ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
67

V obravnavani zadevi je treba glede na navedbe predložitvenega sodišča najprej ugotoviti, da so bili ukrepi za znižanje plač iz postopka v glavni stvari – tako kot v prevladujočih okoliščinah v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, točke od 46 do 49) – sprejeti zaradi zahtev, povezanih z odpravo čezmernega proračunskega primanjkljaja v zadevni državi članici, in so predvidevali omejeno znižanje zneska plače v višini odstotka, ki se spreminja glede na raven plače. Uporabljali so se ne le za zaposlene na španskih sodiščih, temveč širše, za različne nosilce javnih funkcij in osebe, ki opravljajo naloge v javnem sektorju, vključno s predstavniki zakonodajne, izvršilne in sodne oblasti. Tako gre za splošne ukrepe, katerih namen je, da vsi nacionalni javni uslužbenci prispevajo k varčevanju, ki ga narekujejo zahteve po zmanjšanju čezmernega proračunskega primanjkljaja španske države.
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da je od 1. januarja 2010 do vključno leta 2017 sistematično in dolgotrajno presegalo letno mejno vrednost za dušikov dioksid (NO2) v šestnajstih območjih Združenega kraljestva, in sicer v območjih UK0001 (urbano območje Greater London); UK0002 (urbano območje West Midlands); UK0003 (urbano območje Greater Manchester); UK0004 (urbano območje West Yorkshire); UK0013 (urbano območje Teesside); UK0014 (The Potteries); UK0018 (Kingston upon Hull); UK0019 (urbano območje Southampton); UK0024 (urbano območje Glasgow); UK0029 (Eastern); UK0031 (South East); UK0032 (East Midlands); UK0033 (North West & Merseyside); UK0034 (Yorkshire & Humberside); UK0035 (West Midlands) in UK0036 (North East), ter urno mejno vrednost NO2 v območju UK0001 (urbano območje Greater London), ni izpolnilo svojih obveznosti iz določb člena 13(1) v povezavi s Priloge XI k Direktivi 2008/50/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo, in s tem, da od 11. junija 2010 ni sprejelo ustreznih ukrepov za zagotovitev spoštovanja mejnih vrednosti za NO2 na vseh teh območjih, ni izpolnilo svojih obveznosti iz določb člena 23(1) samega in v povezavi s Prilogo XV k Direktivi 2008/50 ter zlasti obveznosti iz člena 23(1), drugi pododstavek, te direktive, da poskrbi, da je obdobje preseganja čim krajše.
2.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost ugotovitve očitne napake pri presoji (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke 24, 25 in 38.)
Zadeva C-551/18 PPU

IK

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Cassatie (kasacijsko sodišče, Belgija))

„Predhodno odločanje – Nujni postopek predhodnega odločanja – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2002/584/PNZ – Evropski nalog za prijetje in postopki predaje med državami članicami – Evropski nalog za prijetje, izdan zaradi izvršitve kazni odvzema prostosti – Vsebina in oblika – Člen 8(1)(f) – Neobstoj navedbe dodatne kazni – Veljavnost – Posledice – Učinek na odvzem prostosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. decembra 2018

Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami – Vsebina in oblika evropskega naloga za prijetje – Obveznost navedbe kazni, ki je bila izrečena s pravnomočno sodbo – Nenavedba dodatne kazni, ki je bila izrečena ob glavni kazni – Posledice – Okoliščina, zaradi katere je lahko zavrnitev izvršitve naloga za prijetje upravičena (Okvirni sklep Sveta 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, člen 8(1)(f)) Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami – Vsebina in oblika evropskega naloga za prijetje – Obveznost navedbe kazni, ki je bila izrečena s pravnomočno sodbo – Cilji (Okvirni sklep Sveta 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, člen 8(1)(f)) Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami – Vsebina in oblika evropskega naloga za prijetje – Obveznost navedbe kazni, ki je bila izrečena s pravnomočno sodbo – Nenavedba dodatne kazni, ki je bila izrečena ob glavni kazni – Izvršitev te dodatne kazni v odreditveni državi članici po izteku glavne kazni – Dopustnost – Pogoji (Okvirni sklep Sveta 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, člen 8(1)(f))
1.

Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Sklep o zamrznitvi sredstev – Sprejetje ali ohranitev na podlagi sodnega postopka, ki ga vodijo organi tretje države na področju odtujitve javnih sredstev – Dopustnost – Zahteva – Nacionalna odločba, sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva – Obveznost preverjanja, ki jo ima Svet – Obveznost obrazložitve – Obseg – Tretja država, ki je pristopila k Evropski konvenciji o človekovih pravicah – Nevplivanje (sklepi Sveta (SZVP) 2015/364, (SZVP) 2016/318 in (SZVP) 2017/381; uredbe Sveta 2015/357, 2016/311 in 2017/374) (Glej točke od 21 do 25, 29, od 33 do 35 in 39.)
1

Evropska centralna banka (ECB), Evropska komisija, družba Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin in Igors Buimisters ter družbe C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV in Rikam Holding SA s svojimi pritožbami predlagajo razveljavitev sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. septembra 2017, Fursin in drugi/ECB (T‑247/16, neobjavljen, v nadaljevanju: izpodbijani sklep, EU:T:2017:623), s katerim je to sodišče na eni strani odločilo, da se ustavi postopek v zvezi s tožbo družbe Trasta Komercbanka za razglasitev ničnosti Sklepa Evropske centralne banke (ECB) ECB/SSM/2016 – 529900WIP0INFDAWTJ81/1 WOANCA-2016-0005 z dne 3. marca 2016 o odvzemu dovoljenja, izdanega družbi Trasta Komercbanka (v nadaljevanju: sporni sklep), in na drugi strani zavrnilo ugovor nedopustnosti ECB v delu, v katerem se je nanašal na tožbo več delničarjev družbe Trasta Komercbanka, namreč I. Fursina in I. Buimistersa ter družb C & R Invest, Figon Co., GCK Holding Netherlands in Rikam Holding, za razglasitev ničnosti tega sklepa.
1.

Člen 11(1)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 in kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 647/2005 z dne 13. aprila 2005, je treba razlagati tako, da lahko sodišča države članice, ki odločajo v okviru sodnega postopka zoper delodajalca, začetega zaradi dejstev, ki kažejo na goljufivo pridobitev ali uporabo potrdil E 101, izdanih na podlagi člena 14, točka 1(a), Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97 in kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 631/2004 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004, v zvezi z delavci, ki svojo dejavnost opravljajo v tej državi članici, ugotovijo, da je podana goljufija, in posledično teh potrdil ne upoštevajo, samo če se prej prepričajo, da: – prvič, je bil postopek iz člena 84a(3) te uredbe začet hitro in je bilo tako pristojnemu nosilcu države članice izdaje omogočeno, da ponovno preuči utemeljenost izdaje navedenih potrdil glede na konkretne elemente, ki jih je predložil pristojni nosilec države članice gostiteljice in na podlagi katerih je mogoče sklepati, da so bila ta potrdila pridobljena in uveljavljena z goljufijo, ter – drugič, pristojni nosilec države članice izdaje ni opravil te ponovne preučitve in ni v razumnem roku zavzel stališča glede teh elementov in po potrebi zadevna potrdila razglasil za neveljavna ali jih preklical.
Člen 15, od (1) do (6), zakonske uredbe št. 242/1999, ki se nanaša na nacionalne športne zveze in zveze pridruženih športnih disciplin, določa:

„1. Nacionalne športne zveze in zveze pridruženih športnih disciplin svojo športno dejavnost izvajajo v skladu s sklepi in usmeritvami [Mednarodnega olimpijskega komiteja], mednarodnih zvez in CONI tudi, kar zadeva javnost nekaterih vrst dejavnosti, opredeljenih v statutu CONI. V njih sodelujejo športne družbe in športna društva ter, izključno v primerih, določenih v statutih nacionalnih športnih zvez in zvez pridruženih športnih disciplin, ki se nanašajo na to posebno dejavnost, tudi posamezni člani.

2. Nacionalne športne zveze in zveze pridruženih športnih disciplin so združenja zasebnega prava s statusom pravne osebe. So nepridobitne in če ta uredba izrecno ne določa drugače, zanje veljajo določbe civilnega zakonika in ustrezne izvedbene določbe.

3. Proračun nacionalne športne zveze ali zveze pridruženih športnih disciplin vsako leto sprejme uprava zveze in se v odobritev predloži nacionalnemu odboru CONI. Če revizorji nacionalne zveze ali zveze pridružene discipline podajo negativno mnenje ali če nacionalni odbor CONI ne odobri proračuna, je treba sklicati skupščino družb in združenj, da odloči o sprejetju proračuna.

4. Skupščina, ki izvoli vodilne organe, odobri osnutke proračunov, ki jih izdela upravni organ in se ob koncu vsakega štiriletnega obdobja in mandata, za katere so bili odobreni, v preveritev predložijo skupščini.

5. Nacionalne športne zveze in zveze pridruženih športnih disciplin za športne namene prizna nacionalni svet.

6. Status pravne osebe zasebnega prava se novim nacionalnim športnim zvezam in zvezam pridruženih športnih disciplin po predhodnem priznanju za športne namene s strani nacionalnega sveta prizna v skladu z [decreto del Presidente della Repubblica n. 361 (uredba predsednika republike št. 361) z dne 10. februarja 2000].“
62

V zvezi z izjemo iz člena 8(2)(a) Direktive 95/46 in člena 9(2)(a) Uredbe 2016/679 je iz opredelitve pojma „privolitev“ v členu 2(h) te direktive in členu 4, točka 11, te uredbe razvidno, da mora biti ta privolitev „posebna“ in se mora torej nanašati posebej na obdelavo v okviru dejavnosti iskalnika in tako na to, da ta obdelava tretjim osebam omogoča, da z iskanjem, opravljenim na podlagi imena te osebe, pridobijo seznam zadetkov, ki vsebuje povezave do spletnih strani, ki vsebujejo občutljive podatke, ki se nanašajo na to osebo. Dejansko pa si je težko predstavljati in poleg tega niti iz spisa, predloženega Sodišču, ne izhaja, da bi upravljavec iskalnika zaprosil za izrecno privolitev zadevnih oseb, preden bi osebne podatke, ki se nanašajo nanje, obdelal za potrebe svoje dejavnosti uvrščanja na seznam zadetkov iskanja. Vsekakor, kot so poudarile zlasti francoska in poljska vlada ter Komisija, že to, da oseba vloži zahtevo za odstranitev povezav, načeloma pomeni, da vsaj ob času vložitve te zahteve več ne soglaša z obdelavo s strani upravljavca iskalnika. V teh okoliščinah je treba tudi spomniti, da je v členu 17(1)(b) navedene uredbe med razlogi, ki upravičujejo „pravico do pozabe“, tudi to, da posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki, prekliče privolitev, na podlagi katere poteka obdelava v skladu s členom 9(2)(a), in za obdelavo ne obstaja nobena druga pravna podlaga.
Člen 33(11) in (12) tega zakona določa:

„11. Izdajatelji, ki prenašajo televizijske kanale, in druge osebe, ki litovskim uporabnikom zagotavljajo storitve distribucije televizijskih kanalov in/ali programskih vsebin prek spleta v obliki paketov kanalov, ki se prenašajo in/ali distribuirajo prek spleta, morajo upoštevati pravila o sestavi paketov, ki jih je sprejela [LRTK], ter zagotavljati pravico potrošnikov do nepristranskega obveščanja, raznolikosti mnenj, kultur in jezikov ter ustreznega varstva mladoletnikov pred škodljivimi učinki javnega obveščanja. Televizijski kanali, na katerih so bile objavljene informacije, ki so v skladu s členom 19(1), točka 3, [tega zakona] prepovedane, se lahko v 12 mesecih od sprejetja odločbe iz odstavka 12, točka 1, tega člena prenašajo in/ali distribuirajo prek spleta le v plačljivih paketih, za katere se v tem primeru ne smejo prejemati nikakršne subvencije, podpora ali ugodnost, pri čemer njihova cena ne sme biti nižja od stroškov, ki nastanejo ponudniku storitve za nakup, prenos in/ali distribucijo kanalov, ki so del teh paketov, prek spleta.

12. Kadar [LRTK] ugotovi, da so bile na televizijskem kanalu, ki se prenaša in/ali distribuira prek spleta iz držav članic Evropske unije, držav Evropskega gospodarskega prostora in drugih evropskih držav, ki so ratificirale [Evropsko konvencijo o čezmejni televiziji], ali v programskih vsebinah tega kanala objavljene, prenesene ali razširjene informacije, za katere velja prepoved razširjanja iz člena 19(1), točke 1, 2 in 3, [tega zakona]:

(1) sprejme odločbo, v skladu s katero se lahko zadevni kanal distribuira samo v okviru plačljivih paketov, ter o tem obvesti izdajatelje televizijskih programov in druge osebe, ki litovskim uporabnikom zagotavljajo storitve distribucije televizijskih kanalov in/ali programskih vsebin prek spleta;

(2) nemudoma sprejme ukrepe iz člena 341 tega zakona, da zagotovi skladnost distribucije televizijskih kanalov in/ali programskih vsebin z zahtevami [navedenega] zakona.

[…]“
5

Člen 1 navedenega sklepa določa: „1. Pomoči, ki jih je Italija od novembra 1995 za zaposlovanje delavcev nezakonito dodeljevala s pogodbami o poklicnem usposabljanju in zaposlitvi in ki so določene z [zakonom št. 863 z dne 19. decembra 1984, zakonom št. 407 z dne 29. decembra 1990, la legge n. 169 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 29 marzo 1991, n. 108, recante disposizioni urgenti in materia di sostegno dell’occupazione (zakon št. 169, ki je bil s spremembami preoblikovan iz uredbe-zakona št. 108, z dne 29. marca 1991 o nujnih določbah, ki se nanašajo na podporo zaposlovanju), z dne 1. junija 1991 (GURI št. 129, z dne 4. junija 1991, str. 4) in legge n. 451 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 16 maggio 1994, n. 299, recante disposizioni urgenti in materia di occupazione e di fiscalizzazione degli oneri sociali (zakon št. 451, ki je bil s spremembami preoblikovan iz uredbe-zakona št. 299 z dne 16. maja 1994 o nujnih določbah, ki se nanašajo na zaposlovanje in obdavčitev socialnih prispevkov) z dne 19. julija 1994 (GURI št. 167 z dne 19. julija 1994, str. 3)], so združljive s skupnim trgom in Sporazumom EGP v delu, v katerem se nanašajo na: – ustvarjanje novih delovnih mest v upravičenem podjetju za delavce, za katere je to prva zaposlitev ali ki so izgubili prejšnjo zaposlitev, v smislu smernic o državni pomoči za zaposlovanje [(UL 1995, C 334, str. 4)], – zaposlovanje delavcev, ki se težje vključijo ali ponovno vključijo na trg dela. Za namene tega sklepa pojem ‚delavci, ki se težje vključijo ali ponovno vključijo na trg dela‘ vključuje osebe, ki so mlajše od 25 let, osebe, ki so končale univerzitetni študij, do vključno 29 let, ter dalj časa nezaposlene osebe, in sicer tiste, ki so vsaj leto dni brez zaposlitve. 2. Pomoči, v zvezi s pogodbami o poklicnem usposabljanju in zaposlitvi, ki ne izpolnjujejo pogojev iz odstavka 1, niso združljive s skupnim trgom.“
55

Te ugotovitve so načeloma upoštevne samo glede pogojev za priznanje statusa begunca in vsebine tega statusa, ker se ureditev, določena z Ženevsko konvencijo, nanaša samo na begunce, in ne na upravičence do statusa subsidiarne zaščite. Vendar je v uvodnih izjavah 8, 9 in 39 Direktive 2011/95 navedeno, da je želel zakonodajalec Unije kot odziv na poziv Stockholmskega programa vzpostaviti enoten status vseh oseb, upravičenih do mednarodne zaščite, in se je zato odločil upravičencem do statusa subsidiarne zaščite priznati enake pravice in ugodnosti, kot jih imajo upravičenci do statusa begunca, razen odstopanj, ki so nujno potrebna in objektivno upravičena (glej v tem smislu sodbo z dne 1. marca 2016, Alo in Osso, C‑443/14 in C‑444/14, EU:C:2016:127, točki 31 in 32).
8

V skladu s členom 2(7) Wet Vpb 1969 so subjekti, v katerih so le pravne osebe nizozemskega javnega prava neposredni ali posredni delničarji, družbeniki ali člani, ter subjekti, katerih direktorje neposredno ali posredno imenujejo in razrešijo izključno pravne osebe nizozemskega javnega prava in katerih premoženje je izključno v lasti pravnih oseb nizozemskega javnega prava, v primeru likvidacije „davčni zavezanci, samo če opravljajo dejavnost v smislu odstavka 3“.
29

V zvezi z vprašanjem, ali se člen 11(3)(e) Uredbe št. 883/2004 uporablja v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje ureditve, katere del je (sodbi z dne 15. oktobra 2014, Hoštická in drugi, C‑561/13, EU:C:2014:2287, točka 29 in navedena sodna praksa, in z dne 19. septembra 2018, González Castro, C‑41/17, EU:C:2018:736, točka 39 in navedena sodna praksa), pri čemer je tudi zgodovina nastanka te določbe lahko vir informacij, ki so upoštevne za njeno razlago (sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 50 in navedena sodna praksa).
1

Družbe Canadian Solar Emea GmbH, Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., Csi Cells Co. Ltd in Csi Solar Power Group Co. Ltd, nekdanja Csi Solar Power (China) Inc. (v nadaljevanju: Csi Solar Power) s pritožbo predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 28. februarja 2017, Canadian Solar Emea in drugi/Svet (T‑162/14, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2017:124), v delu, v katerem je Splošno sodišče z njo zavrnilo njihovo tožbo za razglasitev ničnosti Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1238/2013 z dne 2. decembra 2013 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve na uvoz fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske ali ki so od tam poslani (UL 2013, L 325, str. 1, v nadaljevanju: sporna uredba) v delu, v katerem se nanaša na pritožnice.
3

V uvodnih izjavah od 1 do 4 Direktive 2010/24 je navedeno: „1. Vzajemna pomoč med državami članicami pri izterjavi medsebojnih terjatev in terjatev Unije v zvezi z nekaterimi davki in drugimi ukrepi prispeva k pravilnemu delovanju notranjega trga. Zagotavlja fiskalno nevtralnost, državam članicam pa je omogočila, da odstranijo diskriminatorne zaščitne ukrepe v čezmejnih transakcijah, sprejete za preprečevanje goljufij in proračunskih izgub. 2. Ureditev vzajemne pomoči pri izterjavah je bila prvič določena v Direktivi Sveta 76/308/EGS z dne 15. marca 1976 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev, ki izhajajo iz poslovanja, ki je del sistema financiranja Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, ter iz prelevmanov in carin [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 1, str. 44)]. Ta direktiva in akti, ki so jo spreminjali, so bili kodificirani z Direktivo Sveta 2008/55/ES z dne 26. maja 2008 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane, carine, davke in druge ukrepe [(UL 2008, L 150, str. 28)]. 3. Medtem ko je bila ta ureditev s približevanjem veljavnih nacionalnih predpisov prvi korak k izboljšanim postopkom izterjave znotraj Unije, se je izkazala za neučinkovito pri izpolnjevanju zahtev notranjega trga, ki se je razvil v zadnjih 30 letih. 4. Za večjo zaščito finančnih interesov držav članic in nevtralnosti notranjega trga je treba razširiti področje uporabe vzajemne pomoči pri izterjavi na terjatve v zvezi z davki in carinami, ki še niso zajeti v okviru vzajemne pomoči pri izterjavi, medtem ko mora za obravnavanje povečanega števila zaprosil za pomoč in zagotavljanje boljših rezultatov ta pomoč hkrati postati učinkovitejša in uspešnejša, treba pa je olajšati tudi njeno izvajanje v praksi. Z namenom izpolnitve teh ciljev pa so potrebne pomembne prilagoditve, kajti sama sprememba veljavne Direktive 2008/55/ES ne bi bila zadostna. Navedeno direktivo bi bilo torej treba razveljaviti in nadomestiti z novim pravnim instrumentom, temelječim na dosežkih Direktive 2008/55/ES, ki pa po potrebi določa jasnejša in natančnejša pravila.“
17

V zvezi s tem Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče) pojasnjuje, da so bila ta pravila, kakršna so bila na dan 31. decembra 1993, spremenjena z Gesetz zur Senkung der Steuersätze und zur Reform der Unternehmensbesteuerung (zakon o znižanju davčnih stopenj in reformi obdavčitve dohodkov pravnih oseb) z dne 23. oktobra 2000 (BGBl. 2000 I, str. 1433, v nadaljevanju: StSenkG 2000), ki je začel veljati 1. januarja 2001. To sodišče navaja, da so bila s StSenkG 2000 „temeljito spremenjena“ pravila, ki so veljala na dan 31. decembra 1993, vendar opozarja, da so bile tako vnesene spremembe kmalu za tem razveljavljene z Gesetz zur Fortentwicklung des Unternehmenssteuerrechts (zakon o razvoju obdavčitve dohodkov pravnih oseb) z dne 20. decembra 2001 (BGBl. 2001 I, str. 3858, v nadaljevanju: UntStFG 2001), ki je v zvezi s tem začel veljati 25. decembra 2001 in ki glede davčne ureditve posrednih družb s sedežem v tretji državi vsebuje omejitev pretoka kapitala, ki se nanaša na neposredne naložbe in ki je v bistvu enaka tisti, ki izhaja iz pravil, ki so veljala na dan 31. decembra 1993. Ker so spremembe, ki so bile uvedene s StSenkG 2000, v skladu z njegovimi upoštevnimi določbami do vključitve „posrednih dohodkov, ki imajo značaj kapitalskih naložb“ v davčno osnovo davčnega zavezanca rezidenta lahko pripeljale šele od leta 2002, naj bi do njihove razveljavitve prišlo, še preden bi navedene spremembe davčni upravi lahko omogočile, da izvede tako vključitev.
„1.

Ali se za opredelitev navedene pomoči (kot ‚obstoječe‘ in torej ne ‚nove‘) uporablja, in pod katerimi pogoji, člen 1(b)(v) Uredbe [št. 659/1999], ki določa: ‚pomoč, za katero se šteje, da je veljavna [obstoječa], ker je mogoče ugotoviti, da takrat, ko se je začela izvajati, ni bila pomoč, pozneje pa je postala pomoč zaradi razvoja skupnega trga in je država članica ni spremenila. Če nekateri ukrepi postanejo pomoč zaradi liberalizacije dejavnosti s pravnimi predpisi Skupnosti, se takšni ukrepi ne štejejo kot veljavna [obstoječa] pomoč po datumu, določenem za liberalizacijo‘, ali pa se uporablja, in pod katerimi pogoji, načelo (ki ima formalno drugačen obseg kot prej navedeno pozitivno pravo) – ki ga je določilo Splošno sodišče s sodbo z dne 15. junija 2000, Alzetta in drugi/Komisija (T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, od T‑600/97 do T‑607/97, T‑1/98, od T‑3/98 do T‑6/98 in T‑23/98, EU:T:2000:151, točka143), in kolikor je pomembno za odločitev v obravnavani zadevi, potrdilo Sodišče s sodbo z dne 29. aprila 2004, Italija/Komisija (C 298/00 P, EU:C:2004:240, točke od 66 do 69) – v skladu s katero ‚[…] je treba sistem pomoči, uveden na določenem trgu, ki je bil prvotno zaprt za konkurenco, ob liberalizaciji tega trga obravnavati kot obstoječi sistem pomoči, ker se zanj v času uvedbe ni uporabljal člen 92(1) Pogodbe [EGS (postal člen 87(1) ES), ki je postal člen 107(1) PDEU], ki se glede na besedilo tega člena, ki se nanaša na prizadetost trgovine med državami članicami in posledice za konkurenco, uporablja samo v sektorjih, odprtih za konkurenco‘?
Člen 1(1) in (2)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da tožba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, katere predmet je odškodninski zahtevek zaradi uveljavljanja deliktne ali kvazideliktne odgovornosti, ki jo je stečajni upravitelj vložil v okviru postopka zaradi insolventnosti in iztržek katere, če je tej tožbi ugodeno, se steče v stečajno maso, spada pod pojem „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu odstavka 1 te določbe in torej na stvarno področje uporabe te uredbe.