s prometno varnostjo in cestnim prometom, potrebno, da lahko države članice za vse imetnike dovoljenj, ki so na njihovem ozemlju pridobili običajno prebivališče,[(6) ] uporabljajo svoje državne predpise o odvzemu, začasnem odvzemu in preklicu vozniških dovoljenj“.

12. Člen 7(4) navedene direktive določa:

„Brez poseganja v nacionalno kazensko in policijsko pravo lahko države članice po posvetu s Komisijo za izdajo vozniških dovoljenj uporabijo svoje nacionalne predpise, ki se nanašajo na druge pogoje, kot so opisani v tej direktivi.“

13. Člen 8(2) in (4), prvi pododstavek, Direktive 91/439 določa:

„2. Ob upoštevanju načela teritorialnosti kazenskega in policijskega prava lahko država članica, v kateri ima imetnik vozniškega dovoljenja druge države članice običajno prebivališče, uporabi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu, odvzemu ali preklicu pravice do vožnje in, če je potrebno, v ta namen zamenja dovoljenje.

[…]

4. Država članica lahko zavrne priznanje kakršnegakoli vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, osebi, za katero na njenem ozemlju velja eden izmed ukrepov, omenjenih v odstavku 2.“

2. Direktiva 2006/126

14. Direktiva 91/439, ki je bila večkrat spremenjena,(7) je bila prenovljena z Direktivo 2006/126.

15. V uvodni izjavi 2 Direktive 2006/126 je navedeno:

„Pravila o vozniških dovoljenjih so bistveni sestavni del skupne prometne politike, prispevajo k izboljšanju prometne varnosti in pospešujejo prosto gibanje oseb, ki nameravajo bivati v državi članici, ki ni država, v kateri se dovoljenje izda. Zaradi pomena osebnih prevoznih sredstev imetništvo vozniškega dovoljenja, ki ga uradno priznava država članica gostiteljica, spodbuja prosto gibanje oseb in njihovo svobodo ustanavljanja. […]“

16. Uvodna izjava 8 navedene direktive določa: „[z]aradi prometne varnosti bi bilo treba določiti minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja.“

17. Uvodna izjava 15 navedene direktive določa:

„Zaradi prometne varnosti bi morale države članice imeti možnost, da uporabijo svoje nacionalne predpise o odvzemu, začasnem odvzemu, podaljšanju in razveljavitvi vozniških dovoljenj za vse imetnike dovoljenj, ki imajo običajno prebivališče[(8) ] na njihovem ozemlju.“

18. V skladu s členom 2(1) navedene direktive se „[v]ozniška dovoljenja, ki jih izdajajo države članice, […] vzajemno priznavajo.“

19. Člen 7(1)(a) navedene direktive določa:

„1. Vozniška dovoljenja se izdajo samo tistim kandidatom:

(a) ki so opravili preizkus spretnosti in ravnanja ter teoretični preizkus in ki izpolnjujejo zdravniške standarde v skladu z določbami prilog II in III“.

20. Člen 11 Direktive 2006/126 v odstavkih 2 in 4 določa:

„2. Ob upoštevanju načela teritorialnosti kazenske in policijske zakonodaje lahko država članica, v kateri ima imetnik vozniškega dovoljenja, izdanega v drugi državi članici, običajno prebivališče, uporabi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu, odvzemu ali razveljavitvi pravice do vožnje in, če je potrebno, v ta namen zamenja dovoljenje.

[…]

4. […]

Država članica zavrne priznanje veljavnosti vsakega vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica osebi, čigar [katere] vozniško dovoljenje je na ozemlju prve države članice omejeno, začasno odvzeto ali odvzeto.

[…]“

21. Člen 16(1) in (2) Direktive 2006/126 določa:

„1. Države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s členom 1(1), členom 3, členom 4(1), (2), (3) in (4), [od] (b) do (k), členom 6(1), (2)(a), (c), (d) in (e), členom 7(1)(b), (c) in (d), (2), (3) in (5), členom 8, členom 10, členom 13, členom 14, členom 15 ter s točko 2 Priloge I, točko 5.2 Priloge II glede kategorij A1, A2 in A ter prilog IV, V in VI, najpozneje do 19. januarja 2011. Komisiji nemudoma sporočijo besedila teh predpisov.

2. Države članice te predpise uporabljajo od 19. januarja 2013.“

22. Člen 17, prvi odstavek, Direktive 2006/126 določa:

„Direktiva 91/439[…] se razveljavi z učinkom od 19. januarja 2013, ne da bi to posegalo v obveznosti držav članic v zvezi z roki iz dela B Priloge VII za prenos omenjene direktive v nacionalno pravo.“

23. Člen 18 Direktive 2006/126 določa:

„Ta direktiva začne veljati dvajseti dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije .

Člen 2(1), člen 5, člen 6(2)(b), člen 7(1)(a), člen 9, člen 11(1), (3), (4), (5) in (6), člen 12 in priloge I, II in III se uporabljajo od 19. januarja 2009.“

B – Nemška zakonodaja

24. Člen 2 zakona o cestnem prometu (Straßenverkehrsgesetz) v različici, ki se uporablja za postopek v glavni stvari (BGBl),(9) določa:

„(1) Vsakdo, ki vozi motorno vozilo na javni cesti, mora za to imeti dovoljenje (vozniško dovoljenje), ki ga izda ustrezen urad (urad za izdajo vozniškega dovoljenja). […]

[…]

(4) Za vožnjo motornih vozil je sposobna vsaka oseba, ki izpolnjuje za to potrebne telesne in duševne pogoje in ki ni storila hudih ali ponavljajočih se kršitev cestnoprometnih ali kazenskopravnih predpisov. […]

[…]

(11) V skladu s podrobnejšimi predpisi, določenimi z uredbo […], tuja vozniška dovoljenja prav tako dajejo pravico do vožnje motornih vozil na nacionalnem ozemlju. […]“

25. Člen 3 StVG, naslovljen „Odvzem vozniškega dovoljenja“, v odstavkih 1 in 2 določa:

„(1) Če se izkaže, da oseba ni sposobna ali zmožna za vožnjo motornih vozil, ji mora urad za izdajo vozniškega dovoljenja odvzeti vozniško dovoljenje. V primeru tujega vozniškega dovoljenja odvzem – tudi če se izvede na podlagi drugih določb – učinkuje tako, da se zavrne priznavanje pravice do uporabe tega vozniškega dovoljenja na nacionalnem ozemlju. […]

(2) Z odvzemom vozniško dovoljenje preneha. V primeru tujega vozniškega dovoljenja z odvzemom preneha pravica do vožnje motornih vozil na nacionalnem ozemlju. Vozniško dovoljenje je treba po odvzemu izročiti uradu za izdajo vozniškega dovoljenja ali predložiti ob vpisu odločbe v register. Prvi, drugi in tretji stavek se uporabljajo tudi, če urad za izdajo vozniškega dovoljenja to dovoljenje odvzame na podlagi drugih predpisov.“

26. Člen 29 StVG, naslovljen „Rok za izbris“, v odstavku 1 določa:

„Vpisi v registru se izbrišejo po izteku [teh] rokov:

1. dveh let in šestih mesecev v primeru odločb v zvezi z upravno kršitvijo,

(a) ki […] ima eno točko kot upravna kršitev zoper v arnost v cestnem prometu ali kot prilagojena upravna kršitev ali

(b) če ne gre za primer iz točk 1(a) ali 2(b) in če je bila z odločbo odrejena prepoved vožnje,

2. petih let

(a) v primeru odločbe, ki se nanaša na kršitev, ki je določena v kazenskem pravu (,Straftat‘), ob upoštevanju točke 3(a),

(b) v primeru odločbe v zvezi z upravno kršitvijo, ki […]ima dve točki kot upravna kršitev zoper varnost v cestnem prometu ali kot prilagojena upravna kršitev,

[…]

3. desetih let

(a) v primeru odločb v zvezi s kršitvijo, določeno v kazenskem pravu, na podlagi katerih je bilo odvzeto vozniško dovoljenje ali na podlagi katerih je bila odrejena ločena prepoved,

[…]“

27. Člen 11(1) uredbe o dostopu oseb do cestnega prometa (uredba o vozniškem dovoljenju) (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)) z dne 18. avgusta 1998(10) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, določa:

„Osebe, ki želijo pridobiti vozniško dovoljenje, morajo izpolnjevati za to potrebne pogoje o psihofizičnih sposobnostih. Ti niso izpolnjeni zlasti ob obstoju bolezni ali motenj iz Priloge 4 ali Priloge 5, zaradi česar je izključena sposobnost za vožnjo motornih vozil ali delna sposobnost zanjo. Poleg tega niso smele resno ali večkrat kršiti predpisov o varnosti v cestnem prometu ali kazenskega prava, tako da je sposobnost iz tega razloga izključena.“

28. V Prilogi 4 k členu 11 FeV je navedeno, da je uživanje marihuane pogosto povezano z boleznimi in zmanjšanjem sposobnosti, ki lahko dolgotrajno škodijo sposobnosti za vožnjo motornih vozil ali jo izključujejo. Oseba, ki redno uživa marihuano, se šteje za nesposobno za vožnjo, oseba, ki občasno uživa marihuano, pa se šteje za sposobno, vendar le, če marihuano uživa ločeno od vožnje, dodatno ne uživa alkohola ali drugih psihoaktivnih snovi, nima osebnostnih motenj in se lahko nadzira.

29. Člen 29 FeV, naslovljen „Tuje vozniško dovoljenje“, določa:

„(1) Imetniki tujega vozniškega dovoljenja lahko v okviru omejitev svojega vozniškega dovoljenja vozijo motorna vozila na nacionalnem ozemlju, če nimajo običajnega prebivališča v smislu člena 7.

[…]

(3) Dovoljenje na podlagi odstavka 1 se ne uporablja za imetnike tujega vozniškega dovoljenja,

[…]

3. ki jim je sodišče na nacionalnem ozemlju začasno ali dokončno odvzelo vozniško dovoljenje ali jim ga je s pravnomočnim sklepom ali trajno odvzel upravni organ […]

(4) Pravica do uporabe tujega vozniškega dovoljenja po sprejetju katere od odločb iz odstavka 3, točki 3 in 4, na nacionalnem ozemlju se na zahtevo dodeli, če ni več razlogov za odvzem.“

30. Člen 46 FeV, naslovljen „Odvzem, omejitve, pogoji“, določa:

„(1) Če se izkaže, da imetnik vozniškega dovoljenja ni sposoben za vožnjo motornih vozil, mu mora urad za izdajo vozniškega dovoljenja odvzeti dovoljenje. To velja zlasti v primeru bolezni ali zmanjšanja sposobnosti iz prilog 4, 5 in 6 ali v primeru, če so bili cestnoprometni predpisi ali kazensko pravo resno ali večkrat kršeni in če to izključuje sposobnost za vožnjo motornih vozil. […]

[…]

(5) V primeru tujega vozniškega dovoljenja odvzem učinkuje tako, da se zavrne priznavanje pravice do uporabe tega vozniškega dovoljenja na nacionalnem ozemlju.

(6) Z odvzemom vozniško dovoljenje preneha. V primeru tujega vozniškega dovoljenja z odvzemom preneha pravica do vožnje motornih vozil na nacionalnem ozemlju.“

31. Člen 69 kazenskega zakonika (Strafgesetzbuch) določa:

„(1) Če je oseba obsojena zaradi nezakonitega dejanja, ki ga je storila med vožnjo motornega vozila, ali ob tej priložnosti, ali s kršitvijo dolžnosti voznika motornih vozil, ali če ni obsojena le zato, ker je bila ugotovljena njena kazenska neodgovornost ali ker je ni mogoče izključiti, ji sodišče odvzame vozniško dovoljenje, če iz akta izhaja, da ni sposobna za vožnjo motornih vozil. […]

(2) Če je nezakonito dejanje iz odstavka 1

[…]

2. prometni prekršek v stanju opitosti (člen 316),

[…]

4. popolne opitosti (člen 323a), ki se nanaša na katero od dejanj iz točk od 1 do 3,

je treba njegovega storilca praviloma šteti za nesposobnega za vožnjo motornih vozil. […]“

32. Člen 69b kazenskega zakonika določa:

„Učinek odvzema v primeru tujega vozniškega dovoljenja

(1) Če storilec lahko vozi na nacionalnem ozemlju na podlagi vozniškega dovoljenja, izdanega v tujini, pri čemer mu vozniškega dovoljenja ni izdal nemški organ, odvzem vozniškega dovoljenja učinkuje tako, da se ne prizna pravica do uporabe tega dovoljenja na nacionalnem ozemlju. Pravica do vožnje motornih vozil na nacionalnem ozemlju preneha na datum, ko je odločba postala pravnomočna. Med trajanjem prepovedi ni niti mogoče dodeliti pravice do ponovne uporabe tujega niti ni mogoče dodeliti nacionalnega vozniškega dovoljenja.

(2) Če sta tuje vozniško dovoljenje izdala organ države članice Evropske unije ali druga država pogodbenica Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru in če ima njegov imetnik običajno prebivališče na nacionalnem ozemlju, se vozniško dovoljenje zaseže na podlagi sodbe in vrne organu, ki ga je izdal. V drugih primerih sta odvzem in prepoved uporabe vozniškega dovoljenja navedena na tujem vozniškem dovoljenju.“

II – Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

33. S. Aykul, avstrijska državljanka, je rojena leta 1980 in od rojstva stalno prebiva v Avstriji. Bezirkshauptmannschaft Bregenz (okrožni upravni organ v Bregenzu, Avstrija) ji je 19. oktobra 2007 dodelil avstrijsko vozniško dovoljenje.

34. V Leutkirchnu (Nemčija) jo je 11. maja 2012 preverjala policija. Ker se je zdelo, da je pod vplivom drog, je bil opravljen test urina in rezultati so pokazali, da je uživala marihuano. Po testu je bil isti dan odrejen in opravljen odvzem krvi. V zdravniškem izvidu je bilo navedeno, da se S. Aykul ni zdela pod močnejšim vplivom drog. V skladu z zakonsko predpisanimi toksikološkimi preiskavami laboratorija Enders v Stuttgartu (Nemčija), opravljenimi 18. maja 2012, je iz analize krvnega vzorca razvidna vsebnost tetrahidrokanabinola (v nadaljevanju: THC) 18,8 ng/ml in vsebnost THC-COOH 47,4 ng/ml.

35. Državno tožilstvo v Ravensburgu (Nemčija) je 4. julija 2012 brez nadaljnjih ukrepov ustavilo kazenski preiskovalni postopek.

36. S. Aykul sta bili z odločbo o globi, sprejeto v mestu Leutkirch 18. julija 2012, naloženi globa 590,80 EUR zaradi vožnje vozila pod vplivom prepovedane droge THC in enomesečna prepoved vožnje.

37. Landratsamt Ravensburg (Nemčija) je z odločbo z dne 17. septembra 2012 S. Aykul odvzelo avstrijsko vozniško dovoljenje na nemškem ozemlju in odredilo takojšnjo izvršitev tega ukrepa, ker naj navedena oseba ne bi bila sposobna za vožnjo motornih vozil. Vrednosti, ugotovljene z analizo krvnega vzorca, naj bi pokazale, da je S. Aykul vsaj občasno uživala marihuano in da je vozila motorno vozilo pod vplivom THC. Drog naj ne bi bila sposobna uživati ločeno od vožnje motornih vozil. S. Aykul se je v prilogi k odločbi z dne 17. septembra 2012 seznanila z možnostjo za ponovno zaprositev, naj se ji dodeli dovoljenje za vožnjo motornih vozil v Nemčiji na podlagi njenega avstrijskega vozniškega dovoljenja. Tako sposobnost naj bi bilo mogoče priznati šele po tem, ko bi S. Aykul predložila pozitivno poročilo, ki ga pripravi center za nadzor sposobnosti za vožnjo, uradno priznan v Nemčiji, zanj pa naj bi praviloma veljalo tudi preverjanje enoletne opustitve uživanja drog.

38. Predložitveno sodišče navaja, da se pri kršitvah v cestnem prometu in indicih za nesposobnost za vožnjo, določenih z nemškim pravom, sprejemajo ukrepi na treh ravneh, in sicer na kazenski ravni, na ravni zakonodaje o upravnih kršitvah in na ravni zakonodaje o vozniškem dovoljenju.

39. Primer S. Aykul spada v prakso v zvezi z zakonodajo o vozniškem dovoljenju v okviru policijskega prava, katerega cilj je boj proti ogrožanju varnosti v cestnem prometu. Predložitveno sodišče poudarja, da torej nacionalni organi za izdajo vozniških dovoljenj in policijske službe izhajajo iz načela, da so nemški organi pristojni za odvzem tujih vozniških dovoljenj, če so iz prometnega prekrška, storjenega v Nemčiji, razvidni znaki nesposobnosti za vožnjo.

40. S. Aykul je na Verwaltungsgericht Sigmaringen 19. oktobra 2012 vložila pritožbo in predlog za izdajo začasne odredbe, ker naj nemški organi ne bi bili pristojni za preverjanje sposobnosti za vožnjo.

41. Potem ko je Landratsamt Ravensburg organ Bezirkshauptmannschaft Bregenz obvestilo o navedeni zadevi, je ta organ navedel, da pogoji za ukrepanje avstrijskih organov v zvezi s cestnim prometom v skladu z avstrijsko zakonodajo niso izpolnjeni.

42. Landratsamt Ravensburg je z odločbo z dne 15. novembra 2012 razglasilo ničnost takojšnjega izvajanja njegove odločbe z dne 17. septembra 2012. Verwaltungsgericht Sigmaringen je po tej razglasitvi ničnosti končalo postopek za izdajo začasne odredbe s sklepom z dne 29. septembra 2012.

43. Regierungspräsidium Tübingen (regionalni svet mesta Tübingen, Nemčija) je zavrnil pritožbo S. Aykul z odločbo z dne 20. decembra 2012, pri čemer je navedel, da je odvzem avstrijskega vozniškega dovoljenja poznejši ukrep, ki naj bi ga zajemal člen 8(4) Direktive 91/439, kar je S. Aykul na predložitvenem sodišču izpodbijala.

44. Organ Bezirkshauptmannschaft Bregenz je v odgovoru na vlogo Verwaltungsgericht Sigmaringen 13. marca 2013 znova navedel, da pogoji za ukrepanje avstrijskih organov v zvezi z vozniškim dovoljenjem v skladu z avstrijsko zakonodajo niso izpolnjeni. Navedel je, da avstrijski organi S. Aykul še naprej štejejo za sposobno za vožnjo, zato naj bi ohranila avstrijsko vozniško dovoljenje.

45. Ker je imelo Verwaltungsgericht Sigmaringen pomisleke glede skladnosti nemške zakonodaje z obveznostjo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki so jih izdale države članice, je Verwaltungsgericht Sigmaringen prekinilo postopek in Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:

„1. Ali je nacionalna ureditev Zvezne republike Nemčije, v skladu s katero se mora pravica do uporabe tujega vozniškega dovoljenja v Nemčiji v upravnem postopku naknadno odvzeti, če imetnik tujega vozniškega dovoljenja v Nemčiji s tem dovoljenjem motorno vozilo vozi pod vplivom nedovoljenih drog, zaradi česar po nemških predpisih ni več sposoben za vožnjo, v nasprotju z dolžnostjo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki jih izdajajo države članice, iz člena 2(1) Direktive 2006/126/ES?

2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali to velja, tudi če država izdajateljica kljub seznanjenosti z vožnjo pod vplivom drog ne ukrepa, zaradi česar nevarnost, ki jo povzroča imetnik tujega vozniškega dovoljenja, še vedno obstaja?

3. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali lahko Zvezna republika Nemčija ponovno dodelitev pravice do uporabe tujega vozniškega dovoljenja v Nemčiji pogojuje z izpolnitvijo nacionalnih pogojev za ponovno pridobitev tega dovoljenja?

4. (a) Ali upoštevanje načela teritorialnosti kazenske in policijske zakonodaje iz člena 11(2) Uredbe 2006/126/ES pomeni, da lahko namesto države izdajateljice na podlagi prava o vozniških dovoljenjih ukrepa druga država članica? Ali je zaradi upoštevanja tega načela mogoče z varnostnim ukrepom, ki je določen v kazenskem pravu, naknadno odvzeti pravico do uporabe tujega vozniškega dovoljenja v Nemčiji?

(b) Če je odgovor na točko (a) četrtega vprašanja za predhodno odločanje pritrdilen, ali je ob upoštevanju dolžnosti vzajemnega priznavanja za ponovno dodelitev pravice do uporabe tujega vozniškega dovoljenja v Nemčiji pristojna država članica, ki je izrekla varnostni ukrep, ali država izdajateljica?“

III – Presoja

A – Uvodne ugotovitve

1. Pravo Unije, ki se uporablja ratione temporis

46. V predložitveni odločbi in v pisnih stališčih, predloženih Sodišču, je navedeno napotovanje na določbe Direktive 91/439 in določbe Direktive 2006/126.

47. Treba je poudariti, da člen 11(2) Direktive 2006/126, ki ga je navedlo predložitveno sodišče v svojih vprašanjih, na datum dejanskega stanja iz spora o glavni stvari še ni začel veljati.

48. Navedeno dejansko stanje je namreč nastopilo 11. maja 2012, ko je policija preverjala S. Aykul, in 17. septembra 2012, ko je Landratsamt Ravensburg odločilo, da ji odvzame avstrijsko vozniško dovoljenje.

49. Na podlagi prvega odstavka člena 17 Direktive 2006/126 je Direktiva 91/439 razveljavljena z učinkom od 19. januarja 2013. V skladu s členom 18, drugi odstavek, Direktive 2006/126 se nekatere njene določbe vseeno uporabljajo od 19. januarja 2009. To velja med drugim za člena 2(1) in 11(4), pri čemer drugi člen nadomešča člen 8(4) Direktive 91/439, navedene v predložitveni odločbi. Člena 11(2) Direktive 2006/126 pa ni med določbami, ki se uporabljajo od 19. januarja 2009. Še naprej se torej uporablja člen 8(2) Direktive 91/439.

50. Sodišče je poleg tega navedlo, da člen 2(1) Direktive 2006/126 sicer določa vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj, ki so jih izdale države članice, vendar naj bi člen 11(4), drugi pododstavek, navedene direktive določal, da država članica zavrne priznanje veljavnosti vsakega vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica osebi, katere vozniško dovoljenje je na ozemlju prve države članice omejeno, začasno odvzeto ali odvzeto, in to ne glede na to, ali je bilo izdano pred datumom, ko se je začela uporabljati ta določba.(11)

51. V skladu z ustaljeno sodno prakso, ki temelji na nuji, da se predložitvenemu sodišču da koristen odgovor,(12) je treba preoblikovati vprašanja zaradi razlage določb prava Unije, ki so se uporabljale na datum dejanskega stanja iz spora o glavni stvari, to je v obravnavanem primeru člen 8(2) Direktive 91/439, katerega vsebina je v bistvu enaka vsebini člena 11(2) Direktive 2006/126, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče.

52. V teh okoliščinah je torej treba preučiti vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče z vidika členov 2(1) in 11(4) Direktive 2006/126 ter člena 8(2) Direktive 91/439.

2. Obravnava vprašanj za predhodno odločanje

53. Menim, da je treba obravnavati vsa vprašanja, predložena Sodišču.

54. Odgovor na vprašanja, ki se nanašajo na načelo vzajemnega priznavanja vozniškega dovoljenja, odstopanja od tega načela in obseg takih odstopanj (prvo in drugo ter četrto vprašanje (a)), bo namreč izhajal iz odgovora na vprašanje, kateri organi so pristojni za odločanje, ali je imetnik vozniškega dovoljenja znova sposoben za vožnjo na ozemlju države članice, v kateri je bila storjena kršitev.

B – Vprašanja

55. Iz vprašanj, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht, dejansko razumem, da Sodišče sprašuje:

– ali država članica, na ozemlju katere imetnik vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, začasno prebiva, lahko ne prizna veljavnosti tega vozniškega dovoljenja po kršitvenem ravnanju njegovega imetnika – v obravnavanem primeru vožnje pod vplivom prepovedanih drog – ki je bilo storjeno in kaznovano na tem ozemlju v skladu z nacionalnim zakonom po izdaji navedenega vozniškega dovoljenja, in

– a li je mogoče s samim nacionalnim zakonom – z izvzetjem zakona države članice izdajateljice – določiti pogoje, ki jih bo moral imetnik vozniškega dovoljenja izpolnjevati za ponovno pridobitev pravice do vožnje na ozemlju države članice, v kateri je bila storjena kršitev.

56. Najprej je treba ugotoviti, da se obravnavana zadeva ne nanaša na izpodbijanje pogojev za „izdajo“ vozniškega dovoljenja S. Aykul glede na člen 7(1)(b) Direktive 91/439 in člen 7(1)(a) Direktive 2006/126.

57. Kot upravičeno poudarja poljska vlada, se predmet spora nanaša na odločbo o odvzemu vozniškega dovoljenja na podlagi ravnanja tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, storjenega „po“ izdaji tega dovoljenja, pri čemer so nemški organi tako ravnanje opredelili kot ogrožanje varnosti v cestnem prometu. Nikakor ne gre za zavrnitev spoštovanja presoje sposobnosti za vožnjo, ki jo je v skladu s svojimi predpisi opravila država članica izdajateljica „na datum izdaje vozniškega dovoljenja“.(13)

58. Sodišče je v zvezi s tem večkrat razsodilo, da je „dejstvo, da ima nekdo vozniško dovoljenje, ki ga je izdala država članica, treba šteti za dokaz, da je imetnik tega dovoljenja na dan, ko mu je bilo izdano , izpolnjeval [minimalne] pogoje[, določene s pravom Unije]“.(14)

59. Zvezna republika Nemčija v obravnavani zadevi izpodbija pogoje za imetje vozniškega dovoljenja S. Aykul ne na dan, ko ji je bilo to izdano, temveč po njenem ravnanju na ozemlju te države po izdaji tega dovoljenja.

60. S. Aykul je bilo namreč zaradi vožnje motornega vozila na nemškem ozemlju pod vplivom prepovedanih drog odvzeto njeno avstrijsko vozniško dovoljenje. Zaradi te kazni ji je bila zavrnjena pravica do uporabe tega dovoljenja na nemškem ozemlju. S. Aykul torej lahko še naprej vozi po ozemlju vseh držav članic, razen Zvezne republike Nemčije, v kateri je storila kršitev.

61. Težava je torej v obravnavanem primeru povezana z naložitvijo te kazni, zaradi katere nemški organi S. Aykul na svojem ozemlju ne priznavajo pravice do vožnje, ker po kršitvenem ravnanju ne bi bila več sposobna za vožnjo.

62. Z drugimi besedami, ali je mogoče takšno zavrnitev veljavnosti tujega vozniškega dovoljenja odobriti na podlagi dopustnih odstopanj od načela vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj iz člena 2(1) Direktive 2006/126?

63. V skladu z ustaljeno sodno prakso je v postopku sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenem s členom 267 PDEU, naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče za razlago vseh določb prava Unije, ki jih nacionalno sodišče potrebuje za odločitev, po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu predložena.(15)

64. Pri tem lahko Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, ob upoštevanju predmeta spora o glavni stvari izbere pravila in načela prava Unije, ki jih je treba razložiti.(16)

65. Menim, da se člen 8(2) Direktive 91/439, na katerega se je sklicevalo predložitveno sodišče v svojih vprašanjih, ne more uporabiti v obravnavani zadevi. Nasprotno, v skladu s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 mu je treba dati koristen odgovor.

1. Člen 8(2) Direktive 91/439 se ne uporablja

66. Pomembno je opozoriti, da je sistem, vzpostavljen z Direktivo 91/439 za izdajo vozniških dovoljenj, sistem teritorialne pristojnosti. Za navedeno izdajo je odgovorna država članica, ki je teritorialno pristojna na podlagi kraja običajnega prebivališča, ki mora zato izpolnjevati „minimalne“ predpise, naložene z navedeno direktivo, kar so očitno nujni pogoji za utemeljitev vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj.

67. Po navedeni izdaji in potem ko so osebe izvajale pravico do prostega gibanja, sta mogoči dve vrsti položajev.

68. Prvi položaj je tisti, v katerem imetnik vozniškega dovoljenja spremeni običajno prebivališče, in v tem primeru lahko nova država članica prebivališča na podlagi teritorialne pristojnosti, ki se tedaj prenese nanjo, v skladu s svojim kazenskim in policijskim pravom uveljavi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu ali razveljavitvi pravice do vožnje in po potrebi zamenja to dovoljenje.

69. To je primer, ki ga je v času dejanskega stanja urejal člen 8(2) Direktive 91/439, ki – naj spomnim – določa, da „[o]b upoštevanju načela teritorialnosti kazenske in policijske zakonodaje lahko država članica, v kateri ima imetnik vozniškega dovoljenja, izdanega v drugi državi članici, običajno prebivališče, uporabi svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu, odvzemu ali razveljavitvi pravice do vožnje in, če je potrebno, v ta namen zamenja dovoljenje.“

70. To določbo je treba brati v povezavi s prvo in deseto uvodno izjavo Direktive 91/439, ki določata, da je za olajšanje gibanja oseb, „ki se nastanijo v drugi državi članici, kot pa so opravile vozniški izpit“, zaželeno, da bi obstajalo vozniško dovoljenje, ki bi bilo v državah članicah vzajemno priznano, vendar da je iz razlogov, povezanih s prometno varnostjo in cestnim prometom, potrebno, da lahko navedene države za vse imetnike dovoljenj, „ki so na njihovem ozemlju pridobili običajno prebivališče“, uporabljajo svoje državne predpise o odvzemu, začasnem odvzemu in preklicu vozniških dovoljenj.

71. Iz besedila člena 8(2) Direktive 91/439 v povezavi z njeno prvo in deseto uvodno izjavo, je razvidno, da ureja primer, v katerem je prebivališče imetnika vozniškega dovoljenja v drugi državi članici, kot je država članica izdajateljica tega dovoljenja. Če ta oseba stori kršitev na ozemlju države članice prebivališča, lahko ta država članica v skladu s členom 8(2) Direktive 91/439 uporablja svoje nacionalne predpise o omejitvi, začasnem odvzemu ali razveljavitvi pravice do vožnje, ki jo je dodelila druga država članica.(17)

72. Očitno je torej, da se določbe člena 8(2) Direktive 91/439 in odslej določbe člena 11(2) Direktive 2006/126 uporabljajo le pri prenosu običajnega prebivališča. To bi bil primer, v katerem bi imela S. Aykul običajno prebivališče v Nemčiji. Toda v obravnavanem primeru ni tako, saj navedena oseba običajno prebiva v Avstriji.

73. Drugi mogoči položaj je, da imetnik vozniškega dovoljenja samo začasno prebiva na ozemlju druge države članice. Ta položaj po mojem mnenju ureja člen 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126.

2. Uporablja se člen 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126

74. Člen 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 se uporablja ne le ratione temporis , kot sem navedel prej, temveč tudi ratione materiae .

75. Naj spomnim, da je v tej določbi navedeno:

„ Država članica zavrne priznanje veljavnosti vsakega vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica osebi, čigar [katere] vozniško dovoljenje je na ozemlju prve države članice omejeno, začasno odvzeto ali odvzeto“.(18)

76. Navedena določba po mojem mnenju ureja primer, kakršen je obravnavani, v katerem se kazen lahko naloži na podlagi kazenskega in policijskega prava države članice, v kateri je bila storjena kršitev, ne da bi bila to država izdajateljica dovoljenja ali država običajnega prebivališča.(19)

77. Komisija je med obravnavo dala „zgodovinsko“ razlago člena 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126, v skladu s katero se je člen 8(4) Direktive 91/439 nanašal na njen člen 8(2) in da je tako lahko zadevna država članica le država članica običajnega prebivališča. Po mnenju Komisije naj bi bila opustitev napotovanja na državo članico običajnega prebivališča v odstavku 2 le napaka zakonodajalca Unije, ki bi jo bilo torej treba popraviti.

78. S tako razlago se ne morem strinjati.

79. Zdi se mi namreč, da se določbe iz člena 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari uporabljajo samostojno, in to glede na odstavek 2 tega istega člena in odstavek 2 člena 8 Direktive 91/439, z enakim besedilom, ki se uporablja. Ta neodvisnost v skladu z mojo analizo izključuje, da se uporabi le v primeru prenosa običajnega prebivališča. V zvezi s tem je mogoče navesti več argumentov.

80. Najprej naj pripomnim, da je iz naslova člena 11 Direktive 2006/126 razvidno, da se nanaša na „različne“ določbe, zaradi česar se mi zdi, da po definiciji izhaja, da te med seboj niso nujno povezane.

81. Poleg tega poudarjam, da je zakonodajalec Unije odstavek 4 tega člena ločil od njegovega odstavka 2, saj je bil njegov datum začetka veljavnosti štiri leta zgodnejši v primerjavi s to zadnjo določbo, kar po mojem mnenju ni ravno skladno z neločljivostjo navedb iz tega člena.

82. Nazadnje zlasti ugotavljam, da različne določbe odstavka 4 člena 11 urejajo očitno različne primere. Prvi in zadnji pododstavek navedenega odstavka se tako uporabljata v primerih, v katerih zadevna država članica ukrepa kot država članica izdajateljica.(20) Drugi pododstavek navedenega odstavka pa ureja povsem drugačen položaj, v katerem država članica za dovoljenje, ki ga je izdala država članica izdajateljica, naloži omejitve, izhajajoče iz uporabe njenega zavezujočega nacionalnega zakona, kazenskega ali policijskega prava, za kar gre vsekakor v obravnavani zadevi. Določbe člena 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 so torej pomensko jasne, ne da bi jih bilo treba povezovati z odstavkom 2 tega člena.

83. Določbe člena 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 pa se nanašajo na načelo teritorialnosti, saj se nanašajo na omejitev veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, na ozemlju države članice.

84. Dvom je v obravnavani zadevi toliko manjši, ker nova opredelitev, ki jo je uporabil zakonodajalec Unije, odraža težnjo po zaostritvi, ki je ne bi bilo mogoče doseči, če bi bila trditev S. Aykul sprejeta. Člen 8(2) Direktive 91/439 je namreč državam članicam puščal diskrecijsko pravico v zvezi z zavrnitvijo priznanja veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, člen 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 pa jim v svojem besedilu odslej tako zavrnitev nalaga.

85. Dejanska posledica take zaostritve je poleg tega omejitev vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki je skladna z namenom sistema, saj vzajemno priznavanje spodbuja prosto gibanje, njegova omejitev zaradi kršitve pa – s kaznovanjem lahkomiselnega ravnanja in s ciljem odprave morebitnega vira nevarnosti – okrepi varnost v cestnem prometu in s tem prosto gibanje, kar je cilj Direktive 2006/126.(21) Časovna in prostorska omejitev vzajemnega priznavanja je v obravnavanem primeru potrebna zaradi izognitve obratnemu učinku od tistega, ki se zahteva z Direktivo 2006/126, in sicer v odstavku 4 njenega člena 11, to je povečanje varnosti s poostritvijo kazenskih ukrepov zoper nevarno ravnanje. Pri tem lahko samo poudarim, da je predčasna uporaba odstavka 4 navedenega besedila izraz jasne volje zakonodajalca Unije.

86. Kakšen bi bil namreč polni učinek navedene direktive, če organi države članice ne bi mogli naložiti kazni državljanom Unije, ki storijo kršitve na njihovem ozemlju, ker naj bi se samo „gibali“ na njihovem ozemlju? To bi privedlo do dopustitve, da teh državljanov ne bi bilo mogoče kaznovati, čeprav pomenijo tveganje zase in za druge udeležence v cestnem prometu.

87. Priznanje veljavnosti vozniškega dovoljenja v obravnavanem primeru bi bilo v nasprotju z navedenim ciljem izboljšanja varnosti v cestnem prometu.

88. Sodišče je poleg tega glede na navedeno novo opredelitev, ki jo je uporabil zakonodajalec Unije, razsodilo, da je treba šteti, da razlika med besediloma člena 8(4) Direktive 91/439 in člena 11(4) Direktive 2006/126 ni takšna, da bi posegla v pogoje, kot izhajajo iz sodne prakse Sodišča, pod katerimi je bilo na podlagi določb Direktive 91/439 priznanje vozniškega dovoljenja mogoče zavrniti, odslej pa ga je na podlagi določb Direktive 2006/126 treba zavrniti.(22)

89. Dodalo je, da trditev, da člen 8(4) Direktive 91/439 pomeni izjemo od splošnega načela vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj in se zato razlaga ozko,(23) še naprej velja glede obveznosti, ki je odslej določena v členu 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126.(24)

90. Poleg tega pa je Sodišče pojasnilo, da okoliščine, ki omogočajo nepriznanje vozniškega dovoljenja iz člena 8(2) in (4) Direktive 91/439, niso omejene na primer, ko imetnik vozniškega dovoljenja zahteva njegovo zamenjavo. Cilj navedene določbe je tudi, da lahko država članica na svojem ozemlju uporabi svoje določbe o odvzemu, začasnem odvzemu ali razveljavitvi vozniškega dovoljenja, kadar je imetnik takega dovoljenja na primer naredil prekršek.(25)

91. Zdaj je treba določiti, ali je ukrep odvzema po svoji naravi zajet s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126. Z drugimi besedami, ali je razlikovanje med kazensko naravo in upravno naravo kazni veljavno?

92. V obravnavani zadevi je državno tožilstvo Ravensburg brez nadaljnjih ukrepov ustavilo kazenski preiskovalni postopek.(26) Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je ukrep odvzema vozniškega dovoljenja S. Aykul sprejelo Landratsamt Ravensburg, ki je upravno sodišče, v njej pa je navedeno tudi, da ta ukrep temelji na zakonodaji o vozniškem dovoljenju. Če se torej pojavijo dvomi glede sposobnosti za vožnjo, je v nemškem pravnem redu na prvem mestu določeno njeno preverjanje, in če se ugotovi, da sposobnosti za vožnjo ni ali je ni več, nemški zakon uradu za izdajo vozniškega dovoljenja nalaga, naj to dovoljenje odvzame. Predložitveno sodišče navaja, da v zvezi s tem ni diskrecijske pravice.(27)

93. Čeprav se Komisija sklicuje na člen 11(2) Direktive 2006/126,(28) se ne strinja s stališč em, da je mogoče odvzem vozniškega dovoljenja zaradi nesposobnosti za vožnjo šteti za varnostni ukrep, ki je določen v kazenskem pravu,(29) in da zato spada v kazensko pravo, zajeto z izjemo v zvezi z načelom teritorialnosti kazenskega in policijskega prava.(30)

94. Ne morem se strinjati s to možnostjo, ki jo je med obravnavo podpirala S. Aykul.

95. Kot sem predhodno navedel, člen 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 po mojem mnenju ureja primer, kakršen je obravnavani, v katerem se lahko kazen naloži na podlagi kazenskega in policijskega prava države članice, in sicer tiste, v kateri je bila storjena kršitev.

96. Izraza „kazensko pravo“ in „policijsko pravo“ se pojavita v členu 8(2) Direktive 91/439 v delu stavka „[o]b upoštevanju načela teritorialnosti kazenskega in policijskega prava“. Vendar niti v besedilu navedene direktive niti v besedilu Direktive 2006/126 niso opredeljeni niti ta del stavka niti pojmi v njem, sodna praksa pa ne vsebuje navedbe glede razlage, ki bi jo bilo treba dati v povezavi z njim.

97. Izraz „kazensko pravo“ sam po sebi zadostuje. Kar pa zadeva pojem „policijsko pravo“,(31) je ob njem takoj mogoče pomisliti na pojem upravne policije. Navedena pojma se nesporno nanašata na pojem javnega reda v državi, ki se uporablja znotraj njenih teritorialnih meja.

98. Ker povzročitev kršitev ogroža državljane zaradi tveganja in nevarnosti, ki ju povzročijo, posega v navedeni javni red in upravičuje kazen.

99. Ta ima lahko glede na svojo naravo, težo in organizacijo sodišč, ki lahko vključuje ločitev upravnih in sodnih aktov ali pa tudi ne, različne oblike, vendar je cilj vseh isti in v obravnavanem primeru določen z Direktivo 2006/126.

100. Uporaba obeh navedenih pojmov, to sta „kazensko pravo“ in „policijsko pravo“, še zdaleč ne kaže na razliko, temveč, nasprotno, vnaša dopolnjevanje.

101. Poleg tega se mi zdi, da je to dopolnjevanje naloženo s pojmom „kazenske zadeve“, kakor ga je izpeljalo Evropsko sodišče za človekove pravice.

102. Kot sem namreč navedel v okviru sklepnih predlogov v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Komisija/Parlament in Svet (C‑43/12, EU:C:2014:298), je navedeno sodišče sprejelo funkcionalen pristop pri opredelitvi tega, kar izhaja iz kazenskih zadev v okviru člena 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950. Skliceval sem se na njegovo sodbo v zadevi Öztürk proti Nemčiji z dne 21. februarja 1984,(32) ki se nanaša na kršitve v cestnem prometu. Z upoštevanjem tega pristopa ni dvoma, da imajo kršitve v cestnem prometu kazensko naravo, saj se zanje v državah članicah naložijo kazni, ki imajo hkrati kaznovalno in odvračilno naravo. Ni torej tako pomembno, da kazni spadajo v represivno upravno pravo ali kazensko pravo držav članic.(33)

103. Dopolnjevanje obeh navedenih pojmov se mi zdi prav tako razvidno iz poteka nacionalnega postopka.

104. Prav zato je namreč pravosodni organ pregona na podlagi storjene kršitve, ki se v pravu kaznuje hkrati po kazenski in upravni poti, odločil, da – s tem ko je končal kazenski postopek – raje izbere upravno pot, ki je nedvomno hitrejša in cenejša, za kršitev, katere preprostost z vidika prava in dejanskega stanja nedvomno ni upravičevala teže običajnega kazenskega postopka.

105. Ta odločitev, za katero daje možnost zakon in ki jo je sprejelo državno tožilstvo, kaže na klasičen sistem, ki se v nekaterih državah imenuje „presoja smotrnosti pregona“, kar je dvomljiv pojem in bi ga raje nadomestil s pojmom „presoja sorazmernosti pregona“. Pri tej metodi gre ne glede na njeno ime za običajno postopkovno pot, ki je del celostne, usklajene in sorazmerne presoje in uporabe kaznovanja posega v javni red v državi.

106. Za uporabo tega dopolnjevanja v primeru S. Aykul je torej treba po mojem mnenju poiskati konkretno rešitev.

107. Nemški zakon, ki se uporablja teritorialno, namreč v primeru S. Aykul določa, da se navedena kršitev kaznuje z začasnim odvzemom pravice do vožnje – kar je takojšnja sankcija, ne le zaradi oddolžitve za napako, temveč tudi zaradi morebitne nevarnosti za druge udeležence, izhajajoče iz tega, da S. Aykul uživanja marihuane ne loči od vožnje vozil – in da lahko S. Aykul po opravljenem začasnem odvzemu ponovno pridobi pravico do vožnje na nemškem ozemlju, šele ko uspešno izpolni zahteve, povezane z zdravniškim pregledom. Navedena kombinacija obeh vidikov, to je kazni skupaj z ukrepi, v nekaterih zakonodajah imenovanimi „varnostni ukrepi“, katerih cilj je preprečevanje ponovitve nevarnega kršitvenega položaja, je v sodobnih zakonodajah povsem običajna.

108. Čeprav je ukrep odvzema po mojem mnenju po naravi vsekakor zajet s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126, je treba zdaj izpeljati posledice iz uporabe načela teritorialnosti kazenskega in policijskega prava.

3. Priznanje kazenske odločbe o vozniškem dovoljenju v drugih državah članicah

109. V skladu z načelom teritorialnosti kazenskega in policijskega prava mora oseba, ki vozi na območju države članice, spoštovati zakone te države.

110. Kot poudarja poljska vlada(34) in priznava tožeča stranka iz postopka v glavni stvari,(35) je Sodišče že razsodilo, da je samo država članica, na ozemlju katere je prišlo do kršitve, pristojna za sankcioniranje tovrstnih kršitev, če je potrebno tudi za ukrep odvzema vozniškega dovoljenja.(36)

111. Zoper S. Aykul je bil sprejet ukrep odvzema avstrijskega vozniškega dovoljenja, zaradi česar ne more več voziti na nemškem ozemlju, dokler ne dokaže, da je znova sposobna za vožnjo na tem ozemlju. Predložitveno sodišče je postavilo vprašanje, kateri organi so pristojni za preverjanje te sposobnosti.

112. Sodišče je večkrat menilo, da je sposobnost za vožnjo pogoj za „izdajo“ vozniškega dovoljenja, ki ga lahko preverja le država članica izdajateljica.(37) Vendar smo videli, da se v zadevi v glavni stvari sposobnost za vožnjo ne izpodbija na stopnji izdaje dovoljenja, temveč po kršitvenem ravnanju imetnika tega vozniškega dovoljenja, katerega kaznovanje ima učinek le na ozemlju države članice, v kateri je bila storjena kršitev.

113. Tako kot poljska vlada menim, da morajo zato zaradi uporabe načela teritorialnosti kazenskega in policijskega prava organi države članice, na ozemlju katere je bila storjena kršitev, določiti, ali je imetnik tujega vozniškega dovoljenja znova sposoben za vožnjo na njenem ozemlju.

114. To, da se državi članici izdajateljici pusti uporaba njenih pravil za preverjanje sposobnosti, da bi imetnik vozniškega dovoljenja znova pridobil pravico do vožnje na ozemlju države članice, v kateri je storil kršitev, se mi namreč ne zdi smiselno.

115. Kot upravičeno navaja poljska vlada, ker je bila pravica do vožnje izgubljena na podlagi pravil, ki se ne uporabljajo v državi članici izdajateljici,(38) bi bilo težko pričakovati, da ta država članica izvede postopek ponovne pridobitve navedene pravice v skladu s svojimi pravili presoje.(39)

116. Upoštevanje izključne pristojnosti države članice izdajateljice bi namreč lahko vodilo v nasprotni rešitvi, in sicer v položaju, v kakršnem je S. Aykul, bi lahko navedena država sama preverila, da so pogoji, naloženi z zakonom, ki velja za kraj storjene kršitve, izpolnjeni – vidimo, da takšna rešitev ne vključuje le tega, da ena država članica prizna sodno odločbo druge države članice – ali zavrne priznanje predpisov iz zakona države članice, v kateri je bila storjena kršitev, ker jih ni v zakonu države članice izdajateljice. Avstrija je zavzela to zadnje stališče, ki ga je podprla Komisija.

117. Če se sprejme ta zadnja predpostavka, bi bilo nujno treba priznati, da bi Direktiva 2006/126 v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, učinkovala tako, da bi se kazensko pravo držav članic uskladilo v korist države članice izdajateljice, vendar z učinkom, omejenim na ozemlje države članice, v kateri je bila storjena kršitev. Zdi se mi zelo težko trditi, poleg tega pa še implicitno, da je to ena največjih novosti, zahtevanih z navedeno direktivo.

118. Nasprotno država članica, v kateri je bila storjena kršitev, po izvršeni kazni za ponovno dodelitev pravice do vožnje na svojem ozemlju ne more zahtevati pogojev, ki bi bili bolj omejevalni kot pogoji, zahtevani z navedeno direktivo, kadar obravnava pogoje, ki jih je treba izpolniti ob izdaji vozniškega dovoljenja. Z drugimi besedami, zahteva po tem, da je treba v primeru, kakršen je primer S. Aykul, opraviti zdravniški pregled, omogoča samo ugotovitev, ali ima kaznovana oseba odslej zagotovila, zahtevana z Direktivo 2006/126, nič več in nič manj. V zvezi s tem člen 7(1)(a) Direktive 2006/126 določa, da se vozniško dovoljenje izda samo kandidatom, ki so opravili preizkus spretnosti in ravnanja ter teoretični preizkus in ki izpolnjujejo zdravniške standarde v skladu z določbami prilog II in III k navedeni direktivi.

119. Iz točk 15 in 15.1 Priloge III k Direktivi 2006/126 izhaja, da se vozniška dovoljenja ne smejo izdati ali podaljšati kandidatom oziroma voznikom, ki so odvisni od drog ali pa od njih niso odvisni, vendar jih redno uživajo ali zlorabljajo.

120. Cilj postopka, ki je določen z nemškim pravom v skladu s točkama 15 in 15.1 Priloge III k Direktivi 2006/126 in se izvede po storitvi kršitve, je prav preveriti, ali je zadevna oseba še vedno pod vplivom drog ter ali ne pomeni več nevarnosti zase in za druge udeležence v cestnem prometu.

121. Čeprav so organi države članice, na ozemlju katere je bila storjena kršitev, vsekakor pristojni za preverjanje, ali je imetnik vozniškega dovoljenja znova sposoben za vožnjo na njenem ozemlju, je treba vseeno preveriti, ali se z ukrepom odvzema na podlagi morebitnih drugih predpisov ali zaradi drugih njegovih učinkov, zlasti glede njihovega trajanja, ne obidejo določbe prava Unije.(40)

122. Sodišče je v zvezi s tem že razsodilo, da se država članica ne more sklicevati na člen 8(4) Direktive 91/439 za to, da osebi, ki ji je bilo na njenem ozemlju odvzeto ali preklicano vozniško dovoljenje, ki ga je izdala ta država članica, za nedoločen čas ne bi priznala veljavnosti dovoljenja, ki ji ga lahko pozneje, to je po obdobju prepovedi, izda druga država članica.(41)

123. Taka razlaga po mojem mnenju velja a fortiori v obravnavanem primeru, v katerem se država članica ne more sklicevati na člen 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126, za to, da osebi za nedoločen čas ne bi priznala veljavnosti dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, če je bil zoper imetnika tega dovoljenja na ozemlju prve države članice sprejet omejevalen ukrep.

124. Če bi se namreč država članica lahko sklicevala na svoje nacionalne določbe, da bi neomejeno nasprotovala priznanju dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, bi bilo s tem zanikano načelo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ki je temelj sistema, uvedenega z Direktivo 91/439.(42)

125. Preučiti je torej treba, ali Zvezna republika Nemčija z uporabo svojih pravil dejansko neomejeno nasprotuje priznanju vozniškega dovoljenja, ki so ga izdali avstrijski organi.

126. Naj spomnim, da je bila S. Aykul v skladu z nemškim pravom naložena globa in da ji je bilo za en mesec odvzeto vozniško dovoljenje le na nemškem ozemlju. Ima možnost, da zaprosi za ponovno dodelitev dovoljenja za vožnjo motornih vozil v Nemčiji na podlagi avstrijskega vozniškega dovoljenja. V zvezi s tem je mogoče sposobnost za vožnjo motornih vozil, ki je zadostna za udeležbo v cestnem prometu v Nemčiji, priznati, šele ko bo S. Aykul predložila pozitivno poročilo, ki ga pripravi center za nadzor sposobnosti za vožnjo, uradno priznan v Nemčiji. Za pozitivno poročilo bi bilo treba na splošno dokazati enoletno opustitev uživanja drog.

127. Po mojem mnenju se z nacionalnimi predpisi, ki se uporabljajo, časovno podaljšajo učinki ukrepa odvzema, vendar zanje ne velja, da za nedoločen čas nasprotujejo priznanju veljavnosti dovoljenja, saj, kot je navedla nemška vlada v pisnem odgovoru na vprašanje Sodišča, je treba v primeru nepredložitve pozitivnega medicinsko-psihološkega izvedenskega mnenja in v primeru, če gre za vozniško dovoljenje EU ali EGS, pravico do uporabe tujega vozniškega dovoljenja priznati tudi, če je bil vpis nesposobnosti izbrisan iz registra sposobnosti za vožnjo.(43)

128. V primeru S. Aykul bi moral biti rok za izbris glede na dokaze, ki jih je predložila navedena vlada, v skladu s členom 29(1), točka 2(b), StVG pet let, saj se za vožnjo pod vplivom prepovedanih drog, ki posebno ogroža varnost v cestnem prometu, odvzameta dve točki kot upravna sankcija ali kot prilagojena upravna kršitev. S. Aykul bo lahko po izteku tega roka v Nemčiji znova uporabljala avstrijsko vozniško dovoljenje, ne da bi ji bilo treba predložiti pozitivno medicinsko-psihološko izvedensko mnenje.(44)

129. To, da za ponovno pridobitev vozniškega dovoljenja na nemškem ozemlju velja ukrep pozitivnega medicinsko-psihološkega izvedenskega mnenja, ki ga pripravi center za nadzor sposobnosti za vožnjo, uradno priznan v Nemčiji, se lahko seveda zdi prisilno.(45) V zvezi s tem imam le en pomislek. Menim namreč, da bi morala obstajati možnost, da navedeno potrdilo izda center za nadzor ali enakovreden center s sedežem na ozemlju države članice na podlagi meril iz Direktive 2006/126. Vendar je navedeni ukrep po mojem mnenju učinkovita preventiva, ki lahko okrepi varnost v cestnem prometu.(46)

130. Namen akcijskega programa Komisije je v zvezi s ciljem izboljšanja varnosti v cestnem prometu uporabnike spodbuditi k boljšemu ravnanju, zlasti z večjim spoštovanjem veljavne zakonodaje in s prizadevanjem v boju proti nevarnim praksam.(47)

131. Komisija je v zvezi s tem poudarila pomen izobraževanja, usposabljanja, nadzora in, po potrebi, kaznovanja udeležencev v cestnem prometu, ki so prvi člen v verigi varnosti v cestnem prometu.(48)

132. Navedeni ukrep je torej po mojem mnenju skladen z zgoraj navedeno sodno prakso ter se mi zdi dovolj učinkovit, sorazmeren in odvračilen glede na cilje varnosti v cestnem prometu, ki je že mnogo let glavno vodilo Komisije.(49) Pregon kršitev namreč ne bi bil učinkovit brez odvračilne sankcije.

133. S. Aykul ima vsekakor za ponovno pridobitev pravice do vožnje na nemškem ozemlju na izbiro, da privoli v izvedensko medicinsko mnenje, za kar je potrebno eno leto, ali da počaka pet let na izbris nesposobnosti za vožnjo iz registra.

134. Poleg tega ugotavljam, da v primeru S. Aykul nista ovirana prosto gibanje in prosto prebivanje na ozemlju držav članic Unije, priznana državljanom Unije s členom 21 PDEU, pri čemer je namen Direktive 2006/126 olajšati njegovo izvajanje, saj ima nepriznanje veljavnosti njenega avstrijskega vozniškega dovoljenja le učinek, ki je časovno omejen in poleg tega omejen na nemško ozemlje, ker lahko S. Aykul še naprej vozi po ozemlju drugih držav članic.

135. V zvezi s tem tudi menim, da je nemška ureditev zajeta s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 in ne s členom 8(2) Direktive 91/439. Po mojem mnenju je namreč treba prvo določbo razumeti tako, da lahko dovoljuje, da država članica, na ozemlju katere je bila storjena kršitev, omeji učinke nepriznavanja veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, na svoje ozemlje, uporaba druge določbe pa bi imela zaradi možnosti zamenjave vozniškega dovoljenja učinke v vseh državah članicah.

136. Glede na vse zgornje premisleke menim, da mora Sodišče odgovoriti, da država članica v skladu s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 ne sme priznati veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, če je bilo imetniku vozniško dovoljenje – potem ko je storil prekršek zoper varnost v cestnem prometu, ki je določen v kazenskem pravu, na ozemlju prve države članice po izdaji tega vozniškega dovoljenja – na tem ozemlju odvzeto, ker ni bil več sposoben za vožnjo in je začel ogrožati varnost v cestnem prometu. Imetnik vozniškega dovoljenja bo znova sposoben za vožnjo na navedenem ozemlju, ko bodo izpolnjeni pogoji, določeni z zakonodajo države članice, na ozemlju katere je bila storjena kršitev, če nacionalna pravila ne učinkujejo tako, da nalagajo pogoje, ki niso zahtevani z Direktivo 2006/126 v primeru izdaje navedenega dovoljenja, ali tako, da za nedoločen čas nasprotujejo priznanju veljavnosti vozniškega dovoljenja.

IV – Predlog

137. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht Sigmaringen, odgovori:

Država članica v skladu s členom 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih ne sme priznati veljavnosti vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, če je bilo imetniku vozniško dovoljenje – potem ko je storil kršitev zoper varnost v cestnem prometu, za katero so določene kazni, na ozemlju prve države članice po izdaji vozniškega dovoljenja – na tem ozemlju odvzeto, ker ni bil več sposoben za vožnjo in je začel ogrožati varnost v cestnem prometu. Imetnik vozniškega dovoljenja bo znova sposoben za vožnjo na navedenem ozemlju, ko bodo izpolnjeni pogoji, določeni z zakonodajo države članice, na katere ozemlju je bila storjena kršitev, če nacionalna pravila ne učinkujejo tako, da nalagajo pogoje, ki niso zahtevani z Direktivo 2006/126 v primeru izdaje navedenega dovoljenja, ali tako, da za nedoločen čas nasprotujejo priznanju veljavnosti vozniškega dovoljenja.

(1) .

(2) – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 317. Direktiva, kakor je bila spremenjena z Direktivo Komisije 2009/112/ES z dne 25. avgusta 2009 ((UL L 223), str. 26, v nadaljevanju: Direktiva 91/439).

(3) – UL L 403, str. 18, in – popravek – UL 2009, L 19, str. 67.

(4) – Glej zlasti sodbe Kapper (C‑476/01, EU:C:2004:261); Wiedemann in Funk (C‑329/06 in C‑343/06, EU:C:2008:366); Weber (C‑1/07, EU:C:2008:640); Grasser (C‑184/10, EU:C:2011:324); Akyüz (C‑467/10, EU:C:2012:112) in Hofmann (C‑419/10, EU:C:2012:240).

(5) – Glej člen 1(2) te direktive.

(6) – Običajno prebivališče je v členu 9, prvi odstavek, navedene direktive opredeljeno kot „kraj, kjer oseba običajno živi, to je najmanj 185 dni v koledarskem letu, zaradi osebnih in poklicnih vezi, ali, v primeru osebe brez poklicnih vezi, zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo med to osebo in krajem, kjer živi“.

(7) – Glej uvodno izjavo 1 Direktive 2006/126.

(8) – Opredelitev običajnega prebivališča iz člena 12, prvi odstavek, Direktive 2006/126 je enaka opredelitvi iz člena 9, prvi odstavek, Direktive 91/439.

(9) – BGBl. 2003 I, str. 310, v nadaljevanju: StVG.

(10) – BGBl. 1998 I, str. 2214, v nadaljevanju: FeV.

(11) – Sodba Akyüz (EU:C:2012:112, točka 32).

(12) – Glej sodbi Derudder (C‑290/01, EU:C:2004:120, točki 37 in 38) in Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑157/10, EU:C:2011:813, točke od 17 do 21).

(13) – Glej točki 10 in 11 pisnih stališč poljske vlade.

(14) – Moj poudarek. Glej zlasti sodbe Schwarz (C‑321/07, EU:C:2009:104, točka 77); Grasser (EU:C:2011:324, točka 21) in Hofmann (EU:C:2012:240, točka 46).

(15) – Glej sodbo Le Rayon d'Or (C‑151/13, EU:C:2014:185, točka 25 in navedena sodna praksa).

(16) – Prav tam (točka 26 in navedena sodna praksa).

(17) – Glej točko 3 stališč italijanske vlade.

(18) – Moj poudarek.

(19) – V dopisu ministrstva za promet in infrastrukturo zvezne dežele Baden-Württemberg je bilo navedeno, da besedilo člena 11(4) Direktive 2006/126 drugače od besedila člena 8(2) Direktive 91/439 dovoljuje nepriznavanje ne le v državi članici običajnega prebivališča, temveč tudi v vsaki drugi državi članici (str. 5 francoske različice predložitvene odločbe).

(20) – V skladu s prvim pododstavkom: „[d]ržava članica zavrne izdajo vozniškega dovoljenja“ in v skladu z zadnjim pododstavkom „[d]ržava članica lahko zavrne tudi izdajo vozniškega dovoljenja“.

(21) – Izboljšanje prometne varnosti je postalo glavno vodilo Unije že pred mnogo leti, njeni velikopotezni cilji pa so zmanjšati število prometnih nesreč do leta 2020 (glej Sporočilo Komisije z dne 20. julija 2010 Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij z naslovom Evropski prostor varnosti v cestnem prometu: usmeritve politike na področju varnosti v cestnem prometu v obdobju od 2011 do 2020 (COM(2010) 389 final)).

(22) – Glej sodbo Hofmann (EU:C:2012:240, točka 65).

(23) – Sodba Kapper (EU:C:2004:261, točki 70 in 72 ter navedena sodna praksa). Glej tudi sklep Halbritter (C‑227/05, EU:C:2006:245, točka 26).

(24) – Glej sodbo Hofmann (EU:C:2012:240, točka 71).

(25) – Glej sodbo Kapper (EU:C:2004:261, točka 73).

(26) – Glej str. 3 francoske različice predložitvene odločbe.

(27) – Glej str. 13 francoske različice predložitvene odločbe.

(28) – Naj spomnim, da se v obravnavani zadevi ratione temporis uporablja člen 8(2) Direktive 91/439.

(29) – Predložitveno sodišče za namene obravnavane zadeve uporablja izraz „varnostni ukrep, ki je določen v kazenskem pravu“.

(30) – Glej točke od 39 do 41 stališč Komisije.

(31) – Predložitveno sodišče v predložitveni odločbi navaja, da je zakonodaja o vozniških dovoljenjih del „policijskega prava“ (glej str. 13 in 14 francoske različice predložitvene odločbe).

(32) – Serija A, št. 73, zlasti odstavki od 53 do 56.

(33) – Sklepni predlogi Komisija/Parlament in Svet (C‑43/12, EU:C:2013:534, točka 65).

(34) – Glej točko 25 stališč poljske vlade.

(35) – Glej točko 9 pisnih stališč tožeče stranke iz postopka v glavni stvari.

(36) – Sodba Weber (EU:C:2008:640, točka 38).

(37) – Sodba Hofmann (EU:C:2012:240, točka 45 in navedena sodna praksa).

(38) – Republika Avstrija ne bi preganjala in torej niti kaznovala S. Aykul, če bi storila navedeno kršitev na njenem ozemlju (glej str. od 4 do 6 francoske različice predložitvene odločbe).

(39) – Glej točko 34 stališč poljske vlade.

(40) – Glej v tem smislu sodbo Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, točki 46 in 47 ter navedena sodna praksa).

(41) – Glej sodbo Hofmann (EU:C:2012:240, točka 50 in navedena sodna praksa).

(42) – Glej sodbo Akyüz (EU:C:2012:112, točka 57).

(43) – Glej točko 11 tega pisnega odgovora.

(44) – Glej točko 13 navedenega pisnega odgovora.

(45) – Z medicinsko-psihološkim izvedenskim mnenjem je treba dokazati enoletno opustitev uživanja drog. To opustitev je treba dokazati z zdravstvenimi pregledi, pri čemer je treba v enem letu opraviti najmanj štiri nenapovedane laboratorijske preglede.

(46) – Glej uvodno izjavo 2 Direktive 2006/126.

(47) – Glej str. 4 Sporočila Komisije z naslovom Evropski akcijski program za varnost v cestnem prometu – razpolovitev števila žrtev prometnih nesreč v Evropski uniji do leta 2010: deljena odgovornost (COM(2003) 311 final).

(48) – Glej Sporočilo Komisije, navedeno v opombi 21 (str. 5).

(49) – Glej akcijski program, naveden v opombi 47, ki določa, da „se je treba proti nespoštovanju prometnih pravil […] z uvedbo ukrepov za izboljšanje nadzora in nalaganja učinkovitih kazni, ki so sorazmerne in odvračalne, na ravni Unije“ (str. 10), Resolucijo Sveta z dne 27. novembra 2003 o boju proti vplivu uporabe psihoaktivnih snovi na prometne nesreče, UL C 97, 22.4.2004, str. 1), v kateri je poudarjeno, da je treba „sprejeti vse ustrezne predpise, ki določajo tudi kazni, v zvezi z vozniki vozil pod vplivom psihoaktivnih snovi, ki zmanjšujejo njihovo sposobnost za vožnjo“ (točka 29), in Priporočilo Komisije z dne 6. aprila 2004 o izvrševanju predpisov na področju varnosti v cestnem prometu (UL L 111 z dne 17. 4. 2004, str. 75), ki v uvodni izjavi 9 določa, da „bi morala biti splošna politika držav članic ta, da za kršitve določijo učinkovite, sorazmerne in odvračilne kazni“.