ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Oseba BX je za pridobitev uradnega mnenja, navedenega v členu 28(a) meril uspešnosti, ki je nujni pogoj za organizacijo in opravljanje dejavnosti javne službe iz postopka v glavni stvari, od svojega delodajalca prejela navodilo, naj se udeleži 160-urnega poklicnega usposabljanja. To usposabljanje je bilo opravljeno marca in aprila 2017 na podlagi pogodbe o poklicnem usposabljanju, ki jo je uprava občine D. podpisala s podjetjem za poklicno usposabljanje in v kateri je bila oseba BX končni prejemnik. Navedeno usposabljanje je potekalo v prostorih tega podjetja, od ponedeljka do petka od 15. do 20. ure, ob sobotah od 13. do 18. ure in ob nedeljah od 13. do 19. ure. Nazadnje, oseba BX se je od vseh ur usposabljanja 124 ur udeležila izven rednega delovnega časa.
41

Vendar bo moralo navedeno sodišče preveriti tudi, ali lahko posebni zaposlitveni centri v okviru socialne pobude, kot je španska vlada v bistvu navedla v pisnem stališču, zaradi svojih značilnosti učinkoviteje uresničujejo cilj socialne vključitve, ki se uresničuje s členom 20(1) Direktive 2014/24, kar bi lahko objektivno upravičilo različno obravnavanje v primerjavi s posebnimi zaposlitveni centri v okviru podjetniške pobude. V zvezi s tem ta vlada pojasnjuje, da je posebnim zaposlitvenim centrom v okviru socialne pobude najpomembnejša družbena, in ne gospodarska vrednost, ker, prvič, nimajo pridobitnega namena in ves svoj dobiček ponovno vlagajo v svoje socialne cilje, drugič, ker je za te centre značilno, da se pri njihovem upravljanju uporabljata demokratično načelo in načelo participacije, ter tretjič, ker ti centri s tem dosežejo, da ima njihova dejavnost večji socialni učinek, tako da zagotavljajo bolj kakovostna delovna mesta in boljše možnosti za družbeno in poklicno vključevanje ter ponovno vključevanje invalidnih in prikrajšanih oseb.
11

Člen 4 SID iz leta 2004, naslovljen „Začetek in vodenje upravnih preiskav“, določa: „1. Upravno preiskavo začne generalni direktor za kadrovske in upravne zadeve na lastno pobudo ali na zahtevo generalnega direktorja ali vodje službe v soglasju z generalnim sekretarjem. […] 3. S sklepom o začetku upravne preiskave se določi direktor urada IDOC ali drug uradnik [kot oseba, odgovorna] za preiskavo, opredelita se predmet in obseg preiskave ter se od uradnikov, odgovornih za preiskavo, zahteva, da na podlagi posebnih dejstev in okoliščin ugotovijo odgovornosti v zadevi, po potrebi individualno odgovornost uradnikov, [ki jih zadeva preiskava]. 4. Kadar koli se v upravni preiskavi razkrije možna osebna vpletenost uradnika, se pod pogojem, da to ne škoduje preiskavi, zadevna oseba o tem hitro obvesti. V nobenem primeru se po končani preiskavi ne smejo pripraviti sklepne ugotovitve, v katerih je z imenom naveden uradnik, če ta ni imel možnosti izraziti svojega mnenja glede vseh dejstev, ki se nanašajo nanj. To mnenje se navede v sklepnih ugotovitvah. […] 5. Urad IDOC predloži poročilo o preiskavi generalnemu direktorju za kadrovske in upravne zadeve […]. V tem poročilu se navedejo dejstva in okoliščine primera; v njem se navede, ali so bila upoštevana pravila in postopki, ki se uporabljajo v takih primerih, ter opredelijo morebitne individualne odgovornosti ob upoštevanju obteževalnih ali olajševalnih okoliščin. Poročilu se priložijo kopije vseh upoštevnih dokumentov in zapisniki zaslišanj. 6. Generalni direktor za kadrovske in upravne zadeve [zadevnega uradnika] obvesti o zaključku preiskave ter mu predloži sklepne ugotovitve poročila o preiskavi in, na zahtevo, vse dokumente, ki so neposredno povezani z obtožbami proti njemu, ob upoštevanju varovanja legitimnih interesov tretjih strank. 7. Generalni direktor za kadrovske in upravne zadeve lahko po tem, ko prejme poročilo o preiskavi urada OLAF, po potrebi od urada OLAF zahteva dopolnitev poročila, se odloči, da sam začne upravno preiskavo, takoj začne disciplinski postopek ali pa zadevo zaključi brez disciplinskih posledic.“
17

Družba Computer Associates je 25. marca 2013 sklenila pogodbo z družbo The Software Incubator. V skladu s točko 2.1 te pogodbe je družba The Software Incubator delovala za račun družbe Computer Associates, da bi v Združenem kraljestvu in na Irskem iskala potencialne stranke zaradi „promoviranja, trženja in prodaje [zadevne programske opreme]“. V skladu z navedeno pogodbo so bile obveznosti družbe The Software Incubator omejene na promocijo in trženje te programske opreme. Družba The Software Incubator ni imela pooblastila za prenos lastninske pravice na navedeni programski opremi.
36

V obravnavanem primeru je treba poudariti, da sta bili razlaga člena 10 Priloge IX h Kadrovskim predpisom in uporaba tega člena v okviru škode, povzročene Uniji, ki je bila že povrnjena, že predmet razprave pred Splošnim sodiščem v okviru postopka na prvi stopnji. Namen trditev DK, ki se nanašajo na kršitev načela enakega obravnavanja, pa je izpodbijati analizo Splošnega sodišča v zvezi s prvim delom prvega tožbenega razloga, uveljavljanega pred njim. V okviru te analize je to sodišče v točkah od 38 do 41 izpodbijane sodbe poudarilo, da je treba napake, ki so jih storili uradniki Unije, obravnavati različno glede na obseg povzročene škode, pri čemer je menilo, da dejstvo, da je bila ta škoda v celoti ali delno že povrnjena, za namene te določbe ne vpliva na določitev teže storjene napake. Te trditve so namenjene temu, da se podrobno izpodbija to, kako je Splošno sodišče razlagalo in uporabilo to določbo, in ne pomeni novega razloga, katerega navajanje v fazi pritožbe je prepovedano (glej po analogiji sodbi z dne 18. januarja 2007, junija 2007, PKK in KNK/Svet, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, točka 63, in z dne 19. decembra 2019, HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, točka 28).
16

First-tier Tribunal (Tax Chamber) (sodišče prve stopnje (oddelek za davčne spore), Združeno kraljestvo) je tožbi, ki jo je oseba WR vložila zoper sporno odločbo o odmeri in to globo, ugodilo. To sodišče je razsodilo, da oseba WR, čeprav je vedela, da gre za trošarinsko blago, ni sostorilka pri poskusu tihotapljenja tega blaga. Ker ta oseba nima dostopa do EMCS, ni mogla nikakor preveriti, ali je bila ARO na tovornem listu CMR že uporabljena. Poleg tega ni v dokumentaciji, ki jo je imela, nič vzbujalo dvoma o tem. Oseba WR tudi ni bila lastnica težkega tovornega vozila in ni imela nobene pravice ali interesa v zvezi z zadevnim blagom, saj je bil njen edini cilj prevzeti in dostaviti to blago v skladu s prejetimi navodili v zameno za plačilo. Ob zasegu blaga naj bi nadzor nad njim dejansko in pravno imele le osebe, ki so organizirale poskus tihotapljenja. Navedeno sodišče je ugotovilo tudi, da je oseba WR o tem zasegu obvestila osebo, ki jo je pooblastila za prevoz zadevnega blaga, da istovetnost oseb, ki so organizirale poskus tihotapljenja, ni bila ugotovljena ter da davčna in carinska uprava ni poskušala ugotoviti identitete teh oseb niti identitete lastnika težkega tovornega vozila.
Člen 50 Vw 2000 določa:

„1. Uradniki, odgovorni za varovanje meja in kontrolo tujcev, so bodisi zaradi dejstev in okoliščin, na podlagi katerih se v skladu z objektivnimi merili razumno domneva, da je prebivanje nezakonito, bodisi v okviru boja proti nezakonitemu prebivanju po prehodu meje pooblaščeni, da ustavijo osebe, da preverijo njihovo identiteto, državljanstvo in pogoje njihovega prebivanja. Vsaka oseba, ki zatrjuje, da ima nizozemsko državljanstvo, ne da bi ga lahko dokazala, je lahko predmet prisilnih ukrepov iz odstavkov 2 in 5. V splošnem odloku so določeni dokumenti, ki jih mora imeti tuji državljan, da se preverijo njegova identiteta, državljanstvo in pogoji njegovega prebivanja.

[…]

3. Če je mogoče takoj preveriti identiteto zadevne osebe in če se izkaže, da nima pravice do zakonitega prebivanja ali če se takoj ne izkaže, da ima pravico do zakonitega prebivanja, je lahko premeščena na kraj, predviden za zaslišanje. Tam je lahko pridržana največ šest ur, pri čemer se ne upošteva obdobje od polnoči do devete ure zjutraj.

[…]“
Člen 39, od (1) do (3), Akta o pristopu določa:

„1. Če na podlagi stalnega spremljanja Komisije glede obveznosti, ki sta jih prevzeli Bolgarija in Romunija v okviru pristopnih pogajanj, in zlasti na podlagi poročil Komisije o spremljanju obstajajo jasni dokazi, da je stanje pripravljenosti za sprejem in izvajanje pravnega reda EU v Bolgariji in Romuniji tako, da obstaja resna nevarnost, da je katera koli izmed teh dveh držav na številnih pomembnih področjih očitno nepripravljena za soočenje s pogoji članstva do dne pristopa 1. januarja 2007, lahko Svet soglasno in na priporočilo Komisije odloči, da se datum pristopa te države odloži za eno leto, na 1. januar 2008.

2. Ne glede na odstavek 1 lahko Svet na priporočilo Komisije s kvalificirano večino sprejme odločitev iz odstavka 1 glede Romunije, če so bile ugotovljene hujše pomanjkljivosti pri izpolnjevanju ene ali več obveznosti in pogojev, navedenih v točki I Priloge IX, s strani Romunije.

3. Ne glede na odstavek 1 in brez poseganja v člen 37 lahko Svet na priporočilo Komisije in po podrobni oceni napredka Romunije na področju politike konkurence, ki bo opravljena jeseni leta 2005, s kvalificirano večino sprejme odločitev iz odstavka 1 glede Romunije, če so bile ugotovljene hujše pomanjkljivosti pri izpolnjevanju obveznosti iz Evropskega sporazuma ali pri izpolnjevanju ene ali več obveznosti in pogojev, navedenih v točke II Priloge IX, s strani Romunije.“
13

Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (zakon o prebivanju, delu in vključevanju tujcev na zveznem ozemlju) (BGBl. 2008 I, str. 162) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: AufenthG), vsebuje člen 11, naslovljen „Prepoved vstopa in prebivanja“, ki določa: „1. Tujec, ki je bil izgnan, vrnjen ali odstranjen, nima pravice niti do ponovnega vstopa na zvezno ozemlje niti do prebivanja na njem ter mu ni mogoče izdati dovoljenja za prebivanje, tudi če bi bil do tega upravičen na podlagi tega zakona (prepoved vstopa in prebivanja). 2. Trajanje prepovedi vstopa in prebivanja se določi po uradni dolžnosti. Ta rok začne teči s tujčevim odhodom. V primeru izgona se trajanje prepovedi določi hkrati s sprejetjem odredbe o izgonu. V drugih primerih se določi hkrati z izrekom odredbe o zapustitvi ozemlja z grožnjo odstranitve in najpozneje med odstranitvijo oziroma vrnitvijo. Da bi se preprečila grožnja javni varnosti in javnemu redu, je lahko za ta rok določen zlasti pogoj v zvezi z neobstojem kazenskih sankcij in uporabe drog ali trgovanja z njimi. Če ta pogoj ob izteku roka ni izpolnjen, se uporabi daljši rok, ki se določi po uradni dolžnosti hkrati z rokom iz petega stavka. 3. Trajanje prepovedi vstopa in prebivanja se določi po prosti presoji. Prepoved lahko velja več kot pet let le, če je bil tujec izgnan zaradi kazenske obsodbe ali če pomeni resno grožnjo javnemu redu in javni varnosti. Trajanje prepovedi ne sme biti daljše od desetih let. […]“
39

Čeprav člen 27(1) Uredbe Dublin III in uvodna izjava 19 te uredbe v zvezi s tem prispevata k opredelitvi predmeta tega pravnega sredstva in določata, da mora biti mogoče to pravno sredstvo vložiti pri sodišču, pa člen 27, od (2) do (6), te uredbe vsebuje le pojasnila glede roka, v katerem mora biti mogoče vložiti navedeno pravno sredstvo, glede pogojev za odlog izvršitve odločbe o predaji v primeru vložitve takega pravnega sredstva in glede pravne pomoči, do katere mora biti upravičena zadevna oseba.
14

Člen 33c zakona o davku na dohodek, naslovljen „Dividende, ki jih izplača tuj pravni subjekt“, določa: „Dividende, ki jih izplača tuj pravni subjekt, so v skladu s podrobnimi pravili iz členov 33a in 33b tega zakona obdavčljivi dohodki, če je zadevni pravni subjekt družba v smislu člena 2 [Direktive Sveta 2011/96/EU z dne 30. novembra 2011 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL 2011, L 345, str. 8), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2014/86/EU z dne 8. julija 2014 (UL 2014, L 219, str. 40)] […]. Dividende, ki jih izplača tuj pravni subjekt, ki ni naveden v prvem odstavku zgoraj, so v skladu s podrobnimi pravili iz členov 33a in 33b obdavčljivi dohodki, če je zadevni pravni subjekt – brez možnosti izbire in oprostitve – dolžan od dohodkov, ki jih je ustvaril in ki so bili predmet razdelitve dividend, plačati davek po minimalni stopnji 10 % in: 1. ima ta pravni subjekt v skladu z davčno zakonodajo države članice EGP sedež v tej državi in nima sedeža v skladu s sporazumom o izogibanju dvojnega obdavčevanja v tretji državi zunaj EGP; ali 2. velja med državo sedeža pravnega subjekta in Republiko Finsko v zadevnem davčnem letu sporazum o izogibanju dvojne obdavčitve, ki se uporablja za dividende, ki jih je razdelil ta pravni subjekt. Dividende, ki jih izplača tuj pravni subjekt, ki ni naveden v prvem in drugem odstavku tega člena, so v celoti obdavčljivi dohodki iz zaposlitve. […]“
70

Med preiskavo pred posredovanjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah je Komisija od pritožnice zahtevala, naj ji pošlje podatke, potrebne za izračun stroškov v zvezi z dodatnimi vložki, ki so potrebni za spremembo veleprodajnih storitev v maloprodajne. Pritožnica je v odgovor Komisiji poslala preglednice z izračuni stroškov za leta od 2003 do 2010, ki so temeljili na podatkih UČN. Stroški, navedeni v teh preglednicah, so bili torej izračunani na podlagi preteklih stroškov, ki so v celoti ločeni in različni od DPIS. Komisija je zato od pritožnice zahtevala, naj ji predloži podatke o donosnosti za širokopasovne storitve, na novo izračunane po metodologiji, ki temelji na DPIS. Ker je pritožnica odgovorila, da izračunov donosnosti za širokopasovne storitve ne dela po metodologiji DPIS, je Komisija v fazi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah za oceno cenovnih škarij, ki jih je izvajala pritožnica, uporabila podatke UČN, ki jih je imela na voljo. Komisija je namreč ugotovila, da so, ker ni podatkov o DPIS, podatki UČN najboljši razpoložljivi vir za to oceno. Na podlagi teh podatkov je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ugotovila, da bi konkurent, ki bi bil enako učinkovit kot pritožnica in ki bi imel dostop do njene krajevne zanke, imel velike negativne marže, če bi poskusil posnemati maloprodajni portfelj pritožnice v letih od 2005 do 2010. Pritožnica je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah predložila nove podatke za oceno stroškov za obdobje med letoma 2005 in 2010. Ti podatki so temeljili na podatkih iz leta 2011. Pritožnica je v tem odgovoru zlasti trdila, da bi bilo treba pri izračunu DPIS na eni strani ponovno oceniti njena sredstva in na drugi strani upoštevati neučinkovitost njenega omrežja za širokopasovno ponudbo, tako da bi se opravile prilagoditve, imenovane „optimizacijske“, in sicer, prvič, nadomestitev obstoječih sredstev z njihovimi sodobnimi, učinkovitejšimi in cenejšimi ustrezniki, drugič, ohranitev, kolikor je mogoče, tehnološke koherentnosti in, tretjič, znižanje sredstev na podlagi dejanske zmogljivosti namesto inštalirane zmogljivosti (v nadaljevanju skupaj: optimizacijske prilagoditve). Komisija je v izpodbijanem sklepu privolila, da v svojo analizo cenovnih škarij vključi zlasti ponovno oceno sredstev pritožnice, optimizacijske prilagoditve pa je zavrnila. Zato je Komisija v spornem sklepu in v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah prišla do drugačnih rezultatov glede velikosti cenovnih škarij pritožnice.
88

Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na peto, šesto in sedmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 132(1)(g) Direktive o DDV razlagati tako, da, prvič, storitve, ki se opravljajo za poslovno nesposobne polnoletne osebe in katerih namen je te osebe varovati pri sklepanju civilnopravnih poslov, pomenijo „storitve, ki so tesno povezane s socialnim skrbstvom in socialnovarstvenim delom“, in drugič, da ni izključeno, da se odvetnik, ki zagotavlja take storitve, v okviru dejavnosti, ki jih opravlja, in v mejah navedenih storitev lahko priznava kot organizacija socialnega pomena, pri čemer pa je pravosodni organ tako priznanje zavezan odobriti le, če je zadevna država članica pri zavrnitvi tega priznanja prekoračila polje proste presoje, ki ga ima v zvezi s tem.
42

Najprej je treba poudariti, da možnost, da osebe s stalnim prebivališčem v Uniji ali EGP na podlagi člena 72(9) in (10) CIRS izberejo sistem obdavčitve, podoben tistemu, ki se uporablja za portugalske rezidente, in so tako upravičene do 50‑odstotne olajšave, določene v členu 43(2) tega zakonika, davčnemu zavezancu nerezidentu, kot je oseba MK, omogoča izbiro med diskriminatornim davčnim sistemom, to je tistim iz člena 72(1) CIRS, in davčnim sistemom, ki ne bi bil diskriminatoren.
108

V obravnavani zadevi ob upoštevanju zlasti okoliščine, da ničnostna tožba, ki jo je FCB vložil v zadevi T‑865/16, temelji na razlogih, ki so bili predmet kontradiktorne razprave pred Splošnim sodiščem in katerih preučitev ne potrebuje sprejetja nobenega dodatnega ukrepa procesnega vodstva ali dodatne preučitve spisa, Sodišče meni, da stanje postopka dovoljuje odločanje o tožbi in da je treba o njej dokončno odločiti (glej po analogiji sodbo z dne 8. septembra 2020, Komisija in Svet/Carreras Sequeros in drugi, C‑119/19 P in C‑126/19 P, EU:C:2020:676, točka 130), v okviru spora, ki mu je predložen (glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2008, Chronopost in La Poste/UFEX in drugi, C‑341/06 P in C‑342/06 P, EU:C:2008:375, točka 134).
36

Vendar, čeprav se postavljeni vprašanji nanašata na člena 47 in 48 Listine, ki določata zlasti pravico do pravičnega sojenja in domnevo nedolžnosti, se predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša tudi na pravice, ki so zagotovljene s členom 6 EKČP. Čeprav slednja konvencija ni pravni instrument, formalno vključen v pravni red Unije, saj Unija ni pristopila k njej, je treba vseeno opozoriti, da so temeljne pravice, ki so priznane z EKČP, kot splošna načela del prava Unije, kot to potrjuje člen 6(3) PEU. Poleg tega je namen člena 52(3) Listine, ki določa, da imajo pravice iz Listine, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, enako vsebino in obseg kot pravice, ki jih določa navedena konvencija, zagotoviti potrebno usklajenost med temi posameznimi pravicami, ne da bi to posegalo v avtonomijo prava Unije in Sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2018, Garlsson Real Estate in drugi, C‑537/16, EU:C:2018:193, točki 24 in 25).
Člen 12(3) Direktive Sveta z dne 15. marca 1976 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev, ki izhajajo iz poslovanja, ki je del sistema financiranja Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, ter iz prelevmanov in carin (76/308/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/44/ES z dne 15. junija 2001, v povezavi s členom 20 Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108/EGS z dne 14. decembra 1992, je treba razlagati tako, da lahko v okviru postopka za izpodbijanje, ki se nanaša na izvršilne ukrepe, sprejete v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, pristojni organ te države članice zavrne ugoditev zaprosilu za izterjavo trošarin, ki so ga pristojni organi druge države članice vložili v zvezi s proizvodi, nepravilno odpremljenimi iz režima odloga plačila trošarine v smislu člena 6(1) Direktive 92/12, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108, če to zaprosilo temelji na dejstvih, ki se nanašajo na iste izvozne transakcije, ki so že predmet izterjave trošarin v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ.
49

Ne glede na konkretna pravila uporabe člena 57(6) Direktive 2014/24 je v tej določbi namreč v smislu sodne prakse, navedene v točki 46 te sodbe, dovolj natančno in brezpogojno navedeno, da zadevni gospodarski subjekt ne more biti izključen iz postopka javnega naročanja, če v skladu z zahtevami javnega naročnika dokaže, da je s sprejetimi popravnimi ukrepi ponovno vzpostavljena njegova zanesljivost, kljub obstoju razloga za izključitev, ki se nanaša nanj. Zato člen 57(6) te direktive temu gospodarskemu subjektu zagotavlja minimalno varstvo, ne glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice pri določitvi postopkovnih pogojev te določbe (glej v tem smislu sodbi z dne 14. julija 1994, Faccini Dori, C‑91/92, EU:C:1994:292, točka 17, in z dne 5. oktobra 2004, Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 105). Zato mora to veljati toliko bolj, ker člen 57(6) navedene direktive, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 102 sklepnih predlogov, določa temeljne elemente sistema popravnih ukrepov in pravico gospodarskega subjekta, pri čemer so v njem navedeni minimalni elementi, ki jih je treba dokazati, in merila presoje, ki jih je treba spoštovati.
51

V takem položaju in da bi se spoštovalo načelo davčne nevtralnosti, je organizacija za kolektivno upravljanje, davčna zavezanka, dolžna končnemu uporabniku v svojem imenu izdati račun, na katerem so zaračunana nadomestila, ki jih zadnjenavedeni dolguje tej organizaciji, skupaj z DDV. Dalje, imetniki avtorskih pravic so po prejetju nadomestil, ki jih prenese ta organizacija, dolžni, če so davčni zavezanci, izdati račun, naslovljen na navedeno organizacijo, na katerem so navedena prejeta nadomestila in DDV, za katerega plačilo so zavezani.
52

Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 15 in 31 Direktive 2004/38, člena 41 in 47 Listine ter načeli primarnosti in polnega učinka razlagati tako, da morajo sodišča države članice gostiteljice v okviru preučitve pravnega sredstva zoper odločbo, s katero je bila iskalcu zaposlitve zavrnjena podelitev pravice do prebivanja za več kot tri mesece, opraviti nadzor v okviru neomejene sodne pristojnosti in upoštevati elemente, ki so nastali po sprejetju navedene odločbe, kadar bi ti elementi lahko spremenili položaj tega iskalca zaposlitve in upravičevali priznanje navedene pravice do prebivanja.
51

Poleg tega je namen Direktive 2005/85, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 6 in njenega člena 1, določiti minimalne standarde glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, da bi se med drugim omejilo sekundarno gibanje prosilcev za azil med državami članicami v primerih, v katerih takšno gibanje povzročajo razlike med pravnimi okviri teh držav članic. Sodišče je v zvezi z Uredbo Dublin III razsodilo, da je njen namen prav preprečiti taka gibanja z vzpostavitvijo enotnih mehanizmov in meril za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito

(glej v tem smislu sodbo z dne 2. aprila 2019, H. in R., C‑582/17 in C‑583/17, EU:C:2019:280, točka 77 in navedena sodna praksa).