ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke 78, 82, od 88 do 90, 102, 108 in točko 1 izreka.)

Kar zadeva vprašanje upravičenosti take omejitve, cilji, ki se nanašajo na kompenzacijo stroškov v zvezi s cestno infrastrukturo, nadzorom prometa, urgentnimi storitvami in storitvami registracije, ki so posledica uporabe vozil, ne morejo upravičiti obveznosti vnaprejšnjega plačila celotne dajatve za registracijo ne glede na trajanje uporabe vozila v zadevni državi članici.

Posledica take obveznosti je namreč lahko, da je najem ali lizing vozil pri družbi s sedežem v drugi državi članici dražji, kot če se pogodba o najemu ali lizingu sklene pri družbi s sedežem v zadevni državi članici, zlasti ob upoštevanju diskriminatornega značaja take obveznosti v zvezi z amortizacijo dajatve v škodo podjetij, ki opravljajo storitve najema ali lizinga, s sedežem v drugi državi članici.

Država članica z naložitvijo obveznosti vnaprejšnjega plačila celotne dajatve za registracijo vozil, ki se uporabi ob dokončni registraciji, ne glede na predvideno dejansko omejeno trajanje uporabe vozila v tej državi, kamor je bilo to uvoženo, in čeprav je začasno trajanje lizinga ali najema natančno določeno in vnaprej znano, ni izpolnila obveznosti, ki so ji naložene s členom 56 PDEU.

Država članica s tem, da je naložila obveznost vnaprejšnjega plačila celotne dajatve za registracijo, ki se uporabi ob dokončni registraciji, ne glede na predvideno dejansko trajanje uporabe vozila v tej državi, kamor je bilo to uvoženo, in čeprav je bilo trajanje lizinga ali najema jasno določeno in vnaprej znano, ter s tem, da ni določila plačila obresti ob vračilu dajatve za registracijo in da je od zneska dajatve za registracijo, ki ga je treba vrniti, odbila znesek 500 EUR za upravne stroške, ni izpolnila obveznosti, ki so ji naložene v členu 56 PDEU.

Kadar je določeno vračilo take dajatve, ima lahko namreč dejstvo, da so za ta postopek določeni nesorazmerni pogoji, samo po sebi enak odvračalni učinek, neodvisno od tega, ali je začasno trajanje lizinga ali najema mogoče natančno določiti in ali je vnaprej znano.

Sistem, ki temelji na predpostavki, da je del prvotno pobrane dajatve za registracijo čezmeren in da ga je torej treba vrniti, pri čemer plačilo obresti od teh zneskov ni določeno, namreč ne omogoča zmanjšanja proračunske omejitve, ki je posledica vnaprejšnjega plačila celotne dajatve. Neplačilo obresti torej ne spoštuje načela sorazmernosti.

Poleg tega lahko obveznost plačila zneska 500 EUR upravnih stroškov zavezanca odvrne od začetka postopka vračila in je torej v nasprotju s ciljem takega postopka. Kadar država članica vzpostavi tak sistem plačila dajatve za registracijo, da je vračilo njenega dela v nekaterih primerih neizogibno, stroškov vzpostavitve tega sistema ni mogoče financirati z odbitki od zneskov, ki jih dolgujejo upravičenci do vračila. Tudi z odbitkom 500 EUR za upravne stroške od zneska dajatve za registracijo, ki ga je treba vrniti, torej ni spoštovano načelo sorazmernosti.

(Glej točke 108, 112, 117, 120, od 122 do 124 ter točki 1 in 2 izreka.)
V skladu s členom 1(c) Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] je „nova pomoč“ vsaka pomoč, to je shema pomoči ali individualna pomoč, ki ni obstoječa pomoč, vključno s spremembami obstoječe pomoči. Ta določba, ki temelji na široki opredelitvi, lahko zajema ne le samo spremembo, ampak tudi pomoč, na katero se ta sprememba nanaša.

V skladu s členom 1(b)(ii) navedene uredbe je kot „veljavno [obstoječo] pomoč“ mogoče opredeliti zlasti odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet. Zato lahko pomoč, ki je predmet odločbe o odobritvi in ki je zaradi spremembe, s katero je bil kršen pogoj iz te odločbe, da bi se zagotovila združljivost te pomoči z notranjim trgom, ne ureja več odločba o njeni odobritvi, pomeni novo pomoč.

Poleg tega dovolj široka razlaga pojma „nova pomoč“ v smislu člena 1(c) Uredbe št. 659/1999 – pod katerega bi lahko spadala ne le sprememba, ki jo je zadevna država članica vnesla v obstoječo shemo pomoči z nespoštovanjem pogojev za njeno odobritev, ampak tudi celotna shema pomoči, kakor je bila spremenjena – zagotavlja učinkovitost sistema nadzora državnih pomoči v Uniji s tem, da spodbuja zadevne države članice, da spoštujejo pogoje za odobritev sheme pomoči.

Iz tega sledi, da Splošno sodišče ni upoštevalo pojma „nova pomoč“ v smislu člena 1(c) Uredbe št. 659/1999 in je zato napačno uporabilo pravo s ten, da je od Komisije zahtevalo, da dokaže, da sprememba obstoječe pomoči s kršitvijo pogoja za njeno odobritev vpliva na samo bistvo že obstoječega ukrepa, da bi bilo mogoče za novo in morebiti nezakonito pomoč opredeliti ne le navedeno spremembo, ampak tudi celotno obstoječo pomoč, na katero se sprememba nanaša. da bi bilo mogoče za novo in morebiti nezakonito pomoč opredeliti ne le navedeno spremembo, ampak tudi celotno obstoječo pomoč, na katero se sprememba nanaša. Obstoječe pomoči, spremenjene s kršitvijo pogojev za združljivost, ki jih nalaga Komisija ali Svet, namreč ni mogoče šteti za odobreno in zato v celoti izgubi status obstoječe pomoči.

(Glej točke od 46 do 49, 53 in 54.)
Pojem „preiskava“ iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije je avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati ob upoštevanju zlasti njegovega običajnega pomena in okvira, v katerega se umešča. Glede na to je preiskava v smislu navedene določbe strukturiran in formaliziran postopek Komisije, katerega cilj je zbiranje in analiza informacij, da lahko ta institucija v okviru izvrševanja svojih nalog, določenih s Pogodbama EU in DEU, sprejme stališče. Ni nujno, da mora biti namen tega postopka odkrivanje ali pregon kršitev ali nepravilnosti. Pojem „preiskava“ lahko vključuje tudi dejavnost Komisije, katere namen je ugotoviti dejstva zaradi presoje danih okoliščin.

Ravno tako ni nujno, da je stališče, ki ga Komisija sprejme za izvršitev svojih nalog, da bi se postopek štel za preiskavo, v obliki sklepa v smislu člena 288, četrti odstavek, PDEU. Takšno stališče je lahko med drugim v obliki poročila ali priporočila. V zvezi s tem je treba navesti, da to, ali Komisija zahteva informacije od držav članic ali jih prejme na podlagi predpisov, ni upoštevno, da bi se ugotovilo, ali je treba nek postopek šteti za preiskavo.

Zato za preiskavo v smislu člena 4(2), tretja alinea, Direktive št. 1049/2001 šteje podrobno mnenje, ki ga Komisija izda v skladu s členom 9(2) Direktive 98/34 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, ki je uradni ukrep, v katerem ta institucija pojasni pravno stališče o tem, ali je osnutek tehničnega predpisa, ki ga je notificirala zadevna država članica, v skladu zlasti s prostim pretokom blaga in svobodo ustanavljanja subjektov.

(Glej točke od 45 do 48 in od 51 do 53.)
Odločba Komisije, s katero zaveze, ki jih je država članica sprejela za zagotovitev skladnosti obstoječe sheme pomoči z notranjim trgom, postanejo zavezujoče, nujno pomeni, da je Komisija predhodno opravila presojo o združljivosti zadevne sheme pomoči z notranjim trgom ter da je, potem ko je upoštevala informacije, ki ji jih je posredovala zadevna država članica, ugotovila, da ta shema ni ali ni več združljiva z notranjim trgom in da so zato potrebni primerni ukrepi, da se ta nezdružljivost odpravi. Presoja, ki jo je tako opravila Komisija, in ugotovitev, do katere je na podlagi te presoje prišla, ne moreta biti izvzeti iz nadzora sodišč Unije, ne da bi bila kršena pravica do učinkovitega sodnega varstva – kakor ga zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – upravičencev do obstoječe sheme pomoči.

Vendar odločba Komisije, s katero zaveze, ki jih je država članica sprejela za zagotovitev skladnosti obstoječe sheme pomoči z notranjim trgom, na podlagi člena 18 Uredbe št. 659/1999 o spremembah uporabe člena 108 PDEU v povezavi s členom 19(1) navedene uredbe postanejo zavezujoče, in ki temelji na predhodni ugotovitvi nezdružljivosti obstoječe sheme pomoči z notranjim trgom, lahko posega v interese upravičencev do te sheme. Pravica do učinkovitega sodnega varstva upravičencev do obstoječe sheme pomoči torej predpostavlja, da lahko ti s tožbo zoper takšno odločbo izpodbijajo tudi presojo, ki jo je Komisija opravila glede te sheme, pa tudi ugotovitev te institucije, v skladu s katero navedena shema ni združljiva z notranjim trgom in so zato nujni primerni ukrepi, da se ta nezdružljivost odpravi.

Te ugotovitve ne more ovreči trditev, da sporna presoja ni dokončna. Res je sicer, da postopek nadzora obstoječih shem pomoč, ki poteka na podlagi člena 108(1), PDEU ne pripelje do formalne ugotovitve nezdružljivosti. Vendar so pravni učinki ugotovitve, da obstoječa shema pomoči ni združljiva z notranjim trgom, in predloga za primerne ukrepe, ki ga ta ugotovitev nujno zajema, potem ko Komisija zabeleži, da je zadevna država članica te ukrepe sprejela, za to državo enaki kot pravni učinki take formalne ugotovitve.

(Glej točke od 38 do 40, 43 in od 50 do 52.)
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 1 8. januarja 2 0 1 7 –  
Toshiba/Komisija  
(Zadeva C-6 2 3 / 1 5 P) 1 
„Pritožba –Omejevalni sporazumi –Svetovni trg katodnih cevi za zaslone televizorjev in 
računalnikov –Sporazumi in usklajena ravnanja glede cen, razdelitve trgov in strank ter omejitve 
proizvodnje –Pojem ‚gospodarska enota‘, ki jo sestavljata dve družbi –Pojem ‚odločilen vpliv‘– 
Skupni nadzor s strani dveh neodvisnih matičnih družb –Izkrivljanje dokazov“ 
1. Pritožba – Razlogi – Nezadostna obrazložitev – Dopustnost 
(člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) 
(Glej točko 42.) 
2. Ničnostna tožba – Pristojnost sodišča Unije – Nadomestitev obrazložitve sklepa institucije – 
Nedopustnost 
(člena 263 PDEU in 264 PDEU) 
(Glej točko 43.) 
3. Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Pripis – Matična in hčerinske družbe – 
Gospodarska enota – Merila presoje – Izvajanje odločilnega vpliva na ravnanje hčerinske 
družbe, o katerem je mogoče sklepati na podlagi sklopa indicev v zvezi z gospodarskimi, 
organizacijskimi in pravnimi povezavami z njeno matično družbo 
(člen 101(1) PDEU) 
(Glej točke od 45 do 47, 66 in 78.) 
4. Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Pripis – Matična in hčerinske družbe – 
Gospodarska enota – Skupni nadzor, ki ga izvajata dve neodvisni matični družbi – 
Solidarna odgovornost matičnih družbzakršitveno ravnanje njihove skupne hčerinske družbe 
(člen 101(1) PDEU) 
1 UL C 27, 25.1.2016 . 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :21 1 
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
(Glej točke od 48 do 51.) 
5. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Dokaz kršitve – Dokazno breme 
(člen 101(1) PDEU) 
(Glej točko 52.) 
6. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad 
presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanašana 
izkrivljanje dejstev – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, 
zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja 
(člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) 
(Glej točko 54.) 
Iz rek 
1. Pritožba se zavrne. 
2. Družbi Toshiba Corp. se naloži plačilo stroškov. 
ECLI:EU:C:2017 :21 2
Zakonodajalec je s tem, da je razlog za zavrnitev iz člena 7(1)(e)(ii) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti omejil na znake, ki so sestavljeni „izključno“ iz oblike blaga, ki je „nujna“ za doseg tehničnega učinka, pravilno menil, da je vsaka oblika blaga do neke mere funkcionalna in da bi bilo zato neprimerno zavrniti registracijo oblike blaga kot znamke samo iz razloga, ker ima uporabne značilnosti. Besedi „izključno“ in „nujna“ v tej določbi zagotavljata, da so zavrnjene le registracije oblik blaga, pri katerih gre le za tehnično rešitev in katerih registracija kot znamke bi torej druga podjetja resnično ovirala pri uporabi te tehnične rešitve. Taka registracija bi namreč preveč zmanjšala možnosti konkurentov, da dajo na trg oblike blaga z enako tehnično rešitvijo.

Glede pogoja v zvezi z dejstvom, da se razlog za zavrnitev nanaša na vse znake, ki so sestavljeni „izključno“ iz oblike blaga, ki je nujna za doseg tehničnega učinka, je Sodišče pojasnilo, da prisotnost enega ali nekaj manjših arbitrarnih elementov v znaku, katerega vsi bistveni elementi so posledica tehnične rešitve, za izvedbo katere gre pri znaku, ne vpliva na ugotovitev, da je ta znak sestavljen izključno iz oblike blaga, ki je nujna za doseg tehničnega učinka. Poleg tega se razlog za zavrnitev iz člena 7(1)(e)(ii) Uredbe št. 40/94 uporablja samo, če so vse bistvene značilnosti znaka funkcionalne, tako da registracije takega znaka kot znamke ni mogoče zavrniti na podlagi te določbe, če oblika blaga vsebuje pomembnejši nefunkcionalni element, kot je okrasni ali domišljijski element, ki ima pri tej obliki pomembno vlogo.

Kar zadeva pogoj, da registracije oblike blaga kot znamke ni mogoče zavrniti na podlagi člena 7(1)(e)(ii) Uredbe št. 40/94, razen če je „nujna“ za doseg želenega tehničnega učinka, ta pogoj ne pomeni, da mora biti zadevna oblika edina, s katero je mogoče doseči enak tehnični učinek.

(Glej točke od 26 do 28.)
Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 805/2004 z dne 21. aprila 2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov je treba razlagati tako, da notarji na Hrvaškem, ki delujejo v okviru pristojnosti, ki so jim v postopku izvršbe na podlagi „verodostojne listine“ dodeljene z nacionalnim pravom, niso zajeti s pojmom „sodišče“ v smislu te uredbe.

Načelo vzajemnega zaupanja med državami članicami je namreč v pravu Unije temeljnega pomena, saj omogoča vzpostavitev in ohranjanje območja brez notranjih meja, ki temelji na visoki stopnji zaupanja, ki mora obstajati med državami članicami (sodba z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, točka 78).

To načelo se v skladu s členom 5 Uredbe št. 805/2004 uveljavlja s priznanjem in izvršitvijo sodb, ki so bile v državi članici izvora potrjene kot evropski nalog za izvršbo, v drugih državah članicah.

Za ohranitev načela zaupanja v pravo v okviru prostega pretoka sodb, kot je bil naveden v točkah 38 in 39 te sodbe, je potrebna ozka razlaga elementov, ki opredeljujejo pojem sodišča v smislu te uredbe, da se nacionalnim organom omogoči, da identificirajo sodbe, ki so jih izdala sodišča drugih držav članic. Za spoštovanje načela vzajemnega zaupanja v pravosodje držav članic Unije, na katerem temelji uporaba te uredbe, je namreč zlasti potrebno, da so bile sodbe, katerih izvršitev se zahteva v državi članici, ki ni država članica izvora, izdane v sodnem postopku, s katerim so zagotovljena jamstva neodvisnosti in nepristranskosti ter spoštovanje načela kontradiktornosti.

V obravnavanem primeru je treba opozoriti, da so v skladu z določbami zakona o izvršbi notarji na Hrvaškem pristojni, da s sklepi odločajo o predlogu za začetek postopka izvršbe na podlagi verodostojne listine. Ko se sklep vroči dolžniku, ta lahko poda ugovor. Notar, ki prejme dopusten, obrazložen in pravočasen ugovor zoper sklep, ki ga je izdal, posreduje spis zaradi izvedbe postopka z ugovorom pristojnemu sodišču, ki odloči o ugovoru.

Iz teh določb izhaja, da se sklep o izvršbi na podlagi „verodostojne listine“, ki ga izda notar, dolžniku vroči šele po njegovi izdaji, ne da bi se dolžniku posredoval predlog, o katerem je odločal notar.

Čeprav ima dolžnik možnost podati ugovor zoper sklep o izvršbi, ki ga je izdal notar, in čeprav se zdi, da notar izvaja naloge, ki so mu dodeljene v okviru postopka izvršbe na podlagi „verodostojne listine“, pod nadzorom sodišča, ki mu mora notar posredovati morebitne ugovore, preučitev predloga za izdajo sklepa o izvršbi na taki podlagi, ki jo opravi notar na Hrvaškem, ni kontradiktorna.

V skladu s členom 12 Uredbe št. 805/2004 pa se lahko sodba o zahtevku, ki je nesporen v smislu člena 3(1)(b) in (c), potrdi kot evropski nalog za izvršbo, samo če je sodni postopek v državi članici izvora izpolnjeval minimalne standarde iz poglavja III te uredbe.

(Glej točke od 41 do 47 in 50 ter točko 1 izreka.)
Člen 9a Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 1999/62/ES z dne 17. junija 1999 o cestnih pristojbinah za uporabo določene infrastrukture za težka tovorna vozila, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/76/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. septembra 2011, je treba razlagati tako, da zahteva sorazmernosti iz tega člena nasprotuje sistemu kazni, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa naložitev globe v pavšalnem znesku za vse kršitve pravil glede obveznosti vnaprejšnjega plačila cestnine za uporabo cestne infrastrukture, ne glede na naravo in resnost teh kršitev.

Sodišče je v tem okviru razsodilo, da mora strogost sankcij ustrezati teži kršitev, ki se s temi sankcijami sankcionirajo, tako da se zlasti zagotovi resničen odvračilni učinek, pri čemer pa je treba spoštovati splošno načelo sorazmernosti (sodba z dne 19. oktobra 2016, EL-EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, točka 40).

Poleg tega je Sodišče razsodilo, da morajo države članice načelo sorazmernosti spoštovati ne samo pri določitvi elementov kršitve in pri določitvi pravil o določanju višine glob, temveč tudi pri presoji elementov, ki se upoštevajo pri določitvi globe (sodba z dne 19. oktobra 2016, EL-EM-2001, C‑501/14, EU:C:2016:777, točka 41).

(Glej točke od 41 do 43 in 50 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑169/15

Montis Design BV

proti

Goossens Meubelen BV

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Benelux Gerechtshof)

„Predhodno odločanje — Industrijska in poslovna lastnina — Avtorska pravica in sorodne pravice — Direktiva 93/98/EGS — Člen 10(2) — Trajanje varstva — Neobstoj ponovne vzpostavitve varstva na podlagi Bernske konvencije“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. oktobra 2016

Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 93/98 – Trajanje varstva – Uporaba za pravice, ki so pred 1. julijem 1995 ugasnile – Nedopustnost – Neobstoj ponovne vzpostavitve varstva teh pravic na podlagi Bernske konvencije

(Direktiva Sveta 93/98, člena 10(2) in 13(1))

Člen 10(2) Direktive 93/98 o uskladitvi trajanja varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic v povezavi z njenim členom 13(1) je treba razlagati tako, da trajanje varstva po tej direktivi ne velja za avtorske pravice na delu uporabne umetnosti, ki so bile prvotno varovane z nacionalnimi predpisi, vendar so pred 1. julijem 1995 ugasnile.

Posledično je treba Direktivo 93/98 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki je prvotno zagotavljala varstvo iz naslova avtorskih pravic za takšno delo, nato pa so te pravice v skladu s to zakonodajo pred 1. julijem 1995 dokončno ugasnile zato, ker ni bila izpolnjena formalna zahteva.

Okoliščina, da ugasnitev teh avtorskih pravic pred 1. julijem 1995 očitno ni bila v skladu s členom 5(2) Bernske konvencije, v skladu s katero za uživanje in uresničevanje avtorske pravice ni določena nobena formalnost, ne more ovreči te razlage Direktive 93/98.

Zakonodajalec Unije se je namreč odločil, da se bo prvi pogoj iz člena 10(2) Direktive 93/98 nanašal na vsa dela in na vse predmete, ki so bili na dan 1. julija 1995 varovani „v skladu z nacionalnimi določbami o avtorski ali sorodnih pravicah“. Iz tega sledi, da ni niti namen niti učinek te določbe določitev pogojev, v katerih bi to varstvo lahko ugasnilo pred 1. julijem 1995, tako da to vprašanje še naprej urejajo veljavne nacionalne zakonodaje.

Drugi pogoj, ki ga določa člen 10(2) Direktive 93/98, na podlagi katerega trajanje varstva po tej direktivi velja za vsa dela in predmete, ki so na datum 1. julija 1995 ustrezali kriterijem varstva po Direktivi 92/100, se ne nanaša na dela uporabne umetnosti, kakršna so zadevna, saj niso zajeta z Direktivo 92/100, ki v skladu s svojim členom 2(3) v zvezi z njimi ne vključuje pravice do dajanja v najem in posojanja.

Razvidno je torej, da nobeden od dveh alternativnih pogojev iz člena 10(2) Direktive 93/98 ni izpolnjen.

Zato je treba šteti, da Direktiva 93/98 ne nasprotuje nacionalni razveljavitveni zakonodaji, ki nima restitucijskih učinkov, in v skladu s katero so torej avtorske pravice na delu uporabne umetnosti dokončno ugasnile, čeprav njihova ugasnitev pred 1. julijem 1995 ni v skladu s členom 5(2) Bernske konvencije.

(Glej točke 38, 39, od 42 do 44 in 46 ter izrek.)
Člen 1 Direktive 98/34 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48, je treba razlagati tako, da nacionalna določba, v skladu s katero je za dejavnosti na področju iger z ruleto, igralnimi kartami in kockami ter iger na igralnih avtomatih potrebno dovoljenje za upravljanje igralnice, ne spada pod pojem „tehnični predpis“ v smislu te direktive, za katerega velja obveznost, da se sporoči, v skladu s členom 8(1) navedene direktive, katere neizpolnitev se sankcionira z neuporabo takega predpisa.

Prvič, taka določba namreč ni „tehnična specifikacija“ v smislu člena 1, točka 3, Direktive 98/34, saj se ne nanaša na proizvod ali na njegovo embalažo in ne opredeljuje ene od zahtevanih značilnosti proizvoda. Drugič, ne spada v kategorijo „predpisov o storitvah“ informacijske družbe v smislu člena 1, točka 5, Direktive 98/34, saj se ne nanaša na storitve informacijske družbe v smislu člena 1, točka 2, te direktive. Tretjič, ni je mogoče šteti za „drugo zahtevo“ v smislu člena 1, točka 4, Direktive 98/34, ker pomeni dovoljenje, ki se s to nacionalno določbo zahteva za prirejanje iger na srečo, pogoj za dejavnost prirejanja takih iger, ne pa pogoja za zadevne proizvode s prepovedovanjem njihovega upravljanja zunaj igralnic. Nazadnje, te določbe ni mogoče obravnavati kot tehnični predpis, ki spada v kategorijo prepovedi, ker nacionalne določbe, ki zgolj določajo pogoje za ustanovitev ali opravljanje storitev podjetij, kot so določbe, na podlagi katerih je opravljanje poklicne dejavnosti odvisno od predhodnega dovoljenja, ne pomenijo tehničnega predpisa v smislu člena 1, točka 11, Direktive 98/34.

(Glej točke 23, 24, 27, 29, 30 in 33 ter izrek.)