ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑569/15

X

proti

Staatssecretaris van Financiën,

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)

„Predhodno odločanje – Uporaba sistemov socialne varnosti – Delavci migranti – Določitev zakonodaje, ki se uporablja – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Člen 14(2)(b)(i) – Oseba, ki je običajno zaposlena na ozemlju dveh ali več držav članic – Oseba, zaposlena v eni državi članici, ki med neplačanim trimesečnim dopustom opravlja dejavnosti zaposlene osebe v drugi državi članici“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. septembra 2017

Socialna varnost – Zakonodaja, ki se uporablja – Člen 14(2)(b) Uredbe št. 1408/71 – Oseba, ki je običajno zaposlena v več državah članicah – Oseba, ki prebiva in je zaposlena v eni državi članici ter ki v obdobju treh mesecev neplačanega dopusta v tej državi članici opravlja dejavnosti zaposlene osebe v drugi državi članici – Vključitev – Pogoji – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče

(Uredba Sveta št. 1408/71, člen 14(2)(b)(i))

Člen 14(2)(b)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne z dne 17. junija 2008, je treba razlagati tako, da je treba za osebo, ki prebiva in je zaposlena v eni državi članici ter ki za obdobje treh mesecev vzame neplačani dopust in v drugi državi članici opravlja dejavnost zaposlene osebe, šteti, da je običajno zaposlena v obeh državah članicah v smislu te določbe, če, prvič, se v skladu z zakonodajo s področja socialne varnosti prve države članice v tem obdobju dopusta šteje za zaposleno osebo ter, drugič, je dejavnost, ki jo je opravljala v drugi državi članici, običajna in bistvena, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Za presojo običajnosti in bistvenosti dejavnosti, ki so se v tem obdobju opravljale v tej drugi državi članici, je treba zlasti upoštevati trajanje poklicne dejavnosti in naravo plačanega dela, kot sta določena v pogodbah, po potrebi pa tudi resničnost opravljenih dejavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2017, X, C‑570/15, točka 21).

(Glej točki 27 in 29 ter izrek.)
Za pravico do dostopa dokumentov institucij, ki jo javnosti podeljuje Uredba št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, veljajo nekatere omejitve na podlagi javnega ali zasebnega interesa. Natančneje, Uredba št. 1049/2001 v skladu s svojo uvodno izjavo 11 v členu 4 določa ureditev izjem, s katero se pooblaščajo institucije, da zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi njegovo razkritje poseglo v interese, varovane s tem členom. Vendar ker take izjeme odstopajo od načela čim širšega dostopa javnosti do dokumentov, jih je treba razlagati in uporabljati ozko.

Pojem „postopek odločanja“ iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 je treba razumeti tako, da se nanaša na sprejetje odločitve, ne pa da pokriva celoten upravni postopek, ki je do nje pripeljal. Taka razlaga izhaja najprej iz samega besedila navedene določbe in ustreza zahtevi po ozki razlagi.

V zvezi s pravico do dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo institucije in organi Unije, se ta razlaga člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 zahteva tudi glede na namen Uredbe št. 1367/2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Skupnosti. Res je v členu 6 te uredbe navedeno zgolj, da je treba izjemo iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 razlagati ozko, pri čemer ni opredeljen pojem „postopek odločanja“. Vendar je v Aarhurški konvenciji v členu 4(4)(a) določeno, da se lahko zahtevek za informacije o okolju zavrne, če bi razkritje škodljivo vplivalo na zaupnost razprav organov javne oblasti, če tako zaupnost predvideva notranja zakonodaja, ne pa na celotni upravni postopek, na koncu katerega ti organi razpravljajo.

(Glej točke od 62 do 64 in od 76 do 81.)
Zadeva C‑689/15

W. F. Gözze Frottierweberei GmbH

in

Wolfgang Gözze

proti

Verein Bremer Baumwollbörse

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf)

„Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Znamka Evropske unije – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člena 9 in 15 – Prijava znaka bombažni cvet, ki jo vloži združenje – Registracija kot posamezna znamka – Podelitev licence za uporabo te znamke proizvajalcem tekstilnih izdelkov iz bombaža, ki so vključeni v to združenje – Zahteva za ugotovitev ničnosti ali za razveljavitev znamke – Pojem ‚resna in dejanska uporaba‘ – Bistvena funkcija označbe izvora“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. junija 2017

Znamka Evropske unije–Pripombe tretjih oseb in ugovor–Preizkus ugovora–Dokaz o uporabi prejšnje znamke–Resna in dejanska uporaba–Pojem–Namestitev posamezne znamke na proizvode kot oznake kakovosti–Vključitev–Pogoji (Uredba Sveta št. 207/2009, člena 9(1)(b) in 15(1)) Znamka Evropske unije–Odpoved, razveljavitev ali ničnost–Absolutni razlogi za ničnost–Registracija v nasprotju s členom 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009–Znamke, ki zavajajo javnost–Pojem–Imetnik znamke, ki z rednimi nadzori kakovosti pri pridobiteljih licence ne zagotavlja skladnosti pričakovanj javnosti s kakovostjo, ki se jo povezuje s to znamko–Izključitev (Uredba Sveta št. 207/2009, člena 7(1)(g) in 52(1)(a)) Znamka Evropske unije–Kolektivne znamke Evropske unije–Uporaba določb, ki urejajo kolektivne znamke, za posamezne znamke–Neobstoj (Uredba Sveta št. 207/2009, členi od 66 do 74)
Člen 12a, točka 1a, Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 647/2005 z dne 13. aprila 2005, je treba razlagati tako, da obrazec E 101, ki ga izda nosilec, ki ga imenuje pristojni organ v državi članici, na podlagi člena 14(2)(a) Uredbe št. 1408/71 v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 647/2005 z dne 13. aprila 2005, zavezuje tako nosilce socialne varnosti države članice, v katerih se opravlja delo, kot tudi sodišča te države članice, tudi če so slednji ugotovili, da pogoji za opravljanje dejavnosti zadevne zaposlene osebe očitno ne spadajo na stvarno področje uporabe te določbe Uredbe št. 1408/71.

Glede na to, da je Sodišče v svoji sodni praksi določilo postopek, ki ga je treba upoštevati za reševanju morebitnih sporov med nosilci zadevnih držav članic v zvezi z veljavnostjo ali pravilnostjo potrdila E 101, morajo nosilci teh držav, ki uporabljajo uredbi št. 1408/71 in št. 574/72, vključno s Švicarsko konfederacijo, v skladu s Sporazumom ES-Švica upoštevati ta postopek, tudi če bi se ugotovilo, da pogoji za opravljanje dejavnosti zadevnih zaposlenih oseb očitno ne spadajo na stvarno področje uporabe določbe, na podlagi katere je bilo izdano potrdilo E 101.

(Glej točki 53 in 61 ter izrek.)
Člen 288 PDEU je treba razlagati tako, da sam po sebi ne izključuje, da se je zoper subjekt, ki ne ustreza vsem značilnostim iz točke 20 sodbe z dne 12. julija 1990, Foster in drugi (C‑188/89, EU:C:1990:313), v povezavi z značilnostmi iz točke 18 iste sodbe, mogoče sklicevati na določbe direktive, ki lahko imajo neposredni učinek.

Navedeno točko 20 je namreč treba razlagati v povezavi s točko 18 iste sodbe, v kateri je Sodišče poudarilo, da se na take določbe posameznik lahko sklicuje glede organov ali subjektov, ki so bodisi pod pristojnostjo oziroma nadzorom države bodisi imajo posebne pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki. Kot je v bistvu v točkah 53 in 77 sklepnih predlogov navedla generalna pravobranilka, zato pogoja, v skladu s katerima mora biti zadevni organ pod pristojnostjo oziroma nadzorom države in mora imeti posebne pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki, ne moreta biti kumulativna (glej v tem smislu sodbi z dne 4. decembra 1997, Kampelmann in drugi, od C‑253/96 do C‑258/96, EU:C:1997:585, točki 46 in 47, in z dne 7. septembra 2006, Vassallo, C‑180/04, EU:C:2006:518, točka 26).

(Glej točke od 27 do 29 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑126/15

Evropska komisija

proti

Portugalski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države – Trošarine za cigarete – Direktiva 2008/118/ES – Obveznost obračuna – Kraj in čas nastanka obveznosti plačila – Davčne oznake – Prosti pretok trošarinskega blaga – Časovna omejitev trženja in prodaje zavojčkov cigaret – Načelo sorazmernosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. junija 2017

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 2008/118 – Obveznost plačila trošarine – Pogoji za nastanek obveznosti – Nacionalni ukrep, katerega cilj je preprečitev sprostitve v porabo pretiranih količin zavojčkov cigaret ob koncu leta, v pričakovanju zvišanja trošarine – Časovna omejitev trženja in prodaje zavojčkov cigaret – Dopustnost – Ukrep, ki se uporabi tudi če se trošarina ne zviša – Kršitev načela sorazmernosti

(Direktiva Sveta 2008/118, uvodna izjava 31 in členi 9, prvi odstavek, 11 in 39(3), prvi pododstavek)

Država članica ne izpolni obveznosti iz člena 9, prvi odstavek, Direktive 2008/118 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12 in krši načelo sorazmernosti, če za cigarete, ki so že bile sproščene v porabo v določenem letu, določi prepoved trženja in prodaje širši javnosti po koncu tretjega meseca naslednjega leta, če se trošarina za te proizvode z učinkom v naslednjem letu ni povišala.

Boj proti goljufijam, davčnim utajam in mogočim zlorabam je namreč cilj, ki se želi doseči z Direktivo 2008/118, kot to izhaja iz uvodne izjave 31 ter iz člena 11 in člena 39(3), prvi pododstavek, te direktive. Sprostitve v porabo v pretirano velikih količinah pred prihodnjim povečanjem trošarine pa so neka oblika zlorabe, ki jo lahko države članice z ustreznimi ukrepi preprečijo. Ker pa člen 9, prvi odstavek, Direktive 2008/118 napotuje na nacionalno pravo, ki je za določitev obveznosti plačila in stopnje trošarine veljalo na datum nastanka obveznosti plačila trošarin, takšna pravica, ki je priznana državam članicam, nujno pomeni možnost za te države članice, da sprejmejo takšne ukrepe.

Vendar pa morajo države članice pri izvrševanju pooblastil, ki jim jih podeljuje pravo Unije, spoštovati splošna pravna načela, med katerimi je zlasti načelo sorazmernosti. Z njim se od držav članic zahteva, da uporabijo sredstva, ki ob tem, da jim omogočajo učinkovito doseganje ciljev, ki jim sledijo z nacionalnimi zakoni, ne presegajo tega, kar je potrebno, in kar najmanj škodujejo ciljem in načelom, določenim z upoštevno zakonodajo Unije. Ukrep, katerega cilj je preprečitev sprostitve v porabo pretiranih količin zavojčkov cigaret ob koncu leta, v pričakovanju zvišanja trošarine, je ustrezen za dosego legitimnih ciljev, ki so boj proti davčnim goljufijam in utajam ter varovanje javnega zdravja. Prispeva tudi k zagotovitvi zdrave konkurence. Ker pa se sporni ukrep uporablja v vseh primerih, vključno če se trošarina zmanjša ali ostane nespremenjena, očitno ni potreben za dosego želenih ciljev. Želene cilje bi bilo namreč mogoče doseči na manj zavezujoč in prav tako primeren način, če bi se sporni ukrep uporabljal le za primer povečanja trošarine na cigarete.

(Glej točke od 59 do 62, 64, 67, 68, 78, 79 in 99 ter izrek.)
Združeni zadevi C‑376/15 P in C‑377/15 P

Changshu City Standard Parts Factory

in

Ningbo Jinding Fastener Co. Ltd

proti

Svetu Evropske unije

„Pritožba – Damping – Izvedbena uredba (EU) št. 924/2012 – Uvoz nekaterih pritrdilnih elementov iz železa ali jekla s poreklom iz Ljudske republike Kitajske – Uredba (ES) št. 1225/2009 – Člen 2(10) in (11) – Izključitev nekaterih izvoznih transakcij iz izračuna stopnje dampinga – Poštena primerjava med izvozno ceno in normalno vrednostjo v primeru uvoza iz države brez tržnega gospodarstva“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. aprila 2017

Sodni postopek–Ugovor litispendence–Enakost strank, predmeta in razlogov dveh pritožb–Nedopustnost pritožbe, ki je bila vložena druga Skupna trgovinska politika–Zaščita pred dampingom–Diskrecijska pravica institucij–Sodni nadzor–Meje (Uredba Sveta št. 1225/2009, člen 2(11)) Skupna trgovinska politika–Zaščita pred dampingom–Stopnja dampinga–Diskrecijska pravica institucij–Primerjava med normalno vrednostjo in izvozno ceno–Neobstoj primerljivih cen nekaterih vrst zadevnega izdelka–Izključitev navedenih vrst iz izračuna stopnje dampinga–Nedopustnost (Uredba Sveta št. 1225/2009, člena 1 ter 2(10) in (11))
Člen 1(1) in člen 2(1)(a) in (b) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007, je treba razlagati tako, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, nasprotujeta nacionalni zakonodaji, na podlagi katere odločitev o dopustitvi sodelovanja ponudnika v postopku oddaje javnega naročila, glede katere se zatrjuje, da krši pravo Unije na področju javnih naročil ali nacionalno zakonodajo, s katero je to pravo preneseno, ne spada med pripravljalne akte naročnika, zoper katere je mogoče vložiti samostojno pravno sredstvo v sodnem postopku.

Kot je Sodišče že razsodilo, čeprav Direktiva 89/665 ni formalno predpisala trenutka, od katerega naprej je mogoče vložiti v prejšnji točki opisan zahtevek za revizijo iz njenega člena 1(1), pa namen navedene direktive iz prejšnje točke državam članicam ne dopušča, da za možnost vložitve zahtevka za revizijo določijo pogoj, da je postopek javnega naročila formalno dosegel določeno fazo (glej v tem smislu sodbo z dne 11. januarja 2005, Stadt Halle in RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, točka 38). Kar zadeva samo odločitev o dopustitvi sodelovanja ponudnika v postopku oddaje javnega naročila, kot je ta iz postopka v glavni stvari, to, da nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari vsekakor določa, da mora ponudnik, preden bi lahko vložil zahtevek za revizijo zoper dopustitev sodelovanja drugega ponudnika, počakati na odločitev o oddaji zadevnega naročila, pomeni kršitev določb Direktive 89/665.

(Glej točke 31, 34 in 37 ter točko 1 izreka.)
Člen 13(1) Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1606/98, nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da se od dajatev, ki izvirajo iz dodatnih pokojninskih sistemov, odtegnejo prispevki, ki imajo neposredno in dovolj upoštevno zvezo z zakoni, ki urejajo področja socialne varnosti, našteta v členu 4 Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena, čeprav prejemnik teh dodatnih pokojnin nima stalnega prebivališča v tej državi članici in se zanj v skladu s členom 13(2)(f) iste uredbe, kakor je bila spremenjena, uporablja zakonodaja s področja socialne varnosti države članice, v kateri ima stalno prebivališče.

Dajatve, ki se odmerijo od prejemkov iz naslova dodatnih pokojninskih sistemov, namreč lahko spadajo na področje uporabe te uredbe, če se ugotovi, da je prihodek od teh prispevkov neposredno in specifično namenjen financiranju nekaterih področij socialne varnosti v državi članici.

To razlago podkrepljujejo cilj Uredbe št. 1408/71 in načela, na katerih ta temelji. Tako je zaradi celovitosti sistema kolizijskih pravil, ki je vzpostavljen z Uredbo št. 1408/71, zakonodajalcem vseh držav članic odvzeta pristojnost, da po svoje določijo obseg in pogoje za uporabo svoje zakonodaje, kar zadeva osebe, za katere ta velja, in ozemlje. Namen tega načela uporabe ene zakonodaje na področju socialne varnosti je izogniti se zapletom, ki bi lahko nastali zaradi hkratne uporabe več nacionalnih zakonodaj, in odpraviti neenako obravnavanje, ki bi ga za osebe, ki se gibljejo v Uniji, lahko povzročilo delno ali popolno prekrivanje zakonodaj, ki se uporabljajo. Vendar to načelo zadeva le situacije, na katere se sklicujejo člen 13(2) in členi od 14 do 17 Uredbe št. 1408/71, saj ti določajo kolizijska pravila, ki jih je treba uporabiti v različnih primerih. Od takrat, ko je bila z Uredbo št. 2195/91 o spremembi Uredbe št. 1408/71 v člen 13(2) Uredbe št. 1408/71 vstavljena točka (f), se tako načelo ene zakonodaje uporablja tudi za delavce, ki so dokončno prenehali poklicno dejavnost.

Nazadnje, člen 33 Uredbe št. 1408/71 je treba razlagati glede na člene 27, 28 in 28a iz naslova III, poglavje I, oddelek 5, uredbe, ki se uporablja za pravice imetnikov pokojnin ali rent in njihovih družinskih članov, ki se nanašajo bodisi na položaj, ko imetnik prejema pokojnino ali rento, ki mu pripada na podlagi zakonodaje dveh ali več držav članic, bodisi na položaj, ko imetnik prejema pokojnino na podlagi zakonodaje zgolj ene države članice, vendar nima nobene pravice do dajatev v državi svojega stalnega prebivališča.

Zato na podlagi obstoja materialnih pravil glede pravic imetnikov pokojnin ali rent, ki se v nobenem primeru ne uporabljajo za pokojnine ali za dodatne pokojnine, pridobljene na podlagi pogodbenih določil, ni mogoče sklepati, da je odtegljaj socialnih prispevkov od takih dodatnih pokojnin združljiv z načelom ene zakonodaje, ki se uporabi, ki je določeno v členu 13(1) Uredbe št. 1408/71.

(Glej točke 31, 32, 34, od 36 do 38 in od 41 do 43 ter izrek.)
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da mora nacionalno sodišče v okviru skupne presoje spoštovanja zahtev poklicne skrbnosti upoštevati okoliščine, kot so, med drugim, pravilna seznanitev potrošnika, skladnost skupne ponudbe s pričakovanji velikega dela potrošnikov in možnost, ponujena potrošnikom, da sprejmejo vse elemente te ponudbe ali prekličejo prodajo. Take okoliščine lahko izpolnjujejo zahtevi po pošteni tržni praksi ali splošnem načelu dobre vere na področju proizvodnje računalniške opreme, namenjene široki javnosti, s čimer trgovec tako izkaže skrb v razmerju do potrošnika.

Poslovna praksa prodaje računalnika z vnaprej nameščeno programsko opremo brez možnosti potrošnika, da kupi isti model računalnika brez vnaprej nameščene programske opreme, ne pomeni nepoštene poslovne prakse v smislu člena 5(2) Direktive 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi direktiv 84/450, 97/7, 98/27 in 2002/65 ter Uredbe št. 2006/2004, razen če je taka praksa v nasprotju z zahtevami poklicne skrbnosti in bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika v zvezi s tem izdelkom, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče ob upoštevanju posebnih okoliščin iz postopka v glavni stvari.

V okviru skupne ponudbe prodaje računalnika z vnaprej nameščeno programsko opremo nenavedba cene vsakega dela vnaprej nameščene programske opreme ne pomeni zavajajoče poslovne prakse v smislu členov 5(4)(a) in 7 Direktive 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi direktiv 84/450, 97/7, 98/27 in 2002/65 ter Uredbe št. 2006/2004.

Zato ob upoštevanju konteksta skupne ponudbe prodaje računalnika z vnaprej nameščeno programsko opremo – računalnik, ki je bil predmet prodaje, je bil vsekakor ponujan samo opremljen z vnaprej nameščeno programsko opremo – in glede na dejstvo, da taka poslovna praksa ne pomeni nepoštene poslovne prakse v smislu člena 5(2) Direktive 2005/29, nenavedba cene vsakega dela te programske opreme ne more niti preprečiti potrošniku, da sprejme poslovno odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, niti ne more povzročiti, da sprejme poslovno odločitev, ki je drugače ne bi sprejel. Zato, glede na to, da cena vsakega dela te programske opreme ne pomeni bistvene informacije v smislu člena 7(4) Direktive 2005/29, nenavedba te cene ne pomeni zavajajoče poslovne prakse v smislu členov 5(4)(a) in 7 te direktive.

(Glej točke od 50 do 52 in točko 2 izreka.)
(Glej točke od 31 do 33.)

(Glej točki 44 in 45.)

Ker Splošno sodišče navede razloge, iz katerih meni, da podjetje lahko plača globo, ki mu je bila naložena za kršitev pravil Unije o konkurenci, se lahko – ne da bi napačno uporabilo pravo – pri odgovoru na očitek, ki mu je predložen glede kršitve načela enakega obravnavanja, omeji na ugotovitev, da sta drugi podjetji, obsojeni za isto kršitev, s finančnega vidika v drugačnem položaju kot tožeče podjetje in da je ob upoštevanju teh razlik – ne pa načina sodelovanja teh podjetij pri kršitvi – Komisija menila, da je treba delno zmanjšati zadevni znesek globe, ki je bil izračunan tako, da se je upoštevala nezmožnost plačila vsakega od teh podjetij.

Obveznost obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče, je izpolnjena, kadar Splošno sodišče v okviru izvajanja svoje neomejene pristojnosti določi znesek globe, naložene podjetju za kršitev pravil o konkurenci, prvič, z upoštevanjem njegovega sodelovanja pri enotni kršitvi, drugič, z navedbo okoliščin, ki se nanašajo na položaj tega podjetja, ki jih je ocenilo za upoštevne, zlasti glede teže in trajanja njegovega sodelovanja pri tej kršitvi, tretjič, z upoštevanjem – pri določitvi zneska te globe – tudi potrebe po tem, da se zagotovi dovolj odvračalen učinek te globe, in načela sorazmernosti, ter nazadnje, tako, da ne sledi izračunom Komisije, niti njenim smernicam, ampak opravi svojo presojo zneska globe ob upoštevanju vseh okoliščin obravnavane zadeve, čeprav ni navedlo metode izračuna, ki jo je uporabilo, in zlasti ne teže, ki jo je pripisalo vsakemu od upoštevnih dejanskih elementov, ki jih je upoštevalo v zvezi s tem. Samo če bi namreč Sodišče ocenilo, da višina sankcije ni le neprimerna, ampak tudi tako pretirana, da ni sorazmerna, bi bilo treba ugotoviti, da je Splošno sodišče zaradi neprimernosti zneska globe napačno uporabilo pravo.

(Glej točke od 53 do 56.)
Carinska unija–Nastanek carinskega dolga pri nezakonitem vnosu blaga–Pojem dolžnika–Zaposleni pri osebi, ki je opravil vnos–Zaposleni, ki ni zakoniti zastopnik svojega delodajalca–Vključitev–Zahteva–Zaposleni, ki je ravnal v okviru svojih pristojnosti in v imenu ter za račun svojega delodajalca

Carinska unija–Nastanek carinskega dolga pri nezakonitem vnosu blaga–Izjema–Kršitve, ki ne pomenijo goljufije ali očitne malomarnosti–Ugotovitev goljufivega ali očitno malomarnega ravnanja–Pripis ravnanja zaposlenih, ki so opravili vnos, pri čemer so ravnali v okviru svojih pristojnosti in v imenu ter za račun svojega delodajalca, delodajalcu

(Uredba Sveta št. 2913/92, člen 212a)