ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Če pa bi to sodišče ob upoštevanju odgovora Sodišča na prvo vprašanje menilo, da navedeni položaj ne spada na področje uporabe prava Unije, pa ga bo moralo preučiti na podlagi nacionalnega prava, pri čemer bo moralo upoštevati tudi Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu in katere pogodbenice so vse države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 15. novembra 2011 v zadevi Dereci in drugi, C-256/11, ZOdl., str. I-11315, točki 72 in 73).
(Glej točke 40, 42, 43, od 51 do 53 in 55 ter točko 1 izreka.)

Združljivost nacionalnih predpisov – v skladu s katerimi družba rezidentka države članice ne more odbiti davkov od dohodkov pravnih oseb, ki so jih v drugi državi članici ali tretji državi plačale kapitalske družbe, ki so izplačale dividende, ker so te dividende v prvi državi članici oproščene davka, če izhajajo iz najmanj 10‑odstotnega deleža kapitala družbe razdeljevalke dividend, pri čemer je dejanski delež kapitalske družbe, ki dividende prejme, več kot 90‑odstoten in je bila družba prejemnica ustanovljena v skladu s predpisi tretje države – s pravom Unije je treba presojati z vidika členov 63 PDEU in 65 PDEU.

Člen 63 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje uporabi metode oprostitve obdavčenja za dividende, ki jih razdelijo družbe rezidentke drugih držav članic in tretjih držav, če se za dividende, ki jih razdelijo družbe, ki so rezidentke v isti državi članici kot družba prejemnica, uporablja metoda odbitka in če v primeru, da ima ta družba prejemnica izgube, metoda odbitka povzroči, da se davek, ki ga je plačala družba razdeljevalka rezidentka, v celoti ali delno povrne.

Prvič, prosti pretok kapitala iz člena 63(1) PDEU namreč državam članicam ne sme naložiti, naj naredijo več kot to, da razveljavijo nacionalno odmero dohodnine, ki jo mora plačati delničar od prejetih tujih dividend, in povrnejo znesek, ki izhaja iz davčnega sistema druge države članice, sicer se tvega, da davčno avtonomijo prve države članice omeji izvajanje davčne pristojnosti druge države članice.

Drugič, povrnitev, ki jo zahteva družba, ki je davčna zavezanka, v okviru metode odbitka je logična posledica upoštevanja dividend in predhodnega zmanjšanja prenosljivih izgub. Namreč brez take povrnitve lahko upoštevanje dividend in zmanjšanje izgub družbe prejemnice učinkuje tako, da so te dividende ekonomsko dvojno obdavčene v naslednjih davčnih obdobjih, če je poslovni izid družbe prejemnice pozitiven. Ravno nasprotno pa v okviru metode oprostitve, pri kateri se izgube ne zmanjšajo, ni nobenega tveganja za ekonomsko dvojno obdavčenje prejetih dividend. Nepovrnitev se izravna z neupoštevanjem dividend pri določitvi davčne osnove.

(Glej točke 83 in od 87 do 89 ter točko 2 izreka.)
Člen 22(1) Uredbe 1008/2008 o skupnih pravilih za opravljanje zračnih prevozov v Skupnosti je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi, ki letalskim prevoznikom nalaga, naj za ceno vozovnice v vseh okoliščinah opravljajo prevoz ne le potnika, temveč tudi prtljage, ki jo je ta prijavil v oddajo – če ta izpolnjuje določene zahteve, ki se med drugim nanašajo na njeno težo – brez možnosti, da se za prevoz take prtljage zahteva kakršno koli doplačilo.

Nacionalna ureditev, ki zahteva, da je cena, ki se plača za prevoz oddane prtljage, v vseh okoliščinah vključena v osnovno ceno letalske vozovnice, namreč prepoveduje kakršno koli določanje različnih cen za vozovnice, ki vključujejo pravico do prijave oddaje prtljage, in vozovnice, ki te možnosti ne ponujajo. Tako ne krši le pravice letalskih prevoznikov do prostega določanja cen, ki se plačajo za zračni prevoz potnikov, in pogojev, pod katerimi te cene veljajo v skladu s členoma 2, točka 18, in 22(1) Uredbe št. 1008/2008, temveč lahko s tem, da letalski prevozniki, za katere velja taka nacionalna ureditev, ne smejo navajati ločene cene za storitev prevoza oddane prtljage, medtem ko jo letalski prevozniki, za katere velja ureditev kake druge države članice lahko, med drugim tudi škoduje cilju te uredbe, da se omogoči učinkovita primerjava takih cen.

(Glej točki 45 in 49 ter izrek.)
3.

Pritožba — Razlogi — Napačna presoja dejstev in dokazov — Nedopustnost — Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov — Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točki 61 in 74.)
1.

Konkurenca — Upravni postopek — Spoštovanje pravice do obrambe — Predolgo trajanje upravnega postopka — Izginotje dokazov, upoštevnih za izvajanje pravice do obrambe — Dokazno breme — Obveznosti skrbnega podjetja (Uredba Sveta št. 1/2003) (Glej točke 63, 64 in 73.)
1.

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Absolutni razlogi za zavrnitev — znaki, ki so sestavljeni izključno iz oblike blaga, ki je nujna za doseg tehničnega učinka — Opredelitev bistvenih značilnosti znaka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(e)(ii)) (Glej točke od 45 do 48 in 67.)
Člen 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da med postopke, „katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah“, na katere se ta določba nanaša, spada tožba, s katero se želi doseči ugotovitev, da predkupna pravica, s katero je ta nepremičnina obremenjena in ki učinkuje proti vsem, ni bila veljavno uveljavljena.

Predkupna pravica, s katero je obremenjena nepremičnina in je vpisana v zemljiško knjigo, ne učinkuje le proti dolžniku, ampak imetniku te pravice zagotavlja pravico do prenosa lastnine, ki velja tudi proti tretjim, tako da je v primeru sklenitve prodajne pogodbe med tretjo osebo in lastnikom obremenjene nepremičnine posledica veljavnega uveljavljanja predkupne pravice ta, da prodaja ne učinkuje proti imetniku te pravice in se šteje, da se prodaja opravi med imetnikom te pravice in navedenim lastnikom pod enakimi pogoji, kot so ti, ki so bili dogovorjeni med lastnikom in tretjo osebo. Iz tega izhaja, da če tretji pridobitelj izpodbija veljavnost uveljavljanja predkupne pravice, se s to tožbo v bistvu poskuša ugotoviti, ali je uveljavljanje predkupne pravice imetniku omogočilo zagotoviti pravico do prenosa lastninske pravice na nepremičnini iz spora. V tem primeru se spor nanaša na stvarno pravico na nepremičnini in spada pod izključno pristojnost forum rei sitae.

(Glej točke od 45 do 47 in točko 1 izreka.)
Direktivo 92/85 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo je treba razlagati tako, da državam članicam delavki kot materi naročnici, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, na podlagi člena 8 te direktive ni treba priznati porodniškega dopusta, niti če lahko otroka po rojstvu doji ali če ga dejansko doji.

Prav tako je iz cilja Direktive 92/85, besedila člena 8 te direktive, ki se izrecno nanaša na porod, in sodne prakse Sodišča, razvidno, da je namen porodniškega dopusta iz člena 8 te direktive varstvo zdravja matere otroka v posebnem ranljivem položaju, ki izhaja iz njene nosečnosti. V zvezi s tem je Sodišče gotovo presodilo, da je namen porodniškega dopusta tudi zagotovitev varstva posebnega odnosa med žensko in njenim otrokom, pa se ta cilj nanaša zgolj na obdobje, ki sledi nosečnosti in porodu. Iz navedenega izhaja, da se za priznanje porodniškega dopusta na podlagi člena 8 Direktive 92/85 predpostavlja, da je bila delavka, ki ji je ta dopust priznan, noseča in da je otroka rodila. V teh okoliščinah delavka kot mati naročnica, ki je otroka dobila na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, ne spada na področje uporabe te določbe, niti če lahko otroka po rojstvu doji ali če otroka dejansko doji. Državam članicam zato taki delavki ni treba priznati pravice do porodniškega dopusta na podlagi tega člena.

Namen Direktive 92/85 je določitev nekaterih minimalnih zahtev na področju varnosti pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali ki dojijo. Ta direktiva torej nikakor ne preprečuje državam članicam, da uporabljajo ali sprejmejo zakonske in druge predpise, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti mater naročnic, ki so otroka dobile na podlagi dogovora o nadomestnem materinstvu, tako da jim omogočijo izrabo porodniškega dopusta zaradi rojstva tega otroka.

(Glej točke od 35 do 37, od 40 do 43 in točko 1 izreka.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je ugotovljena združljivost državne pomoči s skupnim trgom, ne da bi bil začet formalni postopek preiskave – Tožba zadevnih strank v smislu člena 88(2) ES –Opredelitev predmeta tožbe – Tožba zaradi varstva procesnih pravic zadevnih strank – Razlogi, ki se lahko uveljavljajo (člena 88(2) ES in 230, četrti odstavek, ES; Uredba Sveta št. 659/1999, členi 1(h), 4(3) in 6(1)) (Glej točko 60.)

2. Pritožba – Razlogi – Presoja gospodarske prednosti, podeljene z ukrepom državne pomoči – Razlog, ki predpostavlja presojo dejanskega stanja, za katero je pristojno samo Splošno sodišče in ki, razen ob izkrivljanju, ni predmet nadzora Sodišča (Statut Sodišča, člen 58) (Glej točko 78.)

3. Pritožba – Razlogi – Pritožbeni razlog zoper dodatni razlog – Brezpredmeten razlog – Zavrnitev (Glej točko 86.)

4. Pritožba – Razlogi – Pomanjkljiva obrazložitev – Implicitna obrazložitev Splošnega sodišča – Dopustnost – Pogoji (Statut Sodišča, člena 36 in 53, prvi odstavek) (Glej točko 110.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 28. marca 2012 v zadevi Ryanair Ltd proti Komisiji (T-123/09), s katero je Splošno sodišče zavrnilo tožbo za razglasitev delne ničnosti Odločbe Komisije C(2008) 6743 z dne 12. novembra 2008, ki se nanaša na posojilo v višini 300 milijonov EUR, ki ga je Italija odobrila letalski družbi Alitalia (Pomoč C 26/08 (ex NN 31/08)) (UL 2009, L 52, str. 3), ker z njo pravnim naslednikom družbe Alitalia ni naloženo vračilo pomoči, in za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2008) 6745 final z dne 12. novembra 2008, s katero je bilo ugotovljeno, da postopek prodaje sredstev družbe Alitalia v okviru izrednega upravnega postopka, ki bi moral pripeljati do likvidacije navedene letalske družbe, ni državna pomoč, če italijanski organi spoštujejo zaveze za zagotovitev tega, da bodo transakcije opravljene po tržni ceni (Pomoč N 510/2008, UL C 46, str. 6)

Izrek

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družba Ryanair Ltd poleg lastnih stroškov nosi stroške, ki sta jih priglasili Evropska komisija in družba Alitalia – Compagnia Aerea Italiana SpA.

3. Italijanska republika nosi svoje stroške.
Ker nobena od določb Uredbe št. 715/2009 o pogojih za dostop do prenosnih omrežij zemeljskega plina in razveljavitvi Uredbe št. 1775/2005 izrecno ne določa obveznosti zagotavljanja virtualne zmogljivosti prenosa plina v nasprotni smeri, ni mogoče zaradi dokaza, da takšna obveznost implicitno izhaja iz določb navedene uredbe, ne glede na jasno in natančno besedilo določb te uredbe podati razlage z namenom poprave teh določb in s tem razširiti obveznosti držav članic, ki iz njih izhajajo.

Na takšno obveznost ni mogoče sklepati ne iz besedila ne iz sistematike določb členov 14(1) ter 16(1) in (2)(b) Uredbe št. 715/2009, kot je podprta s pripravljalnimi deli za uredbi št. 1775/2005 o pogojih za dostop do prenosnih omrežij zemeljskega plina in št. 715/2009.

(Glej točke 34, 35 in 51.)
V skladu z načelom dobrega upravljanja, ki je eno od jamstev, ki jih zagotavlja pravni red Unije v upravnih postopkih in je dejansko določeno v členu 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, morajo institucije Unije skrbno voditi postopke izterjave in delovati tako, da vsako dejanje v postopku izvedejo v razumnem roku glede na prejšnji ukrep.

Zato, ker je bila posledica več kot dvanajst letnega nedelovanja Komisije, ki ne more biti upravičeno niti z zapletenostjo spora niti z drugo posebno okoliščino, ki bi lahko upravičila ugotovljeno zamudo, to da so zamudne obresti, ki so se zahtevale v okviru zahtevka za vračilo neupravičeno plačanih zneskov, presegale znesek glavnice, na katero se nanaša ta pritožba, je treba znesek zamudnih obresti, zapadlih v obdobju nedelovanja Komisije, neposredno pripisati ravnanju te institucije. Tako obstaja neposredna vzročna zveza med ravnanjem in škodo, ki jo zatrjujeta pritožnici v okviru nasprotnega zahtevka, ki temelji na členu 340 PDEU in členu 41(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, na podlagi tega, da so jima bile naložene zamudne obresti.

(Glej točke od 96 do 100, od 102 do 104, 107 in 109.)
Socialna politika – Delavci in delavke – Okvirni sporazumu o starševskem dopustu, sklenjen med UNICE, CEEP in ETUC – Direktiva 96/34 – Enostranska odpoved, brez utemeljenega ali zadostnega razloga, pogodbe o zaposlitvi delavcu, ki je bil zaposlen za nedoločen čas in za polni delovni čas – Delavec, ki koristi starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa – Pavšalna varstvena odškodnina, ki jo je treba plačati delavcu – Določitev na podlagi zmanjšanega plačila, ki ga je ta delavec prejel na dan odpovedi pogodbe o zaposlitvi – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 96/34, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/75, Priloga, Klavzula 2, točki 4 in 6)
Med vsemi funkcijami znamke ima navedena funkcija označbe izvora bistveno vlogo. Omogoča opredeliti proizvod ali storitev, ki ju znamka označuje, kot proizvod ali storitev, ki izhajata iz nekega podjetja, in ju tako razlikovati od proizvodov in storitev drugih podjetij. Navedeno podjetje je tisto, pod nadzorom katerega se blago ali storitev prodaja.

Zakonodajalec Evropske unije je v členu 2 Direktive 2008/95 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami priznal to bistveno funkcijo znamke s tem, da je določil, da je lahko znamka iz znakov, ki jih je mogoče predstaviti grafično, sestavljena le, če se lahko z njihovo pomočjo blago ali storitve nekega podjetja razlikujejo od blaga ali storitev drugih podjetij. Posledice tega pogoja so med drugim razvidne iz členov 3 in 12 navedene direktive. Medtem ko so v členu 3 te direktive našteti primeri, v katerih znamka ab initio ni zmožna izpolnjevati funkcije označbe izvora, se člen 12(2)(a) te direktive nanaša na položaj, v katerem je znamka postala obča oznaka in je tako izgubila svoj razlikovalni učinek, tako da te funkcije ne izpolnjuje več. Znamka se torej lahko razveljavi, tako da njen imetnik ne more več uveljavljati pravic, ki mu jih podeljuje člen 5 Direktive 2008/95.

Sicer je res, da je to, ali je znamka v gospodarskem prometu postala obča oznaka za proizvod ali storitev, za katero je registrirana, treba presojati ne le ob upoštevanju dojemanja potrošnikov ali končnih kupcev, ampak tudi glede na značilnosti zadevnega trga, ob upoštevanju dojemanja oseb, ki se s tem poklicno ukvarjajo, kot so prodajalci. Vendar pa ima, na splošno, dojemanje potrošnikov ali končnih kupcev odločilno vlogo. Take razveljavitve ne more izključiti že zgolj okoliščina, da se prodajalci zavedajo obstoja navedene znamke in izvora, ki ga ta znamka označuje.

Tako je treba člen 12(2)(a) Direktive 2008/95 razlagati tako, da se znamka za neki proizvod, za katerega je registrirana, razveljavi, kadar je zaradi dejanj ali opustitve njenega imetnika zgolj z vidika končnih kupcev tega proizvoda postala obča oznaka za ta proizvod.

(Glej točke od 20 do 22, od 28 do 30 in točko 1 izreka.)
(Glej točke 21, 22 in od 24 do 28.)

Člena 49 PDEU in 54 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji države članice, ki se nanaša na prometni davek na dejavnost trgovine na drobno v prodajalnah in ki davčne zavezance, ki znotraj skupine družb sestavljajo „povezane družbe“ v smislu te zakonodaje, zavezuje, da svoj promet seštejejo, da bi se uporabila zelo progresivna davčna stopnja, nato pa tako ugotovljeni znesek davka razdelijo sorazmerno s svojim dejanskim prometom, če so – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – davčni zavezanci, ki so del skupine družb in spadajo v najvišji razred posebnega davka, večinoma povezani z družbami s sedežem v drugi državi članici.

Čeprav namreč ta zakonodaja formalno ne razlikuje glede na sedež družb, lahko uvaja posredno diskriminacijo, ki temelji na sedežu družb v smislu navedenih členov. Ta zakonodaja postavlja merilo razlikovanja med zavezanci za plačilo posebnega davka, ki so znotraj skupine povezani z drugimi družbami, in davčnimi zavezanci, ki niso del skupine družb. To merilo pravne osebe, ki so znotraj skupine povezane z drugimi družbami, postavlja v slabši položaj v primerjavi s pravnimi osebami, ki niso del takšne skupine družb.

V zvezi s tem velja, da je takšna omejitev dopustna samo, če jo upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu. Poleg tega mora biti v tem primeru omejitev tudi primerna, da zagotovi uresničitev zadevnega cilja, in ne sme presegati tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja. Vendar se v utemeljitev takšnega sistema ni mogoče veljavno sklicevati ne na varovanje državnega gospodarstva ne na uravnoteženje proračuna z zvišanjem davčnih prihodkov.

(Glej točke 31, 33, 41, 42, 44 in 45 ter izrek.)
Zahteva po takem dokazu, ki ga v praksi ni enostavno izvesti, lahko namreč čezmerno oteži možnost potomca, da uveljavlja pravico do prebivanja v državi članici gostiteljici. Zato bi lahko ta zahteva členoma 2, točka 2(c), in 7 Direktive 2004/38 odvzela polni učinek.

Člen 2, točka 2(c), Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic je treba razlagati tako, da državi članici ne omogoča, da v okoliščinah, v katerih državljan Unije v daljšem obdobju potomcu v ravni črti, ki je dopolnil 21 let, redno plačuje denarni znesek, ki ga potrebuje za izpolnjevanje svojih osnovnih potreb v izvorni državi, zahteva – zato da bi ga bilo mogoče obravnavati kot vzdrževano osebo in torej opredeliti kot „družinskega člana“ v smislu te določbe – da ta potomec dokaže, da je zaman poskušal najti zaposlitev, pridobiti pomoč za preživljanje pri organih svoje izvorne države in/ali se poskušal drugače preživljati.

Člen 2, točka 2(c), Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic je treba razlagati tako, da dejstvo, da je za družinskega člana zaradi njegovih osebnih okoliščin, kot so starost, izobrazba in zdravstveno stanje, mogoče šteti, da bo razmeroma lahko našel zaposlitev, in da se poleg tega namerava zaposliti v državi članici gostiteljici, ne vpliva na razlago pogoja biti „vzdrževana oseba“ iz te določbe.

Nasprotna rešitev bi v praksi navedenemu potomcu preprečevala iskanje zaposlitve v državi članici gostiteljici in bila zato v nasprotju s členom 23 te direktive, ki izrecno določa, da je tak potomec, če ima pravico do prebivanja, upravičen do pridobitve zaposlitve ali samozaposlitve.

(Glej točki 32 in 33 ter točko 2 izreka.)
Člen 3(a) Uredbe št. 469/2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila je treba razlagati tako, da za to, da se šteje, da je učinkovina „varovana z veljavnim osnovnim patentom“ v smislu te določbe, ni potrebno, da bi bila učinkovina v zahtevkih tega patenta navedena s strukturno formulo. Kadar je ta učinkovina v zahtevkih patenta, ki ga je podelil Evropski patentni urad, zajeta s funkcijskim opisom, ta člen 3(a) načeloma ne nasprotuje podelitvi dodatnega varstvenega certifikata za to učinkovino, vendar pod pogojem, da je na podlagi takih zahtevkov, kot se razlagajo zlasti ob upoštevanju opisa izuma, kot to določata člen 69 Konvencije o podeljevanju evropskih patentov in protokol o njegovi razlagi, mogoče sklepati, da se ti zahtevki implicitno, vendar nujno nanašajo na zadevno učinkovino, in sicer specifično, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

V zvezi z zahtevami iz Konvencije o podeljevanju evropskih patentov pa Sodišče nikakor ni pristojno za razlago določb te konvencije, saj v nasprotju z državami članicami Unija k njej ni pristopila. Zato Sodišče predložitvenemu sodišču ne more podati drugih smernic glede načina, na kateri mora ugotavljati obseg zahtevkov patenta, ki ga je podelil Evropski patentni urad.

(Glej točki 40 in 44 ter izrek.)
Poleg tega, v zvezi s členom 106 PDEU, iz dejstva, da so bile naloge, ki so povezane s certificiranjem, zaupane vsem organizmom za izdajanje certifikatov in samo njim, ni mogoče sklepati, da so jim bile dodeljene posebne ali izključne pravice, če imajo vsi organizmi za izdajanje certifikatov na upoštevnem trgu storitev certificiranja enake pravice in pristojnosti, tako da nobeno od podjetij, ki deluje na tem trgu, nima konkurenčne prednosti na škodo drugih podjetij, ki opravljajo enake storitve, in če izdaja pooblastila za ustanovitev novega organizma za izdajanje certifikatov ni pridržana omejenemu krogu podjetij, temveč se izda vsakemu subjektu, ki izpolni pogoje, navedene v nacionalni ureditvi.

Na eni strani taka ureditev ne krši členov 101 PDEU ali 102 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU, če ne predpisuje ali spodbuja sklepanja sporazumov, ki so v nasprotju s členom 101 PDEU in ne krepi učinkov takih sporazumov, če država članica svojim predpisom ne odvzame narave državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejem odločitev, s katerimi se posega v gospodarsko sfero, na zasebne subjekte in če ne predpiše ali spodbuja zlorabe prevladujočega položaja.

Izjema iz člena 51 PDEU je omejena le na dejavnosti, ki so same po sebi v neposredni in posebni povezavi z izvajanjem javne oblasti.

Odločitev, ali bo tehnični pregled potrjen ali ne, ki v bistvu vsebuje le ugotovitev o rezultatih tehničnega preizkusa, ne spada na področje uporabe te izjeme, saj, prvič, to ni samostojno odločanje, ki je značilno za izvrševanje pristojnosti javne oblasti, in, drugič, se ta odločitev sprejme v okviru neposrednega državnega nadzora. Poleg tega pomožne in pripravljalne vloge, ki je bila na zasebne organe prenesena glede na nadzorni organ oblasti, ni mogoče šteti za neposredno in posebno sodelovanje pri izvajanju javne oblasti v smislu člena 51 PDEU.

Zato v področje uporabe te določbe ne spada preverjanje, v celoti urejeno z nacionalnimi predpisi, tehnične in finančne zmogljivosti podjetij, ki so v postopku certificiranja, resničnosti in vsebine izjav, dokazil in dokumentov, ki jih predložijo osebe, ki želijo pridobiti certifikat, in nadaljnje izpolnjevanje pogojev, ki se nanašajo na osebni položaj kandidata ali ponudnika, ker se to preverjanje opravlja pod neposrednim državnim nadzorom, njegov namen pa je pomagati naročnikom na področju javnih naročil gradenj pri opravljanju njihove naloge, tako da se slednjim omogoči, da to nalogo opravijo na podlagi točnega in podrobnega poznavanja tehnične in finančne zmogljivosti ponudnikov.

(Glej točke 51, 53 in 54.)
Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki lekarnarju, ki ima dovoljenje za opravljanje dejavnosti in je vpisan v lekarniško zbornico, vendar ni lastnik lekarne iz organigrama, v trgovini s parafarmacevtskimi izdelki, katere lastnik je, ne dovoljuje maloprodaje zdravil na recept, ki jih ne plača nacionalna zdravstvena služba, ampak jih v celoti plača kupec.

Taka nacionalna zakonodaja, s katero je določeno, da zdravila na recept, vključno s tistimi, ki jih ne plača nacionalna zdravstvena služba in jih v celoti plača kupec, lahko prodajajo le lekarne, glede ustanavljanja katerih velja sistem načrtovanja, je namreč primerna za uresničitev cilja zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili in torej za varovanje javnega zdravja. Taka zakonodaja ne presega tistega, kar je nujno potrebno za dosego cilja zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili, ker bistveno zmanjšuje nevarnost pomanjkanja lekarn.

(Glej točke 55, 63 in 66 ter izrek.)