ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Sodišče Unije tako ugotavlja, da izjem od pravice do dostopa do dokumentov iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 ni mogoče razlagati brez upoštevanja posebnih pravil, s katerimi se ureja dostop do dokumentov in ki so določena z zadevnimi uredbami. Sodišče je v tem smislu poudarilo, da se v postopku izvajanja člena 101 PDEU z nekaterimi določbami Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) in Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81) uporaba dokumentov iz spisa v zvezi z navedenim postopkom ureja restriktivno, saj je določeno, da stranke postopka izvajanja člena 101 PDEU nimajo pravice do neomejenega dostopa do dokumentov iz spisa Komisije in da tretje osebe, z izjemo pritožnikov, v okviru takega postopka nimajo pravice do dostopa do dokumentov iz spisa Komisije. Sodišče je ugotovilo, da bi lahko zagotovitev splošnega dostopa na podlagi Uredbe št. 1049/2001 do dokumentov iz spisa v zvezi s postopkom izvajanja člena 101 PDEU ogrozila ravnotežje, ki ga je zakonodajalec Unije v uredbah št. 1/2003 in št. 773/2004 želel zagotoviti med obveznostjo zadevnih podjetij, da Komisiji posredujejo poslovne informacije, ki so morda občutljive, da bo lahko ugotovila obstoj omejevalnega sporazuma in presojala njegovo združljivost z navedenim členom na eni strani in jamstvom okrepljenega varstva informacij, ki so bile tako posredovane Komisiji, iz naslova poklicne tajnosti in poslovne skrivnosti na drugi. Sodišče je iz tega sklepalo, da lahko Komisija za namene uporabe izjem iz člena 4(2), prva in tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 upravičeno domneva – ne da bi opravila konkreten in posamičen preizkus vsakega dokumenta iz spisa v zvezi s postopkom izvajanja člena 101 PDEU – da bi razkritje teh dokumentov načeloma oslabilo varstvo poslovnih interesov podjetij, ki so vključena v ta postopek (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2014, Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točke 86, 87, 90 in 93).
73

Drugič, glede trditve, v skladu s katero naj bi bil prevladujoči javni interes vzpostavljen z dejstvom, da pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek Queen’s Bench (upravno sodišče)), teče spor, je treba spomniti, da tožeča stranka deluje v imenu družbe British American Tobacco UK Ltd, ki je 27. junija 2014 sprožila navedeni postopek, v katerem izpodbija veljavnost DTI in zlasti njenega člena 24 glede na člen 114 PDEU, in je temu sodišču predlagala, naj na Sodišče Evropske unije naslovi predlog za sprejetje predhodne odločbe o veljavnosti DTI. Dejstvo, da je tožeča stranka vložila tožbo pred High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek Queen’s Bench (upravno sodišče)), kaže, da gre prej za zasebni kot prevladujoči javni interes. Poleg tega je tožeča stranka v obdobju čakanja na to, da navedeno sodišče vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe, zaprosila za obravnavanje po hitrem postopku (glej točko 14 zgoraj) ter pri tem navedla, da ima očiten interes za dostop do zadevnih dokumentov, da bi lahko bolje pripravila pisna stališča v pričakovanem postopku predhodnega odločanja in predložila te dokumente Sodišču Evropske unije, in s tem izkazuje svoj zasebni interes.
129

Tožeča stranka na prvem mestu odboru za pritožbe očita, da je ugotovil, da obstaja „prednostna past“ in se pri tem oprl na preudarek, da so bile zahteve za registracijo nacionalnih znamk prikrite in da jih tretje osebe niso mogle najti. Odbor za pritožbe naj bi z uporabo izraza „prednostna past“ kršil načelo, v skladu s katerim je za določitev prednostne oziroma prejšnje pravice odločujoč trenutek vložitve zahteve in ne trenutek morebitne registracije, ki se nato zgodi. Poleg tega naj „prednostna past“ ne bi obstajala. Prvič, nacionalne znamke, ki so bile predmet zahteve za registracijo, naj bi bile vpisane v spletne zbirke podatkov, ki so javne in prosto dostopne. Zato naj bi jih bilo mogoče najti brez stroškov in z malo truda. Odločitev A., da zahteva registracijo nemških in avstrijskih znamk, je bila zavestna, da bi bila zagotovljena prepoznavnost teh znamk in da bi se morebitno zainteresirane osebe seznanile z znamkami, ki so na voljo. Intervenientka naj bi torej vedela oziroma vsaj morala vedeti za zahtevo za registracijo avstrijske znamke LUCEO z dne 16. marca 2009. Drugič, sklicevanje odbora za pritožbe na neobstoj transparentnosti, ker se je tožeča stranka v desetletju pojavljala pod različnimi imeni in ker so bile v tem obdobju različne družbe imetnice nekaterih znamk, naj ne bi bilo upoštevno in nikakor utemeljeno.
1

Evropska skupnost, ki jo je zastopala Komisija Evropskih skupnosti, je 27. aprila 2001 z družbo S. kot koordinatorko ter ponudnicami storitev, družbami A., E., I. in McCarron Poultry Ltd (v nadaljevanju: tožena stranka), sklenila pogodbo NNE5/1999/20229 (v nadaljevanju: pogodba), naslovljeno „Ukrepi Skupnosti na področju posebnega programa RTR in predstavitvenih dejavnosti na temo: ‚Energija, okolje in trajnostni razvoj‘ – Del B: Program ,Energija‘“, ki spada v okvir petega okvirnega programa Skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (1998–2002), za izvedbo projekta „Optimised Biomass CHP Plant for Monaghan Integrating Condensing Economiser Technology“ (optimizirana naprava za soproizvodnjo biomase v Monaghanu, ki vključuje tehnologijo kondenzacijskega ekonomizerja).
62

To določbo je treba razlagati tako, da se možnost predložitve enakovrednega dokumenta ne nanaša le na potrdilo o podaljšanju, temveč tako na potrdilo o registraciji kot na potrdilo o podaljšanju. Zahteva po predložitvi potrdila o registraciji namreč ni sama sebi namen, temveč je njen namen omogočiti UUNT, da ima zanesljiv dokaz o obstoju znamke, na kateri temelji ugovor. Opozoriti je treba, da prvi stavek pravila 19(2) Uredbe št. 2868/95 določa, da mora stranka, ki ugovarja, vložiti „dokaz“ o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke, in da je drugi stavek pravila 19(2) zgolj pojasnilo glede elementov, ki jih je treba predložiti kot ta „dokaz“. Namenska razlaga pravila 19(2) Uredbe št. 2868/95 torej omogoča sklepati, da je nazadnje bistveno, da ima UUNT zanesljiv „dokaz“ o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva prejšnje znamke, na kateri temelji ugovor.
157

Na četrtem mestu, v zvezi s trditvami tožeče stranke v zadevi T‑424/14, da je javni interes glede preglednosti in sodelovanja v javni razpravi še toliko večji, ker se zakonodajni postopek nanaša na dostop do pravnega varstva v okoljskih zadevah ob upoštevanju Uredbe št. 1367/2006, je treba opozoriti, da so s členom 6 Uredbe št. 1367/2006, kot je že bilo navedeno zgoraj v točki 108, Uredbi št. 1049/2001 dodana podrobna pravila v zvezi z zahtevami za dostop do informacij o okolju. Tako se na eni strani člen 6(1), prvi stavek, Uredbe št. 1367/2006 sklicuje na določbe člena 4(2), prva in tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 in določa, da se „z izjemo preiskav, predvsem tistih, povezanih z domnevnimi kršitvami prava [Unije], šteje, da prevlada javni interes za razkritje, če se zahtevane informacije nanašajo na emisije v okolje“. Ta pravna domneva se nanaša na zadnji del stavka člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001, ki izključuje zavrnitev dostopa do dokumenta, če javni interes, ki prevlada nad varovanimi interesi, upravičuje razkritje zadevnega dokumenta. Na drugi strani člen 6(1), drugi stavek, Uredbe št. 1367/2006 določa, da se „[v] zvezi z ostalimi izjemami iz člena 4 Uredbe […] št. 1049/2001 […] razlogi za zavrnitev razlagajo restriktivno, ob upoštevanju javnega interesa za razkritje in ali se zahtevane informacije nanašajo na emisije v okolje“. V tem zadnjem stavku so navedene „ostal[e] izjem[e] iz člena 4 Uredbe […] št. 1049/2001“, zato se uporablja za izjeme, določene v členu 4(1), (2), druga alinea, (3) in (5) zadnjenavedene uredbe (zgoraj v točki 64 navedena sodba LPN in Finska/Komisija, EU:C:2013:738, točke od 79 do 81 in 83).
68

Drugič, zadošča navesti, da odločba EBA očitno ni ena od odločb iz členov 18 in 19 Uredbe št. 1093/2010, s katerimi bi lahko EBA nacionalnim nadzornim organom naložil sprejetje posebnih ukrepov za izboljšanje stanja v izrednih razmerah ali za reševanje sporov, ki lahko med njimi nastanejo v čezmejnih primerih, kar med strankama tudi ni sporno. Poleg tega zadošča ugotoviti, da se tožeča stranka v utemeljitev pritožbe ni sklicevala na nobeno kršitev regulativnih in izvedbenih tehničnih standardov iz člena 17(1) iste uredbe, določenih v skladu s členi od 10 do 15 navedene uredbe, kar je potrdila tudi na obravnavi. Poleg tega drugače kot trdi tožeča stranka, niti iz dopisa z dne 2. julija 2013, ki ga je poslala EBA, niti iz replike na odgovor EBA, ki je bil vložen 20. maja 2014 v okviru upravnega postopka, ni razvidno, da bi se tožeča stranka po vložitvi pritožbe sklicevala na kršitev standardov iz členov od 10 do 15 Uredbe št. 1093/2010.
2.

Družba BPC Lux 2 Sàrl in druge tožeče stranke, katerih imena so navedena v prilogi, nosijo svoje stroške in stroške Evropske komisije v okviru postopka za izdajo začasne odredbe, prvostopenjskega postopka in pritožbenega postopka.
V skladu s členom 35(3), prvi in drugi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča se jezik postopka uporablja zlasti za pisne vloge in ustne navedbe strank ter za priložene listine ter v zapisnikih in odločbah Splošnega sodišča in vsem priloženim listinam, ki so sestavljene v drugem jeziku, kot je jezik postopka, mora biti priložen prevod v jezik postopka. Člen 7(5), drugi pododstavek, Navodil sodnemu tajniku Splošnega sodišča z dne 5. julija 2007 določa, da če listine, ki so priložene procesnemu aktu, niso prevedene v jezik postopka in kadar je to potrebno za dober potek postopka, sodni tajnik od zadevne stranke zahteva, da predloži njihov prevod. Iz točk 64 in 68 Praktičnih navodil za stranke pri Splošnem sodišču izhaja, da če odgovor na tožbo ne izpolnjuje obličnostnih zahtev v zvezi s prevodom listin, napisanih v drugem jeziku, kot je jezik postopka, v jezik postopka, se določi razumen rok za njegovo dopolnitev.

V skladu s temi določbami mora sodni tajnik, če stranka predloži listine v jeziku, ki ni jezik postopka, ne da bi priložila prevod, in je nasprotna stranka imela možnost, da od Splošnega sodišča zahteva odpravo pomanjkljivosti v zvezi z njimi, vendar ni izrecno vložila take zahteve, pri čemer se je omejila na izpodbijanje dopustnosti listin in trdila, da niso napisane v jeziku postopka, stranko, ki je predložila listine, pozvati k odpravi pomanjkljivosti le, če je prevod v jezik postopka potreben za pravilno izvedbo postopka.

(Glej točke od 63 do 65.)
1.

Omejevalni sporazumi – Prepoved – Kršitve – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki pomenijo enotno kršitev – Pripis odgovornosti za celotno kršitev enemu podjetju – Pogoji – Kršitvene prakse in ravnanja, ki se umeščajo v celovit načrt – Presoja – Merila – Prispevanje k edinemu cilju kršitve – Poznavanje ali predvidljivost celotnega načrta omejevalnega sporazuma in njegovih glavnih elementov (Člen 101(1) PDEU; Sporazum EGP, člen 53) (Glej točke od 33 do 36, 110, od 115 do 124, od 128 do 134 in 141.)
2.

Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno trajanje – Obseg dokaznega bremena – Dokaz o prenehanju kršitve – Nedistanciranje od sprejetih odločitev – Javno distanciranje – Merila presoje (člen 101(1) PDEU) (Glej točke od 61 do 63 in od 98 do 102.)
Sistem blagovne znamke Evropske unije temelji na načelu, določenem v členu 8(2) Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije, v skladu s katerim je prvemu vlagatelju podeljena izključna pravica. Na podlagi tega načela je znamko kot znamko Evropske unije mogoče registrirati le, če temu ne nasprotuje prejšnja znamka, pri čemer ni pomembno, ali gre za znamko Evropske unije, znamko, registrirano v državi članici ali pri Uradu Beneluksa za intelektualno lastnino, znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v državi članici, ali znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v Evropski uniji. Vendar pa zgolj to, da tretja oseba uporablja neregistrirano znamko, brez poseganja v morebitno uporabo člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ne preprečuje tega, da bi bila enaka ali podobna znamka registrirana kot znamka Evropske unije za enake ali podobne proizvode.

Na uporabo tega načela med drugim vpliva člen 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, na podlagi katerega je treba znamko Evropske unije razglasiti za nično na podlagi zahteve, vložene pri EUIPO, ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če je prijavitelj ravnal v slabi veri ob vložitvi zahteve za registracijo znamke. Okoliščine, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je bil imetnik znamke Evropske unije ob vložitvi zahteve za registracijo te znamke v slabi veri, mora dokazati stranka, ki se namerava opreti na ta absolutni razlog za ugotovitev ničnosti.

Pojem nedobrovernost iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ni nikakor opredeljen, omejen ali opisan v zakonodaji.

Sodišče je v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli, C‑529/07, navedlo več podrobnih pojasnitev, kako je treba razlagati pojem nedobrovernosti iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

Po mnenju Sodišča je treba za presojo obstoja slabe vere prijavitelja v smislu člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki so značilni za obravnavano zadevo in obstajajo ob vložitvi zahteve za registracijo znaka kot znamke Evropske unije, ter zlasti, prvič, dejstvo, da prijavitelj ve ali mora vedeti, da tretja oseba vsaj v eni državi članici uporablja enak ali podoben znak za enak ali podoben proizvod ali storitev, ki bi ga bilo mogoče zamenjati s prijavljenim znakom, drugič, namen prijavitelja preprečiti tej tretji osebi, da bi še naprej uporabljala tak znak, ter tretjič, stopnjo pravne zaščite, ki jo imata znak tretje osebe in prijavljeni znak.

Ob tem iz razlage, ki jo je sprejelo Sodišče v navedeni sodbi, izhaja, da so dejavniki, ki so našteti v njej, le primeri več elementov, ki se lahko upoštevajo pri odločitvi o morebitni slabi veri prijavitelja ob vložitvi prijave.

Tako je treba ugotoviti, da je pri celotni analizi, opravljeni na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, mogoče upoštevati tudi izvor izpodbijanega znaka in njegove uporabe od njegovega nastanka ter poslovno logiko, katere del je vložitev zahteve za registracijo tega znaka kot znamke Evropske unije, in časovno zaporedje dogodkov, ki je značilno za navedeno vložitev.

(Glej točke od 23 do 29.)
10.

Skupna trgovinska politika – Zaščita pred dampingom – Škoda – Dokazovanje vzročne zveze – Obveznosti institucij – Upoštevanje dejavnikov, ki niso povezani z dampingom – Vpliv takih dejavnikov na dokazovanje vzročne zveze (Uredba Sveta št. 1225/2009, člen 3(1), (2) in od (5) do (7)) (glej točke od 186 do 192 in od 205 do 208)
Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 16. februarja 2017 –

Holistic Innovation Institute/REA

(Zadeva T‑706/14)

„Raziskovanje in tehnološki razvoj – Projekti, ki jih financira Unija na področju raziskovanja – Sedmi okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007‑2013) – Projekta ZONeSEC et Inachus – Sklep o zavrnitvi udeležbe tožeče stranke – Ničnostna in odškodninska tožba“

1. Sodni postopek–Vloga, s katero se postopek začne–Formalne zahteve–Označitev predmeta spora–Kratek povzetek navajanih razlogov –Abstraktna navedba–Nedopustnost (Poslovnik Splošnega sodišča, člen 76(d)) (Glej točko 21.)

2. Ničnostna tožba–Razlogi–Nepristojnost institucije, ki je avtor izpodbijanega akta–Razlog javnega reda (Člen 263 PDEU) (Glej točki 25 in 26.)

3. Ničnostna tožba–Razlogi–Zloraba pooblastil–Pojem (Člen 263 PDEU) (Glej točko 42.)

4. Akti institucij–Obrazložitev–Obveznost–Obseg–Presoja obveznosti obrazložitve glede na okoliščine posameznega primera (Člen 296 PDEU) (Glej točke od 50 do 53.)

5. Nepogodbena odgovornost–Pogoji–Nezakonitost–Škoda–Vzročna zveza–Dejanska in gotova škoda–Dokazno breme (Člen 340, drugi odstavek, PDEU) (Glej točke od 137 do 141 in 155.)

Predmet

Prvič, predlog na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Sklepa direktorja REA z dne 24. julija 2014 (ARES (2014) 2461172) o zaključku pogajanj s tožečo stranko in o zavrnitvi njene udeležbe pri evropskih projektih Inachus in ZONeSEC ter, drugič, predlog na podlagi člena 268 PDEU za povračilo škode, ki naj bi jo tožeča stranka utrpela zaradi njene izključitve iz udeležbe pri navedenih projektih in zaradi objave nekaterih informacij o njej po navedenem sklepu.

Izrek

1. Tožba se zavrne.

2. Holistic Innovation Institute, SLU se naloži plačilo stroškov tega postopka.
V zvezi s tem začetek sodnega postopka na podlagi ukrajinskega zakona o kazenskem postopku in morebitno sprejetje ukrepov za zavarovanje na nacionalni ravni sta lahko sicer pomembna indica v okviru ugotavljanja obstoja dejstev, s katerimi je mogoče upravičiti sprejetje omejevalnih ukrepov na ravni Unije, in v okviru presoje potrebe po sprejetju takih ukrepov z namenom, da bi se zagotovila učinkovitost ukrepov, ki jih izvajajo nacionalni organi. Vseeno pa je sprejetje omejevalnih ukrepov v pristojnosti Sveta, ki samostojno odloča o potrebnosti in primernosti sprejetja takih ukrepov glede na cilje skupne zunanje in varnostne politike, ne glede na tovrstne predloge organov zadevne tretje države in ne glede na kakršnekoli ukrepe, ki jih ti organi sprejmejo na nacionalni ravni, pri čemer pa se mora opreti na trdno dejansko podlago.

Čeprav ima Svet široko polje proste presoje glede splošnih meril, ki naj se upoštevajo za namene sprejetja omejevalnih ukrepov, učinkovitost sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zahteva, da se sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti razlogov, na katerih temelji sklep o vpisu ali ohranitvi imena določene osebe na seznamu oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, prepriča, da ta sklep, ki je za to osebo posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. To pomeni, da je treba preveriti dejstva, ki so navedena v obrazložitvenem memorandumu, na katerem temelji navedeni sklep, tako da sodni nadzor ni omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi – oziroma vsaj eden od njih, za katerega se šteje, da je sam po sebi dovolj za utemeljitev tega sklepa – utemeljeni dovolj jasno in konkretno.

Spoštovanje pravice do obrambe, ki je določena v členu 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ji Pogodba EU priznava enako pravno veljavnost kot Pogodbama, zajema pravico do izjave in pravico do vpogleda v spis, pravica do učinkovitega sodnega varstva, ki je določena v členu 47 navedene listine, pa zahteva, da mora biti zadevni osebi omogočeno, da se seznani z razlogi, na katerih temelji odločba, ki je bila sprejeta v zvezi z njo. Zato mora Svet pri sprejetju sklepa, da se vpis imena osebe, subjekta ali organa ohrani na seznamu oseb, subjektov ali organov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, spoštovati pravico te osebe, subjekta ali organa do predhodne izjave, če v sklep o ohranitvi vpisa na seznamu v zvezi z njim vključi nove elemente, to je elemente, ki jih prvotni sklep o vpisu na ta seznam ni vseboval.

Ker pa je tožeča stranka imela dostop do podatkov in dokazov, zaradi katerih se je Svet odločil za ohranitev omejevalnih ukrepov proti njej, in je lahko pravočasno predložila pripombe, ni mogoče ugotoviti kršitve pravice tožeče stranke do obrambe in njene pravice do učinkovitega sodnega varstva.

(Glej točke 55, 56, 59 in 61.)
2.

Akti institucij — Obrazložitev — Obveznost — Obseg — Odločitev o neizbiri ponudbe v postopku oddaje javnega naročila storitev — Presoja glede na podatke, s katerimi je tožeča stranka razpolagala ob vložitvi tožbe — Informacije, dane na razpolago tožeči stranki, iz katerih niso jasno razvidni razlogi za zavrnitev ponudbe in s katerimi niso pojasnjene značilnosti in prednosti izbrane ponudbe — Nezadostna obrazložitev (člen 296 PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 966/2012, člen 113(2); Uredba Komisije št. 1268/2012, člena 158(1) in 161(3)) (Glej točke od 35 do 37, od 40 do 42, 45, 46, od 48 do 50 in 56.)
Pravica do obrambe, ki je določena v členu 41(2)(a) Listine o temeljnih pravicah, ki ji Pogodba EU priznava enako pravno veljavnost kot Pogodbama, zajema pravico do izjave in pravico do vpogleda v spis, pravica do učinkovitega sodnega varstva, ki je določena v členu 47 navedene listine, pa zahteva, da mora biti zadevni osebi omogočeno, da se seznani z razlogi, na katerih temelji odločba, ki je bila sprejeta v zvezi z njo. Zato mora Svet pri sprejetju sklepa, da se vpis imena osebe, subjekta ali organa ohrani na seznamu oseb, subjektov ali organov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, spoštovati pravico te osebe, subjekta ali organa do predhodne izjave, če v sklep o ohranitvi vpisa na seznamu vključi nove elemente, to je elemente, ki jih prvotni sklep o vpisu na ta seznam ni vseboval.

Ker pa je tožeča stranka imela dostop do podatkov in dokazov, ki so bili za Svet razlog za ohranitev omejevalnih ukrepov proti njej, in da je lahko v primernem roku predložila stališča, ni mogoče ugotoviti kršitve pravice tožeče stranke do obrambe in do učinkovitega sodnega varstva.

(Glej točke 67, 68, 71 in 73.)
Zadeva T‑122/14

Italijanska republika

proti

Evropski komisiji

„Neizvršitev sodbe Sodišča, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti države — Periodična denarna kazen — Odločba o plačilu denarne kazni — Metoda izračuna obresti za vračilo nezakonitih pomoči — Obrestne obresti“

Povzetek – Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 9. junija 2016

Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Plačilo obresti, utemeljeno s potrebo po vzpostavitvi prejšnjega stanja – Uporaba obrestne mere, izračune na podlagi obrestnoobrestnega računa – Uredba št. 794/2004 – Področje uporabe ratione temporis – Določitev metode izračuna obresti, ki se pred začetkom veljavnosti navedene uredbe uporablja za vračilo nezakonitih pomoči – Napotitev na nacionalno pravo

(člen 108(2) PDEU; Uredba Komisije št. 794/2004, člena 11(2) in 13)

Čeprav člen 11(2) Uredbe št. 794/2004 o izvajanju Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] določa, da se obrestna mera do datuma vračila pomoči izračuna na podlagi obrestnoobrestnega računa in da se na obresti, natečene v prejšnjem letu, obračunajo obresti za vsako poznejše leto, je treba vseeno ugotoviti, da se ta določba v skladu s členom 13, peti odstavek, te uredbe uporabi le za odločbe o vračilu, ki so bile vročene po datumu začetka veljavnosti navedene uredbe, torej po 20. maju 2004. Zato se člen 11(2) te uredbe ne uporabi ratione temporis za odločbo o vračilu nezakonite pomoči, ki je bila državi članici vročena pred tem datumom.

S tega vidika, če na tem področju ni pravne določbe Unije, nacionalno pravo določi, ali je bilo treba v obravnavanem primeru obresti izračunati na podlagi navadnega obrestnega računa ali obrestnoobrestnega računa. Zato se v odločbah o vračilu, sprejetih pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 794/2004, obrestne obresti lahko upošteva le, če je to v skladu s sistemom, ki se običajno uporablja v nacionalnem pravu

(Glej točke od 59 do 61, 64 in 65.)