ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Lei n.o 5/2004, das comunicações electrónicas (zakon št. 5/2004 o elektronskih komunikacijah) z dne 10. februarja 2004 (Diário da República I, serija I‑A, št. 34 z dne 10. februarja 2004), kakor je bil spremenjen z lei n.o 15/2016 (zakon št. 15/2016) z dne 17. junija 2016 (Diário da República, 1. serija, št. 115, z dne 17. junija 2016) (v nadaljevanju: zakon o elektronskih komunikacijah), v členu 47(1) in (2)(c) določa: „1. Podjetja, ki ponujajo javna komunikacijska omrežja ali javno dostopne elektronske komunikacijske storitve, morajo javnosti in tistemu, ki izkaže namero po sklenitvi pogodbe o opravljanju storitev, ki jih zagotavljajo, dati na voljo ustrezne, pregledne, primerljive in posodobljene informacije o običajnih pogojih dostopa in uporabe storitev, ki jih zagotavljajo končnim uporabnikom in potrošnikom, pri čemer podrobno navedejo svoje cene in druge stroške ter po potrebi tudi tiste, ki se nanašajo na prenehanje pogodb. 2. Za uporabo prejšnjega odstavka morajo ta podjetja objaviti […] naslednje informacije, ki jih je treba predhodno zagotoviti tudi vsakomur, ki želi z njimi skleniti pogodbo o opravljanju storitev: […] (c) običajne cene, pri čemer so navedeni zneski, ki jih je treba plačati za vsako storitev, in vsebina vsakega elementa cene, ki zajema zlasti: (i) stroške, povezane z aktivacijo storitve ter dostopom, uporabo in oskrbo; (ii) podrobne informacije o uporabljenih običajnih popustih in posebnih ali specifičnih tarifnih sistemih ter morebitne dodatne stroške; (iii) stroške, povezane z najeto terminalsko opremo ali opremo, katere lastnik je postala stranka; (iv) stroške zaradi prenehanja pogodbe, vključno z vračilom opreme ali kazni zaradi predčasnega prenehanja na pobudo naročnikov.“
1.

Člen 3(3)(f) Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da pogodba med arhitektom in potrošnikom, v skladu s katero se prvi zaveže, da bo za drugega le projektiral novo enodružinsko hišo in v tem okviru izdelal načrte, ni pogodba za gradnjo nove stavbe v smislu te določbe.
4

Člen 1(1) in (2) tega okvirnega sklepa določa: „1. Namen tega okvirnega sklepa je olajšati socialno rehabilitacijo obsojene osebe in izboljšati varstvo žrtev in širše javnosti ter olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij v primeru storilcev kaznivih dejanj, ki ne prebivajo v državi izreka obsodbe. Da bi dosegli te cilje, ta okvirni sklep določa pravila, po katerih država članica, ki ni država članica, v kateri je bila zadevna oseba obsojena, prizna sodbe in, kjer je to primerno, pogojne odločbe in nadzoruje spremljevalne ukrepe, naložene na podlagi sodbe, ali alternativne sankcije iz take sodbe ter sprejema vse druge odločitve v zvezi s to sodbo, razen če je to v okvirnem sklepu določeno drugače. 2. Ta okvirni sklep se uporablja le za: (a) priznavanje sodb in, kjer je to primerno, pogojnih odločb; (b) prenos odgovornosti za nadzorstvo nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami; (c) vse druge odločitve, povezane z odločitvami iz točk (a) in (b), kot je opisano in določeno v tem okvirnemu sklepu.“
3.

Pritožba – Razlogi – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 51, prvi odstavek, in člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točke 36, 37 in 49.)
3.

Skupna zunanja in varnostna politika – Posebni omejevalni ukrepi proti nekaterim osebam in subjektom glede na razmere v Siriji – Sklep 2013/255/SZVP – Domneva o podpori v Siriji delujočih vodilnih poslovnežev sirskemu režimu in družinama Assad ali Makhlouf – Podrejeni subjekt članu družin Assad in Makhlouf – Vpis zadevnega subjekta, da bi se izognilo tveganju izognitve sprejetim omejevalnim ukrepom – Dopustnost (Sklep Sveta 2013/255/SZVP, kakor je bil spremenjen s Sklepom (SZVP) 2015/1836, člena 27(2)(a) in (b) ter 28(2)(a) in (b)) (Glej točke od 78 do 83 in 92.)
4.

Pritožba – Razlogi – Pomanjkljiva obrazložitev – Obseg obveznosti obrazložitve – Obveznost Splošnega sodišča, da jasno in nedvoumno poda svojo obrazložitev (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člena 36 in 53, prvi odstavek; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 117, točka m) (Glej točke 60 in od 63 do 66.)
Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. oktobra 2020 – Stadt Duisburg (Ohranitev pravic, pridobljenih po naturalizaciji)

(Zadeva C‑720/19) ( 1 )

„Predhodno odločanje – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Sklep št. 1/80 – Člen 7, prvi odstavek – Pravica do prebivanja družinskih članov turškega delavca, ki je vključen na zakoniti trg dela države članice – Naturalizacija zadevnega družinskega člana v državi članici gostiteljici – Ohranitev pravice do prebivanja – Pridobljene pravice

Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom EGS-Turčija – Sklep št. 1/80 – Združitev družine – Pravica družinskih članov turškega delavca, zakonito zaposlenega v državi članici, do zaposlitve v tej državi članici in ustrezna pravica do prebivanja – Izguba teh pravic zaradi pridobitve državljanstva navedene države članice in izgube prejšnjega državljanstva – Nedopustnost

(Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija, člena 7, prvi odstavek, in 14(1))

(Glej točke 21, od 24 do 27 in izrek.)

Izrek

Člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, je treba razlagati tako, da družinski član turškega delavca, ki je pridobil pravice iz te določbe, ne izgubi koristi iz teh pravic, kadar pridobi državljanstvo države članice gostiteljice, obenem pa izgubi svoje prejšnje državljanstvo.

( 1 ) UL C 19, 20.1.2020.
2.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja – Zahteva, da je izkrivljanje očitno razvidno iz listin iz spisa (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točke od 60 do 62, 65, 77, 79 in 86.)
65

Vendar je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da so nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava to dolžna razlagati, kolikor je to mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegel v njej določen rezultat in torej skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU. Ta obveznost skladne razlage se nanaša na vse določbe nacionalnega prava, tako tiste, ki so obstajale pred sprejetjem zadevne direktive, kot tiste po njem (sodba z dne 23. aprila 2009, Angelidaki in drugi, od C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, točka 197).
99

V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da so imeli vsi poslanci Parlamenta pri glasovanju o izpodbijani resoluciji na voljo enake možnosti, in sicer da glasujejo za sprejetje te resolucije ali proti temu sprejetju ali se pri glasovanju vzdržijo, ter da so se v trenutku glasovanja popolnoma zavedali posledic svoje odločitve v zvezi s tem in zlasti dejstva, da se vzdržani glasovi, za razliko od glasov za navedeno resolucijo in proti njej, pri štetju oddanih glasov ne bodo upoštevali. Zato in ob upoštevanju tega, kar je bilo navedeno v točki 84 te sodbe, za poslance, ki so se odločili, da se ob tej priložnosti vzdržijo, ni mogoče šteti, da so pri štetju oddanih glasov v smislu člena 354, četrti odstavek, PDEU v objektivno primerljivem položaju s tistimi, ki so glasovali za to sprejetje ali proti njemu.
15

Člen 4(1) in (2) navedene uredbe določa: „1. Proizvajalci morajo dokazati, da so vsa nova vozila, ki so bila prodana, registrirana ali so se začela uporabljati v Skupnosti, homologirana v skladu s to uredbo in njenimi izvedbenimi ukrepi. Proizvajalci morajo dokazati, da so vse nove nadomestne naprave za uravnavanje onesnaževanja, ki jih je treba homologirati in ki se prodajo ali začnejo uporabljati v Skupnosti, homologirane v skladu s to uredbo in njenimi izvedbenimi ukrepi. Te obveznosti vključujejo izpolnjevanje zahtev glede mejnih vrednosti emisij, določenih v Prilogi I, in ukrepe za izvajanje iz člena 5. 2. Proizvajalci zagotovijo, da se upoštevajo postopki homologacije za potrjevanje skladnosti proizvodnje, trajnosti naprav za uravnavanje onesnaževanja in skladnosti v uporabi. Poleg tega morajo tehnični ukrepi, ki jih izvede proizvajalec, zagotavljati, da se emisije iz izpušne cevi in emisije izhlapevanja v skladu s to uredbo učinkovito omejujejo v celotni običajni življenjski dobi vozil v uporabi v normalnih pogojih. […] […]“
8

Člen 3 te direktive, naslovljen „Notranji trg“, določa: „1. Vsaka država članica zagotovi, da so storitve informacijske družbe ponudnika, ki posluje [ima sedež] na njenem ozemlju, skladne z veljavnimi nacionalnimi določbami v zadevni državi članici, ki spadajo na koordinirano področje. 2. Države članice ne smejo omejevati svobode zagotavljanja storitev informacijske družbe iz druge države članice zaradi razlogov, ki spadajo na koordinirano področje. 3. Odstav[ka] 1 in 2 se ne uporabljata za področja, navedena v Prilogi. 4. Države članice lahko v zvezi z neko storitvijo informacijske družbe sprejmejo ukrepe, ki odstopajo od drugega odstavka, če so izpolnjeni naslednji pogoji: (a) ukrepi so: (i) potrebni zaradi enega od naslednjih razlogov: – javnega reda, predvsem preprečevanja, odkrivanja in kazenskega pregona kaznivih dejanj, vključno z varstvom mladoletnikov in bojem proti podžiganju sovraštva zaradi rase, spola, veroizpovedi ali narodnosti, ter kršitev človekovega dostojanstva v zvezi s posamezniki, – varstva javnega zdravja, – javne varnosti, vključno z varstvom nacionalne varnosti in zaščite, – varstva potrošnikov, vključno z varstvom investitorjev; (ii) in naravnani proti storitvi informacijske družbe, ki posega v cilje iz točke (i) ali predstavlja resno in nevarno tveganje, da bo ogrozila te cilje; (iii) sorazmerni s temi cilji; (b) država članica je pred sprejetjem navedenih ukrepov ne glede na sodne postopke, vključno s predhodnimi postopki in dejanji v okviru kazenske preiskave, – zahtevala od države članice iz odstavka 1, da sprejme ukrepe, in ta ni sprejela takšnih ukrepov ali pa niso bili ustrezni, – uradno obvestila Komisijo in državo članico iz odstavka 1 o namenu, da sprejme takšne ukrepe. […]“
31

V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep (pritožbeno sodišče za zadeve s področja socialnega varstva in javnih uslužbencev, Nizozemska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. (a) Ali je treba člen 14, točka 2(a), Uredbe [št. 1408/71] razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so te v [sporu o] glavni stvari, šteje, da spada voznik tovornega vozila v mednarodnem prometu, ki je v delovnem razmerju, med vozno osebje: (i) prevoznega podjetja, ki je zadevno osebo najelo, ki mu je zadevna oseba dejansko za nedoločen čas v celoti na voljo, ki dejansko izvaja pristojnost za dajanje navodil zadevni osebi in ki ga dejansko bremenijo stroški dela, ali (ii) podjetja, ki je z voznikom tovornega vozila formalno sklenilo pogodbo o zaposlitvi in ki je v skladu z dogovorom s prevoznim podjetjem iz točke (a) zadevni osebi izplačevalo plačo in od nje plačevalo prispevke v državi članici, v kateri je sedež tega podjetja, in ne v državi članici, v kateri je sedež prevoznega podjetja iz točke (i); (iii) tako podjetja iz točke (i) kot tudi podjetja iz točke (ii)? (b) Ali je treba člen 13(1)(b) Uredbe (ES) št. 883/2004 razlagati tako, da se v okoliščinah, kakršne so te v postopkih v glavni stvari, šteje za delodajalca voznika tovornega vozila v mednarodnem prometu, ki je v delovnem razmerju: (i) prevozno podjetje, ki je zadevno osebo najelo, ki mu je zadevna oseba dejansko za nedoločen čas v celoti na voljo, ki dejansko izvaja pristojnost za dajanje navodil zadevni osebi in ki ga dejansko bremenijo stroški dela, ali (ii) podjetje, ki je z voznikom tovornega vozila formalno sklenilo pogodbo o zaposlitvi in ki je v skladu z dogovorom s prevoznim podjetjem iz točke (i) zadevni osebi izplačevalo plačo in od nje plačevalo prispevke v državi članici, v kateri je sedež tega podjetja, in ne v državi članici, v kateri je sedež prevoznega podjetja iz točke (i); (iii) tako podjetje iz točke (i) kot podjetje iz točke (ii)? 2. Če se v okoliščinah, kakršne so te v postopkih v glavni stvari, za delodajalca šteje podjetje iz vprašanja 1(a)(ii) in vprašanja 1(b)(ii): Ali veljajo v [sporu o] glavni stvari po analogiji v celoti ali deloma posebne zahteve, na podlagi katerih se lahko delodajalci, kot so agencije za zagotavljanje začasnega dela in drugi posredniki, sklicujejo na izjeme od načela države zaposlitve iz člena 14, točka 1(a), Uredbe [št. 1408/71] in člena 12 Uredbe [št. 883/2004] tudi za uporabo člena 14, točka 2(a), Uredbe [št. 1408/71] in člena 13(1)(b) Uredbe [št. 883/2004]? 3. Če se v okoliščinah, kakršne so te v [sporu o] glavni stvari, šteje za delodajalca podjetje iz vprašanja 1(a)(ii) in vprašanja 1(b)(ii) ter se na drugo vprašanje odgovori nikalno: Ali gre pri dejanskem stanju in v okoliščinah, [ki so značilne za spor o glavni stvari], za položaj, ki pomeni zlorabo prava Unije in/ali zlorabo prava Efte? Če je tako, kakšna je posledica tega?“
3

V drugi in tretji uvodni izjavi Direktive 86/653 je navedeno: „[K]er razlike v nacionalnih zakonodajah glede trgovskega zastopanja občutno vplivajo na pogoje konkurence in na opravljanje poklica znotraj [Evropske unije] ter škodujejo stopnji varnosti trgovskih zastopnikov v njihovih odnosih z naročiteljem, pa tudi varnosti pri sklepanju trgovskih poslov; ker te razlike otežujejo sklepanje in izvajanje pogodb o trgovskem zastopanju med naročiteljem in trgovskim zastopnikom, ki imata sedež v različnih državah članicah; ker mora blagovna menjava med državami članicami potekati pod pogoji, ki ustrezajo tistim v notranjem trgu, in to zahteva približevanje pravnih sistemov držav članic v takšnem obsegu, ki zagotavlja dobro delovanje skupnega trga; ker celo enotne kolizijske norme na področju trgovskega zastopanja ne odpravljajo zgoraj navedenih pomanjkljivosti in zato ne dovoljujejo opustitve predlaganega usklajevanja“.
124

Sodišče pa je razsodilo, da je treba določbe, ki nalagajo ali dopuščajo posredovanje osebnih podatkov, kot so ime, kraj prebivališča ali finančna sredstva fizičnih oseb javnemu organu, ob neobstoju privolitve teh fizičnih oseb in ne glede na namen poznejše uporabe zadevnih podatkov, opredeliti kot poseganje v njihovo zasebnost in s tem omejitev pravice, zagotovljene s členom 7 Listine, brez poseganja v njihovo morebitno utemeljitev. Enako velja za določbe, ki določajo razširjanje takih podatkov javnosti (glej v zvezi s tem sodbe z dne 20. maja 2003, Österreichischer Rundfunk in drugi, C‑465/00, C‑138/01 in C‑139/01, EU:C:2003:294, točke od 73 do 75 in od 87 do 89; z dne 9. novembra 2010, Volker und Markus Schecke in Eifert, C‑92/09 in C‑93/09, EU:C:2010:662, točke od 56 do 58 in 64, in z dne 2. oktobra 2018, Ministerio Fiscal, C‑207/16, EU:C:2018:788, točki 48 in 51).
57

Helenska republika v utemeljitev svoje pritožbe navaja šest razlogov. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na sporni sklep v delu, v katerem so v njem uporabljeni pavšalna popravka v višini 25 % in 10 % za pomoči na površino za pašnike za leti zahtevka 2012 in 2013 ter enkratni popravek v višini 37.163.161,78 EUR za leto zahtevka 2013. Ta pritožbeni razlog temelji na tem, da je Splošno sodišče napačno razlagalo pojem „trajni pašniki“ v smislu člena 2, prvi odstavek, točka 2, Uredbe št. 796/2004 in člena 2(c) Uredbe št. 1120/2009. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na to, da je Splošno sodišče napačno razlagalo in uporabilo dokument št. VI/5330/97 glede izpolnitve pogojev, ki upravičujejo pavšalni finančni popravek v višini 25 % za pomoči na površino za pašnike za leto zahtevka 2012. Tretji pritožbeni razlog se nanaša na to, da je Splošno sodišče napačno razlagalo in uporabilo člen 31(2) Uredbe št. 1290/2005, člen 52(2) Uredbe št. 1306/2013 in člen 34 Izvedbene uredbe št. 908/2014, kot so navedeni v dokumentu št. VI/5330/97, načelo ne bis in idem in načelo sorazmernosti zaradi kumulacije pavšalnega finančnega popravka v višini 10 %, uporabljenega za pomoči na površino za pašnike iz naslova leta zahtevka 2013, in enkratnega popravka. Četrti in peti pritožbeni razlog se nanašata na presojo Splošnega sodišča glede pavšalnega finančnega popravka v višini 5 %, ki je bil za Helensko republiko uporabljen zaradi pomanjkljivosti pri uporabi meril za izbor projektov v okviru ukrepa 125 za proračunska leta od 2010 do 2013. Medtem ko se četrti pritožbeni razlog opira na napačno razlago in uporabo člena 71(2) in (3) Uredbe št. 1698/2005 ter nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe, se peti pritožbeni razlog opira na kršitev člena 31(4)(c) Uredbe št. 1290/2005 ter nezadostno in protislovno obrazložitev te sodbe. Šesti pritožbeni razlog se nanaša na presojo Splošnega sodišča v zvezi z enkratnim popravkom, ki je bil za Helensko republiko uporabljen za proračunska leta od 2011 do 2013 zaradi pomanjkljivosti, ugotovljenih pri uporabi kaznovalne politike v zvezi z ukrepom 121. Ta pritožbeni razlog se opira na kršitev člena 73 Uredbe št. 817/2004 in člena 63 Izvedbene uredbe št. 809/2014.
7

Člen 69 tega zakona, ki se nanaša na storitev šolskega prevoza, določa: „1. Okrožja [(Landkreisen)] in mesta s pristojnostmi okrožja [(kreisfreien Städten)] so dolžna kot obvezno javno službo lokalne samouprave zagotavljati prevoz učenk in učencev do osnovnih šol in šol s prilagojenim programom, ki so na njihovem območju, če imajo učenke in učenci prebivališče v deželi Porenje ‑ Pfalška in na šolski poti uporabljajo prevozna sredstva. Enako velja za prevoz: (1) do najbližje srednješolske izobraževalne ustanove […] Če šola ni na območju dežele Porenje ‑ Pfalška, krije stroške prevoza okrožje ali mesto s pristojnostmi okrožja, na območju katerega učenka ali učenec prebiva. (2) Ni mogoče zahtevati prihoda do šole brez uporabe prevoznega sredstva, če je pot do nje posebej nevarna ali če najkrajša razdalja poti, ki ni posebej nevarna, med prebivališčem in osnovno šolo znaša več kot dva kilometra oziroma med prebivališčem in srednješolsko izobraževalno ustanovo […] več kot štiri kilometre. […] (3) Če se obiskuje šola, ki se ne šteje za najbližjo v smislu odstavka 1, [drugi pododstavek, točka 1], se stroški krijejo samo v višini prevoza do najbližje šole. Pri določanju najbližje šole se upoštevajo samo šole z izbranim prvim tujim jezikom. […] (4) Ta naloga se opravlja predvsem s kritjem stroškov prevoza z javnim prevoznim sredstvom. V primeru neobstoja ustreznih javnih prometnih povezav se uporabijo šolski avtobusi. Stroški prevoza z drugimi prevoznimi sredstvi se krijejo samo v višini, kot izhaja iz prvega stavka zgoraj.“
24

Pri ugotavljanju, ali je ta pogoj izpolnjen, je treba upoštevati vse dejanske okoliščine, ki so značilne za zadevni posel, med katerimi so zlasti vrsta zadevnega podjetja ali obrata; ali je bil opravljen prenos opredmetenih sredstev, kot so nepremičnine in premičnine, vrednost neopredmetenih sredstev ob prenosu; ali je novi delodajalec prevzel večino zaposlenih; ali je bil opravljen morebiten prenos strank; stopnja podobnosti dejavnosti, ki se opravljajo pred prenosom in po njem, in trajanje morebitne prekinitve teh dejavnosti. Vendar ti dejavniki pomenijo le delne vidike potrebne celostne presoje in jih zato ni mogoče presojati ločeno (sodba z dne 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito in drugi, C‑160/14, EU:C:2015:565, točka 26 in navedena sodna praksa).
2.

Člen 13(3) Uredbe št. 2100/94 je treba razlagati tako, da za plodove rastlinske sorte, ki jih ni mogoče uporabiti kot semenski material, ni mogoče šteti, da so bili pridobljeni z „neodobreno uporabo sestavin“ te rastlinske sorte v smislu te določbe, kadar je te sestavine sorte drevesnica razmnožila in jih prodala kmetu v obdobju med objavo prijave za žlahtniteljsko pravico Skupnosti za navedeno rastlinsko sorto in njeno podelitvijo. Kadar so bile po podelitvi te žlahtniteljske pravice navedene sestavine sorte razmnožene in prodajane brez odobritve imetnika te žlahtniteljske pravice, ta lahko uveljavlja pravico, ki jo ima na podlagi člena 13(2)(a) in (3) te uredbe v zvezi s temi plodovi, razen če je lahko upravičeno uresničeval svojo pravico glede istih sestavin sorte.
64

Celo vse storitve skupaj, dodatne ali ne, ki jih opravlja družba Airbnb Ireland in so navedene v točkah od 59 do 63 te sodbe, ne morejo omajati ločljivosti storitve posredovanja, ki jo opravlja ta družba, in zato njene opredelitve kot „storitve informacijske družbe“, če niso bistveno spremenile značilnosti te storitve. V zvezi s tem bi bilo sicer paradoksalno, da bi lahko te pomožne storitve z dodano vrednostjo, ki se opravljajo prek elektronske platforme za stranke te platforme, med drugim za to, da bi bilo mogoče to platformo ločiti od njenih konkurentov, ob neobstoju dodatnih elementov privedle do spremembe narave in s tem pravne opredelitve dejavnosti te platforme, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 46 sklepnih predlogov.
47

Iz njene splošne sistematike namreč izhaja, da je cilj te direktive nadaljevanje realizacije notranjega trga električne energije, ki je v celoti in dejansko odprt in konkurenčen in na katerem lahko vsi potrošniki svobodno izberejo svoje dobavitelje in na katerem lahko vsi dobavitelji svobodno dobavijo svoje proizvode svojim strankam (glej v tem smislu sodbi z dne 28. novembra 2018, Solvay Chimica Italia in drugi, C‑262/17, C‑263/17 in C‑273/17, EU:C:2018:961, točki 36 in 55, in z dne 17. oktobra 2019, Elektrorazpredelenie Yug, C‑31/18, EU:C:2019:868, točka 39).
7

Člen 5 te uredbe, naslovljen „Odpoved leta“, določa: „1. V primeru odpovedi leta: (a) zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 8; in (b) zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 9(1)(a) in 9(2), kakor tudi pomoč, predvideno v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), v primeru spremembe poti, kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda novega leta najmanj naslednji dan po načrtovanem času odhoda odpovedanega leta; in (c) imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7, razen če: (i) so o odpovedi obveščeni najmanj dva tedna pred odhodom po voznem redu; ali (ii) so o odpovedi obveščeni dva tedna do sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ dve uri pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot štiri ure po prihodu po voznem redu; ali (iii) so o odpovedi obveščeni manj kot sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem redu. 2. Kadar so potniki obveščeni o odpovedi leta, jim je treba zagotoviti informacije o drugih možnostih prevoza. 3. Dejanski letalski prevoznik ni obvezan plačati odškodnine v skladu s členom 7, če lahko dokaže, da so za odpoved leta krive izredne razmere, katerim se ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi. 4. Dokazno breme glede obveščanja potnikov o odpovedi leta in glede roka, v katerem je to storil, nosi dejanski letalski prevoznik.“