SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

TAMARE ĆAPETA,

predstavljeni 16. decembra 2021 ( 1 )

Zadeva C‑54/20 P

Evropska komisija

proti

Stefanu Missirju Mamachiju di Lusignanu,

Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano

„Pritožba – Javni uslužbenci – Odgovornost Evropske unije, ki temelji na neizpolnitvi obveznosti institucije, da zagotovi zaščito svojih uradnikov – Umrli uradnik – Nepremoženjska škoda, ki sta jo utrpela brat in sestra uradnika – Pravno sredstvo – Členi 268, 270 in 340 PDEU – Procesno upravičenje“

I. Uvod

1. Alessandro Missir Mamachi di Lusignano (v nadaljevanju: umrli uradnik) in njegova žena sta bila septembra 2006 umorjena v hiši, ki jo je zanju v Rabatu (Maroko) najela Evropska komisija. A. Missir Mamachi di Lusignano bi moral nastopiti funkcijo političnega in diplomatskega svetovalca pri delegaciji Evropske komisije. Bil je torej uslužbenec institucije Unije.

2. Ta zadeva je najnovejši del sodne sage na sodiščih Unije, ( 2 ) ki izhaja iz tega usodnega in tragičnega dogodka. Sodišču omogoča, da pojasni svojo sodno prakso v zvezi s pravico do odškodnine, ki nastane v zadevah v zvezi z uslužbenci, to je zadevah, ki se nanašajo na delovno razmerje, ki povezuje posameznika ter institucije in druge organe Unije. Ta zadeva tako Sodišču ponuja možnost, da pojasni razmejitev med pristojnostjo na podlagi člena 270 PDEU in pristojnostjo na podlagi člena 268 PDEU.

3. To pritožbo je Komisija vložila zoper sodbo z dne 20. novembra 2019, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑502/16, EU:T:2019:795; v nadaljevanju: izpodbijana sodba). Splošno sodišče je s to sodbo Komisiji solidarno naložilo plačilo zneska 50.000 EUR materi umrlega uradnika ter zneskov po 10.000 EUR njegovi sestri in bratu za povrnitev nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli zaradi navedenega tragičnega dogodka.

4. Komisija se strinja s sodbo v delu, ki se nanaša na mater, vendar izpodbija presojo Splošnega sodišča glede odškodninskih zahtevkov brata in sestre. Ključno vprašanje, ki se postavlja v pritožbi, je, ali sta brat in sestra upravičena vložiti odškodninsko tožbo za nepremoženjsko škodo v svojem imenu na podlagi člena 270 PDEU, ki pristojnost v zadevah v zvezi z uslužbenci dodeljuje Sodišču, ( 3 ) ali pa bi se morala sklicevati na člen 268 PDEU, ki ureja splošno pristojnost Sodišča za odškodninske tožbe na podlagi nepogodbene odgovornosti Unije.

II. Pravni okvir

5. Poleg členov 268, 270 in 340 PDEU so v obravnavani zadevi upoštevne tudi naslednje določbe.

6. Člen 91(1) Kadrovskih predpisov, na katerega napotuje člen 270 PDEU, določa: „Sodišče Evropske unije je pristojno za vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). Sodišče Evropske unije je neomejeno pristojno za spore finančne narave.“

7. Člen 90(2) Kadrovskih predpisov v povezavi s členom 91(2) teh kadrovskih predpisov določa, da lahko oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi, vloži tožbo pri Sodišču le, če je pred tem zoper akt, ki posega v njen položaj, vložila pritožbo pri organu za imenovanja.

8. V zadevi, v kateri je bila izdana izpodbijana sodba, in prejšnjih postopkih, ki so se nanašali na odškodninske zahtevke zaradi smrti A. Missirja Mamachija di Lusignana in njegove žene, so se stranke sklicevale ali opirale še na več drugih določb Kadrovskih predpisov. Zato jih je treba omeniti tudi tu.

9. Navedeni so bili ti upoštevni deli člena 73 Kadrovskih predpisov: „1. Uradnik je zavarovan od datuma začetka dela za primer poklicne bolezni in nesreče po pogojih iz pravil, ki jih sporazumno pripravijo organi za imenovanja institucij Unije po posvetovanju z odborom za kadrovske predpise. K plačilu zavarovanja za tveganja, ki niso povezana z delom, prispeva do 0,1 % svoje osnovne plače. V teh pravilih je določeno, za katera tveganja zavarovanje ne velja. 2. Izplačujejo se naslednje denarne dajatve: (a) V primeru smrti: Izplačilo pavšalnega zneska v višini petkratne letne osnovne plače umrlega, ki se izračuna na podlagi mesečnih zneskov plač, prejetih v 12-ih mesecih pred nesrečo, naslednjim osebam: – zakoncu in otrokom umrlega uradnika po zanje veljavnem dednem pravu; pri čemer zakonec ne sme dobiti manj kakor 25 % pavšalnega zneska; – če ni oseb iz zgoraj omenjene kategorije, drugim potomcem uradnika po zanje veljavnem dednem pravu; – če ni oseb iz zgornjih dveh kategorij, sorodnikom umrlega uradnika v ravni črti po za njih veljavnem dednem pravu; – če ni oseb iz zgornjih treh kategorij, instituciji.“

10. Navedene so bile tudi naslednje določbe Kadrovskih predpisov.

11. Člen 40(2)(iii) Kadrovskih predpisov, ki daje uradniku pravico do neplačanega dopusta iz osebnih razlogov, če je to med drugim potrebno, da bi lahko „pomagal zakoncu, predniku, potomcu, bratu ali sestri v primeru zdravniško potrjene hude bolezni ali invalidnosti“.

12. Člen 42b Kadrovskih predpisov, ki določa, da ima „[v] primeru zdravniško potrjene hude bolezni ali invalidnosti uradnikovega zakonca, sorodnika v ravni črti, potomca, brata ali sestre […] uradnik pravico do družinskega dopusta brez osnovne plače“.

13. Člen 55a(2)(e) Kadrovskih predpisov, ki uradniku omogoča delo s krajšim delovnim časom, če je to med drugim potrebno „za nego hudo bolnega ali invalidnega zakonca, prednika, potomca, brata ali sestre“.

III. Dejansko stanje in izpodbijana sodba

14. Dejansko stanje je bilo podrobno predstavljeno v izpodbijani sodbi. ( 4 ) Glavne točke, koristne za te sklepne predloge, je mogoče povzeti, kot sledi.

15. Umor A. Missirja Mamachija di Lusignana in njegove žene se je zgodil 18. septembra 2006 v opremljeni hiši, ki jo je delegacija Evropske komisije najela za par in njune štiri otroke.

16. Otroci so bili po tem tragičnem dogodku postavljeni pod skrbništvo starih staršev. Komisija je otrokom umrlega uradnika kot upravičencem po njem izplačala zavarovalno vsoto iz člena 73 Kadrovskih predpisov.

17. Livio Missir Mamachi di Lusignano, oče umrlega uradnika in skrbnik otrok, ni bil zadovoljen z zneskom, izplačanim na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov. Zato je na podlagi člena 270 PDEU vložil tožbo za plačilo različnih zneskov kot odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki je nastala zaradi tega tragičnega dogodka. Ti zahtevki so bili vloženi v imenu otrok kot upravičencev po umrlem uradniku in v njihovem lastnem imenu ter v imenu očeta umrlega uradnika. To je privedlo do niza zadev (razdelek A) pred obravnavanim nizom postopkov (razdelek B).

A. Prvi niz zadev

18. Kot uvod v ta niz zadev je treba pojasniti okvir, v katerem je potekalo odločanje o njih. V upoštevnem času je bilo Sodišče Evropske unije kot institucija Unije sestavljeno iz treh sodnih institucij: Sodišča, Splošnega sodišča in Sodišča za uslužbence. Zadnjenavedeno je bilo pristojno za odločanje o prvostopenjskih zadevah, vloženih na podlagi člena 270 PDEU.

19. Vprašanje, ali je bilo treba odškodninski zahtevek vložiti na podlagi člena 268 PDEU ali člena 270 PDEU, torej ni bilo pomembno le za določitev pravne podlage teh tožb, temveč tudi za odločitev, ali bo zadevo obravnavalo Sodišče za uslužbence ali Splošno sodišče kot sodišče prve stopnje. Ta okvir je po mojem mnenju vplival na odločitev v sodbi z dne 10. septembra 2015, Preveritev Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:588; v nadaljevanju: preveritvena sodba), in je pomemben za njeno razumevanje.

20. Ta niz zadev je bil vložen pri Sodišču za uslužbence, ki je 12. maja 2011 izdalo sodbo Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (F‑50/09, EU:F:2011:55). Sodišče za uslužbence je tožbo zavrnilo kot delno neutemeljeno, in sicer v zvezi z zatrjevano premoženjsko škodo, in delno nedopustno, in sicer v zvezi z zatrjevano nepremoženjsko škodo.

21. V pritožbenem postopku je Splošno sodišče v sodbi z dne 10. julija 2014, Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625), s katero je bila prvostopenjska sodba razveljavljena, po uradni dolžnosti preučilo pristojnost Sodišča za uslužbence za odločanje o tožbi na prvi stopnji. Splošno sodišče je med drugim razlikovalo med škodo, ki so jo utrpeli umrli uradnik in otroci kot upravičenci po njem, na eni strani ter škodo, ki so jo utrpeli otroci in oče v svojem imenu, na drugi strani. Splošno sodišče je razsodilo, da je bilo Sodišče za uslužbence „že ab initio nepristojno“ za odločanje o tožbi, ki so jo oče in otroci vložili v svojem imenu. V skladu s to sodbo naj bi bilo pristojno le v zvezi z odškodninskim zahtevkom za nepremoženjsko škodo, ki so jo utrpeli umrli uradnik in njegovi otroci kot upravičenci po njem. Tožbe za nepremoženjsko škodo v lastnem imenu naj bi morali otroci in oče umrlega uradnika vložiti pri Splošnem sodišču na podlagi člena 268 PDEU.

22. Da bi preprečilo neenotnost postopkovnih zahtev, je Splošno sodišče odločilo, da če upravičenci po umrlem uradniku zahtevajo odškodnino za različne vrste škode, povzročene z istim ravnanjem, kot upravičenci (na podlagi člena 270 PDEU) in v lastnem imenu (na podlagi člena 268 PDEU), jim je treba omogočiti združitev teh zahtevkov tako, da tvorijo eno samo tožbo. Ker Sodišče za uslužbence ni pristojno za del teh zahtevkov (tistih, ki so vloženi na podlagi člena 268 PDEU), naj bi lahko to „eno tožbo“ obravnavalo samo Splošno sodišče. To sodišče je bilo pristojno za pritožbe v zadevah, vloženih na podlagi člena 270 PDEU, in prvostopenjske tožbe na podlagi člena 268 PDEU.

23. To sodbo, ki jo je Splošno sodišče izreklo v pritožbenem postopku, je nato Sodišče preverilo in delno razveljavilo v preveritveni sodbi. V tej sodbi je Sodišče v bistvu razsodilo, da je Splošno sodišče s svojimi preudarki v sodbi o pritožbi napačno razlagalo pristojnost Sodišča za uslužbence, da obravnava spore, ki izvirajo iz delovnega razmerja.

24. Sodišče je tako v preveritvi menilo, da so vsi sporni odškodninski zahtevki v pristojnosti Sodišča za uslužbence na podlagi člena 270 PDEU. Drugače povedano, ne le zahtevek otrok kot upravičencev po umrlem uradniku, temveč tudi zahtevke za nepremoženjsko škodo, vložene v njihovem imenu, in zahtevek očeta umrlega uradnika je mogoče vložiti na podlagi člena 270 PDEU, zato spadajo v pristojnost Sodišča za uslužbence.

25. V okviru vrnitve zadeve v razsojanje po preveritvi je Splošno sodišče 7. decembra 2017 izdalo sodbo Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874), ter prisodilo odškodnino tako za premoženjsko kot nepremoženjsko škodo, ki so jo zahtevali otroci in oče umrlega uradnika.

B. Obravnavani niz zadev

26. Vzporedno s prvim nizom postopkov so oče in otroci umrlega uradnika, ki so se jim pridružili njegova mati ter brat in sestra, vložili dve novi tožbi.

27. Pri Splošnem sodišču so 16. septembra 2011 na podlagi členov 268 in 340 PDEU vložili odškodninsko tožbo, ki je temeljila na nepogodbeni odgovornosti. Vendar so nato umaknili to tožbo, ki je bila zato izbrisana iz vpisnika Splošnega sodišča s sklepom z dne 25. novembra 2015, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑494/11, neobjavljen, EU:T:2015:909).

28. Iste tožeče stranke so 7. novembra 2012 pri Sodišču za uslužbence vložile odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU. Vpisana je bila pod številko F‑132/12. Ta postopek je bil prekinjen, prvič, 6. junija 2013 do izdaje odločbe, s katero bi se končal postopek v zadevah T‑401/11 P in T‑494/11, in drugič, po preveritvi Sodišča in vrnitvi zadeve v razsojanje Splošnemu sodišču do izdaje odločbe, s katero bi se končal postopek v zadevi T‑401/11 P RENV RX.

29. Zadeva F‑132/12 je bila 2. septembra 2016 po prenehanju delovanja Sodišča za uslužbence prenesena na Splošno sodišče in vpisana pod številko T‑502/16.

30. S prenehanjem delovanja Sodišča za uslužbence so bili deloma odpravljeni pomisleki, ki so bili poudarjeni v odločbi, sprejeti v prvem nizu zadev.

31. Splošno sodišče je ob upoštevanju sodbe z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874), s katero je bila odškodnina dodeljena očetu in otrokom, menilo, da mora odločiti le o zahtevkih matere umrlega uradnika ter njegovega brata in sestre.

32. Splošno sodišče je 20. novembra 2019 izdalo izpodbijano sodbo, v kateri je za povračilo nepremoženjske škode, ki so jo utrpeli zaradi umora umrlega uradnika, dodelilo materi znesek 50.000 EUR ter vsakemu od sorojencev umrlega uradnika znesek 10.000 EUR.

IV. Pritožba

33. Komisija s pritožbo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča 30. januarja 2020, Sodišču predlaga, naj: – razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Splošno sodišče Komisiji naložilo povračilo nepremoženjske škode, ki sta jo zaradi smrti Alessandra Missirja utrpela Maria Letizia Missir Mamachi di Lusignano in Stefano Missir Mamachi di Lusignano (sestra in brat umrlega uradnika); – samo odloči o zadevi in tožbo na prvi stopnji zavrže kot nedopustno; – Stefanu Missirju Mamachiju di Lusignanu in Marii Letizii Missir Mamachi di Lusignano naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka na prvi stopnji.

34. Nasprotni stranki v pritožbenem postopku Sodišču predlagata, naj: – zavrne pritožbo in – Komisiji naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka na prvi stopnji.

35. Ker je bila medtem razglašena pandemija covida‑19, obravnave ni bilo, vendar so stranke pisno odgovorile na vprašanja Sodišča.

36. V pritožbi sta navedena dva pritožbena razloga: napačna uporaba prava (prvi pritožbeni razlog) in kršitev obveznosti obrazložitve (drugi pritožbeni razlog).

37. Na zahtevo Sodišča so ti sklepni predlogi omejeni na analizo prvega pritožbenega razloga.

38. Pritožnica je prvi pritožbeni razlog razdelila na dva dela.

39. Pritožnica s prvim delom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi pojma „oseba, za katero veljajo […] [K]adrovski predpisi“. Ta del je usmerjen zoper točke od 48 do 64 izpodbijane sodbe.

40. Pritožnica z drugim delom prvega pritožbenega razloga podredno trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je bratu in sestri umrlega uradnika priznalo pravico do vložitve odškodninskega zahtevka za nepremoženjsko škodo na podlagi Kadrovskih predpisov. Ta del je usmerjen zoper točki 134 in 135 izpodbijane sodbe.

V. Presoja

41. Splošno sodišče se je v izpodbijani sodbi izreklo za pristojno za odločanje o zahtevkih matere ter sorojencev umrlega uradnika na podlagi člena 270 PDEU ter dodelilo odškodnino.

42. Komisija s prvim pritožbenim razlogom izpodbija ugotovitve Splošnega sodišča glede pristojnosti v zvezi z zahtevki, ki sta ju vložila sestra in brat. Komisija v bistvu meni, da lahko v primeru smrti uradnika odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU vložijo le osebe, navedene v členu 73 Kadrovskih predpisov. Sorojenci, ki niso navedeni v tej določbi, naj bi torej lahko vložili odškodninski zahtevek za nepremoženjsko škodo le na podlagi člena 268 PDEU.

43. Komisija tako ugotovitev izpeljuje iz preveritvene sodbe, v kateri je Sodišče s sklicevanjem na člen 73 Kadrovskih predpisov razsodilo, da se lahko oče in otroci umrlega uradnika, ki zahtevajo odškodnino v lastnem imenu, sklicujejo na člen 270 PDEU. Kot bom pokazala, je razlaga te sodne prakse, ki jo predlaga Komisija, preveč formalistična in jo je le stežka mogoče zagovarjati.

44. Predlagala bom drugačno razlago iste sodne prakse, ki pripelje do sklepa, da je člen 270 PDEU ustrezna podlaga, ki se uporablja za postopek, v katerem lahko kdor koli vloži odškodninski zahtevek v svojem imenu, če njegov zahtevek za ugotovitev odgovornosti institucije ali drugega organa Unije izvira iz delovnega razmerja uradnika z institucijo ali organom Unije.

45. Najprej bom preučila sodno prakso v zvezi z odškodninskimi zahtevki na podlagi člena 270 PDEU (razdelek A), nato pa konkretneje presodila trditve, podane v pritožbi (razdelek B).

A. Odškodninski zahtevki na podlagi člena 270 PDEU

46. S členom 270 PDEU je uvedena posebna pristojnost Sodišča v zadevah v zvezi z uslužbenci. V njem so takšne zadeve od drugih zadev, ki spadajo v pristojnost Sodišča, razmejene kot spori „med Unijo in njenimi uslužbenci“, Kadrovski predpisi pa so navedeni kot instrument, ki ureja meje in pogoje te pristojnosti.

47. Razlog za ločitev zadev v zvezi z uslužbenci od drugih pristojnosti Sodišča je mogoče pojasniti s posebnim zaupanjem, ki mora obstajati med institucijo in njenimi zaposlenimi, „da se državljanom zagotovi dobro izpolnjevanje nalog splošnega pomena, ki so podeljene institucijam“. ( 5 ) To razmerje, kot je pojasnjeno v sodni praksi Sodišča, temelji na vzajemnih pravicah in obveznostih ter vključuje dolžnost skrbnega ravnanja institucije. ( 6 ) Posebna narava tega razmerja zahteva specifično presojo odgovornosti institucije do zaposlenih. ( 7 )

48. Določba Kadrovskih predpisov, ki vzpostavlja povezavo s pristojnostjo na podlagi člena 270 PDEU, je njihov člen 91(1). Ta člen določa, da je „Sodišče Evropske unije […] pristojno za vse spore med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi […]“.

1. Pomen izraza „vsi spori“ iz člena 91(1) Kadrovskih predpisov

49. V skladu s členom 91(1) Kadrovskih predpisov je mogoče v vseh sporih, ki nastanejo v zvezi s Kadrovskimi predpisi, vložiti pravna sredstva pri Sodišču na podlagi člena 270 PDEU.

50. Vendar v Kadrovskih predpisih ni predvidena odgovornost institucije za škodo, povzročeno njenemu zaposlenemu. Zato se postavlja vprašanje, ali je mogoče odškodninski zahtevek, ki temelji na kršitvi obveznosti, ki jo ima institucija do svojega zaposlenega, vložiti na podlagi Kadrovskih predpisov. Drugače povedano, ali med „vse spore“ spada tudi spor v zvezi z odškodninskim zahtevkom, v okviru katerega mora institucija poravnati škodo zaradi kršitve svojih obveznosti do zaposlenih?

51. V členu 73 Kadrovskih predpisov je izrecno navedena ena vrsta pravice do nadomestila, ki nastane v primeru poškodbe ali smrti uradnika. Vendar to ni pravica do odškodnine, temveč do vnaprej določene zavarovalne vsote. Ta ni odvisna od dokazov ali zneska nastale škode. V primeru smrti uradnika člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov določa, da ta pravica pripada zakoncu in otrokom umrlega uradnika. Če umrli uradnik ob smrti ni imel zakonca ali otrok, ta pravica preide na druge potomce uradnika po zanje veljavnem dednem pravu. Če ni oseb iz zgornjih dveh kategorij, pripada pravica do zavarovalne vsote sorodnikom v ravni črti. Nazadnje, če ni oseb iz treh navedenih kategorij, pripada zavarovalna vsota instituciji.

52. Zavarovalna vsota ni odvisna od zneska dejanske škode, ki je lahko višji od zavarovalne vsote. Sodišče je zato obravnavalo zahtevke za dodatno odškodnino, ki so jih vložili oškodovani uradniki, ko so menili, da zavarovalna vsota ne zadostuje za kritje nastale škode. Sodišče je razsodilo, da ima uradnik v takih okoliščinah vsekakor pravico do polne odškodnine. ( 8 )

53. Sodišče je s tem priznalo, da s Kadrovskimi predpisi je predvidena odgovornost za škodo, ki izhaja iz delovnega razmerja. Zato je razsodilo, da je treba tako odškodnino zahtevati v okviru postopka, določenega v členu 270 PDEU, in ne v okviru postopka iz člena 268 PDEU. ( 9 ) Taka pravica do odškodnine se razlikuje od pravice do zavarovalne vsote, ki je določena v členu 73 Kadrovskih predpisov. Sodišče je tako v Kadrovske predpise vključilo nepogodbeno odgovornost institucij ali organov Unije kot delodajalcev.

54. Za odškodninske tožbe v primeru premoženjske in nepremoženjske škode, ki izhajajo iz delovnega razmerja, je zato pristojno Sodišče, kot je določeno v členu 270 PDEU in členu 91(1) Kadrovskih predpisov, in jih je Sodišče, kot potrjuje navedena sodna praksa, dejansko obravnavalo na podlagi člena 270 PDEU.

55. Ta razlaga je bila nazadnje potrjena v preveritveni sodbi, v kateri je Sodišče pojasnilo, da spor, ki izvira iz delovnega razmerja, ki povezuje uradnika in institucijo, spada na področje uporabe člena 270 PDEU, „tudi kadar gre za odškodninsko tožbo“. ( 10 )

56. Zato izraz „vsi spori“, ki jih je na podlagi člena 91(1) Kadrovskih predpisov mogoče predložiti Sodišču v okviru postopka iz člena 270 PDEU, vključuje odškodninske zahtevke za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki izhaja iz delovnega razmerja z institucijo Unije.

57. Vendar vprašanje, kdo ima pravico vložiti odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU, s tem ostaja neodgovorjeno.

2. Pomen izraza „katera koli oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi“ iz člena 91(1) Kadrovskih predpisov

58. Odgovor na vprašanje, kdo ima pravico vložiti tožbo pri Sodišču na podlagi člena 270 PDEU, je odvisen od razumevanja izraza „katera koli oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi“ iz člena 91(1) Kadrovskih predpisov.

59. Sodišče pri razlagi prava Unije vodijo in zamejujejo besedilo, kontekst in namen določb, ki so predmet razlage, ter njegova pretekla sodna praksa, s katero je bil obravnavani določbi oziroma določbam že pripisan pomen.

60. Na podlagi izraza „oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi“ ni mogoče razumeti, ali lahko pravno sredstvo na podlagi člena 270 PDEU vložijo samo uradniki ali tudi druge osebe in, če je tako, katere.

61. Na to, da ta izraz sam po sebi ne omogoča zaključkov, kažejo, prvič, razlike v jezikovnih različicah iste določbe, in drugič, izbira izrazov v prevodih prejšnjih sodb Sodišča iz francoščine v angleščino. Primerjalna analiza v zvezi s prvonavedenimi razlikami razkrije, da se v različnih jezikovnih različicah člena 91(1) Kadrovskih predpisov uporabljajo nekoliko različni izrazi. Na eni strani se v nemški, angleški, španski in hrvaški različici uporablja izraz „uporabljajo“. Na drugi strani je v francoski in italijanski različici uporabljen izraz „visées“ oziroma „navedene“. Izraz „uporabljajo“ pomeni, da so osebi podeljene pravice ali so ji naložene obveznosti ter da je treba ugotoviti, komu so te pravice podeljene oziroma komu so te obveznosti naložene. Nasprotno pa se zdi, da za izraz „visées“ pomeni, da zadostuje, če se preuči, kdo je naveden v Kadrovskih predpisih, ne glede na to, v kateri funkciji in kontekstu. Poleg tega je seveda tem izrazom mogoče pripisati tudi različne pomene. Pomena navsezadnje ni mogoče ločiti od razlagalca in konteksta, v katerem ga ta presoja.

62. Drugi znak, da besedilo samo po sebi ne omogoča razumevanja njegovega pomena, je prevod izraza „visées“, uporabljenega v francoski različici sodb Sodišča, v angleščino. Zadostuje navedba prevoda preveritvene sodbe, ki kaže, kako težko je ostati zvest besedilu ali razlagalcu. V točki 33 angleškega besedila sodbe je uporabljen izraz „any person referred to in these Regulations“. ( 11 ) V točkah 34 in 42 te sodbe je v angleški različici uporabljen izraz „persons covered by“, ( 12 ) v točki 50 pa izraz „persons mentioned in the Staff Regulations“. ( 13 ) V francoski različici je bil v vseh navedenih točkah uporabljen le izraz „visées“.

63. Kar zadeva kontekst, se izraz „any person to whom these Staff Regulations apply“ (katera koli oseba, za katero se uporabljajo ti kadrovski predpisi) pojavi v Kadrovskih predpisih. V členu 1 tega akta je določeno njegovo področje uporabe tako: „Ti kadrovski predpisi se uporabljajo za uradnike Unije.“ Če se razlaga v povezavi s to določbo, je mogoče sporni izraz razumeti tako, da se nanaša samo na uradnike Unije. To bi pomenilo, da lahko tožbe na podlagi člena 270 PDEU pri Sodišču vlagajo samo uradniki in nihče drug.

64. Toda če se preuči celotno besedilo Kadrovskih predpisov, je mogoča drugačna razlaga. In sicer, da se ta akt neposredno uporablja tudi za druge osebe, običajno družinske člane uradnika, saj so jim z njim neposredno podeljene določene pravice ( 14 ) oziroma so navedeni kot upravičenci do uradnikovih pravic. ( 15 ) Iz tega dejstva in odločitve, da se v členu 91(1) Kadrovskih predpisov ne uporabi izraz „uradnik“, temveč „katera koli oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi“, je mogoče sklepati, da je krog oseb, ki se lahko sklicujejo na to določbo, širši. Kontekst torej ne zagotavlja dokončnega odgovora v zvezi s pomenom izraza „oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi“.

65. Namen Kadrovskih predpisov je urediti razmerje med institucijami Unije in njihovimi zaposlenimi na način, ki omogoča vzajemno zaupanje. ( 16 ) Gradnja takega zaupanja lahko pogosto vključuje upoštevanje drugih oseb, zlasti, vendar ne izključno, njihovih družinskih članov. Sodišče je tako priznalo, da čeprav je cilj Kadrovskih predpisov le zakonsko urediti pravna razmerja med evropskimi institucijami in njihovimi uradniki, se to ne uresničuje le z določitvijo niza vzajemnih pravic in obveznosti, ampak tudi tako, da se „nekaterim družinskim članom uradnika priznava[jo] pravice, ki jih lahko uveljavljajo nasproti Evropskim skupnostim“. ( 17 ) Iz tega je mogoče sklepati, da izraz „katera koli oseba, za katero veljajo ti kadrovski predpisi“ zajema tudi druge osebe, na katere se nanaša zaposlitveni status uradnika v instituciji Unije.

66. Nazadnje, čeprav je bila mogoča ozka razlaga, ki vključuje le uradnike, se je Sodišče odločilo za širšo razlago, ki je bila prav tako mogoča. Razsodilo je že, da „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“, niso samo uradniki. V svoji sodni praksi na primer priznava pravico do vložitve zahtevka na podlagi Kadrovskih predpisov osebam, ki zahtevajo priznanje statusa uradnika ( 18 ) ali pravico do zaposlitve ( 19 ). Sodišče je dopustilo tudi tožbe, ki sta jih na podlagi člena 270 PDEU vložila nekdanji zakonec nekdanjega uradnika ( 20 ) in ločeni zakonec nekdanjega člana institucije Unije ( 21 ).

67. Vendar osebe, omenjene v prejšnji točki, niso zahtevale odškodnine, temveč druge pravice, ki so jim izrecno neposredno podeljene s Kadrovskimi predpisi, kot so pravice iz skupnega sistema zdravstvenega zavarovanja ( 22 ) ali pravica do družinske pokojnine ( 23 ).

68. Prva in do zdaj edina zadeva, v kateri je Sodišče pravico zahtevati povrnitev škode priznalo drugim osebam in ne uradniku samemu, je bila sodba Splošnega sodišča v prvi zadevi Missir Mamachi di Lusignano (T‑401/11 P RENV-RX), ( 24 ) v kateri je bilo odločeno v okviru vrnitve zadeve Splošnemu sodišču v razsojanje po preveritveni sodbi Sodišča.

69. V preveritveni sodbi je bila očetu in otrokom umrlega uradnika priznana pravica, da zahtevajo odškodnino za nepremoženjsko škodo v svojem imenu in ne kot upravičenci po njem. To pomeni, da jim je bil priznan status „oseb, za katere veljajo Kadrovski predpisi“.

3. Vir procesne pravice do vložitve odškodninske tožbe na podlagi člena 270 PDEU

70. Od kod izvira upravičenost oseb, ki niso uradniki, da vložijo odškodninsko tožbo v svojem imenu na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov?

71. Menim, da je to rezultat vključitve odgovornosti institucije za škodo, kadar koli ta izhaja iz delovnega razmerja, v Kadrovske predpise. Posledica te vključitve je, da je treba pravice do nadomestila za škodo, ki izhaja iz take nepogodbene odgovornosti, uveljavljati v postopku, ki je v Pogodbi predviden za zadeve v zvezi z uslužbenci, to je na podlagi člena 270 PDEU. Pravica do vložitve odškodninske tožbe po tem postopku, in ne po postopku iz člena 268 PDEU, je bila na ta način utemeljena že, ko je tožbo vložil uradnik sam. ( 25 )

72. Kot razumem, velja enako, če odškodninsko tožbo vloži oseba, ki ni uradnik, kadar naj bi ta škoda nastala, ker je institucija kršila obveznosti, ki izhajajo iz delovnega razmerja. Zato te osebe spadajo na področje uporabe izraza „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“. Če odškodninski zahtevek izhaja iz takega delovnega razmerja, ga je mogoče vložiti samo na podlagi člena 270 PDEU in ne more biti vložen na podlagi člena 268 PDEU.

73. Menim, da ta razlaga izhaja tudi iz sodne prakse. Nekaj zmede je nastalo, ker se je Sodišče v preveritveni sodbi ( 26 ) oprlo na člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov, ko je potrdilo, da imajo tako oče kot otroci procesno upravičenje za vložitev odškodninske tožbe na podlagi člena 270 PDEU. ( 27 )

74. Vendar iz preveritvene sodbe ne izhaja, da pravica do odškodnine in s tem povezana procesna pravica do vložitve odškodninske tožbe temeljita na členu 73 Kadrovskih predpisov. S sklicevanjem na člen 73 Kadrovskih predpisov ali druge člene teh predpisov, kot so členi 40, 42b ali 55a, je zgolj nakazano, da imajo osebe, navedene v teh določbah, lahko procesno upravičenje za vložitev odškodninske tožbe, ker bi zaradi bližnjega razmerja z uradnikom, ki je priznano v teh določbah, lahko utrpele zatrjevano nepremoženjsko škodo.

75. Vir njihove morebitne pravice do odškodnine, zaradi katere spadajo na področje uporabe izraza „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“, je odgovornost institucije za kršitev obveznosti na podlagi delovnega razmerja do uradnika, s katerim so bile osebe, ki zatrjujejo nepremoženjsko škodo, tesno povezane.

76. Vendar sklicevanja na te druge določbe ne gre razumeti tako, da so druge osebe izključene. Če oseba ni navedena nikjer v Kadrovskih predpisih, to ne pomeni, da ne more biti „oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi“ v smislu, da ima na podlagi Kadrovskih predpisov pravico do odškodnine v primeru smrti uradnika, za katero je odgovorna institucija delodajalka, če je imela oseba, ki zahteva odškodnino, bližnje razmerje s tem uradnikom.

77. Če bi na primer nečakinja umrlega uradnika zahtevala odškodnino na podlagi člena 270 PDEU, njene tožbe ne bi bilo mogoče zavreči zgolj zato, ker v Kadrovskih predpisih ni nikjer navedena. Procesno upravičenje bi dokazala težje kot sorojenec, saj se lahko pri sorojencih Sodišče pri odločanju, ali naj tožbo dopusti, opre na izrecno priznanje njihovega bližnjega razmerja z uradnikom. Vendar če bi lahko nečakinja dokazala, da je imela bližnje razmerje z umrlim uradnikom, zaradi česar bi dejansko lahko utrpela nepremoženjsko škodo, bi bila v enakem položaju kot oče, mati, otroci ali sorojenci, ki vložijo tožbo v svojem imenu. Zato bi imela pravico vložiti odškodninsko tožbo na podlagi člena 270 PDEU.

4. Utemeljitev predlaganega razumevanja pristojnosti za odškodninske tožbe na podlagi člena 270 PDEU

78. Obstaja več razlogov v prid predlaganemu širokemu pomenu izraza „oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi“ iz člena 91(1) Kadrovskih predpisov, posledica česar je pristojnost na podlagi člena 270 PDEU za vse odškodninske zahtevke, povezane z delovnim razmerjem.

79. Prvič, v sodni praksi je že izbrana široka razlaga pristojnosti za odškodninske zahtevke na podlagi člena 270 PDEU. Ker Sodišče pri razlagi zamejuje njegova lastna sodna praksa, bi bilo treba v primeru zožitve področja uporabe člena 270 PDEU izrecno razveljaviti sodbi v prvem nizu zadev Missir Mamachi di Lusignano. ( 28 ) Sodišče je v teh zadevah priznalo pravico očeta in otrok, da zahtevajo odškodnino na podlagi člena 270 PDEU, čeprav ta pravica v Kadrovskih predpisih, vključno z njihovim členom 73, ni nikjer izrecno določena. Sklicevanja na to določbo torej ni mogoče razumeti kot navedbo pravne podlage za tako odškodnino. Gre bolj za navedbo, da imajo te osebe bližnje razmerje z uradnikom, zato imajo pravico zahtevati nadomestilo za nepremoženjsko škodo v primeru njegove smrti, če je podana odgovornost institucije, v kateri je bil uradnik zaposlen.

80. Sodbi Sodišča v prvem nizu zadev Missir Mamachi di Lusignano (preveritvena sodba in sodba Splošnega sodišča po preveritvi) je mogoče najbolje razumeti tako, da pojasnjujeta, da člen 270 PDEU in člen 91(1) Kadrovskih predpisov določata pristojnost Sodišča, da obravnava odškodninske tožbe, če so povezane z delovnim razmerjem, ki povezuje uradnika in institucijo Unije, ne glede na identiteto osebe, ki tako tožbo vloži.

81. Razlog za razlago Sodišča v preveritveni sodbi je bil tedanji okvir, v katerem je bilo na prvi stopnji za obravnavanje zadev, vloženih na podlagi postopka iz člena 270 PDEU, pristojno Sodišče za uslužbence. ( 29 ) Široka razlaga te pristojnosti je torej omogočila koncentracijo zadev, ki se nanašajo na delovno razmerje z institucijo Unije, na enem sodišču. To je prispevalo k učinkovitosti sodnega varstva.

82. Čeprav je bilo Sodišče za uslužbence pozneje razpuščeno, njegova pristojnost pa ponovno dodeljena Splošnemu sodišču, ( 30 ) še vedno velja enako razlogovanje. Druga utemeljitev za široko razlago pristojnosti za odškodninske zahtevke na podlagi člena 270 PDEU je tako učinkovitost sodnega varstva, ki je dosežena, če je mogoče tožbe, ki se nanašajo na isti dogodek, ki izhaja iz delovnega razmerja, združiti v en sodni postopek, ki ga obravnava isto sodišče ali isti senat sodišča.

83. Nazadnje, razlaga, v skladu s katero je treba vse odškodninske zahtevke, ki izhajajo iz delovnega razmerja z institucijo Unije, vložiti na podlagi člena 270 PDEU, omogoča večjo jasnost in predvidljivost pravil o pristojnosti sodišč Unije, s čimer se okrepi spoštovanje pravne države. ( 31 ) Z jasno razmejitvijo med pristojnostma na podlagi člena 268 PDEU oziroma člena 270 PDEU za odškodninske tožbe na podlagi nepogodbene odgovornosti Unije ta razlaga pripomore k opredelitvi strukture sodstva Evropske unije ( 32 ) in izboljša dostop posameznika do sodišč Unije.

84. Glede na navedeno bom zdaj preučila trditve, ki jih je Komisija navedla v okviru te pritožbe.

B. Presoja prvega pritožbenega razloga

1. Prvi del prvega pritožbenega razloga

85. Komisija v okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče (v točkah od 48 do 64 izpodbijane sodbe) napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 91(1) Kadrovskih predpisov in da je taka razlaga v nasprotju s stališčem, ki ga je Sodišče zavzelo v preveritveni sodbi.

86. Prvič, Komisija meni, da razumevanje Splošnega sodišča, da za „brate in sestre ,veljajo Kadrovski predpisi‘ ravno zaradi njihove družinske vezi z umrlim uradnikom“, ( 33 ) in razlogovanje, ki je privedlo do tega razumevanja, pomenita napačno razlago upoštevnega prava.

87. Po mnenju Komisije bi lahko imela pravica sorojencev, da vložijo tožbo, s katero zahtevajo nadomestilo za nepremoženjsko škodo na podlagi člena 270 PDEU, podlago samo v členu 73 Kadrovskih predpisov. To izhaja iz Komisijinega razumevanja ugotovitev Sodišča v preveritveni sodbi. V zvezi s tem Komisija trdi, da so ugotovitve Splošnega sodišča v nasprotju s točko 34 te sodbe.

88. Sodišče je v točki 34 preveritvene sodbe navedlo: „Člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov izrecno določa ,potomce‘ in ,sorodnike v ravni vrsti [prednike]‘ uradnika kot osebe, ki lahko v primeru njegove smrti uveljavljajo izplačilo denarne dajatve. Ta določba se tako nanaša na tožečo stranko in na otroke umrlega uradnika.“

89. Vendar, kot trdita nasprotni stranki v pritožbenem postopku, ta točka ne izključuje možnosti, da lahko tudi osebe, ki niso navedene v členu 73 Kadrovskih predpisov, vložijo tožbo na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) teh predpisov, prav tako pa tega ni izključilo Sodišče v preveritveni sodbi. Sodišče je v tem delu razlogovanja navedlo le, da so potomci in predniki osebe, ki so upravičene do zavarovalnine (Ne odškodnine!).

90. Razlaga, v skladu s katero je člen 73 Kadrovskih predpisov upošteven za opredelitev bližnjih razmerij med tožečo stranko in uradnikom, ne da bi ta člen bil bistven za obstoj pravice do vložitve odškodninske tožbe, pojasni sodno prakso Sodišča na dosleden način. ( 34 ) Tako razlago potrjujejo drugi deli preveritvene sodbe Sodišča, zlasti točki 38 in 42. V teh točkah je potrjeno, da je osrednje vprašanje pri ugotavljanju pravice do vložitve tožbe, ali zahtevek izhaja iz delovnega razmerja, „tudi kadar gre za odškodninsko tožbo“. Pristojnost na podlagi člena 270 PDEU je tako podana, kadar „odškodninsko tožbo […] vloži[…] katera koli oseba, za katero, čeprav ni uradnik, zaradi družinskih vezi z uradnikom veljajo navedeni predpisi, če spor izhaja iz delovnega razmerja, ki povezuje tega uradnika in zadevno institucijo“. ( 35 )

91. Vprašanje, zakaj je formalistična razlaga stališča Sodišča v preveritveni sodbi napačna, sem že obravnavala. Ta sodba se v bistvu ne sme razlagati tako, da je Sodišče menilo, da je pravica očeta in otrok do odškodnine urejena s členom 73 Kadrovskih predpisov. Ta določba ureja pravico do zavarovalnine do določenega zneska, ne pa pravice do odškodnine. Sklicevanje na člen 73 Kadrovskih predpisov v preveritveni sodbi je mogoče razumeti le, kot je pravilno pojasnilo Splošno sodišče, kot navedbo bližnjega razmerja tožečih strank z umrlim uradnikom.

92. Sklicevanje bodisi na člen 73 bodisi na člene 40, 42b ali 55a Kadrovskih predpisov, od katerih nobeden ne ureja odškodninske odgovornosti, v okviru presoje pravic očeta, matere, otrok ali sorojencev do vložitve odškodninske tožbe na podlagi člena 270 PDEU pove zgolj to, da imajo te tožeče stranke na prvi pogled verjetno procesno upravičenje. Razlog za uporabo člena 270 PDEU namesto člena 268 PDEU za njihove zahtevke je dejstvo, da so „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“, saj zahtevajo odškodnino, ki naj bi izhajala iz odgovornosti institucije na podlagi delovnega razmerja uradnika, s katerim so imeli bližnje razmerje.

93. Splošno sodišče je torej svojo ugotovitev, da imata sorojenca pravico zahtevati nadomestilo za nepremoženjsko škodo, upravičeno podprlo s sklicevanjem na njuno bližnje razmerje z umrlim uradnikom, ki je priznano v nekaterih določbah Kadrovskih predpisov.

94. Komisija je tako razlago opredelila za „načelno trditev“, ki zahteva pojasnilo, kako se je „mogoče na podlagi člena 91(1) Kadrovskih predpisov sklicevati na družinsko razmerje“. Če je Komisija z „načelno trditvijo“ mislila pravno razlago pristojnosti Sodišča v zadevah v zvezi z uslužbenci, ki se splošno uporablja, menim, da je Splošno sodišče dovolj pojasnilo svoje razumevanje, ko je ponovno navedlo, da je razlog za pristojnost Sodišča na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov povezanost zahtevka z delovnim razmerjem in ustrezno odgovornostjo institucije Unije.

95. Ker je bila odškodninska odgovornost vključena v Kadrovske predpise s predhodno sodno prakso Sodišča, lahko vsak, ki lahko razumno trdi, da je v bližnjem razmerju z uradnikom, za čigar delovno razmerje gre, vloži tožbo na podlagi člena 270 PDEU. Osebe, katerih bližnje razmerje je v Kadrovskih predpisih izrecno priznano v katerem koli kontekstu, imajo dobre možnosti, da dokažejo svoje procesno upravičenje, vendar njihova navedba v teh predpisih ni niti pogoj niti pravni naslov za njihove procesne pravice. Je zgolj zakonodajno priznanje, da imajo te osebe najverjetneje tesne vezi z uradnikom in lahko zato v primeru njegove smrti zahtevajo nadomestilo za nepremoženjsko škodo.

96. Splošno sodišče torej ni napačno uporabilo prava, ko je ugotovilo, da so procesne pravice sorojencev za vložitev odškodninske tožbe za nepremoženjsko škodo na podlagi člena 270 PDEU utemeljene z njihovim bližnjim razmerjem z uradnikom, iz čigar delovnega razmerja s Komisijo izhaja njihov zahtevek.

97. Splošno sodišče prav tako ni storilo napake s trditvijo, da okoliščina, da brat in sestra nista navedena v členu 73 Kadrovskih predpisov, ne sme prikrajšati teh oseb „za procesno možnost, da na podlagi člena 270 PDEU zahtevajo odškodnino za lastno škodo“. ( 36 ) Nazadnje, Splošno sodišče prav tako ni storilo napake, ko je ugotovilo, da preveritvena sodba omogoča tako razlago.

98. Drugič, Komisija trdi, da je rešitev Splošnega sodišča v nasprotju z zahtevo iz člena 91(1) Kadrovskih predpisov, da mora biti tožba v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za tožečo stranko.

99. To trditev je treba zavrniti, saj odškodninska tožba tožečih strank temelji na trditvi o nezakonitosti takega akta. Brat in sestra sta namreč pred vložitvijo tožbe Komisijo zaprosila za plačilo odškodnine, kot je določeno v členu 90 Kadrovskih predpisov, na katerega se sklicuje člen 91(1) teh predpisov, kar pa je Komisija zavrnila. Šele po negativnem odgovoru Komisije sta vložila odškodninsko tožbo pri Splošnem sodišču. Čeprav se odškodnina zahteva zaradi nezakonite opustitve Evropske komisije v zvezi z umrlim uradnikom, je v tožbi hkrati predlagana razveljavitev zavrnitve Komisije.

100. Postopkovna zahteva, da je predhodno izčrpan upravni postopek pred pristojno institucijo Unije, je nujen korak, kadar se odškodninska tožba vloži po postopku na podlagi člena 270 PDEU. Vendar je v odškodninskih tožbah, tudi kadar jih vložijo uradniki sami, vzrok za škodo včasih prav izpodbijani akt, s katerim je institucija uradniku odrekla nekatere ugodnosti, včasih pa je vzrok kak drug akt oziroma ravnanje ali opustitev institucije. ( 37 ) V zadnjenavedenem primeru pa je mogoče odškodninsko tožbo vložiti šele po tem, ko je bila odškodnina zahtevana od zadevne institucije in je ta zahtevek zavrnila. ( 38 ) To pomeni, da lahko en nezakonit akt (ali opustitev) povzroči škodo, tožbo pa je treba vložiti zoper drug akt, to je zavrnitev zahtevane odškodnine. ( 39 ) Takšen je bil položaj v obravnavani zadevi.

101. K temu želim dodati, da prav dejstvo, da je isti temeljni nezakoniti akt (opustitev) sprožil odškodninske zahtevke v vseh obravnavanih zadevah, naj so jih vložili otroci kot upravičenci po uradniku ali oče, mati in otroci v svojem imenu ali sorojenca, ki sta prav tako zahtevala povrnitev svoje osebne nepremoženjske škode, govori v prid koncentraciji teh zahtevkov v okviru istega postopkovnega sredstva.

102. Skratka, to, da se osebam, ki niso uradniki, omogoči, da se glede postopka sklicujejo na člen 270 PDEU, ne odpravlja ne postopkovnih zahtev, določenih v Kadrovskih predpisih, ne zahteve, da mora biti tožba v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za tožečo stranko. Razlaga Splošnega sodišča torej ni v nasprotju s členom 91(1) Kadrovskih predpisov, kot trdi Komisija. To trditev je treba zato zavrniti.

103. Tretjič, Komisija trdi, da dejstvo, da možnost zahtevati odškodnino temelji na tesni vezi osebe z uradnikom, daje Sodišču diskrecijsko pravico, da presodi, ali obstaja akt, ki ima negativne posledice za tožečo stranko.

104. Ta trditev temelji na Komisijinem napačnem razumevanju, kakšen je razlog za sklicevanje na druge člene Kadrovskih predpisov poleg člena 91(1) teh predpisov. Komisija namreč trdi, da če procesno upravičenje tožeče stranke temelji samo na določbi, ki dokazuje njeno tesno vez z uradnikom, „se lahko vsaka tožeča stranka šteje za osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi, ne glede na povezavo z aktom, ki ga izpodbija, in obveznosti, določene v Kadrovskih predpisih“.

105. V obravnavani zadevi procesno upravičenje tožečih strank, da vložita tožbo, ne temelji na členih Kadrovskih predpisov, ki dokazujejo njuno tesno vez z uradnikom (kot so členi 40, 24b ali 55a). To procesno upravičenje izhaja iz povezanosti zatrjevane škode z delovnim razmerjem z institucijo. Zato možnost sorojencev umrlega uradnika, da odškodninsko tožbo vložita na podlagi člena 270 PDEU, obstaja zaradi povezanosti med škodo, ki jo zatrjujeta, in izpodbijanim aktom, s katerim je Komisija kršila svojo obveznost na podlagi delovnega razmerja z umrlim uradnikom.

106. Menim, da je v primerih, v katerih je odškodninski zahtevek povezan z delovnim razmerjem uradnika, s katerim mora tožeča stranka dokazati tesno povezanost, prosta presoja Sodišča ustrezno usmerjena in zamejena. Diskrecijska pravica Sodišča pri presoji, ali je lahko sporna oseba prima facie upravičena do odškodnine, ki jo zahteva, se ne razlikuje od diskrecijske pravice, ki jo imajo sodišča običajno pri odločanju o kateri koli odškodninski tožbi.

107. Posledično je treba trditve, da Splošno sodišče o procesnem upravičenju tožečih strank odloča po prosti presoji, zavrniti.

108. V zvezi s trditvijo Komisije, da bi sprejetje stališča Splošnega sodišča pomenilo, da se tudi sindikatom omogoči vlaganje tožb, zadostuje zapisati, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 91 Kadrovskih predpisov uporablja samo za posamične spore. Drugače povedano, zahtevki, ki se v bistvu štejejo za kolektivne, kot so zahtevki, ki jih poda sindikat, so izključeni. ( 40 )

109. Iz vseh teh razlogov menim, da je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

2. Drugi del prvega pritožbenega razloga

110. Komisija v drugem delu prvega pritožbenega razloga graja točki 134 in 135 izpodbijane sodbe in v bistvu trdi, da so samo osebe, ki so izrecno navedene v členu 73 Kadrovskih predpisov, osebe, zajete s temi predpisi zaradi pridobitve nadomestila za nepremoženjsko škodo, ki izhaja iz smrti uradnika, od Komisije. Bratje in sestre v tej določbi niso zajeti in bi moral biti njihov zahtevek zavrnjen.

111. V točki 134 izpodbijane sodbe je zgolj sklicevanje na točki 33 in 34 preveritvene sodbe. Ker je bilo to vprašanje že obravnavano v prvem delu prvega pritožbenega razloga Komisije, veljajo zanj isti argumenti, ki sem jih že navedla v zvezi s prvim delom prvega pritožbenega razloga.

112. V točki 135 izpodbijane sodbe je pojasnjeno, da je bil namen točk 33 in 34 preveritvene sodbe Sodišča vse odškodninske zahtevke, ki temeljijo na delovnem razmerju z institucijo Unije, ohraniti v pristojnosti Sodišča za uslužbence. Zato so se te zadeve razlagale v smislu, da spadajo v pristojnost iz člena 270 PDEU. Ta presoja se mi zdi pravilna.

113. V sporni točki je dalje razloženo, da je bilo v točki 35 preveritvene sodbe pojasnjeno, da za ugotavljanje pravice do vložitve odškodninske tožbe na podlagi člena 270 PDEU ni upoštevno, ali je imel oče dejansko pravico do zavarovalne vsote. Če se sprejme razlaga, v skladu s katero člen 73 Kadrovskih predpisov zgolj izkazuje bližnje razmerje osebe z uradnikom in ne določa pravice te osebe do vložitve tožbe, razlaga Splošnega sodišča v tej točki ne pomeni napačne uporabe prava.

114. Zato je treba tudi drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti.

VI. Predlog

115. Glede na vse navedeno menim, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti, ne da bi to vplivalo na utemeljenost drugega pritožbenega razloga.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Glej oddelek 3 teh sklepnih predlogov.

( 3 ) Millet, T., Staff cases in the judicial architecture of the future, Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley, Kluwer Law International, 2000, str. od 221 do 231.

( 4 ) Izpodbijana sodba (točke od 1 do 28).

( 5 ) Sodba z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija (C‑274/99 P, EU:C:2001:127, točka 44). Glej tudi sodbi z dne 24. marca 2011, Dover/Parlament (T‑149/09, neobjavljena, EU:T:2011:119, točka 46), in z dne 11. junija 2019, De Esteban Alonso/Komisija (T‑138/18, EU:T:2019:398, točka 46).

( 6 ) Sodba z dne 29. junija 1994, Klinke/Sodišče (C‑298/93 P, EU:C:1994:273, točka 38). Glej tudi sodbi z dne 24. marca 2011, Dover/Parlament (T‑149/09, neobjavljena, EU:T:2011:119, točka 46), in z dne 11. junija 2019, De Esteban Alonso/Komisija (T‑138/18, EU:T:2019:398, točka 46).

( 7 ) Van Raepenbusch, S., „La convergence entre les régimes de responsabilité extracontractuelle de l’Union européenne et des États membres“, ERA‑Forum, zv. 12, 2012, št. 4, str. od 671 do 684, str. 681; Božac, I., „Odgovornost za štetu u okviru službeničkog prava Europske unije“, Doktorski rad, Sveučilište u Zagrebu, 2019. („Odškodninska odgovornost v pravu javnih uslužbencev Evropske unije“, doktorska disertacija, Univerza v Zagrebu, 2019), str. 20 in od 206 do 208.

( 8 ) Sodbi z dne 8. oktobra 1986, Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:371, točka 13), in z dne 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisija (C‑257/98 P, EU:C:1999:402, točka 22).

( 9 ) Sodba z dne 22. oktobra 1975, Meyer‑Burckhardt/Komisija (9/75, EU:C:1975:131, točka 7); sklep z dne 10. junija 1987, Pomar/Komisija (317/85, EU:C:1987:267, točka 7), in preveritvena sodba (točki 48 in 50).

( 10 ) Preveritvena sodba (točki 38 in 42 ter navedena sodna praksa).

( 11 ) Preveritvena sodba (točka 33), moj poudarek.

( 12 ) Preveritvena sodba (točki 34 in 42), moj poudarek.

( 13 ) Preveritvena sodba (točka 50), moj poudarek.

( 14 ) Na primer, v skladu s členom 70 Kadrovskih predpisov so zakonec in vzdrževani otroci umrlega uradnika upravičeni do njegove trimesečne plače ali pokojnine v skladu s členom 80 teh predpisov. V skladu s členom 72 istih predpisov so zakonec (pod določenimi pogoji) in otroci uradnika upravičeni do zdravstvenega zavarovanja.

( 15 ) Na primer, v skladu s členom 24 Kadrovskih predpisov je uradnik upravičen do pomoči institucije v primeru napada nanj ali njegovo lastnino ali na člana njegove družine ali njegovo lastnino, če je tak napad posledica uradnikovega položaja ali njegovih nalog. Poleg tega imajo lahko zakonec, bolni otroci ali sorodniki uradnika na podlagi člena 40 Kadrovskih predpisov koristi, ki izhajajo iz pravice uradnika do neplačanega dopusta iz osebnih razlogov. Podobno imajo lahko otroci koristi, ki izhajajo iz pravice uradnika do starševskega dopusta na podlagi člena 42a, zakonec in nekateri sorodniki pa imajo lahko koristi, ki izhajajo iz pravice uradnika do družinskega dopusta na podlagi člena 42b v primeru njihove bolezni ali iz pravice uradnika do krajšega delovnega časa na podlagi člena 55a.

( 16 ) Glej pojasnila v točki 47 teh sklepnih predlogov.

( 17 ) Sodba z dne 10. junija 1999, Johannes (C‑430/97, EU:C:1999:293, točka 19). To je bilo ponovljeno v točki 31 preveritvene sodbe.

( 18 ) Sodba z dne 11. marca 1975, Porrini in drugi (65/74, EU:C:1975:38).

( 19 ) Sodba z dne 15. januarja 1987, Ainsworth in drugi/Komisija in Svet (271/83, 15/84, 36/84, 113/84, 158/84, 203/84 in 13/85, EU:C:1987:7).

( 20 ) Sodba z dne 16. aprila 1997, Kuchlenz-Winter/Komisija (T‑66/95, EU:T:1997:56).

( 21 ) Sodba z dne 21. aprila 2004, M/Sodišče (T‑172/01, EU:T:2004:108).

( 22 ) Kot v sodbi z dne 16. aprila 1997, Kuchlenz‑Winter/Komisija (T‑66/95, EU:T:1997:56).

( 23 ) Kot v sodbi z dne 21. aprila 2004, M/Sodišče (T‑172/01, EU:T:2004:108).

( 24 ) Sodba z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑401/11 P RENV-RX, EU:T:2017:874).

( 25 ) Glej zadeve, naštete v opombi 8.

( 26 ) Preveritvena sodba (točka 34).

( 27 ) Komisija je v pritožbi sklepala, da so v členu 73(2)(a) Kadrovskih predpisov naštete osebe, ki so upravičene do odškodnine na podlagi teh predpisov v primeru smrti uradnika, zato naj bi bile samo te osebe in nihče drug „osebe, za katere veljajo Kadrovski predpisi“.

( 28 ) Preveritvena sodba in sodba z dne 7. decembra 2017, Missir Mamachi di Lusignano in drugi/Komisija (T‑401/11 P RENV‑RX, EU:T:2017:874).

( 29 ) Sklep Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL 2004, L 333, str. od 7 do 11).

( 30 ) Uredba (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (UL 2016, L 200, str. 137).

( 31 ) Predvidljivost pravnih pravil Beneška komisija razume kot del zahtev v okviru pravne države. Evropska komisija za demokracijo skozi pravo (Beneška komisija), Seznam meril za pravno državo, Strasbourg, 2016, str. 15.

( 32 ) Stališče generalnega pravobranilca M. Watheleta v zadevi Preveritev Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (C‑417/14 RX‑II, EU:C:2015:593, točke od 60 do 62).

( 33 ) Izpodbijana sodba (točka 62).

( 34 ) Glej pojasnilo v točkah od 70 do 77 teh sklepnih predlogov.

( 35 ) Preveritvena sodba, točka 42; moj poudarek.

( 36 ) Izpodbijana sodba (točka 61).

( 37 ) Glej na primer sodbo z dne 11. junija 2019, De Esteban Alonso/Komisija (T‑138/18, EU:T:2019:398).

( 38 ) Glej na primer sodbo z dne 12. julija 2012, Komisija/Nanopoulos (T‑308/10 P, EU:T:2012:370, točka 61).

( 39 ) Glej na primer sodbo z dne 23. oktobra 2003, Sautelet/Komisija (T‑25/02, EU:T:2003:285).

( 40 ) Sodba z dne 8. oktobra 1974, Union syndicale – Service public européen in drugi/Svet (175/73, EU:C:1974:95, točka 19).