ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Poleg tega lahko države članice take ukrepe določijo le, če so ti potrebni. Možnost, ki jo navedeni člen daje državam članicam, je tako pogojena s potrebnostjo ukrepov, ki nikakor ne pomeni, da države članice morajo sprejeti zadevne izjeme v vseh primerih, v katerih je ta pogoj izpolnjen.

Države članice niso zavezane, da v svojem nacionalnem pravu določijo izjeme za namene, naštete v členu 13(1), od (a) do (g), ampak jim je nasprotno zakonodajalec želel pustiti možnost, da se odločijo, ali, in če da, za katere namene, želijo sprejeti zakonodajne ukrepe za omejitev med drugim obsega obveznosti obveščanja posameznika, na katerega se osebni podatki nanašajo.

V zvezi s tem, določbe Direktive 95/46 so nujno sorazmerno splošne, saj se mora ta nanašati na najrazličnejše položaje in vsebuje pravila, za katera je značilna neka prožnost, s čimer v številnih primerih državam članicam prepušča, da same uredijo podrobnosti ali izberejo med več možnostmi.

Dejavnost zasebnega detektiva, ki deluje za račun poklicne organizacije zaradi preiskovanja kršitev etike reguliranega poklica, spada pod izjemo iz člena 13(1)(d) Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov.

Ker pa ta direktiva ne določa podrobneje načina preiskovanja in odkrivanja kršitev predpisov, ne preprečuje poklicni organizaciji, kot je organizacija, ki ureja poklic nepremičninskega posrednika, da za izpolnitev svoje naloge uporabi specializirane preiskovalce, kot so zasebni detektivi, odgovorni za to preiskovanje in odkrivanje.

Če se je država članica odločila prenesti izjemo iz navedenega člena, se tako lahko zadevna poklicna organizacija in zasebni detektivi, ki zanjo delujejo, nanjo sklicujejo in zanje ne velja obveznost obveščanja posameznika, na katerega se osebni podatki nanašajo, iz členov 10 in 11 navedene direktive.

Nasprotno, če pa država članica te izjeme ni določila, morajo biti posamezniki, na katere se osebni podatki nanašajo, obveščeni o obdelavi njihovih osebnih podatkov v skladu s podrobnimi pravili iz navedenih členov 10 in 11, zlasti glede roka.

Države članice lahko presodijo, da imajo poklicne organizacije in zasebni detektivi, ki ravnajo za njihov račun, kljub uporabi členov 10 in 11 te direktive dovolj sredstev za odkrivanje kršitev zadevne poklicne etike, tako da prenos te izjeme ni nujen, da bi lahko te organizacije izpolnile svojo nalogo, ki je nadzor spoštovanja predpisov.

(Glej točke od 44 do 46, 48, 53 in izrek.)
Člen 401 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost v povezavi s členom 135(1)(i) te direktive je treba razlagati tako, da se davek na dodano vrednost in nacionalna posebna dajatev od iger na srečo lahko pobirata kumulativno, pod pogojem, da te dajatve ni mogoče označiti kot prometni davek.

V zvezi z igrami na srečo je treba člen 135(1)(i) Direktive 2006/112, ki med drugim določa oprostitev plačila davka na dodano vrednost za te igre „pod pogoji in omejitvami, ki jih določi vsaka država članica“, razlagati tako, da pristojnost, ki jo imajo države članice za določitev pogojev in omejitev za oprostitev od navedenega davka in ki je določena s to določbo, omogoča, da države članice od tega davka oprostijo le nekatere igre na srečo.

V zvezi s tem je glede na načelo davčne nevtralnosti neupoštevno, da se višina neusklajenega davka na igre na srečo, ki so ga dolžni plačati nekateri prireditelji iger na srečo, ki so zavezanci za plačilo davka na dodano vrednost, spreminja glede na navedeni davek, ki ga je treba plačati na podlagi opravljanja te dejavnosti.

(Glej točke 29, 30, 32 in točko 1 izreka.)
Direktivo 1999/44 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, ki v primeru, da potrošnik, ki je upravičen do ustreznega znižanja kupnine za blago, ki je bila določena s prodajno pogodbo, s tožbo predlaga samo odstop od te pogodbe – čemur pa ni mogoče ugoditi, ker je neskladnost tega blaga manjšega pomena – nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu, ne omogoča, da po uradni dolžnosti odobri tako znižanje, tudi če navedeni potrošnik ne sme niti dopolniti prvotnega zahtevka niti vložiti nove tožbe v ta namen.

Taka ureditev namreč od potrošnika zahteva, da predvidi izid analize v zvezi z dokončno pravno opredelitvijo neskladnosti blaga, ki jo mora opraviti pristojno sodišče, posledica tega pa je popolna negotovost in torej neprimernost varstva, ki mu je priznano s členom 3(5) Direktive 1999/44. To še toliko bolj drži, če se ta analiza izkaže za posebej zapleteno, tako da je navedena opredelitev odvisna zlasti od izvedbe dokazov s strani sodišča, ki odloča o sporu. V teh okoliščinah ta ureditev ni v skladu z načelom učinkovitosti, ker v sodnih postopkih, ki jih sprožijo potrošniki v primeru neskladnosti dobavljenega blaga s prodajno pogodbo, čezmerno otežuje ali celo onemogoča varstvo, ki se z Direktivo 1999/44 skuša zagotoviti potrošnikom. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, katere nacionalne predpise je treba uporabiti v sporu, ki mu je predložen, in narediti vse, kar je v njegovi pristojnosti, da zagotovi polni učinek člena 3(5) Direktive 1999/44 in doseže rešitev, ki je v skladu z njenim ciljem.

(Glej točke 39, od 40 do 43 in izrek.)
Pojem nekomercialni prevoz blaga iz člena 3(h) Uredbe št. 561/2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta št. 3821/85 in št. 2135/98 je treba razlagati tako, da zajema prevoz blaga, ki ga posameznik opravi za svoj račun in izključno v okviru svoje prostočasne dejavnosti, pri čemer se ta delno financira s prispevki tretjih in se za ta prevoz ne plača.

Nekomercialni prevoz blaga namreč na eni strani označuje zlasti prevoz blaga, ki ga zasebnik opravi zunaj svoje poklicne dejavnosti, v okviru prostočasne dejavnosti. Na drugi strani je cilj navedene uredbe izboljšati socialne razmere za zaposlene, ki jih zajema ta uredba, z omogočanjem nadzora nad spoštovanjem časa vožnje in počitka voznikov. Zato se določbe te uredbe uporabljajo predvsem za poklicne voznike in ne za tiste, ki vozijo v zasebne namene in niso poklicni vozniki težkih tovornih vozil ter ne opravljajo prevoznih storitev, ampak za svoj račun in izključno v okviru svoje prostočasne dejavnosti prevažajo svoj avtomobil, ki ga vozijo kot ljubiteljski vozniki.

(Glej točke 24, 25, 28, 29, 31 in 39 ter izrek.)
Člen 11(2) Direktive 2008/115/ES o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, ki omejitev trajanja prepovedi vstopa pogojuje s tem, da zadevni državljan tretje države vloži prošnjo za odobritev take omejitve.

Navedeni člen namreč nasprotuje daljši ohranitvi učinkov prepovedi vstopa, katerih trajanje ni omejeno in ki so bile določene pred dnevom začetka uporabe Direktive 2008/115, kot je najdaljše mogoče trajanje prepovedi, določene v tej določbi, razen če so bile prepovedi vstopa izrečene državljanom tretjih držav, ki pomenijo resno grožnjo za javni red, javno varnost ali državno varnost.

Člen 11(2) Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da je kršitev prepovedi vstopa in prebivanja na ozemlju države članice, ki je bila izrečena več kot pet let pred ponovnim vstopom zadevnega državljana tretje države na to ozemlje ali pred začetkom veljavnosti nacionalne zakonodaje, s katero je bila prenesena ta direktiva, podlaga za kazensko sankcijo, razen če ta državljan pomeni resno grožnjo za javni red, javno varnost ali državno varnost.

Direktivo 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica določi, da je lahko ukrep izgona ali odstranitve, ki je bil uveden pet ali več let pred obdobjem med vključno dnevom, ko bi morala biti ta direktiva prenesena, in dnevom, ko je bil ta prenos opravljen, pozneje ponovno podlaga za kazenski postopek, če je ta ukrep temeljil na kazenski sankciji v smislu člena 2(2)(b) navedene direktive in je ta država članica uporabila možnost iz te določbe.

Če namreč države članice uporabijo možnost, določeno v členu 2(2)(b) Direktive 2008/115, najpozneje ob izteku roka za prenos te direktive, to pomeni, da državljani tretje države, na katere se ta direktiva nanaša, nikoli ne spadajo na področje njene uporabe. Če pa država članica te možnosti po izteku navedenega roka za prenos še ni uporabila, zlasti zato, ker Direktive 2008/115 še ni prenesla v nacionalno pravo, se ne more sklicevati na pravico do omejitve osebnega področja uporabe te direktive na podlagi njenega člena 2(2)(b) glede oseb, za katere so učinki te direktive že veljali.

V teh okoliščinah omejitev osebnega področja uporabe Direktive 2008/115 na podlagi navedenega člena 2(2)(b), ki se določi šele po izteku roka za prenos te direktive, ne velja za osebo, zoper katero je bil pet ali več let pred datumom, ko bi Direktiva 2008/115 morala biti prenesena, uveden ukrep odstranitve in ki je na ozemlje te države članice vstopila po začetku veljavnosti nacionalnih pravil, s katerimi je bila uporabljena možnost iz navedene določbe. Onemogočanje uporabe možnosti, določene v členu 2(2)(b) Direktive 2008/115, osebi, ki se je lahko že neposredno sklicevala na zadevne določbe te direktive, bi povzročilo poslabšanje njenega položaja.

(Glej točke od 52 do 56 in točko 3 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Socialne ugodnosti – Nacionalna zakonodaja, ki finančno pomoč za visokošolski študij pogojuje s prebivanjem na nacionalnem ozemlju – Zavrnitev dodelitve pomoči študentom, državljanom Unije, ki ne prebivajo na nacionalnem ozemlju, katerih oče ali mati pa je obmejni delavec – Posredna diskriminacija – Utemeljitev / Upravičenost – Povečanje deleža rezidentov, ki so visokošolsko izobraženi – Nesorazmernost te ureditve

(Uredba Sveta št. 1612/68, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/38/ES, člen 7(2))

Summary

Člen 7(2) Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/38/ES, je treba razlagati tako, da načeloma nasprotuje zakonodaji države članice, ki za dodelitev finančne pomoči za visokošolski študij določa pogoj prebivališča študenta v tej državi članici in uvaja različno obravnavanje – ki pomeni posredno diskriminacijo – oseb, ki prebivajo v zadevni državi članici, in tistih, ki ne prebivajo v tej državi članici, so pa otroci obmejnih delavcev, ki opravljajo dejavnost v navedeni državi članici.

Čeprav je cilj povečati delež visokošolsko izobraženih rezidentov, da bi se spodbudil razvoj gospodarstva te države članice, legitimen cilj, ki lahko upraviči tako različno obravnavanje, in čeprav je pogoj prebivališča, kakršnega določa nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, primeren za zagotovitev dosege navedenega cilja, tak pogoj vseeno presega to, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja, saj onemogoča upoštevanje drugih dejavnikov, ki lahko predstavljajo dejansko stopnjo povezanosti med prosilcem za navedeno finančno pomoč in družbo ali trgom dela zadevne države članice, kot je dejstvo, da je eden od staršev, ki še naprej preživlja študenta, obmejni delavec, ki ima v tej državi članici trajnejšo zaposlitev in je tam že delal precejšnje obdobje.

(Glej točko 83 in izrek.)
(Glej točke od 31 do 34.) (Glej točke od 31 do 34.)

(Glej točke od 35 do 37.) (Glej točke od 35 do 37.)

(Glej točke od 38 do 40.) (Glej točke od 38 do 40.)

Opustitev pristojnih carinskih organov obveščanja izvoznika o obstoju tveganja, da je njegov sopogodbenik storil kaznivo dejanje goljufije, ne pomeni višje sile v smislu določbe Uredbe Komisije št. 3665/87 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 2945/94, in posebej člena 11(1), tretji pododstavek, prva alinea, te uredbe. Čeprav taka opustitev lahko pomeni izjemen primer v smislu člena 11(1), tretji pododstavek, druga alinea, Uredbe št. 3665/87, pa tega izvoznika ne more razbremeniti obveznosti povračila neupravičeno prejetih izvoznih nadomestil, saj je ta oproščen le plačila kazni na podlagi tega člena 11.

V zvezi s tem določbe člena 11(1), tretji pododstavek, navedene uredbe izvoznike oproščajo samo plačila kazni, ne pa tudi povračila prejetih nadomestil. K taksativnemu seznamu iz člena 11(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 3665/87 se namreč ne more dodati nov primer izjeme, in sicer neobstoj krivdnega ravnanja izvoznika. Čeprav kršitev ali napaka sopogodbenika izvoznika lahko pomeni okoliščino, na katero izvoznik nima vpliva, ta spada pod običajno poslovno tveganje, vključno s primerom kazenske obsodbe te sopogodbenica zaradi ponarejanja dokumentov v okviru izvoznih nadomestil, in je v okviru trgovskih poslov ni mogoče šteti za nepredvidljivo. Izvoznik je prost pri izbiri svojih sopogodbenikov in mora biti ustrezno previden, tako da ali vključi ustrezne klavzule v zvezi s tem v pogodbe, ki jih sklepa s sopogodbeniki, ali sklene posebno zavarovanje.

(Glej točke 42, 43, 49 in izrek.) (Glej točke 42, 43, 49 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Cilji člena 101 PDEU – Varstvo konkurence kot take

(člen 101 PDEU)

2. Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Protikonkurenčni cilj – Zadostna ugotovitev – Podjetje, ki ga prizadene omejevalni sporazum in ki domnevno nezakonito posluje na trgu – Nevplivanje

(člen 101(1) PDEU)

3. Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Sodelovanje na sestankih s protikonkurenčnim ciljem – Pripis ravnanja organov podjetja temu podjetju – Pogoji – Dokaz o osebnem ravnanju statutarnega zastopnika podjetja ali o mandatu zaposlenemu za sodelovanje na sestankih – Izključitev

(člen 101(1) PDEU)

4. Omejevalni sporazumi – Prepoved – Izjema – Pogoji – Kumulativnost

(člen 101(1) in (3) PDEU)

Summary

1. Člen 101 PDEU ni namenjen le varstvu interesov konkurentov ali potrošnikov, ampak tudi strukture trga in s tem konkurence kot take.

(Glej točko 18.)

2. Člen 101 PDEU je treba razlagati tako, da okoliščina, da je podjetje, ki ga prizadene omejevalni sporazum, katerega cilj je omejiti konkurenco, takrat, ko je bil ta omejevalni sporazum sklenjen, domnevno nezakonito poslovalo na zadevnem trgu, ne vpliva na vprašanje, ali ta sporazum pomeni kršitev te določbe.

Spoštovanje pravnih predpisov morajo zagotoviti javni organi, in ne podjetja ali zasebna združenja podjetij.

(Glej točki 20 in 21 ter točko 1 izreka.)

3. Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da za ugotovitev obstoja sporazuma, ki omejuje konkurenco, ni treba dokazati osebnega ravnanja statutarnega zastopnika podjetja ali obstoja posebnega soglasja, s katerim je ta zastopnik z mandatom dovolil ravnanje svojega uslužbenca, ki je sodeloval na protikonkurenčnem sestanku.

Uporaba člena 101 PDEU ne predpostavlja dejanja ali celo seznanjenosti družbenikov ali glavnih upraviteljev zadevnega podjetja, temveč dejanje neke osebe, ki ima dovoljenje, da deluje za račun podjetja.

(Glej točki 25 in 28 ter točko 2 izreka.)

4. Člen 101(3) PDEU je treba razlagati tako, da se ta člen za sporazum, prepovedan s členom 101(1) PDEU, lahko uporablja samo, če je podjetje, ki se sklicuje na to določbo, dokazalo, da so izpolnjeni štirje kumulativni pogoji, ki jih ta člen določa.

Tudi če bi v zvezi s tem sporazum, katerega namen bi bil zavezati gospodarski subjekt k spoštovanju nacionalne zakonodaje, spodbujal gospodarski napredek, se člen 101(3) PDEU ne more uporabiti, če ta sporazum gospodarskemu subjektu postavlja omejitve, ki za doseganje zastavljenega cilja niso nujne. To velja, kadar bi morala podjetja, ki so sklenila sporazum, pri pristojnih organih vložiti pritožbo v zvezi z ravnanjem gospodarskega subjekta, ne pa sama izločiti to konkurenčno podjetje s trga.

(Glej točki 35 in 36 ter točko 3 izreka.)
16

Člen 2(1), (7) in (8) zakona o zračnem prometu (Luftverkehrsgesetz) v različici, ki je bila objavljena 10. maja 2007 (BGBl. 2007 I, str. 698, v nadaljevanju: LuftVG), določa: „(1) Nemški zrakoplovi smejo leteti le, če imajo dovoljenje za to (dovoljenje za let) in so vpisani, kadar ureditev to določa, v register nemških zrakoplovov (register zrakoplovov). Zrakoplov sme leteti le: 1. če je vrsta naprave homologirana (tipska homologacija); 2. če ima varnostno spričevalo za let, ki ga določa uredba o tehničnem nadzoru zrakoplovov; 3. če ima lastnik zrakoplova sklenjeno zavarovanje civilne odgovornosti […] in 4. če je zrakoplov opremljen tako, da ne presega tehnično sprejemljivega praga glede obremenitve s hrupom. […] (7) Zrakoplovi, ki niso registrirani in homologirani za območje, na katerem se ta zakon uporablja, ne smejo vstopiti na to območje ali biti nanj spravljeni drugače, kot da tja letijo šele, ko pridobijo dovoljenje. To dovoljenje ni potrebno, kadar pogodba, ki je sklenjena med izvorno državo in Zvezno republiko Nemčijo, ali konvencija, ki zavezuje obe državi, določa drugače. (8) Dovoljenje iz odstavkov 6 in 7 je mogoče izdati na splošno ali za vsak primer posebej; hkrati je mogoče naložiti tudi obveznosti in določiti rok. […]“
Člen 99(2) zakona 35/2006 z dne 28. novembra 2006 o davku od dohodka fizičnih oseb, ki delno spreminja zakone o davku od dohodka pravnih oseb, o davku od dohodka nerezidentov in o davku od premoženja (Ley 35/2006 del Impuesto sobre la Renta de las Personas Físicas y de modificación parcial de las leyes de los Impuestos sobre Sociedades, sobre la Renta de no Residentes y sobre el Patrimonio) (BOE št. 285 z dne 29. novembra 2006, str. 41734) določa:

„Subjekti in pravne osebe, vključno s subjekti, ki izplačujejo dohodke, od katerih je treba plačati ta davek, morajo odtegniti in plačati akontacijo davka od dohodka fizičnih oseb, h kateremu so zavezani prejemniki dohodka. Znesek, ki ga je treba plačati v državni proračun, pogoji in načini plačila so določeni z zakoni in drugimi predpisi. Iste obveznosti imajo tudi davčni zavezanci, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, in sicer za dohodke, ki jih izplačajo pri opravljanju njihove dejavnosti, ter fizične in pravne osebe ter drugi subjekti, ki ne prebivajo oziroma nimajo sedeža na španskem ozemlju, vendar poslujejo na tem ozemlju prek enotne poslovne enote, ali ki nimajo stalne poslovne enote, ampak izplačujejo dohodke za delo ter druge dohodke, od katerih je treba odtegniti ali plačati akontacijo in ki pomenijo izdatke, ki jih je mogoče odšteti od prejetih dohodkov, določenih v členu 24(2) zakona o davku od dohodka nerezidentov.

[…]

Zastopnik, imenovan v skladu z določbami člena 86(1) zakona o organizaciji in nadzoru zasebnih zavarovalnic, ki deluje v imenu zavarovalnice, vključene v sistem svobodnega opravljanja storitev, mora odtegniti in plačati akontacijo davka od transakcij, izvedenih v Španiji.

Pokojninski skladi s sedežem v drugi državi članici Evropske unije, ki v Španiji ponujajo pokojninske načrte poklicnega zavarovanja, za katere velja španska zakonodaja, morajo v skladu z določbami Direktive Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. junija 2003 o dejavnostih in nadzoru institucij za poklicno pokojninsko zavarovanje [UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 350] imenovati zastopnika, ki jih bo zastopal pri davčnih obveznostih. Ta zastopnik mora odtegniti in plačati akontacijo davka od transakcij, izvedenih v Španiji.

[…]“
54

Sodišče je večkrat razsodilo, da klavzula standstill iz člena 41(1) Dodatnega protokola sama po sebi ni taka, da bi se z njo turškim državljanom le na podlagi zakonodaje Unije podelile pravica do ustanavljanja in z njo povezana pravica do prebivanja, pravica do svobodnega opravljanja storitev in pravica do vstopa na ozemlje države članice (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Savas, točki 64 in 71, tretja alinea; Abatay in drugi, točka 62; Tum in Dari, točka 52, ter Soysal in Savatli, točka 47).
102

Komisija je v obravnavanem primeru v točkah 372 in 373 obrazložitve sporne odločbe navedla, da so zadevni sporazumi „lahko pomembno vplivali na trgovino med državami članicami“, pri čemer je med drugim upoštevala, da je narava zadevnih storitev čezmejna in da „vsota tržnih deležev zadevnih selitvenih podjetij presega 5 % belgijskega trga mednarodnih selitvenih storitev […], saj znaša približno 50 %“. Komisija je poleg tega v točkah od 88 do 94 obrazložitve te odločbe opisala zadevni trg in med drugim navedla, da so zadevne storitve „mednarodne selitvene storitve v Belgiji, torej selitvene storitve ‚od vrat do vrat‘, pri katerih je Belgija izhodiščni ali namembni kraj“, da so v letu 2002 udeleženci kartela imeli „približno 50-odstoten“ tržni delež, da glede na to, da „je Belgija eden izmed pomembnih geopolitičnih centrov in je […] trgovsko središče“, številna mednarodna podjetja, ki imajo sedež ali podružnico v Belgiji, uporabljajo storitve družb, ki opravljajo mednarodne selitve, za selitev svojih premičnin in premičnin svojih zaposlenih ter da je bil geografski center kartela v Belgiji.
33

V skladu z ustaljeno sodno prakso je lahko ureditev, ki lahko omejuje temeljno svoboščino, ki je zagotovljena s Pogodbo, z vidika prava Unije utemeljena le, če temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki mu legitimno sledi nacionalno pravo (glej zgoraj navedene sodbe De Cuyper, točka 40, Tas-Hagen in Tas, točka 33, in Morgan in Bucher, točka 33). Iz sodne prakse Sodišča poleg tega izhaja, da je ukrep sorazmeren, če je primeren za uresničenje želenega cilja in se z njim ne prekorači to, kar je potrebno za njegovo doseganje (zgoraj navedeni sodbi De Cuyper, točka 42, Morgan in Bucher, točka 33, in sodba z dne 13. decembra 2012 v zadevi Caves Krier Frères, C-379/11, točka 48 in navedena sodna praksa).
85

Glede na vse zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti tako: — člen 22(2) Direktive 2005/60 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki od kreditnih ustanov zahteva, da informacije, zaprošene iz naslova boja proti pranju denarja in financiranju terorizma, posredujejo neposredno FIU-ju te države, kadar te ustanove opravljajo svojo dejavnost na nacionalnem ozemlju v okviru svobode opravljanja storitev, če ta ureditev ne ogroža uporabnega učinka navedene direktive in Sklepa 2000/642; — člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje takšni ureditvi, če je ta upravičena z nujnim razlogom v javnem interesu, če je primerna za uresničitev cilja, ki mu sledi, če ne presega tega, kar je potrebno za doseganje tega cilja, in če se uporablja nediskriminatorno, kar mora preveriti predložitveno sodišče ob upoštevanju teh ugotovitev: — taka ureditev je primerna za doseganje cilja preprečevanja pranja denarja in financiranja terorizma, če zadevni državi članici dopušča nadzor in učinkovito preprečevanje sumljivih finančnih transakcij, ki jih izvajajo kreditne ustanove, ki opravljajo svoje storitve na nacionalnem ozemlju, ter, kadar je to potrebno, pregon in kaznovanje odgovornih; — obveznost, ki jo ta ureditev nalaga kreditnim ustanovam, ki svojo dejavnost izvajajo v okviru svobode opravljanja storitev, je lahko sorazmeren ukrep za uresničevanje tega cilja, ob upoštevanju, da med nastankom dejstev v sporu o glavni stvari ni bilo učinkovitega mehanizma, ki bi zagotavljal polno in celovito sodelovanje FIU-jev.