ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojem odstranjevanje nečistoč v smislu opombe 1 k poglavju 25 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1549/2006, je treba razlagi tako, da zajema odstranjevanje kemičnih delcev – ki jih zaradi naravnih okoliščin vsebuje mineralni proizvod v surovem stanju – namenjeno okrepitvi nekaterih naravnih značilnosti navedenega proizvoda.

Dejstvo, da lahko do postopka pride v naravnih okoliščinah, ne izključuje tega, da je mogoče ta postopek šteti za obdelavo nečistoč iz te opombe, in ne pomeni, da je treba proizvode, ki so bili v takem postopku, šteti za mineralne proizvode v surovem stanju v smislu navedene opombe.

Pojma odstranjevanje nečistoč je treba razlagati glede na namen uporabe zadevnega proizvoda. Odločilno merilo za uvrstitev blaga v tarifno številko je treba namreč na splošno iskati v njegovih objektivnih značilnostih in lastnostih, ki so opredeljene v besedilu tarifne številke kombinirane nomenklature in v opombah oddelkov in poglavij. Poleg tega je lahko namen uporabe proizvoda tudi objektivno uvrstitveno merilo, če je lasten temu proizvodu, povezanost pa je treba preučiti glede na njegove objektivne značilnosti in lastnosti.

Postopek obdelave ‑ ki je bil izveden na pošiljkah belilne zemlje, ki pomeni zamenjavo kalcijevih ionov z vodikovimi ioni v njihovih strukturah, da bi se povečala adsorpcijska zmogljivost, zaradi česar bi se lahko uporabljali za prečiščevanje in razbarvanje jedilnih olj ‑ je treba zato šteti za odstranjevanje nečistoč, če to odstranjevanje izboljša zmogljivost zadevnih proizvodov za izpolnitev njihovega namena uporabe.

(Glej točke od 37 do 42 in točko 1 izreka.)
(Glej točki 10 in 11.)

Člena 52 PDEU in 56 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki določa pogoj stalnega prebivališča na nacionalnem ozemlju za državljane Unije, ki želijo, da jim ta država članica izda dovoljenje za upravljanje rekreacijskega plovila.

Taka zakonodaja, ki po eni strani odvrača državljane Unije, ki nimajo stalnega prebivališča v tej državi članici, od napotitve v to državo članico zaradi izobraževanja za pridobitev dovoljenja za upravljanje plovila, ki ga izda ta država članica, in po drugi strani zmanjšuje privlačnost storitev šol za plovbo za učence, ki niso rezidenti, saj ti ne morejo biti pripuščeni k izpitu za pridobitev dovoljenja za upravljanje plovila v tej državi članici niti jim takega dovoljenja ni mogoče izdati, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 56(1) PDEU.

Cilj varnosti in javnega reda je legitimen cilj, ki bi lahko utemeljeval omejitev svobode opravljanja storitev, vendar mora biti uporaba ukrepa hkrati primerna za zagotovitev uresničenja tega cilja in ne sme presegati tistega, kar je nujno za njegovo uresničitev. Zadevnega pogoja stalnega prebivališča ni mogoče utemeljiti s tem ciljem. Sklicevanje na tako utemeljitev namreč predpostavlja obstoj dejanske in dovolj resne nevarnosti, ki ogroža temeljne družbene interese.

Poleg tega pogoj stalnega prebivališča, ki ni nikakor povezan z opravljeno izobrazbo in sposobnostjo plovbe, sam po sebi ne more prispevati k želenemu cilju, to je k zagotavljanju varnosti pomorske plovbe. Cilj višje ravni varnosti na morju je namreč mogoče uresničiti s sredstvi, ki manj omejujejo svobodo opravljanja storitev, med drugim s povečanjem zahtevnosti izpita za pridobitev dovoljenja za upravljanje plovila.

(Glej točke 17, 18, 20, 21, 23 in 24 ter izrek.)
Člen 15(1) Direktive 90/619/EGS o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem življenjskem zavarovanju in določbah za olajšanje učinkovitega uresničevanja svobode opravljanja storitev (Druga direktiva o življenjskem zavarovanju), kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/96/EGS (Tretja direktiva o življenjskem zavarovanju), v povezavi s členom 31 zadnje navedene direktive je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, v skladu s katero je zavarovalcu pravica do odstopa, kadar o njej ni bil poučen, priznana najdlje eno leto po plačilu prve zavarovalne premije.

Nacionalna določba, ki določa, da pravica zavarovalca do odstopa od pogodbe preneha, ko ta ni obveščen o tej pravici, namreč nasprotuje uresničitvi bistvenega cilja Druge in Tretje direktive o življenjskem zavarovanju in njunemu polnemu učinku. Ker so zavarovalne pogodbe pravno zapleteni finančni produkti, ki se lahko glede na zavarovalnico, ki jih ponuja, močno razlikujejo in lahko pomenijo visoke in potencialno dolgotrajne finančne obveznosti, je zavarovalec v razmerju do zavarovalnice v šibkejšem položaju, ki je analogen položaju potrošnika v okviru sklepanja pogodb zunaj poslovnih prostorov. Zato se zavarovalnica ne more utemeljeno sklicevati na razloge pravne varnosti, da bi popravila položaj, ki je nastal zaradi njene neizpolnitve zahteve v skladu s pravom Unije o sporočanju opredeljenega seznama informacij, med katerimi so med drugim informacije o pravici zavarovalca do odstopa od pogodbe.

(Glej točke 26, 29, 30 in 32 ter izrek.)
(Glej točke 26, 27 in 29.)

Čeprav je spodbujanje zaposlovanja res legitimen cilj socialne politike in čeprav imajo države članice pri izbiri ukrepov, s katerimi bi lahko uresničile cilje svoje socialne politike, široko polje proste presoje, pa učinek te proste presoje ne sme pripeljati do tega, da se onemogoči izvajanje temeljnega načela prava Unije ali določbe tega prava.

Člen 3(1) Direktive 2002/14/ES o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, s katero so iz izračuna števila zaposlenih v podjetju v okviru določitve zakonskih pragov za vzpostavitev predstavniških teles zaposlenih izvzeti delavci, ki imajo sklenjene pomožne pogodbe.

Člen 3(1) Direktive 2002/14/ES o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti izpolnjuje pogoje za neposredni učinek. Čeprav navedena direktiva državam članicam dopušča določeno polje proste presoje, ker ne predpisuje, kako naj te pri izračunu praga zaposlenih delavcev upoštevajo tiste, ki spadajo na njeno področje uporabe, pa ta okoliščina ne vpliva na natančnost in nepogojnost obveznosti iz tega člena, da iz navedenega izračuna ne izključijo določene kategorije oseb, ki so sprva spadale med osebe, ki se morajo upoštevati.

Vendar celo jasne, natančne in nepogojne določbe direktive, ki posameznikom daje pravice ali jim nalaga obveznosti, kot take ni mogoče uporabiti v okviru spora, ki poteka izključno med posamezniki.

(Glej točke od 33 do 36.)
Člen 2(2)(a) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nasprotuje določbi kolektivne pogodbe, kot je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi katere zaposleni, ki sklene civilnopravno pogodbo o solidarnosti z osebo istega spola, ni upravičen do ugodnosti, kot sta posebni dopust in dodatek, ki pripadata zaposlenim ob sklenitvi zakonske zveze, če nacionalna zakonodaja zadevne države članice osebam istega spola ne omogoča, da bi sklenile zakonsko zvezo, če je, upoštevajoč cilj in pogoje dodelitve teh ugodnosti, v primerljivem položaju kot zaposleni, ki sklene zakonsko zvezo.

Različno obravnavanje na podlagi obstoja zakonske zveze zaposlenih in ne izrecno na podlagi njihove spolne usmerjenosti je neposredna diskriminacija, ker s tem, ko zakonsko zvezo lahko sklenejo le osebe različnega spola, istospolno usmerjeni zaposleni ne morejo izpolniti nujnega pogoja za pridobitev zahtevane ugodnosti. Ker je poleg tega nastala diskriminacija neposredna, je ni mogoče upravičiti z legitimnim ciljem v smislu člena 2(2)(b) Direktive 2000/78, saj se ta določba nanaša le na posredne diskriminacije, ampak samo z enim od razlogov iz člena 2(5) te direktive, in sicer z javno varnostjo, vzdrževanjem javnega reda in preprečevanjem kaznivih dejanj, z zaščito zdravja ter varstvom pravic in svoboščin drugih. Ker ta slednja določba predvideva izjemo od načela prepovedi diskriminacije jo je treba razlagati ozko.

(Glej točke od 44 do 47 in izrek.)
Glede prenosa pokojninskih pravic, ki jih je uradnik pridobil v nacionalnem pokojninskem sistemu, v pokojninski sistem Unije, je treba člen 11(2) Priloge VIII k Kadrovskim predpisom, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 723/2004, razlagati tako, da država članica lahko določi znesek kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic tako, da se opre bodisi na metodo aktuarskega ekvivalenta, bodisi na metodo pavšala za odkup pravic, bodisi na katero drugo metodo, če znesek za prenos materialno pomeni pokojninske pravice, pridobljene na podlagi dotedanjega dela ali dejavnosti zadevnega uradnika.

Iz navedenega izhaja, da imajo države članice široko diskrecijsko pravico, kadar sprejemajo svojo nacionalno ureditev za izvajanje navedenega člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. To velja še posebej za metodo, po kateri države članice določijo znesek kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic, pridobljenih v nacionalnem sistemu in namenjenih temu, da se upoštevajo v pokojninskem sistemu Unije, pri čemer pa mora biti ta metoda določena v skladu z značilnostmi načel in pravil, ki urejajo njihov pokojninski sistem. V zvezi s tem, če izračun kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic logično izhaja iz značilnosti, načel in pravil pokojninskega sistema, ki velja v državi članici, ni mogoče dvomiti o skladnosti te metode s pravom Unije. Samo v primeru, da načini izračuna te kapitalizirane vrednosti znatno odstopajo, v korist ali škodo uradnika, od značilnosti načel in pravil nacionalnega pokojninskega sistema, lahko ureditev zadevne države članice pomeni oviro za prosto gibanje delavcev, zagotovljeno s členom 45 PDEU, ali je v nasprotju z obveznostmi iz člena 4(3) PEU.

Zgolj to, da uporabljena metoda izračuna privede do zneska za prenos, ki ne dosega niti polovice prispevkov, ki sta jih uradnik in njegov prejšnji delodajalec vplačala v nacionalni pokojninski sistem, samo po sebi ni indic takega odstopanja. Člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom in člen 4(3) PEU pa je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta uporabi metode izračunavanja kapitalizirane vrednosti do tedaj pridobljenih pokojninskih pravic, ki privede do takega rezultata.

(Glej točke 26, 31, 32, 36 in od 38 do 40 ter točki 1 in 2 izreka.)
Sodišče je pristojno za odločanje o predlogih za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanašajo na določbe prava Unije, v položajih, v katerih se za dejstva v postopku v glavni stvari ne uporablja pravo Unije, ampak nacionalno pravo napotuje na vsebino navedenih določb prava Unije, da bi se določila pravila, ki se uporabijo za povsem notranji položaj zadevne države članice. To velja, kadar se zadevne določbe prava Unije na podlagi nacionalnega prava neposredno in brezpogojno uporabljajo za take položaje, pri čemer določbe nacionalnega prava ne smejo dopuščati odstopanja od navedenih pravil Unije, kot jih razlaga Sodišče.

Torej, kadar so v nacionalni zakonodaji za rešitev notranjepravnega vprašanja hkrati določena posebna pravila in določba, ki napotuje na načela prava Unije, mora biti iz te nacionalne zakonodaje jasno razvidno, da se morajo za rešitev tega notranjepravnega vprašanja uporabiti načela prava Unije, ne pa ta posebna pravila nacionalnega prava.

(Glej točke od 21 do 23, 33 in 34.)
Člen 3(1) Direktive 72/166 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti in člen 1(1) in (2) Druge direktive 84/5 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil je treba razlagati tako, da mora obvezno zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil zajemati odškodnino za nepremoženjsko škodo, nastalo bližnjim osebam oškodovancev, ki so umrli v prometni nesreči, če je ta odškodnina iz naslova civilne odgovornosti zavarovanca določena z nacionalnim pravom.

Glede na različne jezikovne različice člena 1(1) Druge direktive in člena 1, prvi odstavek, Tretje direktive 90/232 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil ter glede na varstveni cilj zgoraj navedenih direktiv namreč pojem telesnih poškodb zajema vsakršno škodo – v delu, v katerem nacionalno pravo, ki se uporabi v sporu, zanjo določa odškodnino iz naslova civilne odgovornosti zavarovanca – ki izvira iz posega v celovitost osebe, kar vključuje tako telesno kot duševno trpljenje.

Glede vprašanja, katere osebe lahko zahtevajo odškodnino za to nepremoženjsko škodo, varstvo, ki ga je treba zagotoviti na podlagi Direktive 72/166, zajema katero koli osebo, ki je na podlagi nacionalne zakonodaje o civilni odgovornosti upravičena do odškodnine za škodo, povzročeno z motornimi vozili.

Države članice morajo zato zagotoviti, da je odškodnina, ki jo je treba v skladu z nacionalno zakonodajo o civilni odgovornosti izplačati zaradi nepremoženjske škode, ki je nastala ožjim družinskim članom oškodovancev iz prometnih nesreč, krita z obveznim zavarovanjem do minimalnih zneskov, določenih v členu 1(2) Druge direktive.

(Glej točke 38, 42, 46 in 48 ter točko 1 izreka.)
Pravo Unije, kakor izhaja zlasti iz Direktive 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposrednega obdavčevanja in obdavčevanja zavarovalnih premij in pravice do izjave, je treba razlagati tako, da se davčnemu zavezancu iz države članice ne priznava pravica do obvestitve o zahtevi za pomoč, ki jo je ta država članica naslovila na drugo državo članico, da bi se zlasti preverili podatki, ki jih je ta davčni zavezanec podal v svoji napovedi za odmero dohodnine, niti pravica do sodelovanja pri pripravi zahteve, naslovljene na zaprošeno državo članico, niti pravica do udeležbe pri zaslišanjih prič, ki jih izvede ta država.

V okviru postopkov davčnega nadzora je namreč treba ločiti med fazo preiskave, med katero se zberejo informacije in v katero spada zahteva po informacijah, ki jo ena davčna uprava naslovi na drugo, ter kontradiktorno fazo med davčno upravo in davčnim zavezancem, na katerega se ta faza nanaša, ki se začne s tem, da se davčnemu zavezancu pošlje predlog popravka. Ker zahteva za pomoč, ki jo davčna uprava poda na podlagi Direktive 77/799, spada v postopek zbiranja informacij, te uprava ni zavezana o tem obvestiti davčnega zavezanca in pridobiti njegovega stališča. To velja tudi za odgovor, ki ga je posredovala zaprošena davčna uprava, in predhodna poizvedovanja, ki jih je izvedla, vključno z zaslišanjem prič.

(Glej točke od 40 do 43 in 46 ter točko 1 izreka.)
Člen 28(2)(b) Uredbe št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, je treba razlagati tako, da zakonodaja iz te določbe, ki je za upokojenca veljala najdlje, pomeni pokojninsko zakonodajo.

Na podlagi členov 27, 28 in 28a te uredbe krije nosilec kraja stalnega prebivališča storitve upokojencem za račun in v breme nosilca ene od držav članic, pristojnih za pokojnine. Iz tega izhaja, da sistem, ki ga uvajajo te določbe, vzpostavlja povezavo med pristojnostjo za izplačilo pokojnin in obveznostjo kritja dajatev za bolezen in materinstvo, ker je ta obveznost dopolnilo k dejanski pristojnosti glede pokojnin. Namen tega sistema je nekaznovanje držav članic, katerih zakonodaja daje pravico do dajatev za bolezen in materinstvo zgolj na podlagi stalnega prebivališča na njihovem ozemlju.

To razlago med drugim potrjujeta tudi člen 33 Uredbe št. 1408/71 in člen 95 Uredbe št. 574/72 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 1408/71. Prva od teh določb natančno dovoljuje državi članici, ki je dolžna izplačati pokojnino in ki uporablja zakonodajo, po kateri se prispevki za kritje dajatev za bolezen in materinstva plačujejo od pokojnin, da opravi te odvedbe od pokojnin, če stroški teh dajatev bremenijo državo članico, v kateri ima ta upokojenec stalno prebivališče. Glede člena 95 Uredbe št. 574/72 iz te določbe izhaja, da dajatve za bolezen in materinstvo, ki jih prejemajo upokojenci v svoji državi stalnega prebivališča, v vsakem primeru povrne država članica, ki izplačuje pokojnino, ki tako nosi večino tveganja, povezanega z opravljanjem zdravstvenih storitev v državi članici, v kateri ta upokojenec stalno prebiva.

(Glej točke od 46 do 48, 51, 52, 56 in izrek.)
Člen 40(5), prvi pododstavek, Uredbe št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1009/2008, je treba razlagati tako, da ima vsak kmet zgolj zaradi dejstva, da je moral v referenčnem obdobju izpolnjevati kmetijsko-okoljske obveznosti na podlagi uredb št. 2078/92 o pridelovalnih metodah v kmetijstvu, ki so združljive z zahtevami varstva okolja in ohranjanja podeželja, ter št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi nekaterih uredb, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2223/2004, pravico zaprositi, da se njegov referenčni znesek izračuna na podlagi koledarskega leta ali koledarskih let v referenčnem obdobju, v katerem teh obveznosti ni bilo treba izpolnjevati. Namen zakonodajalca je bil namreč kmete, ki so morali v referenčnem obdobju izpolnjevati kmetijsko-okoljske obveznosti, postaviti v isti položaj, kot je ta, v katerem bi bili, če ne bi sodelovali pri teh ukrepih.

Člen 40(5), drugi pododstavek, Uredbe št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1009/2008, je treba razlagati tako, da ima vsak kmet zgolj zaradi dejstva, da je moral v obdobju od leta 1997 do leta 2002 izpolnjevati kmetijsko-okoljske obveznosti na podlagi uredb št. 2078/92 o pridelovalnih metodah v kmetijstvu, ki so združljive z zahtevami varstva okolja in ohranjanja podeželja, ter št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi nekaterih uredb, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2223/2004, pravico zaprositi, da se njegov referenčni znesek izračuna v skladu z objektivnimi merili in na način, ki zagotavlja enako obravnavo kmetov in ne povzroča motenj trga in konkurence, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Poleg tega morajo v skladu z načelom lojalnega sodelovanja nacionalna sodišča v okviru svojih pristojnosti uporabiti člen 40(5), prvi in drugi pododstavek, Uredbe št. 1782/2003 in zagotoviti njegovo popolno učinkovanje, pri čemer lahko po potrebi odločijo, da ne bodo uporabila neskladnih nacionalnih določb, tudi naknadno sprejetih.

(Glej točki 36 in 37 ter točko 2 izreka.)
Člen 17 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da je davčni zavezanec, ki je za zagotovitev pokojninskih pravic svojim zaposlenim in bivšim zaposlenim ustanovil pokojninski sklad, ki je pravno in davčno ločen subjekt, upravičen do odbitka davka na dodano vrednost, ki ga je plačal za storitve v zvezi z upravljanjem in delovanjem tega sklada, če obstoj neposredne in takojšnje povezave izhaja iz vseh okoliščin zadevnih transakcij.

Treba je preveriti, ali kljub okoliščini, da je sklad, ki ga je ustanovil davčni zavezanec, od nje pravno ločen subjekt, obstoj zadevne povezave izhaja iz vseh okoliščin zadevnih transakcij.

Če je davčni zavezanec pridobil zadevne storitve za zagotovitev upravljanja pokojnin svojih zaposlenih in upravljanja premoženja pokojninskega sklada, ki je bil ustanovljen za zagotovitev zadevnih pokojnin, na podlagi zakonske obveznosti, ki jo ima kot delodajalec, in če so stroški storitev, ki jih je prejel ta davčni zavezanec glede tega, del njegovih splošnih stroškov, kar mora ugotoviti predložitveno sodišče, so kot taki sestavni del cene proizvodov davčnega zavezanca.

V teh okoliščinah je mogoče sklepati, da so obdavčljive dejavnosti davčnega zavezanca izključen razlog za prejem storitve in da obstaja neposredna in takojšnja povezava.

Te ugotovitve ne ovrže možnost, da se izpolni zakonska obveznost ustanovitve pokojninske sheme za zaposlene pri davčnem zavezancu drugače kot z ustanovitvijo pravno in davčno ločenega sklada.

(Glej točke od 24 do 26, 28, 29 in izrek.)
Člen 6(2) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, je treba razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče na podlagi zadnjega dela stavka te določbe, če delavec v okviru izpolnjevanja pogodbe svoje delo običajno, dolgotrajno in nepretrgano opravlja v isti državi, ne uporabi prava države, v kateri se delo običajno opravlja, če je na podlagi vseh obstoječih okoliščin razvidno, da je navedena pogodba tesneje povezana z drugo državo.

Predložitveno sodišče mora zato upoštevati vse okoliščine delovnega razmerja in obravnavati tisto ali tiste, za katere meni, da so najpomembnejše. Vendar sodišče, ki odloča o konkretnem primeru, ne sme avtomatično skleniti, da se pravilo, navedeno v členu 6(2)(a) Rimske konvencije ne uporabi zgolj zato, ker druge upoštevne okoliščine, ki se ne nanašajo na kraj dejanskega dela, po številu kažejo na drugo državo.

Med pomembnimi naveznimi elementi je treba upoštevati državo, v kateri delavec plačuje davke in prispevke v zvezi z dohodki iz svoje dejavnosti in v kateri je vključen v socialno varnost in različne pokojninske sisteme ter sisteme zdravstvenega in invalidskega zavarovanja. Predložitveno sodišče mora upoštevati tudi vse okoliščine zadeve, kot so med drugim parametri, upoštevani pri določanju plače in delovnih pogojev.

(Glej točke 36, 37, od 40 do 42, 44 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja, postavljena v okviru, ki izključuje koristen odgovor – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora v postopku v glavni stvari

(člen 267 PDEU)

2. Države članice – Pridržane pristojnosti – Področje sankcij glede davka na dodano vrednost – Obveznost izvajanja te pristojnosti ob spoštovanju prava Unije in njegovih splošnih načel

3. Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Načelo davčne nevtralnosti – Obseg – Kazen za zamudo, ki jo država članica določa za davčnega zavezanca, ki ni izpolnil obveznosti knjiženja – Popravek opustitve – Plačilo davka – Dopustnost – Presoja nekaterih okoliščin, ki jo nacionalno sodišče opravi ob upoštevanju členov 242 in 273 Direktive 2006/112 in ob upoštevanju načela sorazmernosti

(Direktiva Sveta 2006/112, člena 242 in 273)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 27.)

2. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 31.)

3. Načelo davčne nevtralnosti ne nasprotuje temu, da davčna uprava države članice davčnemu zavezancu, ki ni v roku, določenem v nacionalni zakonodaji, izpolnil svoje obveznosti, da okoliščine, ki vplivajo na izračun dolgovanega davka na dodano vrednost, vknjiži in obračuna, naloži denarno kazen v višini tega nepravočasno plačanega davka, če je ta davčni zavezanec pozneje to opustitev popravil in dolgovani davek v celoti plačal skupaj z obrestmi. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju členov 242 in 273 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost presoditi, ali glede na okoliščine spora o glavni stvari, zlasti glede na rok, v katerem je bila nepravilnost popravljena, glede na težo te nepravilnosti in glede na morebiten obstoj utaje ali obida veljavne zakonodaje, ki ga je mogoče očitati davčnemu zavezancu, znesek naložene kazni ne presega tega, kar je nujno za uresničitev ciljev zagotavljanja pravilnega pobiranja davka in preprečevanja utaj.

Upravičenci se namreč z namenom goljufije ali zlorabe ne morejo sklicevati na pravo Unije. Vendar je treba poudariti, da zapoznel obračun davka sam po sebi ni utaja.

(Glej točke od 41 do 43 in izrek.)