ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke od 61 do 63 in točko 2 izreka.)

V tej določbi Pogodbe EU se odraža načelo, v skladu s katerim so temeljne pravice del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče. Vendar ta člen ne ureja razmerja med Evropsko konvencijo o človekovih pravicah in pravnimi redi držav članic niti ne določa posledic, ki jih mora ugotoviti nacionalno sodišče pri nasprotju med pravicami, ki jih zagotavljata ta konvencija, in nacionalnim pravnim pravilom

V primeru nasprotja med nacionalnim pravnim pravilom in Evropsko konvencijo o človekovih pravic sklicevanje na to konvencijo v členu 6(3) PEU nacionalnemu sodišču ne nalaga, naj neposredno uporabi določbe navedene konvencije in ne uporabi nacionalnega pravnega pravila, ki ni skladno s to konvencijo.

Člen 11(1)(d) Direktive 2003/109 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ali regionalni zakonodaji, s katero se v zvezi s pridobitvijo subvencije za stanovanje državljan tretje države, ki ima na podlagi določb te direktive status rezidenta za daljši čas, pri razdelitvi sredstev, namenjenih za navedeno subvencijo, obravnava različno od državljanov, rezidentov iste pokrajine ali regije, če ta subvencija spada v eno od treh kategorij, ki so navedene v tej določbi, in če se ne uporabi odstavek 4 istega člena.

Integracija državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas v državah članicah, in pravica teh državljanov do enakega obravnavanja na področjih, naštetih v členu 11(1) Direktive 2003/109, je splošno pravilo in odstopanje, določeno v členu 11(4), je treba razlagati ozko. Javni organ se lahko bodisi na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni na to odstopanje sklicuje le, če so organi zadevne države članice, ki so pristojni za prenos te direktive, jasno navedli, da so se nameravali nanj sklicevati.

Pomen in obseg pojma „osnovni prejemek“ iz člena 11(4) Direktive 2003/109 je torej treba poiskati ob upoštevanju konteksta, v katerega je umeščen ta člen, in cilja, ki ga uresničuje ta direktiva, in sicer integracije državljanov tretjih držav, ki so zakonito in daljši čas prebivali v državah članicah. Zadnjenavedeno določbo je treba razumeti tako, da državam članicam dovoljuje, da omejijo enako obravnavanje, do katerega so upravičeni imetniki statusa, dodeljenega na podlagi navedene direktive, razen v zvezi s prejemki na področju socialne pomoči in socialnega varstva, ki jih podeljujejo javni organi bodisi na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni in ki prispevajo k zadovoljitvi osnovnih potreb posameznika.

Če pomoč pri pridobitvi stanovanja uresničuje cilj, določen v členu 34 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in sicer zagotavljanje dostojnega življenja vsem, ki nimajo zadostnih sredstev, na podlagi prava Unije ni mogoče šteti, da ni del osnovnih prejemkov v smislu člena 11(4) Direktive 2003/109. Nacionalno sodišče mora glede tega priti do potrebnih ugotovitev, pri tem pa upoštevati cilj sporne subvencije, njeno višino, pogoje za njeno dodelitev in umestitev te subvencije v nacionalnem socialnem sistemu.

(Glej točke 86, 87 in od 90 do 93 ter točko 3 izreka.)
Direktivo 2006/24 o hrambi podatkov, pridobljenih ali obdelanih v zvezi z zagotavljanjem javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev ali javnih komunikacijskih omrežij, in spremembi Direktive 2002/58 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje uporabi nacionalne zakonodaje, ki temelji na členu 8 Direktive 2004/48 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine, ki dovoljuje, da se ponudniku internetnih storitev zaradi identifikacije naročnika ali uporabnika interneta odredi, naj imetniku avtorske pravice ali njegovemu pravnemu nasledniku razkrije podatke o identiteti naročnika, ki mu je ponudnik internetnih storitev dodelil specifičen IP-naslov (internetni protokol), ki naj bi bil uporabljen pri kršitvi navedene pravice, ker taka zakonodaja ne spada na področje uporabe ratione materiae Direktive 2006/24.

Prvič, iz skupne obravnave člena 11 in uvodne izjave 12 Direktive 2006/24 je razvidno, da ta direktiva določa posebno ureditev, ki razveljavlja in nadomešča splošno veljavno Direktivo 2002/58 in zlasti njen člen 15(1).

Drugič, zadevna zakonodaja sledi namenu, ki je drugačen od namena Direktive 2006/24. Nanaša se namreč na posredovanje podatkov v okviru civilnega postopka zaradi ugotovitve posega v pravice intelektualne lastnine, medtem ko se Direktiva 2006/24 nanaša izključno na obdelavo in hrambo podatkov, ki jih pridobivajo in obdelujejo ponudniki javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev ali javnih komunikacijskih omrežij, in sicer zaradi preiskovanja, odkrivanja in pregona hudih kaznivih dejanj, in na posredovanje teh podatkov pristojnim nacionalnim organom. Zato v postopku v glavni stvari to, da zadevna država članica še ni prenesla Direktive 2006/24, čeprav se je rok za prenos iztekel, ni upoštevno.

(Glej točke 40, 43, 44, 46 in 61 ter izrek.)
Določbe členov 1(2) ter 8(2) in (4) Direktive 91/439 o vozniških dovoljenjih v povezavi z določbami členov 2(1) in 11(4) Direktive 2006/126 o vozniških dovoljenjih je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo ureditvi države članice gostiteljice, ki tej omogoča, da na svojem ozemlju zavrne priznanje vozniškega dovoljenja, ki je bilo izdano v drugi državi članici, če je bilo na podlagi nespornih informacij, ki izvirajo iz države članice izdajateljice, dokazano, da imetnik vozniškega dovoljenja ob izdaji tega dovoljenja ni izpolnjeval pogoja običajnega prebivališča, določenega v členu 7(1)(b) Direktive 91/439 in členu 7(1)(e) Direktive 2006/126. V zvezi s tem to, da država članica izdajateljica pristojnim organom države članice gostiteljice informacij ni posredovala neposredno, temveč samo posredno, v obliki sporočil tretjih oseb, sama po sebi ni taka, da ne bi bilo mogoče šteti, da te informacije izvirajo iz države članice izdajateljice, saj so jih dali organi te države članice. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je mogoče informacije, ki so pridobljene v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, opredeliti kot informacije, ki izvirajo iz države članice izdajateljice, in kadar je to potrebno, ob upoštevanju vseh okoliščin spora, s katerimi je bilo seznanjeno, navedene informacije oceniti in presoditi, ali pomenijo nesporne informacije, ki potrjujejo, da imetnik vozniškega dovoljenja ob izdaji vozniškega dovoljenja ni imel običajnega prebivališča na ozemlju države članice izdajateljice.

Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je mogoče tako pridobljene informacije opredeliti kot informacije, ki izvirajo iz države članice izdajateljice, in kadar je to potrebno, ob upoštevanju vseh okoliščin spora, s katerimi je bilo seznanjeno, navedene informacije oceniti in presoditi, ali pomenijo nesporne informacije, ki potrjujejo, da imetnik vozniškega dovoljenja ob izdaji vozniškega dovoljenja ni imel običajnega prebivališča na ozemlju zadnjenavedene države članice. V okviru navedene presoje lahko nacionalno sodišče upošteva zlasti možnost, da je iz informacij, ki izvirajo iz države članice izdajateljice, razvidno, da je bil imetnik vozniškega dovoljenja na ozemlju te države članice le kratko obdobje in da je imel na njenem ozemlju zgolj fiktivno prebivališče samo zato, da bi se izognil uporabi strožjih pogojev za izdajo vozniškega dovoljenja v državi članici, v kateri je dejansko prebival. Vendar ker je imetnik vozniškega dovoljenja lahko uresničeval pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je državljanom Unije podeljena s členom 21(1) PDEU in priznana z direktivama 91/439 in 2006/126, to, da je imel prebivališče v zadevni državi članici, zato da bi se zanj uporabljala manj stroga ureditev glede pogojev za izdajo vozniškega dovoljenja v državi članici, samo po sebi ne dokazuje nespoštovanja pogoja običajnega prebivališča, določenega v členih 7(1)(b) in 7(1)(e) teh direktiv, kar upravičuje, da država članica zavrne priznanje vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica.

(Glej točke od 75 do 77 in točko 2 izreka.)
Zadeva C-392/10

Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

proti

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)

„Uredba (ES) št. 800/1999 — Člen 15(1) in (3) — Kmetijski proizvodi — Sistem izvoznih nadomestil — Diferencialno izvozno nadomestilo — Pogoji za odobritev — Uvoz proizvoda v namembno tretjo državo — Plačilo uvoznih dajatev“

Povzetek sodbe

Kmetijstvo — Skupna ureditev trgov — Izvozna nadomestila — Diferencialno nadomestilo — Pogoji za odobritev — Opravljene carinske formalnosti za uvoz v namembno tretjo državo — Pojem

(Uredba Sveta št. 2913/92, člen 24; Uredba Komisije št. 800/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 444/2003, člen 15(1) in (3))

Člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 444/2003, je treba razlagati tako, da pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, ki ga ta člen določa, namreč, da so opravljene uvozne carinske formalnosti, ni izpolnjen, če je proizvod v tretji namembni državi, potem ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, in je bil proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvožen v tretjo državo.

(Glej točko 30 in izrek.)

Zadeva C-392/10

Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

proti

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)

„Uredba (ES) št. 800/1999 — Člen 15(1) in (3) — Kmetijski proizvodi — Sistem izvoznih nadomestil — Diferencialno izvozno nadomestilo — Pogoji za odobritev — Uvoz proizvoda v namembno tretjo državo — Plačilo uvoznih dajatev“

Povzetek sodbe

Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila – Diferencialno nadomestilo – Pogoji za odobritev – Opravljene carinske formalnosti za uvoz v namembno tretjo državo – Pojem

(Uredba Sveta št. 2913/92, člen 24; Uredba Komisije št. 800/1999, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 444/2003, člen 15(1) in (3))

Člen 15(1) in (3) Uredbe št. 800/1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 444/2003, je treba razlagati tako, da pogoj za pridobitev diferencialnega nadomestila, ki ga ta člen določa, namreč, da so opravljene uvozne carinske formalnosti, ni izpolnjen, če je proizvod v tretji namembni državi, potem ko je bil dan v postopek aktivnega oplemenitenja brez plačila uvoznih dajatev, podvržen „bistveni predelavi ali obdelavi“ v smislu člena 24 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, in je bil proizvod, pridobljen s to predelavo ali obdelavo, izvožen v tretjo državo.

(Glej točko 30 in izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Okolje

–

Odpadki

–

Odlaganje odpadkov na odlagališčih

–

Direktiva 1999/31

–

Nacionalni predpis, ki določa obdelavo odpadkov iz azbestnega cementa na odlagališčih za inertne odpadke

–

Neizpolnitev obveznosti (člen 258 PDEU; Direktiva Sveta 1999/31, členi 2(e), 3, prvi odstavek, 6(d) in 16 ter Priloga II; Odločba Sveta 2003/33, Priloga) (Glej točke 25, 26 in 28 ter izrek.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nepravilen prenos členov 2(e), 3, prvi odstavek, in 6(d) Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 228) in določb Priloge k Odločbi Sveta 2003/33/ES z dne 19. decembra 2002 o določitvi meril in postopkov za sprejemanje odpadkov na odlagališčih na podlagi člena 16 in Priloge II k Direktivi 1999/31/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 314) – Nacionalni predpis, ki določa vrsto „inertnih in nevarnih“ odpadkov, ki ni v skladu s to direktivo – Odlaganje odpadkov iz azbestnega cementa na odlagališčih.

Izrek

Izrek

1. Francoska republika s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za zagotovitev, da se odpadki iz azbestnega cementa obdelajo na primernih odlagališčih, ni izpolnila obveznosti iz členov 2(e), 3, prvi odstavek, in 6(d) Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih ter določb Priloge k Odločbi Sveta 2003/33/ES z dne 19. decembra 2002 o določitvi meril in postopkov za sprejemanje odpadkov na odlagališčih na podlagi člena 16 in Priloge II k Direktivi 1999/31.

2. Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
Keywords

Summary



Keywords

1. Pravo Unije – Neposredni učinek – Nacionalne dajatve, ki niso združljive s pravom Unije – Povračilo – Zavrnitev – Pogoj

2. Pravo Unije – Neposredni učinek – Nacionalne dajatve, ki niso združljive s pravom Unije – Povračilo – Zahtevek za povračilo, ki ga vloži končni kupec, ki sam ni plačal davka davčnim organom

3. Pravo Unije – Neposredni učinek – Nacionalne dajatve, ki niso združljive s pravom Unije – Odškodninski zahtevek

Summary

1. Pravica do vračila dajatev, ki so bile v državi članici pobrane v nasprotju s pravom Unije, je posledica in dopolnitev pravic, ki so posameznikom podeljene z določbami prava Unije, ki take dajatve prepovedujejo. Država članica je torej načeloma dolžna vrniti dajatve, ki so bile pobrane v nasprotju s pravom Unije. Vračilo je mogoče zavrniti, le če bi povzročilo neupravičeno obogatitev upravičencev, in sicer ko se ugotovi, da je oseba, ki je zavezana plačati dajatve, te dejansko prevalila neposredno na kupca.

(Glej točki 20 in 21.)

2. Pravila prava Unije je treba razlagati tako, da država članica lahko zavrne zahtevek za vračilo dajatve, plačane brez pravnega temelja, ki ga vloži kupec, na katerega je bila dajatev prevaljena, ker dajatve davčnim organom ni plačal navedeni kupec, vendar le če lahko kupec v skladu z notranjim pravom proti davčnemu zavezancu vloži civilno tožbo za vrnitev neupravičeno pridobljene koristi in če vračilo od davčnega zavezanca ni nemogoče ali čezmerno oteženo.

Če pa bi se izkazalo, da vračilo od davčnega zavezanca ni mogoče ali je čezmerno oteženo, zlasti v primeru njegove plačilne nesposobnosti, bi načelo učinkovitosti zahtevalo, da se kupcu omogoči, da zahteva vračilo neposredno od davčnih organov, in da država članica določi instrumente in podrobna postopkovna pravila, ki so za to potrebna.

(Glej točki 28 in 29 ter točko 1 izreka.)

3. Pravila prava Unije je treba razlagati tako, da država članica lahko zavrne odškodninski zahtevek, ki ga je vložil kupec, na katerega je davčni zavezanec prevalil dajatev, plačano brez pravnega temelja, zaradi neobstoja neposredne vzročne zveze med pobiranjem navedene dajatve in nastalo škodo, vendar le če lahko kupec na podlagi notranjega prava navedeni zahtevek vloži proti davčnemu zavezancu in če povračilo škode, ki je nastala kupcu, s strani davčnega zavezanca ni dejansko nemogoče ali čezmerno oteženo.

Če pa povračilo škode, ki je nastala kupcu, ki je nosil ekonomsko breme prevaljene dajatve, ki je bila plačana brez pravnega temelja, od davčnega zavezanca ni mogoče ali je čezmerno oteženo, zlasti v primeru plačilne nesposobnosti davčnega zavezanca, bi načelo učinkovitosti zahtevalo, da se navedenemu kupcu omogoči, da odškodninski zahtevek vloži neposredno proti državi, ne da bi mu ta lahko veljavno oporekala neobstoj neposredne vzročne zveze med pobiranjem dajatve, ki je plačana brez pravnega temelja, in škodo, ki je kupcu nastala.

(Glej točki 38 in 39 ter točko 2 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

Promet – Zračni promet – Direktiva 2002/30 – S hrupom povezane omejitve obratovanja na letališčih Unije – Pojem omejitev obratovanja

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/30, člen 2(e))

Summary

Člen 2(e) Direktive 2002/30 o oblikovanju pravil in postopkov glede uvedbe s hrupom povezanih omejitev obratovanja na letališčih Skupnosti je treba razlagati tako, da „omejitve obratovanja“ pomenijo popolno ali začasno prepoved, ki civilnim podzvočnim reaktivnim letalom prepoveduje dostop do letališča države članice Unije. Zato nacionalni okoljski predpisi, ki določajo najvišje meje ravni hrupa, izmerjenega pri tleh, ki jih je treba upoštevati pri preletu ozemelj v bližini letališča, sami po sebi ne pomenijo omejitev obratovanja v smislu te določbe, razen če bi zaradi upoštevnega gospodarskega, tehničnega in pravnega okvira lahko imeli enake učinke kot prepoved dostopa do navedenega letališča.

(Glej točko 34 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Približevanje zakonodaj – Sektor telekomunikacij – Skupni okvir za splošne odobritve in posamična dovoljenja – Direktiva 97/13 – Dajatve in pristojbine, ki veljajo za podjetja, ki so imetniki splošnih odobritev

(Direktiva 97/13 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 6)

Summary

Člen 6 Direktive 97/13 o skupnem okviru za splošne odobritve in posamična dovoljenja na področju telekomunikacijskih storitev je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki uvaja dajatev v breme imetnikov splošnih odobritev, ki se izračuna za obdobje enega leta na podlagi bruto prihodkov iz dejavnosti zavezancev za plačilo in katere namen je kritje upravnih stroškov, povezanih s postopki izdajanja, upravljanja, nadzora in izvajanja teh odobritev, pod pogojem, da skupni prihodki, ki jih država članica prejme iz naslova take dajatve, ne presegajo vsote teh upravnih stroškov, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Ta bremena morajo dejansko temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in preglednih merilih. Vendar Direktive 97/13 ni mogoče razlagati tako, da mora obstajati jasna povezava med zneskom dajatve, naložene zavezancu za plačilo, in stroški, ki so navedenemu pristojnemu nacionalnemu organu dejansko nastali z upravljanjem sistema splošnih odobritev v zvezi s tem zavezancem v določenem obdobju, saj nobena določba Direktive 97/13 ne vsebuje take obveznosti.

(Glej točke 20, 28 in 35 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Lastna sredstva Evropske unije – Uredba o zaščiti finančnih interesov Unije – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok – Uporaba daljših nacionalnih zastaralnih rokov

(Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(3))

2. Lastna sredstva Evropske unije – Uredba o zaščiti finančnih interesov Unije – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok – Uporaba daljših nacionalnih zastaralnih rokov

(Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(1), prvi pododstavek, in (3))

3. Lastna sredstva Evropske unije – Uredba o zaščiti finančnih interesov Unije – Pregon nepravilnosti – Zastaralni rok – Uporaba daljših nacionalnih zastaralnih rokov

(Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(1), prvi pododstavek, in (3)))

Summary

1. Načelo pravne varnosti načeloma ne nasprotuje temu, da v okviru zaščite finančnih interesov Unije, opredeljene z Uredbo št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, in na podlagi člena 3(3) te uredbe nacionalni organi in sodišča države članice za spor o vračilu nepravilno dodeljenega izvoznega nadomestila „po analogiji“ uporabijo zastaralni rok iz nacionalne določbe iz splošne ureditve, če je bila taka uporaba, ki izhaja iz sodne prakse, dovolj predvidljiva, za preveritev česar je pristojno nacionalno sodišče.

(Glej točko 35 in točko 1 izreka.)

2. Načelo sorazmernosti v okviru izvajanja možnosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti s strani držav članic nasprotuje uporabi tridesetletnega zastaralnega roka za spor o vračilu neupravičeno prejetih nadomestil.

Glede na cilj zaščite finančnih interesov Unije, v zvezi s katerim je zakonodajalec Unije menil, da je štiriletni oziroma celo triletni zastaralni rok dovolj dolg, da omogoči nacionalnim organom pregon nepravilnosti, ki škodi tem finančnim ciljem in ki lahko vodi do sprejetja ukrepa, kot je vračilo neupravičeno prejete ugodnosti, odobritev tridesetletnega roka navedenim organom presega to, kar skrbna uprava potrebuje.

(Glej točki 43 in 47 ter točko 2 izreka.)

3. V položaju, ki spada na področje uporabe Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da lahko „daljši“ zastaralni rok v smislu člena 3(3) te uredbe izhaja iz zastaralnega roka iz splošne ureditve, ki je s sodno prakso skrajšan, da bi bilo pri njegovi uporabi upoštevano načelo sorazmernosti, saj je v takih okoliščinah vsekakor mogoče uporabiti štiriletni zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95.

(Glej točki 50 in 54 ter točko 3 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup)

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/10, členi 3 in od 5 do 7)

2. Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup)

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/10, člen 5)

Summary

1. Direktivo 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/30, je treba razlagati tako, da delodajalec v podjetju, v katerem dnevna raven izpostavljenosti delavcev hrupu, izmerjena brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha, presega 85 dB(A), ne izpolnjuje obveznosti iz te direktive, če zgolj da delavcem na voljo tako varovalno opremo, ki omogoča zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu pod 80 dB(A), ampak mora ta delodajalec izvajati program tehničnih ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje izpostavljenosti hrupu na raven pod 85 dB(A), izmerjeno brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha.

(Glej točko 34 in točko 1 izreka.)

2. Direktivo 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/30, je treba razlagati tako, da od delodajalca ne zahteva, da delavcem, ki so izpostavljeni hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha, izplača dodatek k plači le zato, ker ni uvedel programa tehničnih ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu. Vendar mora nacionalno pravo določiti ustrezne postopke, ki delavcu, ki je izpostavljen hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha, zagotavljajo, da lahko od delodajalca zahteva spoštovanje obveznosti glede preventivnih ukrepov, določenih v členu 5(2) te direktive.

(Glej točko 43 in točko 2 izreka.)