ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Člen 8 te direktive, naslovljen „Pravica do informacij“, določa: „1. Države članice zagotovijo, da lahko v okviru postopkov v zvezi s kršitvijo pravice intelektualne lastnine in na podlagi utemeljene in sorazmerne zahteve vlagatelja pristojni sodni organi odredijo, da informacije o izvoru in distribucijskih omrežjih blaga ali storitev, ki kršijo pravico intelektualne lastnine, priskrbi kršitelj in/ali katera koli druga oseba, za katero se ugotovi, da: (a) poseduje v komercialnem obsegu blago, ki je predmet kršitve; (b) uporablja v komercialnem obsegu storitve, ki so predmet kršitve; (c) zagotavlja v komercialnem obsegu storitve, uporabljene v dejavnostih, ki so predmet kršitve; ali (d) za katero je oseba iz točke (a), (b) ali (c) navedla, da je bila vpletena v proizvodnjo, izdelavo ali distribucijo blaga ali opravljanje storitev. 2. Informacije iz odstavka 1 vključujejo, kot je ustrezno: (a) imena in naslove proizvajalcev, izdelovalcev, distributerjev, dobaviteljev in drugih prejšnjih imetnikov blaga ali storitev, kakor tudi predvidenih trgovcev na debelo in na drobno; (b) informacije o proizvedenih, izdelanih, dostavljenih, prejetih ali naročenih količinah, pa tudi o cenah, doseženih za zadevno blago ali storitve. 3. Odstavka 1 in 2 se uporabljata brez poseganja v druge zakonske določbe, ki: (a) dodeljujejo imetniku pravice pravico do prejemanja celovitejših informacij; (b) urejajo uporabo informacij, ki se sporočajo na podlagi tega člena, v civilnih in kazenskih postopkih; (c) urejajo odgovornost za zlorabo pravice do informacij; ali (d) dajejo možnost za zavrnitev dajanja informacij, ki bi prisilile osebo iz odstavka 1, da bi priznala svoje lastno sodelovanje ali sodelovanje svojih ožjih sorodnikov pri kršitvi pravice intelektualne lastnine; ali (e) urejajo varstvo zaupnosti virov informacij ali obdelavo osebnih podatkov.“
Člen 2(10) in (11) te uredbe je določal:

„10. Izvede se poštena primerjava med izvozno ceno in normalno vrednostjo. Ta primerjava se izvede na isti trgovinski ravni in glede na prodajo, opravljeno v kolikor je mogoče istem času, pri čemer se upoštevajo druge razlike, ki vplivajo na primerljivost cen. Kadar normalna vrednost in izvozna cena, ne temeljita na taki primerljivi osnovi, se v obliki prilagoditev, ustrezno upoštevajo, v vsakem primeru, odvisno od pomena, razlike v dejavnikih, za katere se ugotovi in dokaže, da vplivajo na cene in s tem na primerljivost cen. Pri izvajanju prilagoditev se bo izogibalo vsem podvajanjem, predvsem glede na popuste, rabate, količine in ravni trgovanja. Če so predpisani pogoji izpolnjeni, so dejavniki, za katere se lahko delajo prilagoditve, naslednji:

[…]

(b) uvozne dajatve in posredni davki

Izvede se prilagoditev normalne vrednosti za znesek, ki ustreza kakršnim koli uvoznim dajatvam ali posrednim davkom, ki bremenijo podoben izdelek in materiale, ki so vanj fizično vgrajeni, če so namenjeni za potrošnjo v državi izvoznici in ki se ne pobirajo ali se vrnejo za izdelek, ki se izvozi v Skupnost.

[…]

(k) drugi dejavniki

Prilagoditev je možna tudi za razlike v drugih dejavnikih, ki niso določeni v pododstavkih od (a) do (j), če se pokaže, da ti dejavniki vplivajo na primerljivost cen, kakor se zahteva v skladu s tem odstavkom, in predvsem, da stranke dosledno plačujejo različne cene na notranjem trgu zaradi razlike v takšnih dejavnikih.

[…]

11. Ob upoštevanju zadevnih določb, ki urejajo pošteno primerjavo, se obstoj stopenj dumpinga v teku obdobja preiskave običajno ugotavlja na osnovi primerjave tehtanega povprečja normalne vrednosti s tehtanim povprečjem cen vseh izvoznih transakcij pri izvozu v Skupnost ali pa s primerjavo posameznih normalnih vrednosti in posameznih izvoznih cen pri izvozu v Skupnost od transakcije do transakcije. Vendar pa se normalna vrednost, ugotovljena na osnovi tehtanega povprečja, lahko primerja s cenami vseh posameznih izvoznih transakcij v Skupnost, če obstaja vzorec izvoznih cen, ki se znatno razlikuje od kupca do kupca, po regijah ali časovnih obdobjih, in če metode, navedene v prvem stavku tega odstavka, ne bi pokazale celotnega obsega dumpinga, ki se izvaja. Ta odstavek ne izključuje uporabe vzorčenja v skladu s členom 17.“
Člene 9, 10 in 14 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, ki glede pravice pravne osebe, katere družbenik oziroma družbeniki, ki imajo skupaj več kot polovico kapitala z glasovalno pravico v družbi, in osebe s pravico zastopanja te družbe so državljani drugih držav članic, do pridobitve lastninske pravice na kmetijskem zemljišču na ozemlju te države članice določa pogoj, da ti družbeniki in zastopniki predložijo, prvič, potrdilo o prijavi prebivališča v navedeni državi članici, in drugič, dokument, ki potrjuje njihovo znanje uradnega jezika te države članice, ki jim omogoča, da se pogovarjajo vsaj o vsakodnevnih temah in temah iz poklicnega življenja.
12

Magyar Köztársaság rendőrségnek csapatszolgálati Szabályzata kiadásáról szóló 11/1998 ORFK utasítás (navodila generalne uprave nacionalne policije št. 11/1998 v zvezi s pravilnikom o patruljni službi policije Republike Madžarske) z dne 23. aprila 1998 določajo: „[…] 12. […] […] Stanje pripravljenosti policijske patrulje Cilj pripravljenosti je ohranjati policijsko patruljo v stanju, v katerem jo je mogoče uporabiti za čim hitrejši začetek opravljanja njenih nalog. To vključuje zbor, razporejanje in ukrepanje policijske patrulje, vzpostavitev skupin in razporeditev potrebnih skupin, zagotavljanje materialnih sredstev, potrebnih za ukrepanje policijske patrulje, urjenje enote in njeno ohranjanje na določeni ravni operativnosti. 14. Pripravljenost policijske patrulje za delo se lahko vzpostavi z vnaprej načrtovano mobilizacijo, pri čemer so predvidene naloge znane, ali z mobilizacijo, ukazano v nepredvideni situaciji. Zadnja možnost lahko nastopi zlasti, ko je pripravljena enota že začela opravljati svoje naloge in je treba organizirati novo pripravljeno enoto, pri čemer mobilizacija policijskih sil, ki opravljajo službo v drugih oblikah, ni mogoča ali zadostna. […] 17. Stopnja razpoložljivosti policijske patrulje v pripravljenosti za delo se meri s tem, kako hitro lahko začne patrulja opravljati neko nalogo. Stopnja je toliko višja, kolikor natančneje vodja policijske enote vnaprej opredeli razmere, v katerih je treba začeti opravljati nalogo. Glede na kopičenje teh razmer je lahko policijska patrulja v stanju povečane ali splošne pripravljenosti. […] 19. Pripravljenost za delo se začne, ko je dosežena določena stopnja pripravljenosti, in traja do preklica pripravljenosti ali prehoda na druge dejavnosti. Policijska patrulja, ki je v pripravljenosti za delo, mora biti pripravljena opraviti nekatere naloge v manj kot 15 minutah v primeru povečane pripravljenosti in v manj kot eni uri v položaju splošne pripravljenosti. Vodja policijske enote, ki ukaže uporabo policijske patrulje, lahko običajne roke skrajša glede na naravo predvidene naloge ali izurjenost skupine.“
10

Pojasnjevalne opombe KN, kakor so bile objavljene v Uradnem listu Evropske unije30. maja 2008 (UL 2008, C 133, str. 1), glede dodatne opombe 1 k poglavju 89 KN določajo: „Izraz ‚plovila, konstruirana za morsko plovbo [plovbo po odprtem morju]‘ pomeni plovila, ki lahko (zaradi njihove konstrukcije in opreme) plovejo po morju celo v slabem vremenu (ob vetru moči 7 in več po Beaufortovi lestvici). Takšna plovila so običajno opremljena z vododržnimi krovi in vododržno nadgradnjo. […] Izraz ‚za morsko plovbo‘ pomeni plovila in zračnoblazinska plovila, ki ustrezajo zgornjim pogojem in ne glede na to, ali se dejansko uporabljajo v obalni plovbi, v morskih rokavih ali širokih rečnih ustjih ali na jezerih. […]“
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 15. aprila 2021 – Finanzamt für Körperschaften Berlin

(Zadeva C-868/19) ( 1 )

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 9 – Davčni zavezanci – Člen 11 – Možnost držav članic, da obravnavajo kot enega davčnega zavezanca osebe, ki so kljub temu, da so pravno neodvisne, med seboj finančno, ekonomsko in organizacijsko tesno povezane (skupina zavezancev za DDV) – Pojem ‚finančno tesno povezane‘ – Nacionalna ureditev, ki izključuje možnost, da bi bile članice skupine zavezancev za DDV osebne družbe, katerih družbeniki, poleg nosilke integrirane skupine, niso samo osebe, ki so finančno vključene v podjetje nosilke integrirane skupine – Pravna varnost – Ukrepi za zaščito pred davčnimi utajami in izogibanjem davkom – Sorazmernost – Nevtralnost DDV“

1. Harmonizacija davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Pojem – Člen 11, prvi odstavek, Direktive 2006/112 – Neposredni učinek – Neobstoj (Direktiva Sveta 2006/112, člen 11, prvi odstavek) (Glej točko 43.)

2. Harmonizacija davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Pojem – Možnost držav članic, da obravnavajo kot enega davčnega zavezanca osebe, ki so tesno povezane – Nacionalna ureditev, ki možnost za osebno družbo, da s podjetjem nosilke integrirane skupine tvorijo skupino oseb, ki se lahko štejejo za edinega davčnega zavezanca, pogojuje s finančno vključenostjo družbenikov te družbe v navedeno podjetje – Nedopustnost glede na načela pravne varnosti, sorazmernosti in finančne nevtralnosti (Direktiva Sveta 2006/112, člen 11) (Glej točke od 45 do 55, 57, 58, 61, od 63 do 65 in 68 ter izrek.)

Izrek

Člen 11 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba z vidika načel pravne varnosti, sorazmernosti in davčne nevtralnosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki možnost, da osebna družba s podjetjem nosilke integrirane skupine tvori skupino oseb, ki bi jo bilo mogoče obravnavati kot enega zavezanca za plačilo davka na dodano vrednost, pogojuje s tem, da so družbeniki osebne družbe poleg nosilke integrirane skupine le osebe, ki so finančno vključene v to podjetje.

( 1 ) UL C 77, 9.3.2020.
Člen 6 Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku ter člena 6 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah se ne uporabljajo za nacionalno zakonodajo, ki odpravo pripora neke osebe pogojuje s tem, da ta oseba dokaže obstoj novih okoliščin, ki upravičujejo odpravo tega pripora.
3.

Skupna zunanja in varnostna politika – Posebni omejevalni ukrepi proti nekaterim osebam in subjektom glede na razmere v Siriji – Sklep 2013/255/SZVP – Domneva o podpori v Siriji delujočih vodilnih poslovnežev sirskemu režimu in družinama Assad ali Makhlouf – Podrejeni subjekt članu družin Assad in Makhlouf – Dopustnost (Sklep Sveta 2013/255/SZVP, kakor je bil spremenjen s Sklepom (SZVP) 2015/1836, člena 27(2)(a) in (b) ter 28(2)(a) in (b)) (Glej točke od 77 do 82 in 91.)
3.

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Posebna ureditev za potovalne agencije – Nacionalna zakonodaja, ki izključuje storitve potovalnih agencij, ki se opravijo za davčne zavezance, ki te storitve uporabljajo za svoje podjetje – Splošna določitev davčne osnove za skupine storitev ali za vse storitve, opravljene v davčnem obdobju – Nedopustnost (Direktiva Sveta 2006/112, členi od 306 do 310) (Glej točke od 36 do 39, od 41 do 43, od 59 do 62 in 66 ter izrek.)
6.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točki 63 in 64.)
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da je uvedlo nove ukrepe za poenostavitev, ki razširjajo uporabo ničelne stopnje in izjemo od splošne obveznosti vodenja evidenc o davku na dodano vrednost, ki sta bili določeni z Value Added Tax (Terminal Markets) Order 1973 (odlok o davku na dodano vrednost (terminski trgi) iz leta 1973), kakor je bil spremenjen z Value Added Tax (Terminal Markets) (Amendment) Order 1975 (odlok o davku na dodano vrednost (terminski trgi) (sprememba) iz leta 1975), ne da bi Evropsko komisijo zaprosilo, naj Svetu Evropske unije predlaga izdajo dovoljenja, ni izpolnilo obveznosti iz člena 395(2) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost.
34

Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata pet pritožbenih razlogov. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da Carinski zakonik ter Delegira uredba in Izvedbena uredba Komisiji ne podeljujejo pristojnosti, da sprejme odločbe, ki nacionalne carinske organe zavezujejo v postopku izdaje dovoljenja za aktivno oplemenitenje. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da je presodilo, da je vloga Komisije pri preverjanju gospodarskih pogojev povsem postopkovna. Tretji pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da je ugotovilo, da je sodba z dne 11. maja 2006, Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, v nadaljevanju: sodba Friesland Coberco, EU:C:2006:312), pravno zavezujoča za razlago člena 259(5) izvedbene uredbe. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da kot dokaz za zavezujočo naravo spornih ugotovitev ni upoštevalo dokumenta, naslovljenega „Upravna praksa v zvezi s preverjanjem gospodarskih pogojev v skladu s členom 211(6) [Carinskega zakonika] in členom 259 [Izvedbene uredbe]“ (Administrative practice regarding the examination of the economic conditions in accordance with Articles 211(6) [Union Customs Code (UCC)] and 259 [UCC Implementing Act (IA UCC)]), z dne 5. avgusta 2016 (Ares(2016)4155451, v nadaljevanju: dogovor o izvajanju). Peti pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da ni ugotovilo, da se sporne ugotovitve na pritožnici nanašajo neposredno in posamično.
54

Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 96 Uredbe št. 2100/94 razlagati tako, da zastarajo le tožbe iz členov 94 in 95 te uredbe, ki se nanašajo na celoto dejanj kršitve zavarovane sorte, ki so bile vložene več kot tri leta po tem, ko je bila podeljena žlahtniteljska pravica v Skupnosti in ko je imetnik izvedel za obstoj vsakega od dejanj, ki so del te celote dejanj, posamično in za istovetnost kršitelja.
48

Zato v položaju, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem je pritožnica dobila dostop le do spornega dokumenta, ki ga je razkrila tretja oseba, in v katerem ji Parlament še naprej zavrača dostop do zahtevanega dokumenta, ni mogoče šteti, da je pritožnica dobila dostop do zadnjenavedenega dokumenta v smislu Uredbe št. 1049/2001, niti da je zato izgubila interes predlagati razglasitev ničnosti spornega sklepa zgolj zaradi tega razkritja. Nasprotno, v takem položaju pritožnica ohrani dejanski interes za pridobitev dostopa do verodostojne različice zahtevanega dokumenta v smislu člena 10(1) in (2) te uredbe, ki zagotavlja, da je ta institucija njegov avtor in da ta dokument izraža njeno uradno stališče.
12

Člen 7 navedene direktive, naslovljen „Splošna načela za povračilo stroškov [za čezmejno zdravstveno varstvo]“, določa: „1. Država članica zdravstvenega zavarovanja brez poseganja v Uredbo [št. 883/2004] in v skladu z določbami iz členov 8 in 9 zagotovi, da se stroški, ki jih ima zavarovana oseba, ki prejme čezmejno zdravstveno varstvo, povrnejo, če zadevno zdravstveno varstvo sodi med storitve, do katerih je zavarovana oseba upravičena v državi članici zdravstvenega zavarovanja. […] 3. Država članica zdravstvenega zavarovanja določi […] zdravstveno varstvo, do katerega je zavarovana oseba upravičena, prevzem stroškov in višino prevzema stroškov, ne glede na to, kje je zdravstveno varstvo zagotovljeno. 4. Stroške čezmejnega zdravstvenega varstva povrne ali neposredno plača država članica zdravstvenega zavarovanja do višine stroškov, ki bi jih prevzela država članica zdravstvenega zavarovanja, če bi bilo zdravstveno varstvo zagotovljeno na njenem ozemlju, ne da bi prekoračili dejanske stroške prejetega zdravstvenega varstva. Država članica zdravstvenega zavarovanja se lahko kljub temu odloči, da v celoti povrne stroške čezmejnega zdravstvenega varstva, tudi če so ti višji od stroškov, ki bi nastali, če bi bilo zdravstveno varstvo zagotovljeno na njenem ozemlju. Država članica zdravstvenega zavarovanja se lahko pod pogojem, da za te stroške obstaja zadostna dokumentacija, odloči povrniti druge povezane stroške, kot so stroški nastanitve, potni stroški […]. […] 7. Država članica zdravstvenega zavarovanja lahko za zavarovano osebo, ki želi povračilo stroškov čezmejnega zdravstvenega varstva, vključno s storitvami zdravstvenega varstva prek telemedicine, uporabi enake pogoje, merila o izpolnjevanju pogojev ter regulativne in upravne formalnosti […], ki bi jih naložila, če bi bilo zdravstveno varstvo zagotovljeno na njenem ozemlju. To lahko vključuje oceno, ki jo opravi zdravstveni delavec ali uradnik zdravstvenega varstva, ki storitve opravlja za obvezni sistem socialne varnosti ali nacionalni zdravstveni sistem države članice zdravstvenega zavarovanja, na primer splošni zdravnik ali zdravnik, ki izvaja osnovno zdravstveno dejavnost, pri katerem je pacient registriran, če je to potrebno za ugotovitev upravičenosti posameznega pacienta do zdravstvenega varstva. Vendar pa pogoji, merila o izpolnjevanju pogojev ter regulativne in upravne formalnosti, naložene v skladu s tem odstavkom, ne smejo biti diskriminatorne oziroma ne smejo predstavljati ovire za prosti pretok pacientov, storitev ali blaga, razen če to objektivno upravičujejo potrebe za načrtovanje, in sicer v zvezi z zagotavljanjem zadostnega in stalnega dostopa do uravnoteženega obsega visokokakovostnega zdravljenja v zadevni državi članici, ali z namenom obvladovanja stroškov in, kolikor je mogoče, preprečevanja odvečne porabe finančnih, tehničnih in človeških virov. 8. Država članica zdravstvenega zavarovanja razen v primerih iz člena 8 ne povrne stroškov čezmejnega zdravstvenega varstva, za katerega je potrebna predhodna odobritev. […]“
68

Komisija v obravnavanem primeru predlaga naložitev pavšalnega zneska, ki se izračuna v skladu s smernicami iz njenega sporočila z dne 13. decembra 2005, naslovljenega „Izvajanje člena [260 PDEU]“ (SEC(2005) 1658), kakor je bilo posodobljeno s sporočilom z dne 13. decembra 2017, naslovljenim „Posodobitev podatkov, ki se uporabljajo za izračun pavšalnih zneskov in denarnih kazni, ki jih bo Komisija predlagala Sodišču v postopkih za ugotavljanje kršitev“ (C(2017) 8720), in ki za Irsko znaša najmanj 1.685.000 EUR. Vendar naj se ta minimalni pavšalni znesek v obravnavanem primeru ne bi uporabil, ker je nižji od zneska, ki izhaja iz izračuna pavšalnega zneska v skladu s tema sporočiloma. Za določitev dnevnega zneska, ki je podlaga za ta izračun, naj bi bilo treba pavšalno osnovo, in sicer 230 EUR, pomnožiti s koeficientom resnosti in s faktorjem „n“, ki je za Irsko 2,92. Koeficient resnosti naj bi se znižal, ker je Irska sporočila dodatne ukrepe za prenos. Tako naj bi bil za obdobje od 27. junija 2017 do 28. novembra 2018 koeficient teže 7 na lestvici od 1 do 20, za obdobje od 29. novembra 2018 do 26. marca 2019 naj bi bil ta koeficient 2, za obdobje od 27. marca do 2. decembra 2019 pa naj bi bil navedeni koeficient 1. Komisija je na podlagi treh zneskov, ki ustrezajo tem obdobjem, in sicer 2.439.922,80 EUR, 158.497,60 EUR in 168.571,60 EUR, zahtevala naložitev skupnega pavšalnega zneska 2.766.992 EUR.
36

Na drugem mestu, glede cilja, ki se mu sledi s to direktivo, je treba ugotoviti, da je ta cilj, kot je Sodišče že poudarilo, zagotoviti postopno vključevanje državljanov Unije in njihovih družinskih članov, ki niso državljani države članice, v družbo države članice, v kateri so se naselili (glej v tem smislu sodbi z dne 21. decembra 2011, Ziolkowski in Szeja, C‑424/10 in C‑425/10, EU:C:2011:866, točki 38 in 41, in z dne 17. aprila 2018, B in Vomero, C‑316/16 in C‑424/16, EU:C:2018:256, točki 51 in 54).
83

Opozoriti je treba, da je pravica do letnega dopusta le eden od dveh delov pravice do plačanega letnega dopusta, ki je temeljno načelo socialnega prava Unije in ki izhaja iz člena 7 Direktiva Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5 zvezek 2, str. 197) in člena 7 Direktive 2003/88 ter je bila medtem kot temeljna pravica tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine. Navedena temeljna pravica tako vključuje tudi pravico do plačila in – kot pravico, ki je neposredno povezana s to pravico do „plačanega“ letnega dopusta – tudi pravico do denarnega nadomestila za letni dopust, ki ob prenehanju delovnega razmerja ni bil izrabljen (sodba z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth, C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 58).
21

Natančneje, sprašuje se, ali je to, da obstaja stalna poslovna enota, mogoče sklepati že zgolj iz obstoja hčerinske družbe ali pa mora izvajalec storitev upoštevati pogodbena razmerja med matično družbo in to hčerinsko družbo. Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da so bile pogodbe o sodelovanju med matično in hčerinsko družbo, na podlagi katerih so poljski davčni organi ugotovili obstoj stalne poslovne enote, pridobljene v drugem davčnem postopku, kot je tisti, v zvezi s katerim poteka spor o glavni stvari, in da za zadevnega izvajalca storitev, na katerega se nanaša ta spor, niso bile dostopne.
Člen 5(1) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami v povezavi s členom 5(3)(b) in (c) te direktive je treba razlagati tako, da je treba za osebo, ki ne opravlja poslovne dejavnosti ter ki prejme, da v prosti promet v državi članici in hrani blago, ki očitno ni namenjeno zasebni rabi, ki je bilo na njen naslov poslano iz tretje države in ki je bilo označeno z znamko brez soglasja imetnika te znamke, šteti, da znamko uporablja v gospodarskem prometu v smislu prvonavedene določbe.
62

Iz sodne prakse je razvidno, da so navedene značilnosti štiri, in sicer DDV na splošno velja za blagovne ali storitvene transakcije, znesek je določen sorazmerno s ceno, ki jo davčni zavezanec zaračuna za dobavljeno blago in opravljene storitve, davek se pobira v vseh fazah proizvodnega in distribucijskega procesa, vključno v fazi maloprodaje, ne glede na število prej opravljenih transakcij, in davčni zavezanec od dolgovanega DDV odbije zneske, plačane v prejšnjih fazah proizvodnega in distribucijskega procesa, tako da se ta davek v dani fazi nanaša le na v njej dodano vrednost in je končna obremenitev navedenega davka na koncu prenesena na potrošnika (sodba z dne 3. oktobra 2006, Banca popolare di Cremona, C‑475/03, EU:C:2006:629, točka 28).