Zadeva C‑475/12

UPC DTH Sàrl

proti

Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Elnökhelyettese

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Törvényszék)

„Sektor za telekomunikacije — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Svoboda opravljanja storitev — Člen 56 PDEU — Direktiva 2002/21/ES — Čezmejno zagotavljanje paketa radijskih in televizijskih programov — Pogojni dostop — Pristojnost nacionalnih regulativnih organov — Registracija — Obveznost ustanovitve“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. aprila 2014

(členi 52 PDEU, 56 PDEU in 62 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20, kakor je bila spremenjena z direktivo 2009/140)

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Vprašanja, ki so očitno neupoštevna in hipotetična vprašanja, postavljena v okoliščinah, v katerih ni mogoče dati koristnega odgovora – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora v postopku v glavni stvari

Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Dovoljenje – Direktiva 2002/20 – Nadzor elektronskih komunikacijskih storitev – Priznavanje odločb o odobritvah, ki so bile sprejete v državi članici izdajateljici, v državi članici, v kateri prebivajo naslovniki navedenih storitev – Pristojnost nacionalnih regulativnih organov države članice, v kateri prebivajo naslovniki

Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Regulativni okvir – Direktiva 2002/21 – Področje osebne uporabe – Operater, ki proti plačilu zagotavlja pogojni dostop do osnovnega paketa, radijskih in televizijskih programov – Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, člen 2(c), (e a) in (f))

Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Regulativni okvir – Direktiva 2002/21 – Stvarno področje uporabe – Čezmejno zagotavljanje osnovnega paketa radijskih in televizijskih programov – Vključitev – Storitev, ki vsebuje sistem s pogojnim dostopom – Nevplivanje

Člen 2(c) Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, je treba razlagati tako, da je treba storitev, s katero ponudnik storitve proti plačilu zagotavlja pogojni dostop do programskega paketa, ki vsebuje storitve radijske in avdiovizualne radiodifuzije in ki se prenaša po satelitu, šteti za „elektronsko komunikacijsko storitev“ v smislu navedene določbe. Okoliščina, da ta storitev vključuje sistem s pogojnim dostopom, v smislu člena 2(e a) in (f) Direktive, na to ne vpliva. V vseh primerih, v katerih je operater sistema s pogojnim dostopom hkrati izvajalec storitve prenosa radijskih ali televizijskih programov, gre za enotno storitev, v okviru katere je zagotavljanje radijskih ali televizijskih storitev bistven element dejavnosti, ki jo izvaja navedeni izvajalec, sistem s pogojnim dostopom pa je pomožni element. Ob upoštevanju njegove pomožne narave je sistem s pogojnim dopustom mogoče navezati na elektronsko komunikacijsko storitev, katere predmet je prenos radijskih ali televizijskih programov, ne da bi zadnjenavedena izgubila lastnost elektronske komunikacijske storitve. (Glej točke 51, 52 in 58 ter točko 1 izreka.)

Operaterja, ki proti plačilu zagotavlja pogojni dostop do programskega paketa, ki vsebuje storitve radijske in avdiovizualne radiodifuzije in ki se prenaša po satelitu, je treba šteti za izvajalca elektronskih komunikacijskih storitev v smislu Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140. (Glej točko 58 in točko 1 izreka.)

Storitev, s katero se proti plačilu zagotavlja pogojni dostop do programskega paketa, ki vsebuje storitve radijske in avdiovizualne radiodifuzije in ki se prenaša po satelitu, pomeni opravljanje storitev v smislu člena 56 PDEU. Ker v pravu Unije sektor elektronskih komunikacijskih storitev namreč ni popolnoma usklajen, je treba zakonodajo države članice glede vidikov, ki niso zajeti v regulativnem okviru Unije za navedene storitve, preučiti ob upoštevanju člena 56 PDEU. (Glej točki 70 in 78 ter točko 2 izreka.)

Postopki nadzora elektronskih komunikacijskih storitev, kot so sistemi ‑ proti plačilu ‑ pogojnega dostopa do programskega paketa, ki vsebuje radijske in televizijske programske storitve in ki se prenaša po satelitu, spadajo v pristojnost organov države članice, v kateri prebivajo naslovniki navedenih storitev. Glede na sedanje stanje prava Unije Direktiva 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, namreč ne določa nobene obveznosti pristojnih nacionalnih organov v zvezi s priznavanjem odločb o odobritvah, ki so bile sprejete v državi članici, iz katere se zadevne storitve zagotavljajo. Država članica, v kateri prebivajo naslovniki elektronskih komunikacijskih storitev, lahko zato v skladu z določbami navedene direktive za opravljanje teh storitev določi nekatere pogoje. (Glej točke od 86 do 88 in točko 3 izreka.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 92 in 93.)