SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NILSA WAHLA,

predstavljeni 19. junija 2013 ( 1 )

Zadeva C-321/12

F. van der Helder

D. Farrington

proti

College voor zorgverzekeringen (CVZ)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep (Nizozemska))

„Socialna varnost — Zdravstveno zavarovanje — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Naslov III, poglavje 1 — Člen 28(2)(b) — Upokojenec, ki je upravičen do storitev po zakonodajah dveh ali več držav članic — Zakonodaja, ki je za upokojenca veljala najdlje — Pojem ‚pokojnine‘“

1. Prosto gibanje oseb na ozemlju Evropske unije je, kot navaja preambula Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 ( 2 ), eden temeljnih stebrov Evropske unije. Zato je zakonodajalec Evropske unije (v nadaljevanju: EU) že leta 1971 sprejel podroben in širok sistem pravil za usklajevanje nacionalnih zakonodaj na področju socialne varnosti, da bi se jamčilo, da „delavci, ki se gibljejo v [Evropski uniji], in njihovi vzdrževani družinski člani in preživele osebe ohranijo pravice in ugodnosti, ki so jih pridobili ali jih pridobivajo“. ( 3 )

2. Obravnavani primer izpostavlja težavo, pomembno za upokojence, ki stalno prebivajo v državi članici, v kateri niso upravičeni do prejemanja dajatev, pokojnine pa prejemajo iz dveh ali več drugih držav članic.

3. Centrale Raad van Beroep (višje socialno sodišče) (Nizozemska) se želi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe prepričati, katera veja sistema socialne varnosti je v primeru, kot je zgoraj opisani, odločilna za določitev države članice, ki je odgovorna za kritje stroškov storitev, ki naj bi se opravile v državi, v kateri upokojenci stalno prebivajo, in s tem za odvedbo dolgovanih prispevkov. Predložitveno sodišče je zaradi tega zaprosilo Sodišče za razlago pojma „zakonodaja[, ki] je za upokojenca veljala najdlje“, iz člena 28(2)(b) Uredbe (v nadaljevanju: zadevni pojem).

4. Vsekakor bi bilo pred začetkom pravne presoje morda koristno omeniti to, da je bila Uredba s 1. majem 2010 razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (ES) št. 883/2004 ( 4 ). Vendar to ne vpliva na pomembnost vprašanja, ki ga je izpostavilo Centrale Raad van Beroep, saj so določbe, ki so pomembne v obravnavani zadevi, v novi uredbi v bistvu ostale enake.

I – Pravni okvir

A – Pravo EU

5. V osmi uvodni izjavi v preambuli Uredbe je navedeno, da: „[…] mora za zaposlene in samozaposlene osebe, ki se gibljejo v Skupnosti, veljati sistem socialne varnosti le ene države članice, da bi se preprečilo prekrivanje nacionalnih zakonodaj, ki se uporabljajo, in zapleti, ki lahko iz tega izhajajo.“

6. Opredelitve pojmov, ki se uporabljajo za namene Uredbe, so navedene v njenem členu 1, ki med drugim določa: „(j) zakonodaja pomeni vse zakone, predpise in druge določbe ter vse druge sedanje ali prihodnje izvedbene ukrepe vsake države članice, ki se nanašajo na področja socialne varnosti in sisteme socialne varnosti iz člena 4(1) in (2) ali na tiste posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena 4(2a). […]“

7. Člen 28 Uredbe, naslovljen „Pokojnine, ki se izplačujejo po zakonodaji ene ali več držav članic, kadar ni pravice do dajatev v državi stalnega prebivališča“, določa: „1. Upokojenec, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodajah dveh ali več držav članic in ki nima pravice do dajatev po zakonodaji države članice, v kateri stalno prebiva, kljub temu skupaj s svojimi družinskimi člani prejema te dajatve, kot če bi bil do njih upravičen […] po zakonodaji ene države članice ali vsaj ene od držav članic, ki so pristojne za izplačilo pokojnine, če bi imel stalno prebivališče v tej državi. Te dajatve se zagotavljajo pod naslednjimi pogoji: (a) storitve zagotavlja v imenu nosilca iz odstavka 2 nosilec v kraju stalnega prebivališča, kot da bi bila oseba upokojenec po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebiva, in bi bil upravičen do teh dajatev; […] […] 2. V primerih, ki so zajeti v odstavku 1, stroške storitev krije nosilec, kot določajo naslednja pravila: […] (b) kadar je upokojenec upravičen do omenjenih storitev po zakonodaji dveh ali več držav članic, stroški bremenijo pristojnega nosilca države članice, katere zakonodaja je za upokojenca veljala najdlje; če bi bilo zaradi uporabe tega pravila za stroške storitev odgovornih več nosilcev, stroški bremenijo nosilca, ki uporablja zakonodajo, ki je za upokojenca veljala nazadnje.“

8. Člen 33(1) Uredbe, naslovljen „Prispevki, ki jih plačujejo upokojenci“, določa: „1. Nosilec države članice, ki je odgovoren za izplačevanje pokojnine in ki uporablja zakonodajo, po kateri se prispevki za zavarovanje za primer bolezni ali materinstva plačujejo od pokojnin, je pooblaščen, da opravi te odvedbe, izračunane v skladu s to zakonodajo, od pokojnine, ki jo izplačuje, če stroški dajatev po členih 27, 28, 28a, 29, 31 in 32 bremenijo nosilca te države članice.“

B – Nacionalno pravo

9. Pred 1. januarjem 2006 je bil z zakonom o zdravstvenem zavarovanju (Ziekenfondswet, v nadaljevanju: ZFW) določen sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja le za zaposlene osebe z dohodkom, nižjim od določenega praga. Osebe, ki jih ta sistem ni zajemal, so morale – da bi bile zavarovane za primer bolezni – skleniti pogodbo o zasebnem zavarovanju.

10. Poleg tega je, še pred letom 2006, splošni zakon o izrednih zdravstvenih stroških (Algemene Wet Bijzondere Ziektekosten, v nadaljevanju: AWBZ), ki še vedno velja, zagotovil, da je bilo celotno prebivalstvo zavarovano za primer izrednih zdravstvenih stroškov. To zlasti zadeva tveganja, ki jih ZFW ali zasebno zavarovanje ne krije.

11. Od 1. januarja 2006 zakon o zdravstvenem zavarovanju (Zorgverzekeringswet, v nadaljevanju: ZVW) določa sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja za vse osebe, ki imajo na Nizozemskem stalno prebivališče ali tam delajo.

12. Člen 69 ZVW določa: „1. Osebe s stalnim prebivališčem v tujini, ki so na podlagi uredbe Sveta Evropskih skupnosti […] po potrebi upravičene do zdravstvenih storitev ali povračila stroškov zanje, kot je to določeno z zakonodajo o zdravstvenem zavarovanju v državi, v kateri stalno prebivajo, se morajo prijaviti pri odboru za zdravstveno zavarovanje (College voor zorgverzekeringen, v nadaljevanju: CVZ), razen če so na podlagi tega zakona vključene v sistem obveznega zavarovanja. 2. Osebe iz odstavka 1 plačujejo prispevek, ki se določi z ministrskim odlokom. Del zadevnega prispevka, ki se določi s tem odlokom, se za namen uporabe zakona o dodatkih za zdravstvene storitve (Wet op de zorgtoeslag) šteje za premijo za zdravstveno zavarovanje. […] 4. [CVZ] je pristojen za upravno vodenje, ki izhaja iz določb odstavka 1 in tam navedenih mednarodnih predpisov, ter za odločitve v zvezi z obračunavanjem in s pobiranjem prispevkov iz odstavka 2. […]“

II – Dejansko stanje, postopek in vprašanje za predhodno odločanje

13. F. van der Helder je nizozemski državljan, ki je imel stalno prebivališče in zaposlitev v več državah članicah, od leta 1991 pa živi v Franciji. Od avgusta 1997 prejema pokojnino iz Nizozemske na podlagi zakona o splošnem pokojninskem zavarovanju (Algemene Ouderdomswet, v nadaljevanju: AOW). Podlaga za to pokojnino je polnih 43 let zavarovalne dobe (deloma na podlagi rezidentstva, deloma na podlagi prostovoljnega zavarovanja). Poleg te pokojnine prejema tudi starostno pokojnino iz Finske in starostno pokojnino iz Združenega kraljestva.

14. D. Farrington je britanski državljan, ki od maja 2004 prebiva v Španiji. Od aprila 2006 prejema starostno pokojnino iz Nizozemske. Podlaga za to pokojnino je polnih 35 let zavarovalne dobe na Nizozemskem. Poleg te pokojnine prejema tudi starostno pokojnino iz Združenega kraljestva.

15. F. van der Helder in D. Farrington (v nadaljevanju: pritožnika v postopku v glavni stvari) na Nizozemskem nista imela obveznega zavarovanja na podlagi ZFW. Sklenila pa sta pogodbi o zasebnem zdravstvenem zavarovanju in bila zavarovana tudi na podlagi AWBZ, dokler sta prebivala na Nizozemskem. Zato pritožnika v postopku v glavni stvari takrat nista spadala na področje uporabe Uredbe. Pravzaprav se je glede zdravstvenih stroškov Uredba uporabljala samo za osebe, za katere se je v celoti uporabljalo nizozemsko obvezno zdravstveno zavarovanje na podlagi AWBZ in ZFW. ( 5 )

16. Sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja velja od začetka veljavnosti ZVW 1. januarja 2006 v celoti za vse osebe, ki prebivajo in delajo na Nizozemskem, vključno s tistimi, ki so bile pred tem zavarovane pri zasebnih zavarovalnicah. Zato je Uredba med drugim začela veljati tudi za prejemnike nizozemskih starostnih pokojnin in dajatev zaradi nezmožnosti za delo, ki so bili prej zdravstveno zavarovani pri zasebnih zavarovalnicah in prebivajo v drugih državah članicah. ( 6 )

17. Glede na navedeno je CVZ menil, da je bilo treba pritožnika v postopku v glavni stvari od 1. januarja 2006 obravnavati kot „upravičenca do socialnih dajatev“ v smislu Uredbe. Tako sta imela pravico do zdravstvenega varstva vsak v svoji državi stalnega prebivališča. Ker iz države stalnega prebivališča nista prejemala nobene pokojnine in ker sta bila izmed držav, od katerih sta prejemala pokojnino iz obveznega pokojninskega zavarovanja, najdlje socialno zavarovana na Nizozemskem, je CVZ menil, da mora zadevne stroške kriti Nizozemska. Na tej podlagi je CVZ odločil, da se od pokojnin, izplačanih pritožnikoma v postopku v glavni stvari, odvedejo prispevki iz člena 69 ZVW.

18. Pritožnika v postopku v glavni stvari sta vložila tožbo pri okrožnem sodišču v Amsterdamu (Rechtbank te Amsterdam), s katero sta izpodbijala odločbo CVZ, v skladu s katero se od njunih starostnih pokojnin odvedejo prispevki. Pritožnika sicer nista izpodbijala, da sta bila najdlje zaposlena na Nizozemskem in da je za njiju najdlje veljala nizozemska zakonodaja o socialni varnosti, vendar sta menila, da se člen 28(2)(b) Uredbe nanaša na zakonodajo o dajatvah za bolezen in materinstvo. Zatrjevala sta, da na Nizozemskem nikoli nista bila obvezno zavarovana za kritje zdravstvenih stroškov (v skladu z ZFW) oziroma da sta bila v primeru takega zavarovanja na Nizozemskem vsekakor zavarovana krajši čas kot v drugih državah članicah, zato naj Nizozemska ne bi bila država, ki bi morala nositi stroške storitev, opravljenih v njunih državah stalnega prebivališča. Menila sta, da bi morala za F. van der Helderja te stroške kriti Finska, za D. Farringtona pa Združeno kraljestvo.

19. Rechtbank te Amsterdam je s sodbami z dne 23. februarja 2010 v zadevi van der Helder in z dne 31. avgusta 2009 in 10. maja 2011 v zadevi Farrington ugotovilo, da je bila pritožba F. van der Helderja utemeljena, a pravnih učinkov razveljavljene odločbe ni odpravilo, pritožbi D. Farringtona pa je razglasilo za neutemeljeni.

20. Pritožnika v postopku v glavni stvari sta se zoper sodbe Rechtbank te Amsterdam pritožila pri Centrale Raad van Beroep. Navedeno sodišče je zaradi dvoma o pravilni razlagi člena 28(2)(b) Uredbe prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali se pojem ‚zakonodaja[, ki] je za upokojenca veljala najdlje‘ v členu 28(2)(b) [Uredbe] nanaša na zakonodajo o dajatvah za bolezen in materinstvo, na zakonodajo o dajatvah za starost ali na vso zakonodajo na področjih socialne varnosti iz člena 4 [Uredbe], ki se je uporabljala na podlagi naslova II [te] uredbe?“

21. Na predlog predložitvenega sodišča je bilo ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve odrejeno prednostno obravnavanje zadeve na podlagi člena 53(3) Poslovnika Sodišča.

22. D. Farrington, F. van der Helder, CVZ, estonska, nizozemska, finska in švedska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija so v tem postopku predložili pisna stališča. F. van der Helder, nizozemska, finska in švedska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija so na obravnavi 18. aprila 2013 predstavili tudi ustna stališča.

III – Stališča predložitvenega sodišča in intervenientov

23. Centrale Raad van Beroep ugotavlja, da so možne tri različne razlage pojma „zakonodaja[, ki] je za upokojenca veljala najdlje“ iz člena 28(2)(b) Uredbe. Navedene so v nadaljevanju.

24. Pritožnika v postopku v glavni stvari menita, da se zadevni pojem nanaša izključno na zakonodajo o dajatvah za primer bolezni in materinstva. Ta razlaga temelji predvsem na tem, da je člen 28 v poglavju I, naslovljenem „Bolezen in materinstvo“, naslova III Uredbe. Po mnenju pritožnikov v postopku v glavni stvari je iz tega naslova jasno razvidno, katero vejo sistema socialne varnosti zadeva navedena določba. Poleg tega menita, da je njuno razumevanje podprto s sodbo švedskega vrhovnega upravnega sodišča z dne 14. decembra 2011.

25. Po drugi razlagi, ki jo zagovarjajo CVZ, nizozemska in švedska vlada, se zadevni pojem nanaša na celotno zakonodajo o socialni varnosti. Tako razumevanje naj bi temeljilo na členu 1(j) Uredbe, v katerem je pojem „zakonodaja“ opredeljen z napotilom na člen 4, v katerem so navedena vsa področja, ki jih zajema Uredba, tako da je zadevni pojem opredeljen v najširšem možnem smislu.

26. Navsezadnje, zadevni pojem se – v skladu z razlago Rechtbank te Amsterdam, ki jo podpira tudi predložitveno sodišče – nanaša na zakonodajo o zavarovanju za pokojnine, ki sta jih prejela zadevna posameznika. Po mnenju navedenih sodišč bi bila ta razlaga skladna s ciljem in namenom člena 28(2)(b) Uredbe, kakor ju je opredelilo Sodišče v zadevi Rundgren ( 7 ). Če bi bila država, ki izplačuje pokojnino, odgovorna za zagotavljanje zdravstvenih storitev, bi bilo to tudi skladno s tem, da so sistemi zdravstvenega zavarovanja financirani s prispevki, ki temeljijo na dohodku zadevne osebe. To razlago podpirajo tudi estonska in finska vlada, vlada Združenega kraljestva ter Komisija.

IV – Analiza

27. V nadaljevanju bom razložil, zakaj menim, da imata Rechtbank te Amsterdam in Centrale Raad van Beroep prav glede njune predlagane razlage člena 28(2)(b) Uredbe.

28. Sodišče je že razsodilo, da je cilj Uredbe zagotoviti, kot je navedeno v njeni drugi in četrti uvodni izjavi, „prosto gibanje zaposlenih in samozaposlenih oseb v Evropski [uniji] ter pri tem upoštevati posebnosti posameznih nacionalnih zakonodaj o socialni varnosti. V ta namen [Uredba] […] določa načelo enakega obravnavanja vseh državljanov držav članic v različnih nacionalnih zakonodajah ter ima cilj, da se kar najbolje zagotovi enako obravnavanje vseh oseb, zaposlenih na ozemlju države članice, in ne kaznuje delavcev, ki uresničujejo pravico do prostega gibanja“. ( 8 )

29. Vendar se ta cilj večje mobilnosti v Evropski uniji ne spodbuja – in se ne sme – ob hkratnem ogrožanju občutljivega finančnega ravnovesja med prejetimi prispevki in zagotovljenimi dajatvami, na katerem po navadi temeljijo sistemi socialne varnosti držav članic.

30. Zato je Sodišče jasno navedlo, da Uredba ne more vplivati na vsebinske in postopkovne razlike med sistemi socialne varnosti posameznih držav članic ter s tem na pravice oseb, ki so zavarovane po teh sistemih. Države članice dejansko ohranijo pristojnost, da ob upoštevanju prava EU v svoji zakonodaji določijo pogoje za dodelitev dajatev iz sistema socialne varnosti. V teh okoliščinah določbe prava EU zavarovani osebi ne morejo zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico z vidika socialne varnosti nevtralna, še zlasti glede dajatev in storitev za primer bolezni. Ob upoštevanju razlik med sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo to področje, je lahko taka preselitev z vidika socialne varnosti, odvisno od primera, za zadevno osebo bolj ali manj ugodna. ( 9 )

31. Sodišče je glede tega menilo, da Uredba pomeni „celovit sistem kolizijskih pravil, zaradi katerega je nacionalnim zakonodajalcem odvzeta pristojnost določiti obseg in pogoje za uporabo njihove nacionalne zakonodaje v zvezi z osebami, za katere veljajo, in z ozemljem, na katerem imajo nacionalne določbe učinek.“ ( 10 ) Zato države članice ne morejo določati, koliko bodo uporabile svojo zakonodajo ali zakonodajo druge države članice, saj morajo spoštovati določbe veljavnega prava EU. ( 11 ) Uporaba sistema kolizijskih pravil, določenega v Uredbi, je odvisna izključno od objektivnih okoliščin zadevnega delavca. ( 12 )

32. Bistveno načelo v tem sistemu pravil je določeno v členu 13(1), s katerim se začne naslov II Uredbe. V skladu s to določbo – razen za izrecno navedene izjeme – „se za osebe, za katere se uporablja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja, ki se uporabi, se določi v skladu z določbami tega naslova.“

33. Vendar splošna pravila iz naslova II Uredbe veljajo le, „če posebne določbe v zvezi z različnimi vrstami dajatev, ki tvorijo naslov III iste uredbe, ne določajo drugače“. ( 13 )

34. Ravno to velja za pritožnika v postopku v glavni stvari, saj – kar med strankami ni sporno – spadata na področje uporabe člena 28 Uredbe: sta upokojenca, ki sta upravičena do storitev po zakonodaji vsaj dveh držav članic in nista upravičena do teh storitev po zakonodaji države članice, v kateri prebivata.

35. V tem primeru je v členu 28(2)(b) Uredbe določeno, da stroški storitev načeloma bremenijo „pristojnega nosilca države članice, katere zakonodaja je za upokojenca veljala najdlje“.

36. Sodišče je v zadevi Rundgren že imelo priložnost pojasniti področje uporabe in pomen, med drugim člena 28 Uredbe. V navedeni zadevi je bilo glavno vprašanje, ali je bil švedski državljan, ki je prebival na Finskem in je dejansko prejemal pokojninske dajatve izključno iz Švedske, zavezan plačevati prispevke na Finskem zgolj zaradi svojega statusa rezidenta.

37. Menim, da sodba Sodišča v navedenem primeru zagotavlja pomemben vpogled v razlago zadevnega pojma. Zato bom ponovno navedel tiste dele sodbe, ki so po mojem mnenju ključni za ta postopek.

38. Pri odgovoru na eno od vprašanj, ki jih je predložilo nacionalno sodišče v zadevi Rundgren, je Sodišče najprej poudarilo, da je bil namen členov 27, 28 in 28a Uredbe „v različnih okoliščinah, ki jih opisujejo, ugotoviti, prvič, kateri nosilec je odgovoren za dodeljevanje dajatev za bolezen in materinstvo osebam, upravičenim do pokojnine, in, drugič, kateri nosilec je odgovoren za pokritje stroškov“. Potem je poudarilo, da člen 28a Uredbe – ki je bil upoštevna določba v navedeni zadevi – „stroške navedenih dajatev nalaga načeloma nosilcu ene od držav članic, pristojnih za pokojnine, da njihovih stroškov ne bi nosila država članica, v kateri zadevna oseba stalno prebiva, zgolj zaradi dejstva, da ima tam stalno prebivališče“. Namen navedene določbe je bil za Sodišče jasen: „zagotoviti, da države članice, katerih zakonodaja daje pravico do storitev že na podlagi stalnega prebivališča na njihovem ozemlju, ne bi bile postavljene v slabši položaj“. ( 14 )

39. Sodišče je potem dodalo, in to je posebej pomembno za ta postopek, da se v skladu s členom 28a Uredbe nosilec, ki krije stroške dajatev, določi po enakih pravilih, kot so tista, ki se uporabljajo v skladu s členom 28 Uredbe. Kot je navedlo Sodišče, „v skladu z navedenimi pravili nosilec v kraju stalnega prebivališča zagotavlja storitve upokojencem v imenu nosilca ene od držav članic, pristojne za izplačilo pokojnin, ki nosi stroške“. ( 15 )

40. Sodišče je na podlagi tega sklenilo, da je „[v] sistemu, ki ga tako določajo členi 27, 28 in 28a Uredbe […], […] nosilec, ki krije stroške storitev, vedno nosilec iz države članice, pristojne za izplačilo pokojnin, saj bi imel upokojenec pravico do zadevnih dajatev po zakonodaji te države članice, če bi imel stalno prebivališče na njenem ozemlju. Kadar sta za izplačilo pokojnin pristojni dve ali več držav članic, se stroški storitev pripišejo eni od teh na podlagi posebnih meril, kot je kraj stalnega prebivališča zadevne osebe ali, če nobena od teh držav članic ni država stalnega prebivališča zadevne osebe, obdobje, v katerem je za to osebo veljala zakonodaja vsake od teh držav članic“. V tem okviru je Sodišče tudi poudarilo, da je „[v] navedenem sistemu […] na podlagi tako vzpostavljene povezave med pristojnostjo za izplačilo pokojnin in obveznostjo za kritje stroškov storitev mogoče sklepati, da je ta obveznost vezana na dejansko pristojnost glede pokojnin“. ( 16 )

41. Sodišče je v novejši zadevi van Delft in drugi potrdilo ta načela, saj je navedlo, da „država članica, ki izplačuje pokojnino upokojencu, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici, nosi večino tveganja, povezanega z opravljanjem zdravstvenih storitev v državi članici, v kateri ta upokojenec stalno prebiva“. ( 17 )

42. Po mojem mnenju iz sodne prakse Sodišča jasno izhaja, da je potrebna povezava med pokojnino in storitvami osrednji del člena 28 Uredbe. V tem primeru bo morala država članica, ki izplačuje pokojnino, vedno nositi tudi stroške storitev.

43. Ta razlaga člena 28 ima nadaljnjo podporo v teh treh premislekih.

44. Prvič, kot je poudarilo več strank, ki so predložile svoje pripombe v tem postopku, pravilo iz člena 28 temelji na predpostavki, da je financiranje vsakega sistema socialne varnosti nujno odvisno od vplačanih prispevkov državljanov, ki v kakršni koli obliki opravljajo gospodarsko dejavnost. ( 18 ) Zato je logično in pošteno, da stroške storitev, zagotovljenih med upokojitvijo, nosi država članica, v kateri je upokojenec najdlje opravljal gospodarsko dejavnost. ( 19 ) Upokojenec je verjetno v tej državi plačal večino prispevkov.

45. V skladu z razlago pritožnikov v postopku v glavni stvari bi bilo treba upoštevati tudi tista obdobja, v katerih zadevni upokojenec najverjetneje ni vplačeval nobenih prispevkov ali pa so bili ti prispevki le omejeni. Vendar bi to v nekaterih primerih pomenilo, da bi daljša obdobja, v katerih niso bili vplačani nobeni prispevki, imela prednost pred krajšimi obdobji, v katerih so bili prispevki dejansko plačani. Res je, da več držav članic omogoča zdravstvene storitve preprosto na podlagi stalnega prebivališča na njihovem ozemlju.

46. Latinski govornik Mark Tulij Cicero je v De Legibus (O zakonih) zapisal: „salus populi suprema lex esto“ („blaginja ljudstva naj bo najvišji zakon“). ( 20 ) Tudi sam menim, da je eden glavnih ciljev vsakega političnega sistema poskrbeti za blaginjo državljanov. Zato je za državo pomembno, da vsem državljanom zagotovi širok dostop do zdravstvenih storitev kljub morebitnim razlikam v dohodku in bogastvu med njimi. Pravzaprav je večini razvitih družb skupno, da imajo zakonsko urejen univerzalen dostop do širokega razpona javnozdravstvenih in medicinskih storitev. ( 21 ) V tem okviru je primerno spomniti, da je v Splošni deklaraciji Združenih narodov o človekovih pravicah določeno: „[v]sakdo ima kot član družbe pravico do socialne varnosti“ (člen 22) in „[v]sakdo ima pravico do takšne življenjske ravni, ki zagotavlja njemu in njegovi družini zdravje in blagostanje, vključno hrano, obleko, stanovanje, zdravniško oskrbo in potrebne socialne usluge; pravico do varstva v primeru nezaposlenosti, bolezni, delovne nezmožnosti, vdovstva ter starosti ali druge nezmožnosti pridobivanja življenjskih sredstev zaradi okoliščin, neodvisnih od njegove volje“ (člen 25(1)). Podobno v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah člen 35 pod naslovom „Varovanje zdravja“ določa: „Vsakdo ima pravico do preventivnega zdravstvenega varstva in do zdravniške oskrbe v skladu s pogoji, ki jih določajo nacionalne zakonodaje in običaji.“

47. Vendar sistemi, ki celotnemu prebivalstvu omogočajo širok dostop do zdravstvenih storitev, nujno pomenijo višje stroške za družbo. Stroške zdravstvenega varstva, zagotovljenega nekaterim kategorijam ljudi, kot so brezposelni, študenti, otroci ali nosečnice, je po navadi treba pokriti s prispevki, ki jih plačajo delovno aktivni državljani, ali, splošneje, z denarjem davkoplačevalcev.

48. Po mojem mnenju je namen pravila iz člena 28 Uredbe zagotoviti, da tistim državam članicam, ki imajo glede tega velikodušnejšo politiko, ni treba kriti stroškov storitev, zagotovljenih upokojencem, ki niso prispevali v njihov sistem socialne varnosti ali so vanj prispevali v zelo omejenem obsegu.

49. Objektivno nepoštenost takega sistema – ki bi lahko povzročila „tekmovanje v zniževanju standardov“ držav članic glede dostopa do zdravstvenih storitev – je mogoče ponazoriti na primeru položaja D. Farringtona.

50. D. Farrington zatrjuje, da bi moralo biti Združeno kraljestvo tista država članica, ki je po členu 28(2)(b) Uredbe odgovorna za stroške storitev, ki se mu zagotovijo v Španiji, saj je v Združenem kraljestvu stalno prebival od leta 1948, ko je bil star 7 let, do leta 1972, ko se je po 14 letih zaposlitve preselil na Nizozemsko. To pomeni, da je imel D. Farrington precejšen del svojega življenja v Združenem kraljestvu dostop do nacionalnega zdravstvenega sistema zgolj zaradi stalnega prebivališča v tej državi. Nasprotno pa je D. Farrington vseh 32 let, ko je živel na Nizozemskem (od leta 1972 do leta 2004), tam tudi delal. Lahko se domneva, da je na Nizozemskem vplačeval precej višje prispevke kot v Združenem kraljestvu – to bi vsaj veljalo za večino ljudi v podobnem položaju. Zato ne vidim nobenega razloga, zakaj bi moralo Združeno kraljestvo, in ne Nizozemska, nositi stroške storitev, do katerih je D. Farrington upravičen v obdobju upokojitve v svoji novi državi stalnega prebivališča.

51. Ta primer kaže, da razumevanje člena 28(2)(b) Uredbe, kot ga zagovarjata pritožnika v postopku v glavni stvari, ne more biti pravilno. V bistvu bi razlaga zadevnega pojma v smislu, da se nanaša le na zakonodajo na področju socialne varnosti za primer materinstva in bolezni, prekinilo vez med prispevki, ki jih je država prejela, in dajatvami, ki jih je zagotovila, kar je temelj vseh sistemov socialne varnosti. To bi, kot je pravilno poudarila Komisija, vodilo v neuravnoteženo porazdelitev finančnega bremena med različnimi državami članicami, lahko pa bi tudi, dodajam, spodkopalo stabilnost nekaterih sistemov socialne varnosti.

52. Kot sta poudarila pritožnika v postopku v glavni stvari, je njuno razumevanje zadevnega pojma podprto s sodbo švedskega vrhovnega upravnega sodišča z dne 14. decembra 2011 ( 22 ), v kateri je bilo zadevno dejansko stanje primerljivo z dejanskim stanjem postopka v glavni stvari. V navedenem primeru je švedsko vrhovno upravno sodišče menilo, da člen 28 Uredbe, ki je v poglavju 1, naslovljenem „Bolezen in materinstvo“, naslova III Uredbe, pomeni odstopanje od splošnih določb o določitvi zakonodaje, ki se uporablja, iz člena 13, naslov II, Uredbe, in ugotovilo, da je treba pojem „zakonodaja“ razlagati v smislu zakonodaje na področju socialne varnosti za primer materinstva in bolezni.

53. Res je, da je člen 28 v poglavju 1, naslovljenem „Bolezen in materinstvo“, naslova III Uredbe. Vendar to ne pomeni, da je zadevni pojem omejen na zakonodajo o bolezni in materinstvu. Kot je ugotovila švedska vlada, so v naslovu poglavja navedene le vrste dajatev, urejene s pravili iz navedenega poglavja, ki odstopajo od splošnih pravil iz naslova II Uredbe. ( 23 )

54. Kako šibke so trditve, ki sta jih podala pritožnika v postopku v glavni stvari, ko sta se oprla na naslov poglavja 1, postane očitno, če se ta naslov bere ob upoštevanju splošnega naslova naslova III („Posebne določbe v zvezi z različnimi vrstami dajatev“) in naslovov naslednjih poglavij iz tega naslova III, v katerih so vsakič navedene zadevne dajatve. ( 24 )

55. Drugič, razlaga zadevnega pojma, ki jo predlagam, ustvarja kolizijsko pravilo, ki se, kot je pravilno poudarilo Združeno kraljestvo, relativno preprosto uporablja in zagotavlja pravno varne rezultate. ( 25 ) Časovna obdobja, v katerih si je upokojenec pridobival pokojninske pravice v vsaki državi članici, so evidentirana in očitno znana pristojnim nosilcem v vsaki državi članici.

56. Nasprotno se zdi, da prinaša razlaga člena 28(2)(b) Uredbe iz točke 24 zgoraj, ki jo zagovarjajo CVZ ter nizozemska in švedska vlada, več negotovosti. Ker so nekatere veje sistema socialne varnosti pogosto dostopne vsakemu rezidentu države članice, bi bila glavno merilo za uporabo člena 28(2)(b) Uredbe po navadi dolžina obdobja, v katerem je imela oseba stalno prebivališče v državi. Vendar te informacije, kot so morale med obravnavo priznati nekatere vlade, niso vedno enostavno določljive ali popolnoma zanesljive. Medtem ko so obdobja, v katerih je neki državljan vplačeval pokojninske prispevke, ustrezno evidentirana in enostavno preverljiva, tega ni mogoče reči za obdobja, v katerih so se za državljana upoštevale druge veje sistema socialne varnosti.

57. Poleg tega celo nizozemska in švedska vlada zatrjujeta, da je namen člena 28(2)(b) Uredbe zagotoviti, da mora stroške storitev nositi država, v kateri je upokojenec delal najdlje in zato verjetno vplačal največ prispevkov. Vendar se zdi, da razlaga te določbe, kot jo predlagata navedeni vladi, ne zagotavlja, da bo ta cilj vedno dosežen. Ta razlaga dejansko pomeni, da bi bilo celotno obdobje, v katerem se je za državljana upoštevala ena veja zakonodaje na področju socialne varnosti, upoštevno tudi za člen 28 Uredbe. Popolnoma nepomembno bi bilo, ali je bil v danem obdobju državljan na primer zgolj otrok z dostopom do vseh zdravstvenih storitev, ki jih zagotavlja država članica, ali pa delavec, ki plačuje vse dolgovane prispevke. Dejansko bi bil časovni dejavnik edini pomemben parameter v okviru člena 28(2)(b) Uredbe.

58. Po mojem mnenju to ne more biti pravilno razumevanje člena 28(2)(b) Uredbe. Ta razlaga bi znova pomenila tveganje pretirane obremenitve tistih držav članic, ki svojim rezidentom zagotavljajo neko obliko socialne pomoči, ne glede na to, ali ti državljani opravljajo gospodarsko dejavnost in prispevajo v veljavni sistem socialne varnosti.

59. Kot je razloženo v točkah 50 in 51 zgoraj, se mi tako stanje ne bi zdelo le nepošteno do držav članic, ki imajo velikodušnejše sisteme socialne varnosti, temveč bi bilo lahko tudi škodljivo za finančno stabilnost teh sistemov.

60. Res je, da člen 1, ki vsebuje opredelitve za namene Uredbe, v točki (j) opredeljuje pojem „zakonodaja“, ki pomeni vse zakone, predpise in druge določbe ter vse druge sedanje ali prihodnje izvedbene ukrepe vsake države članice, ki se nanašajo na področja socialne varnosti in sisteme socialne varnosti iz člena 4(1) in (2) ali na tiste posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki iz člena 4(2a). To kaže na široko razlago zadevnega pojma.

61. Vendar se mi ta trditev ne zdi prepričljiva. Menim, da mora biti opredelitev pojma iz člena 1 nujno vseobsežna, kolikor je to potrebno, da se ta opredelitev uporablja za celotno Uredbo. Široka opredelitev pojma „zakonodaja“ je skladna z namenom zakonodajalca EU, da zagotovi enotno uporabo Uredbe v vseh državah članicah kljub raznolikosti sistemov socialne varnosti, ki jih imajo. Hkrati pa je opredelitev pojma v členu 1 namenjena razmejitvi, česa ne bi smeli upoštevati kot zakonodaje na področju socialne varnosti (na primer kolektivnih pogodb ali posebnih sistemov za samozaposlene, katerih oblikovanje je prepuščeno pobudi tistih, ki jih to zadeva).

62. To ne pomeni, da je treba ta pojem vsakič, ko se v Uredbi pojavi, razumeti v skladu z opredelitvijo iz člena 1. ( 26 ) Nekatere določbe v Uredbi lahko pojem „zakonodaja“ še podrobneje opredelijo in se tako nanašajo le na nekatera področja zakonodaje.

63. Tako je tudi s členom 28 Uredbe. Pojma „zakonodaja“ v členu 28(2)(b) po mojem mnenju ne bi smeli razumeti strogo ločeno od drugih določb. Člen 28(1) se namreč nanaša na: „[u]pokojen[ca], ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodajah dveh ali več držav članic“. V uvodnem delu odstavka 2 je s sklicevanjem na odstavek 1 določeno, da se uporablja le za primere, ki jih ureja navedeni odstavek. ( 27 )

64. Iz člena 28, upoštevanega v celoti, tako postane jasno, da je odločilna zakonodaja, po kateri je oseba upravičena do pokojnine, in ne zakonodaja, ki se nanaša na vsa področja sistema socialne varnosti.

65. Tretjič in zadnjič, zdi se, da je razlaga zadevnega pojma, ki jo predlagam, utemeljena še z dvema drugima pravnima določbama.

66. Prvič, člen 33(1) Uredbe določa, da „[n]osilec države članice, ki je odgovoren za izplačevanje pokojnine in ki uporablja zakonodajo, po kateri se prispevki za zavarovanje za primer bolezni ali materinstva plačujejo od pokojnin, je pooblaščen, da opravi te odvedbe […] od pokojnine, ki jo izplačuje, če stroški dajatev […] bremenijo nosilca te države članice“.

67. Ta določba utemeljuje zamisel, da mora tista država članica, ki je odgovorna za plačilo pokojnine, pokriti tudi stroške storitev, zagotovljenih v državi, v kateri ima upokojenec stalno prebivališče. To pojasnjuje, zakaj taka država članica lahko odvede prispevke od pokojnine, ki jo izplačuje upokojencu. Sodišče je zlasti v zadevi Rundgren pojasnilo, da izraz „ki jo izplačuje“ v členu 33 pomeni, da je treba pokojnino dejansko izplačevati upokojencu, in da hipotetična pristojnost za izplačilo pokojnine ne bi zadoščala, da bi pristojni nosilec lahko izvedel kakršen koli odtegljaj. ( 28 )

68. Drugič, pomemben se zdi tudi člen 95 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 ( 29 ), naslovljen „Povračilo stroškov storitev, zdravstvenega zavarovanja ali zavarovanja za materinstvo za upokojence in njihove družinske člane, ki ne prebivajo stalno v državi članici, po zakonodaji katere prejemajo pokojnino in so upravičeni do storitev“. Sodišče je v zadevi van der Duin v zvezi s to določbo menilo, da „znesek dajatev, zagotovljenih po […] členu 28, pristojni nosilec iz države, odgovorne za plačilo pokojnine, načeloma povrne nosilcu iz kraju stalnega prebivališča […]“. ( 30 )

69. Če bi sledili razlagi člena 28(2)(b) Uredbe, ki sta jo predstavila pritožnika v postopku v glavni stvari, ali razlagi, ki jo je zagovarjal CVZ, bi ti dve določbi izgubili smisel: ne bi bilo mogoče izključiti, da bi morala v nekaterih primerih stroške storitev kriti država članica, ki upokojencu ne izplačuje nobene pokojnine. V takih primerih prispevkov od pokojnine ali povračil očitno ne bi mogel odvesti nosilec, pristojen za izplačilo pokojnine.

70. Ob upoštevanju zgoraj navedenih razlogov menim, da se zadevni pojem nanaša na zakonodajo o pokojninah.

71. Po tej ugotovitvi je treba preučiti še eno vprašanje. Centrale Raad van Beroep v predložitveni odločbi dejansko sprašuje, katere vrste pokojninskega zavarovanja je treba v primeru, kot je obravnavani, upoštevati za namene člena 28 Uredbe.

72. Menim, da bi bilo treba besedilo člena 28 Uredbe glede tega razlagati, prvič, široko in, drugič, v skladu z zadevno nacionalno zakonodajo.

73. Glede prvega vidika ugotavljam, da v besedilu Uredbe ni nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo treba to določbo razlagati ozko. Nasprotno se zdi, da je bil izraz „katere zakonodaja je za upokojenca veljala“ namenoma oblikovan, kolikor je mogoče široko.

74. Sodišče je v zadevi Rundgren dejansko navedlo, da „izraz ‚pokojnina‘ v členu 28a Uredbe št. 1408/71 zadeva pokojnino, ki temelji na stalnem prebivališču in zajema predvsem invalidske dajatve in dajatve za starost […], ter pokojnino, ki temelji na plačani zaposlitvi […].“ ( 31 ) Menim, da je treba tak izraz enako razlagati po členu 28 Uredbe.

75. Poleg tega naslov različice člena 28 Uredbe v angleščini sicer govori o „pensions payable“, druge jezikovne različice tega pravnega instrumenta pa so formulirane drugače. Na primer, v danski različici se naslov člena 28 nanaša na „ret til pension eller rente“, v nizozemski na „Pensioenen of renten“, v francoski na „pensions ou rentes dues“, v italijanski na „pensioni o rendite dovute“, v portugalski na „pensões ou rendas devidas“ in v španski na „pensiones o rentas debidas“. ( 32 ) Primerjava kaže, da je primerna široka razlaga področja uporabe člena 28.

76. Skratka, nič ne kaže, da je želel zakonodajalec EU omejiti področje uporabe člena 28 na kakršne koli posebne vrste pokojnin ali posebne dobe pokojninskega zavarovanja, na primer starostne pokojnine ali pokojninske pravice, pridobljene med aktivnim obdobjem osebe. Podobno ne vidim nobenega razloga, zakaj ne bi upoštevali obdobij, v katerih je upokojenec plačeval prispevke eni državi članici na podlagi sistema prostovoljnega zavarovanja, kadar to določa nacionalna zakonodaja.

77. Poleg tega bi uvedba razlikovanja med različnimi vrstami pokojnine ali različnimi dobami pokojninskega zavarovanja povečala zapletenost in negotovost pri preizkusu iz člena 28(2)(b) Uredbe.

78. Glede drugega vidika je treba opozoriti, da je Sodišče že navedlo, da se v skladu s členom 1(r) Uredbe št. 1408/71 pogoji, od katerih je odvisen nastanek zavarovalnih dob, načeloma opredelijo izključno z zakonodajo države članice, na podlagi katere so bile zadevne dobe dopolnjene. ( 33 )

79. Dejstvo, da člen 28 načeloma prelaga to vprašanje na veljavno nacionalno zakonodajo, se mi zdi skladno z dejstvom, da Uredba temelji na sedanjem členu 48 PDEU (prej člen 51 Pogodbe o EGS). Glede tega je Sodišče dosledno menilo, da „ker člen 48 PDEU določa koordinacijo zakonodaj držav članic, in ne njihove harmonizacije, ne more vplivati na vsebinske in postopkovne razlike med sistemi socialne varnosti posameznih držav članic ter s tem na pravice oseb, ki so zavarovane po teh sistemih“. ( 34 )

80. Zato ugotavljam, da je treba izraz „pokojnine“ razumeti široko in v skladu z zadevno nacionalno zakonodajo, tako da po potrebi vključuje pokojnine, ki jih država članica izplača na podlagi prostovoljnih prispevkov.

V – Predlog

81. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Centrale Raad van Beroep (Nizozemska), odgovori: Pojem „zakonodaja[, ki] je za upokojenca veljala najdlje“ v členu 28(2)(b) Uredbe (EGS) št. 1408/71 se nanaša na zakonodajo o pokojninah. Izraz „pokojnine“ je treba razumeti široko in v skladu z zadevno nacionalno zakonodajo, tako da po potrebi vključuje pokojnine, ki jih država članica izplačuje na podlagi prostovoljnih prispevkov.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 35).

( 3 ) Šesta uvodna izjava v preambuli Uredbe.

( 4 ) Uredba (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72) je Uredbo razveljavila in nadomestila s 1. majem 2010, ko je začela veljati zaradi začetka veljavnosti Uredbe (ES) št. 987/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL L 284, 30.10.2009, str. 1).

( 5 ) Do 1. januarja 2006 je točka 1(a) naslova Q (Nizozemska) Priloge VI k Uredbi določal: „Kar zadeva upravičenost do storitev po nizozemski zakonodaji, so osebe, ki so upravičene do storitev, za uporabo poglavja 1, naslov III, osebe, ki so zavarovane ali pozavarovane v sistemu zavarovanja, ki je zajet z nizozemskim zakonom o zdravstvenem zavarovanju.“

( 6 ) V upoštevnem obdobju je odstavek 1(a) dela R (Nizozemska) Priloge VI k Uredbi določal: „Glede upravičenosti do storitev v okviru nizozemske zakonodaje so osebe, upravičene do storitev za namen izvajanja poglavij 1 in 4 naslova III te uredbe, naslednje: (i) osebe, ki morajo v skladu s členom 2 [ZVW] skleniti zdravstveno zavarovanje pri zavarovalnici, in (ii) če niso vključene že v točko (i), osebe, ki imajo stalno prebivališče v drugi državi članici in so v skladu z Uredbo upravičene do zdravstvenega varstva v državi, v kateri imajo stalno prebivališče, stroške pa krije Nizozemska.“

( 7 ) Sodba z dne 10. maja 2001 v zadevi Rundgren (C-389/99, Recueil, str. I-3731).

( 8 ) Glej sodbi z dne 18. julija 2006 v zadevi Nikula (C-50/05, ZOdl., str. I-7029, točka 20) in z dne 3. marca 2011 v zadevi Tomaszewska (C-440/09, ZOdl., str. I-1033, točka 28).

( 9 ) Sodbi z dne 14. oktobra 2010 v zadevi van Delft in drugi (C-345/09, ZOdl., str. I-9879, točki 99 in 100) in z dne 16. julija 2009 v zadevi von Chamier-Glisczinski (C-208/07, ZOdl., str. I-6095, točki 84 in 85).

( 10 ) Sodbi z dne 10. julija 1986 v zadevi Lujten (60/85, Recueil, str. 2365, točka 14) in z dne 14. decembra 1989 v zadevi Agegate (C-3/87, Recueil, str. I-4459, točka 27).

( 11 ) Sodbe z dne 12. junija 1986 v zadevi Ten Holder (302/84, Recueil, str. 1821, točka 21 in navedena sodna praksa).

( 12 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 29. junija 1994 v zadevi Aldewereld (C-60/93, Recueil, str. I-2991, točke od 16 do 20) in sodbo van Delft in drugi, točka 52 in navedena sodna praksa.

( 13 ) Sodba z dne 27. maja 1982 v zadevi Aubin (227/81, Recueil, str. 1991, točka 11).

( 14 ) Sodba Rundgren, točki 44 in 45.

( 15 ) Prav tam.

( 16 ) Sodba Rundgren, točki 46 in 47.

( 17 ) Sodba van Delft in drugi, točka 79.

( 18 ) To načelo je podlaga celotne Uredbe, kot je pojasnjeno v njenem členu 13(2)(a), ki določa: „[Z]a osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je registrirani sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki osebo zaposluje, na ozemlju druge države članice“.

( 19 ) Generalni pravobranilec Poiares Maduro je glede tega v točki 11 sklepnih predlogov v zadevi Nikula navedel: „če je le mogoče, morajo stroški zagotovljenih dajatev bremeniti državo, v kateri je zadevna oseba opravljala dejavnost, zaradi katere je upravičena do pokojnine.“

( 20 ) Knjiga III, del III, poglavje VIII.

( 21 ) Nedavno so Združene države Amerike (v nadaljevanju: ZDA) sprejele zvezni zakon, katerega cilj je povečati stopnjo pokritosti zdravstvenega zavarovanja za državljane ZDA. Glej zakon o varstvu bolnikov in cenovno dostopni zdravstveni oskrbi (Patient Protection and Affordable Care Act, PPACA), v medijih splošno znan kot „Obamacare“, ki ga je predsednik B. Obama podpisal 23. marca 2010. Vrhovno sodišče ZDA je 28. junija 2012 v zadevi National Federation of Independent Business proti Sebelius, 567 U.S. – (2012) potrdilo ustavnost večine zakona.

( 22 ) Zadeva št. 4381-10, Wehmeyer.

( 23 ) Generalni pravobranilec Alber v točki 48 sklepnih predlogov v zadevi Rundgren dejansko meni, da je iz konteksta členov 28 in 28a Uredbe razvidno, da se nanašata na pokojnine.

( 24 ) Poglavje 2 „Invalidnost“, poglavje 3 „Starost in smrt (pokojnine)“, poglavje 4 „Nesreče pri delu in poklicne bolezni“, poglavje 5 „Pomoči ob smrti“, poglavje 6 „Dajatve za brezposelnost“, poglavje 7 „Družinske dajatve“ in poglavje 8 „Dajatve za vzdrževane otroke upokojencev in sirote“.

( 25 ) Sodišče je dejansko že poudarilo, da mora biti sistem, uporabljen v skladu z Uredbo, predvidljiv, da bo skladen z načelom pravne varnosti. Glej sodbo z dne 30. marca 2000 v zadevi Banks in drugi (C-178/97, Recueil, str. I-2005, točka 41) in sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa z dne 24. februarja 2005 v zadevi van Pommeren-Bourgondiën (C-227/03, ZOdl., str. I-6101, točka 45).

( 26 ) Kot sem navedel v sklepnih predlogih, predstavljenih 29. maja 2013 v zadevi Brey (C-140/12, točka 34), o kateri Sodišče še ni odločilo, je na splošno vedno zaželeno enotno razlagati enake koncepte prava EU, saj se tako zagotavlja večja pravna varnost. Vendar enotna razlaga v praksi ni vedno mogoča.

( 27 ) Člen 28(2) Uredbe določa: „V primerih, ki so zajeti v odstavku 1 […]“

( 28 ) Sodba Rundgren, točke od 47 do 50.

( 29 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 83.

( 30 ) Sodba z dne 3. julija 2003 v zadevi van der Duin in ANOZ Zorgverzerkeringen (C-156/01, Recueil, str. I-7045, točka 44).

( 31 ) Sodba Rundgren, točka 39.

( 32 ) Nekatere jezikovne različice pa so, nasprotno, bolj podobne angleškemu besedilu: estonska različica govori o „makstavad pensionid“, finska o „maksettavat eläkkeet“, nemška o „Rentenanspruch“ in švedska o „Rätt till pensioner“.

( 33 ) Glej med drugim sodbo Tomaszewska, točka 26, in sodbo z dne 18. aprila 2013 v zadevi Mulders (C-548/11, točka 37).

( 34 ) Glej med drugim sodbo z dne 11. aprila 2013 v zadevi Jeltes in drugi (C-443/11, točka 43). Glej tudi sodbo von Chamier-Glisczinski, točka 84, in sodbo z dne 15. januarja 1986 v zadevi Pinna (41/84, Recueil, str. 1, točka 20).