ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Prav tako ni upoštevno, da naj bi bile zadevne zgradbe namenjene dejavnostim družbe, ki prireja sejme, ki naj bi jih dejansko uporabljala in za to nakazovala mesečno protiplačilo.

Enako podnajemna pogodba ne ovrže prejšnje ugotovitve, ker se nanaša samo na razmerja med družbo, ki prireja sejme, in mestom ter nikakor ne vpliva na pogodbena razmerja med mestom in investicijsko družbo niti na medsebojne obveznosti, ki sta jih sprejela.

Ugotovitev, da med družbo ki prireja sejme in investicijsko družbo ni nobenega pogodbenega razmerja, ni omajana zaradi obstoja pogodbe o prodaji zemljišča prve družbe drugi, na katerem so bile zgrajene zadevne zgradbe.

V položaju, v katerem mesto in zasebna investicijska družba skleneta pogodbo, s katero mesto pri družbi najame sejemske dvorane, ki naj jih ta družba zgradi, in v katerem te dvorane mesto odda v podnajem družbi zasebnega prava, ki prireja sejme, funkcionalna razlaga zadevnega dejanja ne more izpodbiti ugotovitve, da je na podlagi glavne pogodbe mesto, ki je kot lokalni organ naročnik v smislu člena 1(b) Direktive 93/37 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje, edini sopogodbenik omenjene družbe zasebnega prava.

Kot javno naročilo gradenj v smislu člena 1(a) Direktive 93/37 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje je treba opredeliti pogodbo, ki je formalno opredeljena kot „najemna pogodba“, ki je sklenjena med mestom in investicijsko družbo zasebnega prava, s katero prvo od druge najame sejemske dvorane, ki naj jih druga zgradi skladno z natančnimi specifikacijami zadevnih gradenj, ki jih naloži mesto, če je primarni cilj pogodbe zgraditev zadevnih sejemskih dvoran in so navedene dvorane „gradnja“ v smislu člena 1(c) te direktive. Takšno naročilo je treba oddati po pravilih iz členov 7(4) in 11 te direktive.

Opredelitev pojma „javno naročilo gradenj“ iz člena 1(a) Direktive 93/37 namreč vključuje vsa dejanja, pri katerih je med naročnikom in izvajalcem sklenjena odplačna pogodba – ne glede na njeno formalno opredelitev – katere predmet je izvedba „gradnje“ v smislu člena 1(c) te direktive s strani izvajalca. Bistveno merilo pri tem je, da je ta gradnja izvedena v skladu z zahtevami naročnika, pri čemer uporabljena sredstva za to izvedbo niso pomembna. Kadar pogodba hkrati vsebuje elemente, ki se nanašajo na javno naročilo gradenj, in elemente, ki se nanašajo na neko drugo vrsto javnega naročila, se uporabijo pravila Skupnosti glede na glavni predmet pogodbe.

(Glej točke od 54 do 57, 59 in 63.)
Naloga Komisije je, da opredeli in izvaja konkurenčno politiko Skupnosti, in za to ima v okviru obravnavanja pri njej vloženih pritožb pooblastilo za odločanje po prostem preudarku. Tako se lahko, kadar določa prednostni vrstni red za obravnavo pritožb, ki so ji predložene, upravičeno sklicuje na interes Skupnosti. V tem okviru je dolžna v vsaki zadevi presoditi težo navedenih kršitev konkurence in trajnost njihovih posledic. Ta obveznost med drugim pomeni, da upošteva trajanje in obseg prijavljenih kršitev ter njihov vpliv na položaj konkurence v Evropski skupnosti.

Zato bo pritožbo glede kršitve členov 81 ES in 82 ES, če se ugotovi obstoj vpliva na trgovino znotraj Skupnosti, prej obravnavala Komisija kot pa nacionalni organi za konkurenco, če obstaja zadosten interes Skupnosti. Tako bi lahko bilo zlasti, če bi zaradi prijavljene kršitve lahko nastale večje motnje v delovanju skupnega trga.

(Glej točke 31, 53 in 54.)
1.

Portugalska republika s tem, da aglomeracij Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa do Varzim/Vila do Conde in Santa Cita ni opremila s kanalizacijskimi sistemi v skladu s členom 3 Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne odpadne vode, in s tem, da za komunalno odpadno vodo iz aglomeracij Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lizbona, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira in Vila Real de Santo António ni uporabila sekundarnega postopka čiščenja ali primerljivega postopka v skladu s členom 4 iste direktive, ni izpolnila obveznosti iz členov 3 in 4 te direktive.
Sistem, ki ga uvaja člen 17 Direktive 86/653 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih, ki velja še zlasti glede zaščite trgovskega zastopnika po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju, je obvezen. Tako glede nadomestila zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju lahko države članice izvajajo svojo diskrecijsko pravico glede načina izračuna tega nadomestila le v okviru, ki ga natančno določata člena 17 in 18 te direktive. Postopek sistema, določenega v členu 17 Direktive, se deli na tri faze. Cilj prve od teh faz je, najprej, v skladu z določbami člena 17(2)(a), prva alinea, te direktive kvantificirati prednosti, ki jih naročitelj uživa iz poslov s strankami, ki jih je pridobil trgovski zastopnik. Cilj druge faze je v skladu z drugo alineo te določbe preveriti, ali je znesek, določen na podlagi zgoraj navedenih meril, ustrezen, in sicer ob upoštevanju vseh okoliščin tega primera in še zlasti provizije, za katero je prikrajšan trgovski zastopnik. Nazadnje, v tretji fazi, se znesek nadomestila določi glede na zgornjo mejo, določeno v členu 17(2)(b) Direktive; ta se upošteva le, če jo znesek, izračunan v prejšnjih dveh fazah, presega.

(Glej točke od 17 do 19.)
(Glej točke od 56 do 58 in 60 ter točko 1 izreka.)

Čeprav je v členu 7(5) določeno, da nihče ne more imeti več kot eno vozniško dovoljenje Skupnosti, pa ta člen ne nasprotuje temu, da ima državljan države članice še naprej več kot eno veljavno dovoljenje, če je bilo eno od teh dovoljenj izdano v državi članici pred njenim pristopom in takšno dovoljenje ni prenehalo veljati. V takšnem primeru torej navedena določba ob soobstoju dveh veljavnih dovoljenj ne vpliva na veljavnost enega od njiju. Ne določa prednostnega reda uporabe, niti avtomatične izgube prvega dovoljenja, niti neveljavnosti drugega dovoljenja.

Člena 1 ter 8(2) in (4) Direktive 91/439 o vozniških dovoljenjih, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, ne nasprotujeta temu, da država članica zavrne priznanje pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država pred pristopom k Evropski uniji, če je bilo to dovoljenje izdano pred vozniškim dovoljenjem, ki ga je izdala prva država članica, v kateri je bilo to drugo dovoljenje imetniku odvzeto zaradi nesposobnosti za vožnjo. Dejstvo, da se ta zavrnitev zgodi po obdobju prepovedi zaprositi za novo vozniško dovoljenje, ki je bilo določeno hkrati z navedenim odvzemom, v zvezi s tem ni upoštevno.

Varnost cestnega prometa bi bila namreč ogrožena, če bi se lahko nacionalni ukrep odvzema obšel z možnostjo sklicevanja na vozniško dovoljenje, ki je bilo izdano pred dovoljenjem, odvzetim zaradi nesposobnosti za vožnjo, ne da bi se ugotovilo, ali je oseba s tem starim dovoljenjem, ko se nanj sklicuje, sposobna za vožnjo v skladu z Direktivo 91/439.

Poleg tega bi bilo protislovno naložiti državi članici, da mora priznati pravico do vožnje na podlagi vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica pred vozniškim dovoljenjem, ki ga je izdala prva država članica, če je bilo zadnje vozniško dovoljenje odvzeto zaradi nesposobnosti imetnika za vožnjo. Če ima namreč državljan države članice le eno vozniško dovoljenje, izdano v drugi državi članici, lahko prva država članica na podlagi člena 8(2) Direktive 91/439 zanj uporabi svoje določbe o odvzemu, na primer zaradi nesposobnosti za vožnjo.

(Glej točke od 96 do 98 ter točko 2 izreka.)
V zvezi z ugodnostmi, ki so bile zaradi nepravilnosti, storjenih pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, neupravičeno prejete iz proračuna Skupnosti, je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Skupnosti s sprejetjem člena 3(1) te uredbe in brez poseganja v člen 3(3) opredelil splošno pravilo o zastaranju, s katerim je samovoljno skrajšal rok, v katerem morajo ali bi morali organi držav članic, ki delujejo v imenu in na račun proračuna Skupnosti, izterjati neupravičeno prejete ugodnosti, na štiri leta.

Glede dolgov, nastalih med veljavnostjo nacionalnega pravila o zastaranju, ki še niso zastarali, je treba glede takega dolga zaradi začetka veljavnosti Uredbe št. 2988/95 in na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, te uredbe šteti, da zastara načeloma v roku štirih let, ki začne teči od dne, ko so bile nepravilnosti storjene. V takih okoliščinah je treba na podlagi te določbe načeloma vsak znesek, ki ga zaradi nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95, neupravičeno prejme gospodarski subjekt, šteti za zastaran, če se v štirih letih po storitvi take nepravilnosti ne sprejme akt, ki pretrga zastaranje, vendar ob upoštevanju možnosti, ki jo države članice ohranjajo na podlagi člena 3(3) navedene uredbe, da določijo daljše zastaralne roke.

Zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 se torej uporabi za nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti te uredbe, in začne teči od dneva storitve zadevne nepravilnosti.

(Glej točke 29 in od 31 do 34 ter točko 2 izreka.)
Zadeva C-334/07 P

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Freistaat Sachsen

„Pritožba — Pomoči, ki jih dodelijo države — Predlog sheme pomoči v korist malih in srednje velikih podjetij — Združljivost s skupnim trgom — Merila preučitve državnih pomoči — Časovna veljavnost — Predlog, priglašen pred začetkom veljavnosti Uredbe (ES) št. 70/2001 — Odločba, sprejeta po začetku veljavnosti te uredbe — Legitimno pričakovanje — Pravna varnost — Popolna priglasitev“

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. decembra 2008 I ‐ 9467

Povzetek sodbe

Pomoči, ki jih dodelijo države – Načrt pomoči – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Presoja na datum sprejetja odločbe Komisije

(člen 88(3) ES; Uredba Sveta št. 659/199, člen 4(1) in (5))

Člen 4(1) Uredbe št. 659/1999, ki določa, da mora Komisija pregledati uradno priglasitev predloga pomoči „takoj, ko jo prejme“, tej instituciji nalaga zgolj dolžnost posebne skrbnosti in torej ni pravilo o časovni uporabi meril preučitve združljivosti priglašenih predlogov pomoči s skupnim trgom. Takega pravila prav tako ne bi bilo mogoče izvesti iz člena 4(5), druga poved, te uredbe, ki določa, da rok dveh mesecev, v katerem mora Komisija predhodno preučiti priglasitev, začne teči na dan po prejemu popolne uradne priglasitve.

Nasprotno, na vprašanje, ali gre za državno pomoč v smislu Pogodbe, je treba odgovoriti na podlagi objektivnih dejstev, ki se presojajo na datum, ko Komisija sprejme odločbo. Zato se nadzor sodišča Skupnosti nanaša na presojo položaja, kot jo opravi Komisija na ta dan.

Zato čeprav je uradna priglasitev predlogov pomoči bistvena zahteva za njihov nadzor, pa pomeni zgolj procesno obveznost, ki je namenjena temu, da Komisija lahko zagotovi preventiven in hkrati učinkovit nadzor pomoči, ki jih države članice nameravajo dodeliti podjetjem. Zato se z njo ne more določiti pravne ureditve, ki se uporabi za priglašene pomoči. Tako priglasitev načrtovane pomoči ali sheme pomoči, ki jo opravi država članica, ne ustvari dokončnega pravnega položaja, ki bi privedel do tega, da bi se Komisija izrekla o njihovi združljivosti s skupnim trgom, tako da bi uporabila predpise, ki veljajo na datum te priglasitve. Nasprotno, naloga Komisije je uporabiti predpise, ki veljajo ob njeni odločitvi, saj je treba zakonitost odločbe, ki jo je sprejela v zvezi s tem, presojati samo glede na njih.

Če se je pravna ureditev, med veljavnostjo katere je država članica priglasila načrtovano pomoč, spremenila, preden je Komisija sprejela odločbo, mora Komisija glede odločbe, ki jo mora sprejeti na podlagi novih predpisov, zaprositi zainteresirane stranke, naj izrazijo stališče do združljivosti te pomoči z omenjenimi predpisi. Drugače velja le, če nova pravna ureditev ne vsebuje bistvene spremembe glede na prej veljavno ureditev.

(Glej točke 49, 50, 52, 53 in 56.)
Člen 82 ES je treba razlagati tako, da organizacija za kolektivno upravljanje avtorskih pravic, ki ima prevladujoči položaj na znatnem delu skupnega trga, ne zlorablja tega položaja, če za plačilo za televizijsko predvajanje glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, uporablja za zasebne televizijske postaje tarifo, v skladu s katero zneski licenčnin ustrezajo delu dohodkov teh postaj, če je ta del v celoti sorazmeren ali je lahko sorazmeren s količino dejansko televizijsko predvajanih glasbenih del, zaščitenih z avtorsko pravico, in če ne obstaja druga metoda, s katero je mogoče natančneje opredeliti in količinsko določiti uporabo teh del in publiko, ne da bi se s tem nesorazmerno povečali stroški, nastali z upravljanjem pogodb in nadzorom uporabe navedenih del.

(Glej točko 41 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-1/07

Kazenski postopek

proti

Franku Webru

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Siegen)

„Direktiva 91/439/EGS — Vzajemno priznavanje vozniških dovoljenj — Začasni odvzem vozniškega dovoljenja — Odvzem pravice do vožnje — Veljavnost drugega vozniškega dovoljenja, pridobljenega v drugi državi članici med trajanjem začasnega odvzema“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota, predstavljeni 17. julija 2008 I ‐ 8573

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. novembra 2008 I ‐ 8583

Povzetek sodbe

Promet – Cestni promet – Vozniško dovoljenje – Direktiva 91/439

(Direktiva Sveta 91/439, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, člena 1(2) in 8(2) in (4))

Člena 1(2) in 8(2) in (4) Direktive 91/439 o vozniških dovoljenjih, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica na svojem ozemlju zavrne priznanje pravice do vožnje na podlagi vozniškega dovoljenja, ki ga je druga država članica izdala osebi, za katero na ozemlju prve države članice velja ukrep odvzema pravice do vožnje, tudi če je bil ta ukrep izrečen po izdaji navedenega dovoljenja, če je to pridobljeno med veljavnostjo ukrepa začasnega odvzema vozniškega dovoljenja, izdanega v prvi državi članici, in če sta tako ta zadnji ukrep kot navedeni ukrep odvzema upravičena z razlogi, ki obstajajo na datum izdaje drugega vozniškega dovoljenja.

(Glej točko 41 in izrek.)
Zadeva C-239/07

Postopek ocene ustavnosti,

ki so jo vložili

Julius Sabatauskas in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas)

„Notranji trg z električno energijo — Direktiva 2003/54/ES — Člen 20 — Prenosna in distribucijska omrežja — Dostop tretjih oseb — Obveznosti držav članic — Prost dostop tretjih oseb do prenosnih in distribucijskih omrežij električne energije“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 12. junija 2008 I ‐ 7525

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. oktobra 2008 I ‐ 7539

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Ukrepi za vzpostavitev in delovanje notranjega trga z električno energijo – Direktiva 2003/54 – Dostop tretjih oseb do prenosnih in distribucijskih omrežij električne energije

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/54, člen 20)

Člen 20 Direktive 2003/54 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92 je treba razlagati tako, da določa obveznosti držav članic le glede dostopa tretjih oseb do prenosnih in distribucijskih omrežij električne energije, in ne glede priključitve nanje, ter da ne določa obveznosti, da mora sistem dostopa do omrežij, ki ga morajo uvesti države članice, upravičenemu odjemalcu omogočiti, da prosto izbere vrsto omrežja, na katero se želi priključiti.

Navedeni člen 20 je prav tako treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki predvideva, da je mogoče naprave upravičenega odjemalca priključiti v prenosno omrežje le, če upravljavec distribucijskega omrežja zaradi predpisanih tehničnih ali obratovalnih zahtev zavrne priključitev naprav odjemalca na svoje omrežje, ki so na območju dejavnosti upravljavca, navedenem v njegovem dovoljenju. Nacionalno sodišče pa mora preveriti, ali sta uvedba in uporaba tega sistema med uporabniki omrežij v skladu z objektivnimi in nediskriminatornimi merili.

(Glej točko 49 in izrek.)
Člen 95(5) ES zahteva, da uvedba nacionalnih določb, ki pomenijo odstopanje, temelji na novih znanstvenih spoznanjih o varstvu okolja ali delovnega okolja zaradi problema, ki je specifičen za to državo članico in je posledica sprejetja usklajevalnega ukrepa, in da mora biti Komisija uradno obveščena tako o načrtovanih določbah kot tudi o razlogih za njihovo uvedbo. Ti pogoji so kumulativni in morajo biti torej vsi izpolnjeni, sicer Komisija zavrne nacionalne določbe, ki pomenijo odstopanje.

Komisija ima pri presoji, ali so ti pogoji dejansko izpolnjeni – kar lahko glede na okoliščine primera zahteva zapleteno tehnično oceno – široko diskrecijo. Vendar se izvrševanje te diskrecije ne izogne sodnemu nadzoru. Sodišče Skupnosti mora namreč preveriti skladnost navedenih dokazov glede na dejstva, zanesljivost in doslednost dokazov, pa tudi preizkusiti, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletene situacije, in ali lahko podprejo iz njih izvedene sklepe.

Poleg tega je nadzor nad spoštovanjem jamstev, ki jih v upravnih postopkih dodeljuje pravni red Skupnosti, ko ima institucija Skupnosti široko diskrecijo, temeljnega pomena. Med temi jamstvi so zlasti obveznost pristojne institucije, da skrbno in nepristransko preveri vse upoštevne vidike posameznega primera in obveznost, da svojo odločitev v zadostni meri obrazloži. Nadzor nad spoštovanjem navedenih postopkovnih jamstev je še toliko pomembnejši v okoliščinah postopka, določenega v členu 95(5) ES, ker se načelo kontradiktornosti zanj ne uporablja.

(Glej točke od 52 do 57.)
Ob uporabi člena 7(3) Direktive 96/62 o ocenjevanju in upravljanju kakovosti zunanjega zraka, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1882/2003, imajo države članice – pod nadzorom nacionalnega sodišča – samo obveznost, da v okviru načrta ukrepanja in kratkoročno sprejmejo take ukrepe, ki lahko zmanjšajo nevarnost preseganja mejnih ali alarmnih imisijskih vrednosti za drobne trdne delce PM10 na najmanjšo možno mero, ob upoštevanju dejanskih okoliščin in vseh obstoječih interesov, ter zagotavljajo postopno vračanje na raven pod temi vrednostmi ali pragovi.

(Glej točko 47 in točko 2 izreka.)
Kadar predložitveno sodišča odloča o zahtevi za odpust carinskih dajatev na podlagi člena 239(1) Carinskega zakonika in mora na podlagi tega raziskati dejstva, ki lahko pomenijo posebno situacijo, ki bi lahko izhajala iz okoliščin, pri katerih ne gre niti za malomarnost niti za goljufivo ravnanje uvoznika, je videti vprašanje o pravni ureditvi pojasnjevalnih opomb kombinirane nomenklature iz priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi upoštevno. Iz tega izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje, ki zadeva pravne učinke sprememb omenjenih opomb kombinirane nomenklature, dopustno.

Videokamero je mogoče uvrstiti pod tarifno podštevilko 85254099 kombinirane nomenklature iz priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi le, če je funkcija snemanja slike in zvoka, ki ne izvira iz integrirane kamere ali mikrofona, ampak iz drugih virov (funkcija DV-in), aktivna v trenutku carinjenja ali če bi lahko uporabnik brez posebnih znanj navedeno funkcijo – čeprav proizvajalec ni nameraval poudariti te značilnosti – brez težav aktiviral pozneje, pri čemer se strojna oprema videokamere ne bi spremenila. V primeru naknadnega aktiviranja je prav tako treba, prvič, da videokamera, ko je aktiviranje opravljeno, deluje podobno kot druga videokamera, katere funkcija DV-in je aktivirana v trenutku carinjenja, in, drugič, da gre za samostojno delovanje. Obstoj teh pogojev mora biti mogoče preveriti v trenutku carinjenja. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni. Če ti pogoji niso izpolnjeni, je treba to videokamero uvrstiti pod tarifno podštevilko 85254091 kombinirane nomenklature.

(Glej točke od 25 do 27 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-25/07

Alicja Sosnowska

proti

Dyrektor Izby Skarbowej we Wrocławiu Ośrodek Zamiejscowy w Wałbrzychu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu)

„DDV — Direktivi 67/227/EGS in 77/388/EGS — Nacionalna zakonodaja, ki določa podrobna pravila za vračilo preveč plačanega DDV — Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti — Posebni ukrepi za odstopanje“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 26. februarja 2008 I - 5131

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. julija 2008 I - 5142

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davek – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka

(Direktiva Sveta 77/388, člen 18(4))

Člen 18(4) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih in načelo sorazmernosti nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki zaradi omogočanja nadzora, nujnega za preprečevanje davčnih utaj in izogibanja davkom, določa, da lahko nacionalni davčni urad določeni skupini davčnih zavezancev vrne preveč plačani davek na dodano vrednost v roku od 60 do 180 dni, šteto od dneva, ko je davčni zavezanec vložil napoved davka na dodano vrednost, razen če so ti položili varščino v določenem visokem znesku.

Iz sodne prakse izhaja, da nacionalna zakonodaja, ki določa podrobna pravila za vračilo preveč plačanega davka na dodano vrednost, ki so zaradi domnevne verjetnosti davčnih utaj strožja za eno skupino davčnih zavezancev, pri čemer pa davčni zavezanec nima možnosti dokazati neobstoja davčne utaje ali davčnega izogibanja, da bi bil upravičen do manj strogih pogojev, ni ukrep, ki je sorazmeren s ciljem boja proti davčnim utajam in davčnemu izogibanju, in prekomerno posega v cilje in načela Šeste direktive.

Poleg tega se zdi, da se s tako ureditvijo ne izpolnjuje pogoja, v skladu s katerim se mora vračilo preveč plačanega davka izvesti v razumnem roku. Rok 180 dni za vračilo, ki velja za nove davčne zavezance, to je davčne zavezance, ki dejavnost opravljajo manj kot dvanajst mesecev, je namreč šestkrat daljši od enomesečnega roka za napoved davka in trikrat daljši od roka, ki velja za druge davčne zavezance, ne da bi bila pri tem dokazana nujnost tako različnega obravnavanja zaradi preprečevanja davčnih utaj ali davčnega izogibanja.

Možnost, ki jo imajo novi davčni zavezanci, da lahko položijo varščino, da bi bili upravičeni do običajnega 60-dnevnega roka, ne vpliva na te ugotovitve, če navedena varščina ni sorazmerna s preveč plačanim davkom, ki ga je treba vrniti, niti z ekonomsko velikostjo davčnega zavezanca. Natančneje lahko položitev take varščine povzroči opazno finančno tveganje za podjetja, ki začnejo opravljati dejavnost, in zato morda ne razpolagajo z večjimi sredstvi. Dejansko je posledica obveznosti položitve navedene varščine zaradi možnosti uveljavitve običajnega roka le zamenjava finančnega bremena, ki ga predstavlja zadržanje zneska preveč plačanega davka za 180 dni, z bremenom, ki ga predstavlja zadržanje zneska varščine.

(Glej točke 24, 26, 27, od 29 do 33 in točko 1 izreka.)
3.

Okolje — Čiščenje komunalne odpadne vode — Direktiva 91/271 — Odstopanja (Direktiva Sveta 91/271; Sklep Komisije 2001/720, členi 2, 3 in 5) (Glej točke 41 in od 47 do 56.)