ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Uredba št. 1013/2006 vsebuje naslednje uvodne izjave: „(1) Temeljni in poglavitni cilj ter sestavina te uredbe je varovanje okolja, njeni učinki na mednarodno trgovino pa so zgolj slučajni. […] (14) V primerih pošiljk odpadkov, namenjenih za odstranjevanje, in odpadkov, ki niso navedeni v Prilogi III, IIIA ali IIIB in so namenjeni za predelavo, je smiselno zagotoviti optimalni nadzor in kontrolo z zahtevo po predhodnem pisnem soglasju s takšnimi pošiljkami. Ta postopek mora vključevati predhodno prijavo pristojnim organom, ki jim omogoča, da so ustrezno obveščeni in da lahko sprejmejo vse potrebne ukrepe za varovanje zdravja ljudi in okolja. Prav tako mora tem organom omogočati, da utemeljeno ugovarjajo pošiljki. (15) V primerih pošiljk odpadkov, ki so navedeni v Prilogi III, IIIA ali IIIB in so namenjeni za predelavo, je smiselno zagotoviti minimalno stopnjo nadzora in kontrole z zahtevo, da takšne pošiljke spremljajo določeni podatki. […] (20) V primeru pošiljk odpadkov za odstranjevanje bi morale države članice upoštevati načela bližine, prednosti predelave in samozadostnosti na ravni Skupnosti in na nacionalni ravni v skladu z Direktivo 2006/12[…], tako da sprejmejo ukrepe v zvezi s Pogodbo [ES], s katerimi na splošno ali deloma prepovejo takšne pošiljke ali jim sistematično ugovarjajo. Upoštevati je treba tudi zahtevo iz Direktive 2006/12[…], po kateri morajo države članice ustanoviti celovito in primerno omrežje objektov za odstranjevanje odpadkov, da bi Skupnosti kot celoti omogočili, da pri odstranjevanju odpadkov postane samozadostna, državam članicam pa, da ta cilj dosegajo tudi vsaka zase, upoštevajoč geografske razmere ali potrebo po specializiranih objektih za določene vrste odpadkov. […] (21) V primeru pošiljk odpadkov, ki so namenjeni za predelavo, bi morale države članice zagotoviti, da objekti za ravnanje z odpadki, ki jih ureja Direktiva 96/61[…], v skladu s svojimi dovoljenji uporabljajo najboljše razpoložljive tehnologije, kakor jih opredeljuje omenjena direktiva. Države članice bi morale biti sposobne zagotoviti, da se odpadki obdelujejo v skladu s pravno zavezujočimi standardi za varstvo okolja glede na postopke predelave, določene z zakonodajo Skupnosti, in da se, ob upoštevanju člena 7(4) Direktive 2006/12[…], odpadki obdelujejo v skladu z načrti za ravnanje z odpadki, določenimi v skladu z omenjeno direktivo, da se zagotovi izvajanje pravno zavezujočih obveznosti predelave ali recikliranja, kakor so določene z zakonodajo Skupnosti. […]“
20

V tem pogledu je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso mogoče pridobiti razlago prava Unije, ki koristi nacionalnemu sodišču, le kadar to opredeli dejanski in pravni okvir, v kateri spadajo vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj dejanske hipoteze, na katerih ta vprašanja temeljijo (glej sodbi z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I-349, točka 57 in navedena sodna praksa, in z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 32). Te zahteve prevladajo zlasti na področju konkurence, za katero so značilni zapleteni dejanski in pravni položaji (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 26. januarja 1993 v združenih zadevah Telemarsicabruzzo in drugi, od C-320/90 do C-322/90, Recueil, str. I-393, točka 7, in zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 32 in navedena sodna praksa).
9

Komisija je 30. novembra 2005 sprejela sporno odločbo, katere člen 1(1)(d) določa, da sta družbi Fardem Packaging in Kendrion kršili člen 81 ES s tem, da sta prva od 6. januarja 1982 do 26. junija 2002 in druga od 8. junija 1995 do 26. junija 2002 sodelovali pri skupku sporazumov in usklajenih ravnanjih v sektorju plastičnih industrijskih vreč v Belgiji, Nemčiji, Španiji, Franciji, Luksemburgu in na Nizozemskem, ki so se nanašali na določitev cen in vzpostavitev skupnih modelov za izračun cen, razdelitev trga in dodelitev prodajnih kvot, razdelitev strank, poslov in naročil, na usklajene ponudbe na nekatere javne razpise in izmenjavo individualiziranih informacij.
29

Prva direktiva, kakor je bila natančneje pojasnjena in dopolnjena z Drugo in Tretjo direktivo, državam članicam torej nalaga, naj zagotovijo, da je civilna odgovornost pri uporabi vozil, ki so običajno na njenem ozemlju, krita z zavarovanjem, in zlasti določa vrste škode in tretje osebe, ki so bile oškodovane in morajo biti krite s tem zavarovanjem (zgoraj navedena sodba Marques Almeida, točka 27 in navedena sodna praksa).
3

V uvodnih izjavah 2, od 11 do 13 in 15 Uredbe št. 44/2001 je navedeno: „(2) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba. […] (11) Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept. (12) Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva. (13) Šibkejša stranka mora biti v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil. […] (15) V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. Obstajati mora jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence in sorodnih pravd ter za preprečevanje problemov, ki izhajajo iz razlik med državami članicami v zvezi z določitvijo trenutka, ko se zadeva šteje za visečo. Za namene te uredbe je treba ta trenutek opredeliti kot avtonomen koncept.“
90

Francoska in nizozemska vlada navajata razlike, ki so po eni strani značilne za sektor ovc in koz, po drugi pa za sektorja goveda in prašičev. Poudarjata posebnosti teh različnih vrst živali glede njihove vzreje, prevoza in trženja ter bolezni in vrste tveganj, ki jih ogrožajo. Zlasti so ovce in koze običajno pogosteje predmet premikov kot govedo in prašiči, prav tako pa se z njimi, drugače kot z govedom in prašiči, pogosteje trguje na dražbah zelo velikih čred. Poleg tega se sestava skupin ovc in koz spremeni pogosteje kot sestava skupin goveda in prašičev. Pri slinavki in parkljevki pa naj bi bila možnost okužbe višja pri ovcah in kozah kot pri prašičih. Te okoliščine naj bi oteževale identifikacijo posamezne ovce in koze ter njeno sledenje.
10

Obrazložitveno poročilo o Konvenciji v točkah 10, 11 in 13 vsebuje naslednje navedbe: „10. Izven Unije se zakonodajni pristop glede vprašanja nezakonitega prejemanja kodiranih storitev razlikuje od države do države: v nekaterih državah je bila zakonodaja, ki je posebej namenjena boju proti tej težavi, že [v] velja[vi]. V nekaterih državah so določbe nepopolne in ščitijo le nekatere storitve (to je storitve radiodifuzije) ali pa kaznujejo le nekatere dejavnosti, v nekaterih državah pa, nazadnje, ni nobenega pravnega varstva zoper piratstvo storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu. 11. Ob upoštevanju navedenega in da bi se zagotovilo enako minimalno raven varstva storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu, v vsej Evropi, se je izkazalo za zaželeno, da Svet Evrope pripravi zavezujoč pravni instrument, ki se bo nanašal na to vprašanje, in je bila sprejeta odločitev, da Svet Evrope to stori. Poleg tega bi konvencija o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop, ki bi veljala na širšem evropskem območju, pomenila koristno dopolnitev [Direktive 98/84]. […] Preambula 13. V preambuli so na kratko povzeti glavni razlogi, zaradi katerih so se države članice Sveta Evrope odločile za pripravo konvencije, ki se nanaša na to vprašanje […]. V njej je poudarjeno, da ponudnike radijskih in televizijskih storitev ter storitev informacijske družbe, ki temeljijo na pogojnem dostopu in se ponujajo za plačilo, ogroža obstoj vzporedne ‚industrije‘, ki proizvaja, trži in razširja naprave, ki omogočajo nezakonit dostop do teh storitev, zaradi česar je potrebno v Evropi izvajati skupno politiko za zaščito teh storitev. V preambuli je poudarjen tudi pomen kazenskih in upravnih sankcij zoper nezakonite dejavnosti, zlasti z namenom prevencije.“
13

Ker je Sofiyski gradski sad menilo, da iz člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 ni jasno razvidno, da se v nepravdnih postopkih, kot so ti, ki jih obravnava, ta določba uporablja, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali se člen 22, točka 1, [Uredbe št. 44/2001] uporablja le za pravdne postopke, katerih predmet so stvarne pravice na nepremičninah, ali pa je treba to določbo uporabiti tudi za nepravdne postopke, v katerih državljani neke države članice, ki jim je bila pred sodiščem te države v skladu z njenim nacionalnim pravom delno odvzeta poslovna sposobnost in ki jim je bil postavljen skrbnik (tudi državljan te države), zahtevajo razpolaganje z nepremičnim premoženjem, katere lastniki so in ki je v drugi državi članici?“
81

Nato, iz členov 8 in 10 Direktive 75/442 ter njune sistematike je razvidno, da če imetnik odpadkov te prenese na podjetje, ki ima dovoljenje, izdano v skladu s členom 10 te direktive, na podlagi katerega lahko te odpadke predeluje, je le to podjetje, in ne navedeni prejšnji imetnik, odgovorno za to, da se postopki predelave opravijo ob spoštovanju vseh pogojev, ki so za navedene postopke določeni v zakonodaji, ki se uporabi, in z navedenim dovoljenjem.
73

Tudi če, kot je navedla Komisija, koncept „kolektivne potrebe uporabnikov“ v postopku pred Splošnim sodiščem ni bil uporabljen z istimi besedami, je iz točke 55 izpodbijane sodbe razvidno, da se razlaga Francoske republike glede koncepta „tradicionalne potrebe javnosti“ nanaša na okoliščino, na podlagi katere so v členu 2(2) Direktive 93/37 zajeti zgolj „športni, rekreacijskih in počitniški objekti, ki so odprti javnosti, in ne tisti, ki so rezervirani za zasebne stranke“. Ta pojem je dejansko povezan s kolektivnimi potrebami uporabnikov.
13

Člen 11(1) te uredbe določa: „Nobena ustanova iz člena 2(4)(a), (b)(α), (c), (d), (e), (f) ali (g) ne more začeti opravljati dejavnosti in noben upravitelj ne more ponujati storitev v ustanovi iz člena 2(4)(b)(α) pred pridobitvijo odobritve. Odobritev podeli svet po pridobitvi mnenja odbora, in sicer za obdobje največ šestih let z možnostjo obnovitve. Odločba o odobritvi iz drugega pododstavka določi maksimalno število starejših oseb, ki so lahko nastanjene ali oskrbovane v ustanovi. Za pridobitev odobritve sveta mora ustanova spoštovati, kadar je primerno, pravila, ki jih določijo pristojni zvezni organi, in pravila, ki jih svet lahko sprejme po pridobitvi mnenja odbora za vsako kategorijo ustanov, navedenih v členu 2(4). Ta pravila se nanašajo na: 1. sprejem in oskrbo starejših oseb; 2. spoštovanje starejše osebe, njenih ustavnih in zakonskih pravic in svoboščin ob upoštevanju njenega zdravstvenega stanja in njene pravice do dostojnega življenja, tudi s spolnega in čustvenega vidika […]; 3. načrtovanje načina življenja in podrobna pravila sodelovanja in obveščanja starejših oseb ali njihovega zastopnika; 4. preučevanje in obravnavo pritožb starejših oseb ali njihovega zastopnika; 5. prehrano, higieno in nego, ki jih je treba zagotoviti; 6. število, usposobljenost, načrt izobraževanj, etične standarde, zahteve glede minimalne prisotnosti osebja in vodstva ter izkušnje, ki se zahtevajo za vodstvo; 7. razen za ustanove iz člena 2(4)(b)(β), posebne arhitekturne in varnostne standarde, ki jih morajo izpolnjevati ustanove; 8. razen za ustanove iz člena 2(4)(b)(β), sporazum o oskrbi ali nastanitvi; vsebino teh sporazumov določi svet. Sporazum mora med drugim jasno in izčrpno določati postavke, ki jih zajema cena na dan, in stroške, ki jih je mogoče zaračunati kot dodatne stroške ali kot stroške za tretje osebe, ki se zaračunajo poleg cene na dan. […]“
Člen 2 uredbe-zakona št. 223 z dne 4. julija 2006 o nujnih določbah za ponovni gospodarski in socialni zagon, za omejitev in racionalizacijo javnih izdatkov in za ukrepe na strani prihodkov ter boj proti davčni utaji (decreto-legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonchè interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale, GURI št. 153, z dne 4. julija 2006), kakor je bila z zakonom št. 248 z dne 4. avgusta 2006 spremenjena in pretvorjena v zakon (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 223/2006), določa:

„1. V skladu z načeloma Skupnosti o svobodni konkurenci in prostem gibanju oseb oziroma svobodnem opravljanju storitev, zato da se uporabnikom efektivno omogoči izbira pri uveljavljanju njihovih pravic in primerjavi storitev, ponujenih na trgu, so od datuma začetka veljavnosti te uredbe-zakona razveljavljeni zakoni in drugi predpisi, ki v zvezi s samostojnimi poklici in intelektualnimi dejavnostmi določajo:

(a) fiksne ali najnižje obvezne tarife ali prepoved določanja honorarjev glede na uresničevanje zastavljenih ciljev; […]

3. Določbe o ravnanju in pogodbena pravila ter kodeksi o samoregulaciji, ki vsebujejo določbe iz točke 1, se prilagodijo najpozneje do 1. januarja 2007, vključno s sprejetjem ukrepov, katerih cilj je zagotoviti kakovost strokovnih storitev. Če se ne prilagodijo, so pravila, ki so v nasprotju z določbami odstavka 1, s tem datumom vsekakor nična.
37

Najprej je treba spomniti, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava to pravo dolžna razlagati kolikor mogoče ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegel v njej določeni rezultat in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU. Ta obveznost skladne razlage nacionalnega prava je dejansko neločljivo povezana s sistemom PDEU, ker nacionalnim sodiščem omogoča, da v okviru svoje pristojnosti zagotovijo polni učinek prava Unije, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi (glej zlasti sodbo z dne 24. januarja 2012 v zadevi Dominguez, C-282/10, točka 24 in navedena sodna praksa).
8

Člen 80 Direktive o DDV določa: „1. Da se prepreči davčna utaja ali izogibanje plačilu davka, lahko države članice sprejmejo ukrepe, s katerimi zagotovijo, da je glede dobave blaga ali opravljanja storitev, v primerih, ko med dobavitelji ali ponudniki in prejemniki obstajajo družinske ali druge tesne osebne vezi, upravne, lastniške, članske, finančne ali pravne vezi, kakor jih opredeljuje država članica, davčna osnova enaka tržni vrednosti, to lahko storijo v naslednjih primerih: (a) ko je plačilo nižje od tržne vrednosti in naročnik dobave nima pravice do popolnega odbitka po členih 167 do 171 in 173 do 177; (b) ko je plačilo nižje od tržne vrednosti in dobavitelj nima pravice do popolnega odbitka po členih 167 do 171 in 173 do 177 ter za dobavo velja oprostitev po členih 132, 135, 136, 371, 375, 376, 377, 378(2), 379(2) ali členih 380 do 390; (c) ko je plačilo višje od tržne vrednosti in dobavitelj nima pravice do popolnega odbitka po členih 167 do 171 in 173 do 177. Za namene prvega pododstavka lahko pravne vezi vključujejo tudi odnos med delodajalcem in zaposlenim, družino zaposlenega ali drugimi osebami, tesno povezanimi z zaposlenim. […]“
Člen 6(2) in (5) Direktive 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) je treba razlagati tako, da ponudnik javnih komunikacijskih omrežij in javno razpoložljivih elektronskih komunikacijskih storitev lahko prenese podatke o prometu prevzemniku njegovih terjatev, ki se nanašajo na telekomunikacijske storitve, da bi te terjatve izterjal, ta prevzemnik pa navedene podatke lahko obdela pod pogojem, prvič, da deluje pod nadzorom ponudnika storitev, kar zadeva obdelavo teh istih podatkov, in drugič, da se ta prevzemnik omeji na obdelavo podatkov o prometu, ki so potrebni za izterjavo prevzetih dolgov.
4

Člen 3(1) tega statuta določa: „1. Pristojnosti zbornice so: (a) podelitev poklicnega naziva pooblaščenega računovodje in izdaja poklicne kartice v zvezi s tem poklicem; (b) varovanje dostojanstva in ugleda poklica, zagotavljanje spoštovanje etičnega in deontološkega kodeksa ter zastopanje interesov, pravic in prerogativ svojih članov; (c) spodbujanje razvoja in poklicnega usposabljanja svojih članov in prispevanje k temu, med drugim z organizacijo dejavnosti in programov poklicnega usposabljanja, tečajev in konferenc; […] (n) izvajanje disciplinskega nadzora nad pooblaščenimi računovodjami; (o) določitev etičnih in deontoloških načel in pravil; […] (r) vzpostavitev, organizacija in izvajanje sistemov kontrole kakovosti storitev, ki jih opravljajo pooblaščeni računovodje; (s) vzpostavitev, organizacija in izvajanje sistemov obveznih usposabljanj za svoje člane; […]“
Besedilo člena 76 Uredbe št. 2100/94 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti omejuje uporabo načela raziskovanja dejstev po uradni dolžnosti na tista dejstva, ki so predmet preskusa iz členov 54 in 55 te uredbe. Na podlagi člena 51 Uredbe št. 874/2009 o določitvi izvedbenih pravil za izvajanje Uredbe št. 2100/94 v zvezi s postopkom, ki poteka na Uradu Skupnosti za rastlinske sorte, se določbe v zvezi s postopkom, ki poteka pred Uradom Skupnosti za rastlinske sorte, uporabljajo smiselno za pritožbeni postopek. Tako je treba načelo raziskovanja dejstev po uradni dolžnosti uporabiti tudi v tem postopku pred odborom za pritožbe.

Ponoven preizkus zaščitene sorte z uporabo postopka za razglasitev ničnosti na podlagi člena 20 Uredbe št. 2100/94 lahko torej upravičijo zgolj resni dvomi glede tega, da so bili ob preizkusu, določenem v členih 54 in 55 navedene uredbe, izpolnjeni pogoji iz členov 7 ali 10 te uredbe.

Poleg tega je v okviru postopka podelitve žlahtniteljske pravice rastlinska sorta kandidatka v skladu s členoma 54 in 55 Uredbe št. 2100/94 predmet vsebinskega pregleda ter poglobljenega in zapletenega preskušanja. Tako ima USRS pri razglasitvi žlahtniteljske pravice za nično v smislu člena 20 Uredbe št. 2100/94 široko diskrecijsko pravico, če je bila zaščitena sorta predmet navedenega preizkusa.

Glede tega so pogoji, povezani zlasti z razločljivostjo in novostjo, na podlagi člena 6 navedene uredbe pogoji sine qua non za podelitev žlahtniteljske pravice v Skupnosti. Zato je žlahtniteljska pravica, podeljena ob neizpolnjevanju teh pogojev, nezakonita in je v splošnem interesu, da se jo razglasi za nično.

Res je sicer, da se neupravičeno podeljena žlahtniteljska pravica lahko razglasi za nično tudi v interesu tretje osebe, zlasti kadar je ta vložila prijavo za žlahtniteljsko pravico, katere zavrnitev je bila obrazložena z neobstojem razlikovalnega učinka sorte kandidatke v primerjavi z neupravičeno zaščiteno sorto. Vendar pa to ne more upravičiti, da se tretji osebi omogoči, da v kakršnih koli okoliščinah in brez posebnih razlogov predlaga razglasitev ničnosti te pravice, ko se konča postopek podelitve pravice in se iztečejo roki, ki so določeni v členu 59 Uredbe št. 2100/94 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti za vložitev ugovorov tretjih oseb.

Tretja oseba, ki predlaga, naj se žlahtniteljska pravica razglasi za nično, mora navesti tehtne dokaze in dejstva, s katerimi je mogoče utemeljiti resne dvome v zvezi z zakonitostjo podelitve žlahtniteljske pravice po izvedenem preizkusu iz členov 54 in 55 Uredbe št. 2100/94. Zato mora v okviru tožbe, ki je bila vložena zoper odločbo o zavrnitvi predloga za ugotovitev ničnosti podeljene žlahtniteljske pravice, pritožnik dokazati, da je Urad Skupnosti za rastlinske sorte ob upoštevanju dejstev in dokazov v zvezi z vsebinskim pregledom in preskušanjem, ki jih je navedel pred njim, moral izvesti nadzor iz člena 20(1)(a) navedene uredbe.

(Glej točke 53, 54, 57 in 58.)
Obvestilo Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov iz leta 1996, naslova C in D, in Obvestilo o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov iz leta 2002, točki 21 in 23, kot pogoj za upravičenje do znižanja globe, ki bi bila sicer naložena, zahtevata, da zadevna podjetja Komisiji predložijo elemente, ki pripomorejo k dokazovanju storjene kršitve. V zvezi s tem informacije, ki ne izpolnjujejo pogoja, v skladu s katerim morajo prispevati k potrditvi obstoja storjene kršitve v smislu obvestila o ugodni obravnavi iz leta 1996, ne morejo pomeniti dokazov, ki prinašajo znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih Komisija že ima v smislu točke 21 obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002.

Poleg tega zadevna podjetja niso upravičena do dvojnega nagrajevanja za iste informacije, na podlagi katerih jim je bila dodeljena delna imuniteta za obdobje, na katero so se nanašale, če te informacije za kasnejše obdobje niso prispevale nobene dodane vrednosti k preiskavi Komisije.

(Glej točke 42, 43 in 47.)
Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti ni dopustna, če na dan izteka roka, določenega v obrazloženem mnenju, zatrjevana neizpolnitev obveznosti ne povzroča več učinkov. Ni pa tako, če neizpolnitev obveznosti, ki jo zatrjuje Komisija, pomeni to, da komisar za varstvo osebnih podatkov svojega mandata ni mogel izvajati do izteka, in ni sporno, da se to obdobje še ni izteklo na datum, določen v obrazloženem mnenju, in tožba je zato dopustna.

Država članica, ki predčasno prekine mandat nadzornega organa za varstvo osebnih podatkov, ne izpolni svojih obveznosti na podlagi Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov.

Samostojnost, ki jo morajo imeti nadzorni organi, pristojni za spremljanje obdelave osebnih podatkov, izključuje zlasti vsakršno navodilo in kakršenkoli drug zunanji vpliv, bodisi neposreden bodisi posreden, ki bi lahko usmerjal odločitve teh nadzornih organov in tako ogrožal njihovo opravljanje naloge ohranjanja pravega ravnotežja med pravnim varstvom zasebnosti in prostim pretokom osebnih podatkov.

Vendar funkcionalna neodvisnost sama po sebi ne zadošča, da bi bili nadzorni organi obvarovani pred vsakršnim zunanjim vplivom. Glede tega že samo tveganje, da lahko državni nadzorni organi izvajajo politični vpliv na odločitve nadzornih organov, zadostuje, da je ovirano samostojno izvajanje nalog teh organov. Če pa bi lahko vsaka država članica prekinila mandat nadzornega organa pred njegovim prvotno določenim iztekom, ne da bi pri tem spoštovala pravila in jamstva, ki so bila za to predhodno določena z zakonodajo, ki se uporablja, bi lahko nevarnost take predčasne prekinitve, ki bi temu organu grozila med izvrševanjem njenega mandata, povzročila njegovo poslušnost do oblasti, ki ne bi bila v skladu z navedeno zahtevo po samostojnosti. Poleg tega v takem položaju ne bi bilo mogoče šteti, da lahko nadzorni organ v vsakršnih okoliščinah deluje brez vsakega suma pristranskosti.

(Glej točke od 51 do 55 in 62 ter točko 1 izreka.)