ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Iz besedila člena 9(1) navedene uredbe je razvidno, da sklep, sprejet na podlagi tega člena, učinkuje predvsem tako, da se zaveze, ki so jih predlagala podjetja in s katerimi se upoštevajo pomisleki v zvezi s konkurenco, ki jih je Komisija opredelila v svoji predhodni oceni, spremenijo v zavezujoče. Ugotoviti je treba, da se s takim sklepom ne potrjuje, da je praksa, ki je bila predmet pomislekov, v skladu s členom 101 PDEU. Iz tega sledi, da s sklepom, sprejetim na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003, ni mogoče ustvariti legitimnega pričakovanja pri zadevnih podjetjih o tem, da je njihovo ravnanje v skladu s členom 101 PDEU.

Člen 16(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] je treba razlagati tako, da sklep o zavezah, ki ga Evropska komisija v zvezi z določenimi sporazumi med podjetji sprejme na podlagi člena 9(1) te uredbe, nacionalnim sodiščem ne preprečuje, da preizkusijo skladnost navedenih sporazumov s pravili o konkurenci in po potrebi ugotovijo, da so v skladu s členom 101(2) PDEU nični. V uvodni izjavi 13 v povezavi z uvodno izjavo 22 Uredbe št. 1/2003 je poleg tega izrecno pojasnjeno, da sklepi o zavezah ne posegajo v pristojnosti organov, pooblaščenih za konkurenco, in sodišč držav članic, da odločijo o primeru, ter ne vplivajo na pooblastilo sodišč in organov, pristojnih za konkurenco, v državah članicah za uporabo členov 101 in 102 PDEU.

Vendar nacionalna sodišča ne morejo prezreti takih sklepov. Taki akti so namreč vsekakor izpodbojni. Poleg tega načelo lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU in cilj učinkovite in enotne uporabe konkurenčnega prava Unije nacionalnemu sodišču nalagata, naj upošteva predhodno oceno Komisije in jo obravnava kot indic ali celo začetni dokaz protikonkurenčnosti zadevnega sporazuma glede na člen 101(1) PDEU. Ker lahko namreč Komisija v skladu s členom 9(1) Uredbe št. 1/2003 v povezavi z uvodno izjavo 13 te uredbe, opravi „predhodno oceno“ konkurenčnega položaja, ne da bi bilo nato s sklepom o zavezah, sprejetim na podlagi tega člena, ugotovljeno, ali je šlo oziroma še vedno gre za kršitev, ni mogoče izključiti, da nacionalno sodišče ugotovi, da s prakso, ki je predmet sklepa o zavezah, ni spoštovan člen 101 PDEU in da zato drugače kot Komisija namerava odločiti, da gre za kršitev tega člena.

(Glej točke 26, 27, 29 in 30 ter izrek.)
Člen 18 Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila je treba glede na člen 17(2) Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1610/96 z dne 23. julija 1996 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva razlagati tako, da je datum prvega dajanja v promet, kakor je bil naveden v prijavi za dodatni varstveni certifikat in na podlagi katerega je nacionalni organ, ki je pristojen za izdajo tega certifikata, izračunal njegovo trajanje, napačen v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari in v katerem je bil uporabljen način izračuna trajanja tega certifikata, ki ni v skladu s tem, kar določa člen 13(1) Uredbe št. 469/2009, kakor je bil razložen v poznejši sodbi Sodišča.

V točki 40 sodbe z dne 6. oktobra 2015, Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659) je Sodišče namreč odločilo, da je treba člen 13(1) Uredbe št. 469/2009 razlagati tako, da je „datum prvega [DDP] v [Uniji]“ v smislu te določbe datum vročitve sklepa o izdaji DDP naslovniku. Zato razlaga Sodišča v sodbi z dne6. oktobra 2015, Seattle Genetics (C‑471/14, EU:C:2015:659) glede pojma „datum prvega [DDP] v [Uniji]“ iz člena 13(1) Uredbe št. 469/2009 pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot se mora ali bi se moralo razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti.

(Glej točke 40, 42 in 44 ter točko 1 izreka.)
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča(šesti senat) z dne 9. novembra 2 0 1 7 – Komisija/Grčija 
(Zadeva C-4 8 1 / 1 6 ) 1 
„Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Pomoč, ki je razglašena za nezakonito in 
nezdružljivo z notranjim trgom – Obveznost vračila – Obveznost zagotavljanja informacij – 
Neizvršitev – Sredstva obrambe – Absolutna nezmožnost izpolnitve“ 
1. Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Obveznost – Dolžnost takojšnje in 
učinkovite izvršitve sklepa Komisije 
(Člena 108(2) PDEU in 288 PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999 , člen 14(3))  
(Glej točki 23 in 24.)  
2. Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Obveznost – Prejemniki v težavah 
ali v stečaju – Nevplivanje 
(Člen 108(2) PDEU)  
(Glej točko 25.)  
3. Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Podjetja, ki so prejela pomoči, 
v stečaju – Vpis pomoči na seznam terjatev za ponovno vzpostavitev prejšnjega stanja 
(Člen 108(2) PDEU)  
(Glej točki 26 in 27.)  
4. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Neizpolnitev obveznosti zagotovitve vračila nezakonitih 
pomoči – Sredstva obrambe – Absolutna nemožnost izpolnitve – Merila presoje – 
Težave izvršitve – Obveznost države članice, da sprejme dejanske ukrepe pri zadevnih podjetjih in 
Komisiji predlaga alternativne rešitve, ki omogočajo premostitev takih težav 
(Člen 108(2) PDEU) 
(Glej točke 28, 29 in 40.) 
1 UL C 383, 17.10.2016 . 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :845 1 
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Iz rek 
1. Helenska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za 
izvršitev Sklepa Komisije 2014 /539/EU z dne 27. marca 2014 o državni pomoči SA.34572 
(13/C) (ex 13/NN), ki jo je Grčija odobrila družbi Larco General Mining & Metallurgical 
Company S.A. in ker ni obvestila Evropske komisije o ukrepih, sprejetih na podlagi tega sklepa, 
ni izpolnila svojih obveznosti iz členov od 3 do 5 tega sklepa in Pogodbe o delovanju Evropske 
unije (PDEU). 
2. Helenski republiki se naloži plačilo stroškov. 
ECLI:EU:C:2017 :845 2
Člen 299 PDEU je treba razlagati tako, da ne določa, katero nacionalno sodišče je pristojno za presojo pravnih sredstev glede izvršbe aktov Komisije, ki osebam – pri čemer so države izvzete – nalagajo denarno obveznost in ki so v skladu s tem členom izvršilni naslov, ampak ta določitev na podlagi načela procesne avtonomije sodi na področje nacionalnega prava, pri čemer pa ta določitev ne sme ovirati uporabe in učinkovitosti prava Unije.

Člen 299 PDEU ter Uredbo Sveta (EGS) št. 2052/88 z dne 24. junija 1988 o nalogah strukturnih skladov in njihovi učinkovitosti in o usklajevanju njihovih dejavnosti med njimi samimi ter s projekti Evropske investicijske banke in drugimi obstoječimi finančnimi instrumenti, Uredbo Sveta (EGS) št. 4253/88 z dne 19. decembra 1988 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2052/88 glede usklajevanja dejavnosti različnih strukturnih skladov med njimi samimi in s projekti Evropske investicijske banke in drugimi obstoječimi finančnimi instrumenti in Uredbo Sveta (EGS) št. 4256/88 z dne 19. decembra 1988 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2052/88 v zvezi z Usmerjevalnim oddelkom Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) je treba razlagati tako, da – v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari – ne določajo oseb, zoper katere je mogoča izvršba na podlagi odločbe Komisije, s katero se zahteva povračilo plačanih zneskov in ki je izvršilni naslov. Te osebe mora določiti nacionalno pravo, pri čemer morata biti spoštovani načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da so na podlagi člena 299, prvi odstavek, PDEU akti Sveta Evropske unije, Komisije ali Evropske centralne banke, ki nalagajo denarno obveznost osebam – to ne velja za države – izvršilni naslov. Iz te določbe izhaja, da so ti akti lahko predmet izvršbe zoper osebe – pri čemer so države izvzete – ki jih ti akti zadevajo. Glede nacionalnih pravil o izvršbi je treba ugotoviti, da iz drugega in tretjega odstavka člena 299 PDEU izhaja, da ta pravila urejajo postopek izvršbe, ne pa določitve oseb, zoper katere je mogoče opraviti izvršbo. Zato mora – ob neobstoju pravil prava Unije, ki bi opredeljevala navedene osebe in omogočala zlasti določiti, ali se izvršba lahko opravi zoper osebo, ki ni naslovnik akta Komisije – nacionalni pravni red vsake države članice določiti osebe, zoper katere se lahko opravi izvršba, vendar le če nacionalna pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne položaje, ki jih ureja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo izvrševanje pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 12. februarja 2015, Baczó in Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, točki 41 in 42 in navedena sodna praksa).

(Glej točke od 28 do 31 in 35 ter točko 2 izreka)
Poleg tega se pravnomočnost nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi.

Zato tudi če se šteje, da so bile morebitne negotovosti glede natančnega obsega neke sodbe Sodišča odpravljene šele s pojasnili, ki so bila podana v drugi sodbi Sodišča, to ne more spremeniti dejstva, da je za prvo sodbo treba šteti, da je imela vse od razglasitve obseg, pojasnjen v drugi sodbi.

Pravico do sklicevanja na načelo varstva legitimnih pričakovanj ima vsak posameznik, ki mu je institucija Unije s tem, da mu je dala natančna zagotovila, vzbudila legitimna pričakovanja. Taka zagotovila so ne glede na obliko, v kateri so sporočena, natančne, brezpogojne in skladne informacije. Nihče pa se ne more sklicevati na kršitev tega načela ob pomanjkanju navedenih jamstev.

Tudi ob predpostavki, da lahko sodna odločba sama po sebi ustvari legitimna pričakovanja v smislu te sodne prakse, pa se v skladu s sodno prakso Sodišča iz sklepa, s katerim je Splošno sodišče ustavilo postopek, ne more dobiti nikakršnih natančnih zagotovil glede obsega te sodne prakse.

(Glej točki 39 in 40.)
1.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev in dokazov–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov–Izključitev, razen ob izkrivljanju–Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dejstev–Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točko 43.)
Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki vsebuje splošno prepoved ponujanja blaga za prodajo ali njegove prodaje z izgubo in ki določa razloge za odstopanje od te prepovedi, ki temeljijo na merilih, ki jih ta direktiva ne vsebuje.

V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah popolnoma harmonizira pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov in da torej države članice, kot je izrecno določeno v členu 4 te direktive, niti zaradi doseganja višje ravni varstva potrošnikov ne smejo sprejeti bolj omejevalnih ukrepov, kot so opredeljeni z navedeno direktivo (glej v tem smislu sodba z dne 14. januarja 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft,C‑304/08, EU:C:2010:12, točka 41, sklep z dne 30. junija 2011, Wamo,C‑288/10, EU:C:2011:443, točka 33).

(Glej točki 39, 43 in izrek.)
(Glej točke od 14 do 17.)

(Glej točke od 18 do 20.)

(Glej točke od 22 do 27.)

(Glej točke od 28 do 36.)

V okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, odločitev družbe, ki je v večinski lasti države članice, da za ugasnitev terjatve sprejme nadomestno izpolnitev s sredstvom, ki je v lasti druge družbe, katere edini delničar je ta država članica, in da plača znesek, ki ustreza razliki med ocenjeno vrednostjo tega sredstva in zneskom te terjatve, lahko pomeni državno pomoč v smislu člena 107 PDEU, če:

– ta odločitev pomeni prednost, ki se neposredno ali posredno dodeli iz državnih sredstev in je pripisljiva državi,

– podjetje, ki je prejemnik, ne bi dobilo primerljivih olajšav od zasebnega upnika, in

– zadevna odločitev lahko vpliva na trgovino med državami članicami in izkrivlja konkurenco.

Nacionalna sodišča preverijo, ali so ti pogoji izpolnjeni.

(Glej točko 1 izreka.)
Čeprav sistem zaščite, določen z Uredbo št. 1234/2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT), seveda ni enak tistemu, ki ga določa Uredba št. 510/2006 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila, imata ta dva sistema v bistvu isto naravo, ker so njuni cilji in značilnosti primerljivi. V zvezi s tem so cilji Uredbe št. 1234/2007 podobni tistim iz Uredbe št. 510/2006 v delu, v katerem geografska označba, registrirana na podlagi Uredbe št. 510/2006, potrošnikom daje jamstvo glede kakovosti proizvodov, označenih z njo.

Poleg tega so značilnosti sistema zaščite, ki ga določa Uredba št. 1234/2007, podobne tistim iz Uredbe št. 510/2006. Na prvem mestu, postopek registracije označb porekla in geografskih označb na podlagi Uredbe št. 1234/2007 temelji na delitvi pristojnosti med zadevno državo članico in Komisijo, saj lahko Komisija sprejme odločitev o registraciji imena le, če ji je zadevna država članica predložila vlogo, taka vloga pa se lahko predloži le, če je država članica preverila, da je utemeljena. Na drugem mestu, izčrpnost sistema zaščite, kakršnega določata uredbi št. 1234/2007 in št. 479/2008 o skupni ureditvi trga za vino, dokazujejo tudi prehodne določbe za veljavna geografska imena.

Iz tega izhaja, da kar zadeva označbi porekla, zaščiteni na podlagi Uredbe št. 1234/2007, ta uredba vsebuje enoten in izključen sistem zaščite, tako da odboru za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino ni bilo treba uporabiti upoštevnih pravil nacionalnega prava, na podlagi katerih sta bili navedeni označbi porekla vpisani v zbirko podatkov E‑Bacchus. Uredba št. 1234/2007 pa nasprotuje uporabi nacionalnega sistema zaščite geografskih označb, zaščitenih na podlagi te uredbe.

(Glej točke 76, 80, 85, 86, 91, 96 in 103.)
Člen 3(2), prvi pododstavek, Direktive Komisije 2008/69/ES z dne 1. julija 2008 o spremembi Direktive Sveta 91/414/EGS zaradi vključitve klofentezina, dikambe, difenokonazola, diflubenzurona, imazakvina, lenacila, oksadiazona, piklorama in piriproksifena kot aktivnih snovi je treba razlagati tako, da datum 31. december 2008, ki je določen v njem, za že registrirano fitofarmacevtsko sredstvo, ki vsebuje eno od aktivnih snovi iz priloge k tej direktivi, ustreza končnemu roku, do katerega morajo biti vse aktivne snovi, ki jih vsebuje to fitofarmacevtsko sredstvo in niso navedene v Prilogi k Direktivi 2008/69, vključene na seznam iz Priloge I k Direktivi Sveta 91/414/EGS z dne 15. julija 1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet, da nastane obveznost ponovnega ocenjevanja navedenega sredstva iz tega člena 3(2), prvi pododstavek.

(Glej točko 25 in izrek.)
Zadeva C‑330/16

Piotr Zarski

proti

Andrzeju Stadnickemu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Warszawie)

„Predhodno odločanje – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Direktiva 2011/7/EU – Komercialne najemne pogodbe za nedoločen čas – Zamude pri plačilu najemnine – Pogodbe, sklenjene pred iztekom roka za prenos te direktive – Nacionalna ureditev – Izključitev takih pogodb s časovnega področja uporabe navedene direktive“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 1. junija 2017

Približevanje zakonodaj – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Direktiva 2011/7 – Komercialne najemne pogodbe za nedoločen čas, sklenjene pred iztekom roka za prenos te direktive – Zamude pri plačilu najemnine, do katerih je prišlo po prenosu te direktive – Nacionalna ureditev, ki take pogodbe izključuje s časovnega področja uporabe navedene direktive – Dopustnost

(direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2000/35, člen 6(3), in 2011/7, člen 12(4))

Člen 12(4) Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih je treba razlagati tako, da lahko države članice s področja uporabe te direktive izključijo zamude pri plačilu pri izvajanju pogodbe, sklenjene pred 16. marcem 2013, tudi če te zamude nastopijo po tem datumu.

Tako je treba v zvezi z besedilom člena 12(4) Direktive 2011/7 navesti, da zakonodajalec Unije uporablja izraz „pogodbe, sklenjene“ in ne izraza „trgovinski posli“, navedenega v drugih določbah te direktive. Na podlagi preučitve besedila te določbe je torej mogoče ugotoviti, da je zakonodajalec Unije z uporabo izraza „pogodbe, sklenjene“ želel državam članicam omogočiti, da s področja uporabe Direktive 2011/7 v celoti izvzamejo pogodbena razmerja, sklenjena pred 16. marcem 2013, vključno z učinki, ki izhajajo iz navedenih pogodbenih razmerij in so nastali po tem datumu.

Iz tega sledi, da če je država članica uporabila možnost, priznano s členom 12(4) Direktive 2011/7, pogodbe, sklenjene pred 16. marcem 2013, pod pogojem iz člena 6(3)(b) Direktive 2000/35 še naprej ureja ta direktiva, vključno z njihovimi prihodnjimi učinki, ne glede na dejstvo, da je bila zadnjenavedena direktiva načeloma razveljavljena s tem istim dnem. V tem primeru Direktive 2011/7 ni mogoče uporabiti za učinke takih pogodb, ki nastanejo po 16. marcu 2013, saj za njih ne morejo hkrati veljati določbe Direktive 2000/35 in Direktive 2011/7.

Iz zgoraj navedenega izhaja, da za zahtevke v zvezi s plačili, dolgovanimi po 16. marcu 2013, ne morejo veljati določbe Direktive 2011/7, če je bila pogodba, v skladu s katero je treba izvesti ta plačila, sklenjena pred tem datumom in je zadevna država članica uporabila možnost iz člena 12(4) Direktive 2011/7.

(Glej točke 27, 29 in od 32 do 34 ter izrek.)
Zadeva C‑36/16

Minister Finansów

proti

Posnania Investment SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny)

„Predhodno odločanje – Obdavčenje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Člen 2(1)(a) – Člen 14(1) – Obdavčljive transakcije – Pojem ‚dobava blaga, opravljena za plačilo‘ – Prenos nepremičnine na državo ali teritorialno skupnost za poplačilo davčnega dolga – Izključitev“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. maja 2017

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobava blaga – Pojem – Pojem dobava blaga, opravljena za plačilo – Prenos nepremičnine na državo ali teritorialno skupnost za poplačilo davčnega dolga – Izključitev

(Direktiva Sveta 2006/112, člena 2(1)(a) in 14(1))

Člen 2(1)(a) in člen 14(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da prenos lastninske pravice na nepremičnini s strani zavezanca za davek na dodano vrednost v korist državnega proračuna države članice ali teritorialne skupnosti te države, ki se – tako kot prenos iz postopka v glavni stvari – izvede kot plačilo za neplačani davek, ni odplačna dobava blaga, obdavčljiva z davkom na dodano vrednost.

Četrtič, v zvezi z morebitno odplačnostjo transakcije prenosa lastninske pravice na nepremičnini na javni subjekt – v obravnavani zadevi prenos lastninske pravice na zemljišču na občino kot plačilo za neplačane davke – je treba navesti, da je dobava blaga opravljena „za plačilo“ v smislu člena 2(1)(a) Direktive o DDV le, če med dobaviteljem in pridobiteljem obstaja pravno razmerje, v okviru katerega se izmenjajo vzajemne dajatve, pri čemer plačilo, ki ga prejme dobavitelj, pomeni dejansko protivrednost dobavljenega blaga (sodbi z dne 27. aprila 1999, Kuwait Petroleum,C‑48/97, EU:C:1999:203, točka 26, in z dne 21. novembra 2013, Dixons Retail,C‑494/12, EU:C:2013:758, točka 32).

Vendar je obveznost plačila, ki jo ima davčni zavezanec kot dolžnik davčnega dolga do davčne uprave kot upnice tega dolga, enostranska, saj s tem, da je davčni zavezanec plačal davek, pride le do zakonskega prenehanja njegovega dolga, tudi če je to storil, kot v obravnavani zadevi, z izročitvijo nepremičnine.

Davek je namreč obvezna dajatev, ki jo javni organ oblastno izvrši na sredstva oseb, ki spadajo v njegovo davčno pristojnost. Ta dajatev je prek javnih proračunov dodeljena javnim storitvam. Taka dajatev, ki se glasi na denarni znesek ali – kot v obravnavani zadevi – na premoženje v stvareh, ne povzroči nobene dajatve javnega organa in posledično nobene protidajatve davčnega zavezanca.

(Glej točke 31, 33, 34, 42 in izrek.)
Zbi rka odločb sodne pr akse  
Zadeva C-5 9 / 1 6  
T he Shirtmakers BV  
proti  
Staatssec retaris van Financiën  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,  
ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)  
„Predhodno odločanje – Carinska unija – Uredba (EGS) št. 2913 /92 – Carinski zakonik Skupnosti – 
Člen 32(1)(e)(i) – Carinska vrednost – Transakcijska vrednost – Določitev – Pojem ‚stroški prevoza‘“ 
Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 11. maja 2017 
1. Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Vrednost transakcije – 
Določitev – Upoštevanje stroškov prevoza uvoženega blaga – Pojem stroški prevoza – 
Samostojni pojem prava Unije 
(Uredba Sveta št. 2913 /92, člen 32(1)(e)(i)) 
2. Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Vrednost transakcije – 
Določitev – Upoštevanje stroškov prevoza uvoženega blaga – Pojem stroški prevoza – Dodatek, 
ki ga špediter zaračuna uvozniku ter ki ustreza dobičku in stroškom tega špediterja pri organizaciji 
prevoza – Vključitev 
(Uredba Sveta št. 2913 /92, člen 32(1)(e)(i)) 
1. Glej besedilo odločbe. 
(Glej točki 22 in 29.) 
2. Člen 32(1)(e)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913 /92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku 
Skupnosti je treba razlagati tako, da pojem „stroški prevoza“ v smislu te določbe zajema dodatek, ki ga 
špediter zaračuna uvozniku ter ki ustreza njegovemu dobičku in stroškom, ker je organiziral prevoz 
uvoženega blaga na carinsko območje Evropske unije. 
Kot trdita nizozemska vlada in Evropska komisija, je po eni strani iz točke 30 sodbe z dne 6. junija 
1990 , Unifert (C-11/89, EU:C:1990 :237), in zlasti iz tega, kako Sodišče uporablja izraza „vse“ in „glavni 
in stranski“, razvidno, da je treba pojem „stroški prevoza“ razlagati široko. Po drugi strani je odločilno 
merilo za to, da je mogoče stroške šteti za „stroške prevoza“ v smislu člena 32(1)(e)(i) Carinskega 
zakonika, to, da so povezani s prevozom blaga na carinsko ozemlje Unije, ne glede na to, ali so nujno 
povezani z dejanskim prevozom tega blaga ali zanj potrebni. 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :362 1 
Povzetek – Zadeva C-59/16  
THE SHIRTMAKERS  
Zato „stroški prevoza“ v smislu te določbe niso nujno omejeni na zneske, ki jih zaračunajo prevozniki, 
ki sami opravijo prevoz uvoženega blaga. Taki stroški so lahko zneski, ki jih dejansko zaračunajo 
izvajalci storitev, kot je špediter, če so povezani s prevozom blaga na carinsko območje Unije. 
(Glej točke 25, 26, 31 in izrek.) 
ECLI:EU:C:2017 :362 2
(Glej točke 17, 18 in 29 ter izrek.)

Člen 42(1), prvi stavek, Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) je treba razlagati tako, da če je gozdno območje, ki je upravičeno do pomoči v okviru Nature 2000, delno v državni lasti in delno v lasti zasebnika, je treba pri izračunu zneska pomoči, ki ga je treba plačati zasebniku, upoštevati razmerje med površino tega območja v državni lasti in površino v lasti tega zasebnika.

Zaradi okoliščine, da del gozdarskega zemljišča Natura 2000 ne spada na področje uporabe podpore Natura 2000, ker je v državni lasti, pa ne izgine nujnost nadomestitve omejitev uporabe teh zemljišč, ki so v lasti zasebnika, zaradi izvajanja zahtev iz teh direktiv.

Zato bi se popolna izključitev gozdnega območja Natura 2000, ki je hkrati v lasti zasebnika in države, s področja uporabe člena 42(1), prvi stavek, Uredbe št. 1698/2005, nujno oddaljila od namena nadomestitve sistema plačil v okviru Nature 2000.

(Glej točke 27, 28 in 36 ter izrek.)