ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
121.

Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je Sodišču zastavilo tribunal d’arrondissement (Luxembourg) (okrožno sodišče v Luxembourgu, Luksemburg), in so navedena pod številkami 5, 6 in 7 ter združena v skupini B, odgovori: 1. Člen 132(1)(g) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da lahko med storitve, ki so tesno povezane s socialnim skrbstvom, vključuje storitve, ki se opravljajo v okviru sistema za varstvo poslovno nesposobnih polnoletnih oseb, vzpostavljenega po zakonu in pod nadzorom neodvisnega pravosodnega organa; da se status organizacije, ki ji je priznan socialni pomen, lahko prizna odvetniku v okviru sistema varstva poslovno nesposobnih polnoletnih oseb, pod pogojem, da za ta subjekt velja stabilno socialno delovanje v smislu, da dejavnosti socialne narave bistveno prevladujejo nad drugimi dejavnostmi; za namen tega priznanja ni potreben postopek za priznanje, ki temelji na vnaprej določenem postopku in merilih, ampak se lahko opravi za vsak primer posebej in ga lahko po potrebi opravi tudi pravosodni organ, če nepriznanje s strani nacionalnega zakonodajalca ali upravnega organa presega omejitve diskrecijske pravice, ki so državam članicam priznane z direktivo. 2. V ta namen bo moralo nacionalno sodišče ugotoviti, ali so dejavnosti pooblaščenca, oskrbovalca in skrbnika, ki jih opravlja EQ, tesno povezane s socialnim skrbstvom in ali se lahko EQ glede na vsebino ponujenih storitev prizna kot organizacija socialnega pomena pri opravljanju storitev pooblaščenca, oskrbovalca in skrbnika polnoletnih oseb, in preveriti, ali nepriznanje s strani zakonodajalca in nacionalnih upravnih organov presega omejitve diskrecijske pravice, ki so državam članicam priznane z direktivo.
Člen 4, naslovljen „Ugotavljanje, ali je napotitev prava, ter preprečevanje zlorab in izogibanja“, določa:

„1. Za namene izvajanja, uporabe in izvrševanja Direktive 96/71/ES pristojni organi opravijo celotno oceno vseh dejanskih elementov, ki veljajo za potrebne, zlasti elementov iz odstavkov 2 in 3 tega člena. Ti elementi naj bi pristojnim organom pomagali pri izvajanju preverjanj in nadzora in ko obstaja utemeljen sum, da delavec ne izpolnjuje pogojev za napotenega delavca v okviru Direktive 96/71/ES. Ti elementi so okvirni dejavniki celotne ocene, ki jo je treba opraviti, in se zato ne obravnavajo ločeno.

2. Da bi pristojni organi ugotovili, ali podjetje dejansko opravlja večji del svoje dejavnosti, ne le notranjih upravljavskih in/ali administrativnih dejavnosti, opravijo celotno oceno vseh dejanskih elementov, ki so značilni za dejavnosti, ki jih podjetje opravlja v državi članici sedeža in, če je to potrebno, v državi članici gostiteljici, pri tem pa upoštevajo daljše obdobje. Ti elementi lahko zajemajo zlasti:

(a) kraj, kjer ima podjetje svoj statutarni sedež in upravo, uporablja poslovne prostore, plačuje davke in prispevke za socialno varnost ter, če je to ustrezno, kjer ima v skladu z nacionalnim pravom dovoljenje za obratovanje ali je registrirano pri trgovinski zbornici ali strokovnih združenjih;

(b) kraj, kjer se napotene delavce zaposli in iz katerega so napoteni;

(c) pravo, ki se uporablja za pogodbe, ki jih podjetje sklene s svojimi delavci na eni strani in svojimi strankami na drugi strani;

(d) kraj, kjer podjetje opravlja večji del svojih poslovnih dejavnosti in kjer zaposluje administrativno osebje;
Člen 23, naslovljen „Usmeritve in nadzor nad NŠZ“, določa:

„1. V skladu z zakonsko uredbo št. 242 z dne 23. julija 1999, kakor je bila spremenjena in dopolnjena, imajo poleg tistih, katerih javna narava je izrecno določena z zakonom, javno razsežnost samo dejavnosti NŠZ v zvezi s pripustitvijo in včlanitvijo športnih družb in društev ter posameznih članov; s preklicem iz katerega koli naslova in spremembo ukrepov za pripustitev ali včlanitev; nadzorom v zvezi s potekom tekmovanj in profesionalnih športnih prvenstev pod dobrimi pogoji; z uporabo javnih prispevkov ter s preprečevanjem in preganjanjem dopinga ter z dejavnostmi, povezanimi s pripravami na olimpijska tekmovanja in tekmovanja na visoki ravni; z usposabljanjem tehničnega osebja ter uporabo in upravljanjem javnih športnih objektov.

1a. Pri izvajanju dejavnosti javnega pomena, ki so omenjene v odstavku 1, NŠZ upoštevajo usmeritve in preverjanja CONI ter delujejo v skladu z načeloma nepristranskosti in preglednosti. Javni pomen dejavnosti ne spremeni redne ureditve zasebnega prava, ki velja za posamezne akte in s tem povezane subjektivne pravne položaje.

1b. Nacionalni odbor določi merila in postopke, s katerimi se zagotovi, da so odločbe zveze v skladu s programi CONI glede konkurenčnosti nacionalnih reprezentanc, varovanja nacionalne športne dediščine in njene posebne identitete ter potrebe, da se zagotovi učinkovito interno upravljanje.

2. Nacionalni odbor na podlagi meril in postopkov, ki jih določi nacionalni svet, odobri proračune NŠZ in določi finančne prispevke, ki se jim plačujejo, ter eventualno določi konkretni namen teh prispevkov, pri čemer še posebej nameni pozornost promociji mladinskega športa, pripravi na olimpijska tekmovanja in dejavnosti na visoki ravni.

3. Nacionalni odbor nadzoruje dobro delovanje NŠZ. V primeru hudih nepravilnosti pri upravljanju ali hudih kršitev športnega prava, storjenega od zvez, če se ne zagotovi začetek in izvedba športnih tekmovanj pod dobrimi pogoji ali če se dokaže nezmožnost delovanja zveze, predlaga nacionalnemu svetu imenovanje komisarja.“
81.

Vendar je v skladu s členom 52(1) Listine omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mogoče pod pogojem, da je predpisano z zakonom in da spoštuje bistveno vsebino teh pravic in svoboščin ter če so te omejitve potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih. Podobna izjema v zvezi s svobodo izražanja je v členu 10(2) EKČP.
53.

To se potrdi, če se upoštevata obe drugi alternativi člena 14(2) Direktive o DDV. Tudi člen 14(2)(b) ali (c) Direktive o DDV namreč ni namenjen le fikciji dobave. V členu 14(2)(b) Direktive o DDV je le pojasnjeno, da gre na primer pri finančnem leasingu skupno za eno dobavo, ( 26 ) neodvisno od tega, v katerem vrstnem redu preideta ekonomska pravica do razpolaganja in končna lastninska pravica.
Hof van beroep te Brussel (višje sodišče v Bruslju, Belgija) je v teh okoliščinah Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:

„1.1. Ali je izraz ‚pravosodni organ‘ v smislu člena 6(2) Okvirnega sklepa samostojen pojem prava Unije?

1.2. Če je odgovor na vprašanje 1.1. pritrdilen: na podlagi katerih meril je mogoče ugotoviti, ali je organ izvršitvene države članice tak pravosodni organ in ali je zato [ENP], ki ga izvrši, taka sodna odločba?

1.3. Če je odgovor na vprašanje 1.1. pritrdilen: ali spada nizozemsko državno tožilstvo, natančneje officier van justitie (državni tožilec), v pojem ‚pravosodnega organa‘ v smislu člena 6(2) Okvirnega sklepa in ali je [ENP], ki ga izvrši ta organ, posledično sodna odločba?

1.4. Če je odgovor na vprašanje 1.3. pritrdilen: ali je dopustno, da prvotno predajo presodi pravosodni organ, natančneje Overleveringskamer te Amsterdam (senat, ki odloča o predaji, v Amsterdamu, Nizozemska), v skladu s členom 15 Okvirnega sklepa, pri čemer sta med drugim spoštovani pravici posameznika do izjave in do sodnega varstva, medtem ko je za dodatno odobritev predaje v skladu s členom 27 Okvirnega sklepa pristojen drug organ, in sicer državni tožilec, pri čemer posamezniku ni zagotovljena pravica do izjave ali pravica do sodnega varstva, tako da brez kakršne koli razumne obrazložitve pride do očitne neskladnosti v okviru Okvirnega sklepa?

1.5. Če se na vprašanji 1.3. in 1.4. odgovori pritrdilno: ali je treba člene 14, 19 in 27 Okvirnega sklepa razlagati tako, da mora državno tožilstvo, ki nastopa kot izvršitveni pravosodni organ, spoštovati predvsem posameznikovo pravico do izjave in pravico do sodnega varstva, preden je mogoče dati soglasje h kazenskemu pregonu, obsodbi ali priporu za izvršitev kazni zapora ali ukrepa, vezanega na odvzem prostosti, zaradi kaznivega dejanja, ki je bilo storjeno pred njegovo predajo na podlagi [ENP] in ki ni dejanje, zaradi katerega se je zahtevala predaja osebe?

2. Ali je državni tožilec pri arrondissementsparket Amsterdam (okrožno državno tožilstvo v Amsterdamu, Nizozemska), ki izvaja člen 14 [Olw], izvršitveni pravosodni organ v smislu člena 6(2) Okvirnega sklepa, ki je predal zahtevano osebo in ki lahko poda soglasje v smislu člena 27(3)(g) in (4) Okvirnega sklepa?“
82.

V zakonodajnih postopkih se bo, kot del političnega in posvetovalnega postopka, prisluhnilo mnenjem javnosti in strokovnjakov in njihova stališča bodo, upajmo, upoštevana. Nasprotno pa so sodišča, predvsem tista, ki ne zbirajo strokovnih mnenj oziroma ne zaslišujejo izvedenskih prič, preprosto slabo opremljena za odločitve o takih tehničnih zadevah, zlasti tistih, glede katerih je na voljo malo ali nič strokovnega znanja ali soglasja. ( 27 ) Tako bi bilo najbolje, da bi njihova vloga na takih področjih ostala minimalistična, v bistvenem osredotočena na dva elementa: na eni strani na preverjanje obstoja prožnosti, zaščitnih ukrepov in poti za stalno prilagajanje in previdnost v okviru zadevnega instrumenta, torej postopkovno razsežnost obvladovanja tveganj in negotovosti, na drugi strani pa zgolj na omejene vsebinske posege v izjemnih primerih zakonodajne neodzivnosti na temeljito spremenjene družbene in tehnične okoliščine. ( 28 )
47.

Iz člena 1 te uredbe izhaja, da je njen namen zagotoviti visoko raven varovanja zdravja ljudi in interesov potrošnikov, povezanih s hrano. Opredelitev pojma „živilo“ za namene te uredbe torej zajema „vsako snov ali izdelek, v predelani, delno predelani ali nepredelani obliki, namenjen za uživanje ali [za katerega] se smiselno pričakuje, da ga bodo uživali ljudje“, ker imajo lahko vsi izdelki in snovi, za katere je mogoče pričakovati, da jih bodo uživali ljudje, (tudi negativne) učinke na zdravje ljudi, ne glede na namen, za katerega se uživajo. Edina izjema so izdelki, za katere veljajo drugi predpisi, ki zagotavljajo njihovo varnost za zdravje ljudi, na primer zdravila. Po drugi strani v tej uredbi vsebovana opredelitev ne zajema proizvodov, ki nimajo neposrednega vpliva na zdravje ljudi, ker jih ljudje običajno ne uživajo, kot so krma, žive živali ali rastline pred žetvijo. ( 11 )
14.

V takih okoliščinah je Juzgado de lo Mercantil (sodišče za gospodarske spore, Španija) prekinilo odločanje in s sklepom, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 6. februarja 2019, temu sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali mora letalska družba v primeru dokazane izgube kovčka zato, ker gre za primer, ki je med primeri iz členov 17(2) in 22(2) Montrealske konvencije […] najresnejši, potniku največjo možno odškodnino v višini 1131 PPČ izplačati vselej in vsekakor ali pa gre za največjo možno odškodnino, katere višino lahko tudi v primeru izgube kovčka sodišče prilagodi glede na dane okoliščine, tako da se znesek 1131 PPČ prizna, le če potnik s kakršnim koli pravno dopustnim sredstvom dokaže, da vrednost osebnih predmetov in stvari, ki jih je imel v oddani prtljagi, ter teh, ki jih je moral kupiti, da bi nadomestil izgubljene, dosega ta največji znesek, oziroma – če to ni dokazano – ali lahko sodišče za oceno nepremoženjske škode, ki je potniku nastala zaradi nevšečnosti, povezanih z izgubo njegove prtljage, upošteva tudi druge dejavnike, kot so na primer teža kovčka v kilogramih ali to, ali je do izgube prtljage prišlo pri letu tja ali letu nazaj?“
55.

Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Curtea de Apel Timişoara (višje sodišče v Timişoari, Romunija), odgovori: S pojmom „transakcije z nepremičninami, ki so postranske transakcije“, so zajete vse oproščene transakcije v smislu člena 135(1)(j), (k) in (l) Direktive 2006/112/ES, ki niso tesneje povezane z (dejansko) obdavčljivo dejavnostjo podjetja in so neznatne, kar pomeni, da same po sebi ne presegajo zgornje meje za oprostitev. Tesnejše povezave ni, če gre za enkratna dejanja, ki ne spadajo v dejansko dejavnost podjetja, ali če transakcije ne vključujejo znatne uporabe blaga in storitev podjetja.
4.

Člen 6 Direktive o PVO določa: „1. Države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev, da imajo organi, ki se bodo verjetno ukvarjali s projektom zaradi svojih posebnih okoljskih odgovornosti, možnost izraziti svoje mnenje o informacijah, ki jih je priskrbel nosilec projekta, in o prošnji za soglasje za izvedbo. V ta namen države članice določijo organe, s katerimi se mora nosilec projekta posvetovati, bodisi na splošno ali pa za vsak primer posebej. Informacije, zbrane skladno s členom 5, se posredujejo tem organom. Podrobnejše ureditve posvetovanja določijo države članice. 2. Javnost se obvesti prek javnih objav ali drugih primernih načinov, na primer razpoložljivih elektronskih medijev, o naslednjih zadevah že na začetni stopnji postopka sprejemanja okoljskih odločitev iz člena 2(2) in najpozneje takrat, ko je informacije mogoče razumno posredovati: (a) zahteva za soglasje za izvedbo; (b) dejstvo, da je za projekt treba izvesti postopek presoje vplivov na okolje, in da se, kadar je primerno, uporablja člen 7; (c) podrobnosti o pristojnih organih, odgovornih za odločanje, tistih, od katerih je mogoče pridobiti ustrezne podatke, in tistih, ki jim je mogoče predložiti pripombe ali vprašanja, in podrobnosti o časovnih rokih za posredovanje pripomb ali vprašanj; (d) vrsta možnih odločitev ali osnutek odločitve, če obstaja; (e) navedba dostopnosti podatkov, zbranih v skladu s členom 5; (f) navedba časa in krajev, kjer so zadevni podatki dostopni, in na kakšen način; (g) podatki o določbah za sodelovanje javnosti v skladu z odstavkom 5 tega člena. 3. Države članice zagotovijo, da se v okviru razumnih rokov omogoči zadevni javnosti dostop do naslednjega: (a) katerih koli podatkov, zbranih v skladu s členom 5; (b) v skladu z nacionalno zakonodajo, do glavnih poročil in obvestil, danih pristojnemu organu ali organom v času, ko je zadevna javnost obveščena v skladu z odstavkom 2 tega člena; (c) v skladu z določbami Direktive 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju [in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 375)], do podatkov, ki niso navedeni v odstavku 2 tega člena, ki se nanašajo na odločitev v skladu s členom 8 te direktive in ki postanejo dostopni šele potem, ko je bila zadevna javnost že obveščena v skladu z odstavkom 2 tega člena. 4. Zadevna javnost dobi zgodnje in učinkovite priložnosti sodelovanja v postopkih okoljskega odločanja v skladu s členom 2(2) in je tako upravičena izraziti pripombe in mnenja, ko so pristojnemu organu ali organom pred odločitvijo o prošnji za soglasje za izvedbo odprte vse možnosti. 5. Države članice podrobno določijo ukrepe za obveščanje javnosti (na primer z letaki v določenem dosegu ali objavo v krajevnih časopisih) in za posvetovanje z zadevno javnostjo (na primer s pisnimi prispevki ali z javno anketo). 6. Zagotovljeni so razumni časovni okviri za različne stopnje, tako da je dovolj časa za obveščanje javnosti in omogočanje zadevni javnosti, da se pripravi in učinkovito sodeluje v postopku okoljskega odločanja ob upoštevanju določb tega člena.“
6.

Člen 3 Direktive 2009/72 določa: „1. Države članice na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in ob ustreznem upoštevanju načela subsidiarnosti zagotavljajo, da elektroenergetska podjetja brez poseganja v odstavek 2 delujejo skladno z načeli te direktive z namenom oblikovanja konkurenčnega, zanesljivega in z okoljskega vidika trajnega trga z električno energijo ter teh podjetij ne diskriminirajo glede pravic ali obveznosti. 2. Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe, zlasti člena 86 Pogodbe, lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na zanesljivost, vključno z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, ki vključuje učinkovito rabo energije, energije iz obnovljivih virov in varstvo podnebja. Take obveznosti so jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive ter elektroenergetskim podjetjem v [Uniji] zagotavljajo enak dostop do nacionalnih potrošnikov. V zvezi z zanesljivostjo oskrbe, učinkovito rabo energije/uravnavanjem povpraševanja in za uresničitev okoljskih ciljev ter ciljev v zvezi z energijo iz obnovljivih virov, navedenih v tem odstavku, lahko države članice uvedejo dolgoročno načrtovanje in pri tem upoštevajo možnost želje tretjih strani za dostop do sistema. […] 6. Finančna nadomestila, druge oblike odškodnine ali izključne pravice, ki jih država članica dodeli za izpolnjevanje obveznosti iz odstavkov 2 in 3, se zagotovijo na nediskriminatoren in pregleden način. […] 14. Države članice se lahko odločijo, da ne bodo uporabile določb členov 7, 8, 32 in/ali 34, če bi uporaba teh določb pravno in dejansko ovirala izpolnjevanje obveznosti, ki so naložene elektroenergetskim podjetjem v splošnem gospodarskem interesu, in če razvoj trgovanja ne bi bil prizadet do takšne mere, ki bi bila v nasprotju z interesi [Unije]. Interesi [Unije] med drugim vključujejo konkurenco za upravičene odjemalce v skladu s to direktivo in členom 86 Pogodbe. […]“.
1.

Komisija s to tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija, prvič, s tem, da je po eni strani prepovedala skupno opravljanje dejavnosti računovodje in po drugi dejavnosti zavarovalnega posrednika, zavarovalnega zastopnika in nepremičninskega posrednika ter vseh bančnih dejavnosti ali finančnih storitev, in drugič, s tem, da je združenjem Institut professionnel des comptables et fiscalistes agrées (inštitut za pooblaščene računovodje in davčne svetovalce, v nadaljevanju: IPCF) omogočila, da po eni strani prepovejo skupno opravljanje dejavnosti računovodje in po drugi vseh obrtnih, kmetijskih in trgovskih dejavnosti, ni izpolnila obveznosti, ki so ji naložene s členom 25 Direktive 2006/123/ES ( 2 ) in členom 49 PDEU.
99.

Tretjič, glede na takšno razumevanje razlaga člena 53 Uredbe št. 1215/2012, po kateri je (sodna ali upravna) narava funkcij, ki jih opravlja organ, ki je izdal potrdilo, vsakič odvisna od vrste vprašanj, ki jih mora obravnavati med navedenim posameznim postopkom, po mojem mnenju ni zadovoljiva. Narava teh funkcij, ki so določene v določbah Uredbe št. 1215/2012, mora biti enaka od začetka do konca postopka, ne glede na to, ali se vprašanja, ki jih mora obravnavati sodišče izvora, izkažejo za bolj ali manj zapletena, ali če postopek vključuje presoje, ki do neke stopnje lahko presegajo tisto, kar je izrecno vsebovano v sodni odločbi, katere izvršitev se zahteva. Enostavno povedano, težko se strinjam s pristopom, po katerem bi zaradi posebnosti in (ne)sreče posamezne zadeve člen 53 Uredbe št. 1215/2012 postal postopek s spremenljivo geometrijo, ki bo včasih sodna in včasih ne.
69.

V skladu z navedenim predlagam, naj Sodišče na prvi dve vprašanji, ki ju je predložilo Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hamburgu, Nemčija), odgovori: 1. Člen 212a Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti se uporablja za oprostitev protidampinške in izravnalne dajatve v skladu s členom 3(1) Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1238/2013 z dne 2. decembra 2013 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve na uvoz fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske ali ki so od tam poslani ter členom 2(1) Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1239/2013 z dne 2. decembra 2013 o uvedbi dokončne izravnalne dajatve na uvoz fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske ali ki so od tam poslani, če so izpolnjene zahteve iz teh uredb. 2. Pri uporabi člena 212a carinskega zakonika za carinski dolg, nastal v skladu s členom 204(1) carinskega zakonika zaradi prekoračitve roka iz člena 49(1) carinskega zakonika, pogoji iz člena 3(1)(a) Izvedbene uredbe Sveta št. 1238/2013 in člena 2(1)(a) Izvedbene uredbe Sveta št. 1239/2013 niso izpolnjeni, kadar družba, ki je povezana z družbo, navedeno v Prilogi k Izvedbenemu sklepu Komisije 2013/707 z dne 4. decembra 2013 o potrditvi sprejetja zaveze, ponujene v okviru protidampinškega in protisubvencijskega postopka v zvezi z uvozom fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske ali ki so od tam poslani, za obdobje uporabe dokončnih ukrepov (ki je zadevno blago proizvedla, poslala in ga zaračunala), ni bila uvoznik zadevnega blaga in tudi ni poskrbela za njegovo sprostitev v prosti promet, čeprav je imela ta namen in ji je bilo zadevno blago tudi dejansko dobavljeno.
62.

V skladu s sodbo Wallenborn Transports na podlagi take neizpolnitve formalnih obveznosti v zvezi z blagom ne bi bilo mogoče odmeriti DDV pri uvozu, če je bilo to blago namenjeno za ponovni izvoz in je bilo pred njim v carinskem skladišču na letališču Frankfurt na Majni, saj to blago zato, ker je bilo ponovno izvoženo, ni vstopilo v gospodarski krogotok Unije. Ne najdem razloga, zakaj bi moralo nasprotno veljati v primeru, v katerem je bil namembni kraj, kamor je bilo blago odpravljeno po letališkem tranzitu v Frankfurtu na Majni, ( 25 ) Grčija, ki je država, v kateri je prišlo do gospodarskega vstopa tega blaga (to je, do njegovega dejanskega stika z gospodarskim krogotokom Unije) in njegove naknadne sprostitve v porabo.
75.

Sicer je bila tudi sodba v zadevi Marks & Spencer izdana na podlagi položaja, v katerem je šlo za verigo posredne udeležbe, na kar družba Holmen in Komisija pravilno opozarjata. Družba vnukinja, matična družba (holding) in družba babica (matična družba skupine) so imele v tem primeru sedeže celo v treh različnih državah članicah. Vendar je to razvidno samo iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in sklepnih predlogov generalnega pravobranilca. ( 42 ) V sodbi to ni navedeno niti v dejanskem stanju niti tega ne omenja Sodišče.
7.

Prehranska dopolnila so predmet Direktive 2002/46. V členu 2(a) so opredeljena kot „živila za dopolnjevanje običajne prehrane, ki so zgoščeni viri hranil ali drugih snovi s hranilnim ali fiziološkim učinkom, sami ali v kombinaciji, in se dajejo v promet v odmerkih, to je v obliki npr. kapsul, pastil, tablet, pilul in drugih podobnih oblikah, vrečkah s praškom, ampulah s tekočino, kapalnih stekleničkah in drugih podobnih oblikah tekočine in praška za vnos v odmerjenih majhnih količinah“.