ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑457/15

Vattenfall Europe Generation AG

proti

Zvezni republiki Nemčiji

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Berlin)

„Predhodno odločanje — Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Evropski uniji — Direktiva 2003/87/ES — Področje uporabe ratione temporis — Začetek veljavnosti obveznosti trgovanja s pravicami — Člen 3 — Priloga I — Pojem ,naprava — Dejavnost izgorevanja goriv v napravah s skupno nazivno vhodno toplotno močjo nad 20 MW“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 28. julija 2016

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Področje uporabe – Emisije toplogrednih plinov iz naprave, na katero se nanaša direktiva, pred začetkom proizvodnje električne energije – Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29, členi 2(1), 3(u) in 10a(5) ter Priloga I)

Prilogo I k Direktivi 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29, je treba, ker uvršča „izgorevanje goriv v napravah s skupno nazivno vhodno toplotno močjo nad 20 MW“ na seznam vrst dejavnosti, za katere se uporablja ta direktiva, razlagati tako, da obveznost trgovanja s pravicami za napravo, katere namen je proizvodnja električne energije, začne veljati ob prvem izpustu toplogrednih plinov in s tem morda pred začetkom prve proizvodnje električne energije.

Za napravo, katere namen je proizvodnja električne energije z izgorevanjem goriv in katere zmogljivost presega vrednost, ki je določena v Prilogi I k Direktivi 2003/87, namreč veljajo obveznosti, ki jih določa sistem trgovanja s pravicami, natančneje obveznost poročanja za emisije iz vseh virov emisij in tokov virov, ki spadajo pod dejavnosti, ki se izvajajo v napravi, vključno z emisijami, ki nastanejo v obdobju poskusnega obratovanja pred začetkom normalnega obratovanja te naprave. To razlage ne more omajati dejstvo, da je za opredelitev naprave kot proizvajalca električne energije v smislu člena 3(u) te direktive določen pogoj, da proizvaja električno energijo za prodajo tretjim stranem. Namen te določbe namreč ni opredeliti področja uporabe Direktive 2003/87, temveč prispevati k izvajanju razločevanja, pomembnega za določitev največje letne količine pravic v smislu člena 10a(5) te direktive. Poleg tega okoliščina, da se te obveznosti nanašajo na upravljavca naprave, ne pomeni, da ni treba upoštevati emisij, ki nastanejo med poskusi obratovanja, ki jih izvede graditelj te naprave. Na eni strani namreč pojem „proizvajalec električne energije“ iz člena 3(u) Direktive 2003/87 ni upošteven v zvezi z začetkom veljavnosti obveznosti trgovanja s pravicami do emisije. Na drugi strani se obveznost upravljavca do poročanja in predaje nanaša tudi na te emisije, saj se sistem trgovanja s pravicami v skladu s členom 2(1) te direktive uporablja tudi za vse emisije iz dejavnosti, naštetih v Prilogi I k tej direktivi.

(Glej točke od 38 do 40, 42, 43 in izrek.)
Člen 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008 o uvedbi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1234/2007 glede tržnih standardov za perutninsko meso je ob upoštevanju svobode gospodarske pobude, kot je določena v členu 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, veljaven.

Čeprav namreč obveznost označevanja iz tega člena lahko omeji izvajanje te gospodarske pobude, ker taka obveznost za njenega naslovnika pomeni pritisk, ki omejuje prosto uporabo sredstev, ki jih ima na voljo, ker ga zavezuje, da sprejme ukrepe, ki lahko zanj pomenijo strošek in imajo velik vpliv na organizacijo njegovih dejavnosti, pa svoboda gospodarske pobude ni absolutna pravica, temveč jo je treba upoštevati glede na njeno vlogo v družbi.

Glede zmožnosti, da se z obveznostjo označevanja zagotovi uresničenje ciljev, zastavljenih z ureditvijo Unije, zakonodajalec lahko meni, da ta obveznost omogoča, da se potrošniku z indikacijo, navedeno na embalaži, zagotovi zanesljiva informacija, in da ga ta obveznost lahko spodbudi k nakupu perutninskega mesa, s čimer se povečajo možnosti prodaje tega proizvoda in, posledično, prihodki proizvajalcev.

Glede nujnosti take ureditve zakonodajalec Unije lahko legitimno meni, da ureditev, ki določa zgolj navedbo cene na polici, ne omogoča tako učinkovitega uresničevanja zastavljenih ciljev kot člen 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008, ker pri proizvodih, katerih teža zapakiranih enot je lahko različna, zgolj navedba skupne cene in cene na enoto teže omogoča, da se potrošniku zagotovi zadostna informacija. Taka obveznost tudi ni pretirana glede na zastavljene cilje, saj je obveznost navedbe skupne cene in cene na enoto teže iz člena 5(4) Uredbe št. 543/2008 le eden od podatkov, ki jih je treba v skladu s to določbo navesti na embalaži ali na etiketi, pritrjeni na embalažo.

(Glej točke 29, 30, 38, 39, 41 in točko 1 izreka.)
Država članica s tem, da je sprejela in ohranila v veljavi zakonodajo, ki določa oprostitev davka na dediščine v zvezi z glavnim prebivališčem, ki velja samo za državljane držav članic Evropske unije, ki prebivajo v tej državi, ni izpolnila obveznosti iz člena 63 PDEU in člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.

Taka davčna zakonodaja namreč učinkuje tako, da zmanjša vrednost dediščine za dediča, ki izpolnjuje vse zahtevane pogoje, razen pogoja v zvezi z obveznostjo stalnega prebivališča v navedeni državi članici, s tem da zadevni osebi ne dovoljuje oprostitve davka na dediščine, kar vodi do tega, da ta oseba nosi večje davčno breme, kot je tisto, ki ga nosi dedič s stalnim prebivališčem v tej državi članici.

V zvezi s primerljivostjo položajev kategorij zadevnih oseb je treba spomniti, da če so v skladu z nacionalno ureditvijo za obdavčitev podedovane nepremičnine, ki je v zadevni državi članici, dediči nerezidenti in dediči rezidenti izenačeni, ne morejo biti ti dediči, ne da bi bile kršene zahteve prava Unije, v okviru te iste obdavčitve obravnavani različno, kar zadeva uporabo oprostitve davka na dediščine v zvezi s to nepremičnino. Vendar je v obravnavanem primeru to tako.

Poleg tega noben nujen razlog v splošnem interesu, ki ga je navedla zadevna država članica, ne more upravičiti omejitve prostega pretoka kapitala v smislu člena 63 PDEU. Navedena zakonodaja namreč ni primerna za dosledno in sistematično doseganje socialnega cilja v splošnem interesu, ki je izpolnjevanje bivalnih potreb, saj za predvideno oprostitev ne velja obveznost dediča, da v nepremičnini, ki je predmet dedovanja, uredi svoje glavno prebivališče, niti da v njej dejansko prebiva. Poleg tega nujnost preprečitve zmanjšanja davčnih prihodkov ni eden od razlogov, naštetih v členu 65 PDEU, in ni eden od nujnih razlogov v splošnem interesu, s katerimi se lahko upraviči omejitev svobode, ki jo določa PDEU.

(Glej točke 31, od 36 do 38, 40, 43, 45, 50 in izrek.)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. maja 2016 –

National Exhibition Centre

(Zadeva C‑130/15) ( 1 )

„Predhodno odločanje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Šesta direktiva 77/388/EGS — Oprostitev — Člen 13 B(d), točka 3 — Transakcije v zvezi s plačili in transferji — Pojem — Nakup vstopnic za predstave ali druge prireditve — Plačilo z debetno ali kreditno kartico — Storitve, imenovane ‚obdelava plačila s kartico‘“

1. Usklajevanje davčne zakonodaje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Oprostitve, določene s Šesto direktivo — Bančne transakcije iz člena 13B(d), točka 3 — Transakcije plačil in transferjev v smislu navedenega člena — Merila za določitev (Direktiva Sveta 77/388, člen 13B(d), točka 3) (Glej točke 35, 36 in 38.)

2. Usklajevanje davčne zakonodaje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Oprostitve, določene s Šesto direktivo — Bančne transakcije iz člena 13B(d), točka 3 — Pojem — Nakup vstopnic za predstave ali druge prireditve — Plačilo z debetno ali kreditno kartico — Storitve, imenovane „obdelava plačila s kartico“ — Izključitev (Direktiva Sveta 77/388, člen 13B(d), točka 3) (Glej točko 52 in izrek.)

Izrek

Člen 13 (B)(d), točka 3, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba razlagati tako, da se oprostitev davka na dodano vrednost, ki je določena za transakcije v zvezi s plačili in transferji, ne uporablja za storitev, imenovano „obdelava plačila z debetno ali kreditno kartico“, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo opravi davčni zavezanec, ki je ponudnik te storitve, ko neka oseba prek posrednika tega ponudnika kupi vstopnico za predstavo ali drugo prireditev, ki jo ta ponudnik proda v imenu in na račun drugega subjekta in ki jo ta oseba plača z debetno ali kreditno kartico.

( 1 ) UL C 190, 8.6.2015.
Člen 28(2), prvi stavek, Uredbe št. 1924/2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 107/2008, je treba razlagati tako, da se ta določba uporablja v položaju, v katerem se je živilo z blagovno znamko ali trgovskim imenom pred 1. januarjem 2005 prodajalo kot zdravilo, kasneje pa, z enakimi materialnimi lastnostmi in označeno z isto blagovno znamko ali trgovskim imenom, kot živilo.

Člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 se namreč nanaša izdelke z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki jo oziroma ga je treba šteti za prehransko ali zdravstveno trditev v smislu te uredbe. V zvezi s tem je treba pojem „izdelki“ v smislu te določbe razlagati kot da obsega „živila“ v smislu Uredbe št. 1924/2006. Glede na to je treba člen 28(2) Uredbe št. 1924/2006 razlagati tako, da se nanaša samo na živila z blagovno znamko ali trgovskim imenom, ki jo oziroma ga je treba šteti za prehransko ali zdravstveno trditev v smislu te uredbe. Ta določba pa se uporablja le za izdelke z blagovno znamko ali trgovskim imenom, „ki so obstajali“ pred 1. januarjem 2005. Glede na besedilo te določbe je treba pojem „ki so obstajali“ razlagati tako, da so ti izdelki morali že pred tem datumom imeti enake materialne lastnosti in biti označeni z isto blagovno znamko ali trgovskim imenom.

(Glej točke 31, 37, 39, od 46 do 48 in izrek.)
Člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba za določitev pristojnosti iz te določbe za obravnavanje tožbe za ugotovitev odgovornosti za kršitev prepovedi prodaje zunaj mreže selektivne distribucije, ki izhaja iz ponudbe proizvodov, ki so predmet navedene mreže, na spletnih mestih v različnih državah članicah, razlagati tako, da je treba za kraj, kjer je nastala škoda, šteti ozemlje države članice, ki varuje navedeno prepoved prodaje z zadevno tožbo, to je ozemlje, na katerem naj bi tožeča stranka utrpela zmanjšanje obsega prodaje.

Najprej, nevarnost, da škoda nastane v neki državi članici, je namreč odvisna od tega, ali je pravica, katere kršitev se zatrjuje, varovana v tej državi članici. Zato kadar varstvo, ki ga zagotavlja država članica sodišča, ki mu je predložena zadeva, velja le za ozemlje navedene države članice, je to sodišče pristojno le za obravnavanje škode, povzročene na ozemlju navedene države članice. Dalje, pri kršitvi – na spletnem mestu – pogojev mreže selektivne distribucije je škoda, ki jo lahko zatrjuje distributer, zmanjšanje obsega prodaje zaradi prodaje, ki je opravljena v nasprotju s pogoji mreže, in izguba dobička, ki iz tega izhaja. V zvezi s tem to, da so spletna mesta, na katerih se je pojavila ponudba proizvodov, ki so predmet pravice selektivne distribucije, v drugih državah članicah in ne državi članici, v kateri je sodišče, ki mu je bila zadeva predložena, ni pomembno, ker so dejanja, storjena v teh drugih državah članicah, povzročila ali lahko povzročila domnevno škodo na območju sodišča, ki mu je predložena zadeva, kar mora presoditi nacionalno sodišče.

(Glej točke 30, 31 in od 33 do 35 ter izrek.)
Člen 8 Direktive 2008/94 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca se uporablja v primeru neplačanih pokojninskih prispevkov, če ti niso poravnani v okviru člena 3 te direktive. V zvezi s tem je varstvo, ki ga zagotavlja člen 8 navedene direktive, dodatno glede na varstvo, ki ga zagotavlja člen 3 te direktive, in obe določbi se lahko uporabljata hkrati za isti primer.

Čeprav pokojninski prispevki niso izrecno navedeni v členu 8 Direktive 2008/94, so v tesni zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov, ki jih želi ta določba zaščititi. Namen teh prispevkov je namreč financiranje pridobljenih pravic v korist delavca ob upokojitvi. Če delodajalec ne plača prispevkov, lahko to pomeni razlog za podkapitaliziranost pokojninskega načrta dodatnega poklicnega zavarovanja, kar je primer, za katerega se uporablja člen 8 navedene direktive.

Vendar je namen člena 3 in člena 8 Direktive 2008/94 različen in ta člena se nanašata na različni obliki varstva.

Kar zadeva člen 3 navedene direktive, ta zahteva, da plačilo neplačanih terjatev – vključno ne samo s terjatvami iz naslova plač, temveč tudi, brez poseganja v člen 6 te direktive, nekaterimi prispevki kot terjatvami iz naslova plač – zagotovijo jamstvene ustanove. Poleg tega člen 4(2) in (3) Direktive 2008/94 državam članicam daje možnost, da omejijo področje uporabe njenega člena 3. Taka omejitev se lahko nanaša tako na trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve, kot na prag, s katerim je za plačila te ustanove določena zgornja meja. Poleg tega se varstvo, določeno s členom 3 Direktive 2008/94, načeloma nanaša na kratkoročne terjatve.

Stvarno področje uporabe člena 8 Direktive 2008/94 pa je bolj omejeno, ker je njegov namen varovati interes delavcev glede plačila njihovih pokojninskih pravic. Poleg tega ta člen drugače kakor člena 3 in 4 navedene direktive ne določa izrecno možnosti za države članice, da omejijo raven varstva. Nazadnje, drugače kakor namen člena 3 te direktive je namen njenega člen 8 poleg tega zagotoviti dolgoročno varstvo interesov delavcev, ker se ti interesi, kar zadeva priznano ali bodočo upravičenost, načeloma nanašajo na celotno trajanje upokojitve.

(Glej točke od 24 do 28.)
Združeni zadevi C‑145/15 in C‑146/15

K. Ruijssenaars in drugi

proti

Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Raad van State (Nizozemska))

„Zračni promet — Uredba (ES) št. 261/2004 — Člen 7 — Povrnitev škode potnikom ob odpovedi ali več kot triurni zamudi leta — Člen 16 — Nacionalni organi, zadolženi za izvajanje Uredbe — Pristojnost — Sprejetje prisilnih ukrepov zoper letalskega prevoznika za plačilo odškodnine potniku“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 17. marca 2016

Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Odškodnina in pomoč potnikom – Velika zamuda leta – Obveznost sprejetja prisilnih ukrepov zoper letalskega prevoznika za plačilo odškodnine potniku – Neobstoj

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, uvodna izjava 21 in člena 7(1) in 16)

Člen 16 Uredbe (ES) št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba razlagati tako, da organu, ki ga vsaka država članica določi na podlagi odstavka 1 tega člena in ki mu je predložena posamična pritožba potnika zaradi zavrnitve letalskega prevoznika, da temu plača odškodnino iz člena 7(1) navedene uredbe, ni treba sprejeti prisilnih ukrepov proti temu letalskemu prevozniku, da bi ga zavezal plačati to odškodnino.

Pritožbe, ki jih pri organu lahko vloži vsak potnik na podlagi člena 16(2) Uredbe št. 261/2004, je namreč treba šteti za opozorila, ki prispevajo k ustreznemu izvajanju te uredbe na splošno, ne da bi moral ta organ ukrepati na podlagi takih pritožb za zagotovitev pravice vsakega posameznega potnika, da dobi odškodnino. Dalje, pojem „sankcije“ iz člena 16(3) Uredbe št. 261/2004, če se ta odstavek razlaga v povezavi z uvodno izjavo 21 te uredbe, je treba razlagati tako, da označuje ukrepe, sprejete kot odgovor na kršitve, ki jih je organ odkril pri splošnem nadzoru iz odstavka 1 navedenega člena 16, in ne kot upravne prisilne ukrepe, ki jih je treba sprejeti v vsakem posameznem primeru.

(Glej točke 31, 32, 38 in izrek.)
(Glej točke od 22 do 28 in točko 1 izreka.)

Poleg tega cilj sistema registracij geografskih označb žganih pijač med drugim prispevati k doseganju visoke ravni varstva potrošnikov. Za namene presoje, ali gre lahko pri izrazu, ki je uporabljen za opis proizvoda, za navajanje zaščitenega imena, je treba upoštevati predvideno pričakovanje normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika, to merilo pa temelji na načelu sorazmernosti.

Člen 16(b) Uredbe št. 110/2008 o opredelitvi, opisu, predstavitvi, označevanju in zaščiti geografskih označb žganih pijač ter razveljavitvi Uredbe št. 1576/89 je treba razlagati tako, da se mora nacionalno sodišče za namene ugotovitve, ali gre za „navajanje“ v smislu te določbe, opreti na zaznavo normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega povprečnega potrošnika, pri čemer je treba zadnji pojem razumeti tako, da se nanaša na evropskega potrošnika in ne zgolj na potrošnika države članice, v kateri je proizveden proizvod, pri katerem gre za navajanje zaščitene geografske označbe.

Člen 16(b) Uredbe št. 110/2008 o opredelitvi, opisu, predstavitvi, označevanju in zaščiti geografskih označb žganih pijač ter razveljavitvi Uredbe št. 1576/89 je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče za namene presoje, ali ime „Verlados“ pomeni „navajanje“, v smislu te določbe, zaščitene geografske označbe „Calvados“ za podobne proizvode, upoštevati fonetično in vizualno podobnost med tema imenoma in morebitne okoliščine, ki bi lahko kazale na to, da ta podobnost ni naključna, tako da preveri, ali normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren povprečni evropski potrošnik, ko se sreča z imenom nekega proizvoda, pomisli na proizvod z zaščiteno geografsko označbo.

Okoliščini, da ime „Verlados“ napotuje na ime podjetja, ki proizvaja proizvod, in na njegovo pravo poreklo ter da je pijača z imenom „Verlados“ lokalni proizvod, ki se trži zgolj lokalno in v majhnih količinah, nista upoštevni za presojo obstoja „navajanja“ v smislu člena 16(b) Uredbe št. 110/2008.

(Glej točke 41, 42, 46, 48 in točko 2 izreka.)
Zadeva C‑84/15

Sonos Europe BV

proti

Staatssecretaris van Financiën,

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)

„Predhodno odločanje — Uredba (EGS) št. 2658/87 — Carinska unija in skupna carinska tarifa — Tarifna uvrstitev — Kombinirana nomenklatura — Tarifne številke 8517, 8518, 8519, 8527 in 8543 — Avtonomna naprava, oblikovana za pridobivanje, sprejemanje in pretočno predvajanje avdio-digitalnih datotek v obliki ojačanega zvoka“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 17. marca 2016

Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Avtonomna naprava, oblikovana za pridobivanje, sprejemanje in pretočno predvajanje avdio-digitalnih datotek v obliki ojačanega zvoka – Uvrstitev pod tarifno številko 8519 kombinirane nomenklature – Presoja predložitvenega sodišča

(Uredba Sveta št. 2658/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1031/2009, Priloga I, tarifna številka 8519)

Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi v različicah, ki zaporedno izhajata iz Uredbe št. 1031/2008 in Uredbe št. 948/2009, je treba razlagati tako, da je treba avtonomno napravo, ki je oblikovana za pridobivanje, sprejemanje in pretočno predvajanje avdio-digitalnih datotek v obliki ojačanega zvoka, uvrstiti pod tarifno številko 8519 te nomenklature s pridržkom presoje, ki jo mora opraviti predložitveno sodišče glede vseh dejstev, ki jih ima na voljo.

V zvezi s tem je v pojasnjevalnih opombah harmoniziranega sistema poimenovanj in šifrskih oznak blaga o številki 8519 tega sistema pojasnjeno, da se zvok „na splošno“ snema na notranjo pomnilniško enoto ali medij ali se z njega reproducira, kar ne izključuje drugih virov. Tako zgolj to, da vir zvoka ne prihaja z notranje pomnilniške enote, ne izključuje uvrstitve navedenega proizvoda pod to tarifno številko. Zato zaradi tega, ker vir zvoka, ki ga avtonomna naprava, ki je oblikovana za pridobivanje, sprejemanje in pretočno predvajanje avdio-digitalnih datotek v obliki ojačanega zvoka, predvaja, prihaja bodisi s spleta, bodisi z druge naprave, s katero deli lokalno omrežje, bodisi z naprave, s katero je povezan s kablom, ni mogoče podvomiti o njegovi funkciji reprodukcije zvoka. Poleg tega je lahko namen proizvoda objektivno merilo za tarifno uvrstitev, če je neločljivo povezan z navedenim proizvodom, pri čemer je treba neločljivo povezanost presojati glede na njegove objektivne značilnosti in lastnosti.

(Glej točke 42, 43 in 48 ter izrek.)
1.

Približevanje zakonodaj — Zdravila za uporabo v humani medicini — Dovoljenje za dajanje na trg — Sprememba dovoljenj — Umik in prepoved dajanja na trg — Utemeljitev na podlagi načela previdnosti v primeru negotovosti glede obstoja in obsega tveganja za zdravje (Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 2001/83, člen 116) (Glej točke od 21 do 24.)
67

Toda Sodišče je le v okoliščinah, v katerih bi bila ničnostna tožba očitno dopustna, štelo, da se stranka v postopku ne more sklicevati na neveljavnost akta Unije pred nacionalnim sodiščem (glej v tem smislu sodbe z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, točke od 17 do 25; z dne 30. januarja 1997, Wiljo, C‑178/95, EU:C:1997:46, točke od 15 do 25; z dne 15. februarja 2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, točke od 29 do 40, in z dne 22. oktobra 2002, National Farmers’ Union, C‑241/01, EU:C:2002:604, točke od 34 do 39). V številnih drugih primerih je Sodišče dejansko razsodilo, da očitna dopustnost ni dokazana (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 23. februarja 2006, Atzeni in drugi, C‑346/03 in C‑529/03, EU:C:2006:130, točke od 30 do 34; z dne 8. marca 2007, Roquette Frères, C‑441/05, EU:C:2007:150, točke od 35 do 48; z dne 29. junija 2010, E in F, C‑550/09, EU:C:2010:382, točke od 37 do 52; z dne 18. septembra 2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, točke od 24 do 38, in z dne 5. marca 2015, Banco Privado Português in Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, točke od 27 do 32).
78

Dodati je treba, prvič, da TEA dejstvo, da niso „sodišča“ v smislu člena 267 PDEU, ne odvezuje obveznosti, da pri sprejemanju odločb zagotovijo uporabo prava Unije in da po potrebi ne uporabijo nacionalnih določb, ki so očitno v nasprotju z določbami prava Unije z neposrednim učinkom, saj namreč te obveznosti veljajo za vse pristojne nacionalne organe, in ne samo za pravosodne organe (glej v tem smislu sodbe z dne 22. junija 1989, Costanzo, 103/88, EU:C:1989:256, točke od 30 do 33; z dne 14. oktobra 2010, Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, točki 61 in 63, ter z dne 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality in Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, točki 36 in 38).
101

Nacionalna sodišča so med drugim pristojna za sprejetje začasnih ukrepov zaradi preprečitve izkrivljanja konkurence, ki je posledica dodelitve pomoči in ki je v nasprotju z obveznostjo začasnega zadržanja izvajanja iz člena 108(3) PDEU (glej sodbe z dne 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires et Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, točka 11; z dne 11. julija 1996, SFEI in drugi, C‑39/94, EU:C:1996:285, točke 39, 40 in 53, in z dne 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, EU:C:2013:755, točka 34). Zato je lahko obveznost tega sodišča, kot je določeno v točki 58 Obvestila o izvrševanju zakonodaje o državni pomoči na nacionalnih sodiščih (UL 2009, C 85, str. 1), kadar obstaja nevarnost, da bo nezakonita pomoč izplačana med postopkom pred nacionalnim sodiščem, da izda začasno odredbo, s katero se prepreči nezakonito izplačilo, dokler se ne reši materialnopravna zadeva.