SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 11. decembra 2014 ( 1 )

Združeni zadevi C‑293/13 P in C‑294/13 P

Fresh Del Monte Produce, Inc. in drugi

proti

Evropski komisiji in drugim

„Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Usklajena ravnanja — Evropski trg banan — Gospodarska enota, ki jo tvorita matična in hčerinska družba — Prostovoljnost odgovora na enostavno zahtevo po informacijah Komisije — Zmanjšanje globe za sodelovanje s Komisijo med upravnim postopkom — Omejevanje konkurence zaradi cilja — Enotna in trajajoča kršitev“

Kazalo

I – Uvod II – Ozadje spora A – Pravna razmerja med družbama Del Monte in Weichert B – Upravni postopek in sporna odločba III – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank A – Predlogi v zadevi C‑293/13 P B – Predlogi v zadevi C‑294/13 P C – Združitev zadev in obravnava IV – Presoja pritožb A – Predhodna vprašanja v zvezi z dopustnostjo udeležbe družbe Weichert v postopku 1. Upravičenje družbe Weichert za vložitev odgovora na pritožbo 2. Upravičenje družbe Weichert za vložitev nasprotne pritožbe 3. Vmesni sklep B – Glavna pritožba družbe Del Monte v zadevi C‑293/13 P 1. Prvi, tretji in četrti pritožbeni razlog: družbi Del Monte in Weichert ne tvorita gospodarske enote, dokazno breme, domneva nedolžnosti a) Prvi pritožbeni razlog: merila za domnevo obstoja gospodarske enote i) Dopustnost ii) Utemeljenost – Izvajanje vpliva družbe Del Monte na družbo Weichert (drugi del prvega pritožbenega razloga) – Zatrjevano neupoštevanje navodil družbe Weichert (prvi del prvega pritožbenega razloga) b) Tretji in četrti pritožbeni razlog: dokazno breme in domneva nedolžnosti i) Tretji pritožbeni razlog: dokazno breme ii) Četrti pritožbeni razlog: domneva nedolžnosti iii) Vmesni sklep 2. Drugi pritožbeni razlog: izkrivljanje dokazov a) Posamezni očitki izkrivljanja i) Očitek izkrivljanja družbene pogodbe – Pravice veta komanditista – Pravice veta komplementarja – Imenovanje in nadomestitev poslovodij – Arbitražni postopek ii) Očitek izkrivljanja nekaterih drugih dokumentov – „Ravnovesje pristojnosti“ – Izjave drugih uvoznikov v zvezi z določanjem cen – Dopis zunanjega odvetnika družbi Del Monte – Dopis iz nacionalnega sodnega postopka – Neobstoj konsolidacije poslovnih rezultatov iii) Vmesni sklep b) Obveznost Splošnega sodišča, da dokaze presodi celovito 3. Peti pritožbeni razlog: enotna in trajajoča kršitev C – Nasprotna pritožba družbe Weichert v zadevi C‑293/13 P 1. Prvi pritožbeni razlog: obstoj usklajenega ravnanja a) Očitek protislovne obrazložitve sodbe b) Očitek izkrivljanja dokazov c) Očitek neobstoja v prihodnost usmerjene izmenjave informacij d) Vmesni sklep 2. Drugi pritožbeni razlog: omejitev konkurence zaradi cilja a) Upoštevna pravna merila b) Uporaba zadevnih pravnih meril v posameznem primeru – Vrsta izmenjave informacij in njen predmet – Pogostost in rednost izmenjave informacij c) Vmesni sklep 3. Povzetek ugotovitev v zvezi z nasprotno pritožbo v zadevi C‑293/13 P D – Glavna pritožba Komisije v zadevi C‑294/13 P 1. Prvi pritožbeni razlog: odgovor na zahtevo po informacijah Komisije kot podlaga za zmanjšanje globe 2. Drugi pritožbeni razlog: Gospodarska enota kot pogoj za razširitev olajševalnih okoliščin s hčerinske družbe na matično a) Dopustnost b) Utemeljenost 3. Povzetek ugotovitev v zvezi z glavno pritožbo v zadevi C‑294/13 P E – Nasprotni pritožbi družb Weichert in Del Monte v zadevi C‑294/13 P: obseg privilegija zoper samoobtožbo V – Ponovna določitev zneska globe VI – Stroški VII – Predlog

I – Uvod

1. V tem pritožbenem postopku se Sodišču ponuja priložnost, da izoblikuje stališče glede dveh problemskih sklopov, ki sta za prihodnjo upravno prakso Evropske komisije kot organa, pristojnega za konkurenco, izjemnega pomena.

2. Najprej je treba natančno opredeliti pravne predpostavke, pod katerimi lahko matična družba solidarno odgovarja za kršitev prava o omejevalnih sporazumih, ki jo je storila njena hčerinska družba, če ta ni stoodstotna ali skoraj stoodstotna hčerinska družba.

3. Razjasniti je tudi treba, ali je pri izračunu globe olajševalno okoliščino treba predpostaviti že v primeru, če podjetje v upravnem postopku na zahtevo po informacijah, ki ga je nanj naslovila Komisija, ustrezno odgovori, ali le v primeru, če podjetje Komisiji informacije predloži na lastno pobudo – torej ne le prostovoljno, ampak tudi spontano.

4. Poleg tega se je treba opredeliti glede podrobnejših vprašanj, povezanih s temi pojmi, ki se uporabljajo v evropskem konkurenčnem pravu: usklajeno ravnanje, omejevanje konkurence zaradi cilja ter enotna in trajajoča kršitev.

5. Vsa ta vprašanja se postavljajo v položaju, v katerem obstaja „kartel trgovcev z bananami“, čigar člani so v več državah članicah Evropske unije krivi usklajenih protikonkurenčnih ravnanj. Nekaterim udeležencem kartela je Evropska komisija zaradi kršitve člena 81 Pogodbe ES (zdaj člen 101 PDEU) z odločbo z dne 15. oktobra 2008 ( 2 ) naložila večmilijonske globe. S sodbo z dne 14. marca 2013 (zadeva T‑587/08) ( 3 ) je Splošno sodišče Evropske unije bistveno zmanjšalo globo, ki jo je Komisija naložila družbi Fresh Del Monte Produce , ko je to zoper njeno odločbo vložilo tožbo. Zgleda, da prvostopenjska sodba ne bi mogla biti zadovoljiva za vse in jo se sedaj izpodbijajo različne stranke, v nekaterih zadevah s pritožbami in v drugih zadevah z nasprotnimi tožbami, o katerih bo moralo Sodišče v obravnavanem postopku izreci skupno sodbo.

6. Obravnavani postopek v povezanih zadevah C‑293/13 P in C‑294/13 P je v tesni povezavi s pritožbenim postopkom v zadevi C‑286/13 P, v kateri bom tudi danes predstavila sklepne predloge. Tam postavljena vprašanja pa se – z izjemo vprašanja omejevanja konkurence kot cilja – bistveno razlikujejo od teh, na katera je treba odgovoriti v tej zadevi.

II – Ozadje spora

A – Pravna razmerja med družbama Del Monte in Weichert

7. Skupina podjetij Fresh Del Monte Produce ( 4 ) je eden največjih vertikalno povezanih proizvajalcev, trgovinskih posrednikov in distributerjev svežega ter sveže narezanega sadja in zelenjave ter eden glavnih proizvajalcev in distributerjev pripravljenega sadja in zelenjave, sokov, osvežilnih pijač, prigrizkov in sladic v Evropi, ZDA, na Srednjem vzhodu in v Afriki. Svoje proizvode – zlasti banane – trži po vsem svetu pod znamko Del Monte.

8. Družba Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert & Co. KG ( 5 ) je bila v času dejanskega stanja komanditna družba nemškega prava, ki se je ukvarjala pretežno s trženjem banan, ananasa in drugega tropskega sadja v Severni Evropi. Družba Del Monte je bila kot komanditist od 24. junija 1994 do 31. decembra 2002 posredno lastnica 80‑odstotnega deleža v družbi Weichert. Ta delež je imela prek svoje stoodstotne hčerinske družbe Westeuropa-Amerika-Linie GmbH, ki jo je leta 1994 kupila prek svoje hčerinske družbe Global Reefer Carriers Ltd. ( 6 ) Do 31. decembra 2002 je bila družba Weichert v Severni Evropi izključni distributer banan, ki se tržijo pod znamko Del Monte.

B – Upravni postopek in sporna odločba

9. Predmet upravnega postopka pri Komisiji je bilo usklajeno ravnanje več podjetij, ki so delovala na trgu banan (v nadaljevanju: „udeležena podjetja“) – med njimi družba Weichert in posredno preko družbe Weichert tudi družba Del Monte – z namenom usklajevanja referenčnih cen za prodajo banan v Severni Evropi v letih 2000, 2001 in 2002.

10. Po ugotovitvah Sodišča se banane praviloma še zelene prevažajo z ladjo iz pristanišč v Latinski Ameriki v Severno Evropo, kjer jih običajno iztovarjajo enkrat tedensko.

11. Svojim strankam v Evropi dobavljajo banane neposredno v zelenem stanju ali po približno sedemdnevnem zorenju kot rumene banane. Banane lahko zori uvoznik, druga oseba v njegovem imenu ali pa kupec sam. Kupci so običajno zorilnice ali maloprodajne verige.

12. Cene za te banane so se v zadevnem obdobju v Severni Evropi oblikovale v tedenskem ciklusu na podlagi referenčnih cen za zelene banane. Referenčna cena za rumene banane se je navadno izračunavala iz referenčne cene za zelene banane s pribitkom stroška za zorenje. Cene, ki so jih plačevali trgovci na drobno in distributerji (t. i. „dejanske cene“ ali „transakcijske cene“) so se potem določale ali na tedenskih pogajanjih, ki so potekala praviloma ob četrtkih popoldne ali ob petkih, ali v pogodbah o dobavi po vnaprej določenih cenovnih formulah.

13. Med udeleženimi podjetji je prihajalo do dvostranskih pogovorov, ki so potekali pred določitvijo cen, v okviru katerih so udeleženci razpravljali o pomembnih dejavnikih za tedensko določitev referenčnih cen, razpravljali o gibanjih cen ali jih razkrivali, ali pa dajali podatke o predvidenih referenčnih cenah za prihodnje tedne. Tovrstni stiki so potekali, preden so udeležena podjetja določila svoje referenčne cene, navadno ob sredah, vsi pa so se nanašali na prihodnje referenčne cene. Namen navedenih dvostranskih stikov je bil zmanjšati negotovost glede ravnanja podjetij v zvezi z referenčnimi cenami, ki so se določale ob četrtkih zjutraj.

14. Po drugi strani so si udeležena podjetja svoje referenčne cene, potem ko so bile določene ob četrtkih zjutraj, dvostransko izmenjavala med seboj. Zaradi te izmenjave informacij so lahko na podlagi pogovorov, ki so potekali pred določitvijo cen, nadzorovala vsakokratne odločitve o referenčnih cenah in okrepila medsebojno sodelovanje.

15. Navedene referenčne cene so se uporabljale vsaj kot tržni signali, trendi in/ali podatki trgu v zvezi z želenim gibanjem cen banan. Poleg tega so bile pri nekaterih transakcijah cene na podlagi pogodbeno dogovorjenih cenovnih formul neposredno vezane na referenčne cene.

16. Udeležena podjetja so morala informacije, ki so si jih izmenjala s konkurenti, nujno upoštevati pri določanju svojega ravnanja na trgu, kar sta družbi Chiquita in Dole celo izrecno priznali.

17. Družba Chiquita je 8. aprila 2005 ob sklicevanju na Obvestilo o sodelovanju iz leta 2002 ( 7 ) pri Komisiji vložila prošnjo za prizanesljivost. Po izvedbi pregledov pri različnih podjetjih, med drugim v prostorih družbe Dole Fresh Fruit Europe, in več zahtevah po informacijah je Komisija 20. julija 2007 številnim podjetjem, ki delujejo na trgu banan, poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. V nadaljnjem upravnem postopku je bil zadevnim podjetjem omogočen vpogled v preiskovalno dokumentacijo, od 4. do 6. februarja 2008 pa so bila ta zaslišana. Komisija je 15. oktobra 2008 naposled sprejela sporno odločbo.

18. V sporni odločbi je Komisija ugotovila, da je več podjetij – med njimi Del Monte in Weichert – kršilo člen 81 ES, ker so sodelovala pri usklajenem ravnanju v zvezi s koordiniranim določanjem referenčnih cen banan. Zemljepisno področje kršitve so bile Belgija, Danska, Nemčija, Finska, Luksemburg, Nizozemska, Avstrija in Švedska. ( 8 ) Komisija je ugotovila, da sta bili družbi Del Monte in Weichert pri kršitvi udeleženi v obdobju od 1. januarja 2000 do 31. decembra 2002. ( 9 )

19. Komisija je menila, da so usklajena ravnanja občutno vplivala na trgovino med državami članicami, ker je imelo čezmejno trgovanje z bananami v Severni Evropi pomemben obseg in so protikonkurenčna ravnanja zadevala precejšen del Skupnosti.

20. Komisija je ugotovila, da so pogovori, ki so pred določitvijo cen potekali med družbama Dole in Chiquita ter družbama Dole in Weichert, lahko vplivali na cene, ki so jih zaračunali gospodarski subjekti, in se nanašali na določanje cen ter da so vodili v usklajeno ravnanje, katerega cilj je bil omejiti konkurenco v smislu člena 81 ES.

21. Komisija je menila, da vsi protikonkurenčni dogovori, opisani v izpodbijani odločbi, pomenijo enotno in trajajočo kršitev, katere cilj je omejiti konkurenco v Skupnosti v smislu člena 81 ES. Komisija je štela, da sta družbi Chiquita in Dole odgovorni za kršitev v celoti, medtem ko je družbi Weichert očitala le tisti del kršitve, pri katerem je sodelovala, torej del, ki zadeva protikonkurenčno izmenjavo informacij z družbo Dole.

22. Komisija je v sporni odločbi zaradi udeležbe pri kršitvi več udeleženim podjetjem naložila globe. Družbama Weichert in Del Monte je solidarno naložila plačilo globe v višini 14,7 milijona EUR. ( 10 ) Za ugotovitev, da sta družbi solidarno obvezani k plačilu globe, je bilo po mnenju Komisije odločilno, da je družba Del Monte s komplementarji družbe Weichert lahko odločilno vplivala na poslovno dejavnost družbe Weichert in da je ta vpliv v obdobju trajanja kršitve tudi dejansko uporabila, tako da družba Weichert ni mogla neodvisno odločati o svojem ravnanju na trgu in je z družbo Del Monte sestavljala gospodarsko enoto.

23. Več naslovnikov sporne odločbe je pred Splošnim sodiščem na prvi stopnji uveljavljalo pravno varstvo zoper to odločbo v obliki ničnostne tožbe. Družba Del Monte je 31. decembra 2008 vložila tožbo; njene predloge je kot intervenientka podprla družba Weichert. Družba Del Monte je s tožbo delno uspela v smislu, da je Splošno sodišče v sodbi z dne 14. marca 2013 globo, ki jo je Komisija družbama Del Monte in Weichert naložila v solidarno plačilo, znižala na 8,82 milijona EUR. Splošno sodišče je tožbo v preostalem zavrnilo in družbi Del Monte naložilo plačilo lastnih stroškov in tri četrtine stroškov Komisije; odločilo je tudi, da družba Weichert nosi lastne stroške, Komisija pa četrtino lastnih stroškov.

III – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

24. Zoper sodbo Splošnega sodišča so različne stranke vložile pritožbe oziroma nasprotne pritožbe: v zadevi C‑293/13 P je družba Del Monte z vlogo z dne 24. maja 2013 vložila pritožbo, družba Weichert pa z vlogo z dne 7. avgusta 2013 nasprotno pritožbo; v zadevi C‑294/13 P je Komisija z vlogo z dne 27. maja 2013 vložila pritožbo, družba Del Monte pa z vlogo z dne 1. avgusta 2013 nasprotno pritožbo; nasprotno pritožbo je z vlogo z dne 7. avgusta 2013 vložila tudi družba Weichert.

A – Predlogi v zadevi C‑293/13 P

25. Družba Del Monte v pritožbi, vloženi v zadevi C‑293/13 P, Sodišču predlaga, naj — razveljavi sodbo Splošnega sodišča z dne 14. marca 2013 v zadevi T‑587/08, — sporno odločbo v delu, ki se nanaša nanjo, razglasi za nično in — Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

26. Komisija pa Sodišču predlaga, naj: — pritožbo zavrne in — pritožnici naloži plačilo stroškov.

27. Družba Weichert Sodišču predlaga, naj — zavrne pritožbo družbe Del Monte v delu, ki se nanaša na odgovornost matične družbe, — ugodi pritožbi družbe Del Monte, kar zadeva vprašanje enotne in trajajoče kršitve, — izpodbijano sodbo razveljavi in sporno odločbo v celoti razglasi za nično ter — podredno, razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je potrjena veljavnost sporne odločbe, kar zadeva vprašanje enotne in trajajoče kršitve, ter ustrezno zniža globo, naloženo družbama Del Monte in Weichert, in poleg tega, — Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

28. Družba Weichert v nasprotni pritožbi, vloženi v zadevi C‑293/13 P, poleg tega predlaga, naj se: — izpodbijana sodba razveljavi, — sporna odločba razglasi za nično in — Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

29. Družba Del Monte v odgovoru na nasprotno pritožbo v bistvenem podpira predloge družbe Weichert, ( 11 ) medtem ko Komisija Sodišču predlaga, naj nasprotno pritožbo zavrne, stroške pa naloži vlagateljici.

B – Predlogi v zadevi C‑294/13 P

30. Komisija v pritožbi, vloženi v zadevi C‑294/13 P, Sodišču predlaga, naj — razveljavi točko 1 izreka izpodbijane sodbe, — v dokončni sodbi znesek globe za družbo Del Monte določi v višini 9.800.000 EUR in — družbi Del Monte naloži stroške pritožbe in del stroškov postopka pred Splošnim sodiščem, ki ga Sodišče šteje za primernega.

31. Družba Del Monte pa Sodišču predlaga, naj: — pritožbo Komisije zavrne in — Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.

32. Družba Weichert predlaga, naj se — pritožba Komisije v celoti zavrne in — Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

33. Družba Weichert v nasprotni tožbi, ki jo je vložila v zadevi C‑294/13 P, Sodišču poleg tega predlaga, naj — izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bilo ugotovljeno, da se družba Weichert ne more sklicevati na privilegij zoper samoobtožbo, — ob upoštevanju okoliščine, da je družba Weichert s tem, da je odgovorila na zahtevo po informacijah, s Komisijo sodelovala v obsegu, ki je presegal njene obveznosti, zniža globo, ki je bila družbama Del Monte in Weichert naložena v solidarno plačilo, — sporno odločbo razglasi za nično in — Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

34. Družba Del Monte v odgovoru na to nasprotno pritožbo za primer, da bi Komisija s svojo pritožbo uspela, predlaga, naj se — izpodbijana sodba razveljavi v delu, v katerem je bilo v točki 839 navedeno, da se v zvezi z enostavnim zahtevkom za informacije Komisije ni mogoče sklicevati na pravico do molka, — zadeva vrne v odločanje Splošnemu sodišču, da bi to preverilo, ali imajo informacije, ki jih je na svojo zahtevo prejela Komisija, značaj samoobtožbe in ali je treba zato družbi Weichert oziroma družbi Del Monte znižati globo, in — Komisiji naloži plačilo stroškov.

35. Družba Del Monte enake predloge uveljavlja tudi v lastni nasprotni tožbi, ki jo je vložila v zadevi C‑294/13 P.

36. Komisija pa predlaga, naj se obe nasprotni tožbi zavrneta, stroški pa naložijo vlagateljicama.

C – Združitev zadev in obravnava

37. Predsednica drugega senata Sodišča je s sklepom z dne 22. julija 2014 odločila, da se zadevi C‑293/13 P in C‑294/13 P združita za ustni postopek in izdajo sodbe. Obravnava pred Sodiščem je bila opravljena 9. oktobra 2014.

IV – Presoja pritožb

A – Predhodna vprašanja v zvezi z dopustnostjo udeležbe družbe Weichert v postopku

38. Preden podrobno preučim pritožbene razloge, ki jih različni udeleženci postopka uveljavljajo v svojih pritožbah in nasprotnih pritožbah, je treba razjasniti, ali je udeležba družbe Weichert v pritožbenih postopkih v zadevah C‑293/14 P in C‑294/13 P sploh dopustna. Komisija trdi, da je to vprašljivo.

39. Ugovor dopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija, izhaja iz tega, da je družba Weichert kot naslovnica sporne odločbe zamudila rok za vložitev lastne ničnostne tožbe proti tej odločbi. ( 12 ) Sporna odločba je zato v razmerju do družbe Weichert postala pravnomočna. ( 13 )

40. Družba Weichert se je postopka pred Splošnim sodiščem lahko udeležila le zato, ker je Splošno sodišče dovolilo, da nastopi kot intervenientka v podporo družbi Del Monte. Čeprav je mogoče resno dvomiti v pravilnost takega ravnanja, pa zakonitost udeležbe družbe Weichert v postopku na prvi stopnji ni predmet tega pritožbenega postopka.

41. Družba Weichert se je kot intervenientka v postopku na prvi stopnji obravnavanega pritožbenega postopka udeležila z vložitvijo – in sicer tako v zadevi C‑293/13 P kot v zadevi C‑294/13 P – odgovora na pritožbo in nasprotne pritožbe. Med tema vrstama udeležbe v postopku je treba pazljivo ločevati.

1. Upravičenje družbe Weichert za vložitev odgovora na pritožbo

42. V skladu s členom 172 Poslovnika Sodišča lahko vsaka stranka v zadevi pred Splošnim sodiščem, na katero se nanaša pritožba, ki „ima interes za ugoditev pritožbi ali njeno zavrnitev“, v dveh mesecih od vročitve pritožbe vloži odgovor nanjo.

43. Zato se pritožbenega postopka z vložitvijo odgovora na pritožbo načeloma lahko udeležijo tudi intervenientke iz prvostopenjskega postopka, če imajo interes, da pritožba, ki jo je vložil drug udeleženec postopka, uspe ali ne uspe.

44. Interes za udeležbo v takem pritožbenem postopku se ne pokriva nujno z upravičenim interesom, ki ga mora oseba izkazati, da se postopku na prvi stopnji lahko pridruži kot intervenientka (člen 40, drugi odstavek, Statuta Sodišča). Zato ni mogoče izhajati iz tega, da dovoljenje za intervencijo v postopku pred Splošnim sodiščem samodejno pomeni možnost udeležbe v pritožbenem postopku pred Sodiščem. Nasprotno, interes za udeležbo v vsakem od teh postopkov je treba vselej presojati ob upoštevanju vsakokratnega predmeta postopka. Medtem ko sta v postopku pred Splošnim sodiščem predmet postopka sporna odločba in njena zakonitost, pa gre v postopku pred Sodiščem za izpodbijano sodbo in njeno potrditev ali razveljavitev na podlagi pravnih razlogov.

45. V skladu z ustaljeno sodno prakso v zvezi s pravnim interesom je treba obstoj interesa za udeležbo v pritožbenem postopku potrditi, če lahko ta postopek stranki, ki vloži odgovor na pritožbo, v končni fazi prinese neko korist. ( 14 ) Ni nujno, da je ta korist pravne narave. Udeležbo je mogoče glede na okoliščine upravičiti tudi z gospodarskim ali negmotnim interesom.

46. V obravnavanem primeru ima družba Weichert – drugače kot se zdi, da meni Komisija – zelo očiten interes glede izida obeh pritožbenih postopkov v zadevah C‑293/13 P in C‑294/13 P. Za družbo Weichert so v obeh zadevah z uspehom oziroma neuspehom glavnih pritožb, ki sta ju vložile družba Del Monte (C‑293/13 P) in Komisija (C‑294/13 P), in nasprotne pritožbe, ki jo je vložila družba Del Monte (C‑294/13 P), povezane precejšnje pravne in gospodarske posledice.

47. Družba Weichert svoje udeležbe pri kršitvi in dolžnosti plačila globe sicer načeloma ne more več izpodbijati, saj ni pravočasno vložila lastne tožbe zoper sporno odločbo, zaradi česar je ta v razmerju do nje postala pravnomočna. Vsi predlogi in trditve, ki jih je družba Weichert navedla v odgovorih na pritožbo ter v okviru ustnih pojasnil in s katerimi želi doseči razglasitev ničnosti sporne odločbe, torej niso dopustni.

48. Vendar pa bo morala družba Weichert glede na to, kako bo Sodišče odločilo v zadevi C‑293/13 P, bodisi sama bodisi solidarno z družbo Del Monte poravnati naloženo globo, pri čemer lahko v notranjem razmerju v primeru solidarne obveznosti od družbe Del Monte eventualno zahteva popoln ali delen regres. In glede na to, kako bo Sodišče odločilo v zadevi C‑294/13 P, je lahko znesek globe, za plačilo katere družba Weichert odgovarja solidarno, nazadnje višji ali nižji. V upravičenem interesu družbe Weichert je, da poda svoje stališče o vseh s tem povezanih vprašanjih, tako da je njena udeležba v postopku pred Sodiščem upravičena.

49. V tem smislu je bila družba Weichert torej v skladu s členom 172 Poslovnika v obeh zadevah upravičena predložiti odgovor na pritožbo in se s tem – čeprav le v obsegu, ki je omejen na točke, navedene zgoraj v točki 48 – udeležiti pritožbenega postopka.

2. Upravičenje družbe Weichert za vložitev nasprotne pritožbe

50. Drugače je z nasprotnima tožbama, ki ju je družba Weichert vložila v zadevah C‑293/13 P in C‑294/13 P.

51. V skladu s členom 172 v povezavi s členom 176(1) Poslovnika je vložitev nasprotne pritožbe sicer prav tako vezana na to, da je bila vlagateljica nasprotne pritožbe stranka v zadevi pred Splošnim sodiščem, na katero se ta nanaša, in da ima „interes za ugoditev pritožbi ali njeno zavrnitev“.

52. Vendar to ne zadostuje: v skladu s členom 56, drugi odstavek, drugi stavek, Statuta lahko neprivilegirane intervenientke iz postopka na prvi stopnji pritožbo vložijo, le če jih izpodbijana odločitev Splošnega sodišča poleg tega „neposredno prizadeva“. Smisel te določbe Statuta, ki je del primarnega prava in ima zato prednost pred Poslovnikom, bi bil izvotljen, če bi se ji enostavno pripisala enaka vsebina kot zahtevi, da mora imeti stranka „interes za ugoditev pritožbi ali njeno zavrnitev“, ki v skladu s členom 172 Poslovnika že tako ali tako obvezuje.

53. Povedano z drugimi besedami, neprivilegirana intervenientka iz postopka na prvi stopnji mora za vložitev lastne pritožbe zoper sodbo Splošnega sodišča izpolniti dodaten pogoj za dopustnost. ( 15 ) Razlog za to strogost izhaja iz postopkovnega položaja pritožnice, ki lahko s pravnimi razlogi in trditvami, ki jih navede, nazadnje sooblikuje predmet spora pred Sodiščem. Take možnosti nimajo drugi udeleženci postopka, ki zgolj odgovarjajo na že vloženo pritožbo.

54. Enako mora odločitev Splošnega sodišča tudi neprivilegirano intervenientko iz postopka na prvi stopnji, ki želi vložiti nasprotno pritožbo, neposredno prizadevati. Po eni strani iz Poslovnika namreč ni mogoče razbrati nobenih indicev, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da posebej za nasprotno pritožbo veljajo manj strogi pogoji za dopustnost, po drugi strani pa člen 56, drugi odstavek, drugi stavek, Statuta brez razlike velja za vse vrste pritožb – enako za glavno pritožbo in nasprotno pritožbo.

55. Nasprotna pritožba je v razmerju do glavne pritožbe sicer akcesorna, ( 16 ) vendar vlagateljici omogoča, da na zelo podoben način kot glavna pritožnica, z navajanjem lastnih pravnih razlogov in trditev sooblikuje predmet spora pred Sodiščem, zlasti ker trditve, ki jih navede v nasprotni pritožbi, ne smejo biti enake razlogom in trditvam iz odgovora na pritožbo (člen 178(3) Poslovnika). Zato tudi za nasprotno pritožbo upravičeno velja dodaten pogoj za dopustnost v smislu „neposredne prizadetosti“, ki presega samo zahtevo po obstoju interesa glede izida postopka (člen 172 v povezavi s členom 176(1) Poslovnika).

56. Kaj pa ta pogoj za dopustnost konkretno pomeni?

57. Pritožnica oziroma vlagateljica nasprotne pritožbe je neposredno prizadeta v smislu člena 56, drugi odstavek, drugi stavek, Statuta če izpodbijana sodba neugodno vpliva na njen pravni položaj ali njene gospodarske ali negmotne interese. Zaradi sodbe mora biti torej materialno oškodovana.

58. V primeru družbe Weichert v obravnavani zadevi ni tako.

59. Z izpodbijano sodbo je bila globa, h katere plačilu sta bili solidarno zavezani družbi Del Monte in Weichert, občutno znižana. To pa za družbo Weichert ne pomeni oškodovanja, temveč ugodnost.

60. Priznati je sicer treba, da je družba Weichert bila in ostaja oškodovana že s tem, da je bila udeležba pri kršitvi v smislu člena 81 ES sploh ugotovljena in da ji je bila naložena – pa čeprav občutno nižja – globa. Vendar to oškodovanje družbe Weichert ne izhaja neposredno iz izpodbijane sodbe, ampak iz sporne odločbe.

61. Predmet spora tega postopka je namreč izključno in zgolj odgovornost družbe Del Monte za kršitev. Družba Del Monte je z ničnostno tožbo, ki jo je vložila pri Splošnem sodišču, predlagala le, naj se členi od 1 do 4 sporne odločbe razglasijo za nične v delih, ki se nanašajo na nanjo ( 17 ) (to je, družbo Del Monte). Skladno s tem je tudi Splošno sodišče v izpodbijani sodbi obravnavalo le odgovornost družbe Del Monte. Ravnanje družbe Weichert je preučilo kvečjemu v smislu, v katerem je bilo upoštevno za presojo odgovornosti družbe Del Monte.

62. Če bi družba Weichert hotela pred Splošnim sodiščem prerekati svojo odgovornost za kršitev, bi bila kot naslovnica sporne odločbe – drugače kot intervenienti v primerih, o katerih je Sodišče doslej odločilo v zvezi s tem vprašanjem ( 18 ) – brez dvoma upravičena, da pri Splošnem sodišču sama vloži ničnostno tožbo (člen 263, četrti odstavek, prva varianta, PDEU). Vendar družba Weichert pravice do vložitve tožbe ni pravočasno uveljavila, tako da je sporna odločba v razmerju do nje postala pravnomočna. Te pravnomočnosti družba Weichert – kot je bilo že omenjeno ( 19 ) – ne more obiti z vložitvijo nasprotne pritožbe v sodnem postopku, ki so ga začele druge naslovnice sporne odločbe zaradi prerekanja lastne odgovornosti.

63. Omogočitev neprivilegirani intervenientki, da se udeleži postopka na prvi stopnji, in njena pravica, da prvostopenjsko odločitev Splošnega sodišča izpodbija z lastno pritožbo, se ne smeta zlorabiti kot kompenzacija za to, da je zadevna stranka zamudila rok za vložitev lastne ničnostne tožbe, do katere je bila upravičena. Prisklednikom pravno sredstvo nasprotne pritožbe ni dostopno.

64. V obravnavanem primeru se Sodišču ponuja redka priložnost, da razjasni to procesnopravno nianso, ki bi morala vplivati na prihodnje zadeve v zvezi s konkurenco in pritožbene postopke na sploh.

65. Ker izpodbijana sodba družbe Weichert v procesnopravnem smislu torej neposredno ne prizadeva, njeni nasprotni pritožbi v zadevah C‑293/13 P in C‑294/13 P ne izpolnjujeta zahtev za dopustnost v skladu s členom 56, drugi odstavek, drugi stavek, Statuta. Nista dopustni.

3. Vmesni sklep

66. Glede na navedeno je udeležba družbe Weichert v postopku zato dopustna le v obsegu, v katerem odgovarja na pritožbi v zadevah C‑293/13 P in C‑294/13 P, da bi zaščitila svoje legitimne interese v zvezi z obveznostjo, za katero skupaj z družbo Del Monte odgovarja solidarno. Ni pa upravičena, da v obsegu, ki presega predmet obeh glavnih pritožb v zadevah C‑293/13 P in C‑294/13 P, z nasprotnima pritožbama uveljavlja še lastne očitke zoper izpodbijano sodbo, ker ni neposredno prizadeta v smislu člena 56, drugi odstavek, drugi stavek, Statuta.

B – Glavna pritožba družbe Del Monte v zadevi C‑293/13 P

67. Pritožba družbe Del Monte v zadevi C‑293/13 P, ki je oprta na nič manj kot petih pritožbenih razlogih, se v bistvenem nanaša na razmerje med družbama Del Monte in Weichert. Posamezne pritožbene razloge bi bilo smiselno preučiti v rahlo spremenjenem vrstnem redu.

1. Prvi, tretji in četrti pritožbeni razlog: družbi Del Monte in Weichert ne tvorita gospodarske enote, dokazno breme, domneva nedolžnosti

68. Družba Del Monte Splošnemu sodišču očita, da je neupravičeno izhajalo iz tega, da za kršitev prava o omejevalnih sporazumi, ki jo je storila družba Weichert, odgovarja solidarno s to družbo. To je najprej grajano v okviru prvega pritožbenega razloga kot kršitev člena 81 ES (postal člen 101 PDEU) in člena 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003. ( 20 ) Enaki problematiki sta posvečena tudi tretji in četrti pritožbeni razlog v zadevi C‑239/13 P, vendar je v njima vprašanje soodgovornosti družbe Del Monte obravnavano iz vidika dokaznega bremena (tretji pritožbeni razlog) in domneve nedolžnosti – načelo in dubio pro reo – (četrti pritožbeni razlog). Zaradi vsebinskih prekrivanj med temi pritožbenimi razlogi jih bom v nadaljevanju obravnavala skupaj.

a) Prvi pritožbeni razlog: merila za domnevo obstoja gospodarske enote

69. V okviru prvega pritožbenega razloga družba Del Monte trdi, da je Splošno sodišče neupravičeno predpostavilo, da skupaj z družbo Weichert tvori gospodarsko enoto. V zvezi s tem se družba Del Monte opira zlasti na vrsto trditev, ki so povezane s konkretnimi okoliščinami tega primera in se v bistvu nanašajo na strukturo družbe Weichert kot komanditne družbe nemškega prava, na sporazum o distribuciji, ki sta ga sklenili družbi Del Monte in Weichert, na pogovore med družbama Weichert in Del Monte ter na cenovno politiko družbe Weichert.

i) Dopustnost

70. Komisija in presenetljivo tudi družba Weichert tem trditvam nasprotujeta in menita, da gre za nedopustno preverjanje presoje dejstev in dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče.

71. Prvi pritožbeni razlog družbe Del Monte se dejansko giblje na zelo tanki meji med vprašanji presoje dejstev in dokazov po eni strani in vprašanji pravne opredelitve dejstev po drugi strani. Medtem ko Sodišče kot pritožbeno sodišče za presojo dejstev in dokazov – z izjemo morebitnega očitka izkrivljanja – ni pristojno, pa v okviru pritožbenega postopka lahko opravi nadzor nad pravno opredelitvijo dejstev. ( 21 ) Naloga Sodišča je vsekakor, da preveri, ali je Splošno sodišče pri preizkusu zakonitosti sporne odločbe uporabilo ustrezna pravna merila in ali je pri oblikovanju sklepov o ugotovljenem dejanskem stanju pravilno uporabilo pravo. ( 22 )

72. Prvi pritožbeni razlog družbe Del Monte je zato dopusten le v delu, v katerem ta družba Splošnemu sodišču očita, da je napačno presodilo pravna merila, ki se v evropskem konkurenčnem pravu uporabljajo za ugotavljanje tega, ali dve ali več družb sestavljajo gospodarsko enoto. Vendar bi se moralo Sodišče pri presoji trditev družbe Del Monte upreti skušnjavi, da vrednotenje dejstev in dokaznih sredstev, ki ga je opravilo Splošno sodišče, nadomesti z lastnim vrednotenjem, saj za to ne bi bilo pristojno. Če Sodišče noče dopustiti, da se pritožbeni postopek, v katerem je predmet sodnega nadzora pravilna uporaba prava, degenerira v postopek s pritožbo, katerega predmet je lahko tudi presoja dejanskih vprašanj, mora odločati strogo znotraj okvirov dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo Splošno sodišče.

ii) Utemeljenost

73. V skladu z ustaljeno sodno prakso se kršitev pravil konkurence, ki jo stori hčerinska družba, njeni matični družbi lahko pripiše zlasti, kadar hčerinska družba, čeprav je ločen pravni subjekt, o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak se v bistvenem ravna po navodilih matične družbe, ( 23 ) in sicer predvsem zaradi gospodarskih, organizacijskih in pravnih povezav med obema pravnima subjektoma.

74. Z drugimi besedami, matična družba lahko soodgovarja za kršitve prava o omejevalnih sporazumih, ki jih stori njena hčerinska družba, če je bila ta ob storitvi kršitve pod odločilnim vplivom matične družbe. ( 24 ) Pri tem je drugotnega pomena, ali je matična družba ta vpliv na hčerinsko družbo izvajala sama ali skupaj z drugimi družbami.

75. V primeru družb Del Monte in Weichert sicer ni mogoče govoriti o klasičnem razmerju med matično in hčerinsko družbo, ampak bolj o partnerstvu med družbo Del Monte in družino W. ( 25 ) Vendar se zgoraj omenjena merila lahko brez težav prenesejo tudi na tak primer partnerstva. V zvezi s tem so bile vse udeleženke enakega mnenja in tudi Splošno sodišče je pravilno izhajalo iz te predpostavke. ( 26 )

76. Ker družba Del Monte ni stoodstotna ali skoraj stoodstotna lastnica družbe Weichert, v obravnavanem primeru ni bilo mogoče izhajati iz ovrgljive domneve, da družba Del Monte na družbo Weichert izvaja odločilen vpliv, ( 27 ) ampak je morala to Komisija pozitivno dokazati. ( 28 )

77. V izpodbijani sodbi je Splošno sodišče po temeljiti preučitvi dokaznega gradiva izhajalo iz tega, da je Komisija to uspešno dokazala. ( 29 ) Pri tem je Splošno sodišče skupaj upoštevalo različne okoliščine obravnavanega primera, in sicer zlasti — povezanost med družbo Del Monte in družino W. v obliki komanditne družbe nemškega prava, pri čemer je družba Del Monte sicer prevzela položaj običajnega komanditista, vendar pa je imela v družbi 80‑odstotni lastniški delež in razpolagala z določenimi pravicami veta, — sporazum o distribuciji med družbama Del Monte in Weichert, katerega posledica je bila v praksi ta, da je družba Weichert banane kupovala le od družbe Del Monte, v zameno pa je bila izključni distributer banan Del Monte v Severni Evropi, — izmenjavo informacij med družbama Weichert in Del Monte, na podlagi katere je družba Weichert družbo Del Monte redno in podrobno obveščala o vsakodnevnem poslovanju, in — razprave o cenovni politiki in dobavah družbi Weichert, v okviru katerih sta si družbi Weichert in Del Monte intenzivno in včasih tudi sporno izmenjavali informacije o trženju in določanju cen banan družbe Weichert.

78. Kot je bilo že omenjeno, bi bilo v očitnem nasprotju s smislom pritožbenega postopka, če bi Sodišče na tej stopnji vso dokazno gradivo ponovno pregledalo in njegovo presojo, ki jo je opravilo Splošno sodišče, nadomestilo z lastno. V okviru pritožbenega postopka je mogoče preveriti le, ali je Splošno sodišče, izhajajoč iz ugotovitev, ki jih je v izpodbijani sodbi dognalo v zvezi z dejanskim stanjem, iz pravnega vidika uporabilo pravilna merila.

79. Poudariti je treba, da je na obstoj gospodarske enote mogoče sklepati iz skupka ujemajočih se dejstev, čeprav nobeno od teh dejstev, obravnavano ločeno, ne zadostuje, da bi se dokazala taka enota. ( 30 ) Upoštevati je torej treba vse relevantne okoliščine posameznega primera in ugotovitve, ki jih je Splošno sodišče iz njih izpeljalo, ne pa se – kot skuša družba Del Monte – selektivno osredotočati na posamezne izmed teh okoliščin.

80. Ker ima poleg tega vsak primer svoje posebnosti, tudi ne more biti odločilno, ali so v sodni praksi Sodišča ali Splošnega sodišča precedenčni primeri, ki so enaki ali podobni obravnavanemu primeru.

81. Po teh ugotovitvah se bom v nadaljevanju posvetila očitkoma, s katerima družba Del Monte prereka – prvič – da je na družbo Weichert izvajala odločilen vpliv in – drugič – da je bilo izvajanje takega vpliva sploh uspešno.

– Izvajanje vpliva družbe Del Monte na družbo Weichert (drugi del prvega pritožbenega razloga)

82. Družba Del Monte trdi, prvič, da na družbo Weichert sploh ni izvajala odločilnega vpliva. Meni, da okoliščine, na podlagi katerih je Komisija sklepala – v čemer ji je pritrdilo Splošno sodišče – da je v obravnavani zadevi prišlo do izvajanja odločilnega vpliva, ne zadostijo pravnim zahtevam za ugotovitev soodgovornosti družbe za kršitev prava o omejevalnih sporazumih, ki jih stori druga družba. Družba Del Monte Splošnemu sodišču pri tem očita „zmotno razlago testa za odgovornost matične družbe“.

83. Utemeljitve, na katere se družba Del Monte sklicuje, je mogoče v bistvenem razdeliti na dva problemska sklopa: po eni strani se nanašajo na vprašanje, ali je družba Del Monte lahko izvajala odločilen vpliv, po drugi strani pa na vprašanje, ali je dejansko prišlo do takega vplivanja.

84. V zvezi z možnostmi izvajanja odločilnega vpliva družba Del Monte najprej opozarja na to, da je v okviru partnerstva z družino W., ki je bilo udejanjeno v pravni obliki komanditne družbe nemškega prava, prevzela zgolj vlogo komanditista, da je bila izključena iz vodenja poslov in da je imela tudi sicer le malo pravic do soodločanja. V zvezi s tem družba Del Monte navaja iz nemškega Handelsgesetzbuch in družbene pogodbe, ki velja za družbo Weichert.

85. Pri tem je iz pravnega vidika treba pripomniti, da se to, ali neka družba lahko samostojno odloča o svojem vedenju na trgu, ali pa je izpostavljena odločilnemu vplivu neke druge družbe, ne presoja zgolj na podlagi zadevnih določb prava družb (zakonske določbe, pa tudi dogovori v družbenih pogodbah). Upoštevati je sicer treba, kakšne pristojnosti imajo organi zadevnih družb in družbeniki. Vendar je nazadnje odločilna gospodarska resničnost. Konkurenčno pravo se namreč ne ravna po formalnostih, ampak po dejanskem ravnanju podjetij. ( 31 )

86. Položaj, ki ga ima v skladu s pravom družb komanditist, ki je izključen iz vodenja poslov, gotovo ne zadostuje kot podlaga za domnevo, da bi bil lahko izvajan odločilen vpliv. Vendar si je brez težav mogoče zamisliti nadaljnje poslovne, organizacijske in pravne okoliščine, zaradi katerih ima lahko tudi običajen komanditist toliko moči, da de facto izvaja odločilen vpliv na zadevno družbo.

87. Prav take okoliščine je Splošno sodišče ugotovilo v obravnavanem primeru.

88. Prvič, Splošno sodišče je opozorilo na pravice veta, ki jih ima družba Del Monte v okviru strukture družbe Weichert. Take pravice veta de iure sicer ne utemeljujejo izključnega nadzora družbe Del Monte nad družbo Weichert. Vendar pa ni mogoče izključiti, da lahko v povezavi z drugimi okoliščinami de facto omogočajo izključni nadzor. ( 32 ) Vsekakor se lahko štejejo za podlago za skupen nadzor družb Del Monte in družine W., kar po novejši sodni praksi že lahko zadostuje za pripis odgovornosti v smislu prava o omejevalnih sporazumih. ( 33 )

89. Sicer pa se po samem pravu ne zahteva, da se take pravice veta nanašajo na ukrepe tekočega poslovodstva ali konkretno na ravnanje družbe na trgu, ampak zadostuje, da te pravice veta zadevnemu družbeniku na splošno omogočajo zadosten vpliv na poslovno politiko družbe v najširšem smislu. ( 34 )

90. Pravice veta družbe Del Monte so se v skladu z ugotovitvami Splošnega sodišča med drugim nanašale na pomembne odločitve skupščine družbenikov o finančnih, naložbenih in kadrovskih načrtih. ( 35 ) Take pravice veta družbeniku praviloma dajejo precejšen dejanski vpliv na poslovno politiko, čeprav mu gledano striktno s pravnega vidika ne omogočajo soodločanja o dnevnih poslih.

91. Drugič, Splošno sodišče je poudarilo, da ima družba Del Monte kot komanditist 80‑odstotni delež v družbi Weichert. Na podlagi tega je Splošno sodišče sklepalo, da je imela družba Del Monte pomembno gospodarsko spodbudo, da vpliva na družbo Weichert. ( 36 )

92. Tretjič, Splošno sodišče se je sklicevalo na sporazum o distribuciji, ki sta ga sklenili družbi Del Monte in Weichert in katerega posledica je bila v praksi ta, da je družba Weichert banane kupovala izključno od družbe Del Monte, za kar je bila v zameno izključni distributer banan Del Monte za Severno Evropo. ( 37 )

93. Tako razmerje izključnosti je – zlasti v povezavi s položajem lastnika daleč največjega deleža v zadevnem trgovcu – praviloma lahko povsem primerno, da se vzpostavi položaj gospodarske in organizacijske odvisnosti in omogoči izvajanje odločilnega vpliva na poslovno politiko.

94. To, ali je bila v obravnavanem primeru taka odvisnost med družbama Del Monte in Weichert dejansko vzpostavljena, je povsem dejansko vprašanje, katerega presoja je zato izključno naloga Splošnega sodišča. Ni pa pravnih preudarkov, ki bi nasprotovali domnevi Splošnega sodišča, da je lahko družba Del Monte glede na vse gospodarske in družbenopravne povezave z družbo Weichert, ugotovljene v postopku na prvi stopnji, kljub položaju komanditista na to družbo izvajala odločilen vpliv.

95. Nazadnje lahko ostane odprto, ali je imela družba Del Monte iz pravnega vidika dovolj možnosti za izvajanje odločilnega vpliva na družbo Weichert in ali je imela družba Del Monte de iure izključen nadzor na družbo Weichert ali pa ga je morala deliti z družino W., če je le dokazano, da je družba Del Monte de facto izvajala odločilen vpliv. ( 38 )

96. Kar zadeva dejansko izvajanje odločilnega vpliva pa je treba ugotoviti, da je v skladu z ugotovitvami Splošnega sodišča družba Weichert družbo Del Monte redno in podrobno obveščala o svojih dnevnih poslih na trgu banan, pri čemer je bil obseg tega obveščanja veliko večji od tega, ki je ustrezal pravicam, ki jih je imela družba Del Monte v skladu z družbeno pogodbo in sporazumom o distribuciji. ( 39 ) Zlasti pa je v skladu z ugotovitvami Splošnega sodišča ( 40 ) družba Del Monte večkrat dala izrecna in neposredna navodila v zvezi s trženjem in določanjem cen banan, ki jih je družba Weichert distribuirala pod znamko Del Monte. ( 41 )

97. S tem je bilo Splošnemu sodišču predloženih več dokazov, na podlagi katerih je lahko pravno ustrezno ugotovilo, da je družba Del Monte dejansko izvajala odločilen vpliv na poslovno politiko družbe Weichert in se celo neposredno vmešavala v njeno ravnanje na trgu. Splošno sodišče je lahko pri tem obstoj konkretnih navodil družbe Del Monte v zvezi s trženjem njenih banan in s tem povezanim določanjem cen štelo za posebej očiten indic za to, da je ta družba na družbo Weichert izvajala odločilen vpliv. ( 42 )

98. Popolnoma mogoče je sicer, da bi se dokazno gradivo lahko razlagalo tudi drugače, kot je to storilo Splošno sodišče. Vendar ni naloga Sodišča kot pritožbenega sodišča, da suvereno in z vidika uporabe prava ustrezno presojo dokazov Splošnega sodišča nadomesti z lastno presojo.

– Zatrjevano neupoštevanje navodil družbe Weichert (prvi del prvega pritožbenega razloga)

99. Družba Del Monte prereka tudi, da je bilo njeno vplivanje na družbo Weichert uspešno. V bistvenem trdi, da družba Weichert v praksi ni upoštevala vseh navodil družbe Del Monte in se je z njo celo zapletla v sodne in zunajsodne spore. Po mnenju družbe Del Monte Splošno sodišče v takih okoliščinah ne bi smelo izhajati iz tega, da družbi Del Monte in Weichert sestavljata gospodarsko enoto ali da je družba Del Monte na družbo Weichert izvajala odločilen vpliv.

100. Kot je bilo že omenjeno, se to, da dve družbi tvorita gospodarsko enoto, lahko predpostavi, le če ena o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak se v bistvenem ravna po navodilih druge. ( 43 )

101. Tega merila pa se ne sme razumeti tako, da mora ena družba brez izjeme upoštevati vsa navodila druge in da med njima ne sme biti nobenih nestrinjanj; nasprotno, zadevna navodila morajo biti upoštevana le v bistvenem. Prav tako za dokaz vpliva neke družbe in s tem obstoja gospodarske enote ni nujno, da družba vsak ugovor druge družbe proti njenemu vplivu in vsako njeno po pravni poti uveljavljano nasprotovanje zatre že v kali.

102. Celo v klasičnih strukturah skupin podjetij interna nesoglasja niso nobena redkost. Dogaja se, da navodil, ki jih matična družba da svojim stoodstotnim ali skoraj stoodstotnim hčerinskim družbam, te ne upoštevajo in da celo ravnajo v nasprotju z zelo pomembnimi navodili. Običajno je, da matične družbe v okviru programov skladnosti s predpisi vsem svojim hčerinskim družbam dajo tako imenovana „compliance“ navodila, s katerimi jih zavežejo, da ne bodo izvajala protikonkurenčnih poslovnih praks. Morebitno neupoštevanje takih „compliance“ navodil – katerih pomen za poslovno življenje pa tudi konkurenčno pravo je nesporen – v skladu s sodno prakso nikakor ne pomeni, da se odgovornosti za kršitev prava o omejevalnih sporazumih, ki jih stori ena družba, ne more pripisati drugi. ( 44 )

103. Zato za Splošno sodišče v obravnavanem primeru po samem pravu ni bilo ovir, da izhaja iz obstoja gospodarske enote, ki jo tvorita družbi Del Monte in Weichert, četudi družba Weichert morda ni upoštevala vseh navodil družbe Del Monte in je poleg tega v nekaterih primerih po pravni poti nasprotovala družbi Del Monte.

104. O odločilnem vplivu in obstoju gospodarske enote pa ni mogoče več govoriti, če so podani resni indici, da je neupoštevanje navodil ene družbe od druge postalo že pravilo, zaradi česar druga na trgu deluje neodvisno.

105. Splošno sodišče je zato v obravnavani zadevi s tem, da je predloženo dokazno gradivo preizkusilo z vidika vprašanja, ali družba Weichert na splošno ni ravnala v skladu z navodili družbe Del Monte in je na trgu delovala samostojno, ravnalo povsem ustrezno. ( 45 ) V zvezi s tem je posebej obširno preučilo trditve družbe Del Monte – prvič – da je družba Weichert s tem, da se je ravnala po cenah družbe Dole, sledila drugačni cenovni politiki, kot si jo je želela družba Del Monte, in – drugič – da družba Weichert ni privzela novega pristopa k trženju družbe Del Monte, s katerim naj bi ta želela svoje banane umestiti v višji cenovni razred, da bi dosegla cene blizu ravnem, ki jih je zaračunavala družba Chiquita.

106. Take okoliščine bi bile, če bi bile dokazane, dejansko tehten indic v prid temu, da družba Del Monte ni (uspešno) izvajala odločilnega vpliva na družbo Weichert in da ti družbi zato ne tvorita gospodarske enote.

107. Tako si je družba Del Monte v svojih pisnih in ustnih trditvah v okviru tega pritožbenega postopka vseskozi prizadevala ustvariti vtis, da gre pri tem, da naj družba Weichert v obdobju kršitve v letih od 2000 do 2002 ne bi upoštevala njenih napotkov glede cen in njenega novega pristopa k trženju, za dokazano dejstvo.

108. Če pa se preuči ne zgolj del ( 46 ) izpodbijane sodbe, ki ga navaja družba Del Monte, ampak celoten odlomek, ( 47 ) posvečen tej temi, postane jasno, da Splošno sodišče nikakor ni menilo, da so trditve družbe Del Monte dokazane. Splošno sodišče poudarja, da družba Del Monte „ni predložila dokaza, da je jasno izrazila svoja pričakovanja do podjetja Weichert“. ( 48 ) Splošno sodišče poleg tega ugotavlja, da so bile izjave drugih uvoznikov, na katere se je družba Del Monte skušala sklicevati, v resnici v nasprotju z njenimi lastnimi trditvami. ( 49 )

109. V skladu s temi ugotovitvami Splošnega sodišča o dejanskem stanju, ki so za preizkus prvega pritožbenega razloga – razen v primeru morebitnega izkrivljanja ( 50 ) – edine upoštevne, je šlo torej pri pojasnilih pritožnice, da naj bi družba Weichert imela samostojno cenovno politiko in da naj ne bi upoštevala novega pristopa k trženju družbe Del Monte, zgolj za trditve, ( 51 ) ki se Splošnemu sodišču po preučitvi drugih dokazov nikakor niso zdele prepričljive.

110. Glede na navedeno Splošnemu sodišču v tej točki ni mogoče očitati nepravilne pravne opredelitve dejstev. Splošno sodišče glede na ugotovitve o dejanskem stanju, do katerih je prišlo v postopku na prvi stopnji, po samem pravu nikakor ni moralo izhajati iz tega, da družbi Del Monte in Weichert ne tvorita gospodarske enote.

b) Tretji in četrti pritožbeni razlog: dokazno breme in domneva nedolžnosti

111. S tretjim pritožbenim razlogom družba Del Monte Splošnemu sodišču očita prevalitev dokaznega bremena, medtem ko je četrti pritožbeni razlog oprt na domnevi nedolžnosti (načelo in dubio pro reo). Obema pritožbenim razlogoma je skupna trditev, da na podlagi dokazov, predloženih v tem postopku, ni mogoče predpostaviti, da je družba Del Monte izvajala odločilen vpliv na družbo Weichert, tako da ni mogoče izhajati iz soodgovornosti družbe Del Monte za kršitev prava o omejevalnih sporazumih, ki jo je storila družba Weichert.

112. Zdi se mi, da se s to trditvijo skuša Sodišče pod pretvezo pravnih očitkov pripraviti do tega, da bi ponovno presodilo dejansko stanje in dokazno gradivo, za kar pa v pritožbenem postopku ni pristojno. Zato bi bilo treba oba pritožbena razloga razglasiti za nedopustna. ( 52 )

113. Zgolj zaradi celovitosti dodajam, da trditve družbe Del Monte tudi vsebinsko niso prepričljive.

i) Tretji pritožbeni razlog: dokazno breme

114. V okviru tretjega pritožbenega razloga družba Del Monte trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je predpostavilo, da nekateri dokazi, ki jih je predložila družba Del Monte, niso primerni za to, da bi se z njimi dokazala neodvisnost družbe Weichert v razmerju do družbe Del Monte, prevalilo dokazno breme in s tem napačno uporabilo pravo.

115. Podrobneje gre pri tem za pravice veta v družbi Weichert, ( 53 ) določanje cen družbe Weichert, ( 54 ) njeno stališče v nekem sporu pred nacionalnim sodiščem ( 55 ) in to, da ni bilo konsolidacije rezultatov družb Del Monte in Weichert. ( 56 )

116. Splošno sodišče dejansko ni priznalo dokazne vrednosti trditvam, ki jih je v zvezi s tem navedla družba Del Monte. Drugače kot meni družba Del Monte, pa v tem ni mogoče razbrati prevalitve dokaznega bremena. Nasprotno, Splošno sodišče popolnoma upravičeno izhaja iz tega, da dokazno breme v zvezi s soodgovornostjo družbe Del Monte za kršitev nosi Komisija. ( 57 )

117. Izhajajoč iz te razdelitve dokaznega bremena je Splošno sodišče preučilo dokazno vrednost vseh predloženih dokazov. Ugotovilo je, da je, po eni strani, dovolj dokazov za odločilen vpliv družbe Del Monte na družbo Weichert, in, po drugi strani, da družba Del Monte s svojimi nasprotnimi trditvami ne more omajati trditev Komisije. Tako ravnanje s pravnega vidika ni sporno. ( 58 ) Pri njem nikakor ne gre za prevalitev dokaznega bremena, ampak za običajno interakcijo trditvenih bremen, do katere pride pred presojo vprašanja objektivnega dokaznega bremena. ( 59 )

ii) Četrti pritožbeni razlog: domneva nedolžnosti

118. V okviru četrtega pritožbenega razloga družba Del Monte trdi, da je Splošno sodišče kršilo domnevo nedolžnosti (načelo in dubio pro reo ( 60 )), ker je kljub negotovosti zbranih indicev izhajalo iz tega, da je družba Del Monte soodgovorna za kršitev prava o omejevalnih sporazumih, ki jo je storila družba Weichert.

119. Na četrti pritožbeni razlog vsebinsko ni mogoče odgovoriti drugače kot na prvega. Kot sem pojasnila zgoraj, ( 61 ) je lahko Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, na podlagi celotnega dokaznega gradiva, ki mu je bilo predloženo, sklepalo, da je družba Del Monte v obdobju kršitve izvajala odločilen vpliv na družbo Weichert in da sta zato v tem obdobju ti družbi tvorili gospodarsko enoto.

120. Če je dovolj dokazov za ugotovitev soodgovornosti, ni mogoče govoriti o kršitvi domneve nedolžnosti.

iii) Vmesni sklep

121. Tretji pritožbeni razlog zato tako kot četrti ni utemeljen.

2. Drugi pritožbeni razlog: izkrivljanje dokazov

122. Ker prvi pritožbeni razlog – kot je bilo pojasnjeno zgoraj – tako kot tretji in četrti ne more uspeti, bom v nadaljevanju preučila drugi pritožbeni razlog, ki je bil uveljavljan podredno. Z njim družba Del Monte Splošnemu sodišču očita, da je z več vidikov izkrivilo dokaze, ki se spet v celoti nanašajo na možnosti izvajanja vpliva družbe Del Monte na družbo Weichert.

a) Posamezni očitki izkrivljanja

123. V skladu z ustaljeno sodno prakso je domneva izkrivljanja dejstev ali izkrivljanja dokazov vezana na stroge pogoje. Tako izkrivljanje je podano, le če je presoja obstoječih dokazov, ne da bi se uporabili novi, očitno napačna. ( 62 ) Najprej moram povedati, da nobena od trditev družbe Del Monte glede izkrivljanja niti na osnovni ravni ne izpolnjuje teh strogih zahtev.

124. Tako kot Komisija in družba Weichert imam tudi jaz vtis, da družba Del Monte zgolj ni zadovoljna s presojo dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče, in želi Sodišču predočiti drugačno razumevanje dokaznega gradiva, ki sicer nikakor ni prepričljivo.

i) Očitek izkrivljanja družbene pogodbe

125. Družba Del Monte najprej navaja vrsto očitkov izkrivljanja v zvezi z družbeno pogodbo, s katero je družba Weichert dobila pravno obliko komanditne družba nemškega prava.

– Pravice veta komanditista

126. Družba Del Monte se najprej sklicuje na člen 7(3) družbene pogodbe, ki določa, da morajo komplementarji za vrsto pravnih poslov pridobiti predhodno pisno soglasje vseh družbenikov. Družba Del Monte meni, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 101 izpodbijane sodbe predpostavilo, da vrste „pomembnih aktov, ki so nujno vplivali, [če]tudi posredno, na upravljanje podjetja Weichert“, ne bi bilo mogoče „sprejeti brez soglasja komanditista“, izkrivilo to klavzulo.

127. Ta očitek ni utemeljen.

128. Pri pravnih poslih, za katere je bilo v skladu s členom 7(3) družbene pogodbe potrebno soglasje vseh družbenikov, je šlo za nakup in prodajo vseh nepremičnin in vsakega deleža v kapitalu ali drugega deleža v drugih podjetjih, naložbe nad 100.000 nemških mark (DEM), posojila zaposlenim nad 10.000 DEM, posojila podjetju Weichert, ki niso spadala v redno poslovanje, položitev varščine tega podjetja, različna plačila družbeniku poslovodji in vsak sporazum, ki ga je sklenil ta ali so ga sklenili družbeniki poslovodje o rednih plačilnih obveznostih podjetja Weichert za znesek nad 10.000 DEM mesečno, z izjemo pogodb o zaposlitvi, če so določale letno plačilo manj kot 60.000 DEM.

129. Zdi se razumno – in vsekakor ne očitno napačno – šteti, da gre pri takih postopkih za „[vrsto] pomembnih aktov“, in domnevati, da je z njimi povezana pravica veta družbe Del Monte „nujno vplival[a], [če]tudi posredno, na upravljanje podjetja Weichert“. ( 63 ) Drugače kot sugerira družba Del Monte, Splošno sodišče v omenjenem odlomku iz izpodbijane sodbe ne govori o učinkih, ki posebej zadevajo ravnanje družbe Weichert na trgu. V skladu s sodno prakso ugotavljanje takih učinkov sicer sploh ne bi bilo potrebno. ( 64 )

– Pravice veta komplementarja

130. Družba Del Monte prereka tudi razlogovanje Splošnega sodišča iz točke 114 izpodbijane sodbe, v kateri to ugotavlja, da „iz določb [družbene pogodbe ne izhaja]“, da „je imel komplementar […] pravico veta pri ‚vseh‘ odločitvah podjetja.‘“ Družba Del Monte pa meni, da v primeru veta komplementarja družbi ne bi mogla vsiliti nobene odločitve.

131. Sporno razlogovanje Splošnega sodišča je treba brati v povezavi s točkami izpodbijane sodbe, ki so neposredno pred omenjeno točko in s katerimi je odgovorjeno na argument družbe Del Monte, ki se sklicuje na člen 9(2) družbene pogodbe. ( 65 ) Ta klavzula se nanaša le na nekatere sklepe skupščine družbenikov, ki so opredeljeni v členu 9(4) te pogodbe. Le za sklepe iz tega člena je bilo v skladu z omenjeno klavzulo nujno soglasje komplementarja.

132. Glede na to je sklepanje Splošnega sodišča, da iz določil družbene pogodbe ne izhaja, da je imel komplementar pravico veta „pri ‚vseh‘ odločitvah podjetja“, povsem razumna in je nikakor ni mogoče šteti za očitno napačno.

133. Dopolnilno je treba opozoriti na to, da povzroči morebitno izkrivljanje dokazov razveljavitev izpodbijane sodbe, le če bi lahko vplivalo na njen izrek. ( 66 ) V zvezi s tem je upoštevno, da tudi v primeru splošne pravice veta komplementarja „pri ‚vseh‘ odločitvah podjetja“ še ne bi bilo mogoče sklepati o tem, katere pravne in dejanske možnosti vpliva je imel v družbi sam komanditist. Družba Del Monte ni podala nobenih navedb, zaradi katerih bi moralo Splošno sodišče ugotoviti, da je lahko komplementar v družbi – tudi ob nasprotovanju komanditista – odločal sam.

134. V vsakem primeru pa za ugotovitev soodgovornosti komanditista za kršitve prava o omejevalnih sporazumih, ki jih je storila družba – kot je bilo že omenjeno – ni nujno, da ta je ta izvajal izključen nadzor nad družbo; nasprotno, tudi položaj, v katerem se nadzor izvaja skupaj s komplementarjem ali komplementarji, je lahko razlog za pripis odgovornosti za kršitve prava o omejevalnih sporazumih. ( 67 )

– Imenovanje in nadomestitev poslovodij

135. Tretjič, pritožnica graja točko 117 izpodbijane sodbe, v kateri Splošno sodišče zavrača trditev družbe Del Monte, da ni imela potrebnih pristojnosti za imenovanje, nadomestitev ali celo vložitev veta na imenovanje poslovodij družbe Weichert. Družba Del Monte meni, da je Splošno sodišče s tem, da je zavrnilo njeno trditev, „izkrivilo dokaze“.

136. Pri tem je treba spomniti, da mora pritožnik, ki trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, natančno opredeliti dokaze, ki naj bi jih Splošno sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki naj bi po njegovem mnenju povzročile, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze. ( 68 )

137. V obravnavanem primeru ni bilo nobenih takih pojasnil. Družba Del Monte ni navedla konkretnega akta in ni podrobno obrazložila, v kakšnem obsegu naj bi Splošno sodišče ta akt izkrivilo. Ta del drugega pritožbenega razloga zato ni dopusten.

138. Sicer se lahko le domneva, da je družba Del Monte mislila na izkrivljanje člena 9(3) družbene pogodbe, ker se na to določbo nanaša sporni odlomek izpodbijane sodbe. Vendar je bilo v tej klavzuli izrecno dogovorjeno to, kar Splošno sodišče povzema v točki 117 izpodbijane sodbe, in sicer, da je bilo za vsako spremembo družbene pogodbe potrebno soglasje vseh družbenikov.

139. Ker je bil položaj družbenika, ki nosi osebno odgovornost, kot poslovodje izrecno opredeljen v členu 7(1) družbene pogodbe, ga je bilo mogoče utemeljiti ali spremeniti samo s spremembo te pogodbe in s tem le s soglasjem družbe Del Monte. Zato je bila trditev družbe Del Monte, da nima pravice veta niti glede imenovanja ali nadomestitve poslovodij, v splošnem vsekakor nepravilna.

140. O izkrivljanju dokazov zato ni mogoče govoriti. Nasprotno, zdi se mi, da skuša družba Del Monte Sodišče pod pretvezo očitka izkrivljanja preprosto pripraviti do tega, da bi ponovno presodilo dejansko stanje, kar pa v pritožbenem postopku ni dopustno. ( 69 )

– Arbitražni postopek

141. Četrtič, družba Del Monte Splošnemu sodišču očita izkrivljanje člena 9(5) družbene pogodbe, v katerem je bila za premostitev pat položajev v skupščini predvidena vzpostavitev arbitražnega sveta. ( 70 )

142. Družba Del Monte konkretno graja ti dve navedbi Splošnega sodišča v točki 116 izpodbijane sodbe: — Prvič, Splošno sodišče v njej meni, da „trditev, da so se odločitve v navedenem svetu sprejemale z navadno večino in da so bile torej vsekakor ugodne za […] družino [W.], ni utemeljena“. — Drugič, Splošno sodišče v tej točki razloguje, da je treba „obseg [zadevne] prednosti [vsekakor presojati] glede na posebne pristojnosti skupščine delničarjev […]“.

143. Nobena od teh navedb Splošnega sodišča se mi po preučitvi člena 9(5) družbene pogodbe ne zdi očitno napačna. Nasprotno: — V zvezi s prvo navedbo je treba pripomniti, da v členu 9(5) družbene pogodbe ni podatkov o tem, kakšna večina je potrebna za sprejetje sklepov v arbitražnem svetu. Mogoče je, da je zahteva, da je za sprejetje sklepov potrebna običajna večina, razvidna iz drugih klavzul družbene pogodbe. Vendar družba Del Monte ni očitala izkrivljanja teh klavzul. Poleg tega se navedba Sodišča nanaša na večine, s katerimi so bile odločitve arbitražnega sveta dejansko sprejete. Samoumevno je, da iz klavzule družbene pogodbe ni mogoče sklepati o njeni praktični uporabi v življenju družbe. — Iz druge navedbe pa izhaja le, da je Splošno sodišče obseg prednosti, ki jih ima družina W. zaradi arbitražnega postopka, presodilo v širšem okviru družbene pogodbe in jih glede na ta okvir ovrednotilo. Ni razvidno – in pritožnica v podporo temu navaja nikakršnih argumentov – v kakšnem smislu naj bi bila taka presoja celotnega konteksta, v katerega se umeščajo dokazi, očitno napačna.

144. Naj dodam, da sam obstoj arbitražnega postopka v obliki arbitražnega sveta nikakor ne zadostuje za dokaz trditve družbe Del Monte, „da je družina [W.] nazadnje sama odločala, kako naj se vodijo posli družbe Weichert“. Četudi bi namreč držala navedba družbe Del Monte, da je družina W. v omenjenem arbitražnem svetu imela tri od šestih glasov, ta s tem ne bi imela nobene – torej niti običajne – večine.

ii) Očitek izkrivljanja nekaterih drugih dokumentov

145. Družba Del Monte meni, da je Splošno sodišče poleg družbene pogodbe izkrivilo tudi dokazno vrednost nekaterih drugih dokumentov iz spisa. To bom kratko obravnavala spodaj.

– „Ravnovesje pristojnosti“

146. Družba Del Monte najprej graja „očitno izkrivljanje“ svojih izjav iz tožbe, ( 71 ) v kateri je govorila o „ravnovesju pristojnosti“ med komanditistom in komplementarjem. Po mnenju pritožnice je Splošno sodišče v točki 118 izpodbijane sodbe na podlagi njenih navedb v zvezi z „ravnovesjem pristojnosti“ neupravičeno sklepalo, da sta družina W. in družba Del Monte nad družbo Weichert izvajali skupen nadzor, in to obravnavalo kot indic za to, da je družba Del Monte na družbo Weichert lahko izvajala odločilen vpliv.

147. Izkrivljanje navedb stranke iz postopka na prvi stopnji je treba – ob upoštevanju sodne prakse v zvezi z izkrivljanjem dejstev in dokazov – predpostaviti, če je Splošno sodišče te navedbe očitno napačno razumelo ali popačilo njihov smisel. ( 72 )

148. V obravnavanem primeru o tem ni mogoče govoriti. Splošno sodišče je sicer v točki 118 izpodbijane sodbe uporabilo izraz „ravnovesje pristojnosti“, ki ga je skovala družba Del Monte. Vendar v zadevnem odlomku vsebinsko ni povzelo nobenih navedb družbe Del Monte. Nasprotno, Splošno sodišče se je sklicevalo na lastna pojasnila v zvezi z nekaterimi klavzulami družbene pogodbe, ki jih je predstavilo neposredno pred to točko, ( 73 ) in na podlagi tega sklepalo o zmožnosti družbe Del Monte, da na družbo Weichert izvaja odločilen vpliv.

– Izjave drugih uvoznikov v zvezi z določanjem cen

149. Družba Del Monte Sodišču dalje očita, da je v točkah od 211 do 215 izpodbijane sodbe na podlagi odgovorov, ki sta jih druga uvoznika (Chiquita in Dole) podala na zahtevo po informacijah Komisije, predpostavilo, da je izenačevanje referenčnih cen družbe Weichert s cenami družbe Dole „ustrezalo tudi pričakovanjem družbe Del Monte“. Družba Del Monte meni, da je Splošno sodišče s tem izkrivilo izjave navedenih uvoznikov.

150. Ta očitek temelji na neustreznem – oziroma kar potvarjajočem – branju izpodbijane sodbe. V zadevnem odlomku sodbe Splošno sodišče namreč nikakor ne ugotavlja ali namiguje, da je izenačevanje referenčnih cen družbe Weichert s cenami družbe Dole „ustrezalo tudi pričakovanjem družbe Del Monte“. Ta Splošnemu sodišču torej pripisuje ugotovitev, ki je to v tej obliki sploh ni sprejelo, in to povezuje s hudim očitkom izkrivljanja dokazov.

151. V resnici Splošno sodišče v zadevnih odlomkih sodbe obravnava trditve družbe Del Monte o popolni samostojnosti družbe Weichert, o tem, da je družba Del Monte sama želela, da bi bile referenčne cene podobne cenam družbe Chiquita, in o tem, da je družba Del Monte svoja s tem povezana pričakovanja do družbe Weichert jasno izrazila. ( 74 ) Splošno sodišče na tem mestu sprejme zgolj vmesni sklep, da izjave družb Chiquita in Dole, ki jih navaja družba Del Monte, nasprotujejo njenim lastnim trditvam. ( 75 ) Splošno sodišče v točkah od 211 do 215 izpodbijane sodbe ne sprejme končnega sklepa v zvezi s samostojnostjo družbe Weichert v razmerju do družbe Del Monte.

152. Poleg tega je treba pripomniti, da sporne izjave družb Chiquita in Dole nikakor niso bile tako nedvoumne, kot trdi družba Del Monte. Ravno nasprotno, dopuščale so različne razlage. To velja zlasti za izjavo družbe Dole, da podjetje Del Monte „ni bilo zadovoljno s tržnimi rezultati družbe Weichert“ in „je očitno pretrgalo razmerje z družbo Weichert, da bi izvajalo [lasten] agresiven pristop k trženju“. ( 76 )

153. Najprej je treba ugotoviti, da iz teh izjav – kot je bilo nakazano že zgoraj ( 77 ) – ni jasno razvidno, ali je bila družba Dole z družbo Weichert nezadovoljna zgolj s finančnega vidika ali tudi zaradi pristopa k trženju. Drugič, iz omenjenega dokaznega gradiva prav tako ni mogoče razbrati, ali in kdaj naj bi poslovodstvo družbe Weichert sploh prejelo navodilo, da uvede ta novi pristop k trženju družbe Del Monte. Tretjič, prav tako ni razvidno, ali je ta pristop k trženju v upoštevnem obdobju dejansko naletel na nasprotovanje poslovodstva družbe Weichert ali pa ga preprosto na trgu ni bilo mogoče vzpostaviti, kot trdi družba Weichert. Iz dokaznega gradiva, ki naj bi ga Splošno sodišče po mnenju družbe Del Monte izkrivilo, ni jasno razvidno niti to, kdaj je družba Del Monte sploh razvila lasten „agresiven pristop k trženju“ in si začela prizadevati za njegovo dejansko vzpostavitev: še med trajanjem kršitve v letih od 2000 do 2002 ali šele leta 2003, torej po prenehanju kršitve.

154. Če se zdi, da dejstva in dokazi dopuščajo različne razumne presoje, in če se je Splošno sodišče odločilo za eno od njih, potem mu ni mogoče resno očitati izkrivljanja dokazov. Tako je v primeru dokazov, navedenih v točkah od 211 do 215 izpodbijane sodbe.

– Dopis zunanjega odvetnika družbi Del Monte

155. Tretjič, družba Del Monte trdi, da je do izkrivljanja dokazov prišlo v zvezi z dopisom zunanjega odvetnika družbi Del Monte iz leta 1997. Medtem ko naj bi Splošno sodišče v točki 236 izpodbijane sodbe ustvarilo vtis, da je bil ta dopis poslan po naročilu enega od družbenikov družbe Weichert, pa naj bi ga v resnici naročila družba sama.

156. V zvezi s tem je treba takoj pripomniti, da se Splošno sodišče v tej točki sporne sodbe sploh ne ukvarja z avtorstvom zadevnega dopisa, ampak zgolj na splošno preudarja o vprašanju, ali je na podlagi okoliščine, da družbenik prosi za pomoč odvetnika, mogoče sklepanje o nadzoru drugih družbenikov nad družbo. Zato se mi zdi očitek izkrivljanja, ki ga uveljavlja družba Del Monte, precej neprepričljiv.

157. Poleg tega postane ob pazljivem branju omenjenega dopisa jasno, da je ta – drugače kot trdi družba Del Monte – vsekakor napisan dvoumno in iz njega nikakor ni mogoče razbrati, v čigavem imenu in po čigavem naročilu so v njem izražena mnenja glede določenih vsebin. Iz uvoda sicer izhaja, da se z dopisom izraža stališče za družbo. ( 78 ) Vendar so nadaljnja pojasnila vsaj deloma podana tudi v imenu gospoda W. in deloma celo izrecno skupno v imenu gospoda W. in družbe. ( 79 )

158. Znova gre torej za dokaz, v zvezi s katerim so v precejšnjem obsegu mogoče različne interpretacije. V teh okoliščinah Splošnemu sodišču ni mogoče očitati izkrivljanja, ko v točki 236 izpodbijane sodbe govori o tem, da „da družbenik […] prosi za pomoč odvetnika, da bi se seznanil s svojimi pravicami in se branil pred osebo, za katero sumi, da jih ne spoštuje.“

159. Dopolnilo je treba pripomniti, da družba Del Monte nikakor ni pojasnila, v kakšnem obsegu naj bi zatrjevano izkrivljanje dokazne vrednosti zadevnega dopisa vplivalo na sodbo Splošnega sodišča. Do razveljavitve izpodbijane sodbe pa lahko zaradi morebitnega izkrivljanja dokazov pride, le če to vpliva na njen izrek. ( 80 ) Za to pa v zvezi s tem ni nobenih konkretnih razlogov.

– Dopis iz nacionalnega sodnega postopka

160. Četrtič, družba Del Monte v zvezi s točkama 237 in 238 izpodbijane sodbe meni, da je Splošno sodišče izkrivilo dokazno vrednost dopisa iz nacionalnega sodnega postopka. S tem dopisom družba Weichert odgovarja na tožbo družbe Del Monte, da je bilo treba celotno dodano ekonomsko vrednost družbe Weichert, to so nabava, trženje in logistika, pripisati izključno komplementarjem in da je bila vloga družbe Del Monte v navedeni družbi omejena na finančno udeležbo.

161. Splošno sodišče je v zvezi s tem – vsebinsko popolnoma ustrezno – pripomnilo, da je tožbo vložila družba Del Monte in ne družba Weichert, da je bila vložena v okviru odpovedi sporazuma o distribuciji in da to, da je družba Del Monte začela sodni postopek v zvezi z ekonomsko vrednostjo podjetja, ne izključuje izvajanja odločilnega vpliva družbe Del Monte, ( 81 )

162. Ne vidim, kako naj bi Splošno sodišče s temi ugotovitvami izkrivilo zadevni dopis. Splošno sodišče ga je zgolj umestilo v njegov postopkovni in gospodarski okvir in pri tem prišlo do povsem razumnih – vsekakor pa ne očitno napačnih – sklepov glede njegove dokazne vrednosti v tem postopku v zvezi z omejevalnimi sporazumi.

– Neobstoj konsolidacije poslovnih rezultatov

163. Petič, družba Del Monte v zvezi s točko 259 izpodbijane sodbe Splošnemu sodišču očita, da je neupravičeno ugotovilo, da to, da ni bilo konsolidacije rezultatov družb Weichert in Del Monte, „nikakor [ni] upoštev[no].“ Družba Del Monte trdi, da gre pri tem za izkrivljanje dokazov.

164. Ta trditev je napačna. Družba Del Monte lahko meni, da je Splošno sodišče pri razlogovanju o okoliščini, da konsolidacija ni bila izvedena, napačno uporabilo pravo in da ni upoštevalo s tem povezane sodne prakse. Vendar pa to nima nikakršne zveze z izkrivljanjem dokazov.

iii) Vmesni sklep

165. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da ni noben od posameznih očitkov izkrivljanja dokazov, ki jih je navedla družba Del Monte, niti približno utemeljen.

b) Obveznost Splošnega sodišča, da dokaze presodi celovito

166. V okviru drugega pritožbenega razloga družba Del Monte nazadnje trdi, da Splošno sodišče predloženih dokazov ni presodilo celovito. Meni, da je Splošno sodišče dokazno gradivo izkrivilo s tem, da je vsak dokaz obravnavalo ločeno, ne da bi presodilo, ali je na podlagi celotnega dokaznega gradiva mogoče izpeljati argument proti domnevi, da je družba Del Monte na družbo Weichert izvajala odločilen vpliv oziroma – podredno – ali so predloženi dokazi v zvezi s tem nejasni (non liquet).

167. Zdi se mi, da tudi ta očitek sloni na zelo selektivnem branju izpodbijane sodbe. Že pogled na točko 266 te sodbe zadostuje za ugotovitev, da je Splošno sodišče menilo, da z listinskimi dokazi, ki jih je predložila družba Del Monte, „vzetimi posamično ali skupaj“ ni mogoče izpodbijati pripisovanja kršitve prava o omejevalnih sporazumih, ki jo je storila družba Weichert, družbi Del Monte. Splošno sodišče torej nikakor ni opustilo celovite presoje dokaznega gradiva.

168. V resnici se izkaže, da gre pri očitku družbe Del Monte – čeprav ga ta uveljavlja kot očitek izkrivljanja – bolj za očitek, da je Splošno sodišče pri opredelitvi dejanskega stanja napačno uporabilo pravo. Družba Del Monte meni, da je Splošno sodišče na podlagi predloženega dokaznega gradiva, presojanega v celoti, prišlo do napačnih pravnih sklepov glede obstoja gospodarske enote, ki jo sestavljata družbi Del Monte in Weichert. Ta zadnji očitek, uveljavljan v okviru drugega pritožbenega razloga, se v tem smislu prekriva s prvim pritožbenim razlogom in ga je zato treba zaradi razlogov, navedenih v zvezi z njim, ( 82 ) zavrniti.

3. Peti pritožbeni razlog: enotna in trajajoča kršitev

169. S petim in zadnjim pritožbenim razlogom družba Del Monte trdi, da bi moralo Splošno sodišče sporno odločbo razglasiti za nično, ker je v njej ugotovljena enotna in trajajoča kršitev med družbami Dole, Chiquita in Del Monte/Weichert, čeprav je bilo ugotovljeno, da družba Weichert ni vedela o izmenjavi informacij med družbama Dole in Chiquita.

170. Družba Del Monte Splošnemu sodišču očita, da je neseznanjenost družbe Weichert z izmenjavo informacij med družbama Dole in Chiquita obravnavalo zgolj kot olajševalno okoliščino, napačno uporabilo pravo in tako ni upoštevalo zadevne sodne praske Sodišča.

171. Zdi se mi, da ta pritožbeni razlog temelji na nepravilnem branju izpodbijane sodbe in sodne prakse Sodišča.

172. Na podlagi koncepta enotne in trajajoče kršitve je mogoče vsem udeležencem omejevalnega sporazuma pripisati – kot neke vrste sostorilcem – vpletenost vsakokratnih drugih udeležencev omejevalnega sporazuma, čeprav sami niso bili aktivno udeleženi pri vsakem posameznem sestavnem delu globalnega omejevalnega sporazuma. ( 83 )

173. Kot je znano, je pogoj za ta pripis to, da je zadevno podjetje dokazano vedelo za protipravna ravnanja drugih udeležencev ali da jih je lahko razumno predvidelo in da je bilo pripravljeno sprejeti s tem povezano tveganje. ( 84 )

174. Drugače povedano, medsebojni pripis vpletenosti je mogoč, če je vsak udeleženec omejevalnega sporazuma vedel ali bi moral vedeti, da je bil z lastno vpletenostjo del globalnega omejevalnega sporazuma in da je s svojim ravnanjem prispeval k uresničevanju protikonkurenčnih ciljev, ki so jim skupaj sledili vsi udeleženci omejevalnega sporazuma. ( 85 )

175. Če pa ni dokazano, da je udeleženec omejevalnega sporazuma vedel ali bi moral vedeti o določenih vidikih enotne in trajajoče kršitve, mu za te vidike ni mogoče naložiti odgovornosti. ( 86 )

176. Seveda pa okoliščina, da udeleženec omejevalnega sporazuma ni vedel ali ni moral vedeti o vseh vidikih, ne vpliva na objektiven obstoj enotne in trajajoče kršitve. Zlasti pa ta okoliščina ne sme voditi k razbremenitvi tega podjetja odgovornosti za ravnanja, za katera ni sporno, da je pri njih sodelovalo, ali za katera je to podjetje dejansko mogoče šteti za odgovorno. ( 87 ) Razlike so namreč zgolj gradualne in ne vplivajo na to, da je zadevno podjetje kršilo člen 81 ES, čeprav mu ni mogoče pripisati vseh sestavnih delov enotne in trajajoče kršitve. ( 88 )

177. Gledano v celoti se morata pri izračunu globe za vsakega udeleženca omejevalnega sporazuma obseg in teža vsakokratne vpletenosti upoštevati individualno v razmerju do globalnega omejevalnega sporazuma. ( 89 )

178. Splošno sodišče v obravnavanem primeru pri uporabi teh pravil ni napačno uporabilo prava.

179. Splošno sodišče je priznalo, da družba Weichert o izmenjavi informacij med družbama Dole in Chiquita ni vedela in da tega tudi ni morala vedeti. Splošno sodišče te okoliščine povsem upravičeno ni štelo za razlog, zaradi katerega bi bil lahko vprašljiv obstoj enotne in trajajoče kršitve. Nasprotno, v izpodbijani sodbi se je pravilno osredotočilo le na pravne posledice za družbo Weichert in ugotovilo, da tej – drugače kakor družbam Dole in Chiquita – ni mogoče pripisati odgovornosti za celotno kršitev in ji je zato treba naložiti manjšo globo. ( 90 )

180. Priznati je treba, da je res nekam nenavadno, da Splošno sodišče v zvezi s tem – najbrž zaradi besed, ki jih je Komisija uporabila v sporni odločbi – govori o „olajševalnih okoliščinah“ za družbo Weichert. V resnici je manjša kazen namreč upravičena zaradi manjše vpletenosti družbe Weichert v kršitev. Prav iz tega nazadnje izhaja tudi Splošno sodišče, ko navaja, da je bil osnovni znesek globe za družbo Weichert nižji, ker ta ni bila seznanjena s pogovori, ki so potekali med družbama Chiquita in Dole pred določitvijo cen, oziroma jih ni mogla razumno predvideti.

181. V teh okoliščinah je treba peti pritožbeni razlog zavrniti.

C – Nasprotna pritožba družbe Weichert v zadevi C‑293/13 P

182. Nasprotna pritožba družbe Weichert v zadevi C 293/13 P, kot je bilo pokazano zgoraj, ( 91 ) ni dopustna, ker ne izpolnjuje zahtev iz člena 56, drugi odstavek, drugi stavek, Statuta. Glede njene utemeljenosti se zato v nadaljevanju opredeljujem le podredno.

1. Prvi pritožbeni razlog: obstoj usklajenega ravnanja

183. Družba Weichert z nasprotno tožbo v zadevi C‑293/13 P najprej prereka ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi z obstojem usklajenega ravnanja med družbama Weichert in Dole. Po mnenju družbe Weichert o usklajenem ravnanju med tema podjetjema ne more biti govora, ker je družba Weichert zgolj sledila pristopu „sledi svojemu vodji“ in se je vseskozi enostransko ravnala po referenčnih cenah družbe Dole.

184. V zvezi s tem družba Weichert navaja tri očitke zoper izpodbijano sodbo, ki jih bom obravnavala v nadaljevanju.

a) Očitek protislovne obrazložitve sodbe

185. Družba Weichert najprej meni, da je obrazložitev izpodbijane sodbe protislovna, ker je Splošno sodišče po eni strani v točki 580 te sodbe zanikalo obstoj pokazateljev za to, da se je ravnala po vodilu „sledi svojemu vodji“, po drugi strani pa je v točki 847 menilo, da je obstoj tega ravnanja mogoč.

186. Vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Splošnega sodišča protislovna ali pomanjkljiva, je pravno vprašanje, ki ga je v okviru pritožbe mogoče postaviti. ( 92 )

187. V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v zadnjem stavku točke 580 izpodbijane sodbe ugotovilo, da določena izjava – v tej točki podrobneje razčlenjena – ki jo je v upravnem postopku podala družba Chiquita, ne zadostuje za utemeljitev trditve, „da je podjetje Weichert vsak teden počakalo, da je izvedelo za ceno podjetja Dole, preden je z njo izenačilo svojo referenčno ceno“.

188. Splošno sodišče pa v točki 847 izpodbijane sodbe pojasnjuje, da bi bilo iz tega pojasnila družbe Chiquita „mogoče […] sklepati tudi, da je podjetje Weichert v [zvezi] s cenovno politiko podjetja Dole ravnalo samo po načelu ‚sledi svojemu vodji‘“.

189. Čeprav se na prvi pogled zdi, da si ti točki izpodbijane sodbe v določenem smislu nasprotujeta, pa se ob podrobnejši preučitvi izkaže, da nista protislovni. Splošno sodišče se namreč v obeh odlomkih izpodbijane sodbe – čeprav vsakič v povsem drugem okviru – ukvarja z dokazno vrednostjo enega in istega pojasnila, ki ga je družba Chiquita podala v upravnem postopku. In v obeh primerih Splošno sodišče nazadnje izhaja iz tega, da ima to pojasnilo razmeroma majhno notranjo dokazno vrednost.

190. Prav zaradi njene majhne pomenske vrednosti Splošno sodišče zadevnemu pojasnilu družbe Chiquita ni pripisalo velike dokazne vrednosti, kar zadeva obstoj ali neobstoj usklajenega ravnanja med družbama Dole in Weichert: Splošno sodišče tako po eni strani v točkah 580 in 581 izpodbijane sodbe pojasnila družbe Chiquita ni hotelo ovrednotiti kot razbremenilen dokaz v smislu, da je družba Weichert v razmerju do družbe Dole zgolj ravnala po vodilu „sledi svojemu vodji“. Po drugi strani pa Splošno sodišče v točkah od 847 do 853 izpodbijane sodbe prav tako ni izhajalo iz tega, da se omenjeno pojasnilo lahko uporabi kot obremenilni dokaz glede protikonkurenčnosti dvostranskih stiskov med družbama Weichert in Dole.

191. Kršitev obveznosti obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče v skladu s členom 36 v povezavi s členom 53, prvi odstavek, Statuta, zato ni razvidna.

192. V vsakem primeru pa je treba na splošno ugotoviti, da mora Splošno sodišče obrazložiti predvsem svojo sodbo in ne toliko svojo obravnavo posameznih dokazov. Tudi če bi se – v nasprotju z mojimi zgornjimi preudarki – izhajalo iz tega, da formulacija iz točk 580 in 847 izpodbijane sodbe ni povsem dosledna, je ne glede na to sama odločitev Splošnega sodišča o tožbi, ki mu je bila predložena v razsojanje, jasno in neprotislovno obrazložena, in sicer v tem smislu, da je podano usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem in da je družba Weichert pri njem sodelovala. ( 93 )

193. Očitek, ki ga družba Weichert uveljavlja v zvezi z obrazložitvijo, zato ni utemeljen.

b) Očitek izkrivljanja dokazov

194. Drugič, družba Weichert Splošnemu sodišču očita izkrivljanje dokazov. Meni, da pomeni ugotovitev iz točke 580 izpodbijane sodbe, v skladu s katero pojasnilo družbe Chiquita ne zadostuje kot dokaz za predpostavko, da je družba Weichert zgolj ravnala po načelu „sledi svojemu vodji“, izkrivljanje nedvoumnega smisla dokazov. Družba Weichert skuša to izpeljati iz skupnega branja te točke s točko 847 izpodbijane sodbe, v kateri Splošno sodišče navaja – kot je bilo že omenjeno – da bi bilo iz zadevnega pojasnila družbe Chiquita „mogoče […] sklepati tudi, da je podjetje Weichert v [zvezi] s cenovno politiko podjetja Dole ravnalo samo po načelu ‚sledi svojemu vodji‘“.

195. Kot je bilo že navedeno je domneva izkrivljanja dejstev ali izkrivljanja dokazov vezana na stroge pogoje. Tako izkrivljanje je podano, le če je presoja obstoječih dokazov, ne da bi se sklicevali na nove, očitno nepravilna. ( 94 ) Izkrivljanje ni podano, če dejstva in dokazi dopuščajo različne presoje, Sodišče pa se je odločilo za eno od teh.

196. V tem primeru je bilo tako. Iz zadevnega pojasnila, ki ga je družba Chiquita podala v upravnem postopku, ni mogoče jasno razbrati, ali se je družba Weichert zgolj ravnala po vodilu „sledi svojemu vodji“ in je svoje cene enostransko izravnala z referenčnimi cenami družbe Dole ali pa je bila z družbo Dole vpletena v usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem. Splošno sodišče je prišlo do sklepa, da s pojasnilom družbe Chiquita ni mogoče utemeljiti trditve o ravnanju po vodilu „sledi svojemu vodji“. ( 95 ) Za tako sklepanje so bili glede na majhno dokazno vrednost tega pojasnila, kar zadeva razmerje med družbama Weichert in Dole, podani dobri razlogi; nikakor pa to sklepanje Splošnega sodišča ni bilo očitno napačno.

197. Očitek izkrivljanja dokazov zato ni utemeljen.

c) Očitek neobstoja v prihodnost usmerjene izmenjave informacij

198. Družba Weichert nazadnje trdi, da v obravnavanem primeru nikjer ni bilo ugotovljeno, da je med družbo Dole in njo prišlo do izmenjave informacij glede njenega prihodnjega ravnanja na trgu. Družba Weichert meni, da tudi zato ni mogoče izhajati iz tega, da sta bili podjetji vpleteni v protikonkurenčno usklajeno ravnanje.

199. V zvezi s tem je treba spomniti, da je presoja dejstev in dokazov izključno naloga Splošnega sodišča in da Sodišče kot pritožbeno sodišče za to – z izjemo morebitnega očitka izkrivljanja – ni pristojno. ( 96 ) Družba Weichert skuša s svojo trditvijo Sodišče pripraviti k ponovni presoji dejanskega stanja; zato jo je treba zavrniti kot nedopustno.

200. Zgolj zaradi popolnosti opozarjam, da je Splošno sodišče v nasprotju s trditvami družbe Weichert v več odlomkih izpodbijane sodbe ugotovilo izmenjavo informacij med družbama Dole in Weichert o njenem prihodnjem ravnanju na trgu. ( 97 )

201. Sicer pa prav tako ni pomembno, ali o svojem načrtovanem ravnanju na trgu svoje konkurente enostransko obvešča samo eno podjetje ali si vsa udeležena podjetja medsebojno izmenjujejo informacije o svojih razmišljanjih in namerah. Če se namreč že samo eno podjetje izpostavi in svojim konkurentom razkrije zaupne informacije o svoji prihodnji poslovni politiki, se na ta način za vse udeležence zmanjša negotovost o prihodnjem delovanju trga ter nastane nevarnost zmanjšanja konkurence in usklajenega ravnanja med njimi. ( 98 )

202. Zato ni potrebno raziskati, ali sta se družbi Dole in Weichert v okviru pogovorov, ki so potekali med njima pred določitvijo cen, medsebojno obveščali o njunem prihodnjem ravnanju na trgu ali pa je take informacije enostransko razkrivala le družba Dole družbi Weichert ne pa tudi obratno družba Weichert družbi Dole. To ne bi nikakor vplivalo na obstoj usklajenega ravnanja s protikonkurenčnim ciljem, ki je prepovedano na podlagi člena 81 ES (postal člen 101 PDEU).

d) Vmesni sklep

203. Prvi pritožbeni razlog, ki ga družba Weichert uveljavlja v okviru svoje nasprotne pritožbe v zadevi C‑293/13 P, zato ni utemeljen.

2. Drugi pritožbeni razlog: omejitev konkurence zaradi cilja

204. Drugič, družba Weichert s pritožbenim razlogom v zadevi C‑293/13 P očita, da je Splošno sodišče v obravnavanem primeru nepravilno izhajalo iz omejevanja konkurence kot cilja. Družba Weichert meni, da je Splošno sodišče „samo trdilo“, da so bili dogovori pred določitvijo cen po svoji naravi protikonkurenčni in ni ocenilo njihove dejanske možnosti za omejitev konkurence v zadevnem pravnem in ekonomskem okvirju.

205. Na prvi pogled bi lahko sklepali, da želi družba Weichert s temi trditvami Sodišče nedopustno pripraviti do tega, da bi kot pritožbeno sodišče presojo dejstev in dokazov Splošnega sodišča nadomestilo z lastno oceno. V resnici pa je Sodišče pozvano, naj preveri, ali se je Splošno sodišče pri presoji dejstev in dokazov ravnalo po pravilnih merilih in standardih. To pa je pravno vprašanje, ki ga Sodišče v pritožbenem postopku lahko preizkusi ( 99 ) in ki je ob upoštevanju nedavne sodbe v zadevi CB proti Komisiji ( 100 ) še posebno pomembno.

206. Že vnaprej pojasnjujem, da se je Splošno sodišče tukaj skrajno temeljito ukvarjalo s tržnimi danostmi in argumenti, navedenimi v zvezi z njimi, in da je na zelo razumljiv način obrazložilo, zakaj je treba izmenjavo informacij med udeleženimi podjetji že zaradi njene narave obravnavati kot škodljivo za dobro delovanje običajnega konkurenčnega trga. V tem smislu se obravnavani primer bistveno razlikuje od navedene zadeve CB proti Komisiji.

a) Upoštevna pravna merila

207. Na področju uporabe člena 81 ES (zdaj člen 101 PDEU) je mogoče, da protikonkurenčnost določenega ravnanja podjetij ne izhaja le iz njegovih učinkov, temveč iz njegovega namena. To v enaki meri velja za dogovore, sklepe in usklajena ravnanja. ( 101 )

208. Ni nujno, da je cilj vsake izmenjave informacij med konkurenti preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu v smislu člena 81(1) ES. ( 102 )

209. Ali je mogoče v taki izmenjavi informacij že zaradi njene narave videti dovolj veliko omejevanje konkurence, da bi jo bilo mogoče šteti za omejevanje konkurence zaradi cilja v smislu člena 81(1) ES, je treba presoditi glede na njen predmet, na njene cilje ter gospodarski in pravni okvir, v katerem poteka. ( 103 ) Pri presoji okvira je treba upoštevati tudi vrsto zadevnega blaga in storitev, dejanskih pogojev na vsakokratnem trgu ali trgih in strukturo tega trga ali trgov. ( 104 ) Pri presoji se lahko upoštevajo tudi nameni udeležencev, čeprav niso nujni dejavnik. ( 105 )

210. Če se izhajajoč iz zgoraj navedenih meril izkaže, da je mogoče izmenjavo informacij med konkurenti že zaradi njene narave obravnavati kot škodljivo za dobro delovanje običajnega konkurenčnega trga – da torej, drugače povedano, pomeni zadostno stopnjo škode za konkurenco – njihovih konkretnih posledic za konkurenco ni treba preverjati in upoštevati. ( 106 ) Potrebno je namreč le, da je izmenjava informacij dejansko taka, da lahko preprečuje, omejuje ali izkrivlja konkurenco na skupnem trgu. ( 107 )

211. Poleg tega se v skladu s sodno prakso Sodišča – razen če zadevna podjetja dokažejo nasprotno – domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti. nasprotni dokaz morajo predložiti zadevna podjetja. ( 108 )

b) Uporaba zadevnih pravnih meril v posameznem primeru

212. V nasprotju z mnenjem družbe Weichert ne vidim nobenih indicev za to, da Splošno sodišče v obravnavanem primeru ne bi zadostno uporabilo zgoraj navedenih meril ali da bi jih površno preizkusilo.

213. Na splošno se mi zdi, da skuša družba Weichert zabrisati zahteve za ugotovitev protikonkurenčnega cilja in protikonkurenčne posledice s tem, da – kot že na prvi stopnji – trdi, da bi moralo Splošno sodišče upoštevati „[gospodarski] vpli[v] očitanega ravnanja na evropski trg banan.“ To v okviru člena 81 ES (postal člen 101 PDEU) namreč ni potrebno za presojo cilja ravnanja, ampak zgolj za presojo njegove posledice oziroma njegovih posledic. ( 109 )

– Vrsta izmenjave informacij in njen predmet

214. Podrobneje družba Weichert najprej trdi, da ni mogoče šteti, da je izmenjava informacij o referenčnih cenah protikonkurenčna že po svoji naravi.

215. 113. Glede tega gre pripomniti, da izmenjava informacij nima protikonkurenčnega namena samo takrat, kadar se nanaša na cene, ki jih udeležena podjetja neposredno postavljajo na trgu. Kajti, kot je Sodišče že presodilo, člen 81 ES (člen 101 PDEU) varuje strukturo trga in s tem konkurenco. ( 110 ) Zato obstoj protikonkurenčnega cilja usklajenega ravnanja ne more biti odvisen od obstoja neposredne zveze med tem ravnanjem in potrošniškimi cenami. ( 111 ) Prav tako ni nujno, da bi obstajala neposredna zveza med izmenjanimi informacijami in veleprodajnimi cenami. Za domnevo, da obstaja protikonkurenčen cilj, je dovolj celo že, da si konkurenti izmenjujejo podatke o dejavnikih, ki so pomembni za njihovo vsakokratno cenovno politiko ali – splošneje – za njihovo ravnanje na trgu. ( 112 )

216. In v tem primeru je natanko tako.

217. Po nadvse izčrpnih ugotovitvah Splošnega sodišča, ki jim družba Dole nikjer ne očita potvarjanja, so v obravnavanem primeru med udeleženimi podjetji potekali dvostranski dogovori pred določitvijo cen, v okviru katerih so podjetja razpravljala o svojih vsakokratnih referenčnih cenah in nekaterih gibanjih cen. ( 113 ) Popolnoma brezpredmetna trditev družbe Weichert, da je bila izmenjava informacij povezana le s splošnimi pogoji na trgu in ne s posameznimi nameni o oblikovanju cen udeleženih podjetij, ni v skladu z dejstvi, ki jih je ugotovilo Splošno sodišče in zato – ob neobstoju očitka glede izkrivljanja – ni upoštevna za namen tega pritožbenega postopka.

218. 116. Prav tako so bile po ugotovitvah Splošnega sodišča, ki pa v pomembnem delu izhajajo iz lastnih izjav družbe Weichert, referenčne cene pomembne za zadevni trg. ( 114 ) Iz teh referenčnih cen uvoznikov banan je bilo v obravnavanem primeru mogoče razbrati vsaj tržne signale, trende in/ali indikacije na želeno gibanje cen banan; poleg tega so bile cene pri nekaterih transakcijah neposredno povezane z referenčno ceno na podlagi dogovorjenih cenovnih formul. ( 115 )

219. Dodajam, da s podjetniškega vidika ne bi bilo posebej smiselno sploh določati referenčne cene in si s konkurenti izmenjavati podatke o njihovem nadaljnjem gibanju, če naj lastne referenčne cene in pridobljene informacije o referenčnih cenah konkurentov ne bi vplivale na prihodnje ravnanje podjetij na trgu in cene, ki jih dejansko postavljajo.

220. Splošno sodišče je zato – po zelo temeljiti razpravi o konkretnih tržnih danostih in argumentih, ki jih je navedla družba Weichert – prišlo do ugotovitve, da je pri izmenjavi informacij, ki je potekala med udeleženimi podjetji, obstajal protikonkurenčen cilj. ( 116 )

221. Tovrstna izmenjava informacij med konkurenti o dejavnikih, pomembnih za ceno, je namreč v očitnem nasprotju z zahtevo po samostojnosti, ki je značilna za ravnanje podjetij v sistemu delujoče konkurence na trgu. ( 117 ) Izmenjava torej – ne da bi bila potrebna nadaljnja pojasnila – že pomeni zadostno stopnjo škode za konkurenco in jo je mogoče že zaradi njene narave obravnavati kot škodljivo za dobro delovanje običajnega konkurenčnega trga. ( 118 )

222. V tem se obravnavani primer bistveno razlikuje od zadeve Asnef-Equifax, ( 119 ) na katero se sklicuje družba Weichert in ki se je nanašala na španski sistem za izmenjavo kreditnih informacij. Kajti cilj izmenjave informacij o boniteti kreditojemalcev, kot v primeru družbe Asnef-Equifax, je predvsem krepitev delovanja trga in ustvarjanje enakih konkurenčnih pogojev za vse kreditodajalce, ne da bi kateri izmed tržnih subjektov konkurentom kakor koli razkril, kakšne pogoje želi dati svojim strankam. Izmenjava informacij, kot je sporna v tem primeru, pa ima ravno nasproten učinek, saj se v jedru nanaša na dejavnike za določanje predvidenih referenčnih cen: z njim udeležena podjetja svojim konkurentom – vsaj deloma – razkrivajo svoje nameravano ravnanje na trgu in občutljive podatke v zvezi s svojimi prihodnjimi napovedmi glede cen. Na podlagi tega je nedvomno mogoče odpraviti negotovost glede predvidenega ravnanja zadevnih podjetij in vzpostavljajo se konkurenčne razmere, ki ne ustrezajo normalnim razmeram na tem trgu.

223. Glede na navedeno je grajo družbe Weichert v zvezi z vrsto in predmetom izmenjave informacij treba zavrniti.

– Pogostost in rednost izmenjave informacij

224. Nadaljnji ugovor družbe Weichert se nanaša na pogostnost in rednost izmenjave informacij z družbo Dole. Družba Weichert očita, da je bilo vsako leto „le“ približno od 20 do 25 dvostranskih dogovorov pred določitvijo cen, pri čemer so se referenčne cene določale vsak teden. Poleg tega naj bi se o „mogočem prihodnjem razvoju referenčnih cen na splošno“ dogovarjalo „le ob redkih priložnostih“.

225. Čeprav se mi zdi, da je težko oporekati temu, da je izmenjava informacij, do katere pride od dvajsetkrat do petindvajsetkrat na leto, izrazito redna in pogosta, pa v tem pritožbenem postopku, v katerem gre izključno za presojo pravnih vprašanj, ne bi smelo biti prostora za igranje s številkami, kar bi v končni fazi pomenilo ponovno presojo dejstev.

226. Komaj smiseln je v zvezi s tem tudi argument družbe Weichert, da so bile referenčne cene sicer določene vsak teden, ni pa vsak teden prišlo do izmenjave informacij o dejavnikih, ki so upoštevni za določitev cen. Čeprav bi bila trditev, da ritem določanja referenčnih cen in ritem izmenjave informacij nista bila popolnoma sinhronizirana, pravilna, pa to ne vpliva na obstoj izmenjave informacij s protikonkurenčnim ciljem.

227. Toda drugače kakor to, kar se zdi, da domneva družba Weichert, ugotavljanje izmenjave informacij s protikonkurenčnim ciljem v čisto pravnem pogledu sploh ni odvisno od tega, ali gre za pogosto in redno izmenjavo informacij med udeleženimi podjetji. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, je lahko že enkratna izmenjava informacij podlaga za ugotovitev kršitve in naložitev plačila globe, če so zadevna podjetja po tej izmenjavi informacij ostala dejavna na trgu. ( 120 )

228. Kritika družbe Weichert v zvezi z domnevno pomanjkljivimi ugotovitvami Splošnega sodišča glede pogostnosti in rednosti izmenjave informacij z družbo Dole je torej brez podlage.

c) Vmesni sklep

229. Skratka, z razlogovanjem družbe Weichert ni mogoče ovreči pravne kvalifikacije sporne izmenjave informacij kot usklajenega ravnanja s protikonkurenčnim ciljem, prepovedanega na podlagi člena 81 ES, ki jo je podalo Splošno sodišče. Zato tudi drugega pritožbenega razloga v zadevi C‑293/13 P ni mogoče sprejeti.

3. Povzetek ugotovitev v zvezi z nasprotno pritožbo v zadevi C‑293/13 P

230. Ker noben pritožbeni razlog, ki ga uveljavlja družba Weichert, ni utemeljen, je treba njeno nasprotno pritožbo v zadevi C‑293/13 P zavrniti.

D – Glavna pritožba Komisije v zadevi C‑294/13 P

231. Tudi Komisija očitno ni bila zadovoljna z izpodbijano sodbo. Njena pritožba v zadevi C‑294/13 P se nanaša na vprašanje, kateri pogoji morajo biti v skladu s pravom izpolnjeni, da se sodelovanje podjetja s Komisijo v upravnem postopku pri določitvi višine globe upošteva kot olajševalna okoliščina.

1. Prvi pritožbeni razlog: odgovor na zahtevo po informacijah Komisije kot podlaga za zmanjšanje globe

232. Komisija s prvim pritožbenim razlogom graja točke od 840 do 853 izpodbijane sodbe. V tem odlomku je Splošno sodišče menilo – med drugim ob sklicevanju na obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002 – da je treba globo, solidarno naloženo na družbi Del Monte in Weichert, znižati, in sicer kot priznanje za navedbe, ki jih je družba Weichert prostovoljno predložila v upravnem postopku. ( 121 ) Komisija meni, da pomeni tako ravnanje napačno uporabno prava, in v bistvu zatrjuje, da je družba Weichert zgolj izpolnila svojo dolžnost odgovoriti na zahtevo po informacijah. Družbi Del Monte in Weichert odgovarjata, da take dolžnosti ni bilo in da je družba Weichert predložene informacije razkrila prostovoljno.

233. Zdi se mi, da je vzrok za oster spor med strankami v okviru tega prvega pritožbenega razloga deloma določena pojmovna zmeda, ki vlada glede konceptov prostovoljnosti, sodelovanja in privilegija zoper samoobtožbo v zvezi z razkrivanjem podatkov v upravnem postopku. Ta pojmovna zmeda delno izhaja že iz izpodbijane sodbe in se zdaj nadaljuje s pritožbo Komisije.

234. Najprej, jasno je, da lahko Komisija od podjetij in podjetniških združenj zahteva predložitev vseh potrebnih informacij za razjasnitev domnevne kršitve prava o omejevalnih sporazumih. Za to lahko Komisija po prostem preudarku uporabi bodisi enostavno zahtevo po informacijah bodisi formalno odločbo (člen 18(1) Uredbe št. 1/2003).

235. Predložitev informacij je obvezna, le če je zahtevana s formalno odločbo, medtem ko je odgovor na enostavno zahtevo po informacijah prostovoljen. ( 122 ) Ta ugotovitev se potrdi, če se upoštevajo sankcije za nepredložitev informacij: sankcije so določene le v zvezi z informacijami, ki se zahtevajo s formalno odločbo, ne pa tudi za enostavne zahtevke za informacije; ( 123 ) le za predložitev netočnih ali zavajajočih informacij je globa zagrožena v obeh primerih. ( 124 ) Tako je z Uredbo št. 1/2003 zagotovljeno občutljivo ravnotežje med učinkovitostjo preiskav Komisije in primernim varstvom za zadevna podjetja in podjetniška združenja.

236. Nikakor ni sporno, da Komisija v obravnavanem primeru družbe Weichert k predložitvi informacij ni obvezala s formalno odločbo v smislu člena 18(3) Uredbe št. 1/2003, ampak jo je z enostavnim zahtevkom za informacije v skladu s členom 18(2) te uredbe zgolj neformalno prosila za informacije. ( 125 ) Drugače kot se zdi, da meni Komisija, je zato treba ugotoviti, da družba Weichert v upravnem postopku z odgovorom na zahtevo po informacijah ni izpolnila kakor koli izražene pravne dolžnosti, ampak je vse informacije predložila prostovoljno.

237. Vendar pa posledica te prostovoljnosti ni nujno in samodejno to, da bi bilo v obravnavanem primeru mogoče uporabiti obvestilo o ugodni obravnavi.

238. Čeprav bi se namreč izhajalo iz tega, da informacije, ki jih je razkrila družba Weichert, niso bile predložene le – kot je ugotovilo Splošno sodišče – prostovoljno, ampak so bile poleg tega tudi zelo pomembne za upravni postopek ( 126 ) in so Komisiji omogočile, da je lažje ugotovila obstoj kršitve, ( 127 ) pa vse to še ne pojasnjuje, ali je šlo pri tem za pravi akt sodelovanja s Komisijo, za katerega bi bilo treba družbo Weichert v skladu z obvestilom o ugodni obravnavi nagraditi z zmanjšanjem globe.

239. Nasprotno, opozoriti je treba, da je znižanje globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi mogoče utemeljiti, le če se lahko predložene informacije in – splošneje – ravnanje zadevnega podjetja štejejo za dokaz njegovega resničnega sodelovanja s Komisijo. Povedano drugače, ravnanje zadevnega podjetja med upravnim postopkom mora torej pričati o resnični pripravljenosti za sodelovanje. ( 128 )

240. Zgrešeno bi bilo govoriti o taki pripravljenosti za sodelovanje že, kadar podjetje ustrezno odgovori na vse zahtevke za informacije, ki jih nanj naslovi Komisija. Zgolj z odgovarjanjem na konkretne poizvedbe Komisije – pa čeprav so izražene v obliki enostavnih zahtevkov za informacije in so zato pravno neobvezujoče – dela podjetje zgolj to, kar se od njega v upravnem postopku tako ali tako pričakuje in ustreza normalnemu obnašanju razumnega udeleženca postopka. ( 129 )

241. To, da podjetju v upravnem postopku ni mogoče očitati obstrukcije, še ni vredno priznanja. S tem namreč podjetje zgolj prepreči nastanek oteževalnih okoliščin, zaradi katerih bi bilo lahko upravičeno zvišanje globe, če mu jo bo treba naložiti. ( 130 ) Neobstoj takih oteževalnih okoliščina pa še zdaleč ne omogoča sklepanja, da so podane olajševalne okoliščine. Kdor želi uveljavljati olajševalne okoliščine, mora storiti več, kot pokazati normalno ravnanje, ki se lahko razumno pričakuje od vsakršnega udeleženca postopka. Sam od sebe mora odkrito položiti karte na mizo.

242. Kot je upravičeno poudarila Komisija, namreč nikakor ne ustreza cilju in namenu ureditve o ugodni obravnavi, kot je določena v obvestilu o ugodni obravnavi, da se vsem udeležencem omejevalnega sporazuma vnaprej prizna znižanje globe, če le Komisiji na njen poziv predložijo dokaze ali druge informacije, ki s