SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

EVGENIJA TANCHEVA,

predstavljeni 29. oktobra 2020 ( 1 )

Zadeva C‑425/19 P

Evropska komisija

proti

Italijanski republiki,

Banca Popolare di Bari SCpA, nekdanji Tercas‑Cassa di risparmio della provincia di Teramo SpA (Banca Tercas SpA),

Fondo interbancario di tutela dei depositi,

Banca d’Italia

„Pritožba – Državna pomoč – Posredovanje zasebnopravnega konzorcija bank v korist ene od njegovih članic – Pojem državne pomoči – Pripisljivost državi – Državna sredstva“

Kazalo

I. Pravni okvir II. Dejansko stanje III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank V. Analiza A. Prvi pritožbeni razlog: Splošno sodišče je kršilo člen 107(1) PDEU v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči pripisljiv državi in da je dodeljen iz državnih sredstev 1. Trditve strank 2. Presoja a) Dopustnost b) Utemeljenost 1) Uvodne ugotovitve 2) Prvi del prvega pritožbenega razloga i) Očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi – Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni določilo višjega dokaznega standarda za primere, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, in ne javno podjetje – Če bo Sodišče ugotovilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi določilo višji dokazni standard za primere, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, bo moralo ugotoviti, da je Splošno sodišče s tem napačno uporabilo pravo – Če bo Sodišče presodilo, da je očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi utemeljen, bo moralo ta očitek kljub temu zavrniti kot brezpredmeten ii) Očitek v zvezi z dokazovanjem, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev 3) Drugi del prvega pritožbenega razloga B. Drugi pritožbeni razlog: izkrivljanje nacionalnega prava in dejstev 1. Trditve strank 2. Presoja a) Dopustnost b) Utemeljenost VI. Stroški VII. Predlog

1. Evropska komisija s to pritožbo Sodišču predlaga, naj razveljavi sodbo z dne 19. marca 2019, Italija in drugi proti Komisiji (v nadaljevanju: izpodbijana sodba), ( 2 ) s katero je Splošno sodišče razglasilo ničnost Sklepa Komisije (EU) 2016/1208 z dne 23. decembra 2015 o državni pomoči, ki jo je Italija dodelila banki Tercas (v nadaljevanju: sporni sklep). ( 3 )

2. Evropska komisija je v spornem sklepu ugotovila, da je posredovanje zasebnopravnega konzorcija bank Fondo interbancario di tutela dei depositi (v nadaljevanju: konzorcij FITD) v korist družbe Banca Tercas (Cassa di risparmio della Provincia di Teramo SpA) (v nadaljevanju: banka Tercas), ki ga je centralna banka Italijanske republike, namreč Banca d’Italia (v nadaljevanju: italijanska centralna banka), dovolila 7. julija 2014, nezakonita in nezdružljiva državna pomoč, katere vračilo mora Italijanska republika izterjati od njene prejemnice.

3. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbam za razglasitev ničnosti spornega sklepa, ki so jih vložile Italijanska republika, holdinška družba Banca Popolare di Bari SCpA (v nadaljevanju: BPB) in konzorcij FITD, ker je ugotovilo, da zadevni ukrepi niso državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Glede na ugotovitve Splošnega sodišča prvi pogoj, ki mora biti izpolnjen v zvezi z ukrepom pomoči, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot državno pomoč, ni bil izpolnjen, ker ukrepov, ki jih je konzorcij FITD sprejel v korist banke Tercas, ni mogoče pripisati državi in ker ti ukrepi niso bili dodeljeni iz državnih sredstev.

4. Ker subjekt, ki je to pomoč dodelil, ni bil državni organ ali javno podjetje, ampak zasebni subjekt, in sicer konzorcij FITD, se je postavilo vprašanje, ali je mogoče pripisljivost ukrepov, ki jih je sprejel ta subjekt, in njihovo financiranje iz državnih sredstev presojati enako, kot bi se presojalo v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme zlasti javno podjetje, oziroma ali bi morala Komisija zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom. To vprašanje je v središču te pritožbe.

I. Pravni okvir

5. Člen 96b italijanskega zakona o bankah določa: ( 4 ) „1. Italijanska centralna banka ob upoštevanju zaščite vlagateljev in stabilnosti bančnega sistema: (a) prizna sisteme jamstva z odobritvijo njihovih statutov, če ti sistemi nimajo značilnosti, ki bi lahko povzročile neenakomerno porazdelitev tveganj glede solventnosti v bančnem sistemu; (b) usklajuje dejavnosti sistemov jamstva s pravili za obvladovanje bančnih kriz in svojo nadzorno dejavnostjo; […] (d) dovoli posredovanje sistemov jamstva in izključitev bank iz teh sistemov; […]“

II. Dejansko stanje

6. Tercas je banka z zasebnim kapitalom, ki svoje dejavnosti izvaja predvsem v deželi Abruci v Italiji.

7. Italijansko ministrstvo za gospodarstvo in finance je 30. aprila 2012 na predlog italijanske centralne banke, ki je odkrila nepravilnosti v banki Tercas, odločilo, da se nad banko Tercas uvede izredno upravljanje. Italijanska centralna banka je imenovala izrednega upravitelja za upravljanje banke Tercas v obdobju izrednega upravljanja (v nadaljevanju: izredni upravitelj).

8. Izredni upravitelj je oktobra 2013 začel pogajanja z BPB, holdinško družbo bančne skupine z zasebnim kapitalom, ki svoje dejavnosti izvaja predvsem na jugu Italije, ki je izrazila zanimanje za vpis povečanja kapitala banke Tercas, če se opravi predhodna revizija banke Tercas in če konzorcij FITD v celoti krije primanjkljaj v premoženju te banke.

9. Kot je navedeno zgoraj v točki 2, je FITD zasebnopravni konzorcij bank, katerega namen je jamčiti za vloge pri njegovih članicah. Italijanska centralna banka je leta 1996 zaradi prenosa Direktive 94/19/ES ( 5 ) v italijansko pravo konzorcij FITD priznala kot enega od sistemov zajamčenih vlog, ki ima na podlagi pravil iz te direktive dovoljenje za poslovanje v Italiji.

10. Konzorcij FITD v skladu s členom 27 statuta konzorcija FITD v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v obravnavani zadevi (v nadaljevanju: statut konzorcija FITD) v primeru prisilne upravne likvidacije ene od svojih članic posreduje z vračilom vlog, ki so jih vlagatelji imeli pri tej članici, do 100.000 EUR na vlagatelja.

11. Vendar lahko konzorcij FITD v korist svojih članic posreduje ne samo iz naslova tega jamstva za vloge vlagateljev, navedenega v prejšnji točki (obvezno posredovanje), temveč tudi na prostovoljni podlagi, če to posredovanje omogoča zmanjšanje bremena, ki bi lahko nastalo zaradi jamstva za vloge, ki ga nosijo njene članice (prostovoljno posredovanje).

12. Tako lahko konzorcij FITD v skladu s členom 28 statuta konzorcija FITD, namesto vračila, določenega z jamstvom za vloge vlagateljev v primeru prisilne upravne likvidacije članice konzorcija, posreduje pri transakcijah prenosa sredstev in obveznosti v zvezi s to članico (alternativno prostovoljno posredovanje). Prav tako se lahko konzorcij FITD v skladu s členom 29 statuta konzorcija FITD ne glede na formalni začetek postopka prisilne upravne likvidacije odloči, da posreduje s financiranjem, prevzemom jamstev, nakupom deležev ali na kateri koli drug tehnični način, da podpre svojo članico, nad katero je bilo uvedeno izredno upravljanje, če obstajajo možnosti sanacije in če je mogoče predvideti manjše breme, kot je tisto, ki bi nastalo s posredovanjem konzorcija FITD v primeru prisilne upravne likvidacije te članice (prostovoljno posredovanje v podporo ali kot preventivni ukrep, kot je bilo to v primeru banke Tercas).

13. Upravni odbor konzorcija FITD se je 28. oktobra 2013 na zahtevo izrednega upravitelja banke Tercas, ki je temeljila na členu 29 statuta konzorcija FITD, odločil banki Tercas pomagati z zneskom do največ 280 milijonov EUR. To odločitev je 29. oktobra 2013 potrdil svet konzorcija FITD. Italijanska centralna banka je 4. novembra 2013 v skladu s členom 96b(1)(d) italijanskega zakona o bankah dovolila to posredovanje v podporo.

14. Vendar se je konzorcij FITD kljub prejemu dovoljenja italijanske centralne banke odločil, da glede na negotovosti v zvezi z gospodarskim in premoženjskim položajem banke Tercas ter davčno obravnavo tega posega odloži predvideno posredovanje. Po opravljeni reviziji sredstev banke Tercas, ki jo je zahtevala holdinška družba BPB, je 18. marca 2014 prišlo do nesoglasja med strokovnjaki konzorcija FITD in holdinške družbe BPB. To nesoglasje je bilo nato rešeno po izvedbi arbitražnega postopka. Konzorcij FITD in holdinška družba BPB sta se poleg tega dogovorila za porazdelitev morebitnih stroškov, ki bi izhajali iz obdavčitve posredovanja, če se ne bi uporabljala predvidena davčna oprostitev.

15. Konzorcij FITD je po odlogu posredovanja, do katerega je prišlo 18. marca 2014, najel revizijsko in svetovalno družbo, da bi se prepričal, ali je posredovanje v korist banke Tercas bolj ekonomično od poplačila vlagateljev te banke. Upravni odbor in svet konzorcija FITD sta se glede na ugotovitve, ki jih je ta družba predstavila v poročilu z dne 26. maja 2014, in ob upoštevanju stroška posredovanja v primerjavi s stroškom poplačila v okviru sistema zajamčenih vlog v primeru likvidacije dne 30. maja 2014 odločila za posredovanje v korist banke Tercas.

16. Konzorcij FITD je 1. julija 2014 italijanski centralni banki poslal novo prošnjo za dovoljenje. Italijanska centralna banka je 7. julija 2014 dovolila posredovanje konzorcija FITD v korist banke Tercas, in sicer, prvič, prispevek 265 milijonov EUR za kritje negativnega premoženjskega stanja banke Tercas, drugič, jamstvo v višini 35 milijonov EUR za kritje kreditnega tveganja v zvezi z nekaterimi izpostavljenostmi banke Tercas, in tretjič, jamstvo v višini 30 milijonov EUR za kritje stroškov, ki bi izhajali iz davčne obravnave prvo navedenega ukrepa (v nadaljevanju: zadevni ukrepi).

17. Generalna skupščina delničarjev banke Tercas je 27. julija 2014 odločila, prvič, da se delno krijejo izgube, zlasti z zmanjšanjem negativnega lastniškega kapitala na nič in z razveljavitvijo vseh navadnih delnic v obtoku, in drugič, da se kapital poveča na 230 milijonov EUR z izdajo novih navadnih delnic, ki bi se ponudile holdinški družbi BPB. To povečanje kapitala je bilo opravljeno 27. julija 2014.

18. Komisija je 8. avgusta in 10. oktobra 2014 od italijanskih organov zahtevala informacije o posredovanju konzorcija FITD v korist banke Tercas. Ti organi so odgovorili 16. septembra in 14. novembra 2014.

19. Komisija je z dopisom z dne 27. februarja 2015 Italijansko republiko obvestila o svoji odločitvi, da v zvezi s temi ukrepi začne postopek iz člena 108(2) PDEU.

20. Komisija je 23. decembra 2015 sprejela sporni sklep. Kot je bilo navedeno zgoraj v točki 2, je Komisija s tem sklepom ugotovila, da so zadevni ukrepi pomenili nezakonito in nezdružljivo državno pomoč, in odredila zagotovitev vračila navedene pomoči. ( 6 )

III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

21. Kot je bilo navedeno zgoraj v točki 3, je Splošno sodišče z izpodbijano sodbo sporni sklep razglasilo za ničen z obrazložitvijo, da je Komisija napačno ugotovila, da so zadevni ukrepi državne pomoči. Glede na ugotovitve Splošnega sodišča ti ukrepi ne izpolnjujejo prvega pogoja, ki mora biti izpolnjen, da bi bil nacionalni ukrep lahko opredeljen kot državna pomoč, in sicer, da mora biti dodeljen neposredno ali posredno iz državnih sredstev in pripisljiv državi. ( 7 )

22. Prvič, Splošno sodišče je podalo uvodno ugotovitev v zvezi s pojmom „pomoč, ki jo dodeli država članica“. Splošno sodišče je opozorilo, da so v skladu s sodno prakso prednosti, podeljene s posredovanjem subjektov, ločenih od države, vključene na področje uporabe člena 107(1) PDEU, saj bi se v nasprotnem primeru pravila o državnih pomočeh lahko obšla že zgolj z ustanovitvijo avtonomnih institucij, pristojnih za dodeljevanje pomoči. Po navedbah Splošnega sodišča je namen te sodne prakse preprečiti tveganje premajhnega obsega vključitve prednosti, ki jih podelijo subjekti, ločeni od države, vendar pomeni hkrati tveganje prevelikega obsega vključitve. Zato naj bi morala Komisija, kadar subjekt, ki je ločen od države in dodeli pomoč, ni javno podjetje, ampak zasebni subjekt, dokazati ne le, da ima država možnost prevladujočega vpliva na ta subjekt, ampak tudi, da je lahko ta nadzor izvajala v konkretnem primeru.

23. Drugič, Splošno sodišče je presodilo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala, da je zadevne ukrepe mogoče pripisati državi.

24. Splošno sodišče je presodilo, da če ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, kakršen je konzorcij FITD, ne pa javno podjetje, ne zadostuje, da Komisija dokaže, da neobstoj dejanskega vpliva na ta zasebni subjekt in nadzora nad njim ni verjeten. Namesto tega naj bi morala dokazati, da je bil zadevni ukrep sprejet pod dejanskim vplivom ali nadzorom javnih organov. Komisija pa naj tega v obravnavani zadevi ne bi dokazala. Na prvem mestu, z zadevnimi ukrepi se, kot je navedlo Splošno sodišče, ni izvajalo javno pooblastilo, ki je konzorciju FITD podeljeno z italijansko zakonodajo, ker je bilo, prvič, posredovanje tega konzorcija v podporo banki članici z ukrepi, kakršni so obravnavani, namenjeno predvsem uresničevanju zasebnih interesov njegovih bank članic (ki so se želele izogniti težjim gospodarskim posledicam vračila vlog v primeru prisilne upravne likvidacije), in drugič, ker javno pooblastilo, ki je konzorciju FITD podeljeno z italijansko zakonodajo, obsega izključno to, da kot sistem jamstva izplača vlagatelje, ne pa da sprejema odločitve o tovrstnem posredovanju. Na drugem mestu, Splošno sodišče je v zvezi z avtonomijo konzorcija FITD pri odločanju o sprejetju zadevnih ukrepov ugotovilo, da o pripisljivosti teh ukrepov državi ni bilo mogoče sklepati na podlagi naslednjih indicev: prvič, obvezne izdaje dovoljenja italijanske centralne banke za te ukrepe (ker je bila izdaja takšnega dovoljenja odvisna od spoštovanja bonitetnih pravil v bančnem sektorju, ne pa od preverjanja primernosti posredovanja, ki bi ga opravila italijanska centralna banka); drugič, prisotnosti predstavnikov italijanske centralne banke na sejah upravljavskih organov konzorcija FITD (ker so bili njeni predstavniki zgolj opazovalci brez glasovalne pravice); tretjič, dejstva, da je bila italijanska centralna banka obveščena o napredku pogajanj med konzorcijem FITD na eni ter holdinško družbo BPB in izrednim upraviteljem na drugi strani (ker ni bilo nobenega dokaza o tem, da bi italijanska centralna banka te stike izkoristila za to, da bi vplivala na vsebino zadevnih ukrepov); ali, četrtič, možnosti izrednega upravitelja, da začne postopek, ki bi lahko privedel do odločitve o posredovanju z ukrepi, kakršni so zadevni ukrepi (ker zahteva za posredovanje, ki jo je izredni upravitelj posredoval konzorciju FITD, tega nikakor ni zavezovala k takšnemu posredovanju).

25. Tretjič, Splošno sodišče je ugotovilo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala, da so bili zadevni ukrepi dodeljeni iz državnih sredstev.

26. Splošno sodišče je v utemeljitev te ugotovitve na prvem mestu navedlo, da se z javnim pooblastilom, ki je podeljeno konzorciju FITD, ne zahteva, da mora ta konzorcij posredovati pred propadom ene od svojih članic, in sicer tako, da od članic zahteva potrebna sredstva. Splošno sodišče je na drugem mestu ugotovilo, da javni organi niso imeli nadzora nad sredstvi, ki so se uporabila za financiranje zadevnih ukrepov, prvič, zato ker ukrepi niso bili sprejeti na podlagi pobude izrednega upravitelja, ampak na podlagi zasebne pobude, in sicer pobude holdinške družbe BPB, in drugič, zato ker v okviru izdaje dovoljenja italijanske centralne banke za zadevne ukrepe ni prišlo do ničesar drugega, kot do formalnega nadzora njihove zakonitosti. Splošno sodišče je na tretjem mestu poudarilo, prvič, da zavezujoča narava prispevkov, ki so bili uporabljeni za financiranje zadevnih ukrepov, ni izhajala iz zakonodajne določbe, ampak iz statuta konzorcija FITD, in drugič, da so bili ti ukrepi v interesu členic konzorcija FITD in da so jih upravljavski organi konzorcija FITD soglasno sprejeli.

27. Ker prvi pogoj v zvezi z opredelitvijo nacionalnega ukrepa kot državne pomoči ni bil izpolnjen, je Splošno sodišče sporni sklep razglasilo za ničen, ne da bi preučilo preostale tožbene razloge in trditve italijanske vlade, holdinške družbe BPB, konzorcija FITD ali italijanske centralne banke.

IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

28. Komisija s to pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, zavrne tožbe, vložene na prvi stopnji, za razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem se z njimi izpodbija (i) pripisljivost zadevnih ukrepov državi in (ii) državni izvor sredstev, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o drugih tožbenih razlogih, ki so mu bili predloženi, in pridrži odločitev o stroških.

29. Italijanska vlada, holdinška družba BPB in italijanska centralna banka Sodišču predlagajo, naj pritožbo zavrne in Komisiji naloži plačilo stroškov. Konzorcij FITD Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrže kot nedopustno in zavrne kot brezpredmetno in neutemeljeno, potrdi izpodbijano sodbo in Komisiji naloži plačilo stroškov.

V. Analiza

30. Komisija v utemeljitev pritožbe navaja dva razloga. S prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 107(1) PDEU iz dveh razlogov, ki se nanašata na dokazno breme, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči pripisljiv državi in da je dodeljen iz državnih sredstev. Komisija z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva in napačno razlagalo upoštevne določbe italijanskega prava, pri čemer te resne vsebinske nepravilnosti očitno izhajajo iz dokumentov zadeve.

A. Prvi pritožbeni razlog: Splošno sodišče je kršilo člen 107(1) PDEU v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči pripisljiv državi in da je dodeljen iz državnih sredstev

1. Trditve strank

31. Prvi pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela, pri čemer se oba iz različnih razlogov nanašata na kršitev člena 107(1) PDEU.

32. Komisija v prvem delu prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točkah 69, 89, 90, 91, 114, 116, 117, 127, 128 in 131 izpodbijane sodbe storilo napako v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je zadevne ukrepe mogoče pripisati državi in da so bili dodeljeni iz državnih sredstev, ker je navedlo, da bi morala Komisija dokazati ne le, da ima država možnost prevladujočega vpliva na subjekt, ki dodeljuje pomoč, temveč tudi, da je ta nadzor lahko izvajala v konkretnem primeru, in sicer le zato, ker je bil subjekt, ki dodeljuje pomoč, zasebni subjekt. Komisija meni, da ni nobenega razloga za razlikovanje glede na javno ali zasebno naravo subjekta, ki dodeljuje pomoč, zaradi česar Komisiji, tudi če to pomoč dodeli zasebni subjekt, ni treba dokazati, da so javni organi ta subjekt v konkretnem primeru izrecno spodbudili ali mu naložili, naj sprejme zadevni ukrep pomoči. To razlikovanje naj ne bi imelo nobene podlage v sodni praksi. Komisija poleg tega navaja, da konzorcija FITD nikakor ni mogoče šteti za zasebni subjekt, ampak za pojavno obliko države, saj so mu bile v skladu z Direktivo 94/19 dodeljene posebne naloge. Zato naj Komisiji v obravnavani zadevi, tudi če bi Sodišče presodilo, da bi morala v primeru pomoči, ki jo dodeli zasebni subjekt, zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom, teh zahtev ne bi bilo treba izpolniti. Nazadnje, Komisija poudarja, da bi bilo, če bi Sodišče presodilo, da bi morala v primeru pomoči, ki jo dodeli zasebni subjekt, zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom, skorajda nemogoče dokazati, da ukrepi, ki so jih sprejeli sistemi jamstva za vloge, sestavljeni iz javnih in zasebnih bank, kakršni so zadevni ukrepi, pomenijo državno pomoč. Ti sistemi bi lahko zato finančna sredstva, ki so jim na voljo, uporabili za „alternativne ukrepe, da bi preprečili propad kreditne institucije“ v smislu člena 11(3) Direktive 2014/49/EU, ( 8 ) ne da bi bil v zvezi s to institucijo uveden postopek reševanja iz člena 32 Direktive 2014/59/EU. ( 9 )

33. Komisija z drugim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče storilo napako v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je zadevne ukrepe mogoče pripisati državi in da so bili dodeljeni iz državnih sredstev, ker je preizkus in presojo različnih dokazov, ki jih je Komisija predložila v izpodbijanem sklepu, opravilo razdrobljeno, ne da bi jih obravnavalo kot celoto in ne da bi upoštevalo širši kontekst, v katerega so umeščeni. Komisija zato izpodbija točke 96, od 100 do 106, 114, 115, 116 in 125 izpodbijane sodbe ter presojo Splošnega sodišča glede podpogoja, da mora biti ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev.

34. Italijanska vlada trdi, da prvi pritožbeni razlog ni dopusten in da vsekakor ni utemeljen.

35. Italijanska vlada se vsekakor sklicuje na nedopustnost prvega pritožbenega razloga (oziroma vsaj prvega dela tega pritožbenega razloga), ker naj bi se z njim postavljalo dejansko vprašanje, ter na nedopustnost drugega dela prvega pritožbenega razloga, ker naj bi se z njim postavljalo dejansko vprašanje in ker naj v pritožbi ne bi bilo navedeno, da se z njo izpodbijajo točke od 125 do 132 izpodbijane sodbe.

36. Prvi del prvega pritožbenega razloga po mnenju italijanske vlade ni utemeljen, ker bi morala Komisija, ki mora za to, da bi se ugotovilo, da je mogoče ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, pripisati državi, v skladu s sodno prakso dokazati dejansko vpletenost javnih organov v sprejetje tega ukrepa, to še toliko bolj dokazati, če gre za ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, ki ima popolno avtonomijo pri sprejemanju odločitev. Dokazna moč dokazov, iz katerih je mogoče v zadnjenavedenem primeru sklepati, da je ukrep pomoči pripisljiv državi, naj bi morala biti še toliko večja, ker naj se ne bi bilo mogoče opreti na kakršne koli sistemske povezave med zasebnim subjektom in državo. Italijanska vlada meni, da tudi drugi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen, ker je Splošno sodišče pri presoji različnih elementov upoštevalo „okvir“, opredeljen v točki 125 izpodbijane sodbe, in dejstvo, da so zadevni ukrepi pomenili alternativo poplačilu vlagateljev v primeru likvidacije banke Tercas, ki je spadalo v obseg javnega pooblastila, podeljenega konzorciju FITD.

37. Holdinška družba BPB trdi, da prvi pritožbeni razlog ni dopusten, da vsekakor ni utemeljen (prvi in drugi del tega pritožbenega razloga) in da je brezpredmeten (prvi del tega pritožbenega razloga).

38. Holdinška družba BPB navaja nedopustnost, prvič, prvega dela prvega pritožbenega razloga (ker se z njim postavlja dejansko vprašanje), drugič, trditve Komisije, da je treba konzorcij FITD šteti za pojavno obliko države (ker postavlja dejansko vprašanje in ker ni bila navedena v postopku na prvi stopnji), in tretjič, drugega dela prvega pritožbenega razloga (ker se z njim postavlja dejansko vprašanje).

39. Po mnenju holdinške družbe BPB prvi del prvega pritožbenega razloga vsekakor ni utemeljen, ker Splošno sodišče Komisiji ni naložilo, da mora zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom za ugotovitev pripisljivosti ukrepa pomoči državi, če pomoč dodeli zasebni subjekt, ampak je v točkah 67 in 69 ter od 87 do 91 izpodbijane sodbe zgolj uporabilo sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294), pri tem pa upoštevalo zasebno naravo konzorcija FITD. Poleg tega naj bi bil prvi del prvega pritožbenega razloga vsekakor brezpredmeten v delu, v katerem se z njim izpodbijajo točke 69, 89 in 90 izpodbijane sodbe, glede na to, da naj bi bila v točkah od 94 do 132 te sodbe zagotovljena zadostna pravna podlaga za ugotovitev Splošnega sodišča, da zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi. Prvi del prvega pritožbenega razloga naj prav tako ne bi bil utemeljen, vsekakor pa naj bi bil brezpredmeten v delu, v katerem se z njim izpodbijajo višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom, ki naj bi ga domnevno nosila Komisija, da bi dokazala, da so bili zadevni ukrepi dodeljeni iz državnih sredstev. Nazadnje, holdinška družba BPB meni, da drugi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen.

40. Konzorcij FITD trdi, da prvi pritožbeni razlog ni dopusten, da vsekakor ni utemeljen (prvi in drugi del tega pritožbenega razloga) in da je brezpredmeten (prvi del tega pritožbenega razloga).

41. Konzorcij FITD navaja enake ugovore nedopustnosti kot holdinška družba BPB.

42. Po mnenju konzorcija FITD je prvi del prvega pritožbenega razloga v vsakem primeru brezpredmeten, prvič, ker naj Sodišče ne bi bilo pristojno za izvedbo nove presoje dejstev zaradi nižjega dokaznega standarda, in drugič, ker naj se s pritožbo ne bi izpodbijala ugotovitev Splošnega sodišča v zvezi s tem, da zadevni ukrepi niso bili dodeljeni iz državnih sredstev, zaradi česar naj napaka Splošnega sodišča v zvezi z dokaznim standardom, ki se uporablja za ugotavljanje, ali je mogoče zadevne ukrepe pripisati državi, glede na to, da gre za kumulativna pogoja, ne bi nikakor vplivala na izrek izpodbijane sodbe. Konzorcij FITD poleg tega trdi, da prvi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen, ker, prvič, dokazni standard, ki ga je Splošno sodišče določilo za ugotavljanje, ali je mogoče ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, pripisati državi, ni višji od standarda, določenega v sodbi z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294), in drugič, ker Komisija ni navedla nobenega konkretnega očitka v zvezi z dokaznim standardom, ki ga je Splošno sodišče določilo, da bi se dokazalo, da je ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, dodeljen iz državnih sredstev (in ker preizkus, opisan v točki 134 izpodbijane sodbe, nikakor ni strožji od tistega, ki izhaja iz sodne prakse). Nazadnje, drugi del prvega pritožbenega razloga po mnenju konzorcija FITD ni utemeljen, ker naj bi iz točk 105, 106, 114, 120, 125, 132, 144, 147, 149, 157 in 161 izpodbijane sodbe izhajalo, da je Splošno sodišče dokaze preučilo kot celoto in upoštevalo kontekst zadevnih ukrepov.

43. Italijanska centralna banka trdi, da prvi pritožbeni razlog delno ni dopusten (prvi del prvega pritožbenega razloga v delu, v katerem se z njim izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi), delno ni utemeljen (prvi del prvega pritožbenega razloga v delu, v katerem se z njim izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi, in drugi del prvega pritožbenega razloga) in da je delno brezpredmeten (prvi del prvega pritožbenega razloga).

44. Italijanska centralna banka navaja nedopustnost prvega dela prvega pritožbenega razloga in trditve Komisije, da je treba konzorcij FITD šteti za pojavno obliko države, ker se z njima postavlja dejansko vprašanje.

45. Po mnenju italijanske centralne banke prvi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen v delu, v katerem se z njim izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi, ker glede na neobstoj indicev z veliko dokazno vrednostjo, kot je obstoj sistemskih povezav med subjektom, ki dodeljuje pomoč, in državo, ne zadošča, da Komisija navede „negativne“ ali „posredne“ dokaze, ampak mora predložiti „pozitivne“ dokaze o vpletenosti države v sprejemanje zadevnega ukrepa pomoči. Prvi del prvega pritožbenega razloga naj bi bil vsekakor brezpredmeten v delu, v katerem se z njim izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi, ker naj bi Splošno sodišče preučilo posamezne indice, ki jih je navedla Komisija, in ugotovilo, da so brez vsakršne dokazne vrednosti. Podobno naj bi bil prvi del prvega pritožbenega razloga brezpredmeten v delu, v katerem se z njim izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da zadevni ukrepi niso bili dodeljeni iz državnih sredstev, ker naj Splošno sodišče v izpodbijani sodbi v zvezi s tem ne bi določilo višjega dokaznega standarda. Nazadnje, drugi del prvega pritožbenega razloga naj ne bi bil utemeljen, ker naj bi Splošno sodišče, prvič, ugotovilo, da posamezni dokazi sami po sebi nimajo nobene dokazne vrednosti, in drugič, upoštevalo okvir zadevnih ukrepov.

2. Presoja

46. Komisija s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče storilo napako v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči pripisljiv državi in da je dodeljen iz državnih sredstev, ter da je s tem kršilo člen 107(1) PDEU. Komisija v okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče storilo napako, ker je zahtevalo, da mora Komisija v vseh fazah postopka, ki je pripeljal do sprejetja zadevnega ukrepa, dokazati obstoj prevladujočega vpliva javnih organov na subjekt, ki dodeli pomoč, le zato, ker gre za zasebni subjekt. Komisija v okviru drugega dela prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče storilo napako, ker je različne elemente, ki jih je predložila Komisija, preučilo razdrobljeno, ne da bi jih obravnavalo kot celoto in ne da bi upoštevalo širši okvir, v katerega so umeščeni.

a) Dopustnost

47. Prvič, italijanska vlada, holdinška družba BPB, konzorcij FITD in italijanska centralna banka izpodbijajo dopustnost prvega dela prvega pritožbenega razloga, ker se z njim postavlja dejansko vprašanje. V nasprotju s trditvami Komisije menijo, da Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni zahtevalo, da mora Komisija zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom, če subjekt, ki je pomoč dodelil, ni javno podjetje, ampak zasebni subjekt. Namesto tega naj bi Splošno sodišče v zvezi z zadevnimi ukrepi – ki jih je sprejel zasebni subjekt, in sicer konzorcij FITD, in ki so bili financirani iz sredstev, ki jih upravlja ta subjekt – enostavno uporabilo sodno prakso, ki velja, če pomoč dodeli javno podjetje. Iz tega naj bi po navedbah italijanske vlade, holdinške družbe BPB, konzorcija FITD in italijanske centralne banke izhajalo, da se Komisija s prvim delom prvega pritožbenega razloga ni sklicevala na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo. Izpodbijala naj bi presojo dejstev in dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče. Ker taka presoja ni predmet nadzora Sodišča, prvi del prvega pritožbenega razloga po mnenju italijanske vlade, holdinške družbe BPB, konzorcija FITD in italijanske centralne banke ni dopusten.

48. Menim, da ugovora nedopustnosti ni mogoče sprejeti.

49. Komisija s prvim delom prvega pritožbenega razloga izpodbija višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom, ki ji jih po mnenju Komisije Splošno sodišče nalaga v primerih, kadar pomoč dodeli zasebni subjekt. V skladu s sodno prakso se pristojnost Sodišča, da izvrši nadzor nad ugotovitvami Splošnega sodišča o dejstvih, razteza med drugim na vprašanje, ali so bila spoštovana pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov. Zlasti je vprašanje, ali je Splošno sodišče pri ugotavljanju dejstev in pri presoji dokazov uporabilo ustrezna pravna merila, pravno vprašanje, ki spada k nadzoru, ki ga Sodišče opravi v okviru pritožbe. ( 10 ) S prvim delom prvega pritožbenega razloga se tako postavlja pravno vprašanje.

50. Poudarjam, da se vprašanje, ali je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi zahtevalo, da Komisija izpolni višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom, če pomoč dodeli zasebni subjekt, nanaša na razlago izpodbijane sodbe in posledično na vsebino spora. To vprašanje po mojem mnenju ne more vplivati na dopustnost prvega dela prvega pritožbenega razloga.

51. Drugič, holdinška družba BPB, konzorcij FITD in italijanska centralna banka izpodbijajo dopustnost trditve Komisije, da se, če bi Sodišče presodilo, da bi morala v primeru, v katerem pomoč dodeli zasebni subjekt, zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom, takšne zahteve ne bi uporabljale v obravnavani zadevi, ker konzorcij FITD ni običajen zasebni subjekt, ampak pojavna oblika države. ( 11 ) Holdinška družba BPB, konzorcij FITD in italijanska centralna banka menijo, da gre pri tem za dejansko vprašanje.

52. S tem ugovorom nedopustnosti se ne strinjam. Menim, da se vprašanje, ali je treba konzorcij FITD šteti za pojavno obliko države, ker ga je javni organ zadolžil za opravljanje nalog v javnem interesu in so mu bile za to dodeljene posebne pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki, ( 12 ) nanaša na pravno opredelitev dejanskega stanja v obravnavani zadevi, za katere nadzor je v skladu s sodno prakso pristojno Sodišče. ( 13 ) Poleg tega je pravno vprašanje tudi vprašanje, ali bi se konzorcij FITD, če bi se ugotovilo, da velja za pojavno obliko države, zaradi te okoliščine razlikoval od ostalih zasebnih subjektov in ali se zato višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom, ki jih Splošno sodišče nalaga v primerih, kadar pomoč dodeljuje zasebni subjekt, ne bi uporabljale za pomoč, ki jo je dodelil konzorcij FITD.

53. Tretjič, konzorcij FITD in holdinška družba BPB trdita, da trditev Komisije, ki je povzeta zgoraj v točki 51, ni dopustna, ker ni bila navedena na prvi stopnji.

54. S tem ugovorom nedopustnosti se ne strinjam. V skladu s sodno prakso trditev, ki ni bila navedena na prvi stopnji, ni nov razlog, ki v pritožbi ni dopusten, če je le razširitev trditev, ki so bile navedene v okviru tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem. ( 14 ) Komisija skuša s trditvijo, da je treba konzorcij FITD šteti za pojavno obliko države, dokazati, da se višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom, ki jih Splošno sodišče nalaga v primerih, v katerih pomoč dodeljuje zasebni subjekt, zato ne uporabljajo za pomoč, ki jo je dodelil konzorcij FITD. Zato trditev Komisije, da je konzorcij FITD pojavna oblika države, ni tožbeni razlog, temveč zgolj trditev v podporo tožbenemu razlogu, ki ga je Komisija navedla na prvi stopnji in s katerim je zatrjevala, da so zadevni ukrepi pripisljivi državi in da so dodeljeni iz državnih sredstev. Iz tega izhaja, da je ta trditev dopustna.

55. Četrtič, italijanska vlada zatrjuje, da trditev Komisije, da je Splošno sodišče preučilo dokaze, ne da bi upoštevalo okvir pogajanj med konzorcijem FITD na eni ter holdinško družbo BPB in izrednim upraviteljem na drugi strani, ni dopustna, ker naj v pritožbi ne bi bilo navedeno, da se z njo izpodbijajo točke od 125 do 132 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče obravnavalo ta vidik.

56. Tega ugovora nedopustnosti ni mogoče sprejeti, saj je v pritožbi navedeno, da se z njo izpodbija točka 126 izpodbijane sodbe.

57. Petič, italijanska vlada, holdinška družba BPB in konzorcij FITD trdijo, da drugi del prvega tožbenega razloga ni dopusten, ker Komisija z njim izpodbija presojo dejstev in dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče.

58. Tudi ta ugovor nedopustnosti je treba zavrniti. Komisija z drugim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da Splošno sodišče ni preučilo dokazov kot celote in da ni upoštevalo širšega okvira, v katerem so bili zadevni ukrepi sprejeti. V skladu s sodno prakso je sicer le Splošno sodišče pristojno za presojo vrednosti, ki jo je treba pripisati predloženim dokazom. ( 15 ) Vendar Komisija ne izpodbija vrednosti, ki jo je Splošno sodišče pripisalo vsakemu dokazu, ki mu je bil predložen. Splošnemu sodišču očita, da teh dokazov ni presojalo kot celote in v širšem okviru, v katerega se umeščajo, medtem ko je v skladu z ustaljeno sodno prakso mogoče o pripisljivosti sklepati iz sklopa indicev, ki se nanašajo na okoliščine posameznega primera, in okvira, v katerem je prišlo do tega ukrepa. ( 16 ) To pa je pravno vprašanje.

59. Ugotavljam, da je prvi pritožbeni razlog v celoti dopusten.

b) Utemeljenost

1) Uvodne ugotovitve

60. V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo biti za to, da se nacionalni ukrep opredeli kot državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe. Prvič, ukrep mora biti državni ukrep oziroma ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta ukrep mora biti tak, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami. Tretjič, z njim mora biti prejemniku podeljena selektivna prednost. Četrtič, izkrivljati mora ali bi lahko izkrivljal konkurenco. ( 17 )

61. Kot je bilo navedeno zgoraj v točki 21, je Splošno sodišče z izpodbijano sodbo sporni sklep razglasilo za ničen, ker prvi pogoj, naveden v prejšnji točki, ni bil izpolnjen.

62. V zvezi s tem pogojem je treba opozoriti, da morajo biti prednosti, da bi jih bilo mogoče opredeliti kot „pomoči“ v smislu člena 107(1) PDEU, neposredno ali posredno podeljene iz državnih sredstev in morajo biti pripisljive državi. ( 18 ) Ta dva podpogoja sta kumulativna. ( 19 )

63. Prvič, za presojo pripisljivosti ukrepa državi je treba preizkusiti, ali so pri sprejetju tega ukrepa sodelovali javni organi. ( 20 )

64. Če je ukrep pomoči določen z zakonom ali upravnim ukrepom, ne more biti dvoma, da je ta ukrep pripisljiv državi. ( 21 ) Vprašanje pripisljivosti se postavi, če ukrep sprejme subjekt, ki je ločen od države, na primer javno podjetje. ( 22 )

65. V zadnjenavedenem primeru iz sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294) (v nadaljevanju: sodba Stardust), in poznejše sodne prakse izhaja, da ukrepa pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, ni mogoče pripisati državi zgolj na podlagi dejstva, da je to podjetje pod državnim nadzorom, saj lahko javno podjetje deluje z večjo ali manjšo neodvisnostjo, glede na stopnjo avtonomije, ki mu jo prepušča država, in da zato ni mogoče samodejno domnevati, da se tak nadzor v konkretnem primeru dejansko izvaja. Vendar ni mogoče zahtevati, da se dokaže, da so javni organi v posameznem primeru spodbudili javno podjetje, naj sprejme zadevne ukrepe pomoči, niti da so bili ti ukrepi dejansko sprejeti po navodilih javnih organov, saj bo Komisija zaradi tesnih odnosov med državo in javnimi podjetji to zelo težko dokazala. Tako se lahko v skladu s sodbo Stardust državi pripiše ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, na podlagi sklopa indicev, ki izhajajo iz okoliščin obravnavane zadeve, in okvira, v katerem je bil ta ukrep sprejet. Med takšne indice spadajo zlasti: dejstvo, da je moral zadevni subjekt upoštevati zahteve ali smernice javnih organov; njegova vključenosti v strukture javne uprave; narava dejavnosti podjetja in njihovega izvajanja na trgu v običajnih pogojih konkurence z zasebnimi izvajalci dejavnosti; pravni status podjetja (javno pravo ali splošno pravo gospodarskih družb), ter intenzivnost nadzora, ki ga nad upravljanjem podjetja izvajajo javni organi. Ti indici morajo, prav tako v skladu s sodbo Stardust, v posameznem primeru kazati na vpletenost javnih organov pri sprejetju ukrepa oziroma na malo verjetnost tega, da niso bili vpleteni. ( 23 )

66. V obravnavani zadevi zadevnih ukrepov ni sprejelo javno podjetje, tako kot v sodbi Stardust, temveč zasebni subjekt, in sicer konzorcij FITD, to je zasebnopravni konzorcij bank, katerega upravljavska organa – upravni odbor in svet konzorcija – izvoli generalna skupščina konzorcija FITD in ju sestavljajo izključno predstavniki bank članic konzorcija. ( 24 )

67. Splošno sodišče je v točki 69 izpodbijane sodbe navedlo, da je obveznost Komisije, da na podlagi sklopa indicev dokaže dejansko izvajanje nadzora države v konkretnem primeru, ki glede na sodbo Stardust velja v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme javno podjetje, „še toliko nujnejša“ v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, ker ta drugače kakor javno podjetje nima nobene „kapitalske povezave“ z državo in zato v zvezi z njim ni mogoče domnevati, da je pod nadzorom države. Zato je Splošno sodišče v točkah 89 in 90 izpodbijane sodbe presodilo, da „Komisija drugače kot v položaju, v katerem se ukrep, ki ga je sprejelo javno podjetje, pripiše državi, v primeru ukrepa, ki ga je sprejel zasebni subjekt, ne more zgolj […] ugotoviti, da naj neobstoj vpliva ali dejanskega nadzora javnih organov na ta zasebni subjekt ne bi bil verjeten“. Nasprotno, v tem primeru je treba dokazati, da je bil „zadevni ukrep sprejet pod vplivom ali pod dejanskim nadzorom javnih organov“.

68. Splošno sodišče je nato preučilo dokaze, ki jih je predložila Komisija, in, kot je navedeno zgoraj v točkah 23 in 24, v točki 132 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni pravno zadostno dokazala pripisljivosti zadevnih ukrepov državi.

69. Drugič, nobenega dvoma ni, da je prednost dodeljena iz državnih sredstev, če sredstva, ki se uporabljajo za financiranje te prednosti, izvirajo iz državnega proračuna (ali če se država z dodelitvijo te prednosti odreče določenim dohodkom). ( 25 )

70. Vprašanje morebitne uporabe državnih sredstev se pojavi, če sredstva ne izvirajo iz državnega proračuna, ampak od zasebnih strank oziroma če izhajajo iz dajatev ali prispevkov, ki jih plačujejo zasebne stranke. V tem primeru se lahko takšna sredstva štejejo za državna sredstva, če so stalno pod javnim nadzorom in so torej na voljo pristojnim državnim organom, tudi če jih upravlja subjekt, ki je ločen od države. To pomeni, drugače povedano, da mora imeti država pravico do razpolaganja s temi sredstvi in možnost usmerjanja njihove rabe za financiranje prednosti. ( 26 ) Poleg tega mora obstajati dovolj neposredna povezava med prednostjo in zmanjšanjem državnega proračuna ali dovolj konkretnim gospodarskim tveganjem za bremenitev tega proračuna. ( 27 )

71. Sredstva, ki so se v obravnavani zadevi uporabila za financiranje zadevnih ukrepov, niso izvirala iz državnega proračuna, ampak iz prispevkov bank članic konzorcija FITD. Šlo je torej za sredstva zasebnega izvora. ( 28 ) Poleg tega so se ta sredstva plačevala zasebnemu subjektu, ločenemu od države, ki je s sredstvi tudi upravljal, to je konzorciju FITD, ki je zadevne ukrepe izvedel po pridobitvi dovoljenja italijanske centralne banke.

72. Splošno sodišče je v točkah 135 in 136 izpodbijane sodbe navedlo, da je bilo v položaju, ki se je nanašal na javna podjetja, ( 29 ) presojeno, da sredstva teh podjetij pomenijo državna sredstva, ker je država z izvajanjem prevladujočega vpliva nad takimi podjetji lahko usmerjala rabo njihovih sredstev, in da okoliščina, da ta sredstva upravljajo subjekti, ki so ločeni od države, ali da so ta po izvoru zasebna, na to ne vpliva. Splošno sodišče je nato preučilo dokaze, na katere se je Komisija oprla, da bi ugotovila, da so bila denarna sredstva, ki so bila uporabljena za financiranje zadevnih ukrepov, državna sredstva, ter – kot je navedeno zgoraj v točkah 25 in 26 – v točki 161 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija uporabe državnih sredstev ni dokazala.

73. Splošno sodišče je sporni sklep zato razglasilo za ničen z obrazložitvijo, da Komisija ni dokazala, da je zadevne ukrepe mogoče pripisati državi in da so bili dodeljeni iz državnih sredstev.

74. Komisija s prvim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 107(1) PDEU, prvič, ker je ugotovilo, da mora Komisija v primeru, v katerem pomoč dodeli zasebni subjekt, kakršen je konzorcij FITD, ne pa javno podjetje, zadostiti višjim zahtevam v zvezi z dokaznim bremenom, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči pripisljiv državi in da je dodeljen iz državnih sredstev (prvi del prvega pritožbenega razloga); in drugič, ker je presojo dokazov, ki jih je Komisija predložila v zvezi s tem, opravilo razdrobljeno, ne da bi jih obravnavalo kot celoto in ne da bi upoštevalo širši okvir, v katerega so umeščeni (drugi del prvega pritožbenega razloga).

2) Prvi del prvega pritožbenega razloga

75. Prvi del prvega pritožbenega razloga je razdeljen na dva očitka. Komisija s prvim očitkom zatrjuje, da je Splošno sodišče storilo napako v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči pripisljiv državi, v primeru, v katerem tak ukrep sprejme zasebni subjekt, in ne javno podjetje (v nadaljevanju: očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi). Z drugim očitkom pa se Komisija sklicuje na napako Splošnega sodišča v zvezi z dokaznim bremenom, ki ga nosi Komisija, da bi dokazala, da je ukrep pomoči v primeru, v katerem z denarnimi sredstvi, ki se uporabljajo za financiranje tega ukrepa, upravlja zasebni subjekt, in ne javno podjetje, dodeljen iz državnih sredstev (v nadaljevanju: očitek v zvezi z dokazovanjem, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev). Navedena očitka bom obravnaval zaporedoma.

i) Očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi

76. Komisija v utemeljitev tega očitka navaja, da je Splošno sodišče v točkah 69, 89, 90, 91, 114, 116, 117, 127, 128 in 131 izpodbijane sodbe presodilo, da mora Komisija v primeru, v katerem ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, pozitivno dokazati, da so javni organi imeli prevladujoč vpliv ali izvajali nadzor nad sprejemanjem tega ukrepa pomoči. Splošno sodišče je po mnenju Komisije zlasti ugotovilo, da mora Komisija dokazati, da so ti organi izvajali vpliv v vseh fazah postopka, ki je pripeljal do sprejetja zadevnega ukrepa; da so temu subjektu izdali zavezujoča navodila; in da je vpletenost javnih organov vplivala na ukrep pomoči. Komisija meni, da ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi s tem niso v skladu s sodno prakso, v skladu s katero Komisiji ni treba dokazati, da so javni organi vpleteni v sprejetje ukrepa pomoči, ampak zgolj, da obstaja verjetnost, da so vpleteni v sprejetje takega ukrepa, oziroma da je le malo verjetno, da v njegovo sprejetje niso vpleteni. Čeprav se je ta sodna praksa oblikovala v zvezi z ukrepi pomoči, ki so jih sprejela javna podjetja, Komisija trdi, da ni nobenega razloga za razlikovanje med javnimi podjetji in zasebnimi subjekti ter za uporabo navedene sodne prakse le v primerih, v katerih ukrepe pomoči sprejmejo javna podjetja, in sočasno oblikovanje novega in strožjega preizkusa za ukrepe pomoči, ki jih sprejmejo zasebni subjekti.

77. Italijanska vlada, holdinška družba BPB, konzorcij FITD in italijanska centralna banka trdijo, da je treba očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi zavrniti.

78. Menim, da tega očitka iz razlogov, predstavljenih v nadaljevanju, ni mogoče sprejeti. Prvič, Splošno sodišče v nasprotju s trditvijo Komisije ter v skladu z navedbami italijanske vlade, holdinške družbe BPB in konzorcija FITD v izpodbijani sodbi Komisiji ni naložilo, da mora v primeru, v katerem ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, in ne javno podjetje, izpolniti višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom. Drugič, tudi če bi Sodišče presodilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi uporabilo višje zahteve glede dokaznega bremena, bi bilo treba očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi kljub temu zavrniti, ker je, čeprav je utemeljen, brezpredmeten.

79. Pred preučitvijo teh razlogov bi rad navedel dve uvodni pojasnili.

80. Prvič, zaradi jasnosti naj navedem, da v skladu s točko 67 izpodbijane sodbe pojem „zasebni subjekt“ pomeni subjekt, ki se mu „priznava zasebni status ali avtonomija, vključno v zvezi z upravljanjem s svojimi sredstvi, kar zadeva posredovanja javnih organov in javno financiranje“. „Zasebni subjekt“ ne spada med javna podjetja, ki so v členu 2(b) Direktive Komisije 2006/111/ES ( 30 ) opredeljena kot „vsa podjetja, nad katerim[i] lahko javne oblasti neposredno ali posredno izvajajo prevladujoč vpliv zaradi svojega lastništva, svojega finančnega sodelovanja v njih ali predpisov, ki jih urejajo“, kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 88 izpodbijane sodbe. Drugače povedano, zasebni subjekt je subjekt, ki ni pod nadzorom države.

81. Drugič, dodati moram, da je vprašanje, ali mora Komisija zato, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, pripisljiv državi, pozitivno dokazati, da so javni organi imeli prevladujoč vpliv ali izvajali nadzor nad sprejemanjem tega ukrepa pomoči, oziroma ali zadostuje že to, da dokaže, da neobstoj dejanskega vpliva in nadzora javnih organov nad tem zasebnim subjektom ni verjeten, ( 31 ) čeprav Komisija trdi, da je Splošno sodišče storilo napako glede dokaznega bremena, ( 32 ) bolj povezano z dokaznim standardom (ki določa stopnjo zaupanja ali prepričljivosti, ki je potrebna za dokazovanje dejanskega stanja), kot pa z dokaznim bremenom (ki določa, katera stranka mora dokazati dejansko stanje in nosi tveganje nedokazljivosti dejanskega stanja). ( 33 )

– Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni določilo višjega dokaznega standarda za primere, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, in ne javno podjetje

82. Kot je navedeno zgoraj v točki 67, iz točk 69, 89 in 90 izpodbijane sodbe izhaja, da Splošno sodišče v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, zahteva, da se dokaže dejanski vpliv ali nadzor javnih organov – oziroma da se po besedah Komisije predloži „pozitivni dokaz“ – medtem ko v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme javno podjetje, zadostuje, da Komisija dokaže verjetnost dejanskega vpliva ali nadzora javnih organov (oziroma neverjetnost odsotnosti njihovega dejanskega vpliva in nadzora).

83. Vendar se nagibam k stališču, da Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar bi se lahko zdelo, za ugotavljanje pripisljivosti ukrepa pomoči državi ni določilo višjega dokaznega standarda v primeru, v katerem tak ukrep sprejme zasebni subjekt in ne javno podjetje.

84. V nadaljevanju bom preučil vsako izmed treh trditev, ki jih je Komisija navedla v podporo stališču, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi določilo tak višji dokazni standard. Komisija meni, da ji je Sodišče v izpodbijani sodbi naložilo, naj dokaže, prvič, da so bili zadevni ukrepi sprejeti po navodilih javnih organov, ki so konzorcij FITD zavezovala k sprejetju teh ukrepov; drugič, da je vpletenost teh organov vplivala na vsebino zadevnih ukrepov; in tretjič, da so javni organi imeli dejanski vpliv v vseh fazah postopka, ki je pripeljal do sprejetja teh ukrepov. Menim, da nobena od teh trditev ni prepričljiva.

85. Prvič, opozarjam, da Splošno sodišče v nasprotju s trditvami Komisije v izpodbijani sodbi ni presodilo, da mora Komisija za to, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, pripisljiv državi, dokazati, da je bil ta ukrep sprejet na podlagi zavezujočih navodil javnih organov, zaradi katerih je bil ta subjekt zavezan k sprejetju teh ukrepov.

86. Če bi Splošno sodišče takšne dokaze zahtevalo, bi dejansko določilo višji dokazni standard, kot velja v primerih, v katerih ukrep pomoči sprejme javno podjetje. Naj navedem, da iz točke 54 sodbe Stardust, ki se je nanašala na ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, izhaja, da od Komisije ni mogoče zahtevati, naj dokaže, da je bil tak ukrep sprejet po navodilih javnih organov. ( 34 ) Vendar Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni zahtevalo, da mora Komisija predložiti dokaze, opisane zgoraj v točki 85.

87. To pa zato, ker je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi priznalo, da je mogoče v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, dokaze o dejanskem vplivu ali nadzoru javnih organov nad sprejemanjem ukrepa pomoči navesti „v obliki indicev“, ( 35 ) kot to velja v primeru, v katerem je subjekt, ki dodeljuje pomoč, javno podjetje. ( 36 ) To pomeni, da lahko Komisija o pripisljivosti ukrepa pomoči državi sklepa na podlagi okoliščin obravnavane zadeve in okvira, v katerem je bil ta ukrep sprejet, namesto da bi morala predložiti neposredne dokaze o tem, da je bil zadevni ukrep sprejet pod vplivom ali nadzorom javnih organov, oziroma namesto da bi morala dokazati, da je bil tak ukrep sprejet po navodilih javnih organov.

88. Tako je tudi zato, ker iz točk 117, 127, 128 in 131 izpodbijane sodbe, na katere se sklicuje Komisija, ne izhaja, da mora predložiti dokaze, opisane zgoraj v točki 85.

89. Splošno sodišče je sicer v točkah 117 in 130 izpodbijane sodbe ugotovilo, prvič, da italijanska centralna banka v okviru postopka izdaje dovoljenja, ki se uporablja za zadevne ukrepe, „konzorciju FITD […] ne more naložiti posredovanja v podporo banki v težavah“, ( 37 ) in drugič, da to, da izredni upravitelj banke Tercas konzorciju FITD posreduje zahtevo za posredovanje, „tega konzorcija nikakor ne zavezuje, da bi moral tej zahtevi ugoditi“. ( 38 )

90. Vendar ugotavljam, da se Splošno sodišče za to, da bi ugotovilo, da zadevnih ukrepov ni bilo mogoče pripisati državi, ni oprlo zgolj na dejstvo, da konzorcija FITD niti italijanska centralna banka niti izredni upravitelj nista zavezala k posredovanju v korist banke Tercas ali mu izdala zavezujoča navodila.

91. V točkah od 122 do 124 izpodbijane sodbe se je namreč Splošno sodišče oprlo tudi na „povsem pasivno vlogo“ predstavnikov italijanske centralne banke na sejah upravljavskih organov konzorcija FITD. Če bi ti predstavniki na teh sejah imeli dejavnejšo vlogo (na primer z „izra[žanjem] skrbi“ v zvezi z načrtovanim posredovanjem), bi Splošno sodišče to štelo kot element v podporo pripisljivosti zadevnih ukrepov državi. ( 39 ) Poleg tega se je Splošno sodišče v točki 126 izpodbijane sodbe oprlo tudi na dejstvo, da so neformalna srečanja med italijansko centralno banko na eni strani ter holdinško družbo BPB, konzorcijem FITD in izrednim upraviteljem na drugi (v nadaljevanju: neformalna srečanja) „italijanski centralni banki zgolj omogočil[a] seznanjenost“ s pogajanji med konzorcijem FITD na eni strani ter holdinško družbo BPB in izrednim upraviteljem na drugi. Če bi torej italijanska centralna banka izkoristila ta neformalna srečanja „za to, da bi odločilno vplivala na vsebino […] spornih ukrepov“, bi Splošno sodišče to štelo za indic, ki kaže na pripisljivost teh ukrepov državi.

92. V zvezi z ugotovitvijo, ki jo je Splošno sodišče podalo v točki 127 izpodbijane sodbe, in sicer, da to, da je italijanska centralna banka konzorcij FITD „,pozvala‘, naj s holdinško družbo BPB sklene ,uravnotežen sporazum‘ v zvezi s kritjem negativnega premoženjskega stanja banke Tercas“, „nima nobenega zavezujočega učinka za konzorcij FITD“, ugotavljam, da se Splošno sodišče za to, da bi ugotovilo, da ta poziv ni pomenil indica, ki bi kazal na to, da je imela italijanska centralna banka vpliv na sprejetje zadevnih ukrepov, ni oprlo le na nezavezujočo naravo tega poziva, ampak tudi na dejstvo, da odločitvi konzorcija FITD o sprejetju teh ukrepov ni izhajala iz tega poziva, temveč iz gospodarskih preudarkov (to je na podlagi ugotovitev poročila, ki ga je predstavila revizijska in svetovalna družba, v skladu s katerimi je bil strošek zadevnih ukrepov nižji od stroška poplačila v okviru sistema zajamčenih vlog v primeru likvidacije banke Tercas).

93. Dalje, v zvezi z dejstvom, navedenim zgoraj v točki 89, da zahteva za posredovanje, ki jo je predložil izredni upravitelj, za konzorcij FITD ni bila zavezujoča, ugotavljam, da se je Splošno sodišče za to, da bi ugotovilo, da postopka, ki je pripeljal do sprejetja zadevnih ukrepov, ni začel javni organ, v točki 131 izpodbijane sodbe oprlo tudi na dejstvo, da je „pobuda za poziv konzorciju FITD pri[šla] iz zahteve holdinške družbe BPB, ki je to, da vpiše povečanje kapitala banke Tercas, pogojevala s tem, da konzorcij FITD krije primanjkljaj v premoženjskem stanju te banke“.

94. Zato Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, v izpodbijani sodbi ni zahtevalo, da mora Komisija v primeru, v katerem ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, dokazati, da je bil ta ukrep sprejet na podlagi zavezujočih navodil javnih organov, zaradi katerih je bil ta zasebni subjekt zavezan k njegovemu sprejetju.

95. Drugič, ugotavljam, da Splošno sodišče v nasprotju s trditvami Komisije v izpodbijani sodbi ni presodilo, da mora Komisija za to, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, pripisljiv državi, dokazati, da je vpletenost javnih organov vplivala na vsebino tega ukrepa.

96. Če bi Splošno sodišče takšne dokaze zahtevalo, bi dejansko določilo višji dokazni standard od tistega, ki velja v primerih, v katerih ukrep pomoči sprejme javno podjetje. To velja, ker v skladu s točko 48 sodbe z dne 25. junija 2015, SACE in Sace BT/Komisija (T‑305/13, EU:T:2015:435), ki se je nanašala na ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, Komisiji „ni treba nujno preučiti vpliva vpletenosti [javnih organov] na vsebino tega ukrepa“, da bi dokazala, da je ta ukrep mogoče pripisati državi. Vendar Splošno sodišče v izpodbijani sodbi od Komisije ni zahtevalo, naj predloži dokaz, opisan v prejšnji točki.

97. Splošno sodišče v točki 116 izpodbijane sodbe ni preučilo, ali je posredovanje italijanske centralne banke v praksi vplivalo na vsebino zadevnih ukrepov. Namesto tega je ugotovilo, da italijanska centralna banka v okviru izdaje dovoljenja za zadevne ukrepe na podlagi italijanske zakonodaje nima pooblastila za spreminjanje vsebine teh ukrepov (in da italijanska centralna banka zato v tem okviru ni mogla kakor koli vplivati na vsebino zadevnih ukrepov). Splošno sodišče za to, da bi v točki 126 izpodbijane sodbe ugotovilo, da italijanska centralna banka neformalnih srečanj ni izkoristila „za to, da bi odločilno vplivala na vsebino […] spornih ukrepov“, podobno ni preučilo, ali je udeležba italijanske centralne banke na teh neformalnih srečanjih v praksi vplivala na vsebino zadevnih ukrepov. Zdi se, da je Splošno sodišče namesto tega v tej točki enostavno ugotovilo, da je bila udeležba italijanske centralne banke povsem pasivna, saj je bila namenjena zgolj njeni seznanjenosti. Enako velja za točko 127 izpodbijane sodbe, v kateri je Splošno sodišče ugotovilo, da poziv italijanske centralne banke konzorciju FITD, naj s holdinško družbo BPB sklene uravnotežen sporazum v zvezi s kritjem negativnega premoženjskega stanja banke Tercas, ni imel „kakršnega koli vpliva“ na odločitev konzorcija FITD o sprejetju zadevnih ukrepov, saj ta odločitev ni izhajala iz navedenega poziva, ampak iz pogojev holdinške družbe BPB.

98. Tretjič, trditev Komisije, da je Splošno sodišče v točki 114 izpodbijane sodbe zahtevalo dokaze o tem, da so javni organi lahko vplivali na „vse faze“ postopka, ki je pripeljal do sprejetja zadevnih ukrepov, je brez vsakršne podlage. Po mojem mnenju je razlog, iz katerega je Splošno sodišče v točkah od 115 do 131 izpodbijane sodbe ( 40 ) zaporedoma preučilo vse faze postopka, to, da je – ker ni našlo nobenega elementa, ki bi dokazoval, da so javni organi imeli dejanski vpliv ali nadzor v prvi fazi postopka – preverilo, ali so tak vpliv imeli v drugi fazi ter v naslednjih fazah postopka. Nič ne kaže na to, da bi Splošno sodišče, če bi, na primer, ugotovilo, da je imela italijanska centralna banka dejanski vpliv na sprejetje zadevnih ukrepov v okviru izdaje dovoljenja za te ukrepe, štelo, da je treba preučiti, ali je italijanska centralna banka imela podoben vpliv tudi v drugih fazah postopka.

99. Ugotavljam, da Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni določilo višjega dokaznega standarda za ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, in da je treba očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi zavrniti.

100. Vendar bom v nadaljevanju – če bi Sodišče zlasti ob upoštevanju preudarkov iz točke 89 zgoraj ugotovilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi določilo višji dokazni standard – preučil, ali je Splošno sodišče s tem napačno uporabilo pravo.

– Če bo Sodišče ugotovilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi določilo višji dokazni standard za primere, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, bo moralo ugotoviti, da je Splošno sodišče s tem napačno uporabilo pravo

101. Kot sem navedel zgoraj v točki 78, menim, da bi Splošno sodišče z določitvijo takega višjega standarda napačno uporabilo pravo (vendar bi bilo treba očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi vseeno zavrniti kot brezpredmeten).

102. Čeprav se strinjam, da mora Komisija za to, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, pripisljiv državi, dokazati, da so javni organi imeli dejanski vpliv ali nadzor nad sprejetjem tega ukrepa, pa po mojem mnenju obstaja dvom o tem, ali v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme javno podjetje, zadošča že to, da Komisija dokaže, da neobstoj dejanskega vpliva na to podjetje in nadzora nad njim ni verjeten, kot je Splošno sodišče v bistvu presodilo v točki 89 izpodbijane sodbe.

103. Ugotavljam, da v večini sodb, ki se nanašajo na ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, veljavni dokazni standard ni opredeljen. ( 41 ) Vendar je bil standard opredeljen v sodbah z dne 25. junija 2015, SACE in Sace BT/Komisija (T‑305/13, EU:T:2015:435); z dne 28. januarja 2016, Slovenija/Komisija (T‑507/12, neobjavljena, EU:T:2016:35), in z dne 13. decembra 2018, Comune di Milano/Komisija (T‑167/13, EU:T:2018:940), ki so se nanašale na ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje. Splošno sodišče je v teh sodbah presodilo, da „neobstoj vpletenosti javnih organov v sprejetje spornih ukrepov ni verjeten“ ( 42 ) in da „Komisiji pri dokazovanju take vpletenosti javnih organov v dodelitev pomoči ni treba predložiti pozitivnega dokaza, ampak zadostuje dokaz o neverjetnosti tega, da ti niso bili vpleteni pri sprejetju ukrepa“. ( 43 ) Zato se zdi, da je v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme javno podjetje, dovolj, da se dokaže verjetnost vpletenosti javnih organov (oziroma neverjetnost tega, da v njegovo sprejetje niso bili vpleteni), ne pa njihova dejanska vpletenost. ( 44 )

104. Nasprotno pa se zdi, da dokazni standard, ki je bil uporabljen v sodbi z dne 13. decembra 2018, Ryanair in Airport Marketing Services/Komisija (T‑53/16, EU:T:2018:943, točka 132), ki se je nanašala na ukrep pomoči, ki ga je sprejelo zasebno podjetje, ( 45 ) presega zgolj verjetnost vpletenosti javnih organov, saj je Komisija po besedah Splošnega sodišča dokazala, „da je […] [sklop treh kazalnikov, ki so bili preučeni v izpodbijanem sklepu,] dovolj odločilno vplival na ravnanje [subjekta, ki je dodelil pomoč,] v razmerju do [prejemnice pomoči], da bi bilo mogoče zadevn[o] pogodb[o] […] pripisati državi“.

105. Ne glede na navedeno poudarjam, da se bistveno vprašanje glede dokazovanja pripisljivosti ukrepa pomoči državi po mojem mnenju ne nanaša na to, ali mora Komisija dokazati dejansko izvajanje vpliva ali nadzora javnih organov oziroma ali pa zadostuje, da dokaže zgolj verjetnost obstoja takšnega vpliva ali nadzora (oziroma to, da neobstoj dejanskega vpliva ali nadzora javnih organov ni verjeten). Bistveno vprašanje je prej povezano z indici, iz katerih je mogoče sklepati o pripisljivosti ukrepa pomoči državi, zlasti pa z vprašanjem, ali se morajo ti indici nanašati na sprejetje ukrepa pomoči ali pa zadostuje že to, da se nanašajo na subjekt, ki dodeljuje pomoč. Drugače povedano, menim, da je bistveno vprašanje, ali mora Komisija dokazati, da imajo javni organi dejanski vpliv ali nadzor nad tem subjektom, oziroma ali zadostuje že to, da dokaže, da imajo ti organi dejanski vpliv ali nadzor nad sprejemanjem ukrepa pomoči.

106. V zvezi s tem ugotavljam, da je iz vseh sodb, navedenih zgoraj v točkah 103 in 104, v katerih je bil veljavni dokazni standard opredeljen, razvidno, da se mora dejanski vpliv ali nadzor javnih organov oziroma dejstvo, da neobstoj dejanskega vpliva ali nadzora javnih organov ni verjeten, nanašati na sprejemanje ukrepa pomoči, ne pa zgolj na subjekt, ki dodeljuje to pomoč, ne glede na to, ali pomoč dodeljuje javno podjetje ( 46 ) ali zasebni subjekt ( 47 ). Vendar je treba pred izpeljavo kakršne koli ugotovitve upoštevati tudi druge sodbe, navedene zgoraj v točki 103, v skladu s katerimi je mogoče na vprašanje, ali se mora dejanski vpliv ali nadzor javnih organov nanašati na sprejemanje ukrepa pomoči ali zgolj na subjekt, ki to pomoč dodeljuje, odgovoriti s preučitvijo indicev, na podlagi katerih se je sklepalo o pripisljivosti ukrepa pomoči državi. ( 48 ) V zvezi s tem se zdi, da je ugotovitev o pripisljivosti ukrepa pomoči državi v nekaterih zadevah sicer izhajala zgolj iz indicev, povezanih z javnim podjetjem, ki je ta ukrep sprejelo, vendar je v večini zadev izhajala tudi iz indicev, povezanih s sprejemanjem tega ukrepa.

107. Na primer, v sodbi z dne 17. septembra 2014, Commerz Nederland (C‑242/13, EU:C:2014:2224, točke od 35 do 39), je pripisljivost poroštev, ki jih je izdala pristaniška uprava Rotterdam, to je podjetje, ki je v celoti v lasti občine Rotterdam, državi „načeloma“ (kar pa je moralo preveriti predložitveno sodišče) izhajala iz „organske povezave“ med pristaniško upravo in občino. ( 49 ) Okoliščine, da je edini direktor pristaniške uprave prikrival izdajo poroštev in da je bilo „treba domnevati“, da bi občina nasprotovala izdaji teh poroštev, če bi bila o njih obveščena, „same po sebi niso take, da […] izključujejo tak pripis“. V navedeni zadevi so bili indici, iz katerih je bilo mogoče sklepati o pripisljivosti ukrepa pomoči državi, povezani le s subjektom, ki je pomoč dodelil, pri tem pa se je le malo pozornosti posvečalo indicem, ki so se nanašali na sprejemanje ukrepa pomoči in niso govorili v prid ugotovitvi pripisljivosti. Tako se je Sodišče v navedeni sodbi močno približalo vzpostavitvi (izpodbojne) domneve, ki je po mojem mnenju le težko v skladu s točko 52 sodbe Stardust, v skladu s katero „zgolj dejstvo, da je javno podjetje pod državnim nadzorom, ne zadošča, da se ukrepi tega podjetja […] pripišejo državi“.

108. Podobno je v sodbi z dne 27. februarja 2013, Nitrogénművek Vegyipari/Komisija (T‑387/11, neobjavljena, EU:T:2013:98, točke od 63 do 66), ugotovitev, da so bila posojila, ki jih je odobrila kreditna institucija, ki je v celoti v lasti države, to je banka Magyar Fejlesztési Bank Zrt. (v nadaljevanju: MFB), pripisljiva madžarski državi, temeljila zgolj na indicih, povezanih z banko MFB, in sicer z dejstvom, da je banka MFB opravljala dejavnosti javne razvojne banke, da se je njen pravni status razlikoval od pravnega statusa poslovnih bank in da je bila pod intenzivnim nadzorom javnih organov (saj je zlasti pristojni minister uveljavljal lastninske pravice države v banki MFB ter imenoval in razreševal člane njenih upravljavskih organov). V zvezi s tem opozarjam, da se je nadzor izvajal nad poslovanjem banke MFB, ne pa nad sprejemanjem odločitev o zadevnih posojilih.

109. V sodbi z dne 13. decembra 2018, Comune di Milano/Komisija (T‑167/13, EU:T:2018:940, točke od 75 do 96), pripisljivost kapitalskih vložkov družbe SEA SpA, to je družbe za upravljanje milanskih letališč v javni lasti, v hčerinsko družbo Sea Handling SpA italijanski državi po drugi strani ni bila ugotovljena le na podlagi organskih povezav med družbo SEA in občino Milano (ki je bila njen večinski delničar in je imela večino njenih glasovalnih pravic ter je imenovala člane njenih upravljavskih organov), ampak tudi na podlagi indica, povezanega s sprejetjem ukrepa pomoči. Ta indic se je nanašal na sindikalni dogovor, ki so ga sklenili občina Milano, družba SEA in različni sindikati, v katerem se je družba SEA zavezala h kritju izgub družbe Sea Handling, in sicer h kritju, ki ga je v nadaljevanju zagotovila v obliki zadevnih kapitalskih vložkov, to je ukrepov pomoči. Kot je v točki 81 te sodbe navedlo Splošno sodišče, je občina Milano dejavno sodelovala pri pogajanjih o sklenitvi sindikalnega dogovora in je s podpisom tega dogovora v svoji vlogi večinskega delničarja družbe SEA potrdila zavezo te družbe h kritju izgub njene hčerinske družbe ter odobrila poznejše izvajanje te zaveze s strani družbe SEA.

110. Podobno je v sodbi z dne 13. maja 2020, easyJet Airline/Komisija (T‑8/18, EU:T:2020:182, točke od 117 do 140), ugotovitev, da je mogoče zneske, ki so jih upravljavci sardinskih letališč izplačali letalskim prevoznikom in v zameno za katere naj bi jim ti letalski prevozniki zagotavljali neposredne povezave med Sardinijo in nekaterimi evropskimi letališči, pripisati Regione autonoma della Sardegna (avtonomna dežela Sardiniji, Italija; v nadaljevanju: avtonomna dežela), temeljila na indicih, povezanih s sprejetjem ukrepa pomoči. Ti indici so vključevali: prvič, dejstvo, da je avtonomna dežela sredstva, ki so jih upravljavci letališč uporabljali za plačilo letalskih prevoznikov, dala na razpolago po tem, ko je odobrila podrobne načrte dejavnosti teh upravljavcev, ki so morali biti pripravljeni v skladu z navodili, ki jih je sprejel deželni svet; in drugič, dejstvo, da je mehanizem za povrnitev stroškov, ki so jih plačali upravljavci letališč, avtonomni deželi omogočal nadzor nad izvajanjem načrtov dejavnosti upravljavcev letališč (ker je bilo stroške, ki so izhajali iz sporazumov med upravljavci letališč in letalskimi prevozniki, mogoče povrniti le, če sta bila vsebina in obseg teh sporazumov v skladu z zgoraj navedenimi navodili). Opozarjam, da je avtonomna dežela izvajala vpliv in nadzor nad vsebino in izvajanjem načrtov dejavnosti upravljavcev letališč ter da je izvajanje teh načrtov izviralo prav iz ukrepov pomoči (to je iz plačil, ki so jih upravljavci letališč izplačevali letalskim prevoznikom).

111. Zato velja, kot sem navedel zgoraj v točkah 102 in 106, da če je subjekt, ki dodeljuje pomoč, javno podjetje, v vseh primerih ne zadošča, da Komisija dokaže dejanski vpliv ali nadzor javnih organov (oziroma to, da neobstoj takšnega vpliva ali nadzora ni verjeten) nad tem podjetjem. Dokazati mora, da so imeli dejanski vpliv ali nadzor (oziroma to, da ni verjetno, da takšen vpliv ali nadzor ne bi obstajal) nad sprejemanjem ukrepa pomoči. Razlog za spreminjanje dokaznega standarda izhaja iz okoliščine, da lahko, kot je Sodišče presodilo v točki 52 sodbe Stardust, „javno podjetje deluje z večjo ali manjšo neodvisnostjo glede na stopnjo avtonomije, ki mu jo prepušča država“.

112. Iz tega izhaja, da je dokazni standard, ki se uporablja v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme javno podjetje, v nekaterih primerih zelo podoben, če ne celo enak tistemu, ki se uporablja, če ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt.

113. V sodbi z dne 13. decembra 2018, Ryanair in Airport Marketing Services/Komisija (T‑53/16, EU:T:2018:943, točke od 125 do 141), je bila tako pripisljivost pogodbe o letaliških storitvah, sklenjene med družbo Ryanair in zasebnim subjektom, ki upravlja letališče Nîmes (Francija), to je družbo Veolia Transport Aéroport de Nîmes (v nadaljevanju: VTAN), državnemu subjektu, to je združenju Syndicat mixte pour l’aménagement et le développement de l’aéroport de Nîmes (v nadaljevanju: SMAN), ugotovljena na podlagi indicev, povezanih s sprejetjem te pogodbe. Ti indici so bili: prvič, dejstvo, da s sporazumom o prenosu pooblastil javne službe, ki sta ga sklenila združenje SMAN in družba VTAN, zadnjenavedeni družbi ni bilo zaupano samo upravljanje letališča Nîmes, ampak tudi razvoj nalog zračnega prometa, kar bi bilo lahko nezdružljivo s ciljem zasebnega upravljavca letališča, ki je čim bolj povečati svojo donosnost; drugič, različne trditve družbe VTAN, podane pred sklenitvijo zadevne pogodbe o letaliških storitvah, iz katerih je bilo razvidno, da se je družba VTAN zavedala, da bi se zaradi razmerja z družbo Ryanair lahko zmanjšala donosnost upravljanja letališča Nîmes, in da je bila v razmerje s to letalsko družbo pripravljena vstopiti le ob upoštevanju pavšalnega prispevka, ki ga je ponudilo združenje SMAN, in tretjič, dejstvo, da je donosnost koncesije za družbo VTAN temeljila na tem pavšalnem prispevku, ki je bil izračunan na podlagi stroškov in prihodkov, povezanih s pogodbo z družbo Ryanair.

114. Opozoriti moram tudi, da Splošno sodišče v sodbi z dne 13. maja 2020, easyJet Airline/Komisija (T‑8/18, EU:T:2020:182, točki 2 in 79), navedeni zgoraj v točki 110, po tem, ko je ugotovilo, da je eden od upravljavcev letališča v zasebni lasti, pri presoji pripisljivosti ni niti omenilo zasebne narave tega subjekta, kaj šele da bi različno obravnavalo ukrepe, ki so jih sprejeli drugi upravljavci letališč, ki so v javni lasti.

115. To posledično pomeni, da iz sodne prakse sicer izhaja, da mora Komisija v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebno podjetje, dokazati dejanski vpliv ali nadzor javnih organov nad sprejemanjem tega ukrepa, vendar je sodišče Unije ta standard uporabilo tudi v primerih, v katerih je ukrep pomoči sprejelo javno podjetje.

116. Prav tako moram poudariti, da Splošno sodišče v sodbi z dne 13. decembra 2018, Ryanair in Airport Marketing Services/Komisija (T‑53/16, EU:T:2018:943, točka 135), navedeni zgoraj v točki 113, ni zahtevalo dokaza, da je ukrep pomoči sprejelo zasebno podjetje po navodilih javnih organov. To izhaja iz dejstva, da se je trditev družbe Ryanair, da se je združenje SMAN sistematično vzdrževalo izvajanja vpliva na ravnanje družbe VTAN v pogajanjih z družbo Ryanair, štela za brezpredmetno, ker je združenje SMAN imelo diskrecijsko pravico do posredovanja v pogajanjih med družbama VTAN in Ryanair ter ker „bi lahko posredovalo, če bi družba VTAN poskušala družbi Ryanair naložiti pogoje, zaradi katerih bi ta zmanjšala svoj promet na letališču Nîmes“. ( 50 )

117. Ugotavljam, da iz sodne prakse ne izhaja, da bi se v primerih, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, in ne javno podjetje, uporabljal višji dokazni standard.

118. Prav tako opozarjam, da en sam indic, naveden v točki 56 sodbe Stardust, to je obstoj sistemskih povezav z državo (oziroma, če uporabim izraz Sodišča, „vključenost [subjekta, ki dodeljuje pomoč] v strukture javne uprave“), sicer zagotovo ne more povzročiti pripisljivosti ukrepa, ki ga sprejme zasebni subjekt, državi, vendar pa se je mogoče, kot se je tudi dejansko zgodilo, ( 51 ) pri ugotavljanju pripisljivosti takšnega ukrepa državi opreti tudi na druge indice, navedene v tej sodbi. Neobstoj enega od indicev v primerih, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, pomeni, da morajo biti ostali indici še toliko prepričljivejši. Vendar to ne pomeni, da je dokazni standard v takšnih primerih višji. To enostavno pomeni, da je treba isti standard doseči z opiranjem na druge indice, ne pa zgolj na obstoj sistemskih povezav z državo.

119. Ugotavljam, da bo Sodišče, če bo presodilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi uporabilo višji dokazni standard zgolj zaradi zasebne narave subjekta, ki dodeljuje pomoč, zlasti pa da je zahtevalo, da se dokaže, da je bil ta ukrep pomoči sprejet po navodilih javnih organov, moralo ugotoviti, da je Splošno sodišče s tem storilo napako.

120. Preden pojasnim razloge, iz katerih menim, kot sem navedel zgoraj v toči 78, da bi bilo treba očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi vseeno zavrniti, ker je brezpredmeten, bi želel izpostaviti, da v nasprotju s trditvami Komisije, prvič, zavrnitev obravnavane pritožbe ne bi ogrozila predpostavke, na kateri temeljita direktivi 2014/49 in 2014/59, in drugič, da ni pomembno, ali je mogoče konzorcij FITD šteti za „pojavno obliko države“ v smislu sodbe z dne 12. julija 1990, Foster in drugi (C‑188/89, EU:C:1990:313).

121. Na prvem mestu naj navedem, da se ne strinjam s trditvijo Komisije, da če bi Sodišče presodilo, da zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi in da zato ne pomenijo državne pomoči, noben ukrep, ki ga sprejme sistem jamstva za vloge, ne bi nikdar veljal za državno pomoč, kar bi privedlo do tega, da bi lahko ti sistemi razpoložljiva finančna sredstva uporabljali za posredovanje, s katerim bi preprečili propad kreditne institucije, ne da bi bila ta v postopku reševanja. Po mnenju Komisije bi to ogrozilo predpostavko, na kateri temeljita direktivi 2014/49 in 2014/59, in sicer, da vsi ukrepi, ki jih sprejmejo sistemi jamstva za vloge, pomenijo državno pomoč.

122. Pojasniti moram, da lahko sistemi jamstev za vloge, ( 52 ) katerih glavna naloga je zaščita vlagateljev pred posledicami insolventnosti kreditne institucije, to nalogo kljub vsemu presežejo ( 53 ) in razpoložljiva finančna sredstva v skladu s členom 11(3) Direktive 2014/49 uporabijo za „alternativne ukrepe, da bi preprečili propad kreditne institucije“. Vendar je takšna uporaba razpoložljivih sredstev sistema jamstva za vloge mogoča, le če v zvezi z zadevno kreditno institucijo ni bil sprejet noben ukrep za reševanje. Na podlagi člena 32(4)(d) Direktive 2014/59 se lahko ukrep za reševanje sprejme, če je potrebna „izredna javnofinančna pomoč“, ki je v členu 2(1)(28) te direktive opredeljena kot „državn[a] pomoč v smislu člena 107(1) PDEU […], ki je predvidena za ohranitev ali ponovno vzpostavitev uspešnega poslovanja, likvidnosti ali solventnosti [kreditne] institucije“.

123. Če je treba torej zadevne ukrepe v obravnavani zadevi šteti za državno pomoč, bi se v zvezi s prejemnico te pomoči (banko Tercas) lahko sprejel ukrep za reševanje, kar bi konzorciju FITD kot priznanemu sistemu jamstva za vloge ( 54 ) onemogočilo, da svoja razpoložljiva finančna sredstva uporabi za „alternativne ukrepe“, namenjene preprečevanju propada banke Tercas v skladu s členom 11(3) Direktive 2014/49, kakršni so zadevni ukrepi. ( 55 ) Če pa bi Sodišče presodilo, da zadevni ukrepi ne pomenijo državne pomoči, v zvezi z banko Tercas ne bi bilo mogoče sprejeti nobenega ukrepa za reševanje, zaradi česar bi lahko konzorcij FITD uporabil razpoložljiva sredstva za sprejetje ukrepov, kakršni so zadevni ukrepi, ne da bi pri tem kršil člen 11(3) Direktive 2014/49

124. S trditvijo Komisije, kot je povzeta zgoraj v točki 121, se ne strinjam iz razlogov, predstavljenih v nadaljevanju.

125. Prvič, če bi Sodišče presodilo, da zadevni ukrepi niso pripisljivi državi in da ne pomenijo državne pomoči, iz tega ne bi izhajalo, da za državno pomoč ne more veljati noben ukrep, ki ga sprejme sistem jamstva za vloge. To bi bilo namreč odvisno od lastnosti posameznega sistema jamstva za vloge in od konkretnega ukrepa. V zvezi s tem ugotavljam, da je bilo glede ukrepov, ki so jih sprejeli sistemi jamstva za vloge, večkrat ugotovljeno, da pomenijo državno pomoč. ( 56 )

126. Drugič, opozarjam, da je sistemom jamstva za vloge v členu 11(3) Direktive 2014/49 izrecno zagotovljena možnost, da razpoložljiva finančna sredstva uporabijo za preprečevanje propada kreditne institucije, če ta ni v postopku reševanja. Če bi, kot navaja Komisija, vsak ukrep, ki ga sprejme sistem jamstva za vloge, štel za državno pomoč, bi to sistemom jamstva za vloge v praksi preprečilo sprejemanje alternativnih ukrepov na podlagi te določbe, saj bi eden od pogojev manjkal. S tem bi se navedeni določbi odvzela vsebina.

127. Na drugem mestu, ne strinjam se s trditvijo Komisije, da konzorcij FITD ni običajen zasebni subjekt, ampak „pojavna oblika države“ v smislu sodbe z dne 12. julija 1990, Foster in drugi (C‑188/89, EU:C:1990:313, točka 18), zaradi česar se, če bi Sodišče ugotovilo, da se v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebno podjetje, uporablja višji dokazni standard, ta standard ne bi uporabljal za ukrepe, ki jih je sprejel konzorcij FITD.

128. Ugotavljam, da se je pojem pojavne oblike države izoblikoval v okviru doktrine neposrednega učinka direktiv v „vertikalnih“ sporih med posameznikom in državo. V skladu z ustaljeno sodno prakso se posamezniki lahko sklicujejo na brezpogojne in dovolj natančne določbe direktive zoper organizacije ali subjekte, ki so pod pristojnostjo oziroma nadzorom države ali ki imajo posebne pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki. Prav tako je z državo mogoče enačiti organizacije ali subjekte, ki jih je neki organ zadolžil za opravljanje nalog v javnem interesu in so jim bile za to dodeljene posebne pristojnosti. ( 57 )

129. Ne razumem pa, kako je vprašanje, ali je mogoče neko organizacijo ali subjekt šteti za pojavno obliko države in ali jo je mogoče kot tako v okviru „vertikalnega“ učinka direktiv enačiti z državo, kakor koli povezano s tem, da se ukrepi, ki jih ta organizacija ali subjekt sprejme, opredelijo kot državna pomoč. Pojem „pojavna oblika države“ se namreč ni izoblikoval zaradi tega, zato ne vidim nobenega razloga, iz katerega bi se uporabil za opredelitev standarda, ki se uporablja za dokazovanje pripisljivosti ukrepa pomoči državi.

130. Konzorcija FITD po mojem mnenju nikakor ne bi bilo mogoče šteti za pojavno obliko države v smislu sodne prakse, navedene zgoraj v točki 128. To pa zato, ker drugače kakor družba Motor Insurers Bureau of Ireland, ki je v sodbi z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745, točki 38 in 40), na katero se sklicuje Komisija, štela za pojavno obliko države, konzorcij FITD ne izvaja javnega pooblastila, ko – kot je primer v obravnavani zadevi – posreduje takrat, ko ne pride do prisilne upravne likvidacije ene od njegovih članic, in nima posebnih pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki, saj svojih članic ne more obvezati k plačilu prispevka.

131. Ugotavljam, da bo moralo Sodišče, če bo presodilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi uporabilo višji dokazni standard za primere, v katerih ukrep pomoči sprejme zasebni subjekt, ugotoviti, da je Splošno sodišče s tem storilo napako. Vendar bo moralo očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi kljub temu zavrniti, ker je, kot bom prikazal v nadaljevanju, brezpredmeten.

– Če bo Sodišče presodilo, da je očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi utemeljen, bo moralo ta očitek kljub temu zavrniti kot brezpredmeten

132. Na podlagi indicev, navedenih v točkah od 96 do 132 izpodbijane sodbe, namreč zadevnih ukrepov ni mogoče pripisati državi, tudi če bi veljalo, da se enak dokazni standard uporablja v primerih, v katerih pomoč podeljuje zasebni subjekt, in v primerih, v katerih pomoč podeljuje javno podjetje (in da zato Komisiji, da bi se ugotovilo, da je ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, mogoče pripisati državi, ni treba dokazati, da so javni organi ta subjekt zavezali k sprejetju zadevnega ukrepa, da je njihova vpletenost vplivala na vsebino tega ukrepa in da so imeli vpliv v vseh fazah postopka).

133. Prvič, strinjam se s Splošnim sodiščem, da javno pooblastilo, ki je konzorciju FITD podeljeno s členom 96b(1) italijanskega zakona o bankah, ni indic, ki bi omogočal, da bi se zadevni ukrep pripisal državi, saj to pooblastilo, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 101 izpodbijane sodbe, obsega izključno to, da izplača vlagatelje, kar pomeni, da konzorcij FITD v primeru, kakršen je ta v obravnavani zadevi, v katerem posreduje v podporo banki članici, ne izvaja javnega pooblastila.

134. Drugič, pripisljivosti zadevnih ukrepov italijanski državi ni mogoče izpeljati iz dejstva, da se za te ukrepe zahteva dovoljenje italijanske centralne banke. Iz točk 116 in 118 izpodbijane sodbe je razvidno, da italijanska centralna banka v postopku izdaje dovoljenja nikakor ni mogla vplivati ne na sprejemanje zadevnih ukrepov ne na njihovo vsebino, saj je bil ta postopek namenjen izključno preverjanju skladnosti teh ukrepov z bonitetnimi pravili v bančnem sektorju.

135. Tretjič, iz točk 123 in 126 izpodbijane sodbe je razvidno, da ni nobenih dokazov o tem, da bi italijanska centralna banka neformalno izvajala kakršen koli vpliv ali nadzor. Njena vloga na sejah upravljavskih organov konzorcija FITD je bila „povsem pasivna“, saj so njeni predstavniki zgolj izrazili zadovoljstvo s tem, kako je bila obvladana kriza v banki Tercas, ali pa sploh niso govorili. Poleg tega je udeležba na neformalnih srečanjih italijanski centralni banki zgolj omogočila seznanjenost z napredkom pogajanj med konzorcijem FITD na eni ter holdinško družbo BPB in izrednim upraviteljem na drugi strani. Poziv italijanske centralne banke k sklenitvi uravnoteženega sporazuma v zvezi s kritjem negativnega premoženjskega stanja banke Tercas, ki je naveden v točki 127 izpodbijane sodbe, je pravzaprav edini upošteven dokaz. Vendar ima ta po mojem mnenju šibko dokazno vrednost, glede na to, da je konzorcij FITD k sprejetju zadevnih ukrepov spodbudila zaščita interesov njegovih članic, ( 58 ) in ne poziv italijanske centralne banke.

136. Četrtič, to, da je izredni upravitelj zahteval, naj konzorcij FITD sprejme zadevne ukrepe, je povsem nepomembno, saj je, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 131 izpodbijane sodbe, pobudo za poziv konzorciju FITD dejansko dala holdinška družba BPB, ne pa izredni upravitelj (holdinška družba BPB je namreč to, da vpiše povečanje kapitala banke Tercas, pogojevala s tem, da konzorcij FITD krije primanjkljaj v premoženjskem stanju te banke).

137. Ugotavljam, da če bo Sodišče presodilo, da je treba pripisljivost ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, presojati na podlagi enakega standarda kot v primeru ukrepa pomoči, ki ga sprejme javno podjetje, ne bo mogoče šteti, da je Komisija dokazala pripisljivost zadevnih ukrepov državi.

138. Očitek v zvezi z dokazovanjem pripisljivosti ukrepa pomoči državi je treba zato zavrniti bodisi iz razloga, predstavljenega zgoraj v točki 99, bodisi vsekakor (če bi Sodišče presodilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi določilo višji dokazni standard za ukrep pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt) iz razloga, pojasnjenega zgoraj v točki 137.

ii) Očitek v zvezi z dokazovanjem, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev

139. Menim, da Splošno sodišče v izpodbijani sodbi Komisiji ni naložilo, naj izpolni višje zahteve v zvezi z dokaznim bremenom, oziroma da od Komisije ni zahtevalo, naj zadosti višjemu dokaznemu standardu, da bi ugotovila, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev, če sredstva, ki se uporabljajo za financiranje tega ukrepa, tako kot v obravnavani zadevi, upravlja zasebni subjekt, in ne javno podjetje.

140. To pa zato, ker izpodbijana sodba ne vsebuje nobene načelne trditve, iz katere bi izhajalo, da mora Komisija zadostiti višjemu dokaznemu standardu, če sredstva, ki se uporabljajo za financiranje ukrepa pomoči, upravlja zasebni subjekt, in ne javno podjetje. Domnevno višji dokazni standard, ki naj bi ga morala v tem primeru doseči Komisija, v izpodbijani sodbi tako ni opredeljen. Iz besedila točk od 88 do 90 te sodbe ter iz dejstva, da so te točke del razdelka, naslovljenega „Pripisljivost spornih ukrepov italijanski državi“, je razvidno, da se navedene točke nanašajo zgolj na pripisljivost ukrepa pomoči državi. Poleg tega točke od 133 do 161 izpodbijane sodbe ne vsebujejo nobene načelne trditve v zvezi z vprašanjem, ali so se zadevni ukrepi financirali iz državnih sredstev, ki bi bila podobna trditvi iz točk od 88 do 90 te sodbe. Splošno sodišče se namreč v točkah od 133 do 161 izpodbijane sodbe sklicuje na sodno prakso v zvezi s pojmom ukrepa iz državnih sredstev, ne da bi skušalo razlikovati med sredstvi, ki jih upravlja javno podjetje, in sredstvi, ki jih upravlja zasebni subjekt – kar je še toliko bolj presenetljivo glede na to, da Splošno sodišče v točkah 135 in 136, v katerih napotuje na sodbo z dne 9. novembra 2017, Komisija/TV2/Danmark (C‑656/15 P, EU:C:2017:836), ugotavlja, da se nanaša na javna podjetja. ( 59 )

141. Poleg tega se mi ne zdi, da se je Splošno sodišče v točkah od 139 do 161 izpodbijane sodbe oprlo na elemente, ki niso navedeni v sodbah z dne 13. septembra 2017, ENEA (C‑329/15, EU:C:2017:671), z dne 28. marca 2019, Nemčija/Komisija (C‑405/16 P, EU:C:2019:268), in z dne 15. maja 2019, Achema in drugi (C‑706/17, EU:C:2019:407), ki so se nanašale na ukrepe pomoči, financirane iz sredstev, ki jih upravljajo javna podjetja. Natančneje, zdi se, da sta okoliščini, da italijanska centralna banka ni bila pristojna za usmerjanje porabe sredstev konzorcija FITD (ker ta italijanska centralna banka v okviru postopka za izdajo dovoljenja ni bila pooblaščena za preučevanje zadevnih ukrepov na način, ki bi presegal formalni nadzor njihove zakonitosti) in da je bil prispevek, s katerim je konzorcij FITD financiral zadevne ukrepe, sicer obvezen, vendar obveznost tega prispevka ni izhajala iz zakonodajne določbe, ampak iz statuta konzorcija FITD, v skladu z navedenimi sodbami. ( 60 )

142. Opozarjam tudi, da Komisija ni niti pojasnila, kaj naj bi ta strožji preizkus, ki naj bi ga Splošno sodišče domnevno uporabilo v primeru sredstev, ki jih upravlja zasebni subjekt, sploh zajemal, niti ni navedla, iz katerih točk izpodbijane sodbe naj bi bila razvidna uporaba tega strožjega preizkusa. ( 61 )

143. Zato menim, da Splošno sodišče v izpodbijani sodbi ni zahtevalo, naj Komisija zadosti višjemu dokaznemu standardu, da bi ugotovila, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev, če sredstva, ki se uporabljajo za financiranje tega ukrepa, upravlja zasebni subjekt, in ne javno podjetje.

144. Zaradi celovitosti obravnave bom na kratko predstavil razloge, iz katerih menim, da bi moralo Sodišče, če bi presodilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi določilo višji dokazni standard v primeru sredstev, ki jih upravlja zasebni subjekt, očitek v zvezi z dokazovanjem, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev, kljub temu zavrniti, ker je, čeprav je utemeljen, brezpredmeten.

145. V položaju, navedenem v prejšnji točki, bi bil ta očitek utemeljen, ker, kolikor mi je znano, v sodni praksi ni nobenega elementa, ki bi kazal na to, da v primerih, v katerih sredstva, ki se uporabljajo za financiranje ukrepa pomoči, ne upravlja javno podjetje, ampak zasebni subjekt, velja višji dokazni standard. Sodišče je v zadevah, v katerih je sredstva upravljal zasebni subjekt, uporabilo sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 70, ki jo je oblikovalo v zvezi s sredstvi, ki jih upravlja javno podjetje; ( 62 ) drugače povedano, preverilo je, ali so bila sredstva pridobljena iz naslova obveznih prispevkov, ki so predpisani z zakonodajo države članice, in ali je bila država pristojna za razpolaganje s sredstvi, ki jih je upravljalo javno podjetje.

146. V zvezi s tem se ne strinjam s trditvijo, ki jo je v repliki navedla Komisija, da bi bilo treba, če bi Sodišče ugotovilo, da je dokazni standard, ki ga je treba uporabiti za ugotavljanje pripisljivosti ukrepa pomoči, ki ga sprejme zasebni subjekt, državi, nižji od dokaznega standarda, uporabljenega v izpodbijani sodbi, ta nižji dokazni standard uporabiti tudi za ugotavljanje, ali je bil ukrep dodeljen iz državnih sredstev. To naj bi po mnenju Komisije izhajalo iz dejstva, da stopnja nadzora, ki ga javni organi izvajajo nad subjektom, ki dodeljuje pomoč, ni bistvenega pomena le za ugotavljanje pripisljivosti ukrepa državi, ampak tudi za ugotavljanje, ali je dodeljen iz državnih sredstev. V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da iz sodne prakse, navedene zgoraj v točki 70, izhaja, da mora Komisija, če sredstva, ki se uporabljajo za financiranje ukrepa pomoči, izvirajo iz zasebnih sredstev, dokazati tudi, da so bila ta sredstva pridobljena iz naslova obveznih prispevkov, ki so predpisani z zakonodajo države članice.

147. Če pa bo Sodišče ugotovilo, kot je navedeno zgoraj v točki 144, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi zahtevalo, naj Komisija v primeru sredstev, ki jih upravlja zasebni subjekt, zadosti višjemu dokaznemu standardu, in da je s tem storilo napako, bo moralo očitek v zvezi z dokazovanjem, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev, kljub temu zavrniti kot brezpredmeten.

148. To pa zato, ker se zdi, da javni organi niso izvajali nikakršnega nadzora nad uporabo sredstev, pridobljenih s prispevkom, naloženim članicam konzorcija FITD, glede na to, da – kot je razvidno iz točk 145 in 147 izpodbijane sodbe – prvič, italijanska centralna banka v okviru izdaje dovoljenja za zadevne ukrepe ni bila pristojna za usmerjanje porabe sredstev konzorcija FITD, in drugič, da pobude za posredovanje konzorcija FITD v korist banke Tercas v praksi niso dali javni organi, ampak zasebno podjetje, in sicer holdinška družba BPB. Tako je tudi zato, ker ni sporno, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 159 izpodbijane sodbe, da obveznost prispevkov članic konzorcija FITD ni izhajala iz zakonodajne določbe, ampak iz odločitve, ki so jo te članice soglasno sprejele, in da je zato ni mogoče primerjati s parafiskalno dajatvijo. V zvezi s tem opozarjam, da je Sodišče v sodbi z dne 28. marca 2019, Nemčija/Komisija (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, točki 70 in 71), vztrajalo pri tem, da je obveznost prispevka, ki je bil uporabljen za financiranje ukrepa pomoči, izhajala iz zakonske določbe, in da se okoliščina, da so bili dodatni zneski, ki so jih plačevali dobavitelji električne energije, „v praksi“ prevaljeni na končne odjemalce, ni štela za upoštevno.

149. Ugotavljam, da je treba očitek v zvezi z dokazovanjem, da je ukrep pomoči dodeljen iz državnih sredstev, zavrniti bodisi iz razloga, predstavljenega zgoraj v točki 143, bodisi vsekakor (če bi Sodišče presodilo, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi zahtevalo, da Komisija v primerih, v katerih sredstva upravlja zasebni subjekt, zadosti višjemu dokaznemu standardu) iz razloga, pojasnjenega zgoraj v točki 148.

150. Prvi del prvega pritožbenega razloga je treba zato zavrniti.

3) Drugi del prvega pritožbenega razloga

151. Komisija z drugim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče storilo napako, ker je v točkah 96, od 100 do 106, 114, 115, 116 in 125 izpodbijane sodbe presojo predloženih elementov opravilo razdrobljeno ter ker teh elementov ni obravnavalo kot celoto in upoštevalo širšega okvira, v katerega so umeščeni, ter da je storilo napako v zvezi z dokazovanjem, da so bili zadevni ukrepi dodeljeni iz državnih sredstev. Komisija v zvezi s tem trdi, da je v skladu s sodno prakso mogoče o pripisljivosti ukrepa pomoči državi sklepati iz sklopa indicev, ki zadevajo okoliščine posameznega primera, in okvira, v katerem je prišlo do tega ukrepa. Čeprav naj bi imeli nekateri dokazi sami po precej šibko dokazno vrednost, lahko, če se obravnavajo skupaj, omogočijo dokazati pripisljivost ukrepa državi.

152. Italijanska vlada, holdinška družba BPB, konzorcij FITD in italijanska centralna banka predlagajo zavrnitev drugega dela prvega pritožbenega razloga.

153. Menim, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

154. Tako kot Komisija menim, da je treba predložene dokaze presojati kot celoto. To izhaja že iz samega dejstva, da je mogoče o obstoju dokazov za pripisljivost ukrepa pomoči državi sklepati iz indicev, ki so – kot je razvidno iz neizčrpnega seznama indicev v točkah od 55 do 57 sodbe Stardust – lahko raznovrstni in se nanašajo na ukrep kot tak, na njegov okvir ali na subjekt, ki ga je sprejel, zaradi česar imajo lahko različno raven dokazne vrednosti.

155. Vendar pa Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, presoje dokazov v izpodbijani sodbi ni opravilo razdrobljeno.

156. Prvič, Komisija trdi, da je Splošno sodišče v točkah 96 in od 100 do 106 izpodbijane sodbe sicer ugotovilo, (i) da je javno pooblastilo, ki je bilo podeljeno konzorciju FITD, obsegalo izključno to, da izplača vlagatelje, in (ii) da je konzorcij FITD s sprejemanjem alternativnih ukrepov v korist banki članici, ne da bi bila ta v postopku prisilne upravne likvidacije, ravnal zunaj okvira pooblastila, ki mu je bilo podeljeno, vendar ni upoštevalo dejstva, da so bili takšni alternativni ukrepi namenjeni prav izogibanju izplačila vlagateljev v primeru likvidacije. Ugotavljam, da sicer drži, da eden od pogojev, ki morajo biti na podlagi člena 29(1) statuta konzorcija FITD izpolnjeni, da se lahko sprejmejo ukrepi, kakršni so obravnavani, zahteva, da mora biti mogoče predvideti manjše breme, kot je tisto, ki bi nastalo v primeru prisilne upravne likvidacije zadevne banke, zaradi katere bi moral konzorcij FITD obvezno izplačati vlagatelje. Vendar to nikakor ne spremeni dejstva, da konzorcij FITD s sprejetjem ukrepov, kakršni so ti v obravnavani zadevi, ni ravnal v javnem interesu (to je v interesu vlagateljev), ampak v interesu svojih bank članic in da odločitev o sprejetju teh ukrepov ni izhajala iz zakonske obveznosti, temveč iz avtonomne odločitve bank članic konzorcija FITD, zaradi česar javno pooblastilo, ki je bilo podeljeno konzorciju FITD, ni indic, na podlagi katerega bi bilo mogoče zadevne ukrepe pripisati državi.

157. Drugič, Komisija trdi, da Splošno sodišče s tem, da je v točki 114 izpodbijane sodbe zahtevalo, da je treba dokazati obstoj dejanskega vpliva ali nadzora javnih organov imeli v vseh fazah postopka, ki je pripeljal do sprejetja zadevnih ukrepov, ni preučilo, ali bi, če bi se vse faze obravnavale skupaj, lahko štelo, da so bili javni organi v zadostni meri vpleteni v sprejemanje zadevnih ukrepov, da je mogoče te ukrepe posledično pripisati državi. Ponovno se ne strinjam s tem, kako Komisija razlaga izpodbijano sodbo. Kot sem pojasnil zgoraj v točki 98, Splošno sodišče v točki 114 izpodbijane sodbe ni zahtevalo dokazov o obstoju dejanskega vpliva ali nadzora javnih organov v vseh fazah postopka.

158. Tretjič, Komisija v bistvu trdi, da bi dejstvi, da je bilo treba, kot je navedeno v točkah 115 in 116 izpodbijane sodbe, za sprejetje zadevnih ukrepov pridobiti dovoljenje italijanske centralne banke ter da je bila ta institucija, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 126 izpodbijane sodbe, seznanjena z napredkom pogajanj med konzorcijem FITD na eni ter holdinško družbo BPB in izrednim upraviteljem na drugi strani, če bi se obravnavali skupaj, Splošno sodišče pripeljali do ugotovitve, da je italijanska centralna banka imela dejanski vpliv ali izvajala nadzor nad sprejemanjem teh ukrepov. Vendar menim, da to, ali sta se navedeni okoliščini presojali skupaj, ni upoštevno, saj italijanska centralna banka ni imela nobenega dejanskega vpliva ali nadzora ne v okviru izdaje dovoljenja za zadevne ukrepe (ker je preverila zgolj njihovo skladnost z bonitetnimi pravili) ne v okviru svoje udeležbe na neformalnih srečanjih (ker na teh srečanjih ni mogla vplivati na vsebino zadevnih ukrepov).

159. Četrtič, Komisija v bistvu trdi, da bi moralo Splošno sodišče na podlagi dejstev, da se morajo italijanske banke (razen kreditnih zadrug) v skladu s členom 96(1) italijanskega zakona o bankah obvezno včlaniti v konzorcij FITD ( 63 ) ter da prispevek, ki se uporablja za financiranje zadevnih ukrepov, in prispevek, ki se uporablja za izplačilo vlagateljev v primeru prisilne upravne likvidacije ene od njegovih bank članic ureja ista določba statuta konzorcija FITD, ( 64 )če bi ju obravnavalo skupaj, ugotoviti, da so bili zadevni ukrepi dodeljeni iz državnih sredstev. Menim, da ni tako. Kot bom prikazal spodaj v točki 177, prispevka, ki se uporablja za financiranje zadevnih ukrepov, in prispevka, ki se uporablja za izplačilo vlagateljev, ne ureja ista določba statuta konzorcija FITD. Čeprav drži, da je članstvo v konzorciju FITD za italijanske banke, ki niso kreditne zadruge, obvezno, pa vsekakor velja, da konzorcij FITD ni zavezan k sprejetju alternativnih ukrepov v korist banki članici, če ta ni v postopku prisilne upravne likvidacije, in da zato obveznost članstva v konzorciju FITD ne zadošča za ugotovitev, da so bili zadevni ukrepi dodeljeni iz državnih sredstev.

160. Ugotavljam, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

B. Drugi pritožbeni razlog: izkrivljanje nacionalnega prava in dejstev

1. Trditve strank

161. Komisija z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo nacionalno pravo in dejstva. Prvič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo vsebino člena 96b(1) italijanskega zakona o bankah, ker je v točki 116 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se dovoljenje za sprejetje ukrepov, kakršni so ti v obravnavani zadevi, izda po preprostem preverjanju njihove skladnosti z regulativnim okvirom. Komisija meni, da nadzor, ki ga je izvajala italijanska centralna banka, močno presega nadzor zakonitosti zadevnih ukrepov, ker mora italijanska centralna banka te ukrepe preučiti „ob upoštevanju zaščite vlagateljev in stabilnosti bančnega sistema“. Drugič, Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva, ker je v točkah 153 in 154 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je posredovanje v korist banki, do kakršnega je prišlo na podlagi zadevnih ukrepov, financiralo drugače kot vračila vlog vlagateljem. Po mnenju Komisije naj bi se člen 21 statuta konzorcija FITD, na katerega se Splošno sodišče sklicuje v točki 153 izpodbijane sodbe v zvezi s financiranjem zadevnih ukrepov, uporabljal tako za zadevne ukrepe kot tudi za ukrepe, ki se sprejmejo zaradi poplačila vlagateljev.

162. Italijanska vlada trdi, da drugi pritožbeni razlog ni dopusten, ker zatrjevana napaka pri razlagi ni očitna. Prav tako trdi, da drugi pritožbeni razlog ni ut