SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 13. julija 20061( )

Zadeva C-217/05

Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio

proti

Compañía Española de Petróleos, S. A.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (Španija))

„Konkurenca – Člen 81 ES – Sporazumi bencinskih postaj – Komisijske pogodbe oziroma pogodbe o trgovskem zastopanju med imetniki bencinskih postaj in naftnimi podjetji – Zavezujoče cene, določene za imetnike bencinskih postaj – Razmejitev med pristnimi in nepristnimi trgovskimi zastopniki – Uredbi (EGS) št. 1984/83 in (ES) št. 2790/1999“

I – Uvod

1. Ozadje tega postopka za sprejetje predhodne odločbe je vprašanje, ali in pod katerimi pogoji lahko naftni koncern bencinskim postajam, ki jih oskrbuje, določa zavezujoče cene pri prodaji njegovih goriv končnim potrošnikom. Takšne zavezujoče cene so določene v pogodbah, imenovanih komisijske pogodbe oziroma pogodbe o trgovskem zastopanju, ki jih špansko naftno podjetje Compañía Española de Petróleos S. A. (Cepsa) običajno sklepa z imetniki bencinskih postaj. Takšno ravnanje je po mnenju Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio (združenje španskih podjetij, imetnikov bencinskih postaj, v nadaljevanju: Confederación) v nasprotju s konkurenčnimi pravili, zaradi česar je to združenje v Španiji vložilo prijavo.

2. Po odločbi Evropske Komisije v zadevi Repsol( ), ki je izšla pred kratkim, se v okviru konkurenčnega prava ponovno preizkušajo pravna razmerja med španskim naftnim podjetjem in imetniki bencinskih postaj, ki jih oskrbuje. S to temo so se že večkrat srečali tudi organi in sodišča, ki se s vprašanji konkurence v Španiji ukvarjajo na podlagi nacionalnega prava, ki so prišli do zelo različnih rezultatov.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

3. Na ravni primarnega prava je treba opozoriti na člen 81 ES, ki določa:

„1. Kot nezdružljivi s skupnim trgom so prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu, zlasti tisti, ki:

(a) neposredno ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja;

(b) omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, trge, tehnični razvoj ali naložbe;

[…]

2. Vsi sporazumi ali sklepi, ki jih ta člen prepoveduje, so nični.

3. V naslednjih primerih se lahko določi, da se določbe odstavka 1 ne uporabljajo za:

– sporazume ali skupine sporazumov med podjetji,

– sklepe ali skupine sklepov podjetniških združenj in

– usklajeno ravnanje ali skupine usklajenih ravnanj,

ki prispevajo k izboljšanju proizvodnje ali distribucije blaga oziroma k pospeševanju tehničnega ali gospodarskega napredka, pri čemer zagotavljajo potrošnikom pravičen delež doseženih koristi, in ki

(a) zadevnim podjetjem ne določajo omejitev, ki za doseganje teh ciljev niso nujne;

(b) takšnim podjetjem glede znatnega dela zadevnih izdelkov ne dajejo možnosti izključitve konkurence.“

4. V okviru sekundarnega prava sta pomembni dve uredbi Komisije o skupinskih izjemah: Uredba Komisije (EGS) št. 1984/83 z dne 22. junija 1983 o uporabi člena 85(3) Pogodbe( ) za skupine sporazumov o izključni nabavi( ) (v nadaljevanju: Uredba št. 1984/83) in Uredba Komisije (ES) št. 2790/1999 z dne 22. decembra 1999 o uporabi člena 81(3) Pogodbe za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj( ) (v nadaljevanju: Uredba št. 2790/1999).

5. Uredba št. 1984/83 je veljala do 31. decembra 1999.( ) Pod naslovom III „Posebne določbe za sporazume bencinskih postaj“ je bilo med drugim določeno:

„Člen 10

V skladu s členom 85(3) Pogodbe in s pogoji iz členov od 11 do 13 te uredbe člen 85(1) Pogodbe ne velja za sporazume, v katerih sta udeleženi le dve podjetji in v katerih se eno, preprodajalec, nasproti drugemu, dobavitelju, v zameno za dodelitev posebnih gospodarskih ali finančnih prednosti zaveže, da bo nabavljalo samo pri njem, pri podjetju, ki je z njim povezano, ali pri tretjem podjetju, ki ga je zadolžilo za distribucijo njegovih proizvodov, z namenom nadaljnje prodaje na bencinski postaji, določeni v sporazumu, nekaterih goriv za motorna vozila in drugih goriv na osnovi naftnih proizvodov, ki so natančno določeni v sporazumu.

Člen 11

Razen obveznosti iz člena 10 preprodajalcu ni mogoče naložiti nobene druge omejitve konkurence kot:

(a) obveznost, da na bencinski postaji, določeni v sporazumu, ne preprodaja goriv za motorna vozila ali drugih goriv, ki jih dobavljajo tretja podjetja;

(b) obveznost, da na bencinski postaji, določeni v sporazumu, ne uporablja maziv ali povezanih naftnih proizvodov, ki jih ponujajo tretja podjetja, če je dobavitelj ali z njim povezano podjetje dalo preprodajalcu na razpolago ali financiralo opremo za spuščanje olj ali druge naprave za oljenje motornih vozil;

(c) obveznost, da proizvode, ki jih dobavljajo tretja podjetja, oglašuje na bencinski postaji ali zunaj nje samo sorazmerno z deležem, ki ga ti proizvodi predstavljajo v skupnem prometu bencinske postaje;

(d) obveznost, da skladiščne naprave ali naprave za distribucijo naftnih proizvodov, ki so njegova last ali jih financira dobavitelj ali z njim povezano podjetje, nadzira le dobavitelj ali podjetje, ki ga ta določi.

Člen 12

1. Člen 10 se ne uporabi, če

(a) dobavitelj ali z njim povezano podjetje preprodajalcu nalaga izključne obveznosti nakupa za drugo blago razen goriva za motorna vozila in druga goriva ali storitve, razen če gre za obveznosti, določene v členu 11(b) in (d);

(b) dobavitelj omejuje svobodo preprodajalca, da kupuje blago ali storitve, za katere skladno z določbami tega člena ne sme biti sklenjen dogovor o izključni nabavi niti prepoved konkurence, od podjetja po lastni izbiri;

(c) je sporazum sklenjen za nedoločen čas ali za obdobje, daljše od desetih let;

(d) dobavitelj preprodajalca zavezuje, da obveznost izključne nabave prenese na svojega pravnega naslednika za časovno obdobje, daljše od obdobja, v katerem je sam vezan na dobavitelja.

2. Če se sporazum nanaša na bencinsko postajo, za katero sta dobavitelj in preprodajalec sklenila najemno pogodbo ali drug dogovor o pravni ali dejanski rabi, se lahko z izjemo odstavka 1(c) preprodajalcu naloži obveznost izključne nabave in konkurenčne prepovedi, določene v tem členu, za celotno obdobje dejanskega upravljanja z bencinsko postajo.“

6. Uredba št. 2790/1999 je s 1. junijem 2000 razveljavila Uredbo št. 1984/83 in druge takrat veljavne določbe o skupinskih izjemah in je za določene vertikalne sporazume( ), v kolikor spadajo na področje uporabe člena 81 ES in vsebujejo vertikalne omejitve( ), uvedla splošno določbo o skupinskih izjemah, ki velja do 31. maja 2010( ) (v nadaljevanju tudi: nova določba o skupinskih izjemah).

7. Nova določba o skupinskih izjemah velja, skladno s členom 3 Uredbe št. 2790/1999, pod pogojem, da tržni delež ne presega 30 %. Poleg tega člen 4(1)(a) Uredbe št. 2790/1999 določa, da nova določba o skupinskih izjemah ne velja za takšne vertikalne sporazume, ki omejujejo možnosti kupca, da določi svojo prodajno ceno.

B – Nacionalno pravo

8. V okviru španskega prava je treba opozoriti na zakon št. 16/1989 o varstvu konkurence (Ley de Defensa de la Competencia)( ) z dne 17. julija 1989, ki se s svojo opredelitvijo „prepovedanih ravnanj“ v členu 1(1) tesno naslanja na člen 81(1) ES in določa:

„Prepovedani so vsi sporazumi, sklepi, skupna priporočila ali usklajena oziroma namenoma enotna ravnanja, katerih cilj, posledica oziroma možna posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na celotnem nacionalnem trgu ali njegovem delu, zlasti tisti, ki:

(A) neposredno ali posredno določajo cene ali druge pogoje za trgovanje ali opravljanje storitev;

[…]“.

9. Za izvedbo Ley de Defensa de la Competencia je bil sprejet kraljevi odlok, Real Decreto št. 157/1992 z dne 21. februarja 1992.( ) Člen 1(1) tega odloka, naslovljen „Skupinske izjeme“, je določal:

„V skladu s členom 5(1)(A) [Ley de Defensa de la Competencia] so dovoljeni sporazumi, pri katerih sodelujeta le dve podjetji in ki, ker spadajo v eno od naslednjih skupin, vplivajo samo na nacionalni trg in izpolnjujejo pogoje, ki so za vsako skupino navedeni v nadaljevanju:

[…]

(B) sporazumi o izključni nabavi, s katerimi se ena stranka nasproti drugi zaveže, da bo za nadaljnjo prodajo kupovala določene proizvode samo pri tej drugi stranki, pri podjetju, ki je z njo povezano, ali pri tretjem podjetju, ki ga je ta zadolžila za distribucijo njenih proizvodov, če sporazum spoštuje določbe, navedene v [Uredbi št. 1984/83].

[…]“

10. Ta kraljevi odlok je bil razveljavljen in nadomeščen z Real Decreto št. 378/2003 z dne 28. marca 2003( ), s katerim se sledi novi ureditvi na ravni prava Skupnosti, zlasti Uredbi št. 2790/1999.

III – Dejansko stanje in postopek v glavni stvari

11. Confederación je 4. maja 1995 pri španskem ministrstvu za gospodarstvo( ) vložila prijavo zoper določena španska naftna podjetja, zlasti zoper Cepso, zaradi ravnanj, ki omejujejo konkurenco na področju bencinskih postaj. V njej je Confederación med drugim zatrjevala, da so komisijske pogodbe oziroma pogodbe o trgovskem zastopanju, kot so običajno sklenjene v Španiji med Cepso in podjetji, imetniki bencinskih postaj, ki jih oskrbuje in ki skladno z doslej nespornimi navedbami Confederación predstavljajo 95 % Cepsinih bencinskih postaj, v nasprotju s konkurenco.

12. Čeprav vse tovrstne pogodbe nimajo enakega besedila, ima, skladno z navedbami predložitvenega sodišča, večina teh pogodb te skupne značilnosti:

– Imetnik bencinske postaje se zaveže, da bo goriva za motorna vozila in druga goriva Cepse prodal izključno v skladu z maloprodajnimi cenami, prodajnimi pogoji in načini prodaje, ki jih določa Cepsa.

Imetniku bencinske postaje je med trajanjem pogodbe prepovedano neposredno ali posredno dovoliti prodajo ali spodbujanje prodaje blaga, ki je v konkurenci z blagom, ki je predmet sporazuma o izključni nabavi, ali biti udeležen v takšnih poslih, do katerih prihaja oziroma se izvajajo na bencinski postaji pogodbenici (ali v njeni okolici).

– Imetnik bencinske postaje prevzame tveganje, povezano s proizvodi, ki so predmet pogodbe o izključni nabavi, takoj, ko jih od Cepse prejme in shrani v „skladiščne posode ali rezervoarje bencinske postaje“.

Od tega trenutka naprej imetnik bencinske postaje prevzema obveznost, da jih bo hranil v razmerah, ki so potrebne za preprečitev izgub ali poslabšanja in, glede na okoliščine primera, odgovarja tako Cepsi kot tudi tretjim osebam za vsakršno izgubo, onesnaženje ali pomešanje, do katerega lahko pride pri proizvodih, in za vsako škodo, ki iz tega nastane.

– Imetnik bencinske postaje mora Cepsi plačati goriva za motorna vozila in druga goriva v devetih dneh od dneva dobave bencinski postaji, in sicer s plačilnim nalogom, ki ga izstavi Cepsa.

– Imetnik bencinske postaje prejme od Cepse „tržne provizije“, ki veljajo za bencinske postaje. Te provizije, vključno s provizijami za garancijo, znašajo določen znesek za liter (v odvisnosti od tega, ali gre za bencin, dizel A in B ali dizel C), poleg letnega fiksnega nadomestila. Cepsa provizije izplača v roku devetih dni od dobave bencinski postaji.

13. Postopek, ki se je začel na podlagi prijave Confederación, se je delno končal 7. novembra 1997. Zoper navedeno je Confederación sprva neuspešno vložila pravno sredstvo pri Tribunal de Defensa de la Competencia, prav tako pa je bila zavrnjena tudi njena tožba pri Audiencia Nacional. Kasacijsko pritožbo Confederación zoper sodbo Audiencia Nacional zdaj obravnava Tribunal Supremo.( )

IV – Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem

14. Tribunal Supremo je s sklepom z dne 3. marca 2005 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

„Ali je treba člene od 10 do 13 Uredbe št. 1984/83 razlagati tako, da zajemajo pogodbe o izključni distribuciji goriv za motorna vozila in drugih goriv, ki se običajno opredelijo kot komisijske pogodbe ali pogodbe o trgovskem zastopanju in ki vsebujejo te klavzule:

(a) imetnik bencinske postaje se zaveže, da bo goriva za motorna vozila in druga goriva dobavitelja prodal izključno v skladu z maloprodajnimi cenami, prodajnimi pogoji in načini prodaje, ki jih določa dobavitelj;

(b) imetnik bencinske postaje prevzame tveganje, povezano s proizvodi, takoj ko jih od dobavitelja prejme v rezervoarjih na bencinski postaji;

(c) imetnik po prejemu proizvodov prevzame obveznost, da jih bo hranil v razmerah, ki so potrebne za preprečitev izgub ali poslabšanja, in glede na okoliščine primera odgovarja tako dobavitelju kot tudi tretjim osebam za vsakršno izgubo, onesnaženje ali pomešanje, do katerega lahko pride pri proizvodih, in za vsako škodo, ki iz tega nastane;

(d) imetnik bencinske postaje mora dobavitelju plačati goriva za motorna vozila in druga goriva v devetih dneh od dneva dobave bencinski postaji?“

15. Confederación, Cepsa in Komisija Evropskih skupnosti so Sodišču predložile ustne in pisne navedbe.

V – Presoja

A – Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

16. Cepsa in Komisija dvomita o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe.

Sklicevanje v nacionalni zakonodaji na določbe prava Skupnosti

17. Cepsa najprej poudarja, da je obravnavani primer povsem notranjega značaja in ga je treba rešiti izključno na podlagi nacionalnega prava. Pravo Skupnosti ne pride v poštev in se tudi ne uporablja na podlagi Real Decreto št. 157/1992. Člen 1(1)(B) Real Decreto št. 157/1992 zgolj napotuje na Uredbo št. 1984/83. Cepsa zato meni, da Sodišče ni pristojno odgovoriti na vprašanje za predhodno odločanje.

18. To stališče me ne prepriča.

19. Samo dolžnost nacionalnega sodišča je namreč, da ob upoštevanju posebnosti zadeve, ki jo obravnava, presodi tako nujnost predhodne odločbe, da bi lahko sprejelo sodbo, kot upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zaprošena razlaga ni v nikakršni povezavi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, ali če gre za splošna ali hipotetična vprašanja in Sodišče ne razpolaga z dejanskimi in pravnimi elementi, ki so nujni za koristen odgovor na predložena vprašanja.( ) Z izjemo takšnih primerov je Sodišče načeloma dolžno odločiti o vprašanjih za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago prava Skupnosti.( ) To velja tudi za primere, ko postane to pravo pomembno izključno na podlagi napotila v nacionalni zakonodaji. Skladno z ustaljeno sodno prakso niti besedilo člena 234 ES niti namen in cilj postopka za sprejetje predhodne odločbe ne nasprotujejo odgovoru na vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago prava Skupnosti, na katero napotuje nacionalno pravo, da bi določilo pravila, ki v tej državi veljajo za povsem notranji položaj.( )

20. V nasprotju z navedenim je, kot je Sodišče večkrat priznalo, zagotovo v interesu Skupnosti, da se zaradi izogibanja različnim razlagam določbe iz prava Skupnosti razlagajo enako, in sicer ne glede na okoliščine, v katerih se jih uporablja.( )

21. Na področju konkurenčnega prava je interes po čim bolj enotni razlagi in uporabi določb, ki veljajo na ravni prava Skupnosti, še posebej izražen.

22. Po eni strani se konkurenčno pravo odlikuje po tem, da se za isto dejansko stanje pogosto lahko hkrati uporabljajo tako nacionalne določbe kot tudi določbe prava Skupnosti.( ) To je podano vselej, ko se področja urejanja nacionalnega prava in prava Skupnosti prekrivajo, to je, ko sporazumi med podjetji niso urejeni samo v okviru nacionalnega konkurenčnega prava, temveč tudi v okviru člena 81 ES, zlasti, ker lahko ovirajo trgovanje med državami članicami v smislu te določbe.

23. Od začetka veljavnosti Uredbe št. 1/2003( ) je ločena uporaba nacionalne zakonodaje o konkurenci nacionalnim organom, pristojnim za konkurenco, in sodiščem v takšnih primerih celo izrecno prepovedana. Skladno s členom 3 Uredbe št. 1/2003 se mora v takšnih primerih poleg nacionalne zakonodaje o konkurenci uporabiti tudi člen 81 ES( ), pri čemer je treba upoštevati prednostne ocene prava Skupnosti, vključno z morebitnimi uredbami o skupinskih izjemah.( )

24. Po drugi strani pa se nacionalna zakonodaja o konkurenci številnih držav članic, tudi ko gre za primere, ki so povsem notranje narave, zgleduje po ustreznih določbah prava Skupnosti. To je bilo podano že prej, to težnjo pa je mogoče ponovno opazovati tudi od začetka veljavnosti Uredbe št. 1/2003.

25. Takšno zgledovanje po pravu Skupnosti je podano tudi v primeru določb španske zakonodaje o konkurenci, ki so predmet tega postopka: tako se je že zakon št. 16/1989 (Ley de Defensa de la Competencia), kot sporoča predložitveno sodišče, v svojem členu 1(1) tesno naslanjal na člen 81(1) ES. Prav tako je bil cilj Real Decreto št. 157/1992, z izjemo njegove preambule( ), v okviru njunih področij uporabe, uskladiti špansko nacionalno pravo in pravo Skupnosti.( ) V zvezi s tem je treba nenazadnje razumeti tudi izrecno napotitev v členu 1(1)(B) kraljevega odloka na takrat veljavno konkurenčno pravo Skupnosti v obliki Uredbe št. 1984/83.( )

26. Prav zaradi tega, ker se lahko določba nacionalnega konkurenčnega prava, ki napotuje na uredbo o skupinskih izjemah Skupnosti, uporablja deloma samostojno, delno skupaj z določbami prava Skupnosti, je posebej pomembno, da se zadevne določbe prava Skupnosti razlaga in uporablja enotno. Preprečiti je treba neskladja pri razlagi iste določbe prava Skupnosti, glede na to, ali se v določenem primeru uporablja zgolj posredno (preko sklicevanja v nacionalnem pravu) ali neposredno (ker se lahko poleg nacionalnega prava uporabi tudi člen 81 ES).

27. Ob upoštevanju navedenega lahko nacionalno sodišče skladno s členom 234 ES Sodišče vsekakor zaprosi za razlago določbe konkurenčnega prava Skupnosti, kot je na primer ureditev skupinskih izjem v Uredbi št. 1984/83, čeprav se ta uporablja zgolj posredno, to je na podlagi sklicevanja v okviru nacionalnega prava, in zgolj za notranji pravni položaj.( )

Upoštevnost vprašanja za predhodno odločanje s časovnega vidika

28. Komisija v obravnavanem primeru dvomi o upoštevnosti vprašanja za predhodno odločanje, ker je v vmesnem času Uredbo št. 1984/83 nadomestila Uredba št. 2790/1999, zaradi česar je njena razlaga za spor o glavni stvari skoraj brez praktičnega pomena.

29. Tudi ta ugovor me ne prepriča. Kot že omenjeno( ), je skladno z ustaljeno sodno prakso naloga izključno nacionalnega sodišča, da ob upoštevanju posebnosti zadeve, ki poteka pred njim, presodi tako nujnost predhodne odločbe, da bi lahko sprejelo sodbo, kot upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zaprošena razlaga ni v nikakršni povezavi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, ali če gre za splošna ali hipotetična vprašanja in Sodišče ne razpolaga z dejanskimi in pravnimi elementi, ki so nujni za koristen odgovor na predložena vprašanja. Z izjemo takšnih primerov je Sodišče načeloma dolžno odločiti o vprašanjih za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago prava Skupnosti.

30. V obravnavanem primeru nikakor ni očitno, da vprašanje Tribunal Supremo zaradi prenehanja veljavnosti Uredbe št. 1984/83, do česar je prišlo v vmesnem času, ne bi bilo upoštevno za odločanje v sporu. Pred španskimi sodišči poteka namreč spor o tem, ali se je lahko postopek, ki se je uvedel na podlagi prijave Confederación, končal leta 1997. Domneva, da je treba zakonitost odločbe iz leta 1997, da se zadeva konča, presojati tudi glede na takrat veljavno pravo, torej na podlagi Real Decreto št. 157/1992 in Uredbe št. 1984/83, na katero se navedeni odlok sklicuje, se zdi sprejemljiva.

31. Ne glede na to mora Sodišče nacionalnemu sodišču dati vse potrebne napotke glede razlage prava Skupnosti, ki mu lahko koristijo pri odločanju v sporu o glavni stvari. Zaradi tega se lahko v svoji sodbi sklicuje tudi na predpise prava Skupnosti, ki jih predložitveno sodišče v svojem vprašanju za predhodno odločanje ni navedlo.( ) Sodišče lahko torej svoj odgovor glede razlage Uredbe št. 1984/83 dopolni z izvajanji k členu 81 ES in k Uredbi št. 2790/1999( ), ne da bi s tem vplivalo na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe Tribunal Supremo.

Prikaz dejanskega stanja v predložitvenem sklepu

32. Komisija poleg tega pogreša izčrpen prikaz dejanskega stanja spora o glavni stvari.

33. V skladu z ustaljeno sodno prakso potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da to v predložitvenem sklepu opredeli dejansko stanje in pravni okvir, v katerega se umeščajo predlagana vprašanja, ali vsaj razloži dejanske okoliščine, na katere se opirajo ta vprašanja.( ) Ta prikaz mora tudi vladam držav članic in drugim zadevnim strankam omogočiti predložitev navedb v skladu s členom 23 Statuta Sodišča.( ) Pri tem je treba upoštevati, da se zadevnim strankam vroči le predlog za sprejetje predhodne odločbe.( )

34. Zahteva po natančnosti glede dejanskega (in pravnega) konteksta je posebej močna na področju konkurence, za katero so značilni kompleksni dejanski in pravni položaji.( ) Še posebej na tem področju Sodišče nacionalnim sodiščem ne bi smelo postavljati nesorazmerno strogih zahtev pri pisanju predložitvenih sklepov, saj se tako otežuje podajanje morebitnih predlogov za sprejetje predhodnih odločb; pomen sodelovanja med sodniki nacionalnih sodišč in Sodišča ES se je z začetkom veljavnosti Uredbe št. 1/2003 namreč prej povečal, kot zmanjšal.( ) Vendar pa takšno sodelovanje od nacionalnih sodišč hkrati zahteva posebno skrbnost pri sestavljanju predložitvenih sklepov na področju prava konkurence.( )

35. Dejansko stanje spora o glavni stvari je v predložitvenem sklepu Tribunal Supremo res podano zelo skopo. Komisija zaradi tega pravilno poudarja, da bi moral obsežen prikaz podati tudi informacije o lastnini goriva za motorna vozila, ki ga je dobavila Cepsa,( ) in o tem, kdo nosi prevozne stroške in potrebne izdatke za naložbe za njegovo prodajo. Poleg tega bi bile zaželene tudi informacije o času zadrževanja dobavljenega goriva v rezervoarjih na bencinskih postajah, pogodbenicah Cepse.

36. Kljub tem pomanjkljivostim so navedbe v predložitvenem sklepu po mojem mnenju zadostne za razumevanje predmeta spora o glavni stvari. Presoja konkretnega dejanskega stanja tako ali tako ni naloga Sodišča, temveč nacionalnega sodišča.( ) Sodišče mora predložitvenemu sodišču dati zgolj napotke glede razlage relevantnih predpisov prava Skupnosti.( ) Za to pa opis dejanskega stanja spora o glavni stvari v obravnavanem primeru zadošča.

Vmesni predlog

37. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je tako dopusten.

B – Vsebinska presoja vprašanja za predhodno odločanje

1. Uvodne opombe

38. V postopku v glavni stvari je sporno, ali je španski organ za varstvo konkurence upravičeno končal postopek preiskave glede pogodb, ki jih je sklepala Cepsa, in zlasti glede v teh pogodbah določenih zavezujočih končnih prodajnih cen za oskrbovane bencinske postaje. V tem kontekstu je treba razumeti vprašanje za predhodno odločanje, postavljeno Sodišču. Tribunal Supremo želi z njim v bistvu izvedeti, ali členi od 10 do 13 Uredbe št. 1984/83, ki veljajo za sporazume bencinskih postaj, zajemajo tudi pogodbe, imenovane komisijske pogodbe oziroma pogodbe o trgovskem zastopanju, ki so običajno sklenjene med Cepso in imetniki bencinskih postaj, ki jih oskrbuje.

39. Opisane pogodbe lahko spadajo na področje uporabe Uredbe št. 1984/83 samo, če vključujejo sporazume med podjetji( ) iz člena 81(1) ES (prej člen 85(1) Pogodbe ES). Uredba št. 1984/83 namreč vsebuje določbo o skupinskih izjemah v smislu člena 81(3) ES (prej člen 85(3) Pogodbe ES), iz katere izhaja, da se prepoved iz člena 81(1) ES pod določenimi pogoji ne uporabi za na tem mestu podrobneje opredeljene skupine sporazumov med podjetji.

40. Preden bom zavzela stališče glede Uredbe št. 1984/83, moram torej odgovoriti na vprašanje, ali komisijske pogodbe oziroma pogodbe o trgovskem zastopanju( ), ki jih Cepsa sklepa z bencinskimi postajami, ki jih oskrbuje, sploh spadajo na področje uporabe člena 81(1) ES.

2. Uporaba člena 81(1) ES za trgovske zastopnike: pojem sporazum med podjetji

41. Člen 81(1) ES se ne uporablja samo za horizontalne sporazume med podjetji v isti fazi proizvodnje ali distribucije, ampak se nanaša tudi na vertikalne sporazume med podjetji v različnih fazah gospodarskega procesa.( )

42. Pri pogodbah o trgovskem zastopanju gre za takšno vertikalno razmerje, zaradi česar se člen 81(1) ES zanje načeloma lahko uporabi. Navedeno sicer velja samo, če se lahko poleg naročnika tudi trgovski zastopnik šteje za podjetnika, če je torej podan sporazum med dvema samostojnima podjetjema.

43. V smislu prava konkurence pojem podjetje zajema vse osebe, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja( ), gospodarska dejavnost pa je vsaka dejavnost, ki na nekem trgu ponuja blago ali storitve.( ) Kjer se pojavljajo trgovski zastopniki, je treba razlikovati dva trga: na eni strani trg, na katerem trgovski zastopnik potencialnim naročnikom ponuja svoje storitve posredovanja, in na drugi strani trg, na katerem ponuja blago ali storitve naročnika potencialnim strankam.( )

a) Položaj trgovskega zastopnika na trgu storitev posredovanja

44. Kar zadeva storitev posredovanja, ki jo ponuja, je trgovski zastopnik praviloma samostojen gospodarski subjekt in s tem podjetje v smislu člena 81(1) ES. Klavzule v pogodbi o trgovskem zastopanju, s katerimi naročnik na trgovskega zastopnika prenese izključno pravico oskrbovanja določenih strank ali ozemelj (določbe o izključnem zastopstvu) ali s katerimi od svojega trgovskega zastopnika zahteva, da ne opravlja storitev za druge naročnike (določbe o nekonkurenci), se morajo zaradi tega presojati na podlagi člena 81 ES.( ) Zdi se, da iz te določbe izhaja tudi sodna praksa, v kolikor gre za primer, ko trgovski zastopnik dela za več kot zgolj enega naročnika( ) ali pa deloma za enega naročnika in deloma za svoj račun.( )

45. Če navedeno prenesemo na obravnavani primer, je treba določbe o izključni nabavi, kot jih je Cepsa določila za sporazume bencinskih postaj, šteti za sporazume v smislu člena 81(1) ES. Z njimi se namreč imetniki bencinskih postaj zavezujejo, da bodo na svojih bencinskih postajah distribuirali samo Cepsina goriva. Za druga naftna podjetja, tako kot v primeru določbe o nekonkurenci, ne smejo opravljati dejavnosti. Prepoved iz člena 81(1) ES pa za takšne določbe ne velja, če so izpolnjeni pogoji iz uredb o skupinskih izjemah (Uredba št. 1984/83 oziroma Uredba št. 2790/1999).

b) Položaj trgovskega zastopnika na trgu proizvodov njegovega naročnika

46. V nasprotju z navedenim se trgovski zastopnik, čeprav je pravno samostojen, ne more šteti za podjetnika v smislu člena 81 ES, v kolikor gre za pogodbe, izpogajane ali sklenjene za račun naročnika, to je, če gre za distribucijo blaga in storitev naročnika s strani tega zastopnika na relevantnem trgu proizvodov. Skladno z navedenim se tako sporazumi med trgovskim zastopnikom in njegovim naročnikom, ki vsebujejo pogoje za distribucijo tega blaga in storitev, na primer zaveze glede končnih prodajnih cen, ne morejo presojati na podlagi člena 81 ES in določb o skupinskih izjemah, ki veljajo na ravni prava Skupnosti. Člen 81 ES in določbe o skupinskih izjemah se lahko uporabijo samo, če trgovski zastopnik na trgu blaga in storitev naročnika nastopa kot samostojni gospodarski subjekt, ne da bi z naročnikom pri tem tvoril gospodarsko enoto.

i) Razdelitev tveganja med trgovskim zastopnikom in naročnikom (razlikovanje med pravimi in nepravimi trgovskimi zastopniki)

47. Za podjetnika je značilno, da kot samostojni gospodarski subjekt prevzema tveganja, ki izhajajo iz njegove dejavnosti. Odločilno je torej, ali trgovski zastopnik prevzame tveganja iz pogodb, izpogajanih ali sklenjenih za račun naročnika, ali pa breme tveganja nosi naročnik.( )

48. Če trgovski zastopnik ne nosi nobenega tveganja v zvezi z dejavnostmi, za katere ga je pooblastil naročnik, govorimo o pristnem trgovskem zastopniku. Pogoji, kot na primer zavezujoče cene pri prodaji končnim potrošnikom, ki jih naročnik določa svojemu zastopniku pri izvajanju poslov, so tako samo druga stran splošne obveznosti zastopnika, da uresničuje interese svojega naročnika in upošteva njegova navodila.( ) Trgovski zastopnik v tem primeru kljub svoji pravni samostojnosti ni samostojni gospodarski subjekt (podjetnik) na trgu zadevnih proizvodov, temveč je njegov položaj na tem trgu veliko bližje položaju zaposlenega( ) ali pomočnika naročnika ali hčerinske družbe.( ) Zastopnik tako postane dopolnilni organ, ki je vključen v podjetje naročnika.( ) Pri prodaji proizvodov naročnika predstavljata gospodarsko enoto in na trgu enotno ravnata.( )

49. Če pa trgovski zastopnik finančna tveganja iz pogodb, ki jih je izpogajal ali sklenil za račun naročnika, vsaj delno nosi tudi sam, govorimo o nepristni pogodbi o trgovskem zastopanju, pri kateri se položaj zastopnika približuje preprodajalcu, ki deluje za svoj račun (imenovan tudi neodvisni trgovec). V tem primeru se trgovski zastopnik tudi na trgu blaga in storitev svojega naročnika šteje za podjetnika, sporazumi z naročnikom o posebnostih posla pa se morajo skladno z navedenim presojati na podlagi člena 81 ES.( )

50. Zgolj mimogrede naj omenim še, da je Komisija na ustni obravnavi – drugače kot v svojih pisnih navedbah – zastopala stališče, da je treba trgovskega zastopnika vselej šteti za podjetje v smislu člena 81 ES. To mnenje me ne prepriča. V skladu s takšnim pristopom bi se – v nasprotju s sicer veljavno definicijo( ) – tudi posredniki morali šteti za podjetnike, ki na relevantnem trgu proizvodov ne opravljajo samostojne gospodarske dejavnosti in tudi ne prevzemajo tveganj, temveč zgolj izvršujejo navodila svojega naročnika, ki se na primer nanašajo na končno prodajno ceno njegovega blaga in storitev.

51. Sicer ta zgolj dogmatičen problem nima praktičnega pomena za odgovor na vprašanje, ki je bilo postavljeno Sodišču. Končno namreč tudi Komisija meni, da je od razdelitve tveganja med trgovskim zastopnikom in njegovim naročnikom glede pogodb, izpogajanih ali sklenjenih za račun naročnika, odvisno, ali so pogoji, ki izhajajo iz sporazuma z naročnikom, na primer o končnih prodajnih cenah, na podlagi člena 81 ES prepovedani ali ne. Ali je opisana delitev tveganja podlaga za presojo, ali je mogoče zastopnika šteti za podjetje, ali pa je pomembna, kot očitno meni Komisija, šele v okviru presoje, ali sporazum med naročnikom in njegovim zastopnikom nasprotuje konkurenci, ni pomembno. V obeh primerih je od delitve tveganja odvisno, ali veljajo prepoved iz člena 81 ES in morebitne izjeme v okviru določb o skupinskih izjemah.( )

ii) Merila za presojo konkretne razdelitve tveganja med trgovskim zastopnikom in naročnikom

52. Ali trgovski zastopnik nosi finančno tveganje za svojega naročnika ali pa ga nosi naročnik sam, je odvisno od presoje vseh okoliščin posameznega primera, ki je pridržana nacionalnemu sodišču.( ) Sodišče pa mu mora dati napotke za razlago prava Skupnosti, ki mu bodo olajšali odločanje v sporu o glavni stvari.( )

53. Pri tem ni toliko pomemben formalni vidik, ki izhaja iz opredelitve posrednika pri prodaji kot trgovskega zastopnika, komisionarja, neodvisnega ali pogodbenega trgovca, temveč njegov gospodarski položaj v okviru konkretnega poslovnega razmerja. Tako Sodišče nacionalnemu sodišču ne more predložiti dokončnega seznama pogojev, temveč lahko zgolj navede oporne točke, ki v primeru, kot je obravnavani, praviloma omogočajo sklepanje o delitvi tveganja med udeleženci.( )

54. V zvezi s tem sta pomembni dve temeljni vrsti tveganj: po eni strani tveganje, povezano s posebnimi proizvodi naročnika, in po drugi strani tveganje, povezano s posebnimi poslovnimi naložbami pri distribuciji teh izdelkov.

55. Tveganje, povezano s posebnimi proizvodi, zajema odgovornost za stroške prevoza in skladiščenja blaga, odgovornost za škodo, ki izhaja iz tega blaga in nevarnost, da ne bo kupca tega blaga (tveganje prodaje).

56. Izhodišče za presojo tega tveganja, povezanega s posebnimi proizvodi, naj bi bila lastnina blaga za prodajo.( ) Če ostane blago, kot trdi Cepsa, do takrat, ko ga kupi tretja oseba, v lasti naročnika, to kaže na to, da naročnik nosi tudi tveganje. Če pa pride že prej do prenosa lastninske pravice na blagu na trgovskega zastopnika, to govori v prid temu, da trgovski zastopnik nosi tudi tveganje, povezano z blagom. V obravnavanem primeru je znano samo, da imetniki bencinskih postaj prevzemajo nevarnost za goriva takoj, ko se gorivo napolni v rezervoarje. Vsekakor lahko torej sklepamo, da imajo imetniki bencinskih postaj podoben položaj kot lastnik, saj navedeno govori v prid temu, da že pred prodajo goriva končnemu potrošniku nosijo tveganje, povezano s posebnimi proizvodi.

57. O tem, kdo nosi tveganje, povezano s posebnimi proizvodi, lahko sklepamo ne le iz lastnine blaga, ampak tudi iz tega, kdo nosi stroške prevoza tega blaga.( ) V tolikšnem obsegu, kot je trgovski zastopnik udeležen v prevoznih stroških, nosi tudi tveganje, povezano z blagom. Predložitveni sklep glede tega ne vsebuje nobenih navedb. Cepsa sicer navaja, da vse prevozne stroške nosi sama in ne imetniki oskrbovanih bencinskih postaj. Naloga predložitvenega sodišča je, da preizkusi te navedbe. Pri tem mora ugotoviti zlasti, ali se stroški prevoza v praksi na imetnike bencinskih postaj ne prevalijo niti posredno preko plačila, ki bi ga Cepsa morala prejeti za gorivo. Samo če se na podlagi takšnega preizkusa navedbe Cepse o stroških prevoza izkažejo za resnične, lahko iz tega sklepamo, da nosi tveganje, povezano s posebnimi proizvodi, Cepsa in ne imetniki bencinskih postaj.

58. Poleg tega je treba preučiti, kdo nosi stroške skladiščenja blaga in kdo odgovarja za morebitno škodo na blagu ali za škodo, ki nastane tretjim osebam zaradi blaga.( ) Predložitveno sodišče navaja samo, da imetniki bencinskih postaj odgovarjajo za ustrezno skladiščenje goriva in tako Cepsi kot tudi tretjim osebam odgovarjajo za vsako izgubo, onesnaženje ali pomešanje blaga ter za škodo, ki iz tega izhaja. Nejasno ostaja, kdo nosi stroške skladiščenja goriva in ali imetnik bencinske postaje odgovarja za morebitno škodo neodvisno od njegove krivde ali, kot navaja Cepsa, samo za svoje krivdno ravnanje.( ) Če nosi imetnik bencinske postaje stroške za skladiščenje goriva in če odgovarja za škodo ne glede na svojo krivdo, to govori v prid temu, da nosi tveganje, povezano s posebnimi proizvodi.

59. Končno je pomembno tudi to, kdo prevzema tveganje prodaje blaga naročnika, to je tveganje, da ne bo kupcev tega blaga.( ) Predložitveno sodišče v zvezi s tem samo navaja, da morajo imetniki bencinskih postaj Cepsi gorivo plačati v devetih dneh od dobave in da v tem obdobju od Cepse prejmejo pripadajočo provizijo. Takšna ureditev, ki se ne navezuje neposredno na dejansko prodane količine goriva v določenem časovnem obdobju, kaže na to, da imetniki bencinskih postaj vsaj deloma nosijo tveganje prodaje in da se obravnavajo kot neodvisni preprodajalci.

60. Tveganje prodaje bi se presojalo drugače, če čas zadrževanja goriva, ki ga je dobavila Cepsa, nikakor ne bi presegel roka devet dni( ), če se torej gorivo na bencinskih postajah ni nikoli skladiščilo dlje kot devet dni in je bilo ob obračunu s Cepso vedno v celoti prodano. Plačila imetnikov bencinskih postaj Cepsi bi bila v tem primeru namreč zgolj posredovanje prejemkov, ki jih je trgovski zastopnik dejansko prejel za pogodbe, izpogajane ali sklenjene za račun naročnika, ne da bi imetnik bencinskih postaj nosil tveganje prodaje. Confederación in Cepsa sta pred Sodiščem različno prikazali in ocenili dejansko stanje postopka o glavni stvari.

61. Prav tako bi tveganje prodaje ostalo pri Cepsi, če bi za imetnika bencinske postaje obstajala realna možnost, da bi deleže dobavljenega goriva( ), ki ob obračunu s Cepso še niso bili odsvojeni tretjim osebam, izvzel iz plačila, ki ga dolguje Cepsi,( ) tako da bi v roku devetih dni moral dejansko plačati samo gorivo, ki je bilo dejansko izročeno končnim potrošnikom. Confederación je zvezi s tem pred Sodiščem sicer navedla, da sistem obračunavanja, kot ga izvaja Cepsa, ne predvideva takšnih odbitkov od plačila, ki ga je treba izvesti v roku devetih dni od dobave goriva, ki bi jih bilo težko uporabiti tudi iz davčnih razlogov. Naloga nacionalnega sodišča je, da to preizkusi.

62. K tveganjem iz pogodb, izpogajanih ali sklenjenih za račun naročnika, spada poleg opisanega tveganja, povezanega s posebnimi proizvodi, tudi tveganje, povezano s posebnimi poslovnimi naložbami. S tem so mišljene zlasti naložbe v infrastrukturo (kot je v primeru bencinskih postaj nakup rezervoarja za gorivo) in oglaševanje pri prodaji izdelkov naročnika.( ) Tolikšen kot je delež trgovskega zastopnika pri tovrstnih stroških, tolikšna je tudi njegova udeležba pri tveganju, povezanim s pogodbami, izpogajanimi ali sklenjenimi za račun naročnika. O tem v predložitvenem sklepu sploh ni podatkov. Naloga predložitvenega sodišča je, da sprejme potrebne ugotovitve.

63. V celoti v obravnavanem primeru ni mogoče izključiti, da navedena merila glede tveganja, povezanega s posebnimi proizvodi, in tveganja, povezanega s posebnimi poslovnimi naložbami, podajajo mešano sliko. V zvezi s tem je treba spomniti, da so navedena merila zgolj oporne točke za delitev tveganja med trgovskim zastopnikom in naročnikom. Kot navedeno, je treba presoditi vse okoliščine posameznega primera.

64. Že če trgovski zastopnik nosi samo del navedenih stroškov oziroma obveznosti, se njegov položaj približuje položaju neodvisnega trgovca, tako da ni mogoče šteti, da s svojim naročnikom tvori gospodarsko enoto, temveč predstavlja neodvisnega podjetnika na trgu njegovih proizvodov; če pa trgovski zastopnik ne nosi nobenega od tveganj, ki izhajajo iz pogodb, ki jih sklepa za naročnika, se lahko šteje za pristnega trgovskega zastopnika, ki je zgolj dopolnilni člen svojega naročnika.( ) To naj bi veljalo tudi v primeru, da je navedeno tveganje trgovskega zastopnika zanemarljivo.( ) Z gospodarskega vidika namreč ni pomembno, ali trgovski zastopnik v zvezi s pogodbami, sklenjenimi za naročnika, tveganja sploh ne nosi ali pa je tveganje, ki ga prevzema, zanemarljivo.

65. Tveganje provizije pa za presojo, ki se izvaja v obravnavanem primeru, ni pomembno. Za dejavnost trgovskega zastopnika je namreč značilno, da je njegov dohodek v celoti ali deloma odvisen od njegovega uspeha, zlasti od števila in/ali vrednosti pogodb, sklenjenih za naročnika.( ) Praviloma zaradi tega zastopnik nosi tveganje provizije, ne glede na to, ali gre za pristnega ali nepristnega trgovskega zastopnika.

iii) Posledice delitve tveganja za konkurenčno presojo zavezujočih cen v sporazumih bencinskih postaj

66. V kolikor preizkus delitve tveganja vodi k sklepu, da imetniki bencinskih postaj, ki jih oskrbuje Cepsa, delujejo kot pristni trgovski zastopniki in torej skupaj z njo tvorijo gospodarsko enoto, sporne klavzule sporazumov bencinskih postaj zaradi neobstoja sporazuma med samostojnimi podjetji sploh ne spadajo na področje uporabe člena 81 ES in s tem tudi ne na področje uporabe določb o skupinskih izjemah na podlagi Uredbe št. 1984/83 oziroma Uredbe št. 2790/1999. V teh pogodbah določene zavezujoče končne prodajne cene in drugi pogoji se torej ne morejo presojati na podlagi teh predpisov.( )

67. Če pa se imetniki bencinskih postaj zaradi tveganja, ki ga nosijo, štejejo za nepristne trgovske zastopnike oziroma za samostojne trgovce in s tem za samostojne gospodarske udeležence, je treba sporazume bencinskih postaj presojati na podlagi člena 81 ES, vključno z določbami posameznih predpisov o skupinskih izjemah.

68. Pri zadnjenavedenem primeru je treba zaradi celovitega prikaza opozoriti še na to:

69. Najprej je treba upoštevati, da se člen 81 ES in s tem tudi morebitne določbe o skupinskih izjemah nanašajo samo na sporazume med podjetji, katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence. Skladno z ustaljeno sodno prakso( ) se zaradi tega ne more upoštevati samo posamezna pogodba o trgovskem zastopanju, temveč je treba upoštevati tudi gospodarski in pravni kontekst, v katerem se ta pogodba pojavlja. Zlasti je treba upoštevati, da lahko posamezna pogodba, skupaj z drugimi istovrstnimi pogodbami, vpliva na konkurenco. Zaradi tega je treba preizkusiti, kako takšna pogodba v povezavi s „svežnjem“ drugih istovrstnih pogodb vpliva na možnosti domačih konkurentov ali konkurentov iz drugih držav članic, da se pojavijo na relevantnem trgu ali povečajo svoj delež na tem trgu.

70. Če se nacionalno pravo na pravo Skupnosti sklicuje samo, če gre za notranji položaj, ni pomembno, ali lahko sporni sporazumi bencinskih postaj ovirajo trgovino med državami članicami.( ) V takšnem primeru tudi ni nujno preizkusiti, kakšen učinek imajo sporazumi bencinskih postaj na skupnem trgu, ampak samo na trgu, ki je relevanten na podlagi nacionalnega (v tem primeru španskega) prava konkurence.

71. Kar zadeva ureditev skupinskih izjem v smislu člena 81(3) ES, je treba upoštevati, da je Uredbo št. 1984/83 s 1. junijem 2000 razveljavila Uredba št. 2790/1999. Za sporazume, ki so 31. maja 2000 že veljali in so izpolnjevali pogoje za izjemo na podlagi Uredbe št. 1984/83, ne pa tudi na podlagi Uredbe št. 2790/1999, je bilo določeno prehodno obdobje do 31. decembra 2001.

72. Kakšen pomen ima sklicevanje na Uredbo št. 1984/83 v členu 1(1)(B) Real Decreto št. 157/1992 za obdobje po 1. juniju 2000, je vprašanje notranjega prava, ki je v izključni pristojnosti nacionalnega sodišča.( )

73. Tako niti stara ureditev skupinskih izjem na podlagi Uredbe št. 1984/83 niti nova ureditev skupinskih izjem po Uredbi št. 2790/1999 za sporazume bencinskih postaj, ki za imetnike bencinskih postaj določajo zavezujoče končne prodajne cene, ne določa izjeme od prepovedi iz člena 81(1) ES.( ) Takšna oprostitev iz navedenih uredb ne izhaja niti v okviru široke razlage.( ) Poleg tega je za novo ureditev skupinskih izjem na podlagi Uredbe št. 2790/1999 značilno še, da na podlagi člena 3 navedene uredbe ne velja, če tržni delež presega 30 %.

VI – Predlog

74. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanje Tribunal Supremo odgovori tako:

1. Sporazumi o izključni nabavi med naftnim podjetjem in imetniki bencinskih postaj, ki jih to oskrbuje, s katerimi se te imetnike zavezuje k izključni distribuciji goriv za motorna vozila in drugih goriv tega naftnega podjetja, se morajo presojati na podlagi člena 81 ES, čeprav je pogodbeno razmerje med naftnim podjetjem in imetnikom bencinske postaje opredeljeno kot komisijska pogodba ali pogodba o trgovskem zastopanju.

Od 1. junija 2000 so lahko takšni sporazumi dopustni na podlagi Uredbe Komisije (ES) št. 2790/1999 z dne 22. decembra 1999 o uporabi člena 81(3) Pogodbe za skupine vertikalnih sporazumov in usklajenih ravnanj.

Pred tem so lahko bili takšni sporazumi izvzeti iz prepovedi v členu 85(1) Pogodbe ES (postal člen 81(1) ES) na podlagi Uredbe Komisije (EGS) št. 1984/83 z dne 22. junija 1983 o uporabi člena 85(3) Pogodbe za skupine sporazumov o izključni nabavi.

2. Sporazumi med naftnim podjetjem in imetniki bencinskih postaj, ki jih to oskrbuje, s katerimi se tem imetnikom za goriva za motorna vozila in druga goriva naftnega podjetja določijo cilji v zvezi z maloprodajnimi cenami, prodajnimi pogoji in načini prodaje, se presojajo na podlagi člena 81 ES, če imetniki bencinskih postaj ta goriva za motorna vozila in druga goriva za svoj račun prodajajo tretjim osebam ali če morajo kot komisionarji ali trgovski zastopniki prevzeti nezanemarljiv del tveganja, povezanega s prodajo tretjim osebam.

Pod enakimi pogoji se lahko takšni sporazumi od 1. junija 2000 presojajo po Uredbi (ES) št. 2790/1999, pred tem pa so se lahko presojali po Uredbi (EGS) št. 1984/83.