ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

ugotovi naj se, da Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, ko ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Sveta 2006/100/ES z dne 20. novembra 2006 o prilagoditvi nekaterih direktiv na področju prostega gibanja oseb zaradi pristopa Bolgarije in Romunije (1) ali, da jih v vsakem primeru, ni sporočilo Komisiji, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
—

Ugotovi naj se, da Kraljevina Španija v zvezi z načrtom za izgradnjo podeželske ceste od Villamanrique de la Condesa (Sevilla) do El Rocío (Huelva) ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 92/43/EGS (1)1 z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, kot jo razlagata sodbi Sodišča z dne 13. januarja 2005 v zadevi C-117/03 in z dne 14. septembra 2006 v zadevi C-244/05 ter obveznosti, ki izhajajo iz člena 12(4) navedene direktive.
SL Uradni list Evropske unije C 223/38

Tožba, vložena 16. julija 2008 – Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji

(Zadeva C-326/08)

(2008/C 223/64)

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Tožeča stranka: Komisija Evropskih skupnosti (zastopnika: W. Wils in B. Kotschy)

Tožena stranka: Zvezna republika Nemčija

Predlogi tožeče stranke:

— Zvezna republika Nemčija ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti, in zlasti člena 19 Direktive 2005/29/ES (1), s tem da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos te direktive, oziroma da o teh predpisih ni obvestila Komisije;

— Zvezni republiki Nemčiji naj se naloži plačilo stroškov postopka.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Rok za prenos Direktive je potekel 12. junija 2007.

(1) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL L 149, 11.6.2005, str. 22).
—

naj se razveljavi sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 30. januarja 2008 v zadevi T-128/06 in izda sodba, ki naj spremeni prejšnjo, naj se razglasi, da je za to zadevo treba uporabiti prepoved iz člena 8(5) Uredbe o znamki Skupnosti (1), in naj se zato ob presoji trditev Japan Tobacco zavrne registracija znamke Skupnosti št. 1 469 121;
SL Uradni list Evropske unije C 209/23

Tožba, vložena 22. maja 2008 – Komisija Evropskih skupnosti proti Irski

(Zadeva C-221/08)

(2008/C 209/34)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Tožeča stranka: Komisija Evropskih skupnosti (zastopnika: R. Lyal, W. Mölls, zastopnika)

Tožena stranka: Irska

Predlogi tožeče stranke:

— ugotovi naj se, da Irska, s tem da je določila najnižjo in najvišjo drobnoprodajno ceno za cigarete, ni izpolnila obveznosti iz člena 9(1) Direktive Sveta 95/59/ES (1) z dne 27. novembra 1995 o davkih, razen prometnih davkov, ki vplivajo na porabo tobačnih izdelkov;

— ugotovi naj se, da Irska, s tem da ni zagotovila potrebnih podatkov o veljavni Irski zakonodaji, z namenom, da se Komisiji omogoči izpolnitev dolžnosti nadzorovati izpolnjevanje Direktive 95/59, ni izpolnila obveznosti iz člena 10 ES;

— Irski naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

V skladu s Tobacco Products (Control of Advertising, Sponsorship and Sales Promotion) (No. 2) Regulations 1986 (Predpisi 1986 o tobačnih izdelkih (nadzor oglaševanja, sponzorstva in pospeševanje prodaje) (št. 2)) in z dogovori s proizvajalci in uvozniki tobaka, sklenjenimi na podlagi teh predpisov, Irska določa najnižje cene za cigarete, ki niso več kot 3 % pod ovrednoteno povprečno ceno za zadevno kategorijo cigaret. Poleg tega, ker proizvajalci in uvozniki ne morejo določiti cene več kot 3 % nad ovrednoteno povprečno ceno, Irska določa tudi najvišjo ceno za cigarete. Takšen sistem je v nasprotju s členom 9(1) Direktive 95/59, v skladu s katerim tobačni proizvajalci „svobodno določijo najvišjo drobnoprodajno ceno za vsak svoj izdelek“.

Skladno s členom 10 ES imajo države članice dolžnost, da olajšajo naloge Komisije, zlasti da upoštevajo zahteve za podatke, podane med postopkom za ugotavljanje kršitev. Komisija meni, da Irska s tem, da ni zagotovila nikakršnih podatkov o veljavni Irski zakonodaji, čeprav je Komisija ponovila zahtevo, ni izpolnila obveznosti iz člena 10 ES.

(1) UL L 291, str. 40.
SL Uradni list Evropske unije C 209/22

Pritožba, ki jo je 20. maja 2008 vložil Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat), razglašeno 28. februarja 2008 v zadevi American Clothing Associates SA proti UUNT, T-215/06

(Zadeva C-208/08 P)

(2008/C 209/32)

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnik: Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (zastopnik: M. A. Folliard-Monguiral, zastopnik)

Druga stranka v postopku: American Clothing Associates SA

Predlogi pritožnika –

— razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje z dne 28. februarje 2008 v zadevi T-215/06, ker je v njej odločeno, da se člen 7(1)(h) Uredbe o znamki Skupnosti (1) ne uporablja za znamke za storitve,

— naložitev stroškov American Clothing Associates SA.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja eden pritožbeni razlog, in sicer kršitev člena 7(1)(h) Uredbe o znamki Skupnosti, skupaj s členom 6(b) Pariške konvencije za varstvo industrijske lastnine z dne 20. marca 1883, kot je bila revidirana in spremenjena (2). Zadnjenavedeni člen, na katerega se sklicuje člen 7(1)(h) Uredbe o znamki Skupnosti, naj bi se v nasprotju s tem, kar naj bi odločilo Sodišče prve stopnje, v bistvu uporabljal brez razlikovanja med znamkami za proizvode in znamkami za storitve.

Prvič, pritožnik v zvezi s tem poudarja, da je Sodišče prve stopnje s tem, ko je člen 6(b) Pariške konvencije razlagalo jezikovno in brez upoštevanja sobesedila, ne da bi upoštevalo smisel te določbe in Konvencije na splošno, ki naj bi odkar je bila revidirana z Lizbonskim sporazumom z dne 31. oktobra 1958 nalagala razširitev vseh določb v zvezi s tovarniškimi in trgovskimi znamkami na storitvene znamke, razen določenih določb, ki v obravnavani zadevi ne veljajo, napačno uporabilo pravo.

Drugič, pritožnik zatrjuje, da sam zakonodajalec Skupnosti izpodbija, da bi bilo treba razlikovati med znamkami za proizvode in znamkami za storitve, ker je v členu 29 Uredbe o znamki Skupnosti, s katero je bil prenesen člen 4 A Pariške konvencije, v zvezi s prednostno pravico, izrecno navedeno, da so storitve v prijavi znamke zajete.

Tretjič, pritožnik poudarja, da je treba v nasprotju s tem, kar naj bi Sodišče prve stopnje odločilo v izpodbijani sodbi, člen 16 Pogodbe o pravu znamk, sprejete v Ženevi 27. oktobra 1994, razlagati tako, da pojasnjuje področje uporabe Pariške konvencije, vendar ne da bi področje uporabe razširjal na primere, ki bi jih zadnjenavedena konvencija izključevala iz zdajšnje različice.

Nazadnje, pritožnik poudarja, da naj bi Sodišče samo v nedavni sodbi, vsaj implicitno, priznalo, da Pariška konvencija nalaga enako obravnavanje med znamkami za proizvode in znamkami za storitve.

(1) Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL L 11, 14.1.1994, str. 1).

(2) Recueil des traités des Nations unies, vol. 828, št. 11847, str. 108.
4)

Ali je treba carinski zakonik, izvedbene določbe in Šesto direktivo razlagati tako, da so carinski organi države članice, v kateri je odkrit nezakonit uvoz blaga med operacijo TIR, pristojni, da obračunajo carino, trošarino in DDV za operacijo, če carinski organi v drugi državi članici, v kateri je prišlo do nezakonitega uvoza, niso odkrili nepravilnosti in zato niso obračunali carine, trošarine in DDV (glej člen 215 carinskega zakonika v povezavi z njegovim členom 217, člen 454(2) in (3) takrat veljavnih izvedbenih določb in člen 7 Šeste direktive)?
SL Uradni list Evropske unije C 183/9

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Karlsruhe (Nemčija) 7. aprila 2008 – Kazenski postopek zoper Rafeta Kqikuja

(Zadeva C-139/08)

(2008/C 183/17)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Oberlandesgericht Karlsruhe

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka:

1. Generalstaatsanwaltschaft Karlsruhe

2. Staatsanwaltschaft Konstanz

Tožena stranka: Rafet Kqiku

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba ureditev iz členov 1 in 2 Odločbe št. 896/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o vzpostavitvi poenostavljenega režima kontrole oseb na zunanjih mejah, ki temelji na tem, da države članice enostransko priznajo določena dovoljenja za prebivanje, ki jih izdata Švica in Lihtenštajn za namen tranzita prek njihovega ozemlja (1), razumeti tako, da dovoljenja za bivanje, ki jih izdata Švica in Lihtenštajn in so našteta v Prilogi in zaradi enostranskega priznanja s strani držav članic, ki polno izvajajo schengenski pravni red, veljajo kot enakovredna enotnim ali nacionalnim vizumom, neposredno pridobijo učinek dovoljenja za prebivanje, ki dovoljuje tranzit preko skupnega območja;

ali

je treba ureditev iz členov 1 in 2 Odločbe št. 896/2006/ES razumeti tako, da so državljani tretjih držav, ki so imetniki enega izmed v prilogi naštetih dovoljenj za bivanje, ki jih izdata Švica in Lihtenštajn in jih enostransko priznajo države članice, ki polno izvajajo schengenski pravni red, za namen tranzita preko skupnega ozemlja opravičene dolžnosti pridobitve vizuma, ki izhaja iz člena 1(1) Uredbe (ES) št. 539/2001?

(1) UL 2006 L 167, str. 8.
2)

V primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje, če je pred začetkom veljavnosti Direktive 1999/70/ES obstajal ustrezen ukrep v smislu določbe 5(1) okvirnega sporazuma, in sicer v obravnavani zadevi upoštevna določba člena 8(3) zakona št. 2112/1920, ali pomeni sprejetje zakonodajnega ukrepa zaradi izvajanja okvirnega sporazuma – in sicer v obravnavani zadevi upoštevna določba člena 11 dekreta predsednika št. 164/2004 – v smislu določbe 8(1) in (3) okvirnega sporazuma nesprejemljivo zniževanje splošne ravni zaščite delavcev, ki so zaposleni za določen čas, v notranjem pravnem redu: a) če je naveden zakonodajni ukrep za izvajanje okvirnega sporazuma sprejet po izteku roka za prenos Direktive 1999/70/ES, vendar se uporablja rationae temporis samo za pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja za določen čas, ki so veljali pred začetkom veljavnosti ukrepa ali ki so prenehali veljati v določenem obdobju pred začetkom veljavnosti ukrepa, vendar po končnem datumu za prenos direktive, medtem ko uporaba prej obstoječega ustreznega pravnega ukrepa ni časovno omejena in se uporablja za vse pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki so bile sklenjene, so veljale ali prenehale veljati ob začetku veljavnosti direktive in ob izteku roka za njen prenos, b) ali se navedeni zakonodajni ukrep uporablja samo za pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas, ki morajo, da bi se šteli za zaporedne, kumulativno: i) ne biti ločeni z vmesnimi obdobji, ki bi presegla tri mesece in ii) v celoti trajati najmanj 24 mesecev pred začetkom veljavnosti navedenega ukrepa, neodvisno od števila podaljšanj, oziroma trajati pred začetkom veljavnosti navedenega ukrepa najmanj 18 mesecev v 24 mesecih pod pogojem, da je prišlo do treh podaljšanj, poleg začetne pogodbe, čeprav prej obstoječi ustrezni pravni ukrep ne postavlja takšnih pogojev, temveč se uporablja za vse pogodbe o zaposlitvi (zaporedne) za določen čas, neodvisno od najkrajšega trajanja zaposlitve in najmanjšega števila podaljšanj, c) če navedeni zakonodajni ukrep za izvajanje okvirnega sporazuma kot pravni učinek, katerega namen je zaščita delavcev, ki so zaposleni za določen čas, in preprečevanje zlorab v smislu okvirnega sporazuma, določa spremembo ex nunc pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, medtem ko prej obstoječi ustrezni pravni ukrep določa, da se ta sprememba naredi retroaktivno (ex tunc)?
SL Uradni list Evropske unije C 171/26

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Dioikitiko Efeteio Thessalonikis (Grčija) 28. aprila 2008 – Maria Kastrinaki proti Panepistimiako Geniko Nosokomeio Thessalonikis ACHEPA

(Zadeva C-186/08)

(2008/C 171/39)

Jezik postopka: grščina

Predložitveno sodišče

Dioikitiko Efeteio Thessalonikis (Grčija)

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Maria Kastrinaki

Tožena stranka: Panepistimiako Geniko Nosokomeio Thessalonikis ACHEPA

Vprašanje za predhodno odločanje

„Ali so pristojni organi upravičeni, da v smislu določb Direktive 89/48/EGS, kot je bila v grški pravni red prenesena z medministrsko uredbo št. A4/4112/247/1992, razlaganih glede na člene 39(1), 40, prvi odstavek, 43, 47(1), 49 in 55 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, državljanu države članice – ki ima naziv, ki spada na področje uporabe Direktive 89/48/EGS, in je zaposlen pri pravni osebi javnega prava na podlagi pogodbe o zaposlitvi zasebnega prava za nedoločen čas ter so mu na eni strani pristojni organi države članice izvora izdali dovoljenje za uporabo strokovnega naziva in so mu na drugi strani organi države članice gostiteljice v skladu z določbami Direktive 89/48/EGS, kot je bila v grški pravni red prenesena z medministrsko uredbo št. A4/4112/247/1992, izdali dovoljenje za opravljanje poklica – odrečejo napredovanje v karieri po stopnjah in glede plače v skladu z imenovanjem za javnega uslužbenca na sistemizirano delovno mesto, za katerega se zahteva visokošolska izobrazba, z ustreznim plačilnim razredom, in to z obrazložitvijo, da priznanje tudi akademske enakovrednosti univerzitetnega naziva države članice izvora ni mogoče, saj je bil študij zaradi obstoja sporazuma o franšizingu delno opravljen v državi članici gostiteljici, in sicer pri zasebnem izobraževalnem subjektu, ki v tej državi članici ni priznan kot izobraževalna ustanova?“
1)

Če načeloma predpostavimo, da ni v nasprotju s pravom Skupnosti in zlasti z določbami Direktive 89/665/EGS nacionalna določba, po kateri lahko tožbo zoper odločitev o oddaji javnega naročila vložijo le vsi člani konzorcija, ki ni pravna oseba, in je neuspešno sodeloval v postopku za oddajo javnih naročil, in ne le njegovi posamezni člani, pri čemer to velja tudi, kadar so tožbo najprej vložili vsi člani konzorcija skupaj, potem pa je bila ta v zvezi z nekaterimi od njih razglašena za nedopustno, ali je treba na podlagi navedene direktive pred odločitvijo o navedeni nedopustnosti ugotoviti, ali imajo ti posamezni člani konzorcija pravico, da pred drugim nacionalnim sodiščem zahtevajo odškodnino, ki jo morda predvideva določba nacionalnega prava?
—

ugotovi naj se, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem ko ni sprejelo sankcij na podlagi člena 18 Uredbe (ES) št. 648/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o detergentih (1), in v vsakem primeru, s tem ko jih ni sporočilo Komisiji, ni izpolnilo obveznosti iz člena 18(1) in (2) te uredbe;
2)

V primeru nikalnega odgovora na prvo vprašanje za predhodno odločanje: ali pravno sredstvo, ki so ga vložili udeleženci v postopku javnega razpisa mešanega tipa, ki predvideva tudi opravljanje storitev, vključenih v prilogo I B Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209) in v katerem so zatrjevali kršitev načela enakega obravnavanja udeležencev javnega razpisa (načelo, določeno v členu 3(2) zadevne direktive) sodi na področje uporabe Direktive Sveta z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (UL L 395), ali je njena uporaba izključena, ker za postopek oddaje navedenega javnega naročila storitve veljata v skladu s členom 9 Direktive 92/50/EGS le člena 14 in 16 te direktive?
SL Uradni list Evropske unije C 92/12

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija) 14. januarja 2008 – Stranke v postopku v glavni stvari na področju kmetijstva: Erich Stamm, Anneliese Hauser in Regierungspräsidium Freiburg

(Zadeva C-13/08)

(2008/C 92/20)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Bundesgerichtshof

Stranke v postopku v glavni stvari

Erich Stamm, Anneliese Hauser in Regierungspräsidium Freiburg

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali člen 15(1) Priloge I k Sporazumu med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami, na eni strani, ter Švicarsko konfederacijo, na drugi strani, o prostem pretoku oseb (1) zahteva, da se samo samozaposlenim osebam v smislu člena 12(1) Priloge I tega sporazuma v državi gostiteljici v zvezi z dostopom do opravljanja samostojne dejavnosti zagotavlja obravnavanje, ki ni manj ugodno od obravnavanja, ki je zagotovljeno lastnim državljanom, ali to velja tudi za samozaposlene obmejne delavce v smislu člena 13(1) Priloge I tega sporazuma?

(1) UL L 114, str. 6.
4)

Kako Šesta direktiva o DDV (zdaj preoblikovana Direktiva o DDV) glede na različne rešitve, ki so jih našle različne države članice, opredeljuje „nadomestilo za zamenjavo“, ki ga davčni zavezanec prejema za naslednje storitve: — omogočanje zamenjave pravice do uporabe počitniških objektov, ki jih ima en član sistema, ki ga upravlja davčni zavezanec, s pravico do uporabe počitniških objektov, ki jo ima drug član sistema; in/ali — zagotavljanje pravice do uporabe objektov, ki jih davčni zavezanec kupi od tretjih davčnih zavezancev in s katerimi dopolnjuje sklad objektov, ki je na voljo članom tega sistema.
—

Sodišče naj ugotovi, da Češka republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS (1), nazadnje spremenjeno z Direktivo 2006/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o spremembi Direktive 2004/39/ES o trgih finančnih instrumentov glede nekaterih rokov (2), oziroma v vsakem primeru Komisije o tem ni obvestila, ni izpolnila obveznosti iz te direktive;
SL Uradni list Evropske unije C 64/22

Tožba, vložena 19. decembra 2007 – Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji

(Zadeva C-562/07)

(2008/C 64/33)

Jezik postopka: španščina

Stranki

Tožeča stranka: Komisija Evropskih skupnosti (zastopnika: R. Lyal in I. Martinez del Peral Cagigal, zastopnika)

Tožena stranka: Kraljevina Španija

Predlogi tožeče stranke:

— Ugotovi naj se, da Kraljevina Španija, s tem da je dobičke, ki so jih v Španiji ustvarili nerezidenti, do 31. decembra 2006 obravnavala drugače kot dobičke, ki so jih v Španiji ustvarili residenti, ni izpolnila obveznosti iz členov 39 in 56 Pogodbe ES, ter členov 28 in 40 Sporazuma EGP.

— Kraljevini Španiji naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

V skladu s špansko zakonodajo, ki je bila v veljavi do 31. decembra 2006, so bili dobički nerezidentov obdavčeni po proporcionalni davčni stopnji 35 odstotkov, medtem ko so bili dobički rezidentov obdavčeni po progresivni davčni lestvici, če so imeli premoženje v lasti manj kot eno leto, in po proporcionalni stopnji 15 odstotkov, če so ga imeli v lasti več kot eno leto. Davčno breme nerezidentov je bilo tako vedno večje, če so premoženje prodali po enem letu od pridobitve. V primeru odsvojitve premoženja v enem letu od pridobitve so nerezidenti prav tako imeli večje davčno breme, razen kadar je povprečna davčna stopnja, ki je bila uporabljena za davčne zavezance rezidente, presegla 35 odstotkov (kar bi pomenilo zelo pomembne dobičke od premoženja).

Komisija meni, da ne obstaja objektivna razlika med položajem teh kategorij davčnih zavezancev, tako da večje davčno breme za nerezidente pomeni diskriminacijo, ki nezakonito omejuje prosto gibanje delavcev in prost pretok kapitala iz členov 39 in 56 Pogodbe ES ter iz členov 28 in 40 Pogodbe o EGP.
2.

Ali je treba člena 3(1) in 13(3) Uredbe EGS št. 2081/92 (sedaj člena 3(1) in 13(2) Uredbe ES št. 510/06) v zvezi s členom 2 zakonske uredbe 109/92 (člen 2 Direktive 2000/13/ES) razlagati tako, da lahko označbo za živilo, ki omenja kraj in ni registrirana kot ZOP ali ZGO v smislu navedenih uredb, na evropskem trgu zakonito uporabljajo proizvajalci, ki so jo v dobri veri in neprekinjeno uporabljali v daljšem obdobju pred začetkom veljavnosti Uredbe EGS št. 2081/92 (sedaj Uredba ES št. 510/06) in v obdobju po začetku njene veljavnosti?
2)

Ali izraz „pravice […], ki so pridobljene ali so v postopku pridobitve“ iz klavzule 2(6) Okvirnega sporazuma o starševskem dopustu vključuje le pravice v zvezi s pogoji zaposlitve in se nanaša le na pogodbeno delovno razmerje z delodajalcem ali pa nasprotno vpliva na ohranitev pravic socialnega varstva, ki so pridobljene ali so v postopku pridobitve, ter ali je mogoče šteti, da v tem primeru obravnavana formulacija, ki so jo uporabili nacionalni organi, izpolnjuje zahtevo po „kontinuitet[i] upravičenosti do socialne varnosti v okviru različnih sistemov“ iz klavzule 2(8) Okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, in če je temu tako, ali je ta upravičenost do socialne varnosti dovolj natančna in konkretna, da se je nanjo mogoče sklicevati pred javnimi organi državi članice?
SL Uradni list Evropske unije C 37/19

Pritožba, ki sta jo 8. decembra 2007 vložila Akzo Nobel Chemicals Ltd, Akcros Chemicals Ltd zoper sodbo Sodišča prve stopnje (prvi senat), razglašeno 17. septembra 2007 v zadevi T-253/03, Akzo Nobel Chemicals Ltd in Akcros Chemicals Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti

(Zadeva C-550/07 P)

(2008/C 37/28)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnici: Akzo Nobel Chemicals Ltd, Akcros Chemicals Ltd (zastopniki: C. Swaak, odvetnik, M. Mollica in M. van der Woude, odvetnika)

Druge stranke v postopku: Komisija Evropskih skupnosti, Council of the Bars and Law Societies of the European Union, Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, Association européenne des juristes d'entreprise (AEJE), American Corporate Counsel Association (ACCA) – European Chapter, International Bar Association

Predlogi pritožnic:

Pritožnici Sodišču predlagata, naj:

— razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. septembra 2007 v zadevi T-253/03 v delu, v katerem je bil zavrnjen predlog, naj za komunikacijo z odvetnikom, zaposlenim v družbi Akzo Nobel, velja poklicna tajnost;

— razglasi za nično Odločbo Komisije z dne 8. maja 2003 v delu, v katerem je bil zavrnjen predlog za vrnitev elektronskega dopisovanja z odvetnikom, zaposlenim v družbi Akzo Nobel (del listin vrste B);

— Komisiji naloži plačilo stroškov te pritožbe in postopka pred Sodiščem prve stopnje, kolikor se je ta nanašal na predlog, zajet v tej pritožbi.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnici menita, da je Sodišče prve stopnje z zavrnitvijo tega predloga kršilo pravo Skupnosti. Zatrjujeta zlasti, da je, s tem da je strogo sledilo enostranski in dobesedni razlagi nekaterih točk sodbe AM&S Europe proti Komisiji (1):

1. podalo napačno razlago načela poklicne tajnosti, kot je to razloženo v sodbi AM&S, in s tem kršilo načelo enakosti (oddelek B);

2. podredno, kršilo splošni načeli varstva pravic obrambe in pravne varnosti, s tem da je zavrnilo drugačno razlago poklicne tajnosti glede na pomembne spremembe v pravnem okolju (oddelek C); in

3. prav tako podredno, kršilo člen 5 ES (načelo dodelitve pristojnosti) in načelo nacionalne procesne avtonomije (oddelek D).

(1) Zadeva 155/79, (1982) str. 1575.