ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 98 Décret no 91‑1197 du 27 novembre 1991 organisant la profession d’avocat (odlok št. 91‑1197 z dne 27. novembra 1991 o organizaciji odvetniškega poklica, v nadaljevanju: odlok št. 91‑1197) določa, da so „[t]eoretičnega in praktičnega izobraževanja ter spričevala o strokovni usposobljenosti za odvetniški poklic […] oproščeni:

1. notarji, sodni izvršitelji, sodni tajniki gospodarskih sodišč, stečajni upravitelji in pooblaščenci v postopkih sanacije in likvidacije podjetij, nekdanji likvidacijski in stečajni upravitelji, zastopniki za intelektualno lastnino in nekdanji zastopniki za patente (izume), ki so svoje naloge opravljali vsaj pet let;

2. univerzitetni predavatelji, asistenti in drugo pedagoško osebje, če imajo doktorat znanosti s področja prava, ekonomije ali menedžmenta in so v ta namen opravili petletno izobraževanje s področja prava v izobraževalnih in raziskovalnih ustanovah;

3. pravniki v podjetjih, ki so svoj poklic opravljali v pravni službi enega ali več podjetij vsaj osem let;

4. javni uslužbenci in nekdanji javni uslužbenci kategorije A ali osebe, izenačene z javnimi uslužbenci te kategorije, ki so s tem statusom vsaj osem let opravljali pravne dejavnosti v javni upravi ali javni službi ali mednarodni organizaciji;

5. pravniki, ki so vsaj osem let sodelovali pri pravni dejavnosti sindikalne organizacije;

6. pravniki, zaposleni pri odvetniku, odvetniškem združenju, odvetniški družbi, odvetniški pisarni ali odvetniku pri Conseil d’État (državni svet, Francija) in Cour de cassation (kasacijsko sodišče), ki so po pridobitvi naziva ali diplome iz člena 11(2) zgoraj navedenega zakona z dne 31. decembra 1971 vsaj osem let opravljali poklic s tem statusom;

7. uslužbenci poslancev ali pomočniki senatorjev, ki so v tej vlogi vsaj osem let pretežno opravljali pravno dejavnost s statusom višjega uslužbenca;

Osebe iz točk 3, 4, 5, 6 in 7 so lahko dejavnosti opravljale na več funkcijah, navedenih v teh določbah, pod pogojem, da je skupno trajanje teh dejavnosti vsaj osem let.“
6.

Člen 1 OS 2008/947 določa cilje in področje uporabe tega instrumenta: „1. Namen tega okvirnega sklepa je olajšati socialno rehabilitacijo obsojene osebe in izboljšati varstvo žrtev in širše javnosti ter olajšati uporabo primernih spremljevalnih ukrepov in alternativnih sankcij v primeru storilcev kaznivih dejanj, ki ne prebivajo v državi izreka obsodbe. Da bi dosegli te cilje, ta okvirni sklep določa pravila, po katerih država članica, ki ni država članica, v kateri je bila zadevna oseba obsojena, prizna sodbe in, kjer je to primerno, pogojne odločbe in nadzoruje spremljevalne ukrepe, naložene na podlagi sodbe, ali alternativne sankcije iz take sodbe ter sprejema vse druge odločitve v zvezi s to sodbo, razen če je to v okvirnem sklepu določeno drugače. 2. Ta okvirni sklep se uporablja le za: (a) priznavanje sodb in, kjer je to primerno, pogojnih odločb; (b) prenos odgovornosti za nadzorstvo nad spremljevalnimi ukrepi in alternativnimi sankcijami; (c) vse druge odločitve, povezane z odločitvami iz točk (a) in (b), kot je opisano in določeno v tem okvirnemu sklepu. […]“
46.

V zvezi s tem člen 52(1) Listine določa, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava Listina, predpisano z zakonom, spoštovati mora bistveno vsebino teh pravic in svoboščin ter temeljiti na načelu sorazmernosti. Kolikor Listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), člen 52(3) Listine določa, da sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki jih določa navedena konvencija, pri tem pa je pojasnjeno, da je lahko s pravom Unije zagotovljeno širše varstvo. Pri razlagi člena 6 Listine je treba torej upoštevati člen 5 EKČP kot minimalno raven varstva.
Menim, da razlogovanje Sodišča v navedeni sodbi o vprašanjih pristojnosti in postopkovnih vprašanjih dejansko podaja koristne smernice v zvezi z zadevo RQ. Sodišče je v navedeni zadevi ugotovilo, da sicer ni pristojno za razveljavitev zakonodajnih ali upravnih ukrepov ene od držav članic, vendar postavljeno vprašanje vseeno spada v njegovo pristojnost, saj se nanaša na razlago in uporabo Protokola ESPJ in zlasti člena 11(b) tega protokola. Sodišče je v sodbi navedlo naslednje posebej pomembne trditve.

„Avtorji Protokola [ESPJ] so si s priznanjem pravice do sodnega varstva, ki temelji na členu 16 tega protokola, očitno prizadevali zagotoviti spoštovanje privilegijev in imunitet, ki so določeni v tem protokolu, in to ne le v interesu Skupnosti in njenih institucij, temveč tudi posameznikov, ki so jim bili podeljeni ti privilegiji in imunitete, po drugi strani pa tudi v interesu držav članic in njihovih upravnih organov, ki jih je treba zaščititi pred preširoko razlago teh privilegijev in imunitet.

[…]

Čeprav so bili privilegiji in imunitete podeljeni ‚izključno v interesu Skupnosti‘, se ne sme pozabiti, da so bili izrecno podeljeni ‚uradnikom institucij Skupnosti‘.

To, da so bili privilegiji, imunitete in olajšave določeni v javnem interesu, nedvomno upravičuje pristojnost, dano Visoki oblasti, da določi kategorije uradnikov, za katere se uporabljajo (člen 12), ali da odvzame imuniteto, če je to potrebno (člen 13, drugi odstavek), vendar ne pomeni, da so ti privilegiji podeljeni Skupnosti in ne neposredno njenim uradnikom. Ta razlaga je jasno podprta tudi z besedilom zgoraj navedenih določb.“ ( 37 )
71.

V tem primeru pa gre za to, ali bi bilo mogoče drugega (po zunanji obliki pravno samostojnega) davčnega zavezanca šteti za stalno poslovno enoto prvega davčnega zavezanca. Nejasno je torej, ali je sploh podana stalna poslovna enota. Tega primera določbe Izvedbene uredbe ne zajemajo. Iz tega razloga se člen 22(1) Izvedbene uredbe tudi ne sklicuje na strukturna razmerja med podjetji prejemniki, temveč le na pogodbeno razmerje med ponudnikom in prejemnikom storitev. Tako sta v njem na primer navedeni pogodba in naročilnica, ne pa izpiski iz poslovnega registra ali drugi podobni dokumenti. Člen 21 in naslednji Izvedbene uredbe zato tukaj niso upoštevni.
42.

V uvodnih izjavah Direktive 2006/112 res niso navedeni razlogi, iz katerih je zakonodajalec Unije državam članicam dovolil uporabo nižje stopnje za predmete, naštete v Prilogi IX k tej direktivi. Vendar je treba ugotoviti, da je ta možnost del logike ugodne davčne obravnave v tej direktivi za blago in storitve, katerih namen je zadovoljevanje najrazličnejših kulturnih in razvedrilnih potreb potrošnikov. Tako je s členom 132(1)(n) Direktive 2006/112 uvedena obvezna oprostitev za določene kulturne storitve in dobavo blaga, tesno povezano s temi storitvami. Kar zadeva nižjo stopnjo, člen 98 Direktive 2006/112 v povezavi s Prilogo III k tej direktivi omogoča uporabo take stopnje med drugim za dobavo knjig, časopisov in periodičnih publikacij, vstopnine za prireditve, gledališča, cirkuse, sejme, zabavišča, koncerte, muzeje, živalske vrtove, kinodvorane, razstave in podobne kulturne dogodke in objekte, sprejem radijskih in televizijskih programov ter opravljanje storitev ali avtorske honorarje pisateljev, skladateljev in izvajalskih umetnikov.
66.

Kljub temu Direktiva, razen teh specifičnih določb v zvezi s prenosom izterjanih sredstev, ne določa pravnega, gospodarskega ali računovodskega položaja teh sredstev v obdobju med njihovo izterjavo od dolžnika in njihovim prenosom državi članici prosilki. Zgolj dejstvo, da se sredstva izterjajo v valuti zaprošene države članice in se v tej valuti prenesejo, nujno ne pomeni, da so (ali niso) ta sredstva pomešana s sredstvi zaprošene države članice. Gre preprosto za odločitev vsake posamezne države članice, ki pa mora izpolniti svojo obveznost, da izterjana sredstva in pripadajoče obresti nakaže v dveh mesecih.
13.

Treba je priznati, da so se avtorji poljske jezikovne različice Direktive 2006/112 izkazali z domiselnostjo, ko so v členu 132(1)(i) uporabili izraz „kształcenie powszechne lub wyższe“ (dobesedno: splošno ali višje izobraževanje). V pretežni večini drugih jezikovnih različic te določbe je namreč uporabljen izraz, ki prej ustreza pomenu „šolsko ali univerzitetno izobraževanje“: „enseignement scolaire ou universitaire“ v francoski različici, „school or university education” v angleški različici, „Schul- und Hochschulunterricht“ v nemški različici in tako dalje. Vendar to terminološko odstopanje paradoksalno omogoča še boljše razumevanje namena, ki ga je imel zakonodajalec Unije glede obsega oprostitve iz člena 132(1)(i) zadevne direktive. Gre namreč za izobraževanje, ki je obče, to je dostopno – na nižjih stopnjah pa celo obvezno – za vse, ter splošno, torej tako, ki zajema zelo široko paleto znanj in ki se izvaja v okviru v vsaki državi članici obstoječega šolskega in univerzitetnega sistema. Tak sistem, ki se v nekaterih državah imenuje nacionalno izobraževanje, je razdeljen na stopnje, ki jih je v splošnem mogoče označiti kot osnovno, srednjo in visoko, z njim pa je celotnemu prebivalstvu zagotovljen širok spekter znanj in spretnosti za delovanje v zasebni in poklicni sferi sodobne družbe.
42.

Res je sicer, da je vprašanje avtorskih pravic, kot trdi družba Playmédia, v okviru obveznosti prenosa neodvisno od tega, ali gre za obveznost ponudnikov „običajnega“ omrežja ali obveznost, naloženo podjetjem, ki prenašajo televizijske programe po internetu. Vendar pa so bile s spremembami, navedenimi v točki 28 teh sklepnih predlogov, glede razmerja med, na eni strani, obveznostjo must carry in, na drugi strani, obveznostjo must offer spremenjene tudi razmere na področju avtorskih pravic. Te televizijske postaje so se namreč kot imetnice avtorskih pravic, ker je obveznost prenosa očitno ugajala zadevnim televizijskim postajam, saj jim je omogočila večjo razširjenost, nagibale k dajanju soglasij ponudnikom, za katere velja ta obveznost. Avtorske pravice, ki so ostale spoštovane, v okviru obveznosti prenosa niso predstavljale večjih težav. Položaj je drugačen, kadar se ta obveznost zdi prednost za podjetja, za katera velja. Televizijske postaje lahko nasprotujejo ponovnemu predvajanju svojih programov ponudnikom vsebin, ki jih lahko zaznajo kot svoje konkurente, na primer na oglaševalskem trgu. Avtorske pravice so torej lahko ovira za izpolnjevanje obveznosti prenosa. To težavo je treba upoštevati pri nalaganju in izvajanju te obveznosti.
Člen 91 zakona o DDV vsebuje določbe o popravku odbitka:

„2. Davčni zavezanec v primeru blaga in storitev, ki jih na podlagi določb o davku na dobiček všteje v amortizirana opredmetena in neopredmetena osnovna sredstva, ter nepremičnin in pravic do uporabe zemljišč, […] popravek iz odstavka 1 opravi v roku naslednjih petih let – v primeru nepremičnin in pravic do uporabe zemljišč pa v roku desetih let – od leta začetka uporabe. […]

7. Odstavki od 1 do 6 se smiselno uporabljajo, če […] davčni zavezanec [ni imel pravice do odbitka] celotn[ega] vstopn[ega] davk[a] za blago ali storitev, ki jo uporabi […], vendar je kasneje prišlo do spremembe pravice do odbitka vstopnega davka za to blago ali storitev.“
77.

Razlaga, ki jo ponuja danska uprava v zvezi s to določbo v tem sporu, lahko pripelje do nesorazmernega položaja, in sicer do dvojnega neodbitka. Do tega pride, če poudarek ni na dejanski možnosti odbitka v drugi državi, temveč zgolj na teoretični možnosti odbitka, in se to navede kot razlog, da se na Danskem izgube ne upoštevajo.
Člen 52 opredeljuje obseg pravic in načel, priznanih z Listino, ter njihovo razlago:

„1. Kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mora biti predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

[…]

3. Kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija. Ta določba ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije.

4. Kolikor so v tej listini priznane temeljne pravice, kot izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic, je treba te pravice razlagati skladno s temi tradicijami.

[…]

6. Nacionalne zakonodaje in običaji se morajo v celoti upoštevati v skladu s to listino.“
68.

Poleg pogojev, ki so lastni vsebini vsake od uveljavljanih pravic in z njo neločljivo povezani, je ključno vprašanje to, ali lahko davčna uprava za uveljavljanje teh pravic določi različne časovne pogoje. Povedano drugače: ali je zaradi različnosti pravice do vračila preveč plačanega DDV na eni strani in pravic do odbitka DDV na drugi dopustno, da se za uveljavljanje vsake od njiju določita različna roka?
3.

Direktiva 2003/8 določa: „Člen 3 Pravica do pravne pomoči 1. Fizične osebe, vpletene v spor, ki ga ureja ta direktiva, imajo pravico do ustrezne pravne pomoči, da se zagotovi njihov dejanski dostop do pravnega varstva v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi. 2. Šteje se, da je pravna pomoč ustrezna, če zagotavlja: (a) predpravdne nasvete z namenom doseči poravnavo preden se sproži sodni postopek; (b) pravno pomoč in zastopanje na sodišču ter oprostitev ali pomoč pri prejemnikovih stroških postopka, vključno s stroški iz člena 7 in honorarji za osebe, ki jih sodišče pooblasti za opravljanje dejanj med postopkom. […] Člen 7 Stroški, povezani s čezmejno naravo spora Pravna pomoč, podeljena v državi članici, v kateri zaseda sodišče, krije naslednje stroške, neposredno povezane s čezmejno naravo spora: […] (b) prevajanje dokumentov, ki jih zahteva sodišče ali pristojni organ in predloži prejemnik ter ki so potrebni za rešitev zadeve, ter […] Člen 8 Stroški, ki jih krije država članica stalnega ali običajnega bivališča Država članica, v kateri ima prosilec za pravno pomoč stalno ali običajno bivališče, zagotovi pravno pomoč, kot je navedeno v členu 3(2), potrebno za kritje: (a) stroškov v zvezi s pomočjo lokalnega odvetnika ali druge osebe, ki ima po zakonu pravico dajati pravne nasvete, ki so nastali v tej državi, dokler država članica, v kateri zaseda sodišče, ne prejme vloge za pravno pomoč skladno s to direktivo; (b) prevod vloge in potrebnih dokazil, ko se vloga predloži organom te države članice. […] Člen 13 Predložitev in prenos vlog za pravno pomoč 1. Vloge za pravno pomoč se lahko predloži: (a) pristojnemu organu države članice, v kateri ima prosilec stalno ali običajno bivališče (predajni organ), ali (b) pristojnemu organu države članice, v kateri zaseda sodišče ali v kateri se izvršuje odločba (prejemni organ). 2. Vloge za pravno pomoč se izpolnijo in dokazila prevedejo v: (a) uradni jezik ali enega od jezikov države članice pristojnega prejemnega organa, ki se ujema z enim od jezikov institucij Skupnosti, ali (b) drug jezik[…], za katerega je tista država članica navedla, da ga lahko sprejme v skladu s členom 14(3). […] 4. Pristojni predajni organ prosilcu pomaga zagotoviti, da so vlogi priložena vsa dokazila, za katera ve, da se zahtevajo za odločitev o vlogi. Prosilcu pomaga tudi pri zagotavljanju potrebnih prevodov dokazil skladno s členom 8(b). Pristojni predajni organ preda vlogo pristojnemu prejemnemu organu v drugi državi članici v 15 dneh po prejemu ustrezno izpolnjene vloge v enem od jezikov, omenjenih v odstavku 2, in dokazil, po potrebi prevedenih v enega od teh jezikov. […] 6. Države članice storitev, opravljenih skladno z odstavkom 4, ne smejo zaračunavati. […]“
46.

Po pritožnikovem mnenju je člen 136 PDEU zapletena določba, ki jo je treba glede na doktrino obravnavati kot dopolnitev členov 121 in 126 PDEU. S priznanjem tega načela stanja nuje v pravu Unije naj bi se uresničeval cilj, določen v členu 136(1) PDEU, in sicer pravilno delovanje ekonomske in monetarne unije. Splošno sodišče naj bi napačno presodilo, da bi se s takim priznanjem uzakonil zakonodajni mehanizem enostranskega izbrisa dolga, ker načelo stanja nuje omogoča zgolj to, da država članica v hudih finančnih težavah začasno odloži plačilo vseh svojih dolgov, da bi svojo ekonomsko politiko usmerila v rast s spodbujanjem gospodarskih naložb. Poleg tega pritožnik meni, da je bilo o prvem postopku sanacije grškega dolga odločeno 21. julija 2011 na vrhu držav euroobmočja, na katerem je bila sprejeta odločitev za to. V pravu Unije naj bi torej obstajala pravna podlaga za izbris javnega dolga. Poleg tega naj bi tak izbris nesporno prispeval k pravilnemu delovanju ekonomske in monetarne unije, ki je cilj, uresničevan s členom 136(1) PDEU. S to določbo se Svetu daje tudi pooblastilo, da sprejme ukrepe za določitev smernic ekonomske politike. Ukrep, usmerjen v oživitev gospodarstva in rast, pa naj bi bil v skladu z določbami člena 121 PDEU. Komisija naj bi bila zato v celoti pooblaščena, da predlaga te ukrepe Svetu, toliko bolj, ker naj bi ji bilo s členom 352 PDEU dano pooblastilo predlagati ukrep, potreben za doseganje enega od ciljev Pogodb, kot je stabilnost euroobmočja. V teh okoliščinah naj bi Splošno sodišče napačno presodilo, da predlog EDP očitno ne spada v okvir pristojnosti Komisije, saj naj bi spadal na področje uporabe člena 136(1) PDEU. Iz pritožnikovih trditev je tudi razvidno, da bi lahko po njegovem mnenju mehanizem za stabilnost in finančno pomoč, kot ga omogoča člen 136(3) PDEU, vključeval – ob dogovoru držav članic in če se katera od njih znajde v stanju nuje – odlog plačila njenega dolga.
112.

Med obravnavo je hrvaška vlada podala dodatna pojasnila in navedla, da zakon o notariatu in notarski etični kodeks zagotavljata notarjevo neodvisnost in nepristranskost v razmerju do tožene stranke pri opravljanju njegovih posebnih nalog izdajanja odločb o izvršbi na podlagi verodostojnih listin. Po navedbah te vlade notar še zdaleč ni zgolj pasivni potrjevalec, temveč naj bi predlog preučil in presodil o njegovi dopustnosti in utemeljenosti.
67.

Glede na navedeno predlagam Sodišču, naj na vprašanja, ki jih je predložilo hof van Beroep te Brussel (pritožbeno sodišče v Bruslju), odgovori: Člen 15(1) Direktive 2011/64/EU z dne 21. junija 2011 o strukturi in stopnjah trošarine, ki velja za tobačne izdelke, člena 34 PDEU in 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU ne nasprotujejo nacionalni določbi, s katero so prepovedane promocijske cene tobačnih izdelkov in ki trgovcem na drobno nalaga spoštovanje najnižjih cen tako, da jim prepoveduje, da bi za tobačne izdelke določili ceno, ki je nižja od tiste na tobačni znamki, ki jo je pritrdil proizvajalec ali uvoznik.
16.

Naj takoj poudarim, da so vse stranke, ki so predložile pisna stališča, na to vprašanje odgovorile nikalno. S to ugotovitvijo se strinjam. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je namreč treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je. ( 3 ) V obravnavani zadevi pa na podlagi sobesedila člena 23(1) Uredbe in njegovega cilja menim, da je treba to določbo razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da lahko imetnik licence začne postopek zaradi kršitve znamke, ki je predmet licence, če ta ni bila vpisana v register.
Glede na to nadzorno funkcijo računa pri izdajatelju računa je torej načeloma tudi v primeru, kot je obravnavani, sorazmerno, če mora davčni zavezanec za uveljavljanje svoje pravice do odbitka vstopnega davka od svojega sopogodbenika zahtevati popravek računa. To vsekakor velja takrat, ko zahteva po takem popravku ne pripelje do tega, da se vsebina pravice do odbitka vstopnega davka spremeni. V tem smislu bi bila morda potrebna drugačna presoja, če bi Sodišče v zadevi, ki teče vzporedno, ( 48 ) ugotovilo, da je lahko posledica popravka računa – prima facie v nasprotju s členom 167 Direktive o DDV – poznejša zapadlost pravice do odbitka vstopnega davka. ( 49 )

Ne glede na to se lahko vsekakor prizna izjema od zahteve po popravku računa za uveljavljanje pravice do odbitka vstopnega davka, če popravek računa ne more več izpolnjevati svoje nadzorne funkcije pri izdajatelju računa. To je treba domnevati predvsem takrat, ko je bila družba, ki je račun izdala, zaradi pomanjkanja sredstev že likvidirana. V takem primeru postane nadzor nad tem, ali je izdajatelj računa plačal ustrezen davek, odveč. Obstoj nesmiselnega popravka tu ne bi bil sorazmeren. ( 50 )
62.

Ni pomembno, ali se plačilo izvede zavarovalcema (A in B) ali neposredno oškodovancu X. Ker je obveznost plačila zapisana v pogodbi, identiteta prejemnika zadevnega plačila (ne glede na to, ali je to zavarovalec, oškodovanec ali zavarovatelj vlečnega vozila) ne more spremeniti narave obveznosti. Tako je težišče obveznosti izplačila odškodnine v pogodbeni obveznosti (zavarovatelja, da plača odškodnino zavarovalcu), ne pa v kakršni koli nepogodbeni obveznosti med povzročiteljem in oškodovancem, ki izhaja iz prometne nesreče. Če povzročitelj ne bi bil zavarovan, bi bil v škodnem dejanju sam zavezan oškodovancu povrniti nastalo škodo. Zavarovalnice ob neobstoju dogovora o zagotovitvi kritja ne bi imele nobene odgovornosti. Iz tega sledi, da regresni zahtevek, ki ga ima en zavarovalec do drugega (v mojem primeru C do D), temelji na zavarovalni pogodbi, da je zato tesno povezan s pogodbenimi obveznostmi zavarovateljev do zadevnih zavarovalcev in da temu primerno spada pod Rim I.
20.

Urad za konkurenco trdi, da je sistem E-TURAS pritožnicam služil kot orodje za usklajevanje njihovega ravnanja in odpravil potrebo po sestankih, saj so jim pogoji uporabe sistema omogočali, da dosežejo „soglasje volj“ o omejitvah popustov, ne da bi bili potrebni neposredni stiki. Nenasprotovanje omejitvam popustov je enako njihovi tihi privolitvi. Sistem E-TURAS je deloval pod enotnimi pogoji in je bil zlahka prepoznaven na spletiščih potovalnih agencij, ki so vsebovala informacije o veljavnih popustih. Potovalne agencije niso nasprotovale uvedeni omejitvi in so torej druga drugi jasno dale vedeti, da uporabljajo omejene popuste, s čimer so odpravile vsakršno negotovost v zvezi s stopnjami popustov. Pritožnice so morale biti preudarne in odgovorne ter niso mogle prezreti ali ne upoštevati obvestil v zvezi z ravnanjem, ki je vplivalo na njihove gospodarske dejavnosti.