ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Iz tega sledi da Direktiva 2006/112 državam članicam ne nalaga, da sprejmejo zakonske in upravne ukrepe za zagotovitev, da se pri obravnavi davčnih obračunov, ki se ne nanašajo na davek na dodano vrednost, preveri tudi, ali so spoštovane obveznosti zavezanca v zvezi s tem davkom, saj taki obračuni ne vsebujejo nujno vseh podatkov, ki jih je mogoče priložiti v okviru prijave davka na dodano vrednost v skladu s členom 250(1) Direktive 2006/112 in ki so potrebni za obračun tega davka.

Čeprav morajo države članice preveriti obračune davčnih zavezancev, njihove račune in druge upoštevne dokumente ter odmeriti in pobrati dolgovani davek, pa je, prvič na podlagi člena 213(1) te direktive naloga zadevne osebe, da prijavi začetek, spremembo ali prenehanje svoje dejavnosti kot davčni zavezanec. Države članice imajo tudi nekolikšno polje proste presoje pri sprejemanju ukrepov za zagotovitev identifikacije davčnih zavezancev za davek na dodano vrednost. Drugič, države članice morajo zagotoviti spoštovanje obveznosti davčnih zavezancev in imajo v zvezi s tem nekaj svobode, med drugim v zvezi z načinom uporabe ukrepov, ki jih imajo na voljo.

Načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo ne nasprotujeta temu, da davčni organ določi, da se veterinarsko-zdravstvene storitve po izbrisu dejavnosti s seznama dejavnosti, ki so oproščene davka na dodano vrednost, obdavčijo z davkom na dodano vrednost, če ta odločitev temelji na jasnih pravilih in če praksa tega organa pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu ni mogla ustvariti razumnega pričakovanja, da se ta davek ne uporabi za take storitve, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Na eni strani namreč zgolj to, da davčni organ pred iztekom zastaralnega roka zadevno transakcijo prekvalificira v gospodarsko dejavnost, ki se obdavči z davkom na dodano vrednost, samo po sebi ne more ogroziti načela pravne varnosti.

Na drugi strani glede načela varstva zaupanja v pravo to, da naj nacionalni davčni organi po izbrisu veterinarske oskrbe iz seznama dejavnosti, ki so oproščene davka na dodano vrednost, tega davka sistematično ne bi uporabljali za veterinarsko-zdravstvene storitve, ne more, razen v zelo posebnih okoliščinah, a priori zadoščati za to, da se pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu ustvari razumno pričakovanje, da se ta davek ne uporabi za take storitve, saj se ta davek na splošno uporabi, veterinarsko-zdravstvene storitve pa so bile umaknjene s seznama oproščenih transakcij.

(Glej točke 41, 46 in 48 ter točko 2 izreka.)
Člen 9(1)(b) Uredbe št. 207/2009 o znamki Skupnosti je treba razlagati tako, da se morata pri presoji verjetnosti morebitne zmede glede znamke Skupnosti in znaka – ki zajemata enake ali podobne proizvode ter vsebujeta arabsko besedo, ki prevladuje v latinici in v arabski pisavi, pri čemer sta ti besedi z vizualnega vidika podobni – v okoliščinah, v katerih ima upoštevna javnost znamke Skupnosti in zadevnega znaka osnovno znanje pisnega arabskega jezika, upoštevati pomen in izgovarjava teh besed.

(Glej točko 26 in izrek.)
V zvezi z izrazom „v gospodarskem prometu“ iz člena 5 Prve direktive 89/104 o znamkah je uporaba znaka, enakega znamki, uporaba v gospodarskem prometu, če spada v okvir poslovne dejavnosti z namenom pridobivanja gospodarske koristi, in ne na zasebno področje. Tako je na primer, če gospodarski subjekt, ki se ukvarja z vzporedno trgovino proizvodov, zaščitenih z znamko, uvozi in da uskladiščiti te proizvode.

Člen 5 Prve direktive 89/104 o znamkah je treba razlagati tako, da imetnik znamke, ki je registrirana v eni ali več državah članicah, lahko nasprotuje temu, da tretja oseba blago, označeno s to znamko, potem ko ga je brez dovoljenja tega imetnika pripeljala na ozemlje Evropskega gospodarskega prostora (EGP) in sprostila v prosti promet, da pod režim odloga plačila trošarine.

Uvoz proizvodov brez dovoljenja imetnika zadevne znamke in zadržanje teh proizvodov v trošarinskem skladišču zaradi njihove sprostitve v porabo v Uniji namreč imetniku te znamke onemogočata nadzor nad načinom prvega dajanja proizvodov, ki so označeni z njegovo znamko, na trg v EGP. Ti dejanji tako posegata v funkcijo znamke, ki je opredeliti podjetje, iz katerega izhajajo proizvodi in pod nadzorom katerega je organizirano prvo dajanje na trg. Te analize ne omaje dejstvo, da je blago, ki je bilo uvoženo in dano pod režim odloga plačila trošarine, lahko nato izvoženo v tretjo državo in tako nikoli sproščeno v porabo v državi članici. Ta možnost ne more biti ovira za uporabo pravil na področju znamk za blago, ki se uvozi v Unijo. Poleg tega je tudi izvoz dejanje, na katero se nanaša člen 5(3) Direktive 89/104.

(Glej točke od 48 do 50 in izrek.)
Za uporabo nižje trošarinske stopnje za pivo pogoj iz člena 4(2) Direktive 92/83 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače, da pivovarna nima licence, ni izpolnjen, če zadevna pivovarna vari pivo v skladu s sporazumom, na podlagi katerega lahko uporablja znamke in postopek proizvodnje tretje osebe.

Direktiva 92/83 se namreč želi izogniti temu, da bi bila korist od zmanjšanja trošarine za pivo odobrena pivovarnam, katerih velikost in zmogljivost proizvodnje bi lahko bili vir izkrivljanja na notranjem trgu.

Zato se v členu 4(2) Direktive 92/83 zahteva, da so male pivovarne, katerih letna proizvodnja piva je manjša od 200.000 hl, resnično neodvisne od katere koli druge pivovarne glede svoje pravne in ekonomske strukture ter strukture proizvodnje, kadar uporabljajo prostore, ki so fizično ločeni od prostorov katere koli druge pivovarne, in nimajo licence.

Neobstoj licence je tako eden od pogojev, ki zagotavljajo, da je zadevna mala pivovarna res neodvisna od katerekoli druge pivovarne. Iz tega sledi, da je treba pojem „imeti licenco“ razlagati tako, da zajema proizvodnjo piva s kakršno koli obliko dovoljenja, iz katerega izhaja, da navedena mala pivovarna ni povsem neodvisna od tretje osebe, ki ji je dala tako dovoljenje. Tako je v primeru dovoljenja uporabe patenta, znamke ali postopka proizvodnje te tretje osebe.

(Glej točke od 21 do 23, 25 in izrek.)
Direktivo 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, zlasti njena člena 6(1) in 8(1) v povezavi s členom 4(2) in (3), je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, ki v primeru nezakonitega prebivanja državljanov tretjih držav na ozemlju te države določa, da se glede na okoliščine naloži bodisi globa bodisi odstranitev, pri čemer se ukrepa medsebojno izključujeta.

V zvezi s tem je cilj Direktive 2008/115, kot izhaja iz uvodnih izjav 2 in 4 te direktive, vzpostavitev učinkovite politike odstranitev in repatriacije. Ta direktiva v skladu z njenim členom 1 določa skupne standarde in postopke, ki se uporabljajo v vseh državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav.

Poleg tega člen 6(1) navedene direktive kot glavno določa obveznost držav članic, da izdajo odločbo o vrnitvi vsakemu državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju. Nadalje, kadar je odločba o vrnitvi sprejeta proti državljanu tretje države, ta pa obveznosti vrnitve ni izpolnil, bodisi v roku, določenem za prostovoljni odhod, ali pa če v ta namen ni bil določen noben rok, člen 8(1) Direktive 2008/115 državam članicam zaradi zagotavljanja učinkovitosti postopkov vračanja nalaga, da sprejmejo vse potrebne ukrepe za odstranitev zadevne osebe, in sicer njen fizični prevoz iz navedene države članice, kot določa člen 3, točka 5, te direktive.

Iz tega sledi, da taka nacionalna zakonodaja ne izpolnjuje jasnih zahtev, naloženih s členoma 6(1) in 8(1) Direktive 2008/115. Možnost držav članic, da na podlagi člena 4(2) in (3) Direktive 2008/115 odstopijo od standardov in postopkov, ki jih določa ta direktiva, ne more omajati te ugotovitve.

(Glej točke 30, 31, 33, 35, 36 in 41 ter izrek.)
Keywords

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 258 PDEU) (Glej točko 28.)

2. Okolje – Varstvo voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov – Direktiva 91/676– Določitev onesnaženih voda oziroma voda, ki bi lahko bile prizadete zaradi onesnaževanja – Določitev ranljivih območij – Izdelava delovnih programov za navedena ranljiva območja – Obveznosti držav članic – Neizpolnitev (Direktiva Sveta 91/676, členi 1, 3(1)(2) in (4) ter 5(1) in Priloga I) (Glej točke od 35 do 37 in od 39 do 42 ter izrek.)

Izrek

Izrek

1. Helenska republika s tem, da območij, na katerih so prisotna površinska ali podzemna vodna telesa, ki so prizadeta zaradi koncentracije nitratov nad 50 mg/l in/ali pojava evtrofikacije, ni imenovala za ranljiva območja, in da delovnega programa za ta območja ni izdelala v enem letu od tega imenovanja, ni izpolnila obveznosti iz členov 3(4) in 5(1) Direktive Sveta z dne 12. decembra 1991 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov (91/676/EGS).

2. Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 11. decembra 2014 –

UUNT/Kessel medintim

(Zadeva C‑31/14 P) 1 ( 1 )

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Zahteva za registracijo besedne znamke Premeno — Ugovor imetnika prejšnje nacionalne besedne znamke Pramino — Zožitev seznama blaga, navedenega v zahtevi za registracijo kot znamke Skupnosti — Uredba (ES) št. 207/2009 — Člen 43(1)“

Znamka Skupnosti — Postopek registracije — Umik, omejitev in sprememba prijave znamke — Predlog za zožitev seznama blaga ali storitev — Pravila za izvajanje — Zahteva po jasnosti (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 43(1); Uredba Komisije št. 2868/95, člena 1 in 2(2) (Glej točki 36 in 37.)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) se naloži plačilo stroškov.

3. Janssen-Cilag GmbH nosi svoje stroške.

( 1 ) UL C 102, 7.4.2014.

Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 11. decembra 2014 –

UUNT/Kessel medintim

(Zadeva C‑31/14 P) 1 ( 1 )

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Zahteva za registracijo besedne znamke Premeno — Ugovor imetnika prejšnje nacionalne besedne znamke Pramino — Zožitev seznama blaga, navedenega v zahtevi za registracijo kot znamke Skupnosti — Uredba (ES) št. 207/2009 — Člen 43(1)“

Znamka Skupnosti — Postopek registracije — Umik, omejitev in sprememba prijave znamke — Predlog za zožitev seznama blaga ali storitev — Pravila za izvajanje — Zahteva po jasnosti (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 43(1); Uredba Komisije št. 2868/95, člena 1 in 2(2) (Glej točki 36 in 37.)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) se naloži plačilo stroškov.

3. Janssen-Cilag GmbH nosi svoje stroške.

( 1 ) UL C 102, 7.4.2014.
Država članica s tem, da od kandidatov za delovna mesta v lokalnih službah s sedežem na nekaterih jezikovnih območjih, pri katerih iz njihovih zahtevanih diplom ali spričeval ni razvidno, da so končali študij v zadevnem jeziku, zahteva, da svoja jezikovna znanja dokažejo s samo eno vrsto certifikata, ki ga izključno podeljuje samo en uradni organ te države članice, in sicer po opravljenem izpitu, ki ga na ozemlju navedene države članice organizira ta organ, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 45 PDEU in Uredbe št. 492/2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji.

Taka zahteva se zdi namreč glede na prosto gibanje delavcev nesorazmerna glede na cilj ocenjevanja jezikovnega znanja navedenih kandidatov. Na eni strani ta zahteva izključuje vsakršno upoštevanje stopnje znanj, za katera je mogoče na podlagi diplome, pridobljene v drugi državi članici, ob upoštevanju narave in trajanja študija, katerega dokončanje potrjuje, domnevati, da jih ima imetnik te diplome. Na drugi strani ta nacionalna zakonodaja zainteresirane osebe, ki prebivajo v drugih državah članicah, to je, predvsem državljane teh držav, zavezuje, da gredo na nacionalno ozemlje zgolj zato, da bi preizkusili svoja znanja v okviru izpita, ki je nujen za izdajo certifikata, ki se zahteva za predložitev njihove prijave. Dodatno breme, ki ga pomeni taka zaveza, otežuje dostop do zadevnih zaposlitev.

(Glej točke 28, 29, 31 in 35 ter točko 1 izreka.)
Člena 2, točka 11, in 11 Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo je treba razlagati tako, da mora v okoliščini, v kateri je bila premestitev otroka izvedena v skladu z začasno izvršljivo sodno odločbo, ki je bila nato razveljavljena s sodno odločbo, v kateri je bilo za otrokovo prebivališče določeno prebivališče tistega od staršev, ki živi v državi članici izvora, sodišče države članice, v katero je bil otrok premeščen in ki odloča o zahtevku za vrnitev otroka, ob preučitvi vseh posebnih okoliščin posameznega primera preveriti, ali je imel otrok neposredno pred domnevno neupravičenim zadržanjem svoje običajno prebivališče še vedno v državi članici izvora. V okviru te presoje je treba upoštevati dejstvo, da je bilo sodno odločbo, s katero je bila dovoljena premestitev, mogoče izvršiti začasno in da je bila zoper njo vložena pritožba.

V skladu z opredelitvijo neupravičene premestitve ali zadržanja v členu 2(11) Uredbe št. 2201/2003, ki je zelo podobna tisti iz člena 3 Haaške konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok iz leta 1980, mora biti namreč za to, da se premestitev ali zadržanje lahko šteje za neupravičeno v smislu uredbe, podana kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem. Iz te opredelitve je razvidno, da se za obstoj neupravičene premestitve ali zadržanja v smislu člena 2(11) navedene uredbe zahteva, da je imel otrok svoje običajno prebivališče v državi članici izvora neposredno pred svojo premestitvijo ali zadržanjem in da je bila kršena pravica do varstva in vzgoje, dodeljena v skladu s pravom te države članice.

Člen 11(1) te uredbe pa določa, da se odstavki od 2 do 8 tega člena uporabljajo, kadar nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka od pristojnih organov v državi članici zahteva, naj izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, da bi dosegel vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno premeščen ali zadržan „v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem“. Iz tega je mogoče sklepati, da to ne velja, če otrok neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem ni imel običajnega prebivališča v državi članici izvora. Zato iz členov 2, točka 11, in 11(1) navedene uredbe izhaja, da je zadnjenavedeni člen za ugoditev zahtevku za vrnitev otroka mogoče uporabiti le, če je ta neposredno pred domnevno neupravičenim zadržanjem imel običajno prebivališče v državi članici izvora.

(Glej točke od 46 do 49, 57 in točka 1 izreka.)
15

Komisija je 23. junija 2010 na podlagi zaslišanja, ki je potekalo od 12. do 4. novembra 2007, na katerem so bile navzoče tožeče stranke na prvi stopnji, poslanega dopisa z dne 9. julija 2009 o ugotovljenih dejstvih, v katerem jih je opozorila na nekatere dokaze, na katere se je nameravala opreti v okviru sprejetja končnega sklepa in zahtev po dodatnih informacijah, ki so bile nato naslovljene zlasti na navedene tožeče stranke, sprejela sporni sklep. S tem sklepom je menila, da so ravnanja, opisana v točki 8 te sodbe, del celovitega načrta s ciljem omejiti konkurenco med naslovniki navedenega sklepa in so imela značilnosti enotne in trajajoče kršitve, katere področje uporabe je zajemalo tri podskupine proizvodov in se je raztezalo prek belgijskega, nemškega, francoskega, italijanskega, nizozemskega in avstrijskega ozemlja. V zvezi s tem je zlasti poudarila, da so ta ravnanja potekala po ponavljajočem se vzorcu, ki je bil v šestih državah članicah, v katerih je potekala preiskava, enak. Poudarila je tudi obstoj nacionalnih poklicnih združenj, ki so se nanašala na vse tri podskupine proizvodov in ki jih je poimenovala „usklajevalna telesa“, nacionalnih poklicnih združenj, v katerih se je dejavnost članov nanašala na vsaj dve od treh podskupin proizvodov in ki jih je poimenovala „združenja za več proizvodov“, in specializiranih združenj, v katerih se je dejavnost nekaterih članov nanašala na eno od teh treh podskupin proizvodov. Nazadnje, ugotovila je, da je obstajala osrednja skupina podjetij, ki je sodelovala pri kartelu v različnih državah članicah in v okviru usklajevalnih teles in združenj za več proizvodov.
90

Tretjič, kar zadeva dvanajsti del tretjega pritožbenega razloga, na prvem mestu, kot je razvidno iz točke 69 te sodbe, Splošno sodišče ni preučilo sestankov združenja IFS z dne 14. novembra 2001 in združenja FSKI z dne 23. januarja in 5. julija 2002 niti ni utemeljilo svojih ugotovitev o očitani kršitvi na teh sestankih, in na drugem mestu, kar zadeva trditev o rešitvi, uporabljeni v sodbah z dne16. septembra 2013, Villeroy & Boch Austria in drugi/Komisija (T‑373/10, T‑374/10, T‑382/10 in T‑402/10, neobjavljena, EU:T:2013:455), in z dne 16. septembra 2013, Keramag Keramische Werke in drugi/Komisija (T‑379/10 in T‑381/10, neobjavljena, EU:T:2013:457), ki je bila prav tako podana v okviru sedmega dela tretjega pritožbenega razloga, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da obveznosti Splošnega sodišča, da obrazloži svoje sodbe, načeloma ni mogoče razširiti do te meje, da se mu naloži obrazložitev rešitve, ki jo je sprejelo v neki zadevi, glede na rešitev iz druge zadeve, ki mu je bila predložena, tudi če se je nanašala na enak sklep (glej sodbo z dne 11. julija 2013, Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, točka 66 in navedena sodna praksa). Zato dvanajsti del tretjega pritožbenega razloga v celoti in sedmi del tega pritožbenega razloga v delu, v katerem se nanaša na trditev o rešitvi, ki jo je Splošno sodišče sprejelo v sodbah z dne 16. septembra 2013, Villeroy & Boch Austria in drugi/Komisija (T‑373/10, T‑374/10, T‑382/10 in T‑402/10, neobjavljena, EU:T:2013:455), in z dne 16. septembra 2013, Keramag Keramische Werke in drugi/Komisija (T‑379/10 in T‑381/10, neobjavljena, EU:T:2013:457), nista utemeljena.
24

Njihovi dohodki so načeloma obdavčeni z odtegnitvijo pri viru, katere stopnja je 25 %. Osnova za ta davčni odtegljaj so vsi bruto dohodki davčnega zavezanca. Ker bruto dohodki obsegajo pokojnine, je del teh izvzet iz obdavčitve, pri čemer znesek tega izvzetja ustreza največjemu odbitku, do katerega imajo pravico davčni zavezanci rezidenti, ki so v podobnem položaju. V okviru sistema obdavčitve pri viru ne obstaja pravica do posebnih odbitkov, kot so ti, do katerih imajo pravico rezidenti v okviru običajnega sistema obdavčitve.
11

Člen 20(1) Sklepa 2010/413 določa zamrznitev sredstev za več kategorij oseb in subjektov. Člen 20(1)(a) se nanaša na osebe in subjekte, ki jih je Varnostni svet vpisal na seznam in so našteti v Prilogi I k temu sklepu. Člen 20(1)(b) se nanaša na „osebe in subjekte, ki niso navedeni v Prilogi I in ki sodelujejo v dejavnostih Irana, nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, ali pri razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo, vključno s sodelovanjem pri nabavi prepovedanih predmetov, blaga, opreme, surovin in tehnologije, ali osebe in subjekte, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, ali subjekte, ki jim pripadajo ali jih nadzirajo (tudi na nezakonit način), ali osebe in subjekte, ki so osebam ali subjektom, uvrščenim na seznam, pomagale pri izmikanju določbam [Resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov, v nadaljevanju: RVSZN] 1737 (2006), RVSZN 1747 (2007), RVSZN 1803 (2008) ali RVSZN 1929 (2010) ali tega sklepa ali kršenju teh določb, kakor tudi drug[e] vodiln[e] član[e] in subjekt[e] [Islamske revolucionarne garde] in [družbe Islamic Republic of Iran Shipping Lines] in subjekt[e], ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom ali delujejo v njihovem imenu; te osebe in subjekt[e, ki] so navedeni v Prilogi II“.
3

V uvodnih izjavah od 4 do 7 in 14 osnovne uredbe je navedeno: „(4) Javnost in vlade so večkrat izrazile zaskrbljenost glede ustreznosti ravnanja z živalmi zaradi bolečine, stiske, strahu in drugih oblik trpljenja, ki nastajajo pri najpogosteje izvajanem načinu ubijanja in odiranja tjulnjev. (5) Zaradi zaskrbljenosti državljanov in potrošnikov glede ustreznega ravnanja z živalmi pri ubijanju in odiranju tjulnjev ter možne prisotnosti na trgu izdelkov, ki so bili proizvedeni iz živali, ubitih in odrtih na način, ki povzroča bolečino, stisko, strah in druge oblike trpljenja, je več držav članic sprejelo ali namerava sprejeti zakonodajo za ureditev trgovine z izdelki iz tjulnjev s prepovedjo njihovega uvoza in proizvodnje, medtem ko v drugih državah članicah ni nobenih omejitev v trgovini s temi izdelki. (6) Med nacionalnimi ureditvami na področju trgovine, uvoza, proizvodnje in trženja izdelkov iz tjulnjev tako obstajajo razlike. Navedene razlike ovirajo delovanje notranjega trga z izdelki, ki vsebujejo ali lahko vsebujejo izdelke iz tjulnjev, in ovirajo trgovino s takšnimi izdelki. (7) Obstoj tako različnih ureditev lahko potrošnike še bolj odvrne od nakupa izdelkov, ki niso izdelani iz tjulnjev, vendar jih je težko razlikovati od podobnega blaga, izdelanega iz tjulnjev, ali od izdelkov, ki lahko vključujejo elemente ali sestavine, ki so pridobljeni iz tjulnjev, vendar to ni jasno razvidno, kot velja na primer za kožuhe, kapsule Omega-3, olja in usnjene izdelke. […] (14) Izogniti bi se bilo treba negativnim vplivom na bistvene gospodarske in družbene interese Eskimov, ki jim lov na tjulnje pomeni sredstvo za preživljanje. Lov je pomemben sestavni del kulture in identitete Eskimov in ga kot takega priznava deklaracija Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev. Zato bi bilo treba dovoliti dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev, pridobljenih z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo Eskimi in druge avtohtone skupnosti in ki predstavlja sredstvo za njihovo preživljanje.“