Ker pritožba pred Sodiščem prve stopnje v skladu s členom 12 Priloge I k Statutu Sodišča nima odložilnega učinka, to, da je institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, sprejela ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča za uslužbence, še ne pomeni, da se je odrekla vložitvi pritožbe. V vsakem primeru, če odpoved uveljavljanju pravnega sredstva povzroči izgubo pravice, lahko povzroči nedopustnost pravnega sredstva samo, če se lahko ugotovi, da je bila odpoved jasna in brezpogojna.

Namen obveznosti obrazložitve je, na eni strani, zainteresirani osebi dati na voljo dovolj podatkov za ugotovitev, ali je odločitev utemeljena in ali vsebuje napake, na podlagi katerih bi lahko izpodbijala njeno zakonitost, in na drugi strani, sodišču Skupnosti omogočiti izvajanje nadzora nad zakonitostjo odločbe. Sodišče namreč ne more preveriti materialne zakonitosti odločbe, ki ni obrazložena niti glede svojega instrumentuma niti glede besedilnih in sobesedilnih elementov, ki so lahko vplivali na njeno sprejetje, in to ne glede na obseg takega preverjanja. Če organu, ki je odločbo sprejel, ne bi bilo treba navesti razlogov za njeno sprejetje, bi bila ogrožena zmožnost sodišča, da izvede morebitno preverjanje materialne zakonitosti aktov, ki se mu predložijo, in sodno varstvo stranke v postopku, saj bi bila prepuščena samovolji organa, ki je navedeno odločbo sprejel. To, da mora institucija svoje odločbe obrazložiti, je torej neločljivo povezano z obstojem pravice sodišča, da preveri utemeljenost navedenih odločb, to pravico pa je treba v pravni skupnosti pod enakimi pogoji zagotoviti vsaki stranki v postopku, ki uveljavlja svojo pravico do pravnega varstva.

Obveznost obrazložitve vsake odločbe, ki ima škodljive posledice, ki je določena s členom 25 Kadrovskih predpisov in s katero je le ponovljena splošna obveznost, ki jo določa člen 253 ES, je pomembno načelo prava Skupnosti, od katerega so mogoča odstopanja le iz nujnih razlogov. Ta obveznost pripomore k zagotavljanju pravice do učinkovitega sodnega varstva, to pa je splošno načelo prava Skupnosti, ki izhaja iz skupnih ustavnih tradicij držav članic in je potrjeno v členih 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter prav tako v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

Izjema od splošnega in bistvenega načela, da mora uprava svoje odločitve, še zlasti tiste s škodljivimi posledicami, obrazložiti, je mogoča le na podlagi izrecne in nedvoumne volje zakonodajalca Skupnosti, ki je v tem smislu ni mogoče razbrati iz splošnih določb člena 25 Kadrovskih predpisov in člena 11 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti. Tako to, da v členu 47 pogojev o zaposlitvi drugih uslužbencev, ki se nanaša na prenehanje zaposlitve začasnega uslužbenca, ni izrecno določeno, da je treba odločbe, sprejete na podlagi te določbe, obrazložiti, ne more povzročiti izključitve uporabe člena 25 Kadrovskih predpisov.

Če odločbe ne bi bilo treba obrazložiti, sodišče Skupnosti ne bi moglo izvajati ustreznega (pa čeprav omejenega) nadzora, uprava pa bi lahko nazadnje prosto in samovoljno odločala o usodi začasnega uslužbenca, in sicer kljub temu, da je pristojni organ pri odločanju glede položaja uslužbenca, kadar presoja o interesu službe, dolžan upoštevati vse elemente, na podlagi katerih naj bi temeljila njegova odločitev, in zlasti interes zadevnega uslužbenca. To namreč izhaja iz dolžne skrbnosti uprave, ki izraža ravnotežje vzajemnih pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovski predpisi ter po analogiji Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev oblikovali v razmerjih med javnim organom in njegovimi uslužbenci.

(Glej točke od 148 do 150, 153 in 160.)