ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 12. julija 2012

Zadeva F‑22/11

Rosella Conticchio

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Uradniki – Pokojnine – Izračun pokojninskih pravic – Razvrstitev v plačilni razred – Ugovor nezakonitosti – Dopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se uporablja za Pogodbo ESAE v skladu z njenim členom 106a, s katero R. Conticchio predlaga zlasti razglasitev ničnosti odločbe o določitvi njene starostne pokojnine.

Odločitev: Tožba se delno zavrže kot očitno nedopustna in delno zavrne kot očitno neutemeljena. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

Uradniki – Pravno sredstvo – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Plačilni list – Vključitev za uveljavljanje pravice do pravnega sredstva – Zahteva

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

Plačilni list zaradi svoje narave in predmeta kot tak nima značilnosti akta, ki posega v položaj, ker je le finančni izraz obsega prejšnjih pravnih odločb v zvezi s položajem uradnika. Tako je v resnici akt, ki posega v položaj, odločba, ki jo sprejme organ, pristojen za imenovanja, in s katero se zniža ali ukine plačilo, ki ga je uslužbenec prejemal do takrat in je bilo navedeno na njegovih plačilnih listih.

Kljub temu to ne spremeni dejstva, da je lahko z vidika postopka plačilni list akt, ki ima natančno določene pravne učinke na naslovnika. Predvsem s tem, ko se pošlje mesečni plačilni list, začnejo teči roki za vložitev tožbe zoper upravno odločbo, kadar je na tem listu jasno razviden obstoj te odločbe. Tako to velja za mesečni plačilni list, iz katerega je razviden obstoj odločbe uprave o razvrstitvi uradnika v plačilni razred.

(Glej točki 26 in 27.)

Napotitev na:

Sodišče: 27. junij 1989, Giordani proti Komisiji, 200/87, točki 13 in 14;

Sodišče za uslužbence: 23. april 2008, Pickering proti Komisiji, F‑103/05, točka 72 in navedena sodna praksa.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 16. decembra 2010

Zadeva F-25/10

AG

proti

Evropskemu parlamentu

„Javni uslužbenci – Uradniki – Odpoved delovnega razmerja po koncu poskusne dobe – Očitna nedopustnost – Prepozno vložena tožba – Vročitev s priporočenim dopisom s povratnico“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero AG med drugim predlaga razglasitev ničnosti odločbe Parlamenta z dne 14. maja 2009 o odpovedi njenega delovnega razmerja po koncu poskusne dobe in odločbe Parlamenta z dne 21. decembra 2009 o zavrnitvi njene pritožbe zoper navedeno odločbo ter naložitev Parlamentu, naj ji plača odškodnino za škodo, ki naj bi jo utrpela zaradi teh odločb.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Tožeči stranki se naloži plačilo vseh stroškov.





Povzetek

Uradniki – Pravno sredstvo – Roki – Začetek – Vročitev – Pojem

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90(2))

Če je odločba vročena s priporočenim pismom s povratnico, se šteje, da se je naslovnik z njo seznanil s podpisom poštne povratnice. Če naslovnik priporočenega pisma ni mogel podpisati, ker je bil ob prihodu pismonoše odsoten z doma in se ni odzval oziroma pisma ni prevzel v roku, v katerem se običajno hrani na poštnem uradu, je treba šteti, da je bila odločba pravilno vročena naslovniku na datum izteka tega roka.

Domneva, da je bil naslovnik o odločbi obveščen ob izteku običajnega roka hrambe priporočenega pisma na poštnem uradu, kljub temu ni brezpogojna. Velja namreč samo, če uprava dokaže pravilnost vročitve s priporočenim pismom, zlasti tako, da se na zadnjem naslovu, ki ga je navedel naslovnik, pusti obvestilo o prispelem pismu. Poleg tega ta domneva ni neizpodbitna. Naslovnik bo morda skušal dokazati, da se zlasti zaradi bolezni ali višje sile, na katero ni mogel vplivati, ni mogel učinkovito seznaniti z obvestilom o prispelem pismu.

Vendar se odsotnost izključno zaradi počitnic ne more šteti za upravičen razlog, ki bi preprečeval to domnevo vročitve. Če bi bilo mogoče to domnevo ovreči s povsem osebnimi razlogi, bi lahko naslovnik akta deloma sam določil, kdaj naj bi se z njim dejansko seznanil.

Domneva vročitve nikakor ne posega v pravico do učinkovitega pravnega sredstva, zlasti do predvidljivosti pravil, ki naj bi urejala dostop do sodišča Unije. Rok treh mesecev in desetih dni je namreč dovolj dolg, da odsotnost zaradi počitnic ne vpliva na možnost vložitve pravnih sredstev.

(Glej točke od 41 do 44 ter točki 48 in 50.)
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 10. septembra 2014

Rudolf Sluiter

proti

Evropskemu policijskemu uradu (Europol)

„Javni uslužbenci — Postopek — Odmera stroškov“

Predmet:

Vloga za odmero stroškov, ki se lahko povrnejo, ki jo je na podlagi člena 92 Poslovnika vložil R. Sluiter na podlagi sodbe, izrečene v zadevi Sluiter/Europol (F‑34/09, EU:F:2010:60).

Odločitev:

Skupni znesek stroškov, ki jih mora Evropski policijski urad povrniti R. Sluiterju, znaša 1343,18 EUR, na ta znesek pa se zaračunajo zamudne obresti od datuma vročitve tega sklepa do datuma plačila, po obrestni meri, izračunani na podlagi obrestne mere Evropske centralne banke za glavne operacije refinanciranja, ki se je uporabljala v zgoraj navedenem obdobju, povečani za dve točki.

Povzetek

Sodni postopek – Stroški – Odmera – Stroški, ki se lahko povrnejo – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati – Sporazum med stranko in njenim odvetnikom glede njegove nagrade – Izključitev

(člen 91(b) Poslovnika Sodišča za uslužbence)

Sodišče Unije ni pristojno za določitev nagrade, ki jo morajo stranke plačati svojim odvetnikom, temveč mora določiti znesek, do katerega se lahko za ta plačila zahteva povrnitev stroškov od stranke, ki ji je bilo naloženo plačilo stroškov. Iz tega sledi, da dokazilo o plačilu stroškov, katerih povračilo se zahteva, ni nujno, da bi Sodišče za uslužbence določilo stroške, ki se lahko povrnejo.

Sodišču Unije namreč pri odločanju o odmeri stroškov ni treba upoštevati morebitnega sporazuma, ki so ga v zvezi s tem sklenili zadevna stranka in njeni zastopniki ali svetovalci.

Zato dejstvo, da so se tožeča stranka in njeni odvetniki v sporazumu dogovorili, da tožeča stranka svojim odvetnikom ne bo izplačala nagrade, ne vpliva na pravico tožeče stranke, da se ji povrnejo stroški, ki so nastali v okviru postopka v glavni stvari.

(Glej točke 14, 19 in 20.)

Napotitev na:

Sodišče: sklepi Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisija, 318/82, EU:C:1985:468, točka 2; C.A.S./Komisija, C‑204/07 P‑DEP, EU:C:2009:526, točka 13; in Kronofrance/Nemčija in drugi, C‑75/05 P‑DEP in C‑80/05 P‑DEP, EU:C:2013:458, točka 30.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Obvestilo uprave zadevni osebi, da bo od njene invalidnine odbila določen znesek – Izključitev

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

Obvestilo uprave uradniku, da bo od njegove invalidnine odbila določen znesek, če pri sodišču Skupnosti ne bo vložil predloga za odmero stroškov, ki so mu bili naloženi v prejšnji zadevi, ne pomeni sprejetja dokončne odločbe uprave in ne more šteti za neposredno in takojšnje prizadetje njegovih interesov, ki bi s tem močno spremenilo njegov pravni položaj.

(Glej točki 21 in 24.)
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

1. Postopek – Stroški – Odstop, upravičen z ravnanjem druge stranke

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 89(5))

2. Uradniki – Pravno sredstvo – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Odločba, s katero je ugotovljena zmožnost uradnika za delo in uradniku odrejena vrnitev na delo – Dopustnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, členi 59(4), 90 in 91)

1. Kot določa člen 89(5) Poslovnika Sodišča za uslužbence, se stranki, ki odstopi, naloži plačilo stroškov, če jih je nasprotna stranka v pisnih stališčih glede odstopa priglasila. Na predlog stranke, ki odstopi, nosi stroške nasprotna stranka, če ravnanje le-te to upravičuje. V primeru tožbe, ki jo uradnik vloži zoper odločbo, s katero se mu invalidnost ne prizna, je treba šteti, da je institucija, ki na predhodno pritožbo ni odgovorila v štirimesečnem roku za sprejetje zavrnitve na podlagi molka organa in je ravnala dvoumno v zvezi s položajem zadevne stranke po vložitvi tožbe, s svojim ravnanjem pripomogla k temu, da je bila zadeva predložena sodišču, in da se ji lahko naloži plačilo dela stroškov tožečega uradnika.

(Glej točke od 6 do 10.)

2. Kadar odločba organa za imenovanja, ki izhaja iz mnenja invalidske komisije, poleg ocene zmožnosti uradnika za delo, ki sama po sebi ne spreminja prejšnjega pravnega položaja zadevne osebe, vsebuje tudi odredbo o vrnitvi na delo, je ta odločba akt, ki posega v položaj, ki ga uradnik lahko upravičeno izpodbija.

(Glej točke 14, 17 in 19.)
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 4. novembra 2008

Zadeva F-87/07

Luigi Marcuccio

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Odškodninska tožba – Domnevno nedopustno ravnanje zdravstvene službe Komisije – Nedopustnost – Nespoštovanje razumnega roka za vložitev odškodninskega zahtevka“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero L. Marcuccio predlaga predvsem plačilo odškodnine za škodo, ki jo je domnevno utrpel zaradi nedopustnega ravnanja zdravstvene službe Komisije pri obravnavi treh zdravniških potrdil, ki jih je predložil poleti 2001.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

Povzetek

1. Uradniki – Tožba – Roki – Odškodninski zahtevek, naslovljen na institucijo – Upoštevanje razumnega roka

(Statut Sodišča, člen 46; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90)

2. Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba – Predmet – Razsodba – Očitna nedopustnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

1. Uradniki ali uslužbenci morajo v razumnem roku instituciji predložiti vsak zahtevek, s katerim od Skupnosti zahtevajo odškodnino za škodo, ki jo je mogoče pripisati Skupnosti, in to od trenutka, ko so izvedeli za položaj, zaradi katerega se pritožujejo. Razumnost roka je treba presojati glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na pomen spora za zainteresirano stranko, zapletenost zadeve in ravnanje vpletenih strank.

V zvezi s tem je treba upoštevati tudi primerjavo, ki jo ponuja petletni zastaralni rok, določen v členu 46 Statuta Sodišča za tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti. Vendar petletni rok ne more biti toga in nedotakljiva meja, pod katero bi bil vsak zahtevek dopusten ne glede na čas, ki ga je tožeča stranka potrebovala za vložitev zahtevka pri upravi, in okoliščine zadeve.

(Glej točke od 27 do 30.)

Napotitev na:

Sodišče: 22. oktober 1975, Meyer-Burckhardt proti Komisiji, 9/75, Recueil, str. 1171, točke 7, 10 in 11;

Sodišče prve stopnje: 5. oktober 2004, Eagle in drugi proti Komisiji, T-144/02, ZOdl., str. II-3381, točke 65, 66 in 71;

Sodišče za uslužbence: 1. februar 2007, Tsarnavas proti Komisiji, F-125/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točke 71, 76 in 77.

2. V okviru odškodninske tožbe, ki jo vloži uradnik, so predlogi, katerih resnični namen je, da bi sodišče Skupnosti priznalo utemeljenost nekaterih razlogov v podporo njegovi tožbi, očitno nedopustni, ker sodišče ne more dati pravnih izjav. To velja za predloge, katerih namen je, da sodišče Skupnosti ugotovi obstoj zadevnih aktov, dejstev ali ravnanj in tudi njihovo nedopustnost.

(Glej točko 36.)

Napotitev na:

Sodišče: 13. julij 1989, Jaenicke Cendoya proti Komisiji, 108/88, Recueil, str. 2711, točki 8 in 9.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 19. decembra 2007

Zadeva F-20/07

Luigi Marcuccio

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Socialna varnost – Zdravstveno zavarovanje – Prevzem stroškov zdravljenja – Zavrnitev zahtevka“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero L. Marcuccio, nekdanji uradnik Komisije, predlaga predvsem razglasitev ničnosti odločbe organa za imenovanja o zavrnitvi njegovega zahtevka z dne 31. marca 2006 za stoodstotno povračilo različnih stroškov zdravljenja na podlagi člena 72(1) Kadrovskih predpisov. Tožeča stranka poleg tega predlaga, naj se Komisiji naloži, da ji izplača razliko med celotnim zneskom zadevnih stroškov zdravljenja in zneskom, ki ji je že bil povrnjen iz tega naslova, oziroma znesek 323,09 EUR. Nazadnje, tožeča stranka zahteva, da se ta znesek poveča za desetodstotne zamudne obresti z letno kapitalizacijo od 8. aprila 2006.

Odločitev: Sodišče za uslužbence odklanja svojo pristojnost v zadevi Marcuccio proti Komisiji (F-20/07), da bi o njej lahko odločalo Sodišče prve stopnje. Odločitev o stroških se pridrži.

Povzetek

Postopek – Razdelitev pristojnosti med različnimi sodišči Skupnosti

(Statut Sodišča, Priloga I, člen 8(3); Kadrovski predpisi za uradnike, člen 72)

Sodišče za uslužbence, pri katerem je bila vložena tožba zoper odločbo, s katero je bilo uradniku zavrnjeno stoodstotno povračilo stroškov zdravljenja, ki jih zadevna oseba zahteva zaradi duševne bolezni, za katero naj bi trpela, mora na podlagi člena 8(3), drugi pododstavek, Priloge I k Statutu Sodišča odkloniti pristojnost v korist Sodišča prve stopnje, ker pred tem sodiščem tečejo drugi postopki med istima strankama, ki temeljijo na istem pravnem razlogu in se tudi nanašajo na pravico do stoodstotnega povračila stroškov zdravljenja. Te različne tožbe so del istega spora, zato se zdi v skladu z dobrim delovanjem sodnega organa, ki ga zagotavljajo določbe člena 8(3) Priloge I k Statutu Sodišča, da se rešitev celotnega spora zaupa samo enemu sodišču.

(Glej točke od 8 do 16.)
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 14. decembra 2007

Zadeva F-82/06

Tineke Duyster

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Starševski dopust – Datum začetka starševskega dopusta – Litispendenca – Očitna nedopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero T. Duyster predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 11. maja 2006 o zavrnitvi njene pritožbe zoper odločbo Komisije z dne 17. novembra 2005, s katero je bil za datum začetka starševskega dopusta določen 8. november 2004. Tožeča stranka je poleg tega znova navedla enake predloge kot v zadevi Duyster proti Komisiji (F-18/06), in sicer razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 17. novembra 2005, s katero je bil za datum začetka starševskega dopusta določen 8. november 2004, in plačilo odškodnine, zlasti za povračilo premoženjske in nepremoženjske škode, nastale zaradi navedene odločbe.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

1. Postopek – Dopustnost procesnih aktov – Presoja ob vložitvi akta

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 114)

2. Postopek – Ugovor litispendence

1. Enako kot se dopustnost tožbe presoja ob njeni vložitvi, se tudi dopustnost drugih procesnih aktov, kot je akt, s katerim se poda ugovor nedopustnosti, presoja ob njihovi vložitvi. Taka razlaga zagotavlja upoštevanje načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.

(Glej točko 40.)

Napotitev na:

Sodišče: 27. november 1984, Bensider in drugi proti Komisiji, 50/84, Recueil, str. 3991, točka 8;

Sodišče prve stopnje: 8. oktober 2001, Stauner in drugi proti Parlamentu in Komisiji, T‑236/00 R II, Recueil, str. II‑2943, točka 49; 9. julij 2003, Commerzbank proti Komisiji, T‑219/01, Recueil, str. II‑2843, točka 61.

2. Tožbo med istima strankama, katere namen je enak, ker so navedeni enaki tožbeni razlogi kot v prej vloženi tožbi, je treba zavreči kot nedopustno.

(Glej točko 47.)

Napotitev na:

Sodišče: 19. september 1985, Hoogovens Groep proti Komisiji, združeni zadevi 172/83 in 226/83, Recueil, str. 2831, točka 9; 22. september 1988, Francija proti Parlamentu, združeni zadevi 358/85 in 51/86, Recueil, str. 4821, točka 12;

Sodišče prve stopnje: 14. junij 2007, Landtag Schleswig‑Holstein proti Komisiji, T‑68/07, neobjavljen v ZOdl., točka 16.
Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev iz leta 2004 niso vsebovali nobene določbe, s katero bi bilo določeno, da se člen 44, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov iz leta 2004 uporablja po analogiji, s čimer bi bilo institucijam Unije dovoljeno, da začasnim uslužbencem omogočijo povišanje v stopnji, ki je s to določbo predvideno samo za uradnike.

Taka uporaba po analogiji za začasne uslužbence je v skladu s Kadrovskimi predpisi mogoča šele odkar je začel 1. januarja 2014 veljati nov člen 20(4) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev iz leta 2014, s katerim je bil v skladu s členom 2, točka 13, Uredbe št. 1023/2013, ki je začela veljati 1. novembra 2013, nadomeščen člen 20(4) navedenih pogojev iz leta 2004.

Tudi če so se stranke dogovorile, da se po analogiji uporabi člen 44, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov iz leta 2004, pri čemer so v pogodbi določile izpolnitev poskusne dobe in izplačilo pogodbene nagrade zadevni osebi, če ta svoje vodstvene naloge opravi uspešno, člen 44, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov iz leta 2004 kot posledico neuspešnega opravljanja navedenih nalog ne določa, da je treba zadevno osebo prerazporediti na nevodstveno delovno mesto.

V zvezi s tem navedena pogodba o zaposlitvi in aneksi k tej pogodbi v skladu s členom 10(1) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev iz leta 2004 spadajo na področje uporabe člena 7(1) Kadrovskih predpisov iz leta 2004.

Čeprav Kadrovski predpisi iz leta 2004, zlasti njihov člen 7, ne določajo izrecno možnosti „prerazporeditve“ uradnika, imajo institucije široko diskrecijsko pravico pri organiziranju svojih služb glede na naloge, ki so jim zaupane, in glede na to pri razporeditvi osebja, ki ga imajo na voljo, vendar pod pogojem, da se, po eni strani, navedena razporeditev opravi v interesu službe in, po drugi strani, da se pri tem upošteva enakovrednost delovnih mest. Iz tega sledi, da v praksi za odločbe o prerazporeditvi – tako kot za premestitve – pri varstvu pravic in legitimnih interesov zadevnega uradnika ali uslužbenca veljajo pravila iz člena 7(1) Kadrovskih predpisov.

(Glej točke 84, 85, 90, 92 in 93.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: sodba z dne 11. julija 1996, Aubineau/Komisija, T‑102/95, EU:T:1996:104, točka 27;

Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 25. januarja 2007, de Albuquerque/Komisija, F‑55/06, EU:F:2007:15, točka 55; z dne 19. junija 2014, BN/Parlament, F‑157/12, EU:F:2014:164, točki 45 in 46, in z dne 10. septembra 2014, Tzikas/ERA, F‑120/13, EU:F:2014:197, točka 91.
Uprava mora zaradi dolžnosti pomoči, ki je določena v členu 24 Kadrovskih predpisov, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo ter odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in ob poznavanju dejstev sprejme ustrezne ukrepe. Za to zadošča, da uradnik, ki od svoje institucije zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti napadov, katerim naj bi bil izpostavljen. Ob upoštevanju teh dejavnikov mora zadevna institucija sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti tako, da zagotovi izvedbo upravne preiskave za ugotovitev dejstev, ki so bila povod za pritožbo, in sicer v sodelovanju z vlagateljem te pritožbe.

Na eni strani, ko uslužbenec vloži zahtevo za pomoč, mora predložiti začetni dokaz o resničnosti napadov, ki naj bi jim bil izpostavljen, pri čemer mora biti zahteva za pomoč kar najbolj natančna in popolna, saj mora uprava preučiti elemente, ki so ji predloženi v tej zahtevi, da odloči o nadaljevanju postopka. Na drugi strani, vložitev zahteve za pomoč povzroči, da mora zadevna institucija sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti tako, da preuči možnost za izvedbo upravne preiskave v sodelovanju s pritožnikom.

(Glej točki 41 in 48.)

Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 16. maja 2012, AF/Komisija,F‑61/10, EU:F:2012:65, točka 71, in z dne 11. julija 2013, Tzirani/Komisija,F‑46/11, EU:F:2013:115, točka 108 in navedena sodna praksa.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

EVROPSKE UNIJE (tretji senat)

z dne 2. marca 2016

José Luis Ruiz Molina

proti

Uradu za usklajevanje na notranjem trgu

(znamke in modeli) (UUNT)

„Javni uslužbenci — Začasni uslužbenec — Osebje UUNT — Pogodba za določen čas s klavzulo o odpovedi — Klavzula o prekinitvi pogodbe v primeru, da uslužbenca ni na rezervnem seznamu javnega natečaja — Odpoved pogodbe na podlagi klavzule o odpovedi — Datum začetka veljavnosti klavzule o odpovedi — Javna natečaja UUNT/AD/01/13 in UUNT/AST/02/13“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero J. L. Ruiz Molina v bistvu predlaga razglasitev ničnosti odločbe z dne 4. junija 2014, s katero je predsednik Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) odpovedal njegovo pogodbo začasnega uslužbenca ob izteku šestmesečnega odpovednega roka.

Odločitev:

Tožba se zavrne. J. L. Ruiz Molina nosi svoje stroške in polovico stroškov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli). Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) nosi polovico svojih stroškov.

Povzetek

Tožbe uradnikov — Akt, ki posega v položaj — Pojem — Klavzula pogodbe začasnega uslužbenca, ki določa, da mora biti uslužbenec za ohranitev delovnega razmerja vpisan na rezervni seznam javnega natečaja — Vključitev (Kadrovski predpisi, člen 90(2)) Uradniki — Varovanje varnosti in zdravja — Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP — Direktiva 1999/70 — Obveznost držav članic, da uvedejo ukrepe za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas — Odpoved pogodbe za določen čas — Neobstoj kršitve (Direktiva Sveta 1999/70, priloga, določbi 1(b) in 5(1)(a)) Pravo Evropske unije — Načela — Enako obravnavanje — Meje — Različno obravnavanje v primeru nezakonitega ugodnejšega obravnavanja druge osebe — Neobstoj kršitve
87

V zvezi s tem je treba spomniti, da mora uprava zaradi dolžnosti pomoči, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in ob poznavanju dejstev sprejme ustrezne ukrepe. Za to zadošča, da uradnik, ki od svoje institucije zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti napadov, ki naj bi jim bil izpostavljen. Ob upoštevanju teh dejavnikov mora zadevna institucija sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti opraviti upravno preiskavo, da bi ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo, in sicer ob sodelovanju njenega vlagatelja (sodbe z dne 26. januarja 1989, Koutchoumoff/Komisija,224/87, EU:C:1989:38, točki 15 in 16; z dne 21. aprila 1993, Tallarico/Parlament,T‑5/92, EU:T:1993:37, točka 31; z dne 5. decembra 2000, Campogrande/Komisija,T‑136/98, EU:T:2000:281, točka 42; z dne 8. julija 2004, Schochaert/Svet,T‑136/03, EU:T:2004:229, točka 49; z dne 25. oktobra 2007, Lo Giudice/Komisija,T‑154/05, EU:T:2007:322, točka 136, in z dne 26. marca 2015, CW/Parlament,F‑124/13, EU:F:2015:23, točka 37).