Iz pripravljenosti sodelovanja, ki mora prevladati pri izvajanju postopka predhodnega odločanja, izhaja, da mora nacionalno sodišče v predložitveni odločbi navesti natančne razloge, iz katerih meni, da je odgovor na njegova vprašanja glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije potreben za rešitev spora. Pomembno je torej, da nacionalno sodišče navede predvsem natančne razloge, iz katerih ni bilo prepričano o veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in izpostavi razloge za neveljavnost, za katere posledično meni, da se jih lahko upošteva. Takšna zahteva izhaja tudi iz člena 94(c) Poslovnika Sodišča. Poleg tega podatki, posredovani v predložitvenih odločbah, Sodišču ne omogočajo samo dati koristnih odgovorov, ampak tudi dajejo vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam možnost, da v skladu s členom 23 Statuta Sodišča predstavijo svoja stališča.

S tega vidika so avtorji Pogodbe z izrazom „ukrepi za približevanje“ iz člena 114 PDEU želeli zakonodajalcu Unije pustiti, odvisno od splošnih in posebnih okoliščin področja, ki ga je treba uskladiti, diskrecijo pri tehniki usklajevanja, ki je najprimernejša za dosego želenega cilja, predvsem na področjih, za katera so značilne kompleksne tehnične posebnosti. Ti ukrepi lahko glede na okoliščine zavezujejo vse države članice, da dovolijo trženje enega ali več zadevnih izdelkov ali da tako obveznost dovoljenja vežejo na določene pogoje ali celo da začasno ali dokončno prepovejo dajanje kakega izdelka ali izdelkov v promet.

V primeru obstoja ovir pri menjavi ali verjetnosti nastanka teh ovir v prihodnosti zaradi dejstva, da so države članice v zvezi z izdelkom ali kategorijo izdelkov sprejele oziroma sprejemajo različne ukrepe, ki bi lahko zagotovili različno raven varstva in tako ovirali prosti pretok izdelka ali izdelkov v Uniji, člen 114 PDEU zakonodajalcu Unije dovoljuje, da posreduje s sprejetjem primernih ukrepov s tem, da na eni strani upošteva odstavek 3 navedenega člena in na drugi pravna načela, omenjena v PDEU ali razdelana v sodni praksi, zlasti načelo sorazmernosti.

(Glej točke od 79 do 82, 84 in izrek 1.)

S tega vidika brez dvoma drži, da z dopustitvijo državam članicam, da ohranijo ali uvedejo nadaljnje zahteve, ki se nanašajo na vidike embalaže, ki niso bili usklajeni z Direktivo 2014/40, njen člen 24(2) ne zagotavlja, da je izdelkom, katerih embalaža je v skladu z zahtevami te direktive, dana možnost prostega obtoka na notranjem trgu. Toda ta okoliščina je neizogibna posledica tehnike usklajevanja, ki jo je izbral zakonodajalec Unije. Ta ima diskrecijo, zlasti kar zadeva možnost, da bo usklajevanje zagotovil le po etapah, in da bo zahteval le postopno odpravo enostranskih ukrepov, ki so jih sprejele države članice. Toda delni usklajevalni ukrep na področju označevanja in embalaže tobačnih izdelkov, kot je ta, ki ga zagotavlja Direktiva 2014/40, ni manj ugoden za delovanje notranjega trga, ker odpravlja, če že ne vseh, pa vsaj nekatere ovire za trgovanje. V teh okoliščinah odstavka 1 in 2 člena 24 te direktive prispevata k uresničitvi cilja izboljšanja pogojev delovanja notranjega trga in sta torej v skladu s členom 114 PDEU.

Člen 24(2) Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov je treba razlagati tako, da države članice lahko ohranijo ali uvedejo nadaljnje zahteve v zvezi z vidiki embalaže tobačnih izdelkov, ki niso usklajeni s to direktivo.

Poleg tega ni mogoče utemeljeno trditi, da je med členom 24(3) Direktive 2014/40 in členom 7 te direktive neskladnost, ker, prvič, naj bi bil namen prepovedi značilnih arom iz slednje določbe odprava razhajanj med ureditvami v državah članicah, medtem ko, drugič, naj bi člen 24(3) omogočal nastanek takšnih razhajanj. Ti določbi se namreč, ne da bi si kakor koli nasprotovali, dopolnjujeta. S tega vidika skuša člen 7 s prepovedjo tobačnih izdelkov z značilno aromo odpraviti razlike v zvezi s tem med ureditvami držav članic zlasti za zagotovitev prostega pretoka tobačnih izdelkov na splošno. V skladu s členom 24(1) navedene direktive za te izdelke – ker so v skladu z, med drugim, navedenim členom 7 – velja prost pretok na notranjem trgu, dokler kategorija tobačnih izdelkov, v katero spadajo, ni, kot izhaja iz člena 24(3) te direktive, prepovedana v državi članici, v kateri se trži.

Člen 24(3) Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov s tem, da državam članicam dovoljuje, da prepovejo določeno kategorijo tobačnih ali povezanih izdelkov, tudi če so ti v skladu z zahtevami iz te direktive, sicer lahko ovira prosti promet izdelkov. Vendar se ta določba nanaša na vidik, ki ni bil urejen z usklajevalnimi ukrepi, ki so bili sprejeti z Direktivo 2014/40, in za katerega se zato ne uporabljajo pravila v zvezi z uvedbo nacionalnih predpisov, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa in ki so določeni v členu 114, od (4) do (10), PDEU.

Čeprav je res, da nekatere od teh določb zahtevajo, da morajo biti določeni elementi označevanja in embalaže tobačnih izdelkov prilagojeni zlasti glede na uradni(e) jezik(e) ali davčno ureditev države članice, v kateri se tržijo, pa ostaja dejstvo, da so s to direktivo usklajeni drugi elementi označevanja in embalaže teh izdelkov, kot je oblika zavojčkov, minimalno število cigaret v zavojčku, velikost in kombinacija zdravstvenih opozoril. Ti ukrepi torej prispevajo k odstranitvi ovir za trgovino, ker zadevnim podjetjem omogočajo, da zmanjšajo stroške z zagotovitvijo ekonomije obsega.

Veljavnosti določb iz naslova II, poglavje II, Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov ni mogoče omajati s tem, da naj te ne bi prispevale k odstranitvi ovir za prost pretok tobačnih izdelkov, saj naj bi nekatere od teh določb proizvajalcem vsekakor nalagale, naj proizvajajo različno embalažo za vsako državo članico.

Prvič, iz uvodne izjave 15 Direktive 2014/40 je namreč razvidno, da so, ko je bila sprejeta navedena direktiva, obstajale znatne razlike med predpisi držav članic, ker so nekatere od njih pripravile več seznamov dovoljenih ali prepovedanih arom, medtem ko druge v zvezi s tem niso sprejele posebnih predpisov. Prav tako se zdi verjetno, da bi se, če ukrepi ne bi bili sprejeti na ravni Unije, za tobačne izdelke z značilno aromo, vključno z mentolom, na nacionalni ravni uvajale različne ureditve. Drugič, trg tobačnih izdelkov je trg, na katerem je delež trgovanja med državami članicami relativno velik, zato lahko nacionalna pravila v zvezi s pogoji, ki jih morajo izpolnjevati ti izdelki, med drugim tistimi v zvezi z njihovo sestavo, po naravi ustvarjajo ovire za prosti pretok blaga, če niso usklajena na ravni Unije. Zato sta odprava razlik med nacionalnimi ureditvami v zvezi s sestavo tobačnih izdelkov ali preprečevanje njihovega heterogenega razvoja, vključno s prepovedjo nekaterih dodatkov na ravni Unije, namenjena olajšanju pravilnega delovanja notranjega trga z zadevnimi izdelki.

Prepoved dajanja tobačnih izdelkov z značilno aromo – pa naj gre za mentol ali drugo aromo – na trg iz člena 7 Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov je bila lahko veljavno sprejeta na podlagi člena 114 PDEU.

S to določbo se namreč želi preprečiti izogibanje pravilom o skladnosti, določenih z Direktivo 2014/40, s tem, da se kot osnova upošteva visoka stopnja varovanja zdravja ljudi, zlasti mladih. Akt Unije, sprejet na podlagi člena 114 PDEU, namreč lahko vključuje določbe, namenjene preprečitvi izogibanja predpisom, katerih namen je izboljšanje pogojev delovanja notranjega trga. Poleg tega člen 114 PDEU zakonodajalcu Unije dopušča diskrecijo, zlasti kar zadeva možnost, da usklajevanje zagotovi le po etapah, in da zahteva le postopno odpravo enostranskih ukrepov, ki so jih sprejele države članice. Zato je zakonodajalec ob upoštevanju te diskrecijske pravice lahko veljavno uskladil nekatere vidike čezmejne prodaje tobačnih izdelkov, pri čemer pa je druge prepustil v presojo držav članic.

Člen 18 Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov, ki določa, prvič, da lahko države članice prepovejo čezmejno prodajo tobačnih izdelkov potrošnikom na daljavo, in drugič, državam članicam nalaga vrsto splošnih pravil, na podlagi katerih je dovoljen tak način trženja, je bil lahko veljavno sprejet na podlagi člena 114 PDEU.

(Glej točke od 142 do 145 in izrek 2.)

Kot je navedeno v uvodni izjavi 27 Direktive 2014/40, bi namreč določene besede ali značilnosti, kot so besede „nizka vsebnost katrana“, „lahke“, „ultra lahke“, „blage“, „naravne“, „ekološke“, „brez dodatkov“, „brez arom“ ali „tanke“, in drugi elementi ali izreki lahko zavajali potrošnike, zlasti mlade, z namigovanjem, da so izdelki manj škodljivi ali da imajo blagodejne učinke. Ta razlaga je v skladu s ciljem, ki mu sledi navedena direktiva, ki je, v skladu z njenim členom 1, olajševanje pravilnega delovanja notranjega trga s tobačnimi in povezanimi izdelki, ob upoštevanju visoke ravni varovanja zdravja ljudi, zlasti mladih. Takšna visoka raven varovanja zahteva, da uporabniki tobačnih izdelkov, ki predstavljajo zelo ranljivo kategorijo potrošnikov, zaradi zasvojljivosti, ki jo povzroči nikotin, niso še bolj spodbujeni k uporabi teh izdelkov na podlagi informacij – kljub njihovi vsebinski pravilnosti – ki bi jih lahko razlagal tako, da zmanjšujejo tveganja, povezana z njihovimi navadami, ali tako da navedenim izdelkom priznavajo določene blagodejne učinke.

Člen 13(1) Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov je treba razlagati tako, da na etiketah zavojčkov, na zunanji embalaži ter na tobačnih izdelkih prepoveduje navedbo podatkov, ki so predmet te določbe, čeprav so ti vsebinsko pravilni.

Prepoved, da se na na etiketah zavojčkov, na zunanji embalaži ter na tobačnih izdelkih navaja elemente in navedbe iz člena 13(1) Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov, ni v nasprotju niti s členom 11 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah niti z načelom sorazmernosti.

Ta prepoved sicer gotovo pomeni poseganje v svobodo izražanja in obveščanja podjetnika, kakor je zagotovljena z navedenim členom 11. Vendar člen 13(1) Direktive 2014/40 ne vpliva na bistveno vsebino te svoboščine, saj ta določba – daleč od tega, da bi prepovedovala posredovanje kakršnega koli podatka o izdelku – na jasno razmejenem področju določa le označevanje teh izdelkov, s tem da prepoveduje le navajanje določenih elementov in navedb. Ugotovljeno poseganje ustreza tudi cilju v splošnem interesu, ki ga je priznala Unija, in sicer varovanju zdravja. Ker namreč ni sporno, da uporaba tobačnih izdelkov in izpostavljenost tobačnemu dimu povzročata smrt, bolezni in invalidnost, prepoved iz navedenega člena 13(1) prispeva k uresničitvi navedenega cilja, saj je njen namen preprečiti promoviranje tobačnih izdelkov in spodbujanje njihove uporabe.

Poleg tega je prepoved iz člena 13(1) Direktive 2014/40 po eni strani takšna, da varuje uporabnike pred s kajenjem povezanimi tveganji, in po drugi ne presega okvirov, ki so potrebni za doseganje zastavljenega cilja. Prvič, varstvo potrošnikov ne bi bilo v zadostni meri zagotovljeno z obveznimi zdravstvenimi opozorili, ki navajajo s kajenjem povezana tveganja, saj se zavedanje teh tveganj lahko namreč, nasprotno, zmanjša z navedbami, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da je zadevni izdelek manj škodljiv ali da ima določene blagodejne učinke. Drugič, drugi, manj zavezujoči ukrepi, kot je ureditev uporabe elementov in navedb iz člena 13 te direktive ne bi bili tako učinkoviti za zagotovitev varovanja zdravja uporabnikov, ker so elementi in navedbe iz tega člena 13 po naravi takšni, da lahko spodbudijo kajenje. Ni namreč mogoče priznati, da bi se te elemente in navedbe lahko navajalo z namenom jasnega in natančnega obveščanja uporabnikov, ker so ti elementi že namenjeni izkoriščanju ranljivosti uporabnikov tobačnih izdelkov, ki so zaradi svoje odvisnosti od nikotina, posebej dovzetni za vsak element, ki jim sugerira kakršen koli blagodejen učinek povezan s kajenjem, da bi upravičili ali zmanjšali tveganja, povezana s svojimi navadami.

(Glej točke 148, 151, 152, od 158 do 160 in 162.)