(Glej točke 38, od 40 do 42 in 63 ter izrek.)

Ne iz besedila ne iz ciljev Direktive 2009/103 namreč ne izhaja, da je njen namen določitev kolizijskih pravil. Natančneje, člen 14 te direktive v povezavi z njeno uvodno izjavo 26 se omejuje na to, da državam članicam nalaga sprejetje potrebnih ukrepov za to, da police zavarovanja avtomobilske odgovornosti na podlagi samo ene premije v celotnem času trajanja pogodbe krijejo celotno ozemlje Evropske unije in na podlagi te premije v vsaki od držav članic zagotavljajo kritje, ki je predpisano po njenem pravu, ali, če je to kritje višje, kritje, ki je predpisano po pravu države članice, s katere ozemlja izvira vozilo. Ta določba se torej nanaša izključno na teritorialno veljavnost in raven kritja, ki ga mora zagotoviti zavarovatelj, zato da se zagotovi ustrezno varstvo oškodovancev prometnih nesreč. Iz nje ni mogoče sklepati na pravilo, da bi tako določeno pravo države članice urejalo delitev odgovornosti med zavarovatelji.

Po drugi strani je treba za „nepogodbeno obveznost“ v smislu Uredbe Rim II šteti obveznost, ki izvira iz enega izmed dogodkov, ki so našteti v členu 2 te uredbe, in sicer iz škodnega dejanja, neupravičene obogatitve, negotiorum gestio ali culpa in contrahendo.

Glede področij uporabe uredb št. 593/2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), in št. 864/2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) je treba pojma „pogodbena obligacijska razmerja“ in „nepogodbene obveznosti“ iz teh uredb razlagati avtonomno, predvsem ob upoštevanju sistema in ciljev teh uredb. Kot je razvidno iz uvodne izjave 7 vsake od teh uredb, je treba upoštevati tudi cilj skladnosti pri vzajemni uporabi teh uredb, a tudi Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki, med drugim, v členu 5 razlikuje med zadevami v zvezi s pogodbenimi razmerji, delikti in kvazidelikti.

Uredbi št. 593/2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), in št. 864/2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II), je treba razlagati tako, da se pravo, ki se uporabi za regresni zahtevek zavarovatelja vlačilca, ki je izplačal odškodnino oškodovancem v nesreči, ki jo je povzročil voznik tega vlačilca, zoper zavarovatelja priklopnika, ki je bil pri tej nesreči pripet na vlačilec, določi z uporabo člena 7 Uredbe Rim I, če pravila o deliktni odgovornosti, ki se uporabljajo za to nesrečo na podlagi člena 4 in nadaljnjih Uredbe Rim II, določajo delitev obveznosti povrnitve škode.

Prvič namreč sam obstoj pravice zavarovatelja vlačilca, katerega voznik je povzročil nesrečo, da vloži tožbo zoper zavarovatelja pripetega priklopnika, ko oškodovancu plača odškodnino, ne izhaja iz zavarovalne pogodbe, temveč predpostavlja hkratno deliktno odgovornost imetnika tega priklopnika glede tega istega oškodovanca. Zato se taka obveznost imetnika priklopnika, da povrne škodo, šteje za „nepogodbeno obveznost“ v smislu člena 1 Uredbe Rim II. Zato se pravo, ki se uporabi za to obveznost, določi glede na določbe te uredbe. V skladu s členom 4 navedene uredbe je, razen če v njej ni določeno drugače, pravo, ki se uporablja za tako nepogodbeno obveznost, pravo države, v kateri škoda nastane, in sicer države, v kateri nastane škoda, ki je neposredna posledica nesreče. V skladu s členom 15(a) in (b) te uredbe to pravo določi podlago in obseg odgovornosti ter razloge za delitev te odgovornosti. Zato je treba glede na pravo kraja neposredne škode določiti dolžnike obveznosti povrnitve škode oškodovancu in morebitni prispevek imetnika priklopnika in prispevek imetnika ali voznika vlačilca k škodi, povzročeni oškodovancu.

Drugič, obveznost zavarovatelja, da plača odškodnino za škodo, nastalo oškodovancu, ne izvira iz škode, ki je bila temu povzročena, temveč iz pogodbe med njim in zavarovancem, ki nosi odgovornost. To plačilo odškodnine torej izvira iz pogodbenega obligacijskega razmerja, zaradi česar je treba pravo, ki se uporabi za tako obveznost, določiti v skladu z določbami Uredbe Rim I.

Nazadnje, glede vprašanja, ali ima zavarovatelj vlačilca, ki je oškodovancu plačal odškodnino, glede na okoliščine primera, subrogacijski zahtevek zoper zavarovatelja priklopnika, člen 19 Uredbe Rim II razlikuje med vprašanji, za katere velja ureditev za delikte, in tistimi, za katere velja ureditev za pogodbe. Ta določba se zlasti uporablja za položaj, ko je tretji, in sicer zavarovatelj, izplačal odškodnino oškodovancu v nesreči, ki je upnik deliktne odškodninske obveznosti voznika ali imetnika motornega vozila, in to ob izvrševanju obveznosti izpolnitve obveznosti temu oškodovancu. Natančneje, člen 19 te uredbe določa, da v tem primeru vprašanje morebitne subrogacije pravic oškodovanca ureja pravo, ki se uporablja za obveznost tretjega, in sicer zavarovatelja civilne odgovornosti, da temu oškodovancu plača odškodnino. Tako, ker obveznost zavarovatelja, da krije civilno odgovornost zavarovanca nasproti oškodovancu, izvira iz zavarovalne pogodbe, sklenjene z zavarovancem, so pogoji, pod katerimi lahko zavarovatelj uveljavlja pravice, ki jih ima oškodovanec v nesreči zoper osebe, odgovorne za nesrečo, odvisni od nacionalnega prava, ki ureja to zavarovalno pogodbo in ki se določi na podlagi člena 7 Uredbe Rim I. Po drugi strani pa pravo, ki se uporabi za določitev oseb, ki bi bile lahko odgovorne, in za morebitno delitev odgovornosti med temi in med njihovimi zavarovatelji v skladu s členom 19 Uredbe Rim II ostaja predmet pravil iz člena 4 in nadaljnjih te uredbe.

(Glej točke od 50 do 54, od 56 do 59 in 64 ter izrek.)