ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
43

V zvezi s tem členi 15(1), 16 in 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah zagotavljajo pravico do dela in opravljanja svobodno izbranega ali sprejetega poklica, svobodo gospodarske pobude in lastninsko pravico. Poleg tega sta svoboda opravljanja poklicne dejavnosti in lastninska pravica v skladu z ustaljeno sodno prakso del splošnih načel prava Unije (glej sodbe z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Nemčija proti Svetu, C-280/93, Recueil, str. I-4973, točka 78; z dne 10. julija 2003 v združenih zadevah Booker Aquaculture in Hydro Seafood, C-20/00 in C-64/00, Recueil, str. I-7411, točka 68; z dne 12. julija 2005 v združenih zadevah Alliance for Natural Health in drugi, C-154/04 in C-155/04, ZOdl., str. I-6451, točka 126, in z dne 6. decembra 2005 v združenih zadevah ABNA in drugi, C-453/03, C-11/04, C-12/04 in C-194/04, ZOdl., str. I-10423, točka 87). Sicer pa je tudi varstvo poslovnih skrivnosti v skladu z ustaljeno sodno prakso splošno načelo prava Unije (glej sodbo z dne 14. februarja 2008 v zadevi Varec, C-450/06, ZOdl., str. I-581, točka 49 in navedena sodna praksa).
(Glej točke od 30 do 33, od 79 do 81 in od 91 do 93.)

Kadar odločba o uporabi pravil Unije s področja konkurenčnega prava zadeva več naslovnikov in se nanaša na pripis odgovornosti za kršitev navedenih pravil, mora biti glede vsakega naslovnika dovolj obrazložena, zlasti glede naslovnikov, ki morajo v skladu s to odločbo odgovarjati za to kršitev. Tako je treba v odločbi glede matične družbe, ki se šteje za odgovorno za kršitev hčerinske družbe, načeloma pojasniti razloge, ki utemeljujejo odgovornost te družbe za kršitev.

Komisija ima pri določanju zunanjega razmerja solidarnosti za plačilo globe, solidarno naložene več pravnim osebam, ker te tvorijo eno samo podjetje, ki se mu lahko očita kršitev pravil konkurenčnega prava Unije, nekatere omejitve.

Tako mora spoštovati načelo individualizacije kazenskih sankcij, ki zahteva, da mora biti v skladu s členom 23(3) Uredbe št. 1/2003 znesek globe, ki se plača solidarno, določen glede na težo kršitve, ki se individualno očita zadevni družbi, in njeno trajanje. Zato to načelo, kadar namerava Komisija solidarno sankcionirati hčerinsko družbo, ki je storila kršitev skupaj z vsako od svojih matičnih družb, s katerimi je v obdobju kršitve zaporedoma tvorila ločena podjetja, zahteva, da institucija za vsako zadevno podjetje ločeno določi znesek globe, ki ga morajo družbe, ki so tvorile to podjetje, plačati solidarno, glede na težo kršitve, ki se individualno očita posameznemu zadevnemu podjetju, in njeno trajanje.

V tem okviru mora Komisija spoštovati tudi načelo pravne varnosti, ki zahteva, da morajo biti vsi akti, ki jih sprejmejo institucije Unije, jasni in natančni, da se zadevne osebe lahko natančno seznanijo s pravicami in obveznostmi, ki iz njih izhajajo, ter ukrepajo v skladu z njimi. V zvezi s tem je treba – če metoda, ki jo je Komisija izbrala za opredelitev solidarnosti med hčerinsko družbo, ki je kršila konkurenčno pravo, in njenima zaporednima matičnima družbama tema matičnima družbama ne omogoča, da se natančno seznanita z zneskom globe, ki ga morata plačati za obdobje, na podlagi katerega sta solidarno odgovorni za kršitev skupaj s svojo hčerinsko družbo – ugotoviti kršitev načela pravne varnosti.

(Glej točke 120, od 126 do 128, 133 in 139.)
2.

Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Posebna ureditev za potovalne agente — Cilj — Pristop, ki temelji na stranki — Neobstoj kršitve obveznosti — Pristop, ki temelji na naročniku — Neskladnost s posebno ureditvijo za potovalne agencije (direktivi Sveta 77/388, člen 26(2) do (4), in 2006/12, členi od 306 do 310) (Glej točke od 51 do 53 in 61.)
2.

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Nespoštovanje obveznosti pridobitve vračila nezakonitih pomoči — Sredstva obrambe — Absolutna nemožnost izpolnitve — Merila presoje — Težave pri izvršitvi — Obveznost države članice, da v zvezi z zadevnimi podjetji sprejme dejanske ukrepe in da Komisiji predlaga alternativne rešitve, ki omogočajo premostitev teh težav — Obveznost Komisije in države članice, da v primeru težav pri izvršitvi sodelujeta pri iskanju rešitve v skladu s Pogodbo — Nesprejetje, v predpisanem roku, ukrepov, potrebnih za to, da se od prejemnikov pridobi vračilo pomoči, ki je bila razglašena za nezakonito — Neizpolnitev obveznosti (člen 4(3) PEU; člena 108(2) in 288, četrti odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(3); odločba Komisije 2008/92) (Glej točke od 36 do 39 in 46 ter točko 1 izreka.)
Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. julija 2012 – Kaimer in drugi proti Komisiji

(Zadeva C-264/11 P)

„Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazum — Sankcija — Industrija pribora iz bakra in bakrenih zlitin — Dokazna vrednost izjav, podanih v okviru politike ugodne obravnave“

1. Pritožba — Razlogi — Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov — Izključitev, razen ob izkrivljanju — Presoja obstoja izkrivljanja v okviru zadev, ki se nanašajo na omejevalne sporazume (člen 81(1) ES; člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke od 22 do 24 in 31.)

2. Pritožba — Razlogi — Napačna presoja dejstev — Nedopustnost — Nadzor Sodišča nad presojo dokazov — Izključitev, razen ob izkrivljanju — Presoja Splošnega sodišča dokazne vrednosti izjav, ki jih je podal prosilec za ugodno obravnavo — Vprašanje (člen 81(1) ES, člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke od 45 do 47.)

3. Pritožba — Razlogi — Nujnost natančno opredeljene kritike presoje Splošnega sodišča (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 112(1)(c)) (Glej točko 61.)

4. Pritožba — Razlogi — Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe — Nedopustnost (Poslovnik Sodišča, člen 113(2)) (Glej točko 65.)

Predmet

Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011 v zadevi Kaimer in drugi proti Komisiji (T-379/06), s katero je Splošno sodišče delno zavrnilo tožbo tožeče stranke za razglasitev ničnosti odločbe Komisije C (2006) 4180 final z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, ki se nanaša na omejevalni sporazum v industriji pribora (fitingov) in, podredno, zmanjšanje globe, naložene tožečim strankam – Izkrivljanje dokazov – Napačna presoja dokazne vrednosti izjav, ki so bile dane v okviru politike ugodnega obravnavanja – Kršitev členov 6 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah

Izrek

1. Pritožba se zavrne.
V zvezi z možnostjo, da se pri izračunu zneska dnevne denarne kazni upošteva postopno zmanjšanje števila neusklajenih populacijskih ekvivalentov, to je tistih, ki niso bili zbrani ali očiščeni oziroma niso bili očiščeni zadostno, da bi bil s tem upoštevan napredek države članice pri izvrševanju sodbe, s katero je bilo ugotovljeno, da ta država članica ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi Direktive 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode in na podlagi načela sorazmernosti, je treba upoštevati obteževalne okoliščine, ki jih ugotovi Komisija.

Denarne kazni se ne sme odložiti ali zmanjšati dokler država članica ne sprejme vseh ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti in s tem za izpolnitev obveznosti, določenih v Direktivi 91/271, če je ta država članica imela več kot dovolj časa za popolno izvršitev te sodbe in če so nacionalni organi s tem, da so celotno nacionalno ozemlje označili kot „občutljivo območje“, presodili, da je pojav evtrofikacije kratkoročno že vplival ali bi lahko vplival na vodna telesa površinskih voda, zaradi česar je mogoče sklepati, da država članica ni mogla spregledati nujnosti začetka del, ki bi omogočila uskladitev njenih čistilnih naprav s pravom Unije, vsaj ne od datuma, ko so nacionalni organi to označbo potrdili Komisiji.

(Glej točke 48 in od 51 do 54.)
V okviru postopka iz člena 260 PDEU se lahko obravnavajo le neizpolnitve tistih obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi Pogodbe DEU, za katere pa je Sodišče na podlagi člena 258 PDEU ugotovilo, da so utemeljene. Za razliko od postopka iz člena 258 PDEU, katerega cilj je ugotoviti, ali je ravnanje države članice v nasprotju z zakonodajo Unije, in doseči, da se tako ravnanje konča, je cilj postopka iz člena 260 PDEU dosti bolj omejen, in sicer zgolj spodbuditi državo članico zamudnico k izvršitvi sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti. Zato je treba ta postopek šteti za poseben sodni postopek izvršitve sodb Sodišča in, z drugimi besedami, za način izvršbe.

Kadar v okviru preizkusa izvršitve sodbe, ki jo je izdalo Sodišče na podlagi člena 260 PDEU, obstaja spor med Komisijo in zadevno državo članico glede primernosti prakse ali nacionalne zakonodaje, ki je Sodišče prej še ni preizkusilo, da se zagotovi izvršitev takšne sodbe, Komisija s sprejetjem odločbe sama ne more rešiti tega spora in iz nje izpeljati posledic glede izračuna denarnih kazni.

Čeprav je res, da mora biti Komisija v okviru izvršitve sodbe Sodišča, s katero je bila državi članici naložena denarna kazen, sposobna presojati ukrepe, ki jih je država članica sprejela za izvršitev sodbe, ki to nalaga, pa izvrševanje te diskrecijske pravice ne sme posegati v izključno pristojnost Sodišča za odločanje o skladnosti nacionalne zakonodaje s pravom Unije. Ker pa v skladu z ureditvijo iz členov od 258 PDEU do 260 PDEU lahko določitev pravic in obveznosti držav članic ter presoja njihovega ravnanja izhajata le iz sodbe Sodišča, morata biti Komisijina preučitev ukrepov, ki jih je sprejela ta država članica za izvršitev te sodbe, in povračilo dolgovanih zneskov na podlagi naloženih sankcij, izvedena ob upoštevanju določitve neizpolnitve obveznosti, ki jo je izvedlo Sodišče v sodbah, izdanih na podlagi členov 258 PDEU in 260 PDEU.

Priznanje Komisiji širše diskrecijske pravice pri presoji ukrepov, sprejetih za izvršitev sodbe, izdane na podlagi člena 260(2) PDEU, bi povzročilo kršitev postopkovnih pravic, ki jih imajo države članice v okviru postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti. V skladu s členi od 258 PDEU do 260 PDEU države članice, za katere Komisija trdi, da niso izpolnile svojih obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, lahko zlasti opredelijo lastno stališče v predhodnem postopku. Namen tega predhodnega postopka je zadevni državi članici omogočiti, da se uskladi z obveznostmi ali da učinkovito uveljavlja svoja sredstva obrambe proti očitkom, ki jih je navedla Komisija.

(Glej točke 41, od 47 do 49, 52, 55 in 56.)
Glede na to, da predložitev dokaza o usklajenosti z Direktivo 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode lahko traja določen čas, in zaradi upoštevanja morebitnega napredka države članice, ki ni izpolnila obveznosti iz členov 3 in 5 navedene direktive, se denarna kazen izračuna na podlagi šestmesečnih obdobij, tako da se zmanjša celota, ki se nanaša na taka obdobja, za odstotek, ki ustreza deležu, ki predstavlja populacijski ekvivalent, ki je bil usklajen s sodbo, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti te države članice, do konca takega obdobja, v številu populacijskega ekvivalenta, ki ni usklajeno s sodbo, s katero je bila naložena denarna kazen, na dan njene razglasitve.

(Glej točke 73, 74 in točko 3 izreka.)
Preučitev člena 69 Uredbe št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, tj. določbe, ki državam članicam dopušča možnost, da zadržijo do 10 % sestavine nacionalnih zgornjih mej za vsak sektor proizvoda za izplačilo dodatnega plačila za posebne vrste kmetovanja, ki so pomembne za zaščito in izboljšanje okolja ali za izboljšanje kakovosti in trženja kmetijskih proizvodov, z vidika člena 34 ES ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na njegovo veljavnost.

Treba je namreč ugotoviti, da člen 69 Uredbe št. 1782/2003 sam ne določa različnih pogojev za države članice ali proizvajalce, ampak zgolj vsem državam članicam pod enakimi pogoji in na enak način priznava določeno polje proste presoje za izplačilo dodatnih plačil v okviru reforme skupne kmetijske politike. Ta pooblastitev držav članic je na eni strani strogo omejena in podrejena več pogojem, ki so tako materialne kot procesne narave, in na drugi strani pomeni začasen ukrep za olajšanje prehoda na shemo enotnega plačila. Dejstva, da lahko ukrep, ki je bil sprejet v okviru skupne ureditve trga, različno vpliva na nekatere proizvajalce zaradi njihove posebne proizvodnje ali krajevnih razmer, pa ni mogoče šteti za diskriminacijo, ki je s Pogodbo ES prepovedana, če je ta ukrep določen na podlagi objektivnih meril, ki so prilagojena potrebam splošnega delovanja skupne ureditve trga. Prav tako prepoved diskriminacije ne velja za morebitne primere različnega obravnavanja, ki lahko, med državami članicami, izhajajo iz razlik med predpisi držav članic, če ti vplivajo enako na vse osebe, za katere se uporabljajo.

(Glej točke 20, 23, 29, 34, 35 in 44 ter izrek.)
S pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče, je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU, načelo učinkovitega sodnega varstva in načelo spoštovanja pravice do obrambe ter člen 12 Enajste direktive Sveta o razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike družb, za katere velja zakonodaja druge države (89/666/EGS), razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero se ob prekoračitvi devetmesečnega roka, določenega za razkritje računovodskih listin, kapitalski družbi, ki ima podružnico v zadevni državi članici, takoj naloži minimalna denarna kazen v višini 700 EUR, ne da bi se jo prej pozvalo k izpolnitvi obveznosti in se ji dalo možnost, da se o pripisani neizpolnitvi izjavi.

Države članice morajo, čeprav jim je pridržana izbira sankcij, predvsem zagotoviti, da so kršitve prava Unije kaznovane s sankcijami, ki so učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Strogost sankcij mora ustrezati teži kršitev, ki se z njimi sankcionirajo, med drugim zato, da se zagotovi resničen odvračilni učinek, pri čemer pa je treba spoštovati splošno načelo sorazmernosti.

Glede zneska denarne kazni je treba strogost te sankcije uravnovesiti s finančnimi interesi in izgubami, ki bi jih lahko imeli gospodarski partnerji in zainteresirane osebe, če dejansko finančno stanje družbe ne bi bilo razkrito. Predložitveno sodišče mora presoditi, ali ni naloženi znesek pretiran glede na cilje, ki se legitimno uresničujejo.

Glede roka objave devet mesecev od datuma bilance stanja se zdi dovolj dolg, da družbi omogoči izpolnitev obveznosti razkritja, ne da bi bila postavljena pod vprašaj sorazmernost sistema sankcij. V primeru še daljšega roka bi bilo namreč ogroženo varstvo tretjih oseb, saj te ne bi imele dostopa do najsodobnejših podatkov glede dejanskega položaja zadevne družbe.

Ne naloži pa se nobena sankcija, če zadevna družba izpolni svojo zakonsko obveznost razkritja, kot izhaja iz prava Unije in ki se uporablja v vseh državah članicah. Z morebitnimi sankcijami torej ni mogoče prepovedati, ovirati ali odvračati družbe, za katero velja pravo ene države članice, od ustanavljanja prek podružnice na ozemlju druge države članice.

Določbe Listine o temeljnih pravicah veljajo v primeru, ko je zakonodajalec Unije s členom 12 Direktive 89/666 državam članicam naložil, naj sprejmejo ustrezne sankcije, in sicer učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije, da bi zagotovile izpolnitev obveznosti razkritja. Nacionalno pravo, ki določa te sankcije, pomeni izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine.

Nazadnje pa je ob upoštevanju zadevne kršitve treba ugotoviti, da uporaba prvotne sankcije v višini 700 EUR brez poziva in možnosti izjave, preden se sankcija naloži, ne vpliva na bistveno vsebino temeljne pravice spoštovanja pravice do obrambe, ker zaradi vložitve obrazloženega ugovora zoper sklep o naložitvi denarne kazni ta takoj postane neuporaben in se sproži redni postopek, v katerem je pravico do izjave mogoče spoštovati.

(Glej točke 50, 57, 59, 61, 68, 69, od 74 do 76, 85, 88 in 89 ter izrek.)
Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Pristojnost nacionalnega sodišča – Ugotavljanje in presoja dejanskega stanja spora – Nujnost vprašanja za predhodno odločanje in upoštevnost predloženih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja, postavljena v kontekstu, ki izključuje koristen odgovor – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora v postopku v glavni stvari

(člen 267 PDEU)
Pravo Unije je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere so pripadajoče obresti ob vračilu dajatve, ki je bila pobrana v nasprotju s pravom Unije, omejene na obresti, ki začnejo teči naslednji dan od vložitve zahteve za vračilo te dajatve.

Ob neobstoju zakonodaje Unije je treba namreč v notranjem pravnem redu vsake države članice določiti pogoje za plačilo teh obresti, zlasti obrestno mero in način izračuna teh obresti, pri čemer je treba upoštevati načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

Nacionalna ureditev, na podlagi katere so obresti omejene na obresti, ki začnejo teči naslednji dan od vložitve zahteve za vračilo neupravičeno pobrane dajatve, pa ne ustreza načelu učinkovitosti, ki v primeru vračila dajatve, ki jo je država članica pobrala v nasprotju s pravom Unije, zahteva, da nacionalni predpisi, ki se nanašajo zlasti na izračun morebitnih dolgovanih obresti, davčnemu zavezancu ne onemogočijo, da bi prejel primerno odškodnino za izgubo, ki mu je nastala zaradi plačila dajatve, ki je ni dolgoval. Ta izguba je namreč odvisna zlasti od trajanja nemožnosti razpolaganja z zneskom, ki je bil pobran neupravičeno in v nasprotju s pravom Unije, in načeloma nastane v obdobju med plačilom zadevne dajatve, ki ni bila dolgovana, in vračilom te dajatve.

(Glej točke 23 in od 26 do 29 ter izrek.)
Člene od 3 do 5 Direktive 98/70 o kakovosti motornega bencina in dizelskega goriva ter spremembi Direktive 93/12, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/30, je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki v skladu s ciljem pospeševanja uporabe biogoriv v sektorju prometa – ki je bil za države članice določen z Direktivo 2003/30 o pospeševanju rabe biogoriv in drugih obnovljivih goriv v sektorju prevoza, z Direktivo 2009/28 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77 in 2003/30 in z Direktivo 2009/30 – naftnim družbam, ki dajejo na trg motorni bencin in/ali dizelsko gorivo, nalagajo, da dajo v istem koledarskem letu kot primes k tem proizvodom na trg tudi določeno količino biogoriva, če se količina tega biogoriva določi v odstotku celotne količine omenjenih proizvodov, ki se dajo na trg v posameznem letu, in če je ta odstotek skladen z najvišjimi mejnimi vrednostmi, ki jih določa Direktiva 98/70.

V zvezi s tem določb Direktive 98/70, zlasti njenega člena 5, ni mogoče razlagati neodvisno od določb direktiv 2003/30 in 2009/28, ki sta veljali v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari in v času vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe. Okoliščina, da sta bili direktivi 2009/28 in 2009/30, pri čemer zadnja spreminja Direktivo 98/70, sprejeti in da sta začeli veljati na isti dan, ter to, da skupaj z Direktivo 2003/30 tvorita skupek ukrepov, namenjenih pospeševanju proizvodnje in uporabe obnovljivih energij, namreč kažeta na to, da je zakonodajalec Unije želel zagotoviti potrebno skladnost teh direktiv. V Direktivi 2003/30, katere cilj je bil, v skladu z njenim členom 1, pospeševanje rabe biogoriv ali drugih obnovljivih goriv, ki bi zamenjala dizelsko gorivo ali motorni bencin, namenjena sektorju prevoza v vseh državah članicah, ni bilo opredeljeno, s katerimi ukrepi naj države članice dosežejo okvirne nacionalne cilje iz člena 3(1) te direktive, temveč jim je bila v zvezi s tem omogočena prosta izbira glede vrste ukrepov, ki jih je treba sprejeti. Tako iz uvodne izjave 19 te direktive izhaja, da so imele države članice na voljo različne ukrepe za dosego ciljev, določenih v tej direktivi, kot so med drugim davčne oprostitve, finančna podpora predelovalni industriji in uvedba obveznega deleža biogoriv za naftna podjetja.

Zaključek, da člen 5 Direktive 98/70 v povezavi z določbami Direktive 2003/30 ne nasprotuje temu, da država članica naftnim družbam naloži, naj dajo na trgu te države v prodajo obvezen odstotek biogoriv, namenjenih za promet, da bi tako dosegla okvirne nacionalne cilje, ki jih je določila v skladu s členom 3(1) zadnjenavedene direktive, se še bolj potrdi, če se omenjeni člen 5 razlaga v povezavi z določbami Direktive 2009/28, ki – kot izhaja iz uvodne izjave 9 in iz člena 1 te direktive – določa obvezna nacionalna cilja, ki se nanašata na delež energije iz obnovljivih virov v prometu.

(Glej točke od 37 do 42, 47 in točko 1 izreka.)
Znamka Skupnosti se resno in dejansko uporablja v smislu člena 15(1) Uredbe št. 207/2009 o znamki Skupnosti, kadar se uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo in zaradi ohranitve ali ustvarjenja tržnega deleža v Evropski skupnosti za proizvode ali storitve, označene z navedeno znamko. Predložitveno sodišče presodi, ali so ti pogoji izpolnjeni v postopku v glavni stvari, pri tem pa upošteva vsa upoštevna dejstva in okoliščine, kot so zlasti značilnosti zadevnega trga, narava proizvodov ali storitev, zaščitenih z znamko, ozemeljski in količinski obseg uporabe ter pogostost in rednost uporabe.

Razlaga pojma resne in dejanske uporabe, ki jo je Sodišče podalo v zvezi z nacionalnimi znamkami, se tako po analogiji uporablja za znamke Skupnosti, saj imata Direktiva 2008/95 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami in Uredba št. 207/2009 z zahtevo po resni in dejanski uporabi znamke enak cilj. Tako iz uvodne izjave 9 navedene direktive kot iz uvodne izjave 10 navedene uredbe je namreč razvidno, da je želel zakonodajalec Unije kot pogoj za ohranitev pravic iz nacionalne znamke in znamke Skupnosti določiti dejansko uporabo znamke. Znamka, ki se ne uporablja, lahko tako ovira konkurenco z omejevanjem spektra znakov, ki jih drugi lahko registrirajo kot znamke, in s prikrajšanjem konkurentov za možnost uporabe znamke ali njej podobne znamke pri dajanju proizvodov ali storitev, ki so enaki ali podobni tistim, ki so varovani z zadevno znamko, na notranji trg. Neuporaba znamke Skupnosti zato lahko pomeni omejitev prostega pretoka blaga in svobode opravljanja storitev.

(Glej točke 28, 31, 32 in 58 ter izrek.)
Člena 167 in 168 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ima družba, ki je zemljišče in na njem zgrajene zgradbe pridobila z namenom njihove rušitve in izgradnje stanovanjskega kompleksa na tem zemljišču, pravico do odbitka davka na dodano vrednost v zvezi s pridobitvijo navedenih zgradb, ker ta družba s to pridobitvijo opravlja ekonomsko dejavnost kot davčna zavezanka in je že ob nakupu zadevnega zemljišča in zgradb izrazila svoj namen rušitve teh zgradb, da bi na tem zemljišču zgradila stanovanjski kompleks.

Ker so bile te zgradbe kupljene z zemljiščem, na katerem so zgrajene in to zemljišče družba še naprej uporablja za potrebe obdavčenih transakcij, nadomestitev dotrajanih objektov z modernejšimi zgradbami in posledična uporaba teh zgradb za obdavčene transakcije nižje v transakcijski verigi nikakor ne prekineta neposredne povezave med vstopno transakcijo nakupa zadevnih nepremičnin na eni strani in ekonomskimi dejavnostmi, ki jih nato opravi davčni zavezanec, na drugi. Nakup teh nepremičnin in njihovo nadaljnje rušenje zaradi gradnje modernejših zgradb je tako mogoče šteti za zaporedje transakcij, ki so med seboj povezane in so namenjene izvedbi obdavčenih transakcij, enako kot nakup novih nepremičnin in njihova neposredna uporaba.

(Glej točke od 31 do 33, 35, 36, in točko 1 izreka.)