ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51

V zvezi z nujno potrebnostjo take kumulacije postopkov pregona in sankcij je treba presoditi, ali obstajajo jasna in natančna pravila, na podlagi katerih je mogoče predvideti, katera dejanja in opustitve so lahko predmet kumulacije postopkov pregona in sankcij ter koordinacije med različnimi organi, ali sta bila oba postopka vodena dovolj usklajeno in časovno povezano ter ali je bila sankcija, ki je bila morebiti naložena v kronološko prvem postopku, upoštevana pri naložitvi druge sankcije, tako da so bremena, ki za zadevne osebe izhajajo iz take kumulacije, omejena na nujno potrebno in da celota naloženih sankcij ustreza teži storjenih kršitev (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, točke 49, 52, 53, 55 in 58, in sodbo ESČP z dne 15. novembra 2016, A in B proti Norveški, CE:ECHR:2016:1115JUD 002413011, točke od 130 do 132).
48

Vendar navedeni namen in navedena zahteva podpirata razlago iz točke 44 te sodbe. To, da se vitamini v označbi hranilne vrednosti in na seznamu sestavin, ki sta določena z Uredbo št. 1169/2011, skladno in izključno navedejo z imeni, kot sta „vitamin A“ ali „vitamin D“, namreč omogoča, da se normalno obveščenemu ter razumno pozornemu in poučenemu potrošniku zagotavlja točna, jasna in lahko razumljiva informacija.
Člen 25, drugi odstavek, regio decreto n 2316 – Approvazione del testo unico delle leggi sulla protezione ed assistenza della maternità ed infanzia (kraljeva uredba št. 2316 o odobritvi kodifikacije zakonov o varstvu in pomoči za matere in otroke) z dne 24. decembra 1934 (GURI št. 47 z dne 25. februarja 1935, str. 811), kakor je bil nadomeščen s členom 24(3) decreto legislativo no 6 – Recepimento della direttiva 2014/40/UE sul ravvicinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative degli Stati membri relative alla lavorazione, alla presentazione e alla vendita dei prodotti del tabacco e dei prodotti correlati e che abroga la direttiva 2001/37/CE (zakonska uredba št. 6 o prenosu Direktive 2014/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov in razveljavitvi Direktive 2001/37/ES) z dne 12. januarja 2016 (GURI št.o13 z dne 18. januarja 2016, str. 102) (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 6/2016), določa:

„Oseba, ki prodaja tobačne izdelke ali elektronske cigarete ali posodice za ponovno polnjenje z vsebnostjo nikotina ali nove tobačne izdelke, mora od kupca zahtevati, da ob nakupu predloži identifikacijski dokument, razen če je očitno, da je kupec polnoleten.

Osebi, ki proda ali priskrbi tobačne izdelke ali elektronske cigarete ali posodice za ponovno polnjenje z vsebnostjo nikotina ali nove tobačne izdelke osebam, mlajšim od 18 let, se naloži upravna globa v višini od 500 EUR do 3000 EUR in začasni odvzem dovoljenja za opravljanje dejavnosti za obdobje petnajstih dni. Če to stori več kot enkrat, se osebi naloži upravna globa v višini od 1000 EUR do 8000 EUR in odvzame dovoljenje za obratovanje.“
36

Ker je spoštovanje pravne varnosti tega drugega zakonca vsaj delno zagotovljeno z institucionalno in pravno vezjo, ki jo predstavlja državljanstvo njegovega zakonca v razmerju do države članice, katere sodišča so pristojna za odločanje o prenehanju zadevne zakonske vezi, ni očitno neprimerno, da je zakonodajalec Unije tako vez upošteval pri določitvi trajanja dejanskega prebivanja, ki se zahteva od vlagatelja na ozemlju te države članice, katere državljan je, če ista vez razlikuje med položajem zadnjenavedenega vlagatelja in položajem vlagatelja, ki nima državljanstva zadevne države članice.
32

V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 3(1) Uredbe št. 261/2004 jasno določa dva ločena primera, v katerih se ta uredba uporablja za zadevne potnike. Kot izhaja iz točke 21 te sodbe, za prvi primer, ki ga ureja točka (a) navedenega člena in se nanaša na vse potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju Unije, ne velja noben drug pogoj ali razlog za neuporabo, medtem ko je v drugem primeru, ki ga ureja točka (b) istega člena in se nanaša na vse potnike, ki odhajajo z letališča na ozemlju tretje države in so namenjeni na letališče na ozemlju Unije, pod pogojem, da je njihov let opravil letalski prevoznik Skupnosti, uporaba te uredbe za take potnike izključena, če ti prejmejo storitve ali odškodnino in pomoč v tretji državi.
7

Člen 274 te direktive, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, določa: „1. Sklep o začetku postopka prenehanja glede zavarovalnice, postopke prenehanja in njihove učinke urejajo zakoni, ki se uporabljajo v matični državi članici, če ni drugače določeno v členih 285 do 292. 2. Predpisi matične države članice določajo vsaj: (a) sredstva, ki so del premoženja[,] in obravnavanje sredstev, ki jih zavarovalnica pridobi ali so nanjo prenesen[a] po začetku postopka prenehanja; (b) pooblastila zavarovalnice in likvidacijskega upravitelja; (c) pogoje, pod katerimi se lahko doseže pobotanje; (d) učinke postopka prenehanja na veljavne pogodbe, v katerih je zavarovalnica stranka; (e) učinke postopka prenehanja na sodne postopke, ki so jih začeli posamezniki upniki, razen pravdnih postopkov, ki so v teku, iz člena 292; (f) zahtevke, ki se vložijo proti premoženju zavarovalnice[,] in obravnavanje zahtevkov, do katerih pride po začetku postopka prenehanja; (g) predpise, ki urejajo vlaganje, preverjanje in sprejem zahtevkov; (h) predpise, ki urejajo razdelitev donosa od unovčenih sredstev, razvrščanje zahtevkov in pravice upnikov, ki so dobili delno nadomestilo po začetku postopka prenehanja na podlagi stvarne pravice ali preko pobotanja; (i) pogoje za zaključek postopka prenehanja in učinke zaključka, zlasti s poravnavo; (j) pravice upnikov po zaključku postopka prenehanja; (k) stranko, ki nosi stroške in izdatke, ki nastanejo v postopku prenehanja; in (l) predpise, ki se nanašajo na neveljavnost, izpodbojnost in neizvršljivost pravnih predpisov, ki so škodljivi za vse upnike.“
112

Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 107(1) PDEU razlagati tako, da je ukrepe, uvedene z vladno odločbo – ki vključujejo to, da upravljavec omrežja, ki je v večinski lasti države, prednostno razporeja električno energijo, ki jo proizvedejo nekateri proizvajalci električne energije, katerih obrati uporabljajo domače vire primarne energije, zajamčeni dostop električne energije, ki jo proizvedejo ti obrati navedenih proizvajalcev, do prenosnih omrežij in obveznost teh istih proizvajalcev, da upravljavcu omrežja zagotavljajo pomožne storitve za določeno količino megavatov, kar jim v zvezi s to količino daje pravico do zagotavljanja električne energije po cenah, ki so predhodno določene in za katere se šteje, da so višje od tržnih cen – mogoče opredeliti za „državno pomoč“ v smislu tega člena 107(1) PDEU. V takem primeru je treba take ukrepe šteti za novo pomoč in za njih zato v skladu s členom 108(3) PDEU velja obveznost predhodne priglasitve Komisiji.
1

Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(1) in Priloge I k Direktivi 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 631), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 (UL 2009, L 140, str. 63) (v nadaljevanju: Direktiva 2003/87), ter na razlago in veljavnost, na eni strani, člena 10(8) Sklepa Komisije 2011/278/EU z dne 27. aprila 2011 o določitvi prehodnih pravil za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije na ravni Unije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 130, str. 1) v povezavi s Prilogo I k temu sklepu ter, na drugi strani, člena 1(1) in (2), tretji pododstavek, Sklepa Komisije 2013/448/EU z dne 5. septembra 2013 v zvezi z nacionalnimi izvedbenimi ukrepi za prehodno brezplačno dodeljevanje pravic do emisije toplogrednih plinov v skladu s členom 11(3) Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2013, L 240, str. 27).
Člen 1(2) Druge direktive Sveta z dne 30. decembra 1983 o približevanju zakonodaje držav članic o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil (84/5/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11.maja 2005, in člen 9(1) Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti je treba razlagati tako, da so morale države članice, ki so uporabile možnost iz teh določb, da uvedejo prehodno obdobje, zahtevati, da so od 11. decembra 2009 minimalne vsote kritja, določene v pogodbah o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil, ki so bile sklenjene pred tem dnem, vendar so navedenega dne še veljale, skladne s pravilom iz četrtega pododstavka navedenih določb.
35

V okviru te presoje neobstoj povečanja prometa davčnega zavezanca ne more vplivati na uveljavljanje pravice do odbitka. Kot je bilo namreč opozorjeno v točki 23 te sodbe, skupni sistem DDV zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti načeloma same predmet DDV. Poleg tega je pravica do odbitka, ko enkrat nastane, pridobljena, tudi če načrtovana gospodarska dejavnost pozneje ni bila izvedena in zato ni vodila do obdavčenih transakcij oziroma tudi če davčni zavezanec zaradi okoliščin, ki so neodvisne od njegove volje, v okviru obdavčljivih transakcij ni mogel uporabiti blaga ali storitev, v zvezi s katerimi je nastala pravica do odbitka (sodba z dne 12. novembra 2020, Sonaecom, C‑42/19, EU:C:2020:913, točki 38 in 40 ter navedena sodna praksa).
8

V uvodni izjavi 34 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1) je navedeno: „Zagotoviti bi bilo treba kontinuiteto med Bruseljsko konvencijo [z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija], Uredbo [št. 44/2001] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [Bruseljske konvencije] in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
59

Kar se tiče delnega ali celotnega neplačila protivrednosti, to v nasprotju z odpovedjo ali razveljavitvijo pogodbe strank ne more postaviti v položaj, kakršen je bil pred sklenitvijo pogodbe. Če do neplačila pride brez odpovedi ali razveljavitve pogodbe, namreč kupec blaga ali prejemnik storitve ostane zavezan za plačilo dogovorjene cene, prodajalec blaga ali ponudnik storitve pa ima načeloma še vedno svojo terjatev, ki jo lahko uveljavlja pred sodiščem. Vendar ni mogoče izključiti, da taka terjatev dejansko postane dokončno neizterljiva, saj je za neplačilo značilna negotovost, ki je neločljivo povezana z njeno nedokončnostjo (glej v tem smislu sodbo z dne 12. oktobra 2017, Lombard Ingatlan Lízing, C‑404/16, EU:C:2017:759, točki 29 in 30).
37

V zvezi s tem je treba spomniti, da je cilj Direktive 2003/88 določitev minimalnih zahtev za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer delavcev s približevanjem nacionalnih zakonodaj, ki se nanašajo predvsem na trajanje delovnega časa. Te zahteve so posebej pomembna pravila socialnega prava Unije, ki morajo veljati za vse delavce. Natančneje, ta direktiva z uvedbo pravice vsakega delavca do omejenega najdaljšega delovnega časa ter do dnevnega in tedenskega počitka podrobneje opredeljuje temeljno pravico, ki je izrecno določena v členu 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zato je treba to direktivo razlagati ob upoštevanju tega člena 31(2). Določbe te direktive se ne smejo razlagati ozko in v škodo pravic, ki jih ima delavec na podlagi te direktive (sodba z dne 9. marca 2021, Stadt Offenbach am Main (Stalna pripravljenost gasilca), C‑580/19, EU:C:2021:183, točke od 26 do 28 in navedena sodna praksa).
3

V uvodnih izjavah 10, 33 in 34 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno: „(10) Področje uporabe te uredbe bi moralo zajemati vse glavne civilne in gospodarske zadeve, razen točno opredeljenih zadev […]. […] (33) Kadar začasne ukrepe, vključno z ukrepi zavarovanja, odredi sodišče, pristojno za odločanje o glavni stvari, bi bilo treba s to uredbo zagotoviti njihov prosti pretok. Začasnih ukrepov, vključno z ukrepi zavarovanja, ki jih je odredilo takšno sodišče, ne da bi bil toženec vabljen pred sodišče, v okviru te uredbe ne bi smeli priznati in izvršiti, razen če se sodna odločba z zadevnimi ukrepi vroči tožencu pred izvršitvijo. To ne bi smelo preprečiti priznanja in izvršitve takšnih ukrepov skladno z nacionalnim pravom. Če pa začasne ukrepe, vključno z ukrepi zavarovanja, odredi sodišče države članice, ki ni pristojno za odločanje o glavni stvari, bi bilo treba učinek takšnih ukrepov v tej uredbi omejiti na ozemlje države članice, kjer je navedeno sodišče. (34) Zagotoviti bi bilo treba kontinuiteto med [K]onvencijo [z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)], Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [navedene] konvencije […] in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
4

Člen 52 GSpG z naslovom „Določbe o upravnih sankcijah“ določa: „(1) Prekršek, za katerega lahko upravni organ naloži globo v znesku do 60.000 EUR v primerih iz točke 1 in do 22.000 EUR v primerih iz točk od 2 do 11, stori: 1. kdor kot izvajalec z namenom sodelovanja z nacionalnega ozemlja prireja, organizira ali zagotavlja loterije, ki so na podlagi člena 2(4) prepovedane, ali pri njih sodeluje kot izvajalec v smislu člena 2(2); […] (2) V primeru kršitve odstavka 1, točka 1, z največ tremi igralnimi avtomati ali drugimi predmeti, ki so v nasprotju s predpisi, se za uporabo vsakega igralnega avtomata ali drugega predmeta, ki je v nasprotju s predpisi, kaznuje z globo od 1000 do 10.000 EUR, če gre za prvo kršitev, ali od 3000 do 30.000 EUR v primeru ponovitve kršitve; v primeru kršitve z več kot tremi igralnimi avtomati ali drugimi predmeti, ki so v nasprotju s predpisi, se uporaba vsakega igralnega avtomata ali drugega predmeta, ki je v nasprotju s predpisi, kaznuje z globo od 3000 do 30.000 EUR, če gre za prvo kršitev, ali globo od 6000 do 60.000 EUR v primeru ponovitve kršitve.“
6

Člen 28(1) in (2) navedene direktive določa: „1. Kadar obstajajo upravičeni razlogi za domnevo, da je prosilec za implicitno umaknil svojo prošnjo ali od nje odstopil, države članice zagotovijo, da organ za presojo sprejme sklep o prekinitvi postopka ali, če na podlagi ustrezne vsebinske preučitve prošnje v skladu s členom 4 [Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9)] šteje, da je prošnja neutemeljena, odločbo o zavrnitvi prošnje. Države članice lahko domnevajo, da je prosilec implicitno umaknil prošnjo za mednarodno zaščito ali od nje odstopil, zlasti kadar se ugotovi: (a) da se ni odzval na zahteve, da sporoči bistvene informacije za svojo prošnjo v smislu člena 4 [Direktive 2011/95] ali se ni udeležil osebnega razgovora, kot je določen v členih 14 do 17 te direktive, razen če v razumnem roku dokaže, da je bila njegova opustitev posledica okoliščin, na katere ni mogel vplivati; (b) da je pobegnil ali brez dovoljenja zapustil kraj, kjer je živel ali bil pridržan, ne da bi to v razumnem roku sporočil pristojnemu organu, ali da v razumnem roku ni izpolnil obveznosti javljanja ali drugih obveznosti komuniciranja, razen če prosilec dokaže, da je bilo to posledica okoliščin, na katere ni mogel vplivati. Za namene izvajanja teh določb lahko države članice določijo roke ali smernice. 2. Države članice zagotovijo, da je prosilec, ki se ponovno javi pristojnemu organu po izdaji sklepa o prekinitvi postopka iz odstavka 1 tega člena, upravičen zahtevati ponovno uvedbo njegovega postopka ali podati novo prošnjo, za katero se ne uporablja postopek iz členov 40 in 41. Države članice lahko določijo rok najmanj devetih mesecev, po katerem postopka ni mogoče ponovno uvesti, nova prošnja pa se obravnava kot naknadna prošnja, za katero se uporablja postopek iz členov 40 in 41. Države članice lahko določijo, da se lahko postopek nadaljuje samo enkrat. Države članice zagotovijo, da takšna oseba ni odstranjena v nasprotju z načelom nevračanja. Države članice lahko organu za presojo dovolijo, da se obravnavanje prošnje nadaljuje v fazi, v kateri je bilo prekinjeno.“
56

Na drugem mestu, v zvezi z vprašanjem, ali ta člen izključuje uporabo ureditve obdavčitve marže za dobavo stavbnih zemljišč, če so se od takrat, ko so bila ta zemljišča pridobljena, do takrat, ko jih je davčni zavezanec prodal naprej, spremenile njihove značilnosti zaradi parcelacije in izvedbe del njihovega komunalnega opremljanja, je treba ugotoviti, da je sicer res, da Izvedbena uredba št. 282/2011 kot „nepremičnino“ opredeljuje vsako „zgradbo“ ali vsako „konstrukcijo, pritrjeno na tla ali v tleh nad morsko gladino ali pod njo, ki je ni mogoče zlahka razstaviti ali odstraniti“, kot so „gradnja stalnih konstrukcij na zemljišču ter gradbena in rušilna dela, ki se opravljajo na stalnih konstrukcijah, kot so sistemi cevovodov za plin, vodo, kanalizacijo in podobno“.
2

Ta predlog je bil vložen v okviru treh postopkov, ki sta jih sprožila BEMH in Conseil national des centres commerciaux (nacionalni svet trgovskih centrov) (CNCC) in ki se med drugim nanašajo na zakonitost décret no 2019-331, du 17 avril 2019, relatif à la composition et au fonctionnement des commissions départementales d’aménagement commercial et aux demandes d’autorisation d’exploitation commerciale (odlok št. 2019-331 z dne 17. aprila 2019 o sestavi in delovanju departmajskih odborov za prostorsko načrtovanje trgovskih dejavnosti in o prošnjah za izdajo dovoljenja za trgovsko rabo) (JORF z dne 18. aprila 2019, besedilo št. 11).
Točko 11, prvi stavek, Priloge I k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da je promocijo izdelka z objavo uredniške vsebine v smislu te določbe „plačal“ trgovec, če ta trgovec za to objavo zagotovi protidajatev s premoženjsko vrednostjo, ne glede na to, ali gre za plačilo v obliki denarnega zneska ali v kateri koli drugi obliki, ker obstaja gotova povezava med plačilom, ki ga je tako dodelil navedeni trgovec, in navedeno objavo. To velja zlasti, kadar ta trgovec brezplačno da na voljo slike, zaščitene s pravicami do uporabe, na katerih so vidni poslovni prostori in izdelki, ki jih trži ta trgovec.
8

Člen 4(1) Uredbe (ES) št. 216/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008 o skupnih predpisih na področju civilnega letalstva in ustanovitvi Evropske agencije za varnost v letalstvu in razveljavitvi Direktive Sveta 91/670/EGS, Uredbe (ES) št. 1592/2002 in Direktive 2004/36/ES (UL 2008, L 79, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1108/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. oktobra 2009 (UL 2009, L 309, str. 51) (v nadaljevanju: Uredba št. 216/2008), določa: „1. Zrakoplovi, vključno z vsemi vgrajenimi proizvodi, deli in napravami, ki so: […] (b) registrirani v državi članici, razen kadar se predpisani nadzor varnostni nad njimi prenese na tretjo državo in jih ne uporablja operator [Unije]; ali (c) registrirani v tretji državi in ki jih uporablja operator, za katerega država članica zagotavlja nadzor nad operacijami, ali ki jih na letih v smeri proti ozemlju [Unije] in znotraj njega ali pri odletih z njega uporablja operator, ki ima sedež ali stalno bivališče v [Unije]; ali […] so v skladu s to uredbo.“
Člen 27(2) in (3) Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati tako, da pravilo specialnosti iz odstavka 2 tega člena ne nasprotuje temu, da se osebi, na katero se nanaša prvi evropski nalog za prijetje, odvzame prostost zaradi dejanj, ki niso dejanja, zaradi katerih je bila na podlagi tega naloga predana, in ki so bila storjena pred temi dejanji, če je ta oseba prostovoljno zapustila ozemlje države članice izdaje prvega naloga in je bila v to državo ponovno predana na podlagi drugega evropskega naloga za prijetje, ki je bil po njenem odhodu izdan zaradi izvršitve prostostne kazni, ter če je v okviru tega drugega evropskega naloga za prijetje pravosodni organ, zadolžen za njegovo izvršitev, podal soglasje za razširitev pregona na dejanja, zaradi katerih je bil sprejet ukrep odvzema prostosti.
26

Taka okoliščina pa lahko pripelje do tega, da je treba M. A. na podlagi člena 20 PDEU priznati dovoljenje za prebivanje na belgijskem ozemlju. To bi načeloma veljalo, če bi bila M. A. in njegova hči brez takega dovoljenja za prebivanje prisiljena zapustiti ozemlje Unije kot celoto (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2020, Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real (Zakonec državljana Unije), C‑836/18, EU:C:2020:119, točke od 41 do 44 in navedena sodna praksa). Pri tej presoji morajo pristojni organi ustrezno upoštevati pravico do spoštovanja družinskega življenja in koristi otroka, ki so priznane v členu 7 in členu 24(2) Listine.
1.

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 1215/2012 – Pristojnost v zvezi z zavarovanji – Avtonomen sistem določanja sodnih pristojnosti (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1215/2012, členi 6, 7, točki 2 in 5, in od 10 do 16) (Glej točko 29.)