I ‑ 6411KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
SODBA SODIŠČA  (veliki senat)
z dne 3. septembra 2008 *
V združenih zadevah C‑402/05 P in C‑415/05 P,
katerih predmet sta pritožbi na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vloženi 17. in 
21. novembra 2005,
Yassin Abdullah Kadi , stanujoč v kraju Džida (Saudova Arabija), ki ga zastopajo 
I. Brownlie in D. Anderson, QC, ter P. Saini, barrister, ki ga je pooblastil G. Martin, 
solicitor, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
Al Barakaat International Foundation , s sedežem v kraju Spånga (Švedska), ki ga 
zastopata L. Silbersky in T. Olsson, odvetnika,
pritožnika,
*  Jezika postopka: angleščina in švedščina.
I ‑ 6412SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
druga stranka v postopku je
Svet Evropske unije , ki ga zastopajo M.  Bishop, zastopnik, ter E.  Finnegan in 
E. Karlsson, zastopnici,
tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
ob intervenciji
Kraljevine Španije , ki jo zastopa J.  Rodríguez Cárcamo, zastopnik, z naslovom za 
vročanje v Luxembourgu,
Francoske republike , ki jo zastopajo G. de Bergues, zastopnik, ter E.  Belliard in 
S. Gasri, zastopnici
Kraljevine Nizozemske , ki jo zastopata H. G. Sevenster in M. de Mol, zastopnici,
intervenientke v pritožbenem postopku,
I ‑ 6413KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Komisija Evropskih skupnosti , ki jo zastopajo C. Brown, J. Enegren in P. J. Kuijper, 
zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožena stranka v postopku na prvi stopnji,
ob intervenciji
Francoske republike , ki jo zastopajo G. de Bergues, zastopnik, ter E.  Belliard in 
S. Gasri, zastopnici,
intervenientka v pritožbenem postopku,
Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska , ki ga zastopajo 
R. Caudwell, E. Jenkinson in S. Behzadi‑Spencer, zastopnice, skupaj s C. Greenwood, 
QC, in z A. Dashwood, barrister, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
intervenient v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi V. Skouris, predsednik, C. W. A. Timmermans (poročevalec), A. Rosas in 
K. Lenaerts, predsednika senata, J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, 
sodnica, K. Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, sodniki, P. Lindh, sodnica, J.‑C. Boni ‑
chot, T. von Danwitz in A. Arabadjiev, sodniki,
I ‑ 6414SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,  
sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. oktobra 2007,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavah 
16. januarja 2008 (C‑402/05 P) in 23. januarja 2008 (C‑415/05 P)
izreka naslednjo
Sodbo
S pritožbama Y.  A. Kadi (C‑402/05 P) in Al Barakaat International Foundation 
(v nadaljevanju: Al Barakaat, C‑415/05 P) predlagata razveljavitev sodb Sodišča prve 
stopnje Evropskih skupnosti z dne 21. septembra 2005 v zadevah Kadi proti Svetu 
in Komisiji (T‑315/01, ZOdl., str.  II‑3649) ter Yusuf in Al Barakaat International 
Foundation proti Svetu in Komisiji (T‑306/01, ZOdl., str. II‑3533) (v nadaljevanju: 
izpodbijana sodba Kadi ter izpodbijana sodba Yusuf in Al Barakaat, skupaj, 
izpodbijani sodbi).
Sodišče prve stopnje je s sodbama zavrnilo ničnostni tožbi, ki sta ju vložila Y. A. Kadi 
in Al Barakaat zoper Uredbo Sveta (ES) št. 881/2002 z dne 27. maja 2002 o posebnih 
omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, 
mrežo Al Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št.  467/2001 o 1
2
I ‑ 6415KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi prepovedi 
poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih virov talibanov iz 
Afganistana (UL L 139, str. 9, v nadaljevanju: izpodbijana uredba), v delu, v katerem 
se ta akt nanaša nanju.
Pravni okvir
V skladu s členom 1(1) in (3) Ustanovne listine Združenih narodov, podpisane v San 
Franciscu (Združene države Amerike) 26. junija 1945, so cilji Združenih narodov 
„varovati mednarodni mir in varnost“ ter „uresničevati mednarodno sodelovanje 
s tem, da se rešujejo mednarodni problemi ekonomske, socialne, kulturne ali člove ‑
koljubne narave, kakor tudi s tem, da se razvija in spodbuja spoštovanje človekovih 
pravic in temeljnih svoboščin za vse ljudi, ne glede na raso, spol, jezik ali vero“.
V členu 24(1) in (2) Ustanovne listine Združenih narodov je določeno:
„1. Da bi se zagotovila takojšnja in učinkovita akcija Organizacije [združenih narodov 
(OZN)] nalagajo njeni člani Varnostnemu svetu [Združenih narodov (v nadalje ‑
vanju: Varnostni svet)] prvenstveno odgovornost za ohranitev mednarodnega miru 
in varnosti in so soglasni s tem, da Varnostni svet pri opravljanju svojih dolžnosti na 
temelju te odgovornosti dela v njihovem imenu.
2. Pri opravljanju teh dolžnosti dela Varnostni svet v skladu s cilji in načeli Zdru ‑
ženih narodov. Posebne pravice, ki so Varnostnemu svetu podeljene za opravljanje 
teh dolžnosti, so navedene v VI., VII., VIII. in XII. poglavju.“3
4
I ‑ 6416SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V skladu s členom 25 Ustanovne listine Združenih narodov „[č]lani Združenih 
narodov soglašajo v tem, da sprejemajo in izvršijo odločbe Varnostnega sveta v 
skladu s to Ustanovno listino“.
Členi 39, 41 in 48 Ustanovne listine Združenih narodov so del VII. poglavja, 
z naslovom „Akcija v primeru ogrožanja miru, kršitve miru in agresivnih dejanj“.
V skladu s členom 39 Ustanovne listine Združenih narodov:
„Varnostni svet ugotavlja, ali obstoji kakšno ogrožanje miru, kršitev miru ali agre ‑
sivno dejanje, in daje priporočila ali pa odloči, kaj je treba ukreniti v skladu z 41. in 
42. členom, da se ohranita ali vzpostavita mednarodni mir in varnost.“
Na podlagi člena 41 Ustanovne listine Združenih narodov:
„Varnostni svet sme odločiti, katere ukrepe, ki ne vključujejo uporabe oborožene sile, 
je treba izvajati, zato da bi se izvršile njegove odločbe, in sme pozvati člane Združenih 
narodov, naj izvedejo te ukrepe. Med te ukrepe lahko sodijo popolna ali delna preki ‑
nitev ekonomskih odnosov in železniških, pomorskih, zračnih, poštnih, telegrafskih, 
radijskih in drugih komunikacijskih sredstev ter pretrganje diplomatskih odnosov.“5
6
7
8
I ‑ 6417KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Na podlagi člena 48(2) Ustanovne listine Združenih narodov „[č]lani Združenih 
narodov izvršijo [odločbe Varnostnega sveta za ohranitev mednarodnega miru in 
varnosti] neposredno in s svojo dejavnostjo v ustreznih mednarodnih ustanovah, 
katerih člani so“.
Člen 103 Ustanovne listine Združenih narodov določa, „[č]e je navzkrižje med obve ‑
znostmi članov Združenih narodov po tej Ustanovni listini in med njihovimi obve ‑
znostmi po katerem koli drugem meddržavnem dogovoru, prevladujejo njihove 
obveznosti po tej Ustanovni listini“.
Dejansko stanje
Dejansko stanje je bilo predstavljeno v točkah od 10 do 36 v izpodbijani sodbi Kadi 
ter v točkah od 10 do 41 v izpodbijani sodbi Yusuf in Al Barakaat.
Za to sodbo ju je mogoče povzeti, kot sledi.
Varnostni svet Združenih narodov je 15. oktobra 1999 sprejel Resolucijo 1267(1999), 
s katero je zlasti obsodil dejstvo, da se na afganistanskem ozemlju še naprej spre ‑
jema in usposablja teroriste ter pripravlja teroristična dejanja, ponovno potrdil svoje 
prepričanje, da je zatiranje mednarodnega terorizma nujno za ohranjanje miru in 
krepitev mednarodne varnosti, ter izrazil obžalovanje, da talibani še naprej nudijo 
pribežališče Osami bin Ladnu, kar njemu in njegovim sodelavcem na njihovem 
ozemlju omogoča, da upravljajo mrežo taborišč za usposabljanje teroristov in upora ‑
bljajo Afganistan kot bazo za podpiranje mednarodnih terorističnih dejavnosti.9
10
11
12
13
I ‑ 6418SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V odstavku 2 te resolucije je Varnostni svet zahteval, naj talibani brez odlašanja 
neposredno ali posredno izročijo Osamo bin Ladna pristojnim organom v državi, 
v kateri je bil obdolžen, oziroma pristojnim organom v državi, v kateri mu bo odvzeta 
prostost in mu bo sojeno. Da bi se zagotovilo spoštovanje te določbe, odstavek 4(b) 
te resolucije določa, da morajo vse države članice „[z]amrzniti sredstva in druge 
finančne vire, ki izhajajo zlasti iz dobrin, ki so v lasti talibanov ali jih ti neposredno ali 
posredno nadzirajo, ali ki pripadajo ali so pod nadzorom podjetij v lasti talibanov ali 
pod njihovim nadzorom, kot jih je določil odbor, ustanovljen ob uporabi odstavka 6 
iz naslednje točke, in paziti, da njihovi državljani ali vsaka druga oseba, ki se nahaja 
na njihovem ozemlju, tako odkritih sredstev in drugih finančnih virov ne da na voljo 
talibanom ali podjetjem v njihovi lasti ali pod njihovim neposrednim ali posrednim 
nadzorom ali jih ne uporabi v njihovo korist, razen če odbor iz humanitarnih razlogov 
ni dal nasprotnega pooblastila za posamezni primer“.
V odstavku 6 te resolucije je Varnostni svet odločil, da se v skladu s členom  28 
njegovega začasnega poslovnika ustanovi odbor Varnostnega sveta (v nadaljevanju: 
sankcijski odbor), ki bo, sestavljen iz vseh njegovih članov, zadolžen zlasti, da pazi 
na izvrševanje ukrepov, ki jih je državam naložil odstavek 4 te resolucije, da navede 
sredstva ali druge finančne vire, ki jih omenja ta odstavek 4, in da preizkusi predloge 
za odstopanja od ukrepov, ki jih je naložil ta odstavek.
Ker je bil za izvedbo Resolucije 1267(1999) potreben ukrep Evropske skupnosti, 
je Svet Evropske unije 15.  novembra  1999 sprejel Skupno stališče  1999/727/SZVP 
o omejevalnih ukrepih proti talibanom (UL L 294, str. 1).
Člen 2 tega skupnega stališča določa zamrznitev sredstev in drugih finančnih virov, 
ki jih imajo talibani v tujini, pod pogoji, ki jih določa ta resolucija.14
15
16
17
I ‑ 6419KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Svet je 14. februarja 2000 na podlagi členov 60 ES in 301 ES sprejel Uredbo (ES) 
št.  337/2000 o prepovedi poletov in zamrznitvi sredstev in drugih finančnih virov 
talibanov iz Afganistana (UL L 43, str. 1).
Varnostni svet je 19. decembra 2000 sprejel Resolucijo 1333(2000), v kateri se zahteva 
predvsem, naj se talibani uskladijo z Resolucijo 1267(1999), zlasti naj mednarodnim 
teroristom in njihovim organizacijam nehajo dajati pribežališče in omogočati uspo ‑
sabljanje ter naj izročijo Osamo bin Ladna pristojnim organom, da mu bo sojeno. 
Varnostni svet je zlasti odločil, da poostri prepoved poletov in zamrznitev sredstev, ki 
sta bili naloženi v skladu z Resolucijo 1267(1999).
Tako odstavek 8(c) Resolucije 1333(2000) določa, da morajo vse države „[b]rez 
odlašanja zamrzniti sredstva in druga finančna sredstva Osame bin Ladna in z njim 
povezanih posameznikov in subjektov, kot jih je določil sankcijski odbor, vključno z 
organizacijo Al Kaido, in sredstva, ki izhajajo iz premoženja Osame bin Ladna in z njim 
povezanih posameznikov in subjektov ali ki jih ti neposredno ali posredno nadzoru  ‑
jejo, in skrbeti, da njihovi državljani ali vsaka druga oseba, ki se nahaja na njihovem 
ozemlju, zadevnih sredstev in drugih finančnih virov in vseh drugih finančnih sred ‑
stev ali virov ne bo dala na voljo ali jih uporabila neposredno ali posredno v korist 
Osami bin Ladnu, njegovim sodelavcem ali vsakemu drugemu subjektu v njihovi lasti 
ali pod njihovim neposrednim ali posrednim nadzorom, vključno z Al Kaido“.
V tej določbi je Varnostni svet sankcijskemu odboru naložil, naj na podlagi infor ‑
macij, ki jih bodo posredovale države in regionalne organizacije, vodi ažurni seznam 
posameznikov in subjektov, za katere je navedeni odbor določil, da so povezani 
z Osamo bin Ladnom, vključno z Al Kaido.18
19
20
21
I ‑ 6420SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V odstavku 23 Resolucije 1333(2000) je Varnostni svet odločil, da se naloženi ukrepi, 
med drugim na podlagi odstavka 8 te resolucije, uporabljajo dvanajst mesecev in da 
ta na koncu tega obdobja določi, ali jih je treba pod enakimi pogoji podaljšati za novo 
obdobje.
Ker je bil ukrep Evropske skupnosti potreben za izvedbo te resolucije, je Svet 
26. februarja 2001 sprejel Skupno stališče 2001/154/SZVP o dodatnih omejevalnih 
ukrepih zoper talibane in o spremembi Skupnega stališča  96/746/SZVP (UL L 57, 
str. 1).
Člen 4 Skupnega stališča 2001/154 določa:
„Sredstva in drugi finančni viri Osame bin Ladna in z njim povezanih oseb in 
subjektov, kot jih je določil sankcijski odbor, se zamrznejo in Osami bin Ladnu 
in z njim povezanim osebam in subjektom, kot jih je določil sankcijski odbor, se 
v skladu z določbami Resolucije 1333(2000) ne dajo na voljo nobena sredstva ali 
drugi finančni viri.“
Svet je 6. marca 2001 na podlagi členov 60 ES in 301 ES sprejel Uredbo  (ES) 
št. 467/2001 o prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi 
prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih virov tali ‑
banov iz Afganistana in o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 337/2000 (UL L 67, str. 1).
V skladu s tretjo uvodno izjavo te uredbe ukrepe, ki jih določa Resolucija 1333(2000), 
„pokriva Pogodba, in da bi se izognilo vsakršnemu izkrivljanju konkurence, je zato 22
23
24
25
26
I ‑ 6421KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
za izvedbo zadevnih odločitev Varnostnega sveta, kar zadeva ozemlje Skupnosti, 
potrebna zakonodaja Skupnosti“.
Člen 1 Uredbe št. 467/2001 določa, kaj je treba razumeti kot „sredstva“ in kaj kot 
„zamrznitev sredstev“.
Člen 2 te uredbe določa:
„1. Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo kateri koli fizični 
ali pravni osebi, subjektu ali organu, ki jih imenuje sankcijski odbor in so navedeni 
v Prilogi I.
2. Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist sred ‑
stva ali druge finančne vire osebam, subjektom ali organom, ki jih imenuje sankcijski 
odbor za talibane in so navedeni v Prilogi I.
3. Odstavka 1 in 2 se ne uporabita za sredstva in finančne vire, ki so predmet 
odstopanja, ki ga dovoli sankcijski odbor […]. Taka odstopanja je možno doseči s 
posredovanjem pristojnih organov držav članic, ki so našteti v Prilogi II.“
Priloga I k Uredbi št. 467/2001 vsebuje seznam oseb, subjektov in organov, za katere 
velja zamrznitev sredstev, ki jo je naložil člen 2 te uredbe. V skladu s členom 10(1) te 
uredbe je Komisija Evropskih skupnosti pristojna, da spremeni ali dopolni navedeno 
Prilogo I na podlagi odločb Varnostnega sveta ali sankcijskega odbora.27
28
29
I ‑ 6422SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Sankcijski odbor je 8. marca 2001 objavil prvi prečiščen seznam oseb in subjektov, ki 
jih je treba podrediti zamrznitvi sredstev glede na resoluciji 1267(1999) in 1333(2000) 
(glej obvestilo AFG/131 SC/7028 sankcijskega odbora z dne 8. marca 2001, v nada ‑
ljevanju: konsolidirani seznam). Ta seznam je bil od takrat večkrat spremenjen in 
dopolnjen. Po tem je Komisija sprejela različne uredbe v skladu s členom 10 Uredbe 
št. 467/2001, s katerimi je spremenila ali dopolnila Prilogo I k navedeni uredbi.
Sankcijski odbor je 19. oktobra in 9. novembra 2001 objavil nova dodatka h konsoli ‑
diranemu seznamu, ki je med drugim vseboval ime osebe in subjekta:
–  „Al‑Qadi Yasin (znan tudi kot Kadi Shaykh Yassin Abdullah  ali Kahdi, Yasin), 
Džida, Saudova Arabija“, in
–  „Barakaat International Foundation (mednarodna fundacija), Box  4036, Spånga, 
Stockholm, Švedska; Rinkebytorget 1, 04, Spånga, Švedska“.
Z Uredbo Komisije (ES) št. 2062/2001 z dne 19. oktobra 2001 o tretji spremembi 
Uredbe št. 467/2001 (UL L 277, str. 25) je bilo, skupaj z drugimi, v Prilogo I k zadnji 
uredbi dodano ime Y. A. Kadi.
Z Uredbo Komisije (ES) št. 2199/2001 z dne 12. novembra 2001 o četrti spremembi 
Uredbe št. 467/2001 (UL L 295, str. 16) je bilo skupaj z drugimi v Prilogo I k zadnji 
uredbi dodano ime Al Barakaat.30
31
32
33
I ‑ 6423KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Varnostni svet je 16. januarja 2002 sprejel Resolucijo 1390(2002), ki določa ukrepe, 
ki naj se naložijo glede Osame bin Ladna, članov organizacije Al Kaida in talibanov 
ter drugih oseb, skupin, podjetij in subjektov, povezanih z njim. Ta resolucija v bistvu 
v odstavkih 1 in 2 določa ohranitev ukrepov, zlasti zamrznitve sredstev, ki sta jo 
naložila odstavka 4(b) Resolucije 1267(1999) in 8(c) Resolucije 1333(2002). V skladu 
z odstavkom 3 Resolucije 1390(2002) bo Varnostni svet te ukrepe preizkusil dvanajst 
mesecev po njihovem sprejetju, v obdobju, ob koncu katerega jih bo ohranil ali pa se 
bo odločil, da jih izboljša.
Ker je bilo ukrepanje Skupnosti potrebno za izvajanje te resolucije, je Svet 
27.  maja  2002 sprejel Skupno stališče 2002/402/SZVP o omejevalnih ukrepih 
proti Osami bin Ladnu, članom organizacije Al Kaida in talibanom ter drugim 
osebam, skupinam, podjetjem in subjektom v zvezi z njimi, ki razveljavlja skupna 
stališča  96/746/SZVP, 1999/727/SZVP, 2001/154/SZVP in 2001/771/SZVP 
(UL L 139, str. 4). Člen 3 Skupnega stališča 2002/402 določa med drugim nadalje ‑
vanje z zamrznitvami sredstev in drugega finančnega premoženja ali gospodarskih 
virov oseb, skupin, podjetij in subjektov [entitet] s seznama, ki ga je sestavil sankcijski 
odbor v skladu z resolucijama Varnostnega sveta 1267(1999) in 1333(2000).
Svet je 27. maja 2002 na podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES sprejel izpodbijano 
uredbo.
V okviru četrte uvodne izjave te uredbe, ukrepi, med drugim določeni v Resolu ‑
ciji  1390(2002), „spadajo v obseg Pogodbe in zato je, da se prepreči izkrivljanje 
konkurence, zakonodaja Skupnosti potrebna za izvajanje ustreznih sklepov Varno ‑
stnega sveta, če ti zadevajo ozemlje Skupnosti“.
Člen 1 izpodbijane uredbe določa „sredstva“ in „zamrznitev sredstev“ v bistvu 
popolnoma enako kot člen 1 Uredbe št. 467/2001.34
35
36
37
38
I ‑ 6424SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Člen 2 izpodbijane uredbe določa:
„1. Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali z njimi 
razpolaga fizična ali pravna oseba, skupina ali subjekt [entiteta], ki jo imenuje Sank ‑
cijski odbor in je navedena v Prilogi I.
2. Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist sred ‑
stva fizični ali pravni osebi, skupini ali subjektu [entiteti], ki jo imenuje Sankcijski 
odbor in je navedena v Prilogi I.
3. Prepovedano je, neposredno ali posredno, dajati na voljo ali v njihovo korist 
gospodarske vire fizični ali pravni osebi, skupini ali organizaciji, ki jo imenuje Sank ‑
cijski odbor in je navedena v Prilogi I, da bi tako tej osebi, skupini ali subjektu [enti ‑
teti], omogočili pridobitev sredstev, blaga ali storitev.“
Priloga I k izpodbijani uredbi vsebuje seznam oseb, subjektov in skupin, na katere 
se nanaša zamrznitev sredstev iz člena 2 te uredbe. Ta seznam vsebuje med drugim 
naslednji imeni subjekta in osebe:
–  „Barakaat International Foundation (mednarodna fundacija Barakaat), Box 4036, 
Spånga, Stockholm, Švedska; Rinkebytorget 1, 04, Spånga, Švedska,“ in
–  „Al‑Qadi Yasin ( alias  KADI, Shaykh Yassin Abdullah; alias  KAHDI, Yasin), Džida, 
Saudova Arabija“.39
40
I ‑ 6425KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Varnostni svet je 20. decembra 2002 sprejel Resolucijo 1452(2002) za olajšanje 
spoštovanja obveznosti na področju boja proti terorizmu. Odstavek 1 te resolucije 
predpisuje za zamrznitev sredstev in gospodarskih virov, ki so jo naložile resolu ‑
cije 1267(1999), 1333(2000) in 1390(2002), določeno število odstopanj in izjem, ki jih 
bodo države lahko odobrile iz humanitarnih razlogov, če to odobri sankcijski odbor.
Varnostni svet je 17. januarja 2003 sprejel Resolucijo  1455(2003), ki se nanaša na 
boljše izvajanje ukrepov, ki so jih naložili odstavek 4(b) Resolucije  1267  (1999), 
odstavek  8(c) Resolucije  1333(2000) ter odstavka  1 in 2 Resolucije 1390(2002). 
V skladu z odstavkom 2 Resolucije 1455(2003) bodo ti ukrepi izboljšani čez dvanajst 
mesecev ali, po potrebi, prej.
Ker je bilo ukrepanje Skupnosti potrebno za izvajanje Resolucije Varnostnega 
sveta 1452(2002), je Svet 27. februarja 2003 sprejel Skupno stališče 2003/140/SZVP 
o izjemah od omejitvenih ukrepov Skupnega stališča  2002/402 (UL  L  53, str. 62). 
Člen 1 Skupnega stališča 2003/140 določa, da pri izvajanju ukrepov iz člena 3 Skupnega 
stališča  2002/402 Skupnost določa izjeme, ki jih dopušča Resolucija Varnostnega 
sveta 1452(2002).
Svet je 27. marca 2003 sprejel Uredbo (ES) št. 561/2003 o spremembah izjem pri 
zamrznitvi sredstev in gospodarskih virov Uredbe (ES) št. 881/2002 (UL L 82, str. 1). 
V uvodni izjavi 4 te uredbe Svet navaja, da je treba prilagoditi ukrepe, ki jih je v smislu 
Resolucije 1452(2002) naložila Skupnost.41
42
43
44
I ‑ 6426SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Skladno s členom 1 Uredbe št. 561/2003 se izpodbijani uredbi doda ta člen:
„Člen 2a
1. Člen 2 se ne uporablja za sredstva ali gospodarske vire, če:
a)  je kateri koli od pristojnih organov iz držav članic, kakor so našteti v Prilogi II, 
na zahtevo zainteresirane fizične ali pravne osebe odločil, da so ta sredstva ali 
gospodarski viri:
 i)  potrebni za kritje osnovnih stroškov, vključno s plačilom hrane, najemnine 
ali hipoteke, zdravil ali zdravljenja, davkov, zavarovalnih premij in komu ‑
nalnih prispevkov;
 ii)  namenjeni izključno za plačilo razumnih poklicnih stroškov in povračilo 
povzročenih stroškov, povezanih z zagotovitvijo pravnih storitev;
 iii)  namenjeni izključno za plačila stroškov ali storitev za rutinsko vodenje ali 
vzdrževanje zamrznjenih sredstev ali zamrznjenih gospodarskih virov, ali
 iv)  potrebni za izjemne stroške, in45
I ‑ 6427KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
b)  je bila takšna odločitev posredovana Sankcijskemu odboru, in da
c)  i)  v primeru odločitve iz točke (a)(i), (ii) ali (iii), Sankcijski odbor ni nasprotoval 
odločitvi v 48 urah od obvestila, ali
 ii)  v primeru odločitve iz točke (a)(iv) je Sankcijski odbor odobril odločitev.
2. Katera koli oseba, ki želi uporabljati določbe iz odstavka 1, naslovi svojo zahtevo 
na ustrezni pristojni organ države članice, kakor so našteti v Prilogi II.
Ustrezni pristojni organ, naštet v Prilogi II, takoj pisno obvesti osebo, ki je vložila 
zahtevo, ter drugo osebo, organ ali subjekt [entiteto], za katero se ve, da jo nepo ‑
sredno zadeva, ali je bila zahteva odobrena.
Ustrezni organ prav tako obvesti druge države članice, ali je bila zahteva za takšno 
izjemo odobrena.
3. Sredstva, sproščena in prenesena znotraj Skupnosti za poravnavo stroškov ali 
priznana na podlagi tega člena, niso predmet nadaljnjih omejevalnih ukrepov, skla ‑
dnih s členom 2.
I ‑ 6428SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
[…]“
Tožbi, vloženi pri Sodišču prve stopnje in izpodbijani sodbi
Y. A. Kadi in Al Barakaat sta v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbi za 
razglasitev ničnosti Uredbe št. 467/2001 ter, prvič, Uredbe št. 2062/2001, in drugič, 
Uredbe št. 2199/2001, v delu, ki se nanaša nanju. Med postopkom pred Sodiščem 
prve stopnje sta spremenila predloge in tožbene razloge, tako da se od takrat nana ‑
šajo na izpodbijano uredbo, v delu, v katerem se nanaša nanju.
S sklepom predsednika prvega senata Sodišča prve stopnje je bila Združenemu kralje ‑
stvu Velika Britanija in Severna Irska dopuščena intervencija v podporo predlogom 
toženih strank v postopku na prvi stopnji.
V izpodbijanih sodbah je Sodišče prve stopnje najprej ugotovilo, da je bila vsaka od 
teh tožb vložena samo proti Svetu, ob intervenciji Komisije in Združenega kralje ‑
stva, ter da je njun edini predmet predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe, 
v delu, v katerem se nanaša na tožeči stranki (izpodbijani sodbi Kadi, točka 58, ter 
Yusuf in Al Barakaat, točka 77).
Y. A.  Kadi je v tožbi za razglasitev ničnosti pred Sodiščem prve stopnje v uteme ‑
ljitev svojih predlogov navedel tri tožbene razloge, ki se nanašajo na kršitve njegovih 
temeljnih pravic. Prvi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev pravice do zaslišanja, 46
47
48
49
I ‑ 6429KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
drugi na kršitev pravice do spoštovanja lastnine in načela sorazmernosti, tretji pa na 
kršitev pravice do učinkovitega sodnega nadzora.
Al Barakaat je v utemeljitev svojih predlogov navedel tri tožbene razloge za razgla ‑
sitev ničnosti, in sicer, prvič, nepristojnost Sveta za sprejetje izpodbijane uredbe, 
drugič, kršitev člena 249 ES, in tretjič, kršitev svojih temeljnih pravic.
Pristojnost Sveta za sprejetje izpodbijane uredbe
V izpodbijanih sodbah je Sodišče prve stopnje najprej preučilo vprašanje, ali je bil 
Svet pristojen za sprejetje izpodbijane uredbe na pravni podlagi členov 60 ES, 301 ES 
in 308 ES, ob upoštevanju, v točki 61 izpodbijane sodbe Kadi, da je šlo za tožbeni 
razlog, ki izhaja iz javnega reda in ga zato lahko sodišče Skupnosti preizkusi po 
uradni dolžnosti.
V izpodbijani sodbi Yusuf in Al Barakaat je Sodišče prve stopnje sprva zavrnilo očitek 
tožečih strank glede domnevnega neobstoja pravne podlage za Uredbo št. 467/2001.
Čeprav je ta očitek postal brezpredmeten, ker je to uredbo razveljavila sporna uredba, 
je Sodišče prve stopnje v točki 107 navedene sodbe presodilo, da je takšno ravnanje 
primerno, saj je menilo, da so bili razlogi, ki utemeljujejo to zavrnitev, med premi ‑
sami njegovega razlogovanja glede pravne podlage sporne uredbe, ki je bila edina, na 
katero se je od takrat naprej nanašala ničnostna tožba.50
51
52
53
I ‑ 6430SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V tej zvezi je Sodišče prve stopnje v točkah od 112 do 116 izpodbijane sodbe Yusuf in 
Al Barakaat najprej zavrnilo trditev, da so zadevni ukrepi prizadeli posameznike, ki 
so bili poleg tega državljani države članice, medtem ko člena 60 ES in 301 ES dovolju ‑
jeta le, da Svet sprejme ukrepe glede tretjih držav.
Sodišče prve stopnje je v točki 115 te sodbe presodilo, da tako kot lahko ekonomske 
in finančne sankcije legitimno posebej prizadenejo voditelje tretje države in ne države 
kot take, se mora z njimi omogočiti tudi usmerjanje – ne glede na to, kje so – na 
posameznike in subjekte, ki so s temi voditelji povezani oziroma jih ti neposredno ali 
posredno nadzorujejo.
Kot je navedeno v točki 116 te sodbe, to razlago, ki ni v nasprotju z besedilom 
členov 60 ES in 301 ES, upravičujejo presoje o učinkovitosti in tudi o skrbi za huma ‑
nitarni red.
Sodišče prve stopnje je v točkah od 117 do 121 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Bara ‑
kaat nato zavrnilo trditev, da namen zadevnih ukrepov ni bila prekinitev ali zmanj ‑
šanje ekonomskih odnosov s tretjimi državami, ampak boj proti mednarodnemu 
terorizmu, zlasti proti Osami bin Ladnu.
Nazadnje je v točkah 122 in 123 iste sodbe zavrnilo trditev, da navedeni ukrepi niso 
bili sorazmerni glede na cilj členov 60 ES in 301 ES.
Sodišče prve stopnje je nato glede očitkov v zvezi s pravno podlago izpodbijane 
uredbe, prvič, presodilo, kot sta poudarila Svet in Komisija, da člena 60 ES in 301 ES 54
55
56
57
58
59
I ‑ 6431KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
nista zadostna pravna podlaga za utemeljitev izpodbijane uredbe (izpodbijani sodbi 
Kadi, točke od 92 do 97, ter Yusuf in Al Barakaat, točke od 128 do 133).
Zlasti je ugotovilo, da je namen te uredbe izvajanje tako imenovanih „pametnih“ 
sankcij („smart sanctions“), to je sankcij nove vrste, za katere je značilen neobstoj 
vsakršne vezi med njimi in ozemljem ali vodilnim režimom tretje države, ker so bili 
po razpadu režima talibanov zadevni ukrepi, določeni v Resoluciji 1390(2002), usmer ‑
jeni neposredno proti Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida ter osebam in subjektom, ki 
so z njimi povezani.
Po mnenju Sodišča prve stopnje besedila členov 60 ES in 301 ES, zlasti pa v njih 
uporabljenih izrazov „glede zadevnih tretjih držav“ in „z eno ali več tretjimi drža ‑
vami“, teh členov ni mogoče uporabiti za naložitev tovrstnih novih sankcij. To bi 
namreč dejansko omogočilo le, da bi sprejetje ukrepov proti tretji državi lahko vklju ‑
čevalo voditelje te države ter tudi posameznike in subjekte, ki jih ti neposredno ali 
posredno nadzirajo. Vendar ker ni več režima, na katerega so se te določbe nanašale, 
ne obstaja več zadostna vez med temi posamezniki in subjekti ter zadevnimi tretjimi 
državami.
Sodišče prve stopnje je presodilo, drugič, da je Svet pravilno menil, da člen 308 ES ni 
ustrezna pravna podlaga, ki bi omogočala sprejetje izpodbijane uredbe (izpodbijani 
sodbi Kadi, točke od 98 do 121, ter Yusuf in Al Barakaat, točke od 134 do 157).
V tej zvezi je odločilo, da boja proti mednarodnemu terorizmu, zlasti z naložitvijo 
ekonomskih in finančnih sankcij, kot so zamrznitev sredstev posameznikom in 
subjektom, za katere se domneva, da prispevajo k njegovemu financiranju, ni mogoče 60
61
62
63
I ‑ 6432SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
povezati z nobenim od ciljev, ki sta bila za Skupnost izrecno določena v členih 2 ES in 
3 ES (izpodbijani sodbi Kadi, točka 116, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 152).
Po mnenju Sodišča prve stopnje ukrepov, ki so določeni v izpodbijani uredbi, namreč 
ni mogoče opreti na cilj vzpostavitve skupne trgovinske politike (člen 3(1)(b) ES), ker 
trgovinski odnosi Skupnosti s tretjo državo niso sporni v okoliščinah, kakršne so bile 
v zadevah, v katerih je odločalo. Prav tako ni mogoče sprejeti, da gre za cilj vzpo ‑
stavitve režima, ki zagotavlja neizkrivljeno konkurenco na notranjem trgu (člen 3(1)
(g) ES), zlasti ker Sodišče prve stopnje na podlagi predloženih elementov v vsakem 
primeru ni moglo ugotoviti, da ta uredba dejansko prispeva k preprečitvi verjetnih 
ovir pri prostem pretoku kapitala ali precejšnjih motenj konkurence.
Sodišče prve stopnje je presodilo, tretjič, da je bil Svet vendarle pristojen za sprejetje 
izpodbijane uredbe, prek katere se v Skupnosti izvajajo ekonomske in finančne sank ‑
cije, ki jih določa Skupno stališče 2002/402 na povezani podlagi členov 60 ES, 301 ES 
in 308 ES (izpodbijani sodbi Kadi, točka 135, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 170).
V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje menilo, da je treba upoštevati most, posebej 
uveden z revizijo, ki je rezultat Maastrichtske pogodbe, med dejavnostmi Skupnosti, 
ki zajemajo gospodarske sankcije na podlagi členov 60 ES in 301 ES, ter cilji Pogodbe 
EU na področju zunanjih odnosov (izpodbijani sodbi Kadi, točka 123, ter Yusuf in Al 
Barakaat, točka 159).
Po mnenju Sodišča prve stopnje sta člena 60 ES in 301 ES posebni določbi 
Pogodbe  ES, ker izrecno določata, da se lahko ukrep Skupnosti ne bi izkazal kot 
nujen za uresničitev enega od ciljev Skupnosti, kot jih določa Pogodba ES, ampak kot 
nujen za uresničitev enega od ciljev, ki jih člen 2 EU posebej določa za Unijo, in sicer 64
65
66
67
I ‑ 6433KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
izvajanje skupne zunanje in varnostne politike (v nadaljevanju: SZVP) (izpodbijani 
sodbi Kadi, točka 124, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 160).
Po mnenju Sodišča prve stopnje je torej v okviru členov 60 ES in 301 ES ukrepanje 
Skupnosti v resnici ukrepanje Unije, ki se izvaja na podlagi stebra Skupnosti, potem 
ko Svet sprejme skupno stališče ali skupni ukrep na podlagi SZVP (izpodbijani sodbi 
Kadi, točka 125, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 161).
Spoštovanje člena 249 ES
Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi Yusuf in Al Barakaat nadalje preu ‑
čilo tožbeni razlog, navajan izključno v zadevi T‑306/01, v kateri je bila izrečena ta 
sodba, da se izpodbijana uredba ne uporablja na splošno v delu, v katerem nepo ‑
sredno ogroža pravice posameznikov in določa uporabo posamičnih sankcij, zato je 
v nasprotju s členom 249 ES. Te uredbe se zato ne bi smelo upoštevati kot uredbe, 
ampak bi jo bilo treba upoštevati kot sklop posamičnih odločb.
Sodišče prve stopnje je zavrnilo ta tožbeni razlog v točkah od 184 do 188 te sodbe.
V točki 186 te sodbe je presodilo, da se izpodbijana uredba neizpodbitno uporablja 
splošno, v smislu člena 249 ES, drugi odstavek, ES, ker vsakomur prepoveduje, da bi 
dal določenim osebam na voljo sredstva ali gospodarske vire.68
69
70
71
I ‑ 6434SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Sodišče prve stopnje je dodalo, da okoliščina, da so te osebe poimensko navedene 
v Prilogi I k tej uredbi, tako da se zdi, da jih neposredno in posamično zadeva v smislu 
člena 230, četrti odstavek, ES, v ničemer ne prizadene splošnosti te prepovedi, ki velja 
erga omnes , kot izhaja zlasti iz člena 11 te uredbe.
Spoštovanje določenih temeljnih pravic
Sodišče prve stopnje je nazadnje glede tožbenih razlogov kršitve temeljnih pravic 
tožečih strank v teh zadevah menilo, da je koristno preizkusiti, najprej, odnos med 
mednarodnim pravnim redom Združenih narodov in nacionalnim pravnim redom 
ali pravnim redom Skupnosti ter stopnjo, na kateri so pristojnosti Skupnosti in držav 
članic povezane z resolucijami Varnostnega sveta, ki so bile sprejete na podlagi VII. 
poglavja Ustanovne listine Združenih narodov. Ta preizkus dejansko določa obseg 
nadzora zakonitosti, zlasti glede temeljnih pravic, ki ga mora izvajati Sodišče prve 
stopnje pri aktih Skupnosti, ki dajejo učinek takšnim resolucijam. Samo če bo ugoto ‑
vljeno, da navedene kršitve temeljnih pravic, na katere se sklicuje, res spadajo pod 
njegov sodni nadzor in lahko pripeljejo do razglasitve ničnosti izpodbijane uredbe, 
bo Sodišče prve stopnje odločilo o teh kršitvah (izpodbijani sodbi Kadi, točke od 178 
do 180, ter Yusuf in Al Barakaat, točke od 228 do 230).
Sodišče prve stopnje je zato, prvič, preučilo vez med mednarodnim pravnim redom 
Združenih narodov in nacionalnimi pravnimi redi ali pravnim redom Skupnosti ter 
presodilo, da morajo države članice in članice OZN z vidika mednarodnega prava 
spoštovati načelo primarnosti obveznosti – prevzetimi „na podlagi Ustanovne listine“ 
Združenih narodov –, ki je določeno v členu 103 navedene listine, ki zlasti določa, da 
obveznost izvršiti odločbe Varnostnega sveta, določena v členu 25 te listine, prevlada 
nad vsemi drugimi pogodbenimi obveznostmi, ki so jih sprejele (izpodbijani sodbi 
Kadi, točke od 181 do 184, ter Yusuf in Al Barakaat, točke od 231 do 234).72
73
74
I ‑ 6435KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Po mnenju Sodišča prve stopnje na to obveznost spoštovanja načela primar ‑
nosti obveznosti, sprejetih na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov, ne 
vpliva Pogodba  ES, saj gre za obveznost, ki izvira iz sporazuma, obstoječega pred 
Pogodbo  ES, zato za to obveznost veljajo določbe člena 307 ES. Še več, namen 
člena  297  ES je zagotoviti spoštovanje tega načela (izpodbijani sodbi Kadi, točke 
od 185 do 188, ter Yusuf in Al Barakaat, točke od 235 do 238).
Sodišče prve stopnje je na podlagi tega sklenilo, da so resolucije Varnostnega sveta, 
sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, zavezu ‑
joče za vse države članice, ki morajo zato sprejeti vse potrebne ukrepe za zagoto ‑
vitev izvajanja teh resolucij, ter lahko in celo morajo zavrniti uporabo vseh norm 
prava Skupnosti, tudi če gre za določbo primarnega prava ali splošno načelo prava 
Skupnosti, ki bi oviralo pravilno izvrševanje pogodbenih obveznosti na podlagi te 
Ustanovne listine (izpodbijani sodbi Kadi, točke od 189 do 190, ter Yusuf in Al Bara ‑
kaat, točki 239 in 240).
Vendar po mnenju Sodišča prve stopnje zavezujoči učinek navedenih resolucij, 
sprejetih na podlagi obveznosti mednarodnega prava, ne velja za Skupnost, saj te 
Ustanovna listina Združenih narodov neposredno ne zavezuje, ker ni ne članica 
OZN, ne naslovnica resolucij Varnostnega sveta, ne naslednica pravic in obveznosti 
svojih držav članic v smislu mednarodnega javnega prava (izpodbijani sodbi Kadi, 
točka 192, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 242).
Nasprotno, tak zavezujoči učinek velja za Skupnost na podlagi prava Skupnosti 
(izpodbijani sodbi Kadi, točka 193, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 243).
V tej zvezi je Sodišče prve stopnje, ob analognem sklicevanju zlasti na točko 18 sodbe 
z dne 12. decembra 1972 v zadevi International Fruit Company in drugi (od 21/72 
do 24/72, Recueil, str. 1219), presodilo, da če je Skupnost na podlagi Pogodbe  ES 
sprejela pristojnosti, ki so jih prej izvrševale države članice na področju uporabe 75
76
77
78
79
I ‑ 6436SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Ustanovne listine Združenih narodov, določbe te listine Skupnost zavezujejo 
(izpodbijani sodbi Kadi, točka 203, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 253).
V naslednji točki teh zadnjih sodb je Sodišče prve stopnje sklenilo, da Skupnost ne 
more kršiti obveznosti svojih držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov 
ne ovirati njihovega izvrševanja in da je vezana na podlagi pogodbe, s katero je bila 
ustanovljena, da pri izvrševanju svojih pristojnosti sprejme vse potrebne določbe, da 
omogoči svojim državam članicam izvršitev teh obveznosti.
Sodišče prve stopnje je, drugič, določalo obseg nadzora zakonitosti predvsem glede 
temeljnih pravic, ki ga izvršuje nad akti Skupnosti, ki dajejo učinek resolucijam Zdru ‑
ženih narodov, kot je izpodbijana uredba, ter v točki 209 izpodbijane sodbe Kadi in 
točki 260 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat najprej opomnilo, da je v skladu 
z ustaljeno sodno prakso Evropska skupnost pravna skupnost, ker njene države 
članice in njene institucije ne uidejo nadzoru skladnosti njihovih aktov z ustavno 
listino, Pogodbo ES, ter da je ta oblikovala popoln sistem pravnih sredstev in 
postopkov, ki Sodišču omogočajo nadzor nad zakonitostjo aktov institucij.
Vendar je v točki 212 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 263 izpodbijane sodbe Yusuf 
in Al Barakaat Sodišče prve stopnje menilo, da je vprašanje, ki se je pojavilo v teh 
zadevah, v katerih je odločalo, ali za omenjeni sodni nadzor obstajajo strukturne 
omejitve, ki jih nalaga splošno mednarodno pravo ali Pogodba ES.
V tej zvezi je Sodišče prve stopnje v točki 213 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 264 
izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat opomnilo, da pomeni izpodbijana uredba, 
sprejeta v skladu s Skupnim stališčem 2002/402, izvajanje na ravni Skupnosti obve ‑
znosti držav članic Skupnosti, ki so članice OZN, da s pomočjo akta Skupnosti 80
81
82
83
I ‑ 6437KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
uresničijo sankcije, ki so bile določene proti Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida in tali ‑
banom ter drugim osebam, skupinam, podjetjem in povezanim subjektom ter nato 
poostrene z več resolucijami Varnostnega sveta, sprejetimi na podlagi VII. poglavja 
Ustanovne listine Združenih narodov.
V tem smislu je Skupnost, po mnenju Sodišča prve stopnje, ravnala na podlagi 
omejene pristojnosti, ki ji pri njenem izvrševanju ni dajala nobene možnosti neod ‑
visne presoje, zlasti ker ni mogla niti neposredno spremeniti vsebine zadevnih reso ‑
lucij niti uvesti sistema, ki bi omogočil tako spremembo (izpodbijani sodbi Kadi, 
točka 214, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 265).
Sodišče prve stopnje je iz navedenega sklepalo, da ugovor tožečih strank glede 
notranje zakonitosti izpodbijane uredbe vključuje, da Sodišče prve stopnje izvede 
neposredni ali posredni nadzor zakonitosti resolucij, ki jih izvršuje ta uredba, 
glede temeljnih pravic, kot jih varuje pravni red Skupnosti (izpodbijani sodbi Kadi, 
točki 215 in 216, ter Yusuf in Al Barakaat, točki 266 in 267).
Sodišče prve stopnje je v točkah od 217 do 225 izpodbijane sodbe Kadi, ki je iden ‑
tična izpodbijani sodbi Yusuf in Al Barakaat v točkah od 268 do 276, presodilo:
„217  Institucije in Združeno kraljestvo pozivajo Sodišče prve stopnje, naj načelno 
odkloni pristojnost za izvedbo takega posrednega nadzora zakonitosti teh 
resolucij, ki so kot pravila mednarodnega prava zavezujoča za države članice 
Skupnosti, naložena tako njemu kot vsem institucijam Skupnosti. Te stranke 
v bistvu menijo, da bi moral biti nadzor Sodišča prve stopnje omejen na prever ‑
janje spoštovanja obličnostnih in postopkovnih pravil in pravil o pristojnosti, ki 
so v tem primeru naložena institucijam, in na preverjanje ustreznosti in soraz ‑84
85
86
I ‑ 6438SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
mernosti zadevnih ukrepov Skupnosti v razmerju do resolucij Varnostnega 
sveta, ki jih izvajajo.
218  Treba je priznati, da je taka omejitev pristojnosti nujna kot vzporednica zgoraj 
navedenim načelom v okviru preizkusa odnosov med mednarodnim pravnim 
redom Združenih narodov in pravnim redom Skupnosti.
219  Kot je bilo že navedeno, so bile zadevne resolucije Varnostnega sveta sprejete 
na podlagi VII. Poglavja Ustanovne listine Združenih narodov. V tem smislu 
je določitev vsebine grožnje mednarodnemu miru in varnosti in ukrepov, 
potrebnih za njuno ohranitev ali ponovno vzpostavitev, izključno odgovornost 
Varnostnega sveta in se izogne pristojnosti nacionalnih organov in sodišč ter 
organov in sodišč Skupnosti, s pridržkom naravne pravice do individualne ali 
kolektivne samoobrambe, ki jo vsebuje člen 51 navedene listine.
220  Ker je Varnostni svet, ki je ravnal na podlagi VII. Poglavja Ustanovne listine 
Združenih narodov, po svojem sankcijskem odboru odločil, da je treba sredstva 
nekaterih posameznikov zamrzniti, je njegova odločba v skladu s členom 48 
listine obvezna za vse člane Združenih narodov.
221  Glede na stališča, izražena v zgornjih točkah od 193 do 204, potrditev, naj 
pristojnost Sodišča prve stopnje za [posredni] nadzor zakonitosti take odločbe 
glede na standard varstva temeljnih pravic, kot so priznane v pravnem redu 
Skupnosti, ne bi bila upravičena ne na podlagi mednarodnega prava ne na 
podlagi prava Skupnosti.
I ‑ 6439KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
222  Na eni strani bi bila taka pristojnost nezdružljiva z obveznostmi držav članic iz 
Ustanovne listine Združenih narodov, zlasti iz njenih členov 25, 48 in 103, ter 
s členom 27 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu [ki je bila podpisana na 
Dunaju 23. maja 1969].
223  Na drugi strani bi bila taka pristojnost v nasprotju z določbami Pogodbe 
ES, zlasti s členi 5 ES, 10 ES, 297 ES in s členom 307, prvi pododstavek, ES, 
in z določbami Pogodbe EU, zlasti s členom 5 EU, v skladu s katerim sodnik 
Skupnosti izvršuje svoja pooblastila v pogojih in s cilji, določenimi z določbami 
Pogodb ES in EU. Poleg tega bi bila nezdružljiva z načelom, v skladu s katerim 
je treba pristojnosti Skupnosti in Sodišča prve stopnje izvrševati, [ob spošto ‑
vanju mednarodnega prava] (sodba z dne 24. novembra 1992 v zadevi Poulsen 
in Diva Navigation, C‑286/90, Recueil, str. I‑6019, točka 9, in z dne 16. junija 
1998 v zadevi Racke, C‑162/96, Recueil, str. I‑3655, točka 45).
224  Glede na člen 307 ES in člen 103 Ustanovne listine Združenih narodov je 
treba dodati, da navedba kršitev temeljnih pravic, kot jih varuje pravni red 
Skupnosti, ali načel tega pravnega reda naj ne bi vplivala na veljavnost resolu  ‑
cije Varnostnega sveta ali na njen učinek na ozemlju Skupnosti (podobno glej 
sodbe Sodišča v zadevi Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, Recueil, 
str. 1125, točka 3; z dne 8. oktobra 1986 v zadevi Keller, 234/85, Recueil, 
str. 2897, točka 7, in z dne 17. oktobra 1989 v zadevi Dow Chemical Ibérica in 
drugi proti Komisiji, od 97/87 do 99/87, Recueil, str. 3165, točka 38).
225  Ugotoviti je treba, da se zadevne resolucije Varnostnega sveta načeloma 
izognejo sodnemu nadzoru Sodišča prve stopnje in da to ni pooblaščeno izpod ‑
bijati njihove zakonitosti glede na pravo Skupnosti, čeprav je to izpodbijanje 
le postransko. Nasprotno, Sodišče prve stopnje je dolžno, kolikor je le možno, 
razlagati in uporabiti to pravo tako, da bo združljivo z obveznostmi držav članic 
iz Ustanovne listine Združenih narodov.“
I ‑ 6440SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Sodišče prve stopnje je v točkah 226 izpodbijane sodbe Kadi in v točki 277 izpod ‑
bijane sodbe Yusuf in Al Barakaat presodilo, da je bilo kljub temu pooblaščeno 
posredno nadzorovati zakonitost zadevnih resolucij Varnostnega sveta, glede na ius 
cogens , pojmovan kot mednarodni javni red, ki je obvezen za vse subjekte mednaro ‑
dnega prava, vključno z organi OZN, in od katerega ni mogoče odstopati.
Sodišče prve stopnje je v tej zvezi v točkah od 227 do 231 izpodbijane sodbe Kadi, 
ki so identične s točkami od 278 do 282 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat, 
presodilo:
„227  Glede tega je treba navesti, da Dunajska konvencija o pogodbenem pravu, ki 
uzakonja mednarodno običajno pravo (in katere člen 5 določa, da se upora ‑
blja ‚za vsako pogodbo, ki je ustanovni [ustavni] akt [posamezne] mednarodne 
organizacije, in za vsako pogodbo, ki je sprejeta znotraj mednarodne organi ‑
zacije‘), v členu 53 določa ničnost pogodb v nasprotju z obveznim pravilom 
[imperativno normo] splošnega mednarodnega reda [prava] ( ius cogens ), ki je 
določeno kot ‚pravilo, ki ga mednarodna skupnost držav v celoti sprejema in 
priznava kot pravilo, ki ne dovoljuje nobene izjeme in ki ga lahko spremeni le 
novo pravilo splošnega mednarodnega prava z enakimi lastnostmi‘. Člen 64 
Dunajske konvencije določa, da če se sprejme novo obvezno pravilo [impera ‑
tivna norma] splošnega mednarodnega prava, vsaka obstoječa pogodba, ki je 
v nasprotju s tem pravilom, postane nična in se razveljavi [preneha veljati].
228  Ustanovna listina Združenih narodov predpostavlja obstoj obveznih načel 
mednarodnega prava in zlasti varstvo temeljnih pravic človeške osebnosti. 
V preambuli listine so ljudstva Združenih narodov odločena, da ‚potrdijo 
[svojo …] vero v temeljne človekove pravice, v dostojanstvo in vrednost 
človeške osebnosti‘. Iz prvega poglavja listine, imenovanega ‚Cilji in načela‘, 
izhaja, da je cilj Združenih narodov spodbujati spoštovanje človekovih pravic in 
temeljnih svoboščin.87
88
I ‑ 6441KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
229  Ta načela so obvezna tako za člane OZN kot za njihove organe. V skladu 
s členom 24(2) Ustanovne listine Združenih narodov mora Varnostni svet pri 
izvrševanju nalog, ki mu jih nalaga glavna odgovornost ohranjanja mednaro ‑
dnega miru in varnosti, ravnati ‚v skladu s cilji in načeli Združenih narodov‘. 
Pooblastila za sankcije, ki jih ima Varnostni svet pri izvrševanju te odgovor ‑
nosti, mora torej [zato] uporabiti ob spoštovanju mednarodnega prava in zlasti 
ciljev in načel Združenih narodov.
230  Mednarodno pravo omogoča ugotovitev, da obstaja omejitev načela obveznega 
učinka resolucij Varnostnega sveta: spoštovati morajo temeljne brezpogojne 
določbe ius cogens . V nasprotnem naj ne bi vezale držav članic OZN in torej 
tudi ne Skupnosti.
231  Postranski [posredni] sodni nadzor Sodišča prve stopnje v okviru ničnostne 
tožbe zoper sprejeti akt Skupnosti, brez izvrševanja kakršnega koli pooblastila 
za odločanje po prostem preudarku, z namenom izvedbe resolucije Varno ‑
stnega sveta, lahko torej [zato] [zelo izjemoma] razširi preverjanje spoštovanja 
višjih pravil mednarodnega prava, ki zadevajo ius cogens , in zlasti nujna pravila 
za splošno zaščito človekovih pravic, ki jih ne morejo kršiti ne države članice 
ne organi OZN, ker tvorijo ‚načela mednarodnega običajnega prava‘ (posveto ‑
valno mnenje Mednarodnega sodišča z dne 8. julija 1996, Zakonitost grožnje 
ali uporabe jedrskega orožja, Recueil, str. 226, točka 79; v tem smislu glej tudi 
sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi Bosphorus, sodba 
z dne 30. julija 1996, C‑84/95, Recueil, str. I‑3953, točka 65).“
Zlasti glede, prvič, zatrjevane kršitve temeljne pravice do spoštovanja lastnine je 
Sodišče prve stopnje v točki 237 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 288 izpodbijane 
sodbe Yusuf in Al Barakaat menilo, da je treba ugotoviti, ali zamrznitev sredstev, 
ki jo določa izpodbijana uredba, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 561/2003, in 89
I ‑ 6442SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
posredno resolucije Varnostnega sveta, ki jih te uredbe izvajajo, krši temeljne pravice 
tožeče stranke.
V točki 238 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 289 izpodbijane sodbe Yusuf in Al 
Barakaat je Sodišče prve stopnje menilo, da to glede na standard splošnega varstva 
temeljnih pravic človeške osebnosti, ki spada v ius cogens , ne drži.
V tej zvezi je Sodišče prve stopnje v točkah od 239 do 240 izpodbijane sodbe Kadi 
ter v točkah 290 in 291 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat presodilo, da izjeme 
in odstopanja od obveznosti zamrznitve sredstev, predvidene v izpodbijani uredbi 
po njeni spremembi z Uredbo št. 561/2003, ki izvaja Resolucijo  1452(2002), jasno 
kažejo, da nečloveško ali ponižujoče obravnavanje teh oseb, vpisanih na konsolidi ‑
rani seznam, nista namen in učinek tega ukrepa.
Sodišče prve stopnje je v točkah od 243 do 251 izpodbijane sodbe Kadi ter v točkah 
od 294 do 302 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat dalje presodilo, da zamrznitev 
sredstev ni samovoljna, neustrezna ali nesorazmerna glede na pravico do zasebne 
lastnine zainteresiranih oseb in je zato ni mogoče šteti, da je v nasprotju z ius cogens  
glede na te okoliščine:
–  zadevni ukrepi zasledujejo cilj v temeljnem splošnem interesu mednarodne 
skupnosti, namreč boj proti mednarodnemu terorizmu, in OZN lahko legitimno 
ukrepa za zaščito pred delovanjem terorističnih organizacij;90
91
92
I ‑ 6443KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
–  zamrznitev sredstev je varstveni ukrep, ki v nasprotju z zasegom ne ogroža bistva 
lastninske pravice na finančnih sredstvih zainteresiranih oseb, ampak le njihovo 
uporabo;
–  zadevne resolucije Varnostnega sveta določajo sistem rednega ponovnega preiz ‑
kusa splošne ureditve sankcij;
–  te resolucije urejajo postopek, ki zainteresiranim osebam omogoča, da svoj 
primer v vsakem trenutku predložijo v ponovni preizkus sankcijskemu odboru, 
in sicer s posredovanjem države članice svojega državljanstva ali svojega stalnega 
prebivališča.
Drugič, glede zatrjevane kršitve pravice do izjave, zlasti pa, po eni strani, domnevne 
pravice tožečih strank, da se izjavijo pred institucijami Skupnosti pred sprejetjem 
izpodbijane uredbe, je Sodišče prve stopnje v točki  258 izpodbijane sodbe Kadi, 
ki ustreza mutatis mutandis  točki 328 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat, 
presodilo:
„V tem primeru, kot izhaja iz zgoraj navedenih uvodnih ugotovitev o odnosu med 
mednarodnim pravnim redom Združenih narodov in pravnim redom Skupnosti, so 
bile institucije Skupnosti dolžne v pravni red Skupnosti prenesti resolucije Varno ‑
stnega sveta in odločbe sankcijskega odbora, ki jih nikakor niso pooblaščale, da 
z njihovo konkretno izvedbo določijo tudi kakršen koli mehanizem Skupnosti za 
preizkus ali ponovni preizkus posamičnih položajev, ker so bili jedro zadevnih 
ukrepov in mehanizmi ponovnega preizkusa (glej zgoraj točko  262 in naslednje) 
v celoti pristojnost Varnostnega sveta in njegovega sankcijskega odbora. Posledično 
institucije Skupnosti niso imele nobenega pooblastila za preiskavo, ne možnosti 
nadzora nad dejstvi, ki sta jih potrdila Varnostni svet in sankcijski odbor, ne polja 
za odločanje po prostem preudarku o teh dejstvih in o možnosti spreje[tja] sankcij 
za tožečo stranko. Načelo prava Skupnosti v zvezi s pravico do zaslišanja naj se ne bi 93
I ‑ 6444SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
uporabilo v okoliščinah, v katerih zaslišanje zainteresiranih oseb v nobenem primeru 
ne bi moglo pripeljati institucije do ponovnega preizkusa svojega stališča.“
Sodišče prve stopnje je v točki 259 izpodbijane sodbe Kadi ugotovilo, da Svet ni bil 
zavezan s pravico do izjave tožeče stranke v zvezi z ohranjanjem njenega imena na 
seznamu oseb in subjektov, na katere se nanašajo sankcije, v kontekstu sprejetja in 
izvrševanja izpodbijane uredbe, v točki 329 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat 
pa, da Svet pred sprejetjem izpodbijane uredbe ni bil zavezan s pravico do izjave 
tožečih strank na prvi stopnji.
Po drugi strani je Sodišče prve stopnje glede kršitve domnevne pravice do izjave 
tožečih strank pred sankcijskim odborom v kontekstu njihovega vpisa na konsolidi ‑
rani seznam v točkah 261 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 306 izpodbijane sodbe 
Yusuf in Al Barakaat ugotovilo, da zadevne resolucije Varnostnega sveta take pravice 
ne določajo.
Nadalje je v točki 307 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat presodilo, da nobeno 
obvezno pravilo iz mednarodnega javnega prava ne zahteva predhodnega zaslišanja 
zainteresiranih oseb v okoliščinah, kot so v tem primeru.
Sodišče prve stopnje je poleg tega navedlo, da zadevne resolucije Varnostnega sveta 
in poznejše uredbe, ki so te resolucije izvedle v Skupnosti, čeprav ne določajo pravice 
do izjave, vendarle uvajajo mehanizem ponovnega preizkusa posamičnih položajev, 
tako da omogočajo, da se lahko zainteresirane osebe s posredovanjem svojih naci ‑
onalnih organov obrnejo na sankcijski odbor, da bi dosegle svoj umik s konsolidi  ‑
ranega seznama oseb ali izjemo zamrznitve sredstev (izpodbijana sodba Kadi, 
točka 262, ter sodba Yusuf in Al Barakaat, točka 309).94
95
96
97
I ‑ 6445KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Ob sklicevanju, v točki 264 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki  311 izpodbijane 
sodbe Yusuf in Al Barakaat na „Navodila za delo sankcijskega odbora“, sprejeta 
7. novembra 2002 in spremenjena 10. aprila 2003 (v nadaljevanju: navodila sankcij ‑
skemu odboru), in v točki 266 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki  313 izpodbijane 
sodbe Yusuf in Al Barakaat na različne resolucije Varnostnega sveta, je Sodišče prve 
stopnje v teh točkah ugotavljalo pomembnost, ki jo Varnostni svet v največji mogoči 
meri pripisuje temeljnim pravicam oseb, vpisanih na konsolidirani seznam, zlasti pa 
pravicam obrambe.
Sodišče prve stopnje je v točki 268 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 315 izpodbijane 
sodbe Yusuf in Al Barakaat presodilo, da naj glede na obvezna pravila mednarodnega 
javnega prava ne bi bilo nesprejemljivo dejstvo – navedeno v teh predhodnih točkah 
vsake od navedenih sodb –, da postopek ponovnega preizkusa zainteresiranim 
osebam neposredno ne daje pravice do izjave pred sankcijskim odborom, ki je edini 
pristojni organ, da se na zahtevo države izreče glede ponovne preučitve njihovega 
položaja, tako da so ti odvisni predvsem od diplomatske zaščite, ki jo države članice 
zagotavljajo svojim državljanom.
Sodišče prve stopnje je dodalo, da imajo zainteresirane osebe na podlagi notra ‑
njega prava ter celo neposredno na podlagi izpodbijane uredbe in upoštevnih reso ‑
lucij Varnostnega sveta, ki jih izvaja uredba, možnost vložiti tožbo zoper morebitno 
zlorabno zavrnitev pristojnega nacionalnega organa, da njihov primer predloži 
v ponovni preizkus sankcijskemu odboru (izpodbijani sodbi Kadi, točka  270, ter 
Yusuf in Al Barakaat, točka 317).
Poleg tega je Sodišče prve stopnje presodilo, da v okoliščinah, kot so v tem primeru, 
pri katerem gre za varstveni ukrep, ki zainteresiranim osebam omejuje razpolaganje 
z dobrinami, spoštovanje njihovih temeljnih pravic ne zahteva, da se jim posredujejo 
dejstva in dokazi, ki jih bremenijo, kadar Varnostni svet ali njegov sankcijski odbor 
menita, da temu nasprotujejo razlogi, ki zadevajo varnost mednarodne skupnosti 
(izpodbijani sodbi Kadi, točka 274, ter Yusuf in Al Barakaat, točka 320).98
99
100
101
I ‑ 6446SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Iz zgoraj navedenega je Sodišče prve stopnje v točki 276 izpodbijane sodbe Kadi 
ter v točki 330 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat odločilo, da je treba zavrniti 
tožbeni razlog kršitve pravice do izjave, ki ga navajajo tožeče stranke.
Tretjič, glede tožbenega razloga kršitve pravice do učinkovitega sodnega nadzora je 
Sodišče prve stopnje v točkah od 278 do 285 izpodbijane sodbe Kadi, ki so po vsebini 
identične točkam od 333 do 340 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat, presodilo 
tako:
„278  V tem primeru je tožeča stranka na Sodišče prve stopnje lahko vložila 
ničnostno tožbo na podlagi člena 230 ES.
279  V okviru tega postopka Sodišče prve stopnje izvršuje popolni nadzor zako ‑
nitosti [izpodbijane] uredbe glede spoštovanja institucij Skupnosti pravil o 
pristojnosti in o notranji zakonitosti in bistveni obličnosti, ki so predpisana za 
njihovo delovanje.
280  Sodišče prve stopnje nadzira tudi zakonitost [izpodbijane] uredbe glede na 
resolucije Varnostnega sveta, ki jih ta uredba izvaja, zlasti glede formalne in 
materialne skladnosti, notranje skladnosti in sorazmernosti uredbe glede na 
resolucije.
281  Sodišče prve stopnje, ki je odločalo na temelju takega nadzora, meni, da 
se ne izpodbija, da je tožeča stranka res ena od fizičnih oseb, ki so bile 
19. oktobra 2001 vpisane na seznam […].102
103
I ‑ 6447KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
282  V okviru te ničnostne tožbe se je Sodišče prve stopnje razglasilo za pristojno 
za nadzor zakonitosti [izpodbijane] uredbe in posredno zakonitosti zadevnih 
resolucij Varnostnega sveta, v razmerju do višjih pravil [norm] mednarodnega 
prava, ki spadajo v ius cogens , zlasti imperativnih pravil [norm] za univerzalno 
varstvo pravic človeške osebnosti.
283  Kot je bilo že navedeno v zgornji točki 225, Sodišče prve stopnje ni dolžno 
neposredno nadzorovati skladnosti zadevnih resolucij Varnostnega sveta s 
temeljnimi pravicami, kot jih varuje pravni red Skupnosti.
284  Sodišče prve stopnje ni dolžno preveriti odsotnosti napačne presoje dejstev in 
dokazov, ki jih je Svet potrdil v podporo sprejetih ukrepov, ne posredno nadzo ‑
rovati primernosti in sorazmernosti teh ukrepov, razen v okviru omejitev, 
določenih v zgornji točki 282. Takega nadzora ne bi bilo mogoče izvrševati brez 
poseganja v posebne pravice Varnostnega sveta na podlagi VII. Poglavja Usta ‑
novne listine Združenih narodov na področju določitve, prvič, grožnje medna ‑
rodnemu miru in varnosti, in, drugič, primernih ukrepov proti tej grožnji ali 
za njeno odpravo. Vprašanje, ali posameznik ali organizacija pomenita grožnjo 
mednarodnemu miru in varnosti, in vprašanje, katere ukrepe je treba spre ‑
jeti glede zainteresiranih oseb, da bi se uprlo tej grožnji, vključujeta politično 
presojo in presojo vrednostnih sodb, ki sta načeloma zgolj pristojnost organa, 
ki mu je mednarodna skupnost zaupala glavno odgovornost za ohranitev 
mednarodnega miru in varnosti.
285  Treba je ugotoviti, da tožeča stranka nima na voljo nobenega pravnega sred ‑
stva, kot je bilo pravkar navedeno v zgornji točki 284, ker Varnostni svet ni 
menil, da bi bilo smotrno ustanoviti neodvisno mednarodno sodišče, ki bi 
pravno in dejansko odločalo o sporih proti posamičnim odločbam sankcijskega 
odbora.“
I ‑ 6448SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V točki 286 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 341 izpodbijane sodbe Yusuf in Al 
Barakaat je Sodišče prve stopnje presodilo, da taka pravna praznina v sodnem varstvu 
tožečih strank ni v nasprotju z načelom ius cogens.
Sodišče prve stopnje je v tej zvezi v točkah od 288 do 290 izpodbijane sodbe Kadi, ki 
so po vsebini identične točkam od 343 do 345 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Bara ‑
kaat, navedlo:
„288  V tem primeru Sodišče prve stopnje meni, da omejitev pravice dostopa tožeče 
stranke do sodišča, ki je posledica sodne imunitete, katere predmet so nače ‑
loma resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. Poglavja Ustanovne 
listine Združenih narodov, v notranjem pravnem redu držav članic Združenih 
narodov, v skladu z upoštevnimi načeli mednarodnega prava (zlasti členoma 25 
in 103 [te] listine), ni skladna s pravico dostopa do sodišča, kot jo zagotavlja ius 
cogens .
289  Taka omejitev je upravičena z naravo odločb, ki jih sprejme Varnostni svet 
na podlagi VII. Poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, in z zakonitim 
zasledovanim ciljem. V okoliščinah tega primera interes tožeče stranke, da bi 
jo sodišče zaslišalo o temelju v njeni zadevi, ne zadostuje, da bi prevladal nad 
splošnim bistvenim interesom, da se zaradi jasne grožnje, ki jo je določil Varno ‑
stni svet, ohranita mednarodni mir in varnost, v skladu z določbami Usta ‑
novne listine Združenih narodov. Glede tega je treba, ne da bi ukrepe določili 
za neomejen in nedoločen čas uporabe, dodeliti poseben pomen okoliščini, da 
so resolucije, ki jih je zaporedno sprejel Varnostni svet, vedno določale meha ‑
nizem ponovnega preizkusa možnosti ohranitve teh ukrepov po časovnem 
obdobju 12 ali najpozneje 18 mesecev […]104
105
I ‑ 6449KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
290  Končno Sodišče prve stopnje meni, v odsotnosti mednarodnega sodišča, 
pristojnega za nadzor zakonitosti aktov Varnostnega sveta, da uvedba organa, 
kot je sankcijski odbor, in možnost, ki jo določajo akti, da se je v vsakem 
trenutku mogoče obrniti nanj zaradi ponovnega preizkusa vsakega posamič ‑
nega primera, s pomočjo formaliziranega mehanizma, ki vključuje ‚vlado, 
naslovnico zahteve‘ in ‚vlado predlagateljico‘ […], pomenita drugačno in 
razumno pot, da se ustrezno zaščitijo temeljne pravice tožeče stranke, kot jih 
priznava ius cogens .“
Sodišče prve stopnje je zato zavrnilo tožbene razloge glede kršitve pravice do učinko ‑
vitega sodnega nadzora in zaradi tega tudi tožbo v celoti.
Predlogi pritožnikov
Y. A. Kadi s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–  v celoti razveljavi izpodbijano sodbo v zadevi Kadi;
–  razglasi izpodbijano uredbo za nično ter
–  naloži Svetu in/ali Komisiji plačilo stroškov tega pritožbenega postopka in 
postopka pred Sodiščem prve stopnje.106
107
I ‑ 6450SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Al Barakaat s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–  razveljavi izpodbijano sodbo v zadevi Yusuf in Al Barakaat;
–  razglasi izpodbijano uredbo za nično ter
–  naloži Svetu in Komisiji plačilo stroškov postopka pred Sodiščem prve stopnje in 
Sodiščem.
Svet predlaga zavrnitev pritožbe v obeh zadevah in naložitev plačila stroškov 
pritožnikom.
Komisija Sodišču predlaga, naj v zadevi C‑402/05 P:
–  ugotovi, da nobeden od pritožbenih razlogov, ki jih navaja pritožnik, ni tak, da bi 
ovrgel izrek izpodbijane sodbe Kadi, pri čemer naj obrazložitev izpodbijane sodbe 
spremeni tako, kot predlaga v svojem odgovoru na pritožbo;
–  posledično pritožbo zavrne in
–  pritožniku naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.108
109
110
I ‑ 6451KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Komisija Sodišču predlaga, naj v zadevi C‑415/05 P:
–  pritožbo v celoti zavrne in
–  pritožniku naloži plačilo stroškov.
Združeno kraljestvo je vložilo nasprotno pritožbo in Sodišču predlagalo, naj:
–  pritožbi zavrne in
–  razveljavi del izpodbijanih sodb, ki se nanaša na vprašanje ius cogens,  in sicer točke 
od 226 do 231 izpodbijane sodbe Kadi ter od 277 do 281 izpodbijane sodbe Yusuf 
in Al Barakaat.
Kraljevina Španija, ki ji je bilo na podlagi sklepov predsednika Sodišča z dne 
27.  aprila  2006 (zadeva  C‑402/05  P) in z dne 15.  maja  2006 (zadeva  C‑415/05  P) 
dovoljeno posredovati v podporo predlogov Sveta, Sodišču predlaga, naj:
–  v celoti zavrne pritožbi pritožnikov in v celoti potrdi izpodbijani sodbi,111
112
113
I ‑ 6452SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
–  pritožnikom naloži plačilo stroškov;
–  zavrne zahteve Komisije glede prvega pritožbenega razloga vsake od pritožb in 
potrdi izpodbijani sodbi ter
–  Komisiji naloži plačilo stroškov;
–  podredno, če bi Sodišče razveljavilo izpodbijani sodbi in, posledično, za nično 
razglasilo izpodbijano uredbo, naj na podlagi člena  231  ES do sprejetja nove 
uredbe, ki bi jo nadomestila, šteje za dokončne učinke te uredbe.
Francoska republika, ki ji je bilo na podlagi sklepov predsednika Sodišča z dne 
27.  aprila  2006 (zadeva C‑402/05 P) in z dne 15. maja 2006 (zadeva  C‑415/05  P) 
dovoljeno posredovati v podporo predlogov Sveta in Komisije, Sodišču predlaga, naj:
–  zavrne pritožbi pritožnikov, ugodi nasprotnim pritožbam Združenega kraljestva 
in nadomesti obrazložitev sodb v delih, ki se nanašajo na ius cogens , ter
–  pritožnikom naloži plačilo stroškov.114
I ‑ 6453KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Kraljevina Nizozemska, ki ji je bilo na podlagi sklepov predsednika Sodišča z dne 
27. aprila 2006 (zadeva C‑402/05 P) in z dne 15. maja 2006 (zadeva C‑415/05 P) dovo ‑
ljeno posredovati v podporo predlogov Sveta, Sodišču predlaga, naj v dveh zadevah 
zavrne pritožbo, če nadomesti obrazložitev v zvezi z obsegom nadzora zakonitosti, 
in, podredno, vprašanja, če so bila kršena pravila ius cogens .
Pritožbeni razlogi za razveljavitev izpodbijanih sodb
Y. A. Kadi navaja dva pritožbena razloga, prvi se nanaša na neobstoj pravne podlage 
izpodbijane uredbe, drugi pa na kršitev več pravil mednarodnega prava, ki naj bi 
jo storilo Sodišče prve stopnje, in na posledice, ki naj bi jih ta kršitev povzročila za 
presojo tožbenih razlogov, kar zadeva kršitev določenih temeljnih pravic, na katere se 
je skliceval pred Sodiščem prve stopnje.
Al Barakaat navaja tri pritožbene razloge, prvi se nanaša na neobstoj pravne podlage 
izpodbijane uredbe, drugi na kršitev člena 249 ES, tretji pa na kršitev nekaterih 
njegovih temeljnih pravic.
Združeno kraljestvo v okviru nasprotne pritožbe uveljavlja le en pritožbeni razlog, ki 
se nanaša na to, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijanih sodbah napačno uporabilo 
pravo pri presoji, da je samo pristojno za preučitev združljivosti zadevnih resolucij 
Varnostnega sveta s pravili ius cogens .115
116
117
118
I ‑ 6454SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Pritožbi
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 13. novembra 2007 odredil izbris imena 
Ahmed Ali Yusuf iz vpisnika Sodišča zaradi njegovega odstopa od pritožbe, ki jo je 
vložil skupaj z Al Barakaatom v zadevi C‑415/05 P.
Ker so se stranke in generalni pravobranilec o tem že opredelili, je treba zaradi 
medsebojne povezanosti zadevi, v skladu s členom 43 Poslovnika Sodišča, združiti 
zaradi izdaje skupne sodbe.
Pritožbeni razlog: pravna podlaga izpodbijane uredbe
Trditve strank
Y. A.  Kadi s prvim pritožbenim razlogom uveljavlja, da Sodišče prve stopnje ni 
pravilno uporabilo prava, ko je v točki 135 izpodbijane sodbe Kadi presodilo, da 
je bilo izpodbijano uredbo mogoče sprejeti na združeni pravni podlagi, in sicer 
členov 60 ES, 301 ES in 308 ES.
Ta pritožbeni razlog je sestavljen iz treh delov.119
120
121
122
I ‑ 6455KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Y. A. Kadi v okviru prvega dela pritožbenega razloga navaja, da Sodišče prve stopnje 
ni pravilno uporabilo prava, ko je presodilo, da je za člena 60 ES in 301 ES mogoče 
šteti, da pomenita delno pravno podlago za izpodbijano uredbo. Sodišče prve stopnje 
naj poleg tega ne bi pojasnilo, kako se lahko te določbe, ki lahko utemeljijo le ukrepe 
zoper tretje države, šteje, skupaj s členom 308 ES, za pravno podlago te uredbe, 
medtem ko se le‑ta nanaša le na ukrepe zoper posameznike in nedržavne subjekte.
V okviru drugega dela pritožbenega razloga Y. A. Kadi trdi, da če je bilo člena 60 ES 
in 301 ES vseeno treba šteti za delno pravno podlago izpodbijane uredbe, naj Sodišče 
prve stopnje ne bi pravilno uporabilo prava, ko je napačno razlagalo člen 301 ES in 
funkcijo „mostu“, ki ga ta predvideva, ker ta člen nikakor ne vključuje pristojnosti za 
sprejetje ukrepov za uresničitev cilja iz Pogodbe EU.
V okviru tretjega dela pritožbenega razloga Y.  A. Kadi Sodišču prve stopnje očita, 
da naj ne bi pravilno uporabilo prava, ko je člen 308 ES razlagalo tako, da lahko ta 
določba pomeni pravno podlago za uredbo, za katero pooblastila, potrebna za ukre ‑
panje, niso predvidena v Pogodbi ES in ki ni bila potrebna za doseganje enega od 
ciljev Skupnosti. V točkah od 122 do 134 izpodbijane sodbe Kadi naj bi Sodišče prve 
stopnje napačno izenačilo cilje dveh združenih, vendar različnih pravnih redov, ki 
tvorita Unijo in Skupnost, zato naj bi napačno postavilo meje člena 308 ES.
Tak koncept naj med drugim ne bi bil združljiv z načelom dodeljenih pristoj ‑
nosti, določenim v členu 5 EU. V tej zvezi iz točk od 28 do 35 mnenja 2/94 z dne 
28. marca 1996 (Recueil, str. I‑1759) izhaja, da omemba cilja v Pogodbi EU ne more 
odpraviti dejstva, da ta cilj ni naveden med cilji Pogodbe ES.123
124
125
126
I ‑ 6456SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Svet in Francoska republika zavračata prvi del prvega pritožbenega razloga, ki 
ga uveljavlja Y.  A.  Kadi, s tem da med drugim navajata, da navedbo členov  60  ES 
in 301 ES v pravni podlagi izpodbijane uredbe upravičuje okoliščina, da ta člena dolo ‑
čata omejevalne ukrepe, katerih področje uporabe je bilo treba, ob sklicevanju na 
člen 308 ES, razširiti na posameznike ali nedržavne subjekte in na katere se zato prva 
zgoraj navedena člena ne nanašata.
Združeno kraljestvo pa poudarja, da je bil člen 308 ES uporabljen kot mehanizem, 
ki omogoča dopolnitev instrumentalnih pristojnosti, določenih v členih  60  ES 
in 301 ES, ki zato nista delna pravna podlaga izpodbijane uredbe. Kraljevina Španija 
se v bistvu sklicuje na iste trditve.
Glede drugega dela tega pritožbenega razloga Svet poudarja, da je smiselnost (raison 
d’être) mostu iz člena 301 ES prav to, da se mu podeli pristojnost za sprejetje ukrepov 
za uresničitev cilja Pogodbe EU.
Kraljevina Španija, Francoska republika in Združeno kraljestvo poudarjajo, da je 
člen 308 ES, ne člena 60 ES in 301 ES, omogočil sprejetje omejevalnih ukrepov, ki se 
nanašajo na posameznike in nedržavne subjekte, ter s tem dopolnil področje uporabe 
teh zadnjih dveh členov.
Svet glede tretjega dela prvega pritožbenega razloga, ki ga navaja Y. A. Kadi, uvelja ‑
vlja, da je smiselnost (raison d’être) mostu, ki ga vsebuje člen  301  ES, prav to, da 
se izjemoma uporabi pristojnosti, ki jih ima Skupnost za naložitev gospodarskih in 
finančnih sankcij, bolj za uresničitev cilja SZVP, torej Unije, kot pa cilja Skupnosti.127
128
129
130
131
I ‑ 6457KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Združeno kraljestvo in države članice, ki intervenirajo v pritožbenem postopku, se 
v bistvu strinjajo s tem stališčem.
Združeno kraljestvo svoje stališče pojasnjuje z navedbami, da je za ukrepanje, pred ‑
videno v izpodbijani uredbi, mogoče šteti, da ne prispeva k uresničitvi cilja Unije, 
temveč cilja Skupnosti, to je cilja – ki je implicitno povsem instrumentalen ter izhaja 
iz členov 60 ES in 301 ES – da se izključno s prisilnimi gospodarskimi ukrepi priskrbi 
učinkovita sredstva za izvajanje aktov, sprejetih na podlagi pristojnosti, ki jo ima 
Unija na podlagi naslova V Pogodbe EU.
Kadar so za uresničitev tega instrumentalnega cilja potrebne oblike gospodarske 
prisile, ki presegajo pristojnosti, ki so Svetu podeljene na podlagi členov  60  ES 
in 301  ES, je po mnenju te države članice za dopolnitev teh pristojnosti primerna 
uporaba člena 308 ES.
Komisija, potem ko je navedla, da je ponovno preučila svoje stališče, primarno 
uveljavlja, da sta bila člena 60 ES in 301 ES glede na svoje besedilo ter svoj kontekst 
primerna in zadostna pravna podlaga za sprejetje izpodbijane uredbe.
V tej zvezi Komisija v bistvu trdi:
–  Besedilo člena 301 ES naj bi bilo dovolj široko, da pokrije gospodarske sankcije, 
sprejete zoper posameznike, če so ti v tretji državi oziroma so z njo v drugačni 
zvezi. Pojem „gospodarski odnosi“ naj bi zajemal širok obseg dejavnosti. Vse 
gospodarske sankcije, tudi če se nanašajo na tretjo državo, kot je embargo, 
bi neposredno vplivale na zadevne posameznike in le posredno na to državo. 132
133
134
135
136
I ‑ 6458SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Z besedilom člena 301 ES, zlasti izrazom „delno“, naj se ne bi zahtevalo, da se 
delni ukrep nanaša na poseben del zadevnih držav, kot je njihova vlada. Ker lahko 
Skupnost na podlagi te določbe popolnoma prekine gospodarske odnose z vsemi 
državami, bi morala ta določba prav tako omogočiti prekinitev gospodarskih 
odnosov z omejenim številom posameznikov v omejenem številu držav.
–  Terminološko skladnost med členom 41 Ustanovne listine Združenih narodov 
in členom 301 ES naj bi zaznamoval jasen namen snovalcev slednje določbe, da 
predvidijo temelj za to, da Skupnost izvrši vse ukrepe, ki jih sprejme Varnostni 
svet in zahtevajo ukrep Skupnosti.
–  Člen 301 ES naj bi vzpostavil postopkovni most med Skupnostjo in Unijo, vendar 
naj njegov namen ne bi bil niti razširiti niti zožiti področja pristojnosti Skupnosti. 
Posledično bi bilo treba to določbo razlagati tako široko kot upoštevne pristojnosti 
Skupnosti.
Komisija poudarja, da zadevni ukrepi, ob upoštevanju učinka, ki ga imajo na menjavo 
ukrepi, ki prepovedujejo pretok gospodarskih virov, izhajajo iz skupne trgovinske 
politike in so celo določbe o prostem pretoku kapitala, ker zajemajo prepoved 
prenosa gospodarskih virov posameznikom v tretjih državah.
Komisija prav tako navaja, da iz člena 56(1) in (2) ES izhaja, da pretok kapitala in 
plačil med Skupnostjo in tretjimi državami izhaja iz pristojnosti Skupnosti, ter da 137
138
I ‑ 6459KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
lahko države članice sprejmejo sankcije na tem področju le v okviru člena 60(2) ES, 
ne pa v okviru člena 58(1)(b) ES.
Komisija zato ocenjuje, da se za sprejetje izpodbijane uredbe ni bilo mogoče sklice ‑
vati na člen 308 ES, ker je pooblastilo za ukrepanje določeno v členih 60 ES in 301 ES. 
Ta člena naj bi bila temelj za glavni oziroma prevladujoči sestavni del te uredbe, glede 
na kateri bi bili drugi sestavni deli, kot je zamrznitev sredstev posameznikov, ki so 
hkrati državljani držav članic Evropske unije in povezani s tujo teroristično skupino, 
povsem sekundarnega pomena, pri čemer se Komisija v tej zvezi sklicuje zlasti na 
sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Svetu (C‑94/03, ZOdl., I‑1, 
točka 35).
Podredno Komisija navaja, da je pred sklicevanjem na člen 308 ES treba preučiti 
uporabljivost členov Pogodbe ES na področju skupne trgovinske politike ter prostega 
pretoka kapitala in plačil.
Podrednejo poudarja, da če je treba člen 308 ES šteti kot pravno podlago izpodbijane 
uredbe, bi bila to edina pravna podlaga, ker mora sklicevanje na to določbo temeljiti 
na preudarku, da je ukrepanje Skupnosti potrebno zaradi doseganja enega od njenih 
ciljev, ne pa, kot je presodilo Sodišče prve stopnje, zaradi uresničitve ciljev Pogodbe 
EU, v tem primeru ciljev SZVP.
V tem primeru naj bi šlo za cilj Skupnosti v zvezi s skupno trgovinsko politiko, ki je 
določen v členu 3(1)(b) ES, in cilj v zvezi s prostim pretokom kapitala, ki je implicitno 
določen v členu 3(1)(c) ES, v povezavi z upoštevnimi določbami Pogodbe ES, namreč 
s členom 56 ES v zvezi s prostim pretokom kapitala s tretjimi državami. Ker naj bi 139
140
141
142
I ‑ 6460SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
zadevni ukrepi vplivali na trgovino, čeprav so bili sprejeti v okviru uresničevanja 
ciljev zunanje politike, naj bi spadali v okvir navedenih ciljev Skupnosti.
Y. A. Kadi, Kraljevina Španija, Francoska republika in Združeno kraljestvo zavračajo 
trditev, ki jo je primarno navedla Komisija, s temi ugovori:
–  Šlo naj bi za široko razlago členov 60 ES in 301 ES, ki naj ne bi upoštevala, da gre 
za povsem drugačno in novo vrsto tako imenovanih „pametnih“ sankcij, ker te ne 
izkazujejo več nobene zveze s tretjo državo; ta razlaga bi bila tvegana, saj so bili ti 
členi bili uvedeni,ko je bila takšna vez za sankcije značilna.
–  Drugače kot zadevne pametne sankcije se popoln embargo nanaša predvsem na 
voditelje tretje države, na katere naj bi tak ukrep izvajal pritisk, in le posredno na 
gospodarske subjekte zadevne države, tako da ne bi bilo mogoče trditi, da se vsaka 
sankcija, vključno z embargom, primarno nanaša na posameznike.
–  V nasprotju s členom 41 Ustanovne listine Združenih narodov se člen  301  ES 
nanaša posebej na prekinitev gospodarskih odnosov „z eno ali več tretjimi drža ‑
vami“, tako da iz podobnosti besedila teh dveh določb ne bi bilo mogoče izpeljati 
nobene trditve.
–  Člen 301 ES naj ne bi bil preprosta postopkovna določba. Ta določba naj bi uvedla 
pravno podlago in poseben postopek ter Skupnosti jasno poverila materialno 
pristojnost.143
I ‑ 6461KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
–  Ukrepi, ki jih nalaga izpodbijana uredba, naj se ne bi nanašali na trgovinske odnose 
med Skupnostjo in tretjimi državami, zato se ne morejo sklicevati na cilj skupne 
trgovinske politike.
–  Sodišče prve stopnje naj bi pravilno presodilo, da ti ukrepi ne prispevajo k 
temu, da se prepreči tveganje oviranja prostega pretoka kapitala, in da naj se 
s členom  60(2)  ES ne bi utemeljilo omejevalnih ukrepov zoper posameznike ali 
subjekte. Ta določba naj bi določala le ukrepe zoper tretje države, zato so bili 
zadevni ukrepi lahko sprejeti le v okviru člena 58(1)(b) ES.
Y. A.  Kadi, Kraljevina Španija in Francoska republika so zavrnili tudi podredno 
trditev Komisije.
Sklicevanje na člena 133 ES ali 57(2) ES naj ne bi bilo dopustno, ker se ukrepi, dolo ‑
čeni z izpodbijano uredbo, ne nanašajo na trgovinske odnose s tretjimi državami in 
ne izhajajo iz kategorije pretoka kapitala iz člena 57(2) ES.
Še več, ne bi bilo mogoče trditi, da se z izpodbijano uredbo stremi k doseganju ciljev 
Skupnosti v smislu člena 308 ES. Cilj prostega pretoka kapitala naj bi bil namreč 
izključen, saj uporaba ukrepa zamrznitve sredstev, predvidenega v tej uredbi, ne bi 
mogla povzročiti nobene verjetne in resne nevarnosti za razhajanje med državami 
članicami. Cilj skupne trgovinske politike naj prav tako ne bi bil upošteven, ker se 
zamrznitev sredstev posameznikov, ki niso povezani z vlado tretje države, naj ne bi 
nanašala na trgovino s to državo in naj ne bi zasledovala cilja trgovinske politike.144
145
146
I ‑ 6462SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Komisija ob domnevi, da bi bila sprejeta trditev, ki jo primarno navaja, Sodišču 
predlaga, naj zaradi pravne varnosti in pravilnega izvajanja obveznosti, sprejetih 
v okviru Združenih narodov, na podlagi člena 231 ES šteje za dokončne učinke te 
uredbe v celoti.
Prav tako sta tudi Kraljevina Španija in Francoska republika ob isti domnevi podali 
tak predlog.
Y. A. Kadi pa nasprotuje tem zahtevam z navedbami, da pomeni izpodbijana uredba 
hudo kršitev temeljnih pravic. V vsakem primeru bi morala biti predvidena izjema za 
posameznike, ki so, tako kot pritožnik, že vložili tožbo zoper to uredbo.
Al Barakaat s prvim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da je v točkah 
od 158 do 170 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat presodilo, da je bilo izpodbi ‑
jano uredbo mogoče sprejeti na kombinirani podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES.
Sodišče prve stopnje naj ne bi pravilno uporabilo prava, ko je v točkah 160 in 164 
te sodbe presodilo, da člena 60 ES in 301 ES ne predvidevata izključno ukrepanja 
Skupnosti, temveč se lahko prav tako nanašata na cilje, ki jih člen 2 EU posebej določa 
za Unijo, namreč izvajanje SZVP.
Drugič, Al Barakaat očita Sodišču prve stopnje, da je v točkah 112, 113, 115 in 116 iste 
sodbe presodilo, da se določbe členov 60 ES in 301 ES nanašajo na sankcije, sprejete 
proti posameznikom zaradi vplivanja na ekonomske odnose z eno tretjo državo ali 147
148
149
150
151
152
I ‑ 6463KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
več temi, ter da to razlago upravičuje presoja o učinkovitosti in skrb za humanitarni 
red.
Svet odgovarja, da je Sodišče prve stopnje v točki 161 izpodbijane sodbe Yusuf in Al 
Barakaat pravilno presodilo, da se zaradi mostu, ki ga vsebujeta člena 60 ES in 301 ES, 
s sankcijami – določenimi na podlagi teh določb po sprejetju skupnega stališča ali 
skupnega ukrepa na podlagi SZVP, ki predvidevata prekinitev ali omejitev ekonom ‑
skih odnosov Skupnosti z eno tretjo državo ali več temi – stremi k uresničitvi cilja 
SZVP, ki ga zasledujeta ta akta Unije.
Svet prav tako navaja, da je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da je bilo 
sklicevanje na člen 308 ES, kot na dodatno pravno podlago izpodbijane uredbe, 
upravičeno, saj je ta člen namenjen izključno temu, da se omogoči razširitev gospodar ‑
skih in finančnih sankcij, že določenih v členih 60 ES in 301 ES, na posameznike ali 
subjekte, ki ne izkazujejo nobene zadostne vezi z določeno tretjo državo.
Svet nazadnje meni, da očitki pritožnika glede učinkovitosti in sorazmernosti sankcij, 
predvidenih v tej uredbi, niso upoštevni za vprašanje ustreznosti pravne podlage te 
uredbe.
Združeno kraljestvo glede drugega očitka prav tako meni, da ni upošteven v okviru 
pritožbe, ki jo je vložil AL Barakaat, saj je v skladu s točko 1 izreka izpodbijane sodbe 
Sodišče prve stopnje presodilo, da ni bilo več treba odločiti o zakonitosti Uredbe 
št. 467/2001.153
154
155
156
I ‑ 6464SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Sicer pa so trditve Kraljevine Španije, Francoske republike, Združenega kraljestva 
in Komisije v bistvu enake kot trditve, ki so jih te stranke navedle v okviru pritožbe 
Y. A. Kadija.
Presoja Sodišča
Prvič, glede očitkov Al Barakaata zoper točke 112, 113, 115 in 116 izpodbijane sodbe 
Yusuf in Al Barakaat je treba ugotoviti, da se te točke nanašajo na pravno podlago 
Uredbe št. 467/2001.
Uredbo št. 467/2001 je razveljavila in nadomestila izpodbijana uredba. Poleg tega, 
kot je navedlo Sodišče prve stopnje v točki 77 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat 
ter ne da bi Al Barakaat to v pritožbi izpodbijal, je bil edini predmet njegove tožbe 
pri Sodišču prve stopnje, potem ko je prilagodil svoje predloge in tožbene razloge 
izpodbijani uredbi, predlog za razglasitev ničnosti te uredbe, v delu, ki se nanaša nanj.
V teh okoliščinah ti očitki nikakor ne bi imeli za posledico razveljavitve te sodbe in 
jih je treba šteti za nepomembne.
V vsakem primeru so preudarki iz izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat – na katere 
se navezujejo ti očitki, ki jih je Sodišče prve stopnje označilo kot premiso svojega 
razlogovanja – povzeti v naslednjih točkah te sodbe in tudi v izpodbijani sodbi Kadi 
ter bodo preučeni v okviru presoje pritožbenih razlogov zoper te točke.157
158
159
160
161
I ‑ 6465KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Zato ni treba preučiti teh očitkov, kolikor se nanašajo na pravno podlago Uredbe 
št. 467/2001.
Drugič, presoditi je treba o utemeljenosti trditve, ki jo primarno uveljavlja Komisija, 
da sta bila člena 60 ES in 301 ES glede na svoje besedilo in svoj kontekst primerna in 
zadostna pravna podlaga za izpodbijano uredbo.
Ta trditev je usmerjena zoper točke od 92 do 97 izpodbijane sodbe Kadi ter točke 
od 128 do 133 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat, v katerih se je Sodišče prve 
stopnje izreklo nasprotno.
To trditev je treba zavrniti.
Sodišče prve stopnje je namreč pravilno presodilo, da z vidika besedila členov 60 ES 
in 301 ES, zlasti v njih navedenih izrazov „se nanašajo na zadevne tretje države“ in 
„z eno tretjo državo ali več temi“, te določbe predvidevajo sprejetje ukrepov zoper 
tretje države, pri čemer lahko slednji pojem vključuje voditelje take države ter 
tudi posameznike in subjekte, ki so z njimi povezani oziroma jih ti posredno ali 
neposredno nadzorujejo.
Omejevalni ukrepi, določeni v Resoluciji 1390(2002), ki jo izvaja izpodbijana uredba, 
pa so ukrepi, za katere je značilno, da ne izkazujejo nobene vezi z vodilnim režimom 
v tretji državi. Po padcu režima talibanov so ti ukrepi namreč usmerjeni nepo ‑
sredno proti Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida ter z njima povezanimi posamezniki 
in subjekti, navedenimi na konsolidiranem seznamu. Zato ne spadajo na področje 
uporabe členov 60 ES in 301 ES.162
163
164
165
166
167
I ‑ 6466SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Če se sprejme razlaga členov 60 ES in 301 ES, ki jo predlaga Komisija – da zadostuje, 
da se zadevni omejevalni ukrepi nanašajo na posameznike ali subjekte, ki so v tretji 
državi oziroma so z njo v drugačni zvezi – se tem določbam da preširok obseg in se 
sploh ne upošteva zahteve, ki izhaja iz izrazov teh določb, da je treba ukrepe, dolo ‑
čene na podlagi teh določb, sprejeti zoper tretje države.
Poleg tega je bistveni cilj in predmet izpodbijane uredbe boj proti mednarodnemu 
terorizmu, zlasti z odtegnitvijo finančnih sredstev, tako da se zamrzne sredstva in 
gospodarske vire posameznikov ali subjektov, za katere se domneva, da so vključeni 
v dejavnosti, ki so povezane z mednarodnim terorizmom, ne pa vplivati na gospo ‑
darske odnose med Skupnostjo in vsako od tretjih držav, v katerih so ti posamezniki 
ali subjekti, če je njihovo prebivališče sploh znano.
Omejevalnih ukrepov, ki so določeni v Resoluciji 1390(2002) in jih izvaja izpodbi ‑
jana uredba, se namreč ne more šteti za ukrepe, namenjene omejitvi gospodarskih 
odnosov z vsako od teh tretjih držav – tudi ne tistih gospodarskih odnosov z neka ‑
terimi državami članicami Skupnosti – v katerih so posamezniki ali subjekti, katerih 
ime je vključeno na konsolidirani seznam v Prilogi I k tej uredbi.
Trditve Komisije se poleg tega ne more utemeljiti z izrazom „delno“ iz člena 301 ES.
Ta izraz se namreč nanaša na morebitno omejitev stvarnega ali osebnega obsega 
ukrepov, ki jih je po potrebi mogoče sprejeti v okviru te določbe. Vendar ta izraz 
ne vpliva na lastnost, ki jo morajo imeti potencialni naslovniki teh ukrepov, in zato 
ne more utemeljiti razširitve uporabe teh ukrepov na naslovnike, ki nimajo nobene 
zveze z vodstvenim režimom tretje države in zaradi tega ne spadajo na področje 
uporabe te določbe.168
169
170
171
172
I ‑ 6467KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Prav tako ni mogoče uspeti s trditvijo Komisije glede terminološke skladnosti med 
členom 41 Ustanovne listine Združenih narodov in členom 301 ES, na podlagi katere 
je sklepala, da je ta določba temelj, za to da Skupnost izvede vse ukrepe, ki jih sprejme 
Varnostni svet in zahtevajo ukrepanje Skupnosti.
Člen 301 ES namreč posebej predvideva prekinitev gospodarskih odnosov „z eno 
tretjo državo ali več temi“, medtem ko člen 41 Ustanovne listine Združenih narodov 
ne vsebuje takšnega izraza.
Še več, z drugega vidika, področje uporabe člena 41 Ustanovne listine Združenih 
narodov prav tako ne sovpada s področjem uporabe člena 301 ES, saj je na podlagi 
prve določbe mogoče sprejeti številne druge ukrepe, kot so predvideni z drugo 
določbo, vključno z ukrepi, ki so bistveno drugačni od tistih, ki so usmerjeni k preki ‑
nitvi ali omejitvi gospodarskih odnosov s tretjimi državami, kakršna je prekinitev 
diplomatskih odnosov.
Prav tako je treba zavrniti trditev Komisije, da člen 301 ES vzpostavlja postopkovni 
most med Skupnostjo in Unijo, tako da je treba to določbo razlagati tako široko kot 
upoštevne pristojnosti Skupnosti, med njimi tiste, ki se nanašajo na skupno trgo ‑
vinsko politiko in prosti pretok kapitala.
Taka razlaga člena 301 ES lahko namreč zoži področje uporabe in posledično polni 
učinek te določbe, kajti ta z vidika svojega besedila predvideva sprejetje potencialno 
zelo različnih ukrepov, ki posegajo v gospodarske odnose s tretjimi državami in zato, 
a priori , ne smejo biti omejeni na področja, ki izhajajo iz drugih stvarnih pristoj ‑
nosti Skupnosti, kakršne so te na področju skupne trgovinske politike Skupnosti ali 
prostega pretoka kapitala.173
174
175
176
177
I ‑ 6468SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Taka razlaga se poleg tega ne opira na besedilo člena 301 ES, ker daje slednji 
Skupnosti stvarno pristojnost, katere obseg načeloma ni odvisen od drugih pristoj ‑
nosti Skupnosti.
Tretjič, preučiti je treba trditev, ki jo podredno navaja Komisija, da če izpodbijane 
uredbe ni bilo mogoče sprejeti le na podlagi členov 60 ES in 301 ES, sklicevanje na 
člen 308 ES ne bi bilo utemeljeno, zlasti ker se ta določba uporabi samo, če nobena 
druga določba Pogodbe ES ne daje potrebne pristojnosti za sprejetje zadevnega akta. 
Omejevalni ukrepi, ki jih določa navedena uredba, pa naj bi izhajali iz pooblastil za 
ukrepanje Skupnosti, zlasti iz njene pristojnosti na področju skupne trgovinske poli ‑
tike ter prostega pretoka kapitala in plačil.
Sodišče prve stopnje je v točki 100 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 136 izpodbijane 
sodbe Yusuf in Al Barakaat v zvezi s tem presodilo, da nobena določba Pogodbe ES 
ne določa sprejetja ukrepov, ki so primerljivi s tistimi iz sporne uredbe o boju proti 
mednarodnemu terorizmu – zlasti z naložitvijo ekonomskih in finančnih sankcij, 
kakršne so zamrznitve sredstev posameznikom in subjektom, za katere se domneva, 
in pri katerih se ni vzpostavila nikakršna vez z ozemljem ali vodstvenim režimom 
tretje države, da prispevajo k financiranju mednarodnega terorizma – tako da je prvi 
pogoj za uporabo člena 308 ES v tem primeru izpolnjen.
Ta sklep je treba potrditi.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da mora izbira pravne podlage akta 
Skupnosti temeljiti na objektivnih dejstvih, ki jih je mogoče sodno preskusiti ter med 
katerimi sta zlasti cilj in vsebina akta (glej zlasti sodbo z dne 23. oktobra 2007 v zadevi 
Komisija proti Svetu, C‑440/05, ZOdl., str. I‑9097, str. 61 in navedena sodna praksa).178
179
180
181
182
I ‑ 6469KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Po eni strani spada akt Skupnosti v pristojnost na področju skupne trgovinske poli ‑
tike iz člena 133 ES le, če se posebej nanaša na mednarodno menjavo, tako da je 
v bistvu namenjen spodbujanju, olajšanju ali urejanju gospodarske menjave ter ima 
neposreden in takojšni učinek na trgovino ali menjavo z zadevnimi proizvodi (glej 
zlasti sodbo z dne 12. maja 2005 v zadevi Regione autonoma Friuli‑Venezia Giulia in 
ERSA, C‑347/03, ZOdl., str. I‑3785, točka 75 in navedena sodna praksa).
Pomemben cilj in predmet izpodbijane uredbe, kot je bilo navedeno v točki 169 te 
sodbe, je boj proti mednarodnemu terorizmu ter v ta namen določa naložitev celote 
gospodarskih in finančnih omejevalnih ukrepov, kakršna je zamrznitev sredstev in 
gospodarskih virov posameznikov ali subjektov, za katere se domneva, da prispevajo 
k financiranju mednarodnega terorizma.
Ob upoštevanju tega cilja in predmeta ni mogoče šteti, da se ta uredba posebej nanaša 
na mednarodno menjavo, ker bi bila v bistvu namenjena spodbujanju, olajšanju ali 
urejanju trgovinske menjave.
Poleg tega, če lahko ta uredba nedvomno vpliva na trgovino ali mednarodno menjavo, 
njen namen očitno ni ustvarjati takšnih neposrednih in takojšnjih učinkov.
Sporne uredbe se zato ni moglo utemeljiti s pristojnostjo Skupnosti na področju 
skupne trgovinske politike.
Po drugi strani Komisija meni, da izpodbijana uredba, ker prepoveduje prenos gospo ‑
darskih sredstev posameznikom v tretjih državah, spada na področje uporabe določb 
Pogodbe ES v zvezi s prostim pretokom kapitala in plačil.183
184
185
186
187
188
I ‑ 6470SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Tudi to trditev je treba zavrniti.
Najprej je treba glede člena 57(2) ES ugotoviti, da omejevalni ukrepi, ki jih določa 
izpodbijana uredba, ne spadajo v eno izmed kategorij ukrepov, ki so našteti v tej 
določbi.
Nadalje je treba glede člena 60(1) ES navesti, da se s to določbo prav tako ne 
more utemeljiti izpodbijane uredbe, ker je njeno področje uporabe določeno s 
členom 301 ES.
Kot je bilo navedeno že v točki 167 te sodbe, pa določba člena 301 ES ne predvideva 
sprejetja omejevalnih ukrepov, kakršni so v tem primeru in za katere je značilno, da 
ne izkazujejo nobene vezi z vodstvenim režimom v tretji državi.
Nazadnje je treba glede člena 60(2) ES ugotoviti, da ta določba ne vključuje pristoj ‑
nosti Skupnosti v ta namen, saj je omejena na to, da državam članicam v določenih 
izjemnih okoliščinah omogoča sprejetje enostranskih ukrepov proti tretji državi 
v zvezi s pretokom kapitala in plačili, s pridržkom pristojnosti Sveta, da državi članici 
naloži, da takšne ukrepe spremeni ali odpravi.189
190
191
192
193
I ‑ 6471KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Četrtič, preučiti je treba očitke Y. A. Kadija v okviru drugega in tretjega dela njego ‑
vega prvega pritožbenega razloga zoper točke od 122 do 135 izpodbijane sodbe Kadi, 
očitke Al Barakaata zoper točke od 158 do 170 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Bara ‑
kaat ter očitke Komisije zoper iste točke teh izpodbijanih sodb.
Sodišče prve stopnje je v teh točkah presodilo, da je bilo izpodbijano uredbo mogoče 
sprejeti na kombinirani podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES, ker je – zaradi 
posebej predvidenega mostu med dejavnostmi Skupnosti, ki zajemajo gospodarske 
sankcije na podlagi členov 60 ES in 301 ES ter cilji Pogodbe EU na področju zunanjih 
odnosov – sklicevanje na člen 308 ES, v posebnih okoliščinah, predvidenih v obeh 
členih, utemeljeno za doseganje takšnih ciljev in, v tem primeru, v izpodbijani uredbi 
določenega cilja SZVP, in sicer boja proti mednarodnemu terorizmu in njegovemu 
financiranju.
V tej zvezi je treba ugotoviti, da v izpodbijanih sodbah pravo dejansko ni bilo 
uporabljeno pravilno.
Če je pravilno šteti, kot je to storilo Sodišče prve stopnje, da je bil namreč vzposta ‑
vljeni most med dejavnostmi Skupnosti, ki zajemajo gospodarske sankcije na podlagi 
členov 60 ES in 301 ES, ter cilji Pogodbe EU na področju zunanjih odnosov, med 
katerimi je SZVP, pa niti besedilo določb Pogodbe ES niti njena struktura ne dajejo 
podlage za pojmovanje, da bi se ta most raztezal na druge določbe Pogodbe ES, zlasti 
na člen 308 ES.
Posebej glede člena 308 ES, če bi se ohranilo stališče Sodišča prve stopnje, bi bilo na 
podlagi te določbe v posebnem kontekstu členov 60 ES in 301 ES mogoče sprejetje 194
195
196
197
198
I ‑ 6472SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
aktov Skupnosti, ki se ne nanašajo na enega od ciljev Skupnosti, temveč na enega od 
ciljev, ki izhajajo iz Pogodbe EU s področja zunanjih odnosov, med katerimi je SZVP.
Vendar je treba ugotoviti, da je takšno pojmovanje v protislovju z besedilom 
člena 308 ES.
Sklicevanje na to določbo bi zahtevalo, da se načrtovani ukrep nanaša na „delovanje 
skupnega trga“ in da stremi k uresničitvi „enega od ciljev Skupnosti“.
Tega pojma z vidika jasnih in natančnih izrazov, ki ga sestavljajo, v nobenem primeru 
ne bi mogli razumeti, kot da vključuje cilje SZVP.
Soobstoj Unije in Skupnosti kot združenih, vendar različnih pravnih redov ter 
ustavna zgradba stebrov, ki so jih želeli avtorji veljavnih pogodb, kot je Sodišče prve 
stopnje pravilno navedlo v točki 120 izpodbijane sodbe Kadi ter v točki 156 izpodbi ‑
jane sodbe Yusuf in Al Barakaat, poleg tega pomenita institucionalne preudarke, ki 
nasprotujejo razširitvi tega mostu na druge člene Pogodbe ES in ne na tiste, s kate ‑
rimi ta vzpostavlja izrecno vez.
Poleg tega člen 308 ES kot del institucionalnega reda, katerega podlaga je načelo 
dodeljenih pristojnosti, ne more služiti kot temelj za razširitev pristojnosti Skupnosti 
čez splošni okvir, ki izhaja iz celote določb te Pogodbe in zlasti iz določb, ki določajo 
naloge in ukrepanje Skupnosti (glej zgoraj navedeno mnenje 2/94, točka 30).199
200
201
202
203
I ‑ 6473KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Prav tako člen 3 EU, na kateri se sklicuje Sodišče prve stopnje v točkah od 126 
do 128 izpodbijane sodbe Kadi ter v točkah od 162 do 164 izpodbijane sodbe Yusuf in 
Al Barakaat, in zlasti njegov drugi odstavek, ne more služiti kot podlaga za razširitev 
pristojnosti Skupnosti onstran ciljev Skupnosti.
Učinke te napačne uporabe prava na veljavnost izpodbijanih sodb se bo nazadnje 
preučilo v okviru drugih očitkov, navedenih glede na nadaljevanje teh sodb, glede 
možnosti vključitve člena 308 ES v pravno podlago izpodbijane uredbe v kombinaciji 
s členoma 60 ES in 301 ES.
Te druge očitke je mogoče razvrstiti v dve skupini.
V prvo skupino spada med drugim prvi del prvega pritožbenega razloga Y. A. Kadija, 
s katerim ta Sodišču prve stopnje očita, da naj bi napačno uporabilo pravo, s tem 
ko je dopustilo, da je člen 308 ES lahko dopolnil pravno podlago izpodbijane 
uredbe, ki jo sestavljata člena 60 ES in 301 ES. Ta člena naj ne bi mogla sestavljati 
niti delne pravne podlage izpodbijane uredbe, saj v skladu z razlago Sodišča prve 
stopnje ukrepi – ki se nanašajo na posameznike ali subjekte, ki nimajo nobene zveze 
z vodstvenim režimom tretje države, ki so edini naslovniki izpodbijane uredbe – ne 
spadajo na področje uporabe teh členov.
To kritiko je mogoče približati kritiki, ki jo je izrazila Komisija, in sicer da če bi bilo 
treba razsoditi, da je sklicevanje na člen 308 ES dopustno, bi to moralo biti kot sklice ‑
vanje na edino pravno podlago, ne pa v kombinaciji členov 60 ES in 301 ES.204
205
206
207
208
I ‑ 6474SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Druga skupina vključuje kritike Komisije zoper odločbo Sodišča prve stopnje v 
točkah 116 in 121 izpodbijane sodbe Kadi ter v točkah 152 ter 157 izpodbijane sodbe 
Yusuf in Al Barakaat, da se v okviru uporabe člena 308 ES cilja izpodbijane uredbe, 
in sicer po mnenju Sodišča prve stopnje boja proti mednarodnemu terorizmu, zlasti 
pa naložitve gospodarskih in finančnih omejevalnih ukrepov, kakršni so zamrznitev 
sredstev in gospodarskih virov posameznikov ali subjektov, za katere se domneva, da 
prispevajo k financiranju mednarodnega terorizma, ne more povezati z enim izmed 
ciljev, ki jih Pogodba ES določa za Skupnost.
Komisija v tej zvezi poudarja, da ukrepi za izvajanje, ki jih določa izpodbijana uredba 
na področju gospodarskih in finančnih sankcij, po svojih lastnostih izhajajo iz ciljev 
Skupnosti, in sicer iz skupne trgovinske politike in prostega pretoka kapitala.
Glede prve skupine zgoraj navedenih očitkov je treba spomniti, da je namen 
člena 308 ES dopolniti neobstoj pooblastil za ukrepanje, ki so jih posebne določbe 
Pogodbe  ES izrecno ali implicitno podelile institucijam Skupnosti, če so takšna 
pooblastila vendarle potrebna, da bi Skupnost lahko izvrševala svoje naloge, da 
bi dosegla enega od ciljev, ki jih določa ta Pogodba (zgoraj navedeno mnenje 2/94, 
točka 29).
Sodišče prve stopnje pa je pravilno presodilo, da je bilo člen 308 ES, skupaj s 
členoma 60 ES in 301 ES, mogoče vključiti v pravno podlago izpodbijanih uredb.
Izpodbijana uredba namreč v delu, v katerem določa restriktivne gospodarske in 
finančne ukrepe, očitno izhaja s področja uporabe ratione materiae  členov  60  ES 
in 301 ES.209
210
211
212
213
I ‑ 6475KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
V tem okviru je bila zato vključitev teh členov v pravno podlago izpodbijane uredbe 
upravičena.
Poleg tega sta ti določbi nadaljevanje prakse, ki temelji – pred uvedbo členov 60 ES 
in 301 ES z Maastrichtsko pogodbo – na členu 113 Pogodbe ES (po spremembi je 
postal člen 133 ES) (v tem smislu glej sodbi z dne 17. oktobra 1995 v zadevi Werner, 
C‑70/94, Recueil, str. I‑3189, točke od 8 do 10, in z dne 14. januarja 1997 v zadevi 
Centro‑Com, C‑124/95, Recueil, str. I‑81, točki 28 in 29), ki je Skupnost pooblaščal 
za izvajanje ukrepov, dogovorjenih v okviru evropskega političnega sodelovanja, in je 
zajemal naložitev gospodarskih omejevalnih ukrepov zoper tretje države.
Vendar ker člena 60 ES in 301 ES ne predvidevata posebne ali implicitne pristoj ‑
nosti ukrepanja, da se naloži takšne ukrepe naslovnikom, ki nimajo nobene zveze 
z vodstvenim režimom tretje države, kot so določeni v izpodbijani uredbi, je bilo 
zaradi omejitev področja uporabe ratione personae  navedenih določb ta neobstoj 
pristojnosti mogoče nadomestiti s sklicevanjem na člen  308  ES, kot pravno 
podlago navedene uredbe poleg teh prvih dveh členov, ki akt utemeljujeta z vidika 
njegovega stvarnega obsega, vendar le če so izpolnjeni drugi pogoji, s katerimi je 
pogojena uporaba člena 308 ES.
Zato je treba kot neutemeljene zavrniti očitke, uvrščene v zgoraj navedeno prvo 
skupino.
Glede drugih pogojev uporabe člena 308 ES je treba nadalje preučiti drugo skupino 
zgoraj omenjenih očitkov.214
215
216
217
218
I ‑ 6476SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Komisija poudarja, da čeprav Skupno stališče 2002/402, katerega izvajanje predvi ‑
deva izpodbijana uredba, zasleduje cilj boja proti mednarodnemu terorizmu, ki je 
cilj SZVP, je treba to uredbo upoštevati, kot da vsebuje ukrep za izvajanje, katerega 
namen je naložitev gospodarskih in finančnih sankcij.
Ta cilj bi spadal med cilje Skupnosti, v smislu člena 308 ES, zlasti med tiste v zvezi 
s skupno trgovinsko politiko in prostim pretokom kapitala.
Združeno kraljestvo meni, da je treba cilj, ki je značilen za izpodbijano uredbo in 
povsem instrumentalen, namreč uvedba prisilnih gospodarskih ukrepov, razliko ‑
vati od njenega osnovnega cilja, ki izhaja iz SZVP, in sicer ohranitev mednarodnega 
miru in varnosti. Ta cilj bi prispeval k implicitnemu cilju Skupnosti, ki je utemeljen 
v členih 60 ES in 301 ES ter je priskrbeti učinkovita sredstva, izključno s prisilnimi 
gospodarskimi ukrepi, za izvajanje aktov, sprejetih v okviru SZVP.
V tej zvezi je treba spomniti, da je cilj, ki mu sledi izpodbijana uredba, nemudoma 
preprečiti osebam, povezanim z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in s talibani, 
razpolaganje z vsemi finančnimi in gospodarskimi viri, da se prepreči financiranje 
terorističnih dejavnosti (sodba z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Möllendorf in Möllen ‑
dorf‑Niehuus, C‑117/06, ZOdl., str. I‑8361, točka 63).
V nasprotju s tem, kar je presodilo Sodišče prve stopnje v točki 116 izpodbijane sodbe 
Kadi ter v točki 152 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat, je ta cilj mogoče pove ‑
zati s cilji, ki jih Pogodba ES določa za Skupnost. Zato je bilo v zvezi s tem v izpodbi ‑
janih sodbah tudi napačno uporabljeno pravo.219
220
221
222
223
I ‑ 6477KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
V tej zvezi je treba spomniti, kot je bilo navedeno v točki 203 te sodbe, da ker je 
člen 308 ES sestavni del institucionalnega reda, katerega podlaga je načelo dodeljenih 
pristojnosti, člen 308 ES zato ne more služiti kot temelj za razširitev pristojnosti 
Skupnosti čez splošni okvir, ki izhaja iz celote določb Pogodbe ES.
Cilj, ki ga zasleduje izpodbijana uredba, je vendarle mogoče povezati z enim izmed 
ciljev Skupnosti v smislu člena 308 ES, tako da sprejetje te uredbe ni pomenilo 
neupoštevanja področja pristojnosti Skupnosti, kot izhaja iz splošnega okvira določb 
Pogodbe ES.
Člena 60 ES in 301 ES, kolikor določata pristojnost Skupnosti, da naloži omejevalne 
gospodarske ukrepe za izvajanje ukrepov, dogovorjenih v okviru SZVP, izražata 
namreč implicitni in osnovni cilj, in sicer omogočiti sprejetje takšnih ukrepov z učin ‑
kovito rabo instrumenta Skupnosti.
Za ta cilj je mogoče šteti, da je cilj Skupnosti v smislu člena 308 ES.
Razlaga člena 60(2) ES podpira ta sklep. Čeprav prvi pododstavek tega odstavka 
določa strogo uokvirjeno pristojnost držav članic za sprejetje enostranskih ukrepov 
zoper tretjo državo, ki se nanašajo na pretok kapitala in plačil, je bilo to pristojnost 
v okviru istega pododstavka mogoče izvrševati le, dokler niso bili sprejeti ukrepi 
Skupnosti na podlagi prvega odstavka tega člena.224
225
226
227
228
I ‑ 6478SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Izvajanje gospodarskih omejevalnih ukrepov, določenih v okviru SZVP, z uporabo 
instrumenta Skupnosti ne presega splošnega okvira, ki izhaja iz vseh določb Pogodbe 
ES, ker takšni ukrepi izkazujejo vez z delovanjem skupnega trga, pri čemer ta vez 
pomeni nadaljnji pogoj za uporabo člena 308 ES, kot je bilo navedeno v točki 200 te 
sodbe.
Če bi vsaka država članica naložila gospodarske in finančne ukrepe, kakršni so tisti, 
naloženi z izpodbijano uredbo, torej načeloma splošna zamrznitev vseh sredstev ter 
drugih gospodarskih virov posameznikov in subjektov, bi lahko namreč množitev teh 
nacionalnih ukrepov vplivala na delovanje skupnega trga. Taki ukrepi bi lahko zlasti 
vplivali na trgovino med državami članicami, predvsem na pretok kapitala in plačil 
ter tudi na izvrševanje pravice do ustanavljanja, ki jo imajo gospodarski subjekti. 
Poleg tega bi lahko prišlo do izkrivljanja konkurence, saj bi se lahko z morebitnimi 
razlikami med enostransko sprejetimi ukrepi s strani držav članic dajalo prednost ali 
škodilo konkurenčnemu položaju določenih gospodarskih subjektov, ne da bi bile te 
prednosti ali neugodnosti utemeljene z gospodarskimi razlogi.
Trditev Sveta iz četrte uvodne izjave izpodbijane uredbe, da je treba sprejeti zako ‑
nodajo Skupnosti, „da se prepreči izkrivljanje konkurence“, je zato s tega vidika 
umestna.
V tej fazi je treba odločiti glede vpliva napačno uporabljenega prava, kot je bilo 
ugotovljeno v točkah 196 in 223 te sodbe, na veljavnost izpodbijanih sodb.
Treba je spomniti, da je v skladu s sodno prakso treba pritožbo zavrniti, če obra ‑
zložitev sodbe Sodišča prve stopnje kaže na kršitev prava Skupnosti, medtem 
ko je njen izrek vendarle utemeljen z drugimi pravnimi razlogi (glej zlasti sodbo 229
230
231
232
233
I ‑ 6479KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
z dne 21.  septembra  2006 v zadevi JCB Service proti Komisiji, C‑167/04 P, ZOdl., 
str. I‑8935, točka 186 in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je treba, da je sklep Sodišča prve stopnje v točki 135 izpodbijane sodbe Kadi 
ter v točki 158 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat glede pravne podlage izpod ‑
bijane uredbe, in sicer da je bil Svet pristojen za sprejetje te uredbe na kombinirani 
podlagi členov 60 ES, 301 ES in 308 ES, utemeljen z drugimi pravnimi razlogi.
Čeprav se vključitve člena 308 ES v pravno podlago izpodbijane uredbe, kot je bilo 
navedeno v točkah od 196 do 204 te sodbe, ne more utemeljiti s tem, da ta akt zasle ‑
duje cilj, ki izhaja iz SZVP, bi lahko to uredbo vendarle utemeljili s to določbo, saj je 
bilo legitimno šteti, kot izhaja iz točk od 225 do 231 te sodbe, da je namen te uredbe 
uresničitev cilja Skupnosti in da je poleg tega povezana z delovanjem skupnega trga 
v smislu člena 308 ES. Poleg tega je njegova vključitev v pravno podlago izpodbi ‑
jane uredbe Evropskemu parlamentu omogočila udeležbo v postopku odločanja 
glede zadevnih ukrepov, ki se nanašajo posebej na posameznike, medtem ko v okviru 
členov 60 ES in 301 ES za to institucijo ni predvidena nobena vloga.
Zato je treba pritožbene razloge, uperjene zoper izpodbijani sodbi, kot je presodilo 
Sodišče prve stopnje, da so členi 60 ES, 301 ES in 308 ES pravna podlaga za izpodbi ‑
jano uredbo, v celoti zavrniti kot neutemeljene.234
235
236
I ‑ 6480SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Pritožbeni razlog: kršitev člena 249 ES
Trditve strank
Al Barakaat z drugim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da je v 
točki 188 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat presodilo, da je izpodbijana uredba 
zadostila zahtevi glede splošne uporabe, določene v členu 249 ES, saj je splošno in 
abstraktno naslovljena na skupino oseb, ki lahko ima na voljo sredstva, ki pripadajo 
enemu posamezniku ali več posameznikom, ki so navedeni v prilogi k tej uredbi.
Al Barakaat poudarja, „da ker se mora izvršitev odločitve, na razumen način, opreti 
na pravni ukrep, usmerjen zoper tiste, ki razpolagajo s sredstvi, ni pravilno, da se 
posameznikov, katerih sredstva so zamrznjena, ne šteje za naslovnike zadevnega 
akta“.
Poleg tega bi bilo v točki 112 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat protislovno 
trditi, da gre za omejevalne ukrepe, ki prizadenejo neposredno posameznike ali orga ‑
nizacije, v točki 188 iste sodbe pa, da se ti ukrepi ne nanašajo na te posameznike ali 
organizacije, temveč so oblika izvedbenih pravil, naslovljenih na druge posameznike.
Kraljevina Španija, Združeno kraljestvo ter Svet in Komisija v bistvu odobravajo 
analizo Sodišča prve stopnje.237
238
239
240
I ‑ 6481KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Presoja Sodišča
Sodišče prve stopnje je v točkah od 184 do 188 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Bara ‑
kaat pravilno presodilo, da okoliščina, da so te osebe in subjekti – ki so predmet 
omejevalnih ukrepov, ki jih nalaga sporna uredba – poimensko navedeni v Prilogi I 
k izpodbijani uredbi, tako da se zdi, da jih ta neposredno in posamično zadeva 
v smislu člena 230, četrti odstavek, ES, ne pomeni, da se ta akt ne uporablja splošno 
v smislu člena 249, drugi odstavek, ES in da se ne more opredeliti kot uredba.
Čeprav je res, da izpodbijana uredba nalaga omejevalne ukrepe posameznikom in 
subjektom, katerih imena so na izčrpnem seznamu, ki sestavlja njeno Prilogo I in se 
poleg tega redno posodablja, s tem ko se imena odstranjujejo ali dodajajo, tako da 
ostane skladen s konsolidiranim seznamom, je vendarle treba ugotoviti, da so naslov ‑
niki te uredbe opredeljeni na splošno in abstraktno.
Izpodbijana uredba, tako kot Resolucija 1390(2002), ki jo izvaja, vsebuje posebej 
široko zapisano prepoved, da se navedenim posameznikom in subjektom da na voljo 
gospodarska sredstva in vire (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Möllendorf in 
Möllendorf‑Niehuus, točke od 50 do 55).
Kot je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo v točkah 186 in 188 izpodbijane sodbe 
Yusuf in Al Barakaat, se ta prepoved nanaša na vsakogar, ki bi lahko imel na voljo 
zadevna materialna sredstva ali gospodarske vire.
Taka prepoved se uporabi tudi v okoliščinah, kot so v zadevi, v kateri je bila izre ‑
čena zgoraj navedena sodba Möllendorf in Möllendorf‑Niehuus, ki se je nanašala na 
vprašanje, ali izpodbijana uredba prepoveduje končno vknjižbo prenosa lastninske 241
242
243
244
245
I ‑ 6482SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
pravice na nepremičnini v zemljiško knjigo po sklenitvi prodajne pogodbe, če je eden 
od kupcev fizična oseba, vpisana na seznam iz Priloge I k tej uredbi.
Sodišče je v točki 60 te sodbe odločilo, da je transakcija, kot je ta vknjižba, v skladu 
s členom 2(3) Uredbe št. 881/2002 prepovedana, ker bi to pomenilo dajanje gospodar  ‑
skega vira na voljo osebi, vpisani na ta seznam, kar bi ji omogočalo pridobiti sredstva, 
blago in storitve.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba pritožbeni razlog, ki ga je navedel Al Bara ‑
kaat glede kršitve člena 249 ES, prav tako zavrniti kot neutemeljen.
Pritožbeni razlog: kršitev določenih temeljnih pravic
Očitki, ki se nanašajo na del izpodbijanih sodb v zvezi z nadzorom notranje zakoni ‑
tosti izpodbijane uredbe s strani sodišča Skupnosti, z vidika temeljnih pravic
V okviru prvega dela drugega pritožbenega razloga Y. A. Kadi poudarja, da je bilo 
v izpodbijani sodbi Kadi – v delu, v katerem se zavzame stališče glede odnosa med 
OZN in članicami te organizacije ter glede načinov za uporabo resolucij Varnostnega 
sveta Združenih narodov – napačno uporabljeno pravo glede razlage zadevnih načel 246
247
248
I ‑ 6483KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
mednarodnega prava, kar naj bi nadalje povzročilo napačno uporabo prava pri presoji 
tožbenih razlogov v zvezi s kršitvijo nekaterih posebnih temeljnih pravic pritožnika.
Ta del vsebuje pet očitkov.
Y. A. Kadi s prvim očitkom navaja, da v točkah 183 in 184 navedene sodbe Sodišče 
prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, s tem ko je mešalo vprašanje primarnosti 
obveznosti držav na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov, ki je vsebovana 
v njenem členu 103, s podobnim, vendar različnim vprašanjem glede zavezujočega 
učinka odločb Varnostnega sveta, določenega v členu 25 te listine.
Z drugim očitkom Y. A. Kadi Sodišču prve stopnje očita, da ni pravilno uporabilo 
prava, ko je v točkah od 217 do 225 izpodbijane sodbe Kadi izhajalo iz premise, da 
morajo biti, tako kot pogodbene obveznosti, tudi resolucije, sprejete na podlagi 
VII.  poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, avtomatično vnesene v sfero 
prava in jurisdikcije držav članic OZN.
S tretjim očitkom Y. A. Kadi trdi, da Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, 
s tem ko je v točkah od 212 do 225 ter 283 in 284 izpodbijane sodbe Kadi odločilo, 
da nima nobene pristojnosti, ki bi mu omogočila nadzor zakonitosti resolucij Varno ‑
stnega sveta, sprejetih na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov.
Y. A.  Kadi s četrtim očitkom poudarja, da je razlogovanje Sodišča prve stopnje 
v točkah od 225 do 232 te sodbe glede ius cogens  skrajno protislovno, ker naj bi se – če 
mora prevladati – načelo, po katerem resolucije Varnostnega sveta ne morejo biti 249
250
251
252
253
I ‑ 6484SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
predmet sodnega nadzora in so deležne sodne imunitete, uporabilo na splošno, ne da 
bi vprašanja, ki izhajajo iz ius cogens , pomenila izjemo od tega načela.
S petim očitkom Y.  A. Kadi navaja, da okoliščina, da Varnostni svet ni ustanovil 
neodvisnega mednarodnega sodišča, ki bi pravno in dejansko odločalo o tožbah 
zoper posamične odločbe sankcijskega odbora, ne pomeni, da države članice niso 
upravičene, da z razumnimi ukrepi, ki so jih sprejele, izboljšajo dejansko stanje, ki je 
podlaga za naložitev sankcij in za identiteto oseb, na katere se te sankcije nanašajo, 
prav tako pa ne pomeni, da je državam članicam prepovedano, da na podlagi presoje, 
ki jo imajo pri izvajanju svojih obveznosti, uvedejo ustrezno pravno varstvo.
Y. A. Kadi v svoji repliki, ob sklicevanju na zgoraj navedeno sodbo Bosphorus, poleg 
tega poudarja, da se s pravom Skupnosti zahteva, da so vsi zakonodajni ukrepi 
Skupnosti predmet sodnega nadzora s strani Sodišča, ki se nanaša tudi na spošto ‑
vanje temeljnih pravic, tudi če ukrep temelji na aktu mednarodnega prava, kakršna je 
resolucija Varnostnega sveta.
Dokler pravo Združenih narodov ne nudi ustreznega varstva tistim, ki trdijo, da so 
bile njihove temeljne pravice kršene, bi moral obstajati nadzor aktov, ki jih sprejme 
Skupnost za izvajanje resolucij Varnostnega sveta. Po mnenju Y.  A.  Kadija pa 
postopek ponovnega preizkusa pred sankcijskem odborom, ki temelji na diplomatski 
zaščiti, ne nudi varstva človekovih pravic, ki je enakovredno tistemu, ki ga zagotavlja 
Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 
v Rimu 4.  novembra  1950 (v nadaljevanju: EKČP), kakršno zahteva ESČP v sodbi 
z dne 30.  junija  2005 v zadevi Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi 
(Bosphorus Airways) proti Irski ( Recueil des arrêts et décisions  2005‑VI, točka 155).254
255
256
I ‑ 6485KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Y. A. Kadi navaja, da so te trditve – ki so podredne v razmerju do trditev, ki so uteme ‑
ljene z mednarodnim pravom – navedene, če bi Sodišče moralo presoditi, da obstaja 
konflikt med cilji zvestega izvajanja resolucij Združenih narodov in načeloma pošte ‑
nega sojenja ali sodnega varstva.
Še več, ta očitek naj ne bi pomenil novega pritožbenega razloga, temveč nadgradnjo 
temeljnega predloga, navedenega v pritožbi, da je Skupnost, ko sprejme odločitev za 
izvajanje resolucije Varnostnega sveta s sprejetjem zakonodaje, zavezana skrbeti za 
to, da kot pogoj zakonitosti zakonodaje, ki jo namerava vpeljati, le‑ta upošteva mini ‑
malna merila s področja človekovih pravic.
Al Barakaat s prvim delom tretjega pritožbenega razloga graja uvodne ugotovitve 
Sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi Yusuf in Al Barakaat glede povezave med 
mednarodnim pravnim redom Združenih narodov in nacionalnim pravnim redom 
ali pravnim redom Skupnosti ter glede obsega nadzora zakonitosti, ki ga je Sodišče 
prve stopnje moralo izvesti.
Resolucija Varnostnega sveta, ki je zavezujoča po mednarodnem javnem pravu, bi 
lahko imela pravni učinek za posameznike v državi le, če je bila izvedena v skladu 
z veljavnim pravom.
Obstajala naj ne bi nobena pravna podlaga za posebno obravnavanje ali izjemo glede 
izvajanja resolucij Varnostnega sveta, v smislu, da ne bi bilo treba, da je uredba 
Skupnosti, ki določa takšno izvajanje, skladna s pravili Skupnosti glede sprejetja 
uredb.257
258
259
260
261
I ‑ 6486SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Francoska republika, Kraljevina Nizozemska, Združeno kraljestvo in Svet pa se 
nasprotno v bistvu strinjajo z analizo, ki jo je v zvezi s tem v izpodbijanih sodbah 
opravilo Sodišče prve stopnje, ter z njegovimi sklepi glede notranje zakonitosti 
izpodbijane uredbe, in sicer da se ta, kolikor izvaja resolucije Varnostnega sveta, ki so 
bile sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, načeloma 
izogne vsakršnemu nadzoru sodišča Skupnosti, vključno glede spoštovanja temeljnih 
pravic, in je zato v tem okviru deležna sodne imunitete.
Vendar te stranke, v nasprotju s Sodiščem prve stopnje, menijo, da sodišča Skupnosti 
ne morejo izvrševati nobenega nadzora notranje zakonitosti resolucij Varnostnega 
sveta. Sodišču prve stopnje zato očitajo odločitev, da je tak nadzor mogoč glede na 
ius cogens .
Izpodbijani sodbi naj bi bili, kolikor v zvezi s tem dopuščata izjemo, ne da bi opre ‑
delili njeno pravno podlago, zlasti na podlagi določb Pogodbe, protislovni, če se 
s trditvami, ki na splošno izključujejo izvajanje sodnega nadzora resolucij Varnostnega 
sveta s strani sodišč Skupnosti, prav tako nasprotuje priznanju pristojnosti za izvrše ‑
vanje takšnega nadzora samo z vidika ius cogens .
Poleg tega Francoska republika, Kraljevina Nizozemska, Združeno kraljestvo in 
Komisija menijo, da Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, ko je presodilo, 
da zadevne temeljne pravice v tej zadevi izhajajo iz ius cogens .
Pravilo se lahko opredeli kot ius cogens  samo, če ne dopušča nobene izjeme. Pravici, 
navedeni v tem primeru – pravica do poštenega sojenja in pravica do spoštovanja 
lastnine – pa sta predmet omejitev in izjem.262
263
264
265
266
I ‑ 6487KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Združeno kraljestvo je v tej zvezi vložilo nasprotno pritožbo za razveljavitev dela 
izpodbijanih sodb, ki se nanaša na ius cogens , namreč točk od 226 do 231 izpodbijane 
sodbe Kadi ter od 277 do 281 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Barakaat.
Francoska republika in Kraljevina Nizozemska predlagata Sodišču, naj nadomesti 
obrazložitev sodb, tako da zavrne pritožbene razloge Y.  A. Kadija in Al Barakaata 
glede ius cogens,  ker sodišča Skupnosti niso pristojna za izvajanje nadzora resolucij 
Varnostnega sveta, vključno v zvezi z ius cogens .
Komisija zatrjuje, da se z dvema razlogoma lahko upraviči, da se ne sprejme obve ‑
znosti izvajanja resolucij Varnostnega sveta, kakršne so v tem primeru, v katerih 
natančni izrazi organom Skupnosti pri izvajanju teh resolucij ne dopuščajo nobenega 
prostora pri razlagi, in sicer če bi bila zadevna resolucija v nasprotju z ius cogens  in 
če bi ta resolucija spadala na področje uporabe ali kršila cilje in načela Združenih 
narodov ter bi bila zato sprejeta ultra vires .
Ker je Varnostni svet v skladu s členom 24(2) Ustanovne listine Združenih narodov 
zavezan s cilji in načeli Združenih narodov, vključno z razvijanjem in s podpiranjem 
človekovih pravic v skladu s členom 1(3) te listine, se za akt, ki ga sprejme ta organ ob 
njihovi kršitvi, namreč lahko šteje, da je bil sprejet ultra vires  in za Skupnost zato ni 
zavezujoč.
Vendar Komisija meni, da je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da sodišče 
Skupnosti načeloma ne more nadzorovati veljavnosti resolucije Varnostnega sveta 
glede na cilje in načela Ustanovne listine Združenih narodov.267
268
269
270
271
I ‑ 6488SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Ob domnevi, da bi moralo biti izvajanje takšnega nadzora kljub temu dopustno, 
Komisija uveljavlja, da lahko Sodišče, kot sodišče mednarodne organizacije, ki ni 
OZN, samo odloči o vprašanju le, če je kršitev človekovih pravic posebej očitna in 
jasna, pri čemer se Komisija v tej zvezi sklicuje na zgoraj navedeno sodbo Racke.
V tem primeru pa ni tako, ker obstaja postopek ponovnega preizkusa pred sankcij ‑
skem odborom in ker je treba domnevati, da je Varnostni svet tehtal med zadevnimi 
zahtevami na področju mednarodne varnosti in temeljnimi pravicami.
Glede presoje v zgoraj navedeni sodbi Bosphorus Komisija poudarja, da bi se vpra ‑
šanje zakonitosti oziroma morebitne ničnosti zadevne resolucije – drugače kot 
v zadevi, v kateri je bila izrečena omenjena sodba – lahko pojavilo v zvezi s sporno 
uredbo, če bi Sodišče moralo presoditi, da Skupnost ne more izvajati zavezujoče 
resolucije Varnostnega sveta, ker standardi na področju človekovih pravic, ki jih ta 
instanca uporabi, zlasti pravica do izjave, niso zadostni.
Poleg tega Združeno kraljestvo meni, da trditev Y. A. Kadija, da je zakonitost vseh 
predpisov, ki jih sprejmejo institucije Skupnosti za izvajanje resolucije Varnostnega 
sveta, neodvisno od njihovega izvora, na podlagi prava Skupnosti podvržena popol ‑
nemu nadzoru Sodišča, pomeni nov pritožbeni razlog, ker se je pritožnik nanjo prvič 
skliceval v repliki. Zato bi bilo treba to trditev v skladu s členi 42(2) in 118 Poslovnika 
Sodišča zavrniti.
Podredno, ta država članica navaja, da poseben položaj resolucij, sprejetih na podlagi 
VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, ki izhaja iz medsebojnega vpliva 
členov 25, 48 in 103 te listine ter je priznan s členom 297 ES, vključuje, da je ukrep, ki 272
273
274
275
276
I ‑ 6489KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
ga izvede država članica za izvršitev svojih obveznosti za ohranitev miru in medna ‑
rodne varnosti, varen pred vsemi pravnimi sredstvi, ki temeljijo na pravu Skupnosti. 
Prednost takšnih obveznosti naj bi na jasen način zajemala načela Skupnosti, ki so 
ustavne narave.
Ista država članica poudarja, da se Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Bosphorus ni 
izreklo za pristojno za presojanje veljavnosti uredbe, katere namen je izvedba resolu ‑
cije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih 
narodov, temveč se je omejilo na razlago zadevne uredbe, da bi ugotovilo, ali morajo 
organi države članice v konkretnem primeru uporabiti ukrep, ki ga določa ta uredba. 
Francoska republika se v bistvu strinja s takšno razlago navedene sodbe.
Presoja Sodišča
Najprej je treba zavrniti ugovor nedopustnosti Združenega kraljestva glede trditev, 
ki jih je Y. A. Kadi navedel v repliki, in sicer da je zakonitost vseh predpisov, ki jih 
sprejmejo institucije Skupnosti, vključno s tistimi za izvajanje resolucije Varnostnega 
sveta, neodvisno od njihovega izvora, na podlagi prava Skupnosti podvržena popol ‑
nemu nadzoru Sodišča.
Kot navaja Y. A. Kadi, gre namreč za dodatno trditev, ki vsaj implicitno pomeni razši ‑
ritev predhodno navedenega pritožbenega razloga v pritožbi in je tesno povezana 
s pritožbenim razlogom, da je bila Skupnost pri izvajanju resolucije Varnostnega sveta 
s sprejetjem ustrezne zakonodaje zavezana skrbeti za to, da kot pogoj zakonitosti 
zakonodaje, ki jo namerava vpeljati, ta upošteva minimalna merila s področja člove ‑
kovih pravic (glej v tem smislu zlasti sklep z dne 13. novembra 2001 v zadevi Dürbeck 
proti Komisiji, C‑430/00 P, Recueil, str. I‑8547, točka 17).277
278
279
I ‑ 6490SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Preučiti je treba očitke pritožnikov, da naj bi Sodišče prve stopnje v bistvu preso ‑
dilo, da iz načel, ki urejajo odnos med mednarodnim pravnim redom Združenih 
narodov in pravnim redom Skupnosti, izhaja, da izpodbijana uredba, ker izvaja reso ‑
lucijo Varnostnega sveta, sprejeto na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Zdru ‑
ženih narodov, ki v ta namen ne dopušča prostora pri izvajanju, ne more biti predmet 
sodnega nadzora glede njene notranje zakonitosti, razen glede njene združljivosti 
s pravili, ki izhajajo iz ius cogens , zato je v tem okviru deležna sodne imunitete.
V tej zvezi je treba opomniti, da je Evropska skupnost skupnost, ki temelji na pravu, 
saj se ne države članice ne institucije ne morejo izogniti nadzoru skladnosti svojih 
aktov s temeljno ustavno listino, Pogodbo ES, pri čemer je ta oblikovala celosten 
sistem pravnih sredstev in postopkov, ki Sodišču omogočajo nadzor nad zakonito ‑
stjo aktov institucij (sodba z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu, 
294/83, Recueil, str. 1339, točka 23).
Poudariti je treba tudi, da mednarodni sporazum ne more ogrožati ureditve pristoj ‑
nosti, kot so jo določile pogodbe, in s tem neodvisnosti pravnega sistema Skupnosti, 
katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče na podlagi izključne pristojnosti, dodeljene 
s členom 220 ES, pristojnost, za katero je Sodišče poleg tega že menilo, da izhaja iz 
temeljev Skupnosti (glej v tem smislu mnenje 1/91 z dne 14. decembra 1991, Recueil, 
str. I‑6079, točki 35 in 71, ter sodbo z dne 30. maja 2006 v zadevi Komisija proti Irski, 
C‑459/03, ZOdl., str. I‑4635, točka 123 in navedena sodna praksa).
Poleg tega so v skladu z ustaljeno sodno prakso temeljne pravice del splošnih pravnih 
načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče. V ta namen se Sodišče zgleduje po 
ustavnih tradicijah, ki so skupne državam članicam, in po podatkih iz mednarodnih 
pogodb o varstvu človekovih pravic, pri katerih so države članice sodelovale ali 
h katerim so pristopile. EKČP ima pri tem poseben pomen (glej zlasti sodbo z dne 
26. junija 2007 v zadevi Ordre des barreaux francophones et germanophone in drugi, 
C‑305/05, ZOdl., str. I‑5305, točka 29 in navedena sodna praksa).280
281
282
283
I ‑ 6491KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da je spoštovanje človekovih pravic pogoj 
za zakonitost aktov Skupnosti (zgoraj navedeno mnenje 2/94, točka  34) in da v 
Skupnosti niso dopustni ukrepi, ki niso združljivi s spoštovanjem človekovih pravic 
(sodba z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C‑112/00, Recueil, str. I‑5659, 
točka 73 in navedena sodna praksa).
Iz vsega navedenega izhaja, da obveznosti, ki jih nalaga mednarodni sporazum, ne 
morejo ogroziti ustavnih načel Pogodbe ES, med katerimi se pojavlja načelo, v skladu 
s katerim morajo vsi akti Skupnosti spoštovati temeljne pravice, kar je pogoj za 
njihovo zakonitost, ki jo mora nadzirati Sodišče v okviru popolnega sistema pravnih 
sredstev, ki ga vzpostavlja ta Pogodba.
V zvezi s tem je treba poudariti, da se v okoliščinah, kot so v tej zadevi, nadzor zako ‑
nitosti, ki ga mora zagotoviti sodišče Skupnosti, nanaša na akt Skupnosti, katerega 
namen je izvajanje zadevnega mednarodnega sporazuma, ne pa na tega kot takega.
Zlasti glede akta Skupnosti, katerega namen je tako kot v primeru izpodbijane uredbe 
izvajanje resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne 
listine Združenih narodov, zato ni naloga sodišča Skupnosti, da v okviru izključne 
pristojnosti, določene v členu 220 ES, nadzira zakonitost takšne resolucije, ki jo je 
sprejel ta mednarodni organ, čeprav bi bil ta nadzor omejen na preizkus združljivosti 
te resolucije z ius cogens .
Poleg tega morebitna sodba sodišča Skupnosti, s katero bi bilo ugotovljeno, da je akt 
Skupnosti, katerega namen je izvajanje takšne resolucije, v nasprotju z višjo določbo, 
ki izhaja iz prava Skupnosti, ne bi omajala prednosti te resolucije na ravni mednaro ‑
dnega prava.284
285
286
287
288
I ‑ 6492SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Sodišče je tako že razglasilo za ničen sklep Sveta, s katerim je bil odobren medna ‑
rodni sporazum, potem ko je, ob upoštevanju zadevnega sporazuma, preučilo 
njegovo notranjo zakonitost, in ugotovilo kršitev splošnega načela prava Skupnosti, 
namreč splošno načelo prepovedi diskriminacije (sodba z dne 10.  marca  1998 
v zadevi Nemčija proti Svetu, C‑122/95, Recueil, str. I‑973).
Zato je treba preučiti, ali kot je presodilo Sodišče prve stopnje, načela, ki urejajo 
odnos med mednarodnim pravnim redom Združenih narodov in pravnim redom 
Skupnosti, vključujejo, da je sodni nadzor notranje zakonitosti izpodbijane uredbe 
glede na temeljne pravice načeloma izključen, čeprav tak nadzor – kot izhaja iz sodne 
prakse, navedene v točkah od 281 do 284 te sodbe – pomeni ustavno jamstvo, ki 
izhaja iz temeljev Skupnosti.
V tej zvezi je treba najprej spomniti, da je treba pristojnosti Skupnosti izvrševati ob 
spoštovanju mednarodnega prava (zgoraj navedeni sodbi Poulsen in Diva Naviga ‑
tion, točka 9, ter Racke, točka 45), pri čemer je Sodišče v isti točki prve sodbe poleg 
tega pojasnilo, da je treba akt, sprejet na podlagi teh pristojnosti, in njegovo omejeno 
področje uporabe, razlagati v okviru upoštevnih pravil mednarodnega prava.
Poleg tega je Sodišče presodilo, da je treba pristojnosti Skupnosti na področju sode ‑
lovanja in razvoja, določene v členih od 177 ES do 181 ES, izvrševati ob spoštovanju 
obveznosti, sprejetih v okviru OZN in drugih mednarodnih organizacij (sodba z dne 
20. maja 2008 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑91/05, ZOdl., str. I‑3651, točka 65 in 
navedena sodna praksa).
Spoštovanje obveznosti, sprejetih v okviru OZN, je prav tako obvezno na področju 
ohranitve miru in mednarodne varnosti, ko Skupnost s sprejetjem aktov Skupnosti 289
290
291
292
293
I ‑ 6493KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
na podlagi členov 60 ES in 301 ES izvaja resolucije Varnostnega sveta, sprejete na 
podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov.
Skupnost mora namreč pri izvajanju te pristojnosti pripisati poseben pomen 
temu, da sprejetje resolucij – s strani Varnostnega sveta na podlagi VII. poglavja 
te listine – v skladu s členom 24 Ustanovne listine Združenih narodov pomeni 
izvrševanje poglavitne pristojnosti, ki jo ima ta mednarodni organ za ohranjanje 
miru in varnosti v svetovnem merilu, to je odgovornost, ki v okviru tega VII. poglavja 
vključuje to, da določi, ali obstaja kakšno ogrožanje miru in mednarodne varnosti, ter 
da sprejme potrebne ukrepe za njuno ohranitev in ponovno vzpostavitev.
Nato je treba ugotoviti, da je mogoče pristojnosti, določene v členih 60 ES in 301 ES, 
izvrševati le po sprejetju skupnega stališča ali skupnega ukrepa na podlagi določb 
Pogodbe EU v zvezi s SZVP, ki predvideva ukrepanje Skupnosti.
Čeprav mora Skupnost zaradi sprejetja takšnega akta sprejeti v okviru Pogodbe ES 
ukrepe, ki jih ta akt nalaga, pa ta obveznost, kadar gre za izvajanje resolucije Varno ‑
stnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, 
vključuje, da Skupnost pri določanju teh ukrepov primerno upošteva besedilo in cilje 
zadevne resolucije ter upoštevne obveznosti, ki izhajajo iz Ustanovne listine Zdru ‑
ženih narodov in se nanašajo na takšno izvajanje.
Kot je Sodišče že presodilo, je pri razlagi izpodbijane uredbe prav tako treba upošte ‑
vati besedilo in cilj Resolucije 1390(2002), izvajanju katere je v skladu s četrto uvodno 
izjavo namenjena ta uredba (zgoraj navedena sodba Möllendorf in Möllendorf‑
Niehuus, točka 54 in navedena sodna praksa).294
295
296
297
I ‑ 6494SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Vendar je treba navesti, da Ustanovna listina Združenih narodov ne daje na izbiro 
določenega modela za izvajanje resolucij Varnostnega sveta, sprejetih na podlagi 
VII. poglavja te listine, ker mora to izvajanje nastopiti v skladu z načini, ki se v tem 
okviru uporabijo v nacionalnem pravnem redu vsake države članice OZN. Ustanovna 
listina Združenih narodov članicam OZN namreč pušča prosto izbiro med različnimi 
mogočimi modeli prenosa takšnih resolucij v njihov nacionalni pravni red.
Iz vsega navedenega izhaja, da načela, ki urejajo mednarodni pravni red Združenih 
narodov, ne implicirajo, da je sodni nadzor notranje zakonitosti izpodbijane uredbe 
glede na temeljne pravice izključen, na podlagi tega da je namen tega akta izvajanje 
resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII.  poglavja Ustanovne listine 
Združenih narodov.
Takšna sodna imuniteta akta Skupnosti, kakršna je izpodbijana uredba, kot posledica 
načela primarnosti obveznosti – ki izhajajo iz Ustanovne listine Združenih naro  ‑
dov – na ravni mednarodnega prava, zlasti tistimi v zvezi z izvajanjem resolucij 
Varnostnega sveta Združenih narodov, sprejetih na podlagi VII. poglavja te listine, 
sicer nima nobene podlage v Pogodbi ES.
Gotovo drži, da je Sodišče že odločilo, da bi člen 234 Pogodbe ES (po spremembi je 
postal člen 307 ES), če bi bili njegovi pogoji za uporabo izpolnjeni, lahko omogočil 
izjeme tudi od primarnega prava, na primer od člena 113 Pogodbe ES, ki se nanaša na 
skupno trgovinsko politiko (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Centro‑Com, 
točke od 56 do 61).
Prav tako drži, da člen 297 ES implicitno dovoljuje ovire pri delovanju skupnega trga, 
kot posledico ukrepov, ki jih sprejme država članica zaradi izpolnjevanja mednaro ‑
dnih obveznosti, ki jih je sprejela za ohranjanje mednarodnega miru in varnosti.298
299
300
301
302
I ‑ 6495KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Vendar se teh določb ne more razumeti v smislu, kot da dovoljujejo izjemo od načel 
svobode, demokracije ter spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin, dolo ‑
čenih v členu 6(1) Pogodbe EU, kot temelja Unije.
Člen 307 ES namreč v nobenem primeru ne more omajati načel, ki izhajajo iz teme ‑
ljev pravnega reda Skupnosti, med katerimi je varstvo temeljnih pravic, ki vključuje 
nadzor zakonitosti aktov Skupnosti s strani sodišča Skupnosti glede njihove skla ‑
dnosti s temeljnimi pravicami.
Sodna imuniteta izpodbijane uredbe, kar zadeva nadzor njene združljivosti s temelj ‑
nimi pravicami, ki bi izvirala iz domnevne absolutne primarnosti resolucij Varno ‑
stnega sveta Združenih narodov, ki jih ta uredba namerava izvajati, se tudi ne more 
utemeljiti z mestom, ki bi ga v hierarhiji norm znotraj pravnega reda Skupnosti zase ‑
dale obveznosti – ki izhajajo iz Ustanovne listine Združenih narodov – če bi bile 
razvrščene v to hierarhijo.
Na podlagi člena 300(7) ES so namreč sporazumi, sklenjeni v skladu s pogoji iz tega 
člena, za institucije in države članice zavezujoči.
Zato na podlagi te določbe, če bi se uporabila za Ustanovno listino Združenih 
narodov, bi slednja imela prednost pred akti sekundarne zakonodaje (glej v tem 
smislu sodbo z dne 3. junija 2008 v zadevi Intertanko in drugi, C‑308/06, ZOdl., 
str. I‑4057, točka 42 in navedena sodna praksa).303
304
305
306
307
I ‑ 6496SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Vendar se ta prednost na ravni prava Skupnosti ne bi raztezala na primarno pravo, 
zlasti na splošna načela, katerih del so temeljne pravice.
Ta razlaga je potrjena s členom 300(6) ES, v skladu s katerim mednarodni sporazum 
ne more začeti veljati, če je Sodišče podalo odklonilno mnenje glede njegove združlji ‑
vosti s Pogodbo ES, razen če le‑ta ni bila predhodno spremenjena.
Vendar pa je bilo pred Sodiščem poudarjeno, zlasti med obravnavo, da bi se morala 
sodišča Skupnosti – po zgledu Evropskega sodišča za človekove pravice, ki se je v več 
nedavnih odločbah opredelilo za nepristojno za nadzor skladnosti določenih aktov, 
ki so bili sprejeti v okviru izvajanja resolucij Varnostnega sveta, sprejetih na podlagi 
VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov – vzdržati nadzora zakonitosti 
izpodbijane uredbe z vidika temeljnih pravic, ker je namen te uredbe prav tako izva ‑
janje teh resolucij.
V tej zvezi je treba ugotoviti, kot je poleg tega navedlo Evropsko sodišče za človekove 
pravice, da obstaja temeljna razlika med akti, na katere se nanašajo te odločbe in glede 
katerih se je to sodišče izreklo za nepristojno za izvajanje nadzora njihove skladnosti 
z EKČP, ter drugimi akti, za katere njegova pristojnost ni izpodbitna (glej odločbo 
Behrami in Behrami proti Franciji ter Saramati proti Franciji, Nemčiji in Norveški 
z dne 2. maja 2007, še neobjavljeno v Recueil des arrêts et décisions , točka 151).
Tako se je Evropsko sodišče za človekove pravice v določenih zadevah, v katerih 
je odločalo, izreklo za nepristojno ratione personae , te zadeve pa so se nanašale na 
ukrepe, ki se neposredno pripisujejo OZN kot organizaciji s poslanstvom v svetovnem 
merilu, ki uresničuje nujni cilj kolektivne varnosti – zlasti ukrepe pomožnega organa 308
309
310
311
312
I ‑ 6497KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
OZN, ustanovljenega v okviru VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, 
oziroma ukrepe v okviru izvajanja pristojnosti, ki jih je Varnostni svet na podlagi tega 
poglavja veljavno prenesel –, in ne na ukrepe, ki se pripisujejo državam, toženim pred 
navedenim sodiščem, ker se ukrepi niso izvršili na ozemlju teh držav in niso izhajali 
iz odločitve njihovih organov.
Evropsko sodišče za človekove pravice pa je nasprotno v točki 151 zgoraj navedene 
odločbe Behrami in Behrami proti Franciji ter Saramati proti Franciji, Nemčiji in 
Norveški navedlo, da je v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba z dne 
30. junija 2005, Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) 
proti Irski ( Recueil des arrêts et décisions 2005-VI) , ki se nanaša na zaseg, ki so ga 
opravili organi tožene države na njenem nacionalnem ozemlju po sprejetju odločitve 
ministra te države, glede na toženo državo pripoznalo svojo pristojnost, zlasti ratione 
personae , čeprav je bil zadevni ukrep sprejet na podlagi uredbe Skupnosti, ki je bila 
sprejeta zaradi resolucije Varnostnega sveta.
V tem primeru je treba ugotoviti, da se izpodbijane uredbe ne more šteti za akt, ki se 
ga neposredno pripisuje OZN, kot ukrep enega od njenih pomožnih organov, usta ‑
novljenega v okviru VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, oziroma kot 
ukrep v okviru izvajanja pristojnosti, ki jih je Varnostni svet na podlagi tega poglavja 
veljavno prenesel.
Poleg tega se vprašanje pristojnosti Sodišča glede veljavnosti sporne uredbe vsekakor 
postavlja v povsem drugačnem okviru.
Kot je bilo že navedeno v točkah od 281 do 284 te sodbe je treba nadzor Sodišča glede 
veljavnosti vseh aktov Skupnosti, ob upoštevanju temeljnih pravic v pravni skupnosti, 313
314
315
316
I ‑ 6498SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
šteti namreč za izraz ustavnega jamstva, ki izhaja iz Pogodbe ES kot avtonomnega 
pravnega sistema, v katerega mednarodni sporazum ne more posegati.
Vprašanje pristojnosti Sodišča se dejansko postavlja v okviru notranjega in avtono ‑
mnega pravnega reda Skupnosti, iz katerega izhaja izpodbijana uredba in v katerem 
je Sodišče pristojno za nadzor veljavnosti aktov Skupnosti glede na temeljne pravice.
Poleg tega je bilo poudarjeno, da bi moralo Sodišče glede na spoštovanje, ki se insti ‑
tucijam Skupnosti nalaga glede na institucije OZN, opustiti izvrševanje nadzora 
zakonitosti izpodbijane uredbe glede na temeljne pravice, tudi če bi bil tak nadzor 
mogoč, saj so temeljne pravice v okviru sistema sankcij – ki ga je uvedla OZN, zlasti 
ob upoštevanju postopka ponovnega preizkusa, kot je bil pred kratkim bistveno 
izboljšan z več resolucijami Varnostnega sveta – dovolj zaščitene.
Po mnenju Komisije, dokler imajo zadevni posamezniki ali subjekti v tem sistemu 
sankcij sprejemljivo možnost do izjave, zahvaljujoč mehanizmu upravnega nadzora, 
ki je vključen v pravno ureditev OZN, Sodišče na noben način ne bi smelo posredovati.
V tej zvezi je treba najprej navesti, da če je bil sistem omejevalnih ukrepov, ki ga je 
uvedla OZN, potem ko je Varnostni svet sprejel več resolucij, dejansko spremenjen 
glede vpisa na konsolidirani seznam in glede njegovega izbrisa (glej zlasti resoluciji 
1730(2006) z dne 19. decembra 2006 in 1735(2006) z dne 22.  decembra  2006), so 
te spremembe nastale po sprejetju izpodbijane uredbe, tako da se jih v okviru teh 
pritožb ne upošteva.317
318
319
320
I ‑ 6499KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Kakor koli, v okviru te ureditve OZN obstoj postopka ponovnega preizkusa pred 
sankcijskim odborom, tudi ob upoštevanju njegovih nedavnih sprememb, ne more 
povzročiti splošne sodne imunitete v okviru notranjega pravnega reda Skupnosti.
Takšna imuniteta, ki bi pomenila pomembno izjemo od ureditve sodnega varstva 
temeljnih pravic, določenih v Pogodbi ES, namreč ne bi bila upravičena, ker ta 
postopek ponovnega preizkusa očitno ne daje jamstev sodnega varstva.
Čeprav se lahko od sedaj vsi posamezniki ali subjekti neposredno obrnejo na sank ‑
cijski odbor, s tem da vložijo svoj predlog za izbris iz konsolidiranega seznama 
v „informacijski“ točki, je treba v tej zvezi ugotoviti, da je postopek pred tem odborom 
v bistvu še vedno diplomatski in meddržaven, ker zadevni posamezniki ali subjekti 
nimajo dejanske možnosti za obrambo svojih pravic in ker ta odbor sprejema odlo ‑
čitve soglasno, pri čemer ima vsak izmed članov pravico veta.
Iz smernic sankcijskega odbora, kot so bile nazadnje spremenjene 12. februarja 2007, 
v tej zvezi izhaja, da pritožnik, ki je vložil predlog za izbris, nikakor ne more sam 
uveljavljati svojih pravic med postopkom pred sankcijskem odborom niti ne more 
biti v ta namen zastopan, ker ima samo vlada države, v kateri prebiva oziroma katere 
državljan je, možnost, da lahko posreduje stališča o tej vlogi.
Poleg tega te smernice sankcijskemu odboru ne nalagajo, naj pritožnika obvesti 
o razlogih in dokazih, ki utemeljujejo njegovo uvrstitev na konsolidirani seznam, niti 
naj se mu omogoči dostop, pa čeprav samo omejen, do teh podatkov. Nazadnje, pri 
zavrnitvi predloga za izbris s strani tega odbora, tega ne zavezuje nobena dolžnost 
obrazložitve.321
322
323
324
325
I ‑ 6500SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Iz navedenega izhaja, da morajo sodišča Skupnosti – v skladu s svojimi pristojnostmi 
na podlagi Pogodbe ES – zagotoviti načeloma popoln nadzor zakonitosti vseh aktov 
Skupnosti, glede na temeljne pravice, ki so del splošnih načel prava Skupnosti, 
vključno z akti Skupnosti, katerih namen je, tako kot v primeru izpodbijane uredbe, 
izvajanje resolucij Varnostnega sveta, sprejetih na podlagi VII. poglavja Ustanovne 
listine Združenih narodov.
Zato Sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo prava, ko je v točkah od 212 do 231 
izpodbijane sodbe Kadi ter v točkah od 263 do 282 izpodbijane sodbe Yusuf in Al 
Barakaat presodilo, da iz načel, ki urejajo odnos med mednarodnim pravnim redom 
Združenih narodov in pravnim redom Skupnosti, izhaja, da mora biti izpodbijana 
uredba, ker je njen namen izvajanje resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi 
VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, ki v zvezi s tem ne dopušča 
nobene diskrecije, deležna sodne imunitete glede notranje zakonitosti, razen glede 
združljivosti s pravili, ki spadajo v ius cogens .
Pritožbeni razlogi pritožnikov so torej glede tega utemeljeni, tako da je treba izpodbi ‑
jani sodbi v zvezi s tem razveljaviti.
Iz navedenega izhaja, da ni več treba preučiti očitkov zoper del izpodbijanih sodb, 
v zvezi z nadzorom izpodbijane uredbe glede na mednarodno pravo, ki izhaja iz 
ius cogens,  zato v zvezi s tem ni več treba preučiti nasprotne pritožbe Združenega 
kraljestva.
Poleg tega, ker se je Sodišče prve stopnje v naslednjem delu izpodbijanih sodb, v zvezi 
s posebnimi temeljnimi pravicami, omejilo na preizkus zakonitosti z vidika samo teh 326
327
328
329
330
I ‑ 6501KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
pravil, medtem ko je bila njegova naloga, da izvede načeloma ves preizkus, ki izhaja iz 
splošnih načel prava Skupnosti, je prav tako treba razveljaviti naslednji del teh sodb.
Tožbi pri Sodišču prve stopnje
V skladu s členom 61(1), drugi stavek, Statuta Sodišča lahko to pri razveljavitvi odlo ‑
čitve Sodišča prve stopnje samo dokončno odloči o zadevi, če to dovoljuje stanje 
postopka.
V tem primeru Sodišče meni, da stanje postopka dovoljuje, da lahko samo dokončno 
odloči o tožbah za razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe, ki sta ju vložila pritožnika.
Prvič, preučiti je treba očitke Y.  A. Kadija in Al Barakaata glede kršitve pravic 
obrambe, zlasti pravice do izjave in pravice do učinkovitega sodnega nadzora, ki so 
jo vključevali ukrepi zamrznitve, kakršni so tisti, ki jih je naložila izpodbijana uredba.
V tej zvezi in z vidika konkretnih okoliščin, ki so pripomogle k vključitvi imen prito ‑
žnikov na seznam posameznikov in subjektov – na katere se nanašajo omejevalni 
ukrepi –, ki je vsebovan v Prilogi I k izpodbijani uredbi, je treba presoditi, da pravice 
obrambe, zlasti pravica do izjave in pravica do učinkovitega sodnega nadzora, očitno 
niso bile spoštovane.331
332
333
334
I ‑ 6502SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V skladu z ustaljeno sodno prakso je načelo učinkovitega sodnega varstva splošno 
načelo prava Skupnosti, ki izhaja iz skupnih ustavnih tradicij držav članic ter je potr ‑
jeno v členih 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih 
svoboščin, prav tako pa v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, 
razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1; v tem smislu glej zlasti sodbo 
z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet, C‑432/05, ZOdl., str. I‑2271, točka 37).
Poleg tega je z vidika sodne prakse Sodišča na drugih področjih (glej zlasti sodbe 
z dne 15.  oktobra  1987 v zadevi Heylens in drugi, 222/86, Recueil, str.  4097, 
točka 15, ter z dne 28. junija 2005 v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komi ‑
siji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., 
str. I‑5425, točki 462 in 463) v tem primeru treba ugotoviti, da učinkovitost sodnega 
nadzora – ki mora predvidevati možnost, da se nanaša zlasti na zakonitost razlogov, 
v tem primeru za vključitev imena posameznika na seznam Priloge I k izpodbijani 
uredbi, in ki povzroči, da se tem naslovnikom v celoti naložijo omejevalni ukrepi – 
vključuje to, da mora zadevni organ Skupnosti zadevnega posameznika ali subjekt 
v največji mogoči meri obvestiti o razlogih, ali ko sprejme odločitev o vključitvi 
ali vsaj, kolikor hitro je mogoče, po odločitvi, da naslovnikom omogoči, da lahko 
pravočasno vložijo pravno sredstvo.
Spoštovanje obveznosti, da se sporoči navedene razloge, je namreč nujno, zato da se 
naslovnikom omejevalnih ukrepov omogoči obramba njihovih pravic v kar najboljših 
okoliščinah in da se odločijo ob popolnem poznavanju razlogov, ali je smiselno, da 
se obrnejo na sodišče Skupnosti (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Heylens 
in drugi, točka 15), ter zato da se sodišču Skupnosti popolnoma omogoči nadzor nad 
zakonitostjo zadevnega akta Skupnosti, kot je za to pristojen na podlagi Pogodbe ES.
Glede pravic obrambe, zlasti pa pravice do izjave, se od organov Skupnosti glede 
omejevalnih ukrepov, kakršni so tisti, ki jih določa izpodbijana uredba, ne zahteva, 
da sporočijo te razloge pred prvo vključitvijo posameznika ali subjekta na ta seznam.335
336
337
338
I ‑ 6503KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Kot je navedlo Sodišče prve stopnje v točki 308 izpodbijane sodbe Yusuf in Al Bara ‑
kaat, bi lahko namreč takšno predhodno obvestilo ogrozilo učinkovitost ukrepov 
zamrznitve sredstev in finančnih virov, ki jih nalaga ta uredba.
Da bi dosegli cilj, ki ga zasleduje ta uredba, morajo takšni ukrepi imeti učinek prese ‑
nečenja, in kot je že navedlo Sodišče, morajo se izvesti s takojšnjim učinkom (v tem 
smislu glej zgoraj navedeno sodbo Möllendorf in Möllendorf‑Niehuus, točka 63).
Iz enakih razlogov, ki prav tako izhajajo iz cilja, ki ga zasleduje izpodbijana uredba, in 
učinkovitosti ukrepov, ki jih določa, organi Skupnosti tudi niso bili zavezani, da prito ‑
žnika zaslišijo pred prvo vključitvijo njunih imen na seznam v Prilogi I k tej uredbi.
Nujni preudarki – kar zadeva akt Skupnosti, katerega namen je izvajanje resolucije, ki 
jo je sprejel Varnostni svet v okviru boja proti terorizmu – ki se nanašajo na varnost 
ali vodenje mednarodnih odnosov Skupnosti in držav članic, lahko nasprotujejo 
temu, da se zainteresirane obvesti o določenih okoliščinah in da se jih zasliši glede 
teh elementov.
Vendar pa to za spoštovanje načela učinkovitega sodnega varstva ne pomeni, da 
omejevalni ukrepi, kakršni so tisti, ki jih nalaga izpodbijana uredba, uidejo vsakr ‑
šnemu nadzoru s strani sodišča Skupnosti, ker je to potrdilo, da se akt, ki jih določa, 
nanaša na nacionalno varnost in terorizem.339
340
341
342
343
I ‑ 6504SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Vendar mora sodišče Skupnosti v takšnem primeru, v okviru sodnega nadzora, ki ga 
izvaja, uporabiti načine, ki mu omogočajo uskladiti legitimne skrbi glede varnosti, 
ob upoštevanju vrst in virov informacij, ki so bili upoštevani pri sprejetju zadevnega 
akta, ter tega, da mora posamezniku v zadostni meri zagotoviti postopkovno varstvo 
(glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 15. novembra 1996 v zadevi Chahal proti Zdru ‑
ženemu kraljestvu, Recueil des arrêts et décisions  1996‑V, točka 131).
V tej zadevi je najprej treba ugotoviti, da niti izpodbijana uredba niti Skupno 
stališče 2002/402, na katero se ta sklicuje, ne predvidevata postopka za obveščanje 
o okoliščinah, ki utemeljujejo vključitev imen zainteresiranih subjektov v Prilogo I k 
tej uredbi, in za njihovo zaslišanje, ki bi potekalo sočasno ali po tej vključitvi.
Nato je treba navesti, da Svet ni nikoli obvestil pritožnikov o obremenilnih okoli ‑
ščinah, ki bi utemeljevali prvo vključitev njunih imen v Prilogo I k izpodbijani uredbi 
ter posledično uvedbo predvidenih omejevalnih ukrepov, ki jih slednja določa.
Ne izpodbija se namreč, da pritožnikoma ni bila posredovana nobena informacija 
v zvezi s tem, ali glede Uredbe št. 467/2001, kot je bila spremenjena z uredbama 
št. 2062/2001 in 2199/2001, v katerih sta bili njuni imeni prvič omenjeni na seznamu 
oseb, subjektov ali organov, za katere velja ukrep zamrznitev sredstev, ali glede izpod ‑
bijane uredbe, ali kadar koli pozneje.
Ker Svet pritožnikov ni obvestil o obremenilnih dokazih, s katerimi je utemeljil 
omejevalne ukrepe, uvedene zoper njiju, in jima ni dodelil pravice, da bi se z njimi 
seznanila v razumnem roku po uvedbi teh ukrepov, pritožnika nista bila v položaju, 344
345
346
347
348
I ‑ 6505KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
da bi v svojo korist predstavila svoj pogled na to. Zato pravice obrambe, ki jih imata 
pritožnika, zlasti pravica do izjave, niso bile spoštovane.
Poleg tega, ker pritožnika nista bila obveščena o obremenilnih okoliščinah, in ob 
upoštevanju razmerij, navedenih že v točkah 336 in 337 te sodbe, ki obstajajo med 
pravicami obrambe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva, pritožnika pred 
sodiščem Skupnosti glede na te okoliščine prav tako nista mogla braniti svojih pravic 
v zadovoljivih pogojih, tako da obstaja tudi kršitev pravice do učinkovitega pravnega 
sredstva.
Nazadnje je treba ugotoviti, da v okviru teh tožb ta kršitev ni bila odpravljena. Ker 
v skladu s temeljnim stališčem Sveta nobena okoliščina te vrste ne more biti predmet 
preverjanja s strani sodišča Skupnosti, ta v ta namen ni navedel nobene okoliščine.
Sodišče lahko zato le odloči, da ne more opraviti nadzora zakonitosti izpodbi ‑
jane uredbe, v delu, v katerem se nanaša na pritožnika, tako da je treba skleniti, da 
temeljna pravica pritožnikov do učinkovitega pravnega sredstva prav zaradi tega 
razloga v tem primeru ni bila spoštovana.
Zato je treba presoditi, da je bila izpodbijana uredba sprejeta v delu, v katerem se 
nanaša na pritožnika, ne da bi bilo zagotovljeno kakršno koli jamstvo, da bosta 
seznanjena z obremenilnimi okoliščinami oziroma zaslišana v zvezi s tem, tako da je 
treba skleniti, da je bila ta uredba sprejeta po postopku, v katerem pravice obrambe 
niso bile spoštovane, kar je imelo prav tako za posledico kršitev načela učinkovitega 
sodnega varstva.349
350
351
352
I ‑ 6506SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Iz vsega navedenega izhaja, da so pritožbeni razlogi, ki sta jih navedla Y.  A.  Kadi 
in Al Barakaat v podporo razglasitvi ničnosti izpodbijane uredbe ter zaradi kršitve 
svojih pravic obrambe, zlasti pravice do izjave in tudi načela učinkovitega sodnega 
varstva, utemeljeni.
Drugič, preučiti je treba razlog, ki ga navaja Y.  A. Kadi v zvezi s kršitvijo pravice 
do spoštovanja lastnine, kot posledico ukrepov zamrznitve premoženja, naloženih 
v okviru izpodbijane uredbe.
V skladu z ustaljeno sodno prakso se lastninska pravica uvršča med splošna načela 
prava Skupnosti. Vendar to načelo ni absolutno in ga je treba obravnavati glede na 
vlogo, ki jo ima v družbi. Torej je mogoče izvrševanje lastninske pravice omejiti, če te 
omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jih Skupnost zasleduje, in 
glede na zasledovane cilje ne pomeni nesorazmernega in nedopustnega ukrepa, ki bi 
ogrožal bistvo tako zagotovljene pravice (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Regione 
autonoma Friuli‑Venezia Giulia in ERSA, točka  119 in navedeno sodno prakso; 
v tem smislu, v okviru režima omejevalnih ukrepov, glej tudi zgoraj navedeno sodbo 
Bosphorus, točka 21).
Da bi določili obseg temeljne pravice spoštovanja lastnine, ki je splošno načelo 
prava Skupnosti, je treba upoštevati zlasti člen 1 Dodatnega protokola št. 1 k EKČP, 
v katerem je ta pravica določena.
Preučiti je torej treba, ali ukrep zamrznitve, določen v izpodbijani uredbi, pomeni 
nesorazmeren in nedopusten poseg, ki bi ogrožal bistvo temeljne pravice do spošto ‑
vanja lastnine posameznikov, ki so kot Y. A. Kadi navedeni na seznamu v Prilogi I 
k tej uredbi.353
354
355
356
357
I ‑ 6507KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Ta ukrep je varstveni ukrep, katerega namen ni prikrajšati navedenih posameznikov 
za njihovo lastnino. Vendar ta ukrep neizpodbitno vsebuje omejitev uveljavljanja 
lastninske pravice Y. A. Kadija, ki jo je treba poleg tega opredeliti kot precejšnjo – 
glede na splošni obseg ukrepa zamrznitve in ob upoštevanju dejstva, da zanj velja 
od 20. oktobra 2001.
Zato se postavlja vprašanje, ali je lahko ta omejitev uveljavljanja lastninske pravice 
Y. A. Kadija utemeljena.
V tej zvezi mora v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice 
obstajati primeren odnos sorazmernosti med uporabljenimi sredstvi in ciljem, ki 
se mu sledi. Preučiti je torej treba, ali je bilo ohranjeno ravnotežje med zahtevami 
splošnega interesa in interesa zadevnih posameznikov. Ob tem je treba zakonoda ‑
jalcu priznati široko diskrecijsko pravico pri izbiri načinov izvajanja in pri presoji, ali 
so posledice izvajanja utemeljene s splošnim interesom, za doseganje cilja zadevne 
zakonodaje (glej v tem smislu zlasti sodbo ESČP z dne 30.  avgusta  2007 v zadevi 
J. A. PYE (Oxford) Ltd. in J. A. PYE (Oxford) Land Ltd. proti Združenemu kraljestvu, 
še neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions , točki 55 in 75).
Kot je Sodišče že presodilo v okviru druge Skupnostne ureditve gospodarskih omeje ‑
valnih ukrepov, ki prav tako izvajajo resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi 
VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, se s pomenom ciljev, ki jih zasle ‑
duje akt Skupnosti, kot je izpodbijana uredba, utemelji negativne, celo precejšnje 
posledice za določene subjekte, vključno s tistimi, ki nikakor niso odgovorni za okoli ‑
ščino, ki je privedla do sprejetja zadevnih ukrepov, vendar se zlasti vpliva na njihovo 
lastninsko pravico (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bosphorus, točki 22 
in 23).358
359
360
361
I ‑ 6508SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
V tem primeru omejevalni ukrepi, določeni v izpodbijani uredbi, prispevajo k izva ‑
janju omejevalnih ukrepov na ravni Skupnosti, ki jih je določil Varnostni svet proti 
Osami bin Ladnu, mreži Al Kaida, talibanom ter drugim posameznikom, skupinam, 
podjetjem in subjektom, ki so z njimi povezani.
Glede na cilj splošnega interesa, ki je za mednarodno Skupnost enako pomemben 
kot boj, skladno z Ustanovno listino Združenih narodov, z vsemi sredstvi zoper 
grožnje miru in mednarodni varnosti, ki jih predstavljajo teroristična dejanja, ukrep 
zamrznitve sredstev, finančnega premoženja in drugih gospodarskih virov posame ‑
znikov, ki jih je Varnostni svet ali sankcijski odbor opredelil za povezane z Osamo 
bin Ladnom, mrežo Al Kaida in s talibani, ne more biti neprimeren ali nesorazmeren 
(glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bosphorus, točka 26, ter zgoraj navedeno 
sodbo ESČP Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Şirketi (Bosphorus Airways) 
proti Irski, točka 167).
V zvezi s tem je treba prav tako upoštevati to, da izpodbijana uredba, ki je bila spreme ‑
njena z Uredbo št. 561/2003 in sprejeta po Resoluciji Varnostnega sveta 1452(2002), 
med drugimi odstopanji in izjemami določa, da nacionalni organi na zahtevo zain ‑
teresiranih oseb, razen z izrecnim nasprotovanjem sankcijskega odbora, določijo, 
da zamrznitev sredstev ne vključuje sredstev, potrebnih za osnovne stroške, zlasti 
za hrano, stanarino, zdravniške stroške, davke ali komunalne storitve. Poleg tega se 
lahko sredstva, potrebna za kateri koli „izredni izdatek“, na podlagi izrecnega dovo ‑
ljenja sankcijskega odbora odmrznejo.
Poleg tega je treba navesti, da resolucije Varnostnega sveta, ki jih izvaja izpodbijana 
uredba, določajo mehanizem rednega ponovnega preizkusa splošne ureditve teh 
ukrepov in postopek, ki zainteresiranim osebam omogoča, da svoj primer na podlagi 
predloga, ki se ga od sedaj naprej lahko naslovi na ta odbor neposredno prek „infor ‑
macijske točke“, v vsakem trenutku predložijo v ponovni preizkus sankcijskemu 
odboru.362
363
364
365
I ‑ 6509KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Treba je ugotoviti, da so omejevalni ukrepi, ki jih določa izpodbijana uredba, omejitve 
lastninske pravice, ki bi načeloma lahko bile utemeljene.
Poleg tega je treba preučiti, ali je bila pri uporabi te uredbe v primeru Y. A. Kadija 
spoštovana njegova lastninska pravica.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba v postopkih, ki se uporabijo, zadevni osebi 
nuditi tudi ustrezno priložnost, da predstavi svojo zadevo pristojnim organom. Da 
se zagotovi spoštovanje tega pogoja, ki je zahteva, neločljivo povezana s členom 1 
Dodatnega protokola št. 1 k EKČP, je treba postopke, ki se uporabijo, upoštevati 
abstraktno (v tem smislu glej zlasti sodbo ESČP z dne 21. maja 2002 v zadevi Jokela 
proti Finski, Recueil des arrêts et décisions  2002‑IV, točka 45 in navedena sodna 
praksa ter točka 55).
Izpodbijana uredba pa je bila sprejeta v delu, v katerem se nanaša na Y. A. Kadija, ne 
da bi ta imel kakršno koli jamstvo, v okviru katerega bi lahko pristojnim organom 
predstavil svojo zadevo, in to v položaju, v katerem je treba omejitev njegove 
lastninske pravice šteti za precejšnjo – glede na splošni obseg ukrepa in dejansko 
trajanje ukrepov, katerih predmet je.
Zato je treba skleniti, da v okoliščinah tega primera naložitev omejevalnih ukrepov, ki 
jih zajema izpodbijana uredba glede Y. A. Kadija, zaradi njegove vključitve na seznam 
Priloge I k izpodbijani uredbi, pomeni neutemeljeno omejitev njegove lastninske 
pravice.
Zato je utemeljen pritožbeni razlog Y.  A. Kadija glede kršitve temeljne pravice do 
spoštovanja lastnine.366
367
368
369
370
371
I ‑ 6510SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
Na podlagi vsega navedenega izhaja, da je treba izpodbijano uredbo razglasiti za 
nično v delu, v katerem se nanaša na pritožnika.
Vendar bi lahko ugotovitev ničnosti izpodbijane uredbe s takojšnjim učinkom 
v tem okviru resno in nepopravljivo ogrozila učinkovitost omejevalnih ukrepov, ki jih 
nalaga ta uredba in ki jih mora izvajati Skupnost, saj bi lahko Y. A. Kadi ali Al Bara ‑
kaat do njene morebitne nadomestitve z novo uredbo ukrepala tako, da bi se izognila 
temu, da bi se ukrepi zamrznitve zanju še vedno uporabili.
Ker iz te sodbe izhaja, da je treba izpodbijano uredbo razglasiti za nično v delu, 
v katerem se nanaša na pritožnika, zaradi kršitve načel, ki se uporabijo v okviru 
postopka po sprejetju omejevalnih ukrepov, ki jih določa ta uredba, se ne more 
izključiti, da se lahko po temelju naložitev takšnih ukrepov zoper pritožnika vendarle 
izkaže za utemeljeno.
Glede na navedeno je treba v skladu s členom 231 ES učinke izpodbijane uredbe, 
kolikor so imena pritožnikov vključena na seznam, ki sestavlja njeno Prilogo I, ohra ‑
niti za kratko obdobje, ki ga je treba določiti tako, da Svetu omogoči odpravo ugoto ‑
vljene kršitve ter da tudi skrbno upošteva pomembno posledico, ki jo imajo zadevni 
omejevalni ukrepi za pravice in svoboščine pritožnikov.
V teh okoliščinah je treba ustrezno uporabiti člen 231 ES, in sicer tako, da se ohrani 
učinke izpodbijane uredbe v delu, v katerem se nanaša na pritožnike, v obdobju, ki ne 
sme biti daljše od treh mesecev od dneva razglasitve te sodbe.372
373
374
375
376
I ‑ 6511KADI IN AL BARAKAAT INTERNATIONAL FOUNDATION PROTI SVETU IN KOMISIJI
Stroški
Člen 122, prvi pododstavek, Poslovnika določa, da če je pritožba utemeljena in če 
Sodišče samo dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških. V skladu s členom 69(2) 
tega poslovnika, ki se uporabi v postopku s pritožbo na podlagi člena 118 tega poslov ‑
nika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Člen 69(4), 
prvi pododstavek, določa, da države članice in institucije, ki se kot intervenientke 
udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.
Ker se ugodi pritožbam Y. A. Kadija in Al Barakaata, izpodbijano uredbo pa razglasi 
za nično v delu, v katerem se nanaša nanju, je treba Svetu in Komisiji, poleg njunih 
stroškov, vsakemu naložiti tudi polovico stroškov Y. A. Kadija in Al Barakaata, ki sta 
jih imela v postopku pred Sodiščem prve stopnje in v okviru pritožbenega postopka, 
v skladu s predlogi pritožnikov.
Združeno kraljestvo nosi svoje stroške v postopku pred Sodiščem prve stopnje in 
pritožbenem postopku.
Kraljevina Španija, Francoska republika in Kraljevina Nizozemska nosijo svoje 
stroške, ki izhajajo iz pritožbenega postopka.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.  Sodbi Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 21. septembra 2005 
v zadevi Kadi proti Svetu in Komisiji (T-315/01) ter Yusuf in Al Barakaat 
International Foundation proti Svetu in Komisiji (T-306/01) se razveljavita.377
378
379
380
I ‑ 6512SODBA Z DNE 3. 9. 2008 – ZDRUŽENI ZADEVI C‑402/05 P IN C‑415/05 P
2.  Uredba Sveta (ES) št. 881/2002 z dne 27. maja 2002 o posebnih omejevalnih 
ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, 
mrežo Al Kaida in talibani, in o razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 467/2001 
o prepovedi izvoza nekaterega blaga in storitev v Afganistan, o poostritvi 
prepovedi poletov in podaljšanju zamrznitve sredstev in drugih finančnih 
virov talibanov iz Afganistana se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša 
na Y. A. Kadija in Al Barakaat International Foundation.
3.  Učinke Uredbe št. 881/2002, v delu, v katerem se nanaša na Y. A. Kadija in Al 
Barakaat International Foundation, se ohrani v obdobju, ki ne sme biti daljše 
od treh mesecev od dneva razglasitve te sodbe.
4.  Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti se poleg njunih stro -
škov naloži tudi polovico stroškov Y.  A. Kadija in Al Barakaata, ki sta jih 
imela v postopku na prvi stopnji in v pritožbenem postopku.
5.  Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške, ki 
so nastali v postopku na prvi stopnji in v pritožbenem postopku.
6.  Kraljevina Španija, Francoska republika in Kraljevina Nizozemska nosijo 
svoje stroške.
Podpisi