Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja, postavljena v okoliščinah, ki onemogočajo koristen odgovor – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora v postopku v glavni stvari

(člen 234 ES)

2. Približevanje zakonodaj – Revizijski postopki na področju oddaje javnih naročil blaga in gradenj – Direktiva 89/665/EGS – Obveznost držav članic določiti revizijski postopek – Postopek za izdajo začasne odredbe

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18; Direktiva Sveta 89/665, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/50, člena 1(1) in (3), in 2(1) in (6))

3. Približevanje zakonodaj – Revizijski postopki na področju oddaje javnih naročil blaga in gradenj – Direktiva 89/665/EGS – Obveznost držav članic določiti revizijski postopek – Postopek za izdajo začasne odredbe

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18; Direktiva Sveta 89/665, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/50)

4. Pravo Unije – Pravice, podeljene posameznikom – Kršitev države članice – Obveznost povrnitve škode, povzročene posameznikom

Summary

1. Sodišče ne more odločati o vprašanju za predhodno odločanje, ki mu ga je postavilo nacionalno sodišče, če je očitno, da razlaga ali presoja veljavnosti pravila prava Unije, ki jo je zahtevalo nacionalno sodišče, ni v nobeni zvezi z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih ali pravnih elementov, potrebnih za to, da bi dalo koristen odgovor na postavljena vprašanja.

(Glej točko 43.)

2. Člena 1(1) in (3) ter 2(1) in (6) Direktive 89/665/EGS o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/50, ne nasprotujeta ureditvi, v kateri je hitro sprejetje sodne odločbe mogoče doseči samo v enem postopku, za katerega je značilno, da je v osnovi usmerjen v hiter ukrep za vzdrževanje reda, da ni pravice do izmenjave stališč prek odvetnikov, da so dokazna sredstva praviloma le pisna, da se zakonska dokazna pravila ne uporabljajo in da sklep o začasni odredbi ne vodi do dokončne določitve pravnih razmerij in ni del postopka za sprejetje odločitev, s katerimi se dokončno določijo ta razmerja.

V peti uvodni izjavi Direktive 89/665 je navedeno, da je treba kršitve določb prava Unije obravnavati prednostno, ker so postopki oddaje javnih naročil tako kratki.

V navedeni direktivi je zato državam članicam dana diskrecijska pravica pri izbiri postopkovnih jamstev in z njimi povezanih formalnosti.

(Glej točke 51, 57, 59 in 65 ter točko 1 izreka.)

3. Direktivo 89/665 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/50, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da sodnik za izdajo začasne odredbe, zato da lahko sprejme začasen ukrep, razlaga Direktivo 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, to razlago pa pozneje sodnik, ki odloča o glavni stvari, opredeli za napačno.

Po eni strani sodnik za izdajo začasne odredbe odloča v okviru nujnega postopka, v katerem je tako zbiranje dokazov kot preučevanje tožbenih razlogov nujno bolj strnjeno kakor v okviru postopka o glavni stvari. Po drugi strani vloga sodnika za izdajo začasne odredbe drugače od vloge sodnika, ki odloča o glavni stvari, ni dokončno odločiti o predloženih zahtevkih, temveč začasno zavarovati prisotne interese oziroma v obravnavanem primeru vzpostaviti ravnovesje med interesi.

(Glej točki 77 in 80 ter točko 2 izreka.)

4. Oškodovanci imajo glede odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, za katere odgovarja država, pravico do odškodnine, če je namen kršenega pravila prava Unije priznavanje pravic posameznikom, če je kršitev tega pravila dovolj resna in obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem. Ker na tem področju ni ustreznih določb prava Unije, nacionalni pravni sistem vsake države članice – če so ti pogoji izpolnjeni – določi merila, na podlagi katerih je treba ugotoviti in ovrednotiti škodo, povzročeno s kršitvijo prava Unije na področju oddaje javnih naročil, če sta načeli enakovrednosti in učinkovitosti spoštovani.

(Glej točko 92 in točko 3 izreka.)