SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 31. maja 2018 ( 1 )

Združeni zadevi C‑626/15 in C‑659/16

Evropska komisija

proti

Svetu Evropske unije

„Ničnostna tožba – Izbira pravilne pravne podlage – Izključna pristojnost, deljena pristojnost ali podporna pristojnost Evropske unije – Samostojno nastopanje Unije v mednarodnem organu ali sodelovanje držav članic na strani Unije – Ohranjanje morskih bioloških virov – Ribištvo – Varstvo okolja – Raziskave – Zavarovano morsko območje – Antarktika – Weddellovo morje in Rossovo morje – Sklep Odbora stalnih predstavnikov (Coreper) – Izpodbojni akt“

I. Uvod

1. Na ravni Unije zelo pogosto prihaja do sporov v zvezi s tem, ali lahko Evropska unija nastopa v mednarodnih organih z namenom sodelovanja v razpravah in sprejemanja sklepov samostojno ali samo skupaj s svojimi državami članicami. Ti spori vedno nastanejo zaradi vprašanja, na kateri pravni podlagi bi moralo temeljiti zunanje delovanje Unije v skladu z njenimi temeljnimi pogodbami.

2. Taka vprašanja pristojnosti vprašanja moči, o katerih že desetletja potekajo vročični spori. Po eni strani gre za to, kako zapleten mora biti notranji proces odločanja na evropski strani, po drugi strani pa za to, kdo na evropski strani lahko sede za mednarodno pogajalsko mizo. Zdi se, da so se stališča v zvezi s tem po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe še znatno zaostrila.

3. V obravnavani zadevi gre za ukrepe za varstvo antarktičnih morij, zlasti za ustanovitev različnih zavarovanih morskih območij, o katerih se že nekaj let razpravlja v okviru letnih zasedanj Komisije za ohranjanje živih morskih virov na Antarktiki (CCAMLR).

4. Na vsebinski ravni se Evropska komisija, Svet in Evropska unija ter države članice strinjajo, da hočejo dejavno prispevati k varstvu antarktičnih morij. Vendar na vsebinski ravni Svet in države članice vztrajajo, da je treba ukrepe za varstvo morij uvrstiti v okoljsko politiko in s tem na področje deljenih pristojnosti (člen 4(2)(e) PDEU), zaradi česar je po njihovem mnenju nujno potrebno skupno nastopanje Unije in držav članic na mednarodnem prizorišču. Komisija nasprotno zavzema stališče, da gre za ukrep za ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike (člen 3(1)(d) PDEU), ki spada med izključne pristojnosti Unije, in da zato ni dopustno zunanje nastopanje držav članic na strani organov Unije. Poleg tega poteka razprava, ali je Unija na tem področju po načelu AETR ( 2 ) pridobila implicitno izključno zunanjo pristojnost (člen 3(2) PDEU) in koliko je v obravnavanem primeru pomembna raziskovalna politika, ki spada med podporne pristojnosti Unije (člen 4(3) PDEU).

5. Komisija v obravnavani zadevi konkretno graja dva sklepa Sveta o nastopanju Unije na 34. in 35. letnem zasedanju CCAMLR v letih 2015 in 2016 (v nadaljevanju: izpodbijana sklepa): – v zadevi C‑626/15 Komisija izpodbija sklep z dne 11. septembra 2015, vsebovan v sklepih predsednika Odbora stalnih predstavnikov (Coreper) in s katerim je Coreper odobril, da se CCAMLR na 34. letnem zasedanju leta 2015 v imenu Unije in njenih držav članic predloži dokument za razpravo glede ustanovitve zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju (v nadaljevanju: sklep iz leta 2015). ( 3 ) – V zadevi C‑659/16 Komisija izpodbija sklep Sveta z dne 10. oktobra 2016 v zvezi z oblikovanjem stališča Evropske unije za 35. letno srečanje CCAMLR v letu 2016 (v nadaljevanju: sklep iz leta 2016). ( 4 ) Tudi ta sklep se nanaša na ustanovitev štirih zavarovanih morskih območij in posebnih raziskovalnih območij v antarktičnih morjih, med drugim zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju, o katerem se je razpravljalo že v preteklem letu, in zavarovanega morskega območja v Rossovem morju.

6. Sodba Sodišča v teh dveh zadevah bo še en delček mozaika v kompleksni celostni sliki zunanjih pristojnosti Unije in njenih držav članic, kot jo je zarisala Lizbonska pogodba. Obravnavani primer je zlasti priložnost za pojasnitev, ali obstoj deljene pristojnosti med Unijo in njenimi državami članicami nujno zahteva skupno („mešano“) nastopanje Unije in njenih držav članic v mednarodnih organih ali pa lahko Unija navzven deluje ali celo mora delovati tudi samostojno. V zadevi C‑626/16 je poleg tega treba najprej ugotoviti, v katerih okoliščinah so sklepi Coreperja izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU. V postopku glede sporazuma o partnerstvu s Kazahstanom (C‑244/17), v katerem tudi danes predstavljam svoje sklepne predloge, gre za povsem drugačna vprašanja glede večine, potrebne v zvezi s sklepi Sveta, ki imajo določene povezave s skupno zunanjo in varnostno politiko.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

7. Okvir prava Unije v tem primeru opredeljujejo prvenstveno členi 2, 3 in 4 PDEU ter člena 4(1) in 5(2) PEU. Poleg tega sta upoštevna člena 191 in 192 PDEU. Prav tako je treba upoštevati temeljne predpise o skupni ribiški politiki, kot so določeni v Uredbi (EU) št. 1380/2013. ( 5 )

8. V členu 1 Uredbe št. 1380/2013 je opredeljeno področje uporabe skupne ribiške politike: „1. Skupna ribiška politika zajema: (a) ohranjanje morskih bioloških virov in upravljanje ribištev in flot, ki izkoriščajo te vire; […] 2. Skupna ribiška politika zajema dejavnosti iz odstavka 1, kadar: […] (c) jih izvajajo ribiška plovila Unije zunaj voda Unije ali (d) jih izvajajo državljani držav članic brez poseganja v primarno odgovornost države zastave.“

9. Cilji skupne ribiške politike so v členu 2 Uredbe št. 1380/2013 opisani tako: „1. Skupna ribiška politika zagotavlja, da so ribolovne dejavnosti in dejavnosti ribogojstva okoljsko dolgoročno trajnostne […] 2. Skupna ribiška politika uporablja previdnostni pristop k upravljanju ribištva; njen cilj je zagotoviti, da se izkoriščanje živih morskih bioloških virov izvaja na način, ki dovoljuje obnavljanje in ohranjanje populacij lovljenih vrst nad ravnmi, ki omogočajo največji trajnostni donos. […] 3. Skupna ribiška politika izvaja ekosistemski pristop k upravljanju ribištva, s čimer se zagotavlja, da se čim bolj zmanjšajo negativni vplivi ribolovnih dejavnosti na morski ekosistem, in skuša zagotoviti, da dejavnosti ribogojstva in ribolovne dejavnosti ne poslabšujejo morskega okolja. […] 5. Skupna ribiška politika zlasti: […] (j) je skladna z okoljsko zakonodajo Unije […]“

10. Glede ciljev zunanje ribiške politike Unije vsebuje člen 28(1) Uredbe št. 1380/2013 to določbo: „Za zagotovitev trajnostnega izkoriščanja, upravljanja in ohranjanja morskih bioloških virov in morskega okolja Unija vodi zunanje odnose na področju ribištva v skladu z mednarodnimi obveznostmi in cilji politike ter cilji in načeli iz členov 2 in 3.“

B. Mednarodno pravo

11. V okviru mednarodnega prava so upoštevne določbe Konvencije iz Canberre; poleg tega je treba navesti Antarktični sporazum.

1. Konvencija iz Canberre

12. Konvencija o ohranjanju živih morskih virov na Antarktiki ( 6 ) (Konvencija iz Canberre) je bila podpisana 20. maja 1980 v Canberri (Avstralija), veljati pa je začela 7. aprila 1982. Poleg Unije je k njej pristopilo tudi 12 držav članic ( 7 ) ter 23 tretjih držav.

13. Člen I Konvencije iz Canberre določa: „1. Ta konvencija se uporablja za antarktične žive morske vire na območju južno od 60° južne zemljepisne širine in za antarktične žive morske vire na območju med to zemljepisno širino in antarktično konvergenco, ki so del antarktičnega morskega ekosistema. 2. Antarktični živi morski viri pomenijo populacije rib kostnic, mehkužcev, rakov in drugih vrst živih organizmov, vključno s pticami na jugu Antarktike. 3. Antarktični morski ekosistem pomeni sklop razmerij med antarktičnimi živimi morskimi viri in njihovega razmerja z njihovim fizičnim okoljem. […]“

14. Člen II Konvencije iz Canberre določa: „1. Cilj te konvencije je ohranjanje antarktičnih živih morskih virov. 2. Za namene te konvencije izraz ‚ohranjanje‘ vključuje racionalno izkoriščanje. 3. Vse ribolovne in sorodne dejavnosti na območju, za katerega se uporablja ta konvencija, se izvajajo v skladu z določbami te konvencije in z naslednjimi načeli ohranjanja: (a) preprečevanje, da se obseg katerekoli lovljenje populacije zmanjša in pade pod nivo, na katerem je še zagotovljeno njeno stalno obnavljanje. V ta namen njen obseg ne bi smel pasti pod nivo, ki je blizu tistega, ki zagotavlja največji neto letni prirast; (b) vzdrževanje ekološkega razmerja med lovljenimi, odvisnimi in sorodnimi populacijami antarktičnih živih morskih virov in obnovitev izlovljenih populacij do nivojev, določenih v odstavku (a) zgoraj; […]“

15. V členu III Konvencije iz Canberre je urejeno razmerje med to konvencijo in Antarktičnim sporazumom: „Vse pogodbenice, ne glede na to[,] ali so pogodbenice Antarktičnega sporazuma ali ne, se strinjajo, da ne bodo sodelovale pri dejavnostih na območju Antarktičnega sporazuma, ki so v nasprotju z načeli in nameni te pogodbe […]“

16. Poleg tega člen V Konvencije iz Canberre določa: „1. Pogodbenice, ki niso pogodbenice Antarktičnega sporazuma, priznavajo posebne obveznosti in odgovornosti posvetovalnih članic Antarktičnega sporazuma o varstvu in ohranjanju okolja na območju Antarktičnega sporazuma. 2. Pogodbenice, ki niso pogodbenice Antarktičnega sporazuma, se strinjajo, da bodo pri svojih dejavnostih na območju Antarktičnega sporazuma upoštevale, kot in kadar je to primerno, dogovorjene ukrepe za ohranjanje živalstva in rastlinstva na Antarktiki in tudi druge ukrepe, ki so jih priporočile posvetovalne članice Antarktičnega sporazuma za izpolnjevanje svoje odgovornosti do varovanja antarktičnega okolja pred vsemi oblikami škodljivega človeškega poseganja. […]“

17. S členom VII Konvencije iz Canberre je ustanovljena Komisija za ohranjanje antarktičnih živih morskih virov (CCAMLR), ki ji je s členom IX Konvencije dodeljena med drugim ta naloga: „1. Naloga Komisije je uveljaviti cilje in načela, predstavljene v členu II te konvencije. V ta namen Komisija: […] (f) oblikuje […] ohranitvene ukrepe […] […] 2. Ohranitveni ukrepi, navedeni v odstavku 1(f) zgoraj, vključujejo naslednje: […] (g) določitev odpiranja in zapiranja območij, regij ali podregij v namene znanstvenih preučevanj ali ohranjanja, vključno s posebnimi območji za varstvo in znanstvene študije; […]“

18. Poleg Evropske unije je trenutno osem njenih držav članic članic CCAMLR. ( 8 )

2. Antarktični sporazum

19. Antarktični sporazum je bil podpisan 1. decembra 1959 v Washingtonu, DC (Združene države Amerike). Tri države članice Evropske unije imajo kot podpisnice Antarktičnega sporazuma status pogodbenice. ( 9 ) Devet držav članic Unije ima status posvetovalne članice, ( 10 ) osem pa status neposvetovalne članice. ( 11 )

20. Člen IX(1) Antarktičnega sporazuma določa: „Predstavniki […] pogodbenic […] v primernih časovnih razmikih in na ustreznih krajih organizirajo zasedanja, namenjena izmenjavi informacij, posvetovanju o vprašanjih v skupnem interesu v zvezi z Antarktiko in pripravi ukrepov, o katerih razpravljajo in jih priporočijo svojim vladam ter s katerimi se spodbujajo načela in cilji Sporazuma, med drugim ukrepe […] (f) za ohranjanje živih morskih virov na Antarktiki.“

21. Člen VI Antarktičnega sporazuma opredeljuje njegovo ozemeljsko področje uporabe tako: „Ta sporazum se uporablja za območje južno od 60° južne zemljepisne širine vključno z vsemi ledenimi policami […]“

III. Ozadje spora

22. CCAMLR si je za cilj zadala vzpostaviti mrežo zavarovanih morskih območij na Antarktiki. Evropska unija ta cilj izrecno podpira.

23. Na podlagi tega je Svet leta 2014 za pripravo na sodelovanje Unije na prihodnjih letnih zasedanjih CCAMLR na podlagi člena 218(9) PDEU oblikoval „večletno stališče“, s katerim je med drugim vzpostavil „poenostavljen postopek“ za sprejemanje sklepov Sveta o stališču glede vprašanj na področju skupne ribiške politike, ki naj se v okviru CCAMLR zastopa v imenu Unije. ( 12 ) V skladu s tem postopkom službe Komisije pripravljalnim organom Sveta pred vsakim letnim zasedanjem CCAMLR predložijo ustrezne dokumente. Službe Komisije v praksi te dokumente predložijo bodisi delovni skupini Sveta za ribištvo bodisi Coreperju.

A. Zadeva C‑626/15

24. Službe Komisije so 31. avgusta 2015 delovni skupini Sveta za ribištvo po poenostavljenem postopku predložile neuradni dokument („non-paper“), ki mu je bil priložen osnutek „dokumenta za razpravo v zvezi s prihodnjim predlogom za ustanovitev zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju“ ( 13 ).

25. Službe Komisije so predlagale, da se ta dokument za razpravo predloži CCAMLR (natančneje Znanstvenemu odboru CCAMLR ( 14 )) samo v imenu Unije, ker se po njihovem mnenju uvršča v skupno ribiško politiko.

26. Delovna skupina Sveta je na srečanju 5. septembra 2015 odobrila vsebino dokumenta za razpravo, ki pa ga je uvrstila v okoljsko politiko, zato je menila, da bi ga bilo treba Znanstvenemu odboru CCAMLR predložiti v imenu Unije in njenih držav članic. Zadeva je bila posredovana Coreperju.

27. Ta jo je obravnaval na seji 11. septembra 2015. Po izmenjavi mnenj je predsednik Coreperja ugotovil, da je bilo doseženo soglasje o vsebini dokumenta za razpravo in da bi bilo treba ta dokument predložiti CCAMLR na njenem 34. letnem zasedanju leta 2015. Ugotovil je tudi, da je bilo sklenjeno, da se dokument za razpravo predloži CCAMLR v imenu Unije in njenih držav članic.

28. Komisija je v izjavi, priloženi zapisniku, zadnjemu sklepu ugovarjala. Izrazila je sicer pripravljenost, da bo dokument za razpravo v skladu s sklepom Coreperja predložila CCAMLR v imenu Unije in njenih držav članic, vendar si je izrecno pridržala pravico do uporabe pravnih sredstev.

B. Zadeva C‑659/16

29. Službe Komisije so delovni skupini Sveta za ribištvo 30. avgusta 2016, prav tako po poenostavljenem postopku, predložile neuradni dokument („non-paper“). Ta dokument je bil 6. septembra 2016 dopolnjen s štirimi osnutki predlogov za ustanovitev ali podporo ustanovitvi zavarovanih morskih območij na Antarktiki, in sicer zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju, o katerem je potekala razprava že leta 2015, ( 15 ) zavarovanega morskega območja v Rossovem morju ( 16 ), zavarovanega morskega območja za vzhodno Antarktiko ter nazadnje sklopa posebnih raziskovalnih območij za raziskovanje nazadovanja ledenikov. ( 17 )

30. Službe Komisije so predlagale, da se ti dokumenti predložijo CCAMLR samo v imenu Unije, ker se po njihovem mnenju uvrščajo v skupno ribiško politiko. Da bi upoštevala veljavne roke za predložitev predlogov za obravnavo na letnih zasedanjih CCAMLR, je Komisija zadevne dokumente takoj predložila tudi sekretariatu CCAMLR, in sicer samo v imenu Unije.

31. Delovna skupina Sveta je na srečanjih 15. in 22. septembra 2016 obravnavala vsebino dokumentov za razpravo in štirih predlogov ter jo 22. septembra 2016 odobrila, vendar je zadevne dokumente uvrstila v okoljsko politiko, zato je menila, da jih je treba CCAMLR predložiti v imenu Unije in njenih držav članic. Delovna skupina je menila tudi, da v tem primeru ni mogoče uporabiti poenostavljenega postopka, ker je ta po svojem predmetu omejen na vprašanja skupne ribiške politike. Zadeva je bila tako najprej predložena Coreperju, nato pa Svetu.

32. Svet je 10. oktobra 2016 na svojem 3487. zasedanju v Luksemburgu sprejel namero Komisije, da dokument za razpravo in štiri predloge predloži CCAMLR v imenu Unije. Navedel je tudi, da je iz teh dokumentov razvidno stališče, ki naj bi se v imenu Unije zastopalo na 35. letnem zasedanju CCAMLR.

33. Komisija je v izjavi, priloženi zapisniku, vztrajala pri tem, da omenjeni dokumenti zadevajo področje ohranjanja morskih bioloških virov, ki je v izključni pristojnosti Unije. Izrazila je sicer svojo pripravljenost, da sekretariatu CCAMLR pojasni, da te dokumente predlaga v imenu Unije in njenih držav članic, ( 18 ) vendar si je izrecno pridržala pravico do uporabe pravnih sredstev.

34. Nato je CCAMLR na 35. letnem zasedanju leta 2016 sklenila, da bo sprejela dva predloga, ki sta bila predložena oziroma podprta v imenu Unije, in sicer o ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Rossovem morju in več posebnih raziskovalnih območij. Sklenila je tudi, da se bo o drugih dveh predlogih Unije – nenazadnje o morebitni ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju – nadalje posvetovala.

IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

35. Pred Sodiščem v zvezi z zadevama C‑626/15 in C‑659/16 tečeta dva postopka v zvezi z ničnostnima tožbama na podlagi člena 263, drugi odstavek, PDEU, v katerih Komisija in Svet nastopata kot nasprotni stranki. Svet pri tem podpira več držav članic.

A. Zadeva C‑626/15

36. V zadevi C‑626/15 je Komisija z dopisom z dne 23. novembra 2015 vložila tožbo za razglasitev ničnosti sklepa iz leta 2015.

37. Predsednik Sodišča je v tej zadevi v skladu s členom 131(2) Poslovnika dovolil intervencijo Zvezne republike Nemčije, Helenske republike, Kraljevine Španije, Francoske republike, Kraljevine Nizozemske, Portugalske republike, Republike Finske, Kraljevine Švedske ter Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska v podporo Svetu.

38. Komisija v zadevi C‑626/15 predlaga, naj se: – sklep iz leta 2015 razglasi za ničen v delu, v katerem je Svet določil, da se dokument za razpravo predloži v imenu Unije in njenih držav članic namesto samo v imenu Unije, ter – Svetu naloži plačilo stroškov.

39. Na drugi strani Svet ob podpori devetih intervenientov predlaga, naj se: – tožba za razglasitev delne ničnosti dokumenta za razpravo zavrže kot nedopustna, vsekakor pa zavrne kot neutemeljena, ( 19 ) ter – Komisiji naloži plačilo stroškov. ( 20 )

B. Zadeva C‑659/16

40. V zadevi C‑659/16 je Komisija z dopisom z dne 20. decembra 2016 vložila tožbo za razglasitev ničnosti sklepa iz leta 2016.

41. Predsednik Sodišča je v tej zadevi v skladu s členom 131(2) Poslovnika dovolil intervencijo Kraljevine Belgije, Zvezne republike Nemčije, Kraljevine Španije, Francoske republike, Velikega vojvodstva Luksemburg, Kraljevine Nizozemske, Portugalske republike, Republike Finske, Kraljevine Švedske ter Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska v podporo Svetu.

42. Komisija v zadevi C‑659/16 predlaga, naj se: – sklep iz leta 2016 razglasi za ničen v delu, v katerem je v njem oblikovano stališče, ki naj bi ga zastopale Unija in njene države članice namesto samo Unija, ter – Svetu naloži plačilo stroškov.

43. Na drugi strani Svet ob podpori desetih intervenientov predlaga, naj se: – tožba za razglasitev delne ničnosti izpodbijanega sklepa zavrne kot neutemeljena ter – Komisiji naloži plačilo stroškov. ( 21 )

C. Nadaljnji postopek pred Sodiščem

44. V zvezi z obema pritožbama Komisije je pred Sodiščem potekal pisni postopek. Predsednik Sodišča je 10. januarja 2017 Svetu odobril predložitev novih dokazov v zadevi C‑626/15. S sklepom z dne 10. februarja 2017 je predsednik tudi prekinil postopek v zadevi C‑626/15 do konca pisnega postopka v zadevi C‑659/16. Poleg tega je predsednik s sklepom z istega dne zadevi C‑626/15 in C‑659/16 združil za ustni postopek in izdajo sodbe.

45. Skupna ustna obravnava, ki so se je udeležili Komisija, Svet ter intervenienti, ki ga podpirajo, z izjemo Kraljevine Belgije, Velikega vojvodstva Luksemburg, Kraljevine Nizozemske in Republike Finske, je potekala 13. marca 2018.

46. Na zahtevo Sveta, vloženo v zadevi C‑626/15, Sodišče v tem postopku v skladu s členom 16, tretji odstavek, Statuta zaseda v velikem senatu. V skladu s členom 29(1) Poslovnika je Sodišče odločilo, da se združeni zadevi C‑626/15 in C‑659/16 dodelita isti sestavi.

V. Dopustnost tožbe v zadevi C‑626/15

47. V zadevi C‑626/15 ima pomembno vlogo vprašanje dopustnosti tožbe Komisije. Za razliko od zadeve C‑659/16 namreč Svet in številni intervenienti, ki ga podpirajo, močno nasprotujejo temu, da je sklep iz leta 2015, ki ga Komisija izpodbija v zadevi C‑626/15, lahko predmet ničnostne tožbe v smislu člena 263 PDEU. To v bistvu utemeljujejo z dvema argumentoma: prvič, šlo naj bi zgolj za sklep Coreperja, in ne za sklep Sveta. Drugič, ta sklep naj ne bi imel zavezujočih pravnih učinkov.

A. Pripis izpodbijanega sklepa Svetu

48. Coreper kot tak nedvomno ni organ Unije, ki bi mu bila na podlagi Pogodb dodeljena pooblastila, temveč je pomožni organ Sveta, ki zanj prevzema nalogi priprave in izvajanja ( 22 ) (člen 240(1), prvi stavek, PDEU).

49. Vendar okoliščina, da sme Coreper sprejemati samo določene postopkovne sklepe (člen 240(1), drugi stavek, PDEU in člen 19(7) poslovnika Sveta), drugače pa ni upravičen do izvajanja pristojnosti odločanja, ki je Svetu podeljena na podlagi Pogodb, ( 23 ) nikakor ne izključuje preveritve njegovih aktov s strani sodišč Unije. Nasprotno bi bilo treba akte Coreperja pripisati Svetu. Če so akti Coreperja nezakoniti, mora Svet zanje odgovarjati pred sodišči Unije. To stališče je podprto s pojmom popolnega sodnega varstva in popolnega sodnega nadzora v zvezi z vsemi akti institucij, organov, uradov in agencij Unije, na katerem temelji člen 263 PDEU.

50. Priznati je treba, da v veliko primerih obstaja poseben pravni akt Sveta, ki ga je Coreper samo pripravil. V takih primerih se sodni nadzor nanaša na ta pravni akt Sveta, pripravljalnih aktov Coreperja pa ni mogoče samostojno izpodbijati pred sodiščem.

51. Drugače pa je v primeru, ko izjemoma ukrepa samo Coreper, medtem ko Svet na ministrski ravni sploh ne ukrepa. V tem primeru se namreč zadevni postopek zaključi že z aktom Coreperja, ( 24 ) s tem aktom pa se tudi dokončno določi stališče Sveta kot organa Unije. ( 25 ) Tako je bilo pri postopkih iz leta 2015, na katere se nanaša zadeva C‑626/15. Zato mora biti sklep iz leta 2015 kot pravni akt, ki ga je treba pripisati Svetu, na voljo sodišču Unije za sodni nadzor.

B. Pravni učinki sklepa iz leta 2015

52. Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da se kot „izpodbojni akti“ v smislu člena 263 PDEU štejejo vse določbe, ki jih sprejmejo institucije Unije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke. ( 26 )

53. Za ugotovitev, ali ima izpodbijani akt take učinke (ali naj bi jih imel), se je treba osredotočiti na njegovo vsebino, ( 27 ) ki jo je treba presojati glede na objektivna merila. Mednje sodi v prvi vrsti vsebina akta, upoštevati pa je treba tudi okoliščine, v katerih je bil sprejet, in pristojnosti avtorja akta. ( 28 ) Pomemben je tudi namen avtorja akta, ( 29 ) vendar pod pogojem, da ga je mogoče objektivno ugotoviti.

54. Drugače kot meni Svet, pri vsem tem ne gre za vprašanje, ali je dokument za razpravo, ki je bil predložen CCAMLR, kot tak izpodbojen. Treba pa je preučiti, ali ima sklep Coreperja iz leta 2015, da se ta dokument za razpravo predloži CCAMLR v imenu Unije in njenih držav članic, zavezujoče pravne učinke in ga je tako mogoče šteti za izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

55. V zvezi z vsebino sklepa iz leta 2015 je treba najprej ugotoviti, da ta določa, da se dokument za razpravo glede ustanovitve zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju predloži skupno CCAMLR v imenu Unije in njenih držav članic, in ne samo v imenu Unije. Ta ugotovitev močno kaže na to, da je imel sklep iz leta 2015 pravne učinke, saj je omejil možne načine ravnanja Komisije v zvezi z njenim nastopanjem na 34. letnem zasedanju CCAMLR leta 2015. Ta sklep je Komisiji zlasti preprečil, da bi pristojnost za zastopanje Unije navzven (člen 17(1), šesti stavek, PEU) izvajala drugače kot s skupnim mednarodnim nastopanjem s predstavniki držav članic.

56. Kar zadeva okvir, v katerega je umeščen sklep iz leta 2015, je treba opozoriti na večletno stališče, ki ga je Svet sprejel leta 2014. ( 30 ) V tem stališču je „pripravljalnim organom“ Sveta izrecno dodeljena pristojnost preverjanja in odločanja, katere namen je v „poenostavljenem postopku“ konkretizirati stališče Unije do določenih predmetov, ki jih je treba obravnavati na letnih zasedanjih CCAMLR. Sporni dokument za razpravo iz zadeve C‑626/15 je bil Coreperju predložen posebej v okviru tega poenostavljenega postopka. Tudi na podlagi te okoliščine je mogoče sklepati, da je imel sklep iz leta 2015 zavezujoče pravne učinke.

57. Enako velja nazadnje za namen vpletenih akterjev: med strankama ni sporno, da je Coreper s svojim sklepom iz leta 2015 želel določiti, kako naj predstavniki Unije v okviru 34. letnega zasedanja CCAMLR konkretno nastopajo na mednarodnem prizorišču.

58. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da sklep iz leta 2015 naj bi in je imel zavezujoče pravne učinke.

C. Nasprotni argumenti Sveta in nekaterih intervenientov, ki ga podpirajo

59. Svet in nekateri intervenienti, ki ga podpirajo, poskušajo predpostavki o izpodbojnem pravnem aktu v zadevi C‑626/15 v bistvu ugovarjati z dvema nasprotnima argumentoma.

1. Pooblastila Komisije in Sveta v skladu s členoma 16 in 17 PEU

60. Prvič, te stranke v postopku opozarjajo, da Svet v skladu s členom 16(1), drugi stavek, PEU oblikuje politiko Unije, in sicer tudi in ravno v zvezi z njenim zunanjim delovanjem in zastopanjem Unije navzven v smislu člena 17(1), šesti stavek, PEU, ki ga zagotavlja Komisija. ( 31 )

61. Vendar pa ta ugovor ni upošteven. Popolnoma nesporen obstoj pristojnosti Sveta v skladu s členom 16(1), drugi stavek, PEU namreč nikakor ne izključuje, da imajo določitve v zvezi z zunanjim delovanjem Unije, ki jih Svet oblikuje na tej podlagi, pravne učinke in da jih je mogoče izpodbijati pred sodišči Unije. Prav nasprotno je očitno, da imajo take določitve za posledico, da ima zadevni sklep pravne učinke in se šteje za izpodbojni akt v skladu s členom 263 PDEU.

2. Določitev stališč Unije v skladu s členom 218(9) PDEU

62. Drugič, Svet in nekatere države članice ugovarjajo, da sklep iz leta 2015 nima pravnih učinkov, ker v njem ni določeno nobeno stališče Unije v smislu člena 218(9) PDEU. Svoje mnenje utemeljujejo z okoliščino, da na 34. letnem zasedanju CCAMLR še ni bil sprejet uradni sklep o zavarovanem morskem območju v Weddellovem morju, temveč naj bi se CCAMLR predložil samo sporni dokument za razpravo o pripravi na morebitno prihodnje sprejetje sklepa.

63. Tudi ta ugovor ni prepričljiv, in sicer iz dveh razlogov.

64. Na eni strani je treba člen 218(9) PDEU razlagati široko. ( 32 ) Stališče Unije v smislu te določbe se ne določi samo neposredno pred tem, ko se v mednarodnem organu sprejema sklep o aktu s pravnim učinkom, temveč tudi takrat, ko želi Unija v tem mednarodnem organu sprožiti razpravo, ki bi lahko prispevala k sprejetju akta s pravnim učinkom, ali se je udeležiti. ( 33 ) Cilj člena 218(9) PDEU je namreč zagotoviti, da Unija v celotnem procesu odločanja zadevnega mednarodnega organa nastopa enotno in da njene prispevke v okviru tega procesa odobrijo njeni pristojni organi.

65. Po drugi strani lahko Svet meni, da je zaželeno, da – tako rekoč prostovoljno – določi skupno stališče, ki naj se v imenu Unije zastopa v mednarodnem organu, tudi zunaj področij, urejenih v členu 218(9) PDEU. Če to stori, je to stališče zavezujoče ter od drugih organov Unije (člen 13(2), drugi stavek, PEU) in tudi držav članic zahteva lojalno sodelovanje (člen 4(3) PEU in člen 191(4), prvi stavek, PDEU).

66. Tudi če iz sklepa iz leta 2015 ni razvidna določitev stališča Unije, ki je v skladu s členom 218(9) PDEU zavezujoča, temveč le prostovoljna določitev skupnega stališča zunaj področja uporabe člena 218(9) PDEU, povezana z razpravo, ki je bila sprožena v mednarodnem organu, ni mogoče zanikati pravnih učinkov tega sklepa. To velja še toliko bolj, ker so CCAMLR in druge države pogodbenice Konvencije iz Canberre zaradi skupne predložitve dokumenta za razpravo v imenu Unije in njenih držav članic dobile vtis, da morebitna ustanovitev zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju ne spada v izključno pristojnost Unije oziroma da Unija v zvezi s tem ne bi mogla nastopati sama. To zadošča za predpostavko o pravnih učinkih v smislu člena 263 PDEU. ( 34 )

D. Vmesni predlog

67. Glede na zgoraj navedeno gre v primeru sklepa iz leta 2015 za izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU. Tožba Komisije v zadevi C‑626/15 je zato dopustna.

VI. Utemeljenost tožb v zadevah C‑626/15 in C‑659/16

68. Tožbi v zadevah C‑626/15 in C‑659/16 sta utemeljeni, če se izkaže, da je Svet Komisijo v izpodbijanih sklepih iz leta 2015 in 2016 neupravičeno spodbujal k temu, da je zadevne dokumente in stališča o načrtovanih zavarovanih morskih območjih predložila CCAMLR v imenu Unije in njenih držav članic. Povedano drugače, pojasniti je treba, ali bi Unija, kot je predlagala Komisija, lahko sodelovala pri razpravah in sprejemanju sklepov CCAMLR tudi samostojno v lastnem imenu – to je brez sodelovanja držav članic.

69. Komisija Svetu očita, da je kršil izključno pristojnost Unije za nastopanje na mednarodnem prizorišču, ko je vztrajal pri skupnem delovanju Unije in njenih držav članic. V zvezi s tem tako v zadevi C‑626/15 kot tudi v zadevi C‑659/16 navaja dva tožbena razloga. Po eni strani naj Svet ne bi upošteval izključne pristojnosti Unije za ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike v skladu s členom 3(1)(d) PDEU (prvi tožbeni razlog), po drugi strani pa naj bi spregledal obstoj izključne pristojnosti Unije v skladu s členom 3(2), tretji primer, PDEU zaradi nevarnosti vplivanja na skupna pravila ali spreminjanja njihovega področja uporabe (načelo AETR, drugi tožbeni razlog).

70. Usoda obeh tožbenih razlogov je nazadnje odvisna od vprašanja, katera materialnopravna podlaga je bila upoštevna za sklepa iz let 2015 in 2016 ter ali ta pravna podlaga dovoljuje ali celo zahteva samostojno nastopanje Unije v okviru CCAMLR. V skladu z načelom prenosa pristojnosti (člen 5(1), prvi stavek, in člen 2 PEU v povezavi s členom 4(1) PEU)) je taka pravna podlaga potrebna ne le za notranje delovanje Unije, temveč tudi za njeno mednarodno delovanje. ( 35 ) Izbira pravilne pravne podlage ima ustavnopraven pomen. ( 36 )

A. Prvi tožbeni razlog: člen 3(1)(d) PDEU

71. Komisija s prvim tožbenim razlogom v bistvu trdi, da je bila za dokumente, ki jih je bilo treba predložiti CCAMLR, in za vprašanja o načrtovanih zavarovanih morskih območjih, obravnavana na letnih zasedanjih tega organa v letih 2015 in 2016, pristojna samo Unija, saj so vsi zadevali ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike in tako spadali na področje uporabe izključne pristojnosti Unije v skladu s členom 3(1)(d) PDEU.

72. Dejansko so v okviru skupne ribiške politike določeni ukrepi za ohranjanje morskih bioloških virov (člen 1(1)(a) Uredbe št. 1380/2013). Ni nujno, da so taki ohranitveni ukrepi omejeni na vode Unije, temveč se lahko v okviru zunanje ribiške politike uporabljajo tudi zunaj teh voda, če zadevajo dejavnosti ribiških plovil Unije ali državljanov držav članic (člen 1(2), točki (c) in (d), ter člen 28 Uredbe št. 1380/2013). ( 37 )

73. Vendar skupna ribiška politika nikakor ni edina možna referenčna točka za ukrepe Unije za ohranjanje morskih bioloških virov. V preteklosti je bila sicer pogosto sedes materiae za ohranitvene ukrepe, ki se sprejmejo na evropski ravni. ( 38 ) Vendar – kot je razvidno iz člena 3(1)(d) PDEU ( 39 ) – Pogodbi danes izrecno razlikujeta med ukrepi za ohranjanje morskih bioloških virov, ki se sprejmejo v okviru skupne ribiške politike, in ukrepi za ohranjanje morskih bioloških virov, ki se sprejmejo v okviru drugih politik Unije.

74. Tako ni presenetljivo, da po mnenju Sveta in intervenientov, ki ga podpirajo, načrtovana zavarovana morska območja v okviru CCAMLR ne zadevajo skupne ribiške politike, temveč okoljsko politiko in morda raziskave, pri katerih si Unija deli pristojnost z državami članicami (člen 4(1) v povezavi s členom 4(2)(e) in (3) PDEU).

75. Obe strani podajata argumente s presenetljivo vnemo. Svet in nekateri intervenienti, ki ga podpirajo, Komisiji implicitno očitajo, da želi po svojih najboljših močeh preprečiti mednarodno nastopanje držav članic, medtem ko Komisija Svetu očita, da skuša na vsak način najti pravne podlage, ki vedno omogočajo sodelovanje držav članic na strani Unije.

76. V zvezi s tem si bom dovolila spomniti, da se je treba pri izbiri pravne podlage ravnati le po objektivnih elementih, ki jih je mogoče sodno preveriti, med katere spadata zlasti cilj in vsebina izpodbijanega sklepa, ( 40 ) pa tudi okoliščine, v katere je ta sklep umeščen. ( 41 )

77. Nasprotno so subjektivna presoja in splošne politične namere vpletenih akterjev pri izbiri pravne podlage brez vsakršnega pomena. ( 42 ) Če bi Svet pri določitvi pravne podlage za pravni akt Unije na področju zunanjega delovanja nameraval preprečiti samostojno nastopanje Unije in državam članicam omogočiti udeležbo na strani Unije, bi to lahko celo pomenilo zlorabo pooblastil v smislu člena 263, drugi odstavek, PDEU.

78. Prav tako ne more igrati nikakršne vloge, katera pravna podlaga je bila uporabljena za sprejetje drugih aktov Unije, ki imajo, odvisno od primera, podobne značilnosti ali so z izpodbijanimi sklepi tesno povezani ( 43 ) (na primer odobritev Konvencije iz Canberre v imenu Evropske gospodarske skupnosti in sodelovanje Skupnosti oziroma Unije pri dosedanjih sklepih CCAMLR). V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč sama praksa Sveta ne sme odstopati od pravil Pogodb in zato ne more ustvariti precedenčnega primera, ki bi zavezoval institucije Unije. ( 44 )

1. Nujnost analize glede na glavni namen

79. Obravnavani primer še posebno nazorno prikazuje, da je načrtovana ustanovitev zavarovanih morskih območij na Antarktiki povezana tako z ohranjanjem morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike kot tudi s področjema okolja in raziskav, ki sta urejena v PDEU. Po eni strani so namreč zavarovana morska območja, načrtovana v okviru CCAMLR, namenjena ohranjanju in preučevanju antarktičnih živih morskih virov (člen II(1) Konvencije iz Canberre), to je uresničevanju cilja okoljske in, če je ustrezno, raziskovalne politike, po drugi strani pa naj bi omogočila racionalno izkoriščanje teh virov (člen II(2) Konvencije iz Canberre), to je zlasti trajnostni ribolov.

80. Unija bi se torej glede sodelovanja pri ustanavljanju načrtovanih zavarovanih morskih območij teoretično lahko oprla tako na svoje pristojnosti v okviru okoljske politike (naslov XX Pogodbe DEU ( 45 )) in, če je ustrezno, v okviru raziskovalne politike (naslov XIX Pogodbe DEU), kot tudi na pristojnosti za ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike (naslov III Pogodbe DEU), pri čemer pa je treba zadnjo pristojnost izvajati v skladu s horizontalno klavzulo iz člena 11 PDEU ob ustreznem upoštevanju zahtev varstva okolja in v skladu z ekosistemskim pristopom (člen 2(3) Uredbe št. 1380/2013).

81. V takem položaju, ko pride v poštev več pravnih podlag, je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso, ki je bila razvita v zvezi z notranjim in zunanjim delovanjem Unije, opraviti analizo glede na glavni namen. Če ima namreč akt – tako kot v obravnavani zadevi – dvojni cilj ali zajema dva sestavna dela, pri čemer je en glavni, drugi pa stranski, mora akt temeljiti na samo eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma sestavni del. Le izjemoma mora ukrep temeljiti na več pravnih podlagah istočasno, in sicer, kadar hkrati sledi več ciljem ali ima več sestavnih delov, ki so neločljivo povezani, ne da bi bil eden v primerjavi z drugim le stranski. ( 46 )

82. Kot sem že navedla na drugem mestu, ( 47 ) ta analiza glede na glavni namen v vertikalnem razmerju sicer ne sme povzročiti razširitve pristojnosti Unije glede na države članice; v nasprotnem primeru bi spodkopala načelo prenosa pristojnosti (člen 5(1), prvi stavek, in (2) PEU v povezavi s členom 4(1) PEU). Brez nadaljnjega pa se ta analiza glede na glavni namen uporablja v horizontalnem razmerju, torej tam, kjer je znano, da je Unija pristojna za vse sestavne dele predvidenega akta in gre zgolj za pravilno izbiro med temi pristojnostmi.

83. V obravnavani zadevi gre za to: Uniji so popolnoma nesporno podeljene pristojnosti na področjih okolja, raziskav in ohranjanja morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike, ki, gledano kot celota, zagotovo zadostujejo, da bi v okviru CCAMLR lahko sodelovala pri vseh ukrepih, ki so bili predmet izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016 – torej pri razpravi in sprejemanju sklepov o ustanovitvi različnih zavarovanih morskih območij na Antarktiki. Med udeleženci postopka je sporno zgolj, katero od teh pristojnosti Unije je bilo treba glede na glavni namen uporabiti, z vsemi posledicami, ki jih je to morda imelo za vprašanje samostojnega nastopanja držav članic na mednarodnem prizorišču na strani Unije.

2. Podrejena vloga raziskav v okviru zavarovanih morskih območij

84. Po mojem mnenju je imel vidik raziskav pri vseh načrtovanih ukrepih CCAMLR, ki so bili predmet izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016, zgolj podrejeno vlogo.

85. Drži sicer, da naj bi bila biti načrtovana zavarovana morska območja na Antarktiki namenjena tudi boljšemu raziskovanju tamkajšnjih morskih ekosistemov. Raziskave so namreč v spornih dokumentih večkrat omenjene. ( 48 ) Predvidene raziskovalne dejavnosti pa niso same sebi namen, temveč služijo nadrejenemu cilju ohranjanja antarktičnih živih morskih virov, ki si ga je CCAMLR zastavila v skladu z zahtevami Konvencije iz Canberre in Antarktičnega sporazuma. Raziskave v okviru načrtovanih zavarovanih morskih območij imajo torej v resnici okoljsko usmeritev in jih je tako mogoče šteti zgolj za pomožni ukrep, namenjen varstvu okolja.

86. Enako velja za načrtovana posebna območja za raziskovanje umikanja ledenikov v okviru izpodbijanega sklepa iz leta 2016. Priznati je treba, da bi lahko izrecna označba teh območij kot „raziskovalnih območij“ na prvi pogled kazala, da bi tam vsekakor lahko prevladoval vidik raziskav. Podrobnejši pogled pa pokaže, da so tudi ta posebna območja bolj namenjena raziskovanju ekosistemov in naravnih sil, da bi učinkoviteje blažili podnebne spremembe in bolje varovali rastlinstvo in živalstvo na Antarktiki. Torej je tudi tu poudarek na varstvu okolja, in ne na samih raziskavah.

87. Raziskovalne sestavne dele izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016 je torej na splošno treba obravnavati kot stranske, tako da za sprejetje teh sklepov ni bilo treba uporabiti pravne podlage s področja raziskovalne politike, tudi ne v kombinaciji z drugimi pravnimi podlagami.

3. Prevlada vidika okolja nad vidikom ribištva

88. V obravnavanem primeru je osrednjega pomena razmejitev med okoljsko in ribiško politiko. Ta vidik, na katerega se stranke v postopku v zadevah C‑626/15 in C‑659/16 upravičeno osredotočajo, je bil doslej v sodni praksi obravnavan zgolj obrobno, ( 49 ) zato še ni bilo mogoče razviti jasnih in praktičnih meril. Sodišče je ugotovilo le, da ukrepa ni mogoče šteti za akt s področja okolja zgolj zato, ker upošteva zahteve varstva okolja, saj je treba te zahteve na podlagi horizontalne klavzule iz obstoječega člena 11 PDEU upoštevati na vseh področjih politike. ( 50 ) Poleg tega je Sodišče opozorilo, da določbe Pogodb o okoljski politiki ne posegajo v pristojnosti, ki jih ima Unija na podlagi drugih določb Pogodb. ( 51 )

89. Sodišče je doslej mnogo pogosteje obravnavalo vprašanje, kako je treba razmejiti pristojnosti organov Unije na področju skupne trgovinske politike (člen 207(1) PDEU) od njihovih pristojnosti na drugih področjih politike, nenazadnje od okoljske politike (člen 192 PDEU). ( 52 ) V skladu z ustaljeno sodno prakso zgolj okoliščina, da ima lahko akt Unije nekatere posledice za trgovino z eno ali več tretjimi državami, ne zadostuje za to, da bi ta akt spadal v skupno trgovinsko politiko; takšen akt pa ima trgovinskopolitično naravo, če se nanaša posebej na to trgovino, ker je namenjen njenemu spodbujanju, olajševanju ali urejanju ter ima neposreden in takojšen učinek nanjo. ( 53 )

90. Ta merila se lahko kot smernice mutatis mutandis uporabljajo tudi za v tej zadevi obravnavano razmejitev med ribiško in okoljsko politiko. Če upoštevamo ta merila, pravni akt Unije ne spada v skupno ribiško politiko zgolj zato, ker lahko v določeni meri vpliva na ribištvo. Tak pravni akt lahko kot pristen ukrep ribiške politike obravnavamo le, kadar – specifično zadeva ribolovno dejavnost, ker je v bistvenem namenjen njenemu spodbujanju, olajševanju ali urejanju, in – ima neposreden in takojšen učinek na ribolovno dejavnost.

91. Nasprotno za pravni akt Unije ni mogoče šteti, da spada v okoljsko politiko zgolj zato, ker upošteva zahteve varstva okolja, saj bi jih moral v skladu s členom 11 PDEU upoštevati v vsakem primeru, temveč le takrat, ko je osredotočen na varstvo okolja.

92. Če cilje, vsebino in okvir ( 54 ) izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016 obravnavamo z vidika teh meril, je jasno, da imajo načrtovana zavarovana morska območja na Antarktiki zaradi svojih prepovedi in omejitev ribolova neposreden in takojšen učinek na ribolovno dejavnost. Vendar pa pri nobenem od teh zavarovanih morskih območij ni v ospredju spodbujanje, olajševanje ali tudi samo urejanje ribolova, temveč je ribolov v določenih delih teh območij zaradi cele vrste ukrepov okoljske politike za več desetletij v celoti prepovedan, v drugih delih pa se v najboljšem primeru v določeni meri dopušča.

93. Glavni cilj načrtovanih zavarovanih morskih območij je ohraniti, raziskati in ščititi ekosisteme, biotsko raznovrstnost in habitate na Antarktiki ter preprečevati škodljive vplive podnebnih sprememb na tem območju, ki je za svetovno podnebje še posebno pomembno. ( 55 ) Živalske vrste, ki jih je treba zaščititi, niso le tiste, ki so predmet komercialnega ribolova, temveč tudi na primer ptice (vključno s pingvini) in morski sesalci (kot so tjulnji in kiti).

94. Priznati je treba, da načrtovane določbe CCAMLR o ustanovitvi različnih zavarovanih morskih območij vsebinsko sicer intenzivno obravnavajo ureditev dejavnosti ribiških plovil, vendar v smislu, da je ribolov na teh območjih pretežno prepovedan ter je zgolj izjemoma in pod strogimi pogoji dovoljen v nekaterih manjših delih. ( 56 ) Prav tako je treba poudariti, da omenjene določbe nikakor niso omejene na ribolovne dejavnosti, temveč tudi na primer prepovedujejo odlaganje odpadkov ali njihovo metanje v morje. ( 57 ) Poleg tega je predvideno raziskovanje, kako se ekosistemi razvijajo v delih zavarovanih morskih območij, kjer potekajo ribolovne dejavnosti, in v delih brez teh dejavnosti, ( 58 ) kar ni pristen ukrep ribiške politike.

95. Okvira, v katerega so umeščena načrtovana zavarovana morska območja, prav tako ne zaznamuje samo ribiška politika, temveč vključuje tudi splošne okoljevarstvene vidike. Ribolov ima sicer v Konvenciji iz Canberre precej pomembnejšo vlogo kot v drugih mednarodnih sporazumih v povezavi z Antarktičnim sporazumom, na primer v madridskem Protokolu o varstvu okolja ( 59 ). Kot Komisija pravilno opozarja, ima ureditev ribolova, namenjena racionalnemu izkoriščanju antarktičnih živih morskih virov – tudi kot izvora beljakovin – v okviru Konvencije iz Canberre vlogo, ki se ne sme podcenjevati (glej člen II(2) in (3) te konvencije ( 60 )). Vendar pa morajo pogodbenice – in s tem članice CCAMLR, ki odločajo o ustanovitvi zavarovanih morskih območij na Antarktiki – tudi v okviru Konvencije iz Canberre izpolnjevati odgovornost za varovanje antarktičnega okolja pred vsemi oblikami škodljivega človekovega poseganja, ki presega zgolj gospodarski vidik (glej člen V(2) Konvencije iz Canberre v povezavi s členom IX(1)(f) Antarktičnega sporazuma ( 61 )). Tako človekovo poseganje je nedvomno možno tudi zunaj ribolova: Svet popolnoma upravičeno opozarja na možna vrtanja za izkoriščanje mineralnih virov. Poleg tega je po mojem mnenju mogoče pričakovati, da se bo prej ali slej razpravljalo o postavitvi vetrnih elektrarn.

96. Glede na navedeno so načrtovana zavarovana morska območja na Antarktiki, ki so bila obravnavana v izpodbijanih sklepih iz let 2015 in 2016, pristni projekti okoljske politike, in ne ohranitveni ukrepi v okviru skupne ribiške politike.

97. Možno je, da imajo zahteve v zvezi z varstvom okolja, kot poudarja Komisija, pomembno vlogo tudi v okviru skupne ribiške politike in da so na tem področju prispevale k izvajanju ekosistemskega pristopa, usmerjenega v trajnost (člen 2 Uredbe št. 1380/2013), kot je zahtevano v horizontalni klavzuli iz člena 11 PDEU. Vendar antarktična zavarovana morska območja, ki sta jim bila posvečena tu izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016, glede na njihov glavni namen niso ukrepi ribiške politike z okoljskopolitično naravnanostjo, temveč ukrepi za varstvo okolja z – zelo pomembnim – vplivom na ribolov.

98. Svet zato izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016 upravičeno ni utemeljil na pristojnosti Unije za ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike, temveč zgolj na okoljski politiki.

99. Obravnavani primer je torej bistveno drugačen kot v še nerešeni zadevi Deutscher Naturschutzring, ( 62 ) v kateri ni sporna ustanovitev zavarovanega morskega območja v celoti, temveč zgolj specifični ukrepi za izvajanje zahtev, povezanih s tem zavarovanim območjem, na področju ribolova. Smiselno je, da taki konkretni izvedbeni ukrepi temeljijo na pravnih podlagah s področja ribiške politike, drugi izvedbeni ukrepi z močnejšo okoljskopolitično naravo pa na okoljski politiki.

4. Usoda prvega tožbenega razloga Komisije v primeru določitve pravne podlage, ki ni tista, za katero se zavzema Komisija

100. Na podlagi mojih zgornjih ugotovitev navedbe Komisije, v skladu s katero je materialnopravna podlaga za izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016 pristojnost Unije za ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike, torej ni mogoče sprejeti; nasprotno pa se kot pravilno kaže mnenje Sveta in intervenientov, ki ga podpirajo, v skladu s katerim se je bilo treba sklicevati na pristojnosti Unije na področju okoljske politike.

101. Vendar bi bilo prenagljeno, če bi prvi tožbeni razlog v zadevah C‑626/15 in C‑659/16 zavrnili zgolj zato, ker se Komisija v njem zmotno sklicuje na izključno pristojnost Unije za ohranjanje morskih bioloških virov v okviru skupne ribiške politike (člen 3(1)(d) PDEU). Dejansko in precej bolj načelno vprašanje, ki ga Komisija izraža s svojim prvim tožbenim razlogom, je drugačno: kot je razvidno že iz njenih pisnih in ustnih trditev pred Sodiščem, Komisija očita, da jo je Svet v izpodbijanih sklepih iz let 2015 in 2016 prisilil, da je CCAMLR sporne dokumente predložila v skupnem imenu Unije in njenih držav članic, čeprav bi bilo mogoče in zadostno nastopanje zgolj v imenu Unije.

102. Kot bom pojasnila v nadaljevanju, je ta osrednji očitek Komisije veljaven tudi, če je treba izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016 v skladu s pravnim mnenjem Sveta in intervenientov, ki ga podpirajo, uvrstiti pod okoljsko politiko, in ne pod skupno ribiško politiko, za katero se zavzema Komisija. V okviru okoljske politike namreč sodelovanje držav članic na strani Unije z mešanim nastopanjem v organih CCAMLR ni bilo pravno nujno (glej v zvezi s tem oddelek a) spodaj), prav tako pa ni bilo mogoče prostovoljno sodelovanje držav članic (glej v zvezi s tem oddelek b) spodaj).

103. Načelo ne ultra petita Sodišču ne preprečuje, da prvemu tožbenemu razlogu v zadevah C‑626/15 in C‑659/16 ugodi z drugačno obrazložitvijo, kot jo je navedla Komisija. Sodišče namreč ni „usta strank“. ( 63 ) V skladu s tem ne more biti zavezano upoštevati samo argumentov, ki so jih stranke navedle v podporo svojim predlogom, saj bi sicer morda moralo svojo odločitev opreti na napačne pravne preudarke. ( 64 )

a) Sodelovanje držav članic ni bilo pravno nujno

104. Okoljska politika v skladu s členom 4(1) v povezavi s členom 4(2)(e) PDEU sicer spada med deljene pristojnosti, ki niso bile dodeljene v izključno izvajanje niti Uniji niti državam članicam. Vendar obstoj deljene pristojnosti ne pomeni nujno, da mora biti nastopanje Unije in njenih držav članic navzven vedno mešano, tako da bi bila Unija pri zunanjem delovanju nujno odvisna od sodelovanja držav članic na njeni strani.

105. Generalni pravobranilec M. Szpunar je zadevo zelo točno opredelil tako: ( 65 )„deljena pristojnost“ in „mešani sporazum“ (ali, preneseno na obravnavani primer, „mešano nastopanje navzven“) sta različni vprašanji. ( 66 )

106. Možno je, da ima Unija v večini primerov, v katerih nastopa na mednarodnem prizorišču sama, izključno zunanjo pristojnost v skladu s členom 3(1) ali (2) PDEU. Vendar pa obstoj take izključne pristojnosti ni nujni pogoj za to, da lahko Unija sama – to je brez držav članic na njeni strani – sklepa mednarodne sporazume s tretjimi državami ali deluje v mednarodnih organih.

107. Popolnoma v tem smislu je Sodišče nedavno v sodbi o mednarodnem železniškem prometu, tako imenovani sodbi COTIF, izrecno zavrnilo zamisel, da na področju, na katerem si Unija in njene države članice delijo pristojnosti, zunanja pristojnost Unije ne more obstajati, razen če bi te deljene pristojnosti v skladu z mehanizmom iz člena 3(2) PDEU (torej v bistvu po načelu AETR) postale izključne pristojnosti. ( 67 ) Iz te sodbe izhaja tudi, da lahko Unija sama odobri mednarodne sporazume, tudi če spadajo na področje deljene pristojnosti, pod pogojem, da se v Svetu lahko doseže večina, ki se zahteva za to. ( 68 )

108. Unija in njene države članice morajo na mednarodnem prizorišču nastopati mešano samo takrat, ko sama Unija nima zadostnih izključnih ali deljenih pristojnosti, da bi v odnosu do tretjih držav ali v mednarodnih odborih delovala sama. Na mednarodnem prizorišču je sodelovanje držav članic na strani Unije nujno samo, kadar Unija nima lastnih pristojnosti. ( 69 )

109. V obravnavani zadevi pa to ni bilo nujno: nikakor ni sporno, da je imela Unija na podlagi svojih pooblastil na področju okoljske politike zadostne lastne pristojnosti, da bi lahko v okviru CCAMLR sama sodelovala pri razpravi in sprejemanju sklepov o ustanovitvi zavarovanih morskih območij na Antarktiki. Svet in intervenienti, ki ga podpirajo, tudi ob dodatnem vprašanju niso mogli navesti nobenega ukrepa v zvezi z obravnavanimi zavarovanimi morskimi območji, za katerega Unija v obravnavanem primeru ne bi imela potrebne pristojnosti.

110. Zato Komisija upravičeno trdi, da tudi če bi izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016 spadala pod deljene pristojnosti na področju okoljske politike, ni bilo pravno nujno, da se sporni dokumenti in stališča predložijo CCAMLR v skupnem imenu Unije in njenih držav članic.

b) Prostovoljno sodelovanje posameznih držav članic ni bilo mogoče

111. Preučiti je treba še, ali je bilo glede na uporabo pristojnosti Unije na področju okoljske politike mogoče prostovoljno nastopanje držav članic na strani Unije v okviru CCAMLR. Vendar pa se to razumljivo ne more nanašati na vse države članice, temveč samo na tiste, ki so same članice CCAMLR, ( 70 ) saj samo te sodelujejo pri razpravah in sprejemanju sklepov CCAMLR.

112. Izhodišče za premisleke v zvezi s tem bi moral biti člen 2(2) PDEU, v katerem je opisano izvajanje pristojnosti, ki si jih delijo Unija in njene države članice. Kot je razvidno iz njenega besedila, ta določba ne velja samo za zakonodajno dejavnost, temveč na splošno za sprejemanje zavezujočih pravnih aktov, zato jo je mogoče uporabiti tudi za sklepe v zvezi z zunanjim delovanjem Unije, kakršna sta izpodbijana sklepa.

113. V skladu s členom 2(2) PDEU je za deljene pristojnosti značilno to, da lahko države članice svojo pristojnost izvajajo le, kolikor Unija svoje pristojnosti ne izvaja (člen 2(2), drugi stavek, PDEU); države članice lahko ponovno izvajajo svojo pristojnost, kolikor se je Unija odločila, da bo svojo pristojnost prenehala izvajati (člen 2(2), tretji stavek, PDEU).

114. V obravnavani zadevi – kljub drugačnim trditvam nekaterih udeležencev v postopku na ustni obravnavi pred Sodiščem – ne obstajajo objektivni in dokazljivi indici za to, da Svet ni želel izvajati obstoječih pristojnosti Unije na področju okoljske politike. ( 71 ) Prav nasprotno: izpodbijani sklep iz leta 2015 Komisijo ob sklicevanju na okoljsko politiko izrecno pooblašča, da CCAMLR na njenem 34. letnem zasedanju leta 2015 predloži dokument za razpravo (tudi) v imenu Unije. Izpodbijani sklep iz leta 2016, prav tako ob sklicevanju na okoljsko politiko, formalno določa stališče, ki naj se na 35. letnem zasedanju CCAMLR leta 2016 zastopa v imenu Unije. Torej nikakor ni mogoče trditi, da Svet v izpodbijanih sklepih ni uporabil okoljske pristojnosti Unije.

115. Prav tako v obravnavani zadevi ni objektivnih in dokazljivih indicev, da naj bi Svet v izpodbijanih sklepih iz let 2015 in 2016 okoljske pristojnosti Unije iz političnih razlogov izvajal samo delno. Svet bi sicer glede na neobstoj pravne obveznosti ukrepanja v obravnavani zadevi vsekakor lahko določil, da Unija ne bo v celoti izkoristila svojih pristojnosti na področju okolja. Vendar pa tega očitno ni storil. Prav nasprotno je bil predmet obeh izpodbijanih sklepov celotni sklop ukrepov v zvezi z ustanovitvijo obravnavanih zavarovanih morskih območij, o katerih naj bi se razpravljalo ali ki naj bi bili sprejeti v okviru letnih zasedanj CCAMLR v letih 2015 in 2016. Iz izpodbijanih sklepov nikakor ni mogoče razbrati, da se je Unija odpovedala izvajanju pristojnosti na področju okoljske politike v zvezi s konkretnim delom ukrepov, načrtovanih v okviru CCAMLR, ( 72 ) in da je odgovornost za te ukrepe želela prenesti na države članice.

116. Okoliščino, da je Svet v izpodbijanih sklepih iz let 2015 in 2016 konec koncev zagovarjal skupno nastopanje v CCAMLR v imenu Unije in njenih držav članic, je po mojem mnenju mogoče razlagati samo tako, da je Svet deljene pristojnosti in mešano nastopanje zmotno ( 73 ) preprosto enačil, ne pa tako, da Unija za konkretne dele ukrepov, o katerih naj bi se razpravljalo ali ki naj bi se sprejeli v okviru CCAMLR, ni imela pristojnosti ali pa posameznih vidikov pristojnosti zavestno ni hotela izvajati.

117. Glede na navedeno je treba šteti ne le, da je bila Unija na področju okoljske politike pristojna za vse ukrepe, o katerih naj bi se razpravljalo ali ki naj bi se sprejeli v okviru CCAMLR, temveč tudi, da je to pristojnost v celoti izvajala. S tem je državam članicam v skladu s členom 2(2), drugi stavek, PDEU preprečila izvajanje njihovih lastnih pristojnosti na istih področjih, čeprav samo z nastopanjem v okviru CCAMLR na strani Unije.

118. Nič drugega ne izhaja niti iz člena 191(4) PDEU.

119. Člen 191(4), drugi pododstavek, PDEU sicer določa, da se ne posega v pristojnost držav članic glede pogajanj v mednarodnih organih in glede sklepanja mednarodnih sporazumov. Vendar kot pojasnjuje besedilo te klavzule („Prejšnji pododstavek ne posega v pristojnost držav članic […]“ ( 74 )), je preostala zunanja pristojnost na okoljskem področju državam članicam zagotovljena zgolj v zvezi s tistim, kar je urejeno v členu 191(4), prvi pododstavek, PDEU, torej v zvezi s „podrobnostmi sodelovanja“ s pristojnimi mednarodnimi organizacijami in tretjimi državami. Vendar v obravnavanem primeru ne gre za to. Predmet izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016 namreč niso „podrobnosti sodelovanja“ med Unijo in CCAMLR, temveč konkretni materialnopravni ukrepi za ustanovitev zavarovanih morskih območij na Antarktiki.

120. Širšega splošnega pridržka pristojnosti na področju okolja v prid državam članicam iz člena 191(4), drugi pododstavek, PDEU ni mogoče razbrati. V nasprotnem primeru bi okoljske pristojnosti izgubile svoj značaj deljenih pristojnosti Unije in držav članic v smislu člena 2(2) PDEU in člena 4(1) v povezavi s členom 4(2)(e) PDEU ter se spremenile v zgolj vzporedne pristojnosti, ki jih lahko kadar koli izvajajo tako Unija kot države članice in – če je potrebno – vse skupaj. To pa ni v skladu z voljo avtorjev Pogodb, da člen 191(4), drugi pododstavek, PDEU (prejšnji člen 130r(4), drugi pododstavek, PES) izrecno ne posega v načela sodne prakse v zadevi AETR ( 75 ), kar bi bilo pri vzporednih pristojnostih nemogoče.

121. Možno bi bilo, da bi si posamezne države članice v skladu s členom 193 PDEU prizadevale za to, da bi se na mednarodni ravni zavezale k strožjim okoljskim standardom kot Unija, in bi želele s tem ciljem v lastnem imenu sodelovati pri razpravah in sprejemanju sklepov v mednarodnih organih. ( 76 ) Vendar v obravnavanem primeru tudi za to ni objektivnih in dokazljivih indicev. Nasprotno je med organi Unije in državami članicami obstajalo soglasje o vsebini ukrepov za ustanovitev zavarovanih morskih območij, načrtovanih v okviru CCAMLR.

122. Prav tako v obravnavani zadevi ni dopustno prostovoljno sodelovanje posameznih držav članic na strani Unije ob sklicevanju na člen 4(3) PDEU. Ta določba sicer pojasnjuje, da tudi če Unija med drugim na področju raziskav sprejme svoje ukrepe, to držav članic ne ovira pri izvajanju njihovih pristojnosti. Kot pa je že bilo pojasnjeno, ( 77 ) obravnavanih konkretnih razprav in ukrepov za ustanovitev zavarovanih morskih območij v okviru CCAMLR ni mogoče uvrstiti na področje raziskav. To seveda državam članicam ne preprečuje, da same ali na strani Unije sodelujejo pri drugih ukrepih, o katerih naj bi se razpravljalo ali ki naj bi se sprejeli v okviru CCAMLR ter ki so usmerjeni predvsem v raziskave.

123. Na koncu je treba opozoriti še, da imajo posamezne države članice na Antarktiki teritorialne interese zunaj področja uporabe temeljnih pogodb Evropske unije in politik Unije. ( 78 ) Sodelovanje zadevnih držav članic pri razpravi in sprejemanju sklepov v okviru CCAMLR za zaščito takih interesov, in sicer v lastnem imenu na strani Unije, ni izključeno, vendar morajo biti ti interesi konkretno navedeni. V obravnavani zadevi pa za to ni nobenih objektivnih in dokazljivih indicev. Poleg tega izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016, ki sodelovanje v CCAMLR na strani Unije omogočata vsem, in ne le posameznim državam članicam, povsem očitno presegata to, kar bi bilo potrebno za zaščito omenjenih teritorialnih interesov.

5. Vmesni predlog

124. Ob upoštevanju navedenega je torej treba glede na prvi tožbeni razlog Komisije v zadevah C‑626/15 in C‑659/16 izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016 razglasiti za nična v delu, v katerem je v njiju določeno, da Unija CCAMLR zadevne dokumente za razpravo oziroma stališča ne predloži sama, temveč le v skupnem imenu Unije in njenih držav članic.

B. Drugi tožbeni razlog: člen 3(2) PDEU

125. Komisija s svojim drugim tožbenim razlogom Svetu očita, da ni upošteval izključne zunanje pristojnosti Unije, določene v členu 3(2) PDEU. Po njenem mnenju sta izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016 privedla do vplivov na skupna pravila in spremenila njihovo področje uporabe v smislu zadnjega dela stavka člena 3(2) PDEU, s katerim je bila kodificirana doktrina AETR. ( 79 )

126. Ta drugi tožbeni razlog je naveden zgolj podredno. Ker v skladu z mojimi zgornjimi navedbami že prvi tožbeni razlog Komisije zadostuje za razglasitev ničnosti izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016, obravnavam drugega na kratko zgolj zaradi izčrpnosti.

127. Komisija po eni strani navaja, da bi lahko ukrepi za ustanovitev zavarovanih morskih območij, načrtovani v okviru CCAMLR, vplivali na večletno stališče Sveta iz leta 2014 o nastopanju Unije v okviru CCAMLR. ( 80 )

128. V zvezi s tem je dovolj navesti, da to večletno stališče že glede na njegovo besedilo velja samo za vprašanja na področju skupne ribiške politike. Ker pa izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016, kot je že bilo pojasnjeno, ( 81 ) ne spadata pod skupno ribiško politiko, temveč pod okoljsko politiko, je vplivanje na večletno stališče iz leta 2014 že vnaprej izključeno.

129. Po drugi strani Komisija navaja, da bi lahko ukrepi za ustanovitev zavarovanih morskih območij, načrtovani v okviru CCAMLR, vplivali na uredbi (ES) št. 600/2004 ( 82 ) in št. 601/2004 ( 83 ).

130. Dejansko ureja prva od navedenih uredb tehnične ukrepe, druga pa nadzorne ukrepe, ki se uporabljajo za ribolovne dejavnosti na območju, zajetem v Konvenciji o ohranjanju živih morskih virov na Antarktiki (Konvencija iz Canberre). Očitno je torej, da bi lahko morebitne prepovedi in omejitve ribolova, ki so bile kot del načrtovanih zavarovanih morskih območij na Antarktiki predmet izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016, vplivale na zadevni uredbi ali spremenile njuno področje uporabe. Kot je znano, v skladu z upoštevno sodno prakso za nevarnost takega vplivanja ali spremembe področja uporabe zadostuje že to, da ukrepi, o katerih naj bi se razpravljalo in ki naj bi se sprejeli na mednarodni ravni, spadajo na področje uporabe skupnih pravil, ki veljajo na ravni Unije, ( 84 ) pri čemer ni nujno, da so vsebinsko v nasprotju z zadnjenavedenimi. ( 85 )

131. Vendar je treba opozoriti, da je ureditev ribolova v okviru izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016 zgolj podrednega pomena in le del načrtovanih ukrepov CCAMLR za ustanovitev zavarovanih morskih območij na Antarktiki.

132. Tudi če bi Unija v skladu z zadnjim delom stavka člena 3(2) PDEU imela izključno zunanjo pristojnost v zvezi z ukrepi, urejenimi v uredbah št. 600/2004 in št. 601/2004, bi se ta izključna pristojnost kot pravna podlaga tako lahko uporabljala samo selektivno za posamezne dele izpodbijanih sklepov iz let 2015 in 2016, ne bi pa bila primerna za celotni sklop ukrepov, predvidenih v teh sklepih.

133. Če bi bilo torej treba upoštevati drugi tožbeni razlog v zadevah C‑626/15 in C‑659/16, bi ga bilo treba zavrniti kot neutemeljenega.

C. Nadaljnja veljava učinkov izpodbijanih sklepov

134. Če bo Sodišče izpodbijana sklepa iz let 2015 in 2016 razglasilo za delno nična, kot sem predlagala v okviru prvega tožbenega razloga, se bo postavilo vprašanje, ali bi bilo treba v skladu s členom 264, drugi odstavek, PDEU ohraniti učinke delov teh sklepov, ki so bili razglašeni za nične.

135. Komisija v zvezi s tem pravilno opozarja, da taka razglasitev delne ničnosti izpodbijana sklepa zadeva le v delu, v katerem določata mešano nastopanje Unije in njenih držav članic v okviru CCAMLR. Niti se ne odvzema pravna podlaga nastopanju Unije v okviru 34. in 35. letnega zasedanja CCAMLR niti se ne posega v vsebino dokumentov za razpravo, ki jih je Unija predložila na teh zasedanjih, in stališč, ki jih je Unija zastopala.

136. Vendar razglasitev delne ničnosti izpodbijanih sklepov nastopanju držav članic na strani Unije v okviru 34. in 35. letnega zasedanja CCAMLR z vidika prava Unije odvzema legitimnost. Ker so nekatere države članice Unije dejansko sodelovale pri sprejemanju sklepov CCAMLR v okviru navedenih letnih zasedanj, nenazadnje pri sklepu o ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Rossovem morju, bi se lahko na mednarodnem prizorišču pojavili dvomi glede obsega mednarodnih zavez, ki so jih prevzele Unija in njene države članice.

137. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj v izogib morebitni pravni negotovosti v skladu s členom 264, drugi odstavek, PDEU ohrani učinke za nične razglašenih delov izpodbijanih sklepov.

D. Stroški

138. Na podlagi člena 138(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker v skladu z rešitvijo, ki jo predlagam, Svet s svojimi trditvami v nobeni od zadev ni uspel, Komisija pa je podala ustrezna predloga, je treba plačilo stroškov postopka v obeh zadevah naložiti Svetu. Ne glede na to nosijo države članice, ki so se postopka udeležile kot intervenienti v podporo Svetu, v skladu s členom 140(1) Poslovnika v vsaki od zadev, katere so se udeležile, svoje stroške.

VII. Predlog

139. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj odloči tako: 1. V zadevi C‑626/15 se sklep Odbora stalnih predstavnikov z dne 11. septembra 2015 o predložitvi dokumenta za razpravo glede ustanovitve zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju za 34. letno zasedanje Komisije za ohranjanje živih morskih virov na Antarktiki razglasi za ničen v delu, v katerem je v njem določeno, da je treba ta dokument za razpravo predložiti v imenu Unije in njenih držav članic namesto samo v imenu Unije. 2. V zadevi C‑659/16 se sklep Sveta Evropske unije z dne 10. oktobra 2016 o določitvi stališča, ki naj se zastopa na 35. letnem zasedanju Komisije za ohranjanje živih morskih virov na Antarktiki, razglasi za ničen v delu, v katerem je v njem določeno, da je treba to stališče zastopati v imenu Unije in njenih držav članic namesto samo v imenu Unije. 3. Učinki za nične razglašenih delov izpodbijanih sklepov ostanejo v veljavi. 4. Svet Evropske unije nosi v obeh zadevah lastne stroške in stroške Evropske komisije. 5. Kraljevina Belgija, Zvezna republika Nemčija, Helenska republika, Kraljevina Španija, Francoska republika, Veliko vojvodstvo Luksemburg, Kraljevina Nizozemska, Portugalska republika, Republika Finska, Kraljevina Švedska ter Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo v vsaki od zadev, katere so se udeležili, vsak svoje stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) Načelo AETR izhaja iz sodbe Komisija/Svet (AETR, 22/70, EU:C:1971:32, točke od 15 do 19); novejši povzetek je na voljo na primer v Mnenju 1/03 z dne 7. februarja 2006 (Nova Luganska konvencija, EU:C:2006:81, točke od 114 do 133).

( 3 ) Vsebina tega sklepa je navedena v povzetku zapisnika z dne 23. septembra 2015 o 2554. seji Odbora stalnih predstavnikov (dokument Sveta 11837/15, točka 65, strani 19 in 20, ter dokument Sveta 11644/1/15/REV).

( 4 ) Ta sklep je bil sprejet na podlagi „dopisa o točki pod ‚I/A‘“ (dokument Sveta 12523/16). Dejanska vsebina stališča, ki naj se zastopa v imenu Unije, je razvidna iz dokumenta Sveta 12445/16.

( 5 ) Uredba (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES (UL 2013, L 354, str. 22).

( 6 ) Odobrena v imenu takratne Evropske gospodarske skupnosti s Sklepom Sveta 81/691/EGS z dne 4. septembra 1981 o sklenitvi Konvencije o ohranjanju antarktičnih živih morskih virov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 14, str. 251).

( 7 ) In sicer Kraljevina Belgija, Republika Bolgarija, Zvezna republika Nemčija, Helenska republika, Kraljevina Španija, Francoska republika, Italijanska republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Republika Finska, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo.

( 8 ) To so Kraljevina Belgija, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija, Francoska republika, Italijanska republika, Republika Poljska, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo.

( 9 ) To so Kraljevina Belgija, Francoska republika in Združeno kraljestvo.

( 10 ) In sicer Republika Bolgarija, Češka republika, Zvezna republika Nemčija, Kraljevina Španija, Italijanska republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Republika Finska in Kraljevina Švedska.

( 11 ) In sicer Kraljevina Danska, Republika Estonija, Helenska republika, Madžarska, Republika Avstrija, Portugalska republika in Slovaška republika.

( 12 ) Sklep Sveta z dne 11. junija 2014 o stališču, ki se v imenu Evropske unije zastopa v Komisiji za ohranjanje živih morskih virov na Antarktiki (CCAMLR) (dokument Sveta 10840/14). „Poenostavljen postopek“ je določen v Prilogi II k temu sklepu.

( 13 ) Weddellovo morje se imenuje po njegovem britanskem odkritelju Jamesu Weddellu in pri globini do 5000 m obsega območje, precej večje od 2,5 milijona km2.

( 14 ) Znanstveni odbor CCAMLR je v skladu s členom XIV Konvencije iz Canberre posvetovalni organ pri CCAMLR.

( 15 ) V zvezi s tem glej zgoraj točko 24 teh sklepnih predlogov.

( 16 ) Rossovo morje se imenuje po svojem britanskem odkritelju Clarku Rossu in pri globini do 1200 m obsega približno 1,55 milijona km2.

( 17 ) Zaradi poenostavitve vsa ta območja v nadaljevanju imenujem zavarovana morska območja.

( 18 ) Komisija je 12. oktobra 2016 v ta namen prilagodila dokumente, ki jih je predložila sekretariatu CCAMLR.

( 19 ) Zvezna republika Nemčija, Helenska republika, Kraljevina Španija, Francoska republika, Republika Finska, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo predlagajo, naj se tožba Komisije zavrže kot nedopustna ali, podredno, zavrne kot neutemeljena. Kraljevina Nizozemska in Portugalska republika predlagata, naj se tožba Komisije zavrne kot neutemeljena.

( 20 ) Helenska republika, Republika Finska, Portugalska republika, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo se o stroških niso izrekli.

( 21 ) Republika Finska, Portugalska republika, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo se o stroških niso izrekli.

( 22 ) Sodba z dne 19. marca 1996, Komisija/Svet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, točka 26).

( 23 ) Sodba z dne 19. marca 1996, Komisija/Svet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, točka 27).

( 24 ) V tem smislu sodba z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, točka 11), v zvezi z upravnim postopkom Komisije.

( 25 ) V tem smislu sodbi z dne 11. novembra 1981, IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, točka 10), in z dne 17. julija 2008, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, točka 42), v zvezi z upravnim postopkom Komisije.

( 26 ) Sodbe z dne 31. marca 1971, Komisija/Svet (AETR, 22/70, EU:C:1971:32, točka 42); z dne 2. marca 1994, Parlament/Svet (Finančna uredba AKP, C‑316/91, EU:C:1994:76, točka 8); z dne 19. marca 1996, Komisija/Svet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, točka 29); z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija (C‑463/10 P in C‑475/10 P, EU:C:2011:656, točka 36), ter z dne 25. oktobra 2017, Slovaška/Komisija (Lastni viri, C‑593/15 P in C‑594/15 P, EU:C:2017:800, točka 46).

( 27 ) Sodbi z dne 17. julija 2008, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, točka 42), in z dne 25. oktobra 2017, Slovaška/Komisija (Lastni viri, C‑593/15 P in C‑594/15 P, EU:C:2017:800, točka 47).

( 28 ) Sodba z dne 25. oktobra 2017, Slovaška/Komisija (Lastni viri, C‑593/15 P in C‑594/15 P, EU:C:2017:800, točka 47).

( 29 ) Sodba z dne 17. julija 2008, Athinaïki Techniki/Komisija (C‑521/06 P, EU:C:2008:422, točka 42).

( 30 ) V zvezi s tem glej zgoraj točko 23 teh sklepnih predlogov.

( 31 ) Za razmejitev teh dveh pristojnosti Sveta in Komisije glej sodbo z dne 28. julija 2016, Svet/Komisija (Finančni prispevek Švice, C‑660/13, EU:C:2016:616).

( 32 ) V tem smislu sodba z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (Trta in vino, C‑399/12, EU:C:2014:2258, točka 63), v kateri so na področje uporabe člena 218(9) PDEU vključena tudi priporočila mednarodnega organa, če lahko vplivajo na vsebino akta, ki ga sprejme zakonodajalec Unije.

( 33 ) V tem smislu sodba z dne 7. oktobra 2014, Nemčija/Svet (Trta in vino, C‑399/12, EU:C:2014:2258, točka 65), v skladu s katero se člen 218(9) PDEU uporablja „neodvisno od tega, ali se bo v pristojnem organu o aktih […] dejansko glasovalo.“

( 34 ) V tem smislu sodba z dne 19. marca 1996, Komisija/Svet (FAO, C‑25/94, EU:C:1996:114, točki 35 in 37).

( 35 ) Mnenje 2/94 z dne 28. marca 1996 (Pristop Skupnosti k EKČP, EU:C:1996:140, točka 24) in sodba z dne 5. decembra 2017, Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, točka 44 na koncu).

( 36 ) Mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001 (Kartagenski protokol o biološki varnosti, EU:C:2001:664, točka 5) ter sodbi z dne 14. junija 2016, Parlament/Svet (Tanzanija, C‑263/14, EU:C:2016:435, točka 42), in z dne 5. decembra 2017, Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, točka 80).

( 37 ) Glej v zvezi s tem tudi sodbi z dne 14. julija 1976, Kramer in drugi (3/76, 4/76 in 6/76, EU:C:1976:114, točka 31), in z dne 24. novembra 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, točka 12).

( 38 ) V zvezi s tem glej sodno prakso, navedeno zgoraj v opombi 37, in sodbo z dne 5. maja 1981, Komisija/Združeno kraljestvo (Ohranitveni ukrepi na področju morskega ribolova, 804/79, EU:C:1981:93).

( 39 ) V skladu s členom 3(1)(d) PDEU ima Unija izključno pristojnost za ohranjanje morskih bioloških virov samo „v okviru skupne ribiške politike“. Nasprotno je v členu 4(1) v povezavi s členom 4(2)(d) PDEU pojasnjeno, da si Unija z državami članicami deli pristojnost za kmetijstvo in ribištvo, „razen ohranjanja morskih bioloških virov“.

( 40 ) Sodbi z dne 11. junija 1991, Komisija/Svet (Titanov dioksid, C‑300/89, EU:C:1991:244, točka 10), in z dne 14. junija 2016, Parlament/Svet (Tanzanija, C‑263/14, EU:C:2016:435, točka 43), ter mnenje 1/15 z dne 26. julija 2017 (Predvideni sporazum s Kanado o podatkih o potnikih, EU:C:2017:592, točka 76).

( 41 ) Sodbe z dne 26. septembra 2013, Združeno kraljestvo/Svet (Razširitev socialnopravnih določb na EGP, C‑431/11, EU:C:2013:589, točka 48); z dne 27. februarja 2014, Združeno kraljestvo/Svet (Razširitev socialnopravnih določb na Švico, C‑656/11, EU:C:2014:97, točka 50), in z dne 18. decembra 2014, Združeno kraljestvo/Svet (Razširitev socialnopravnih določb na Turčijo, C‑81/13, EU:C:2014:2449, točka 38).

( 42 ) V tem smislu na primer mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001 (Kartagenski protokol o biološki varnosti, EU:C:2001:664, točka 22).

( 43 ) Sodbe z dne 10. januarja 2006, Komisija/Svet (Rotterdamska konvencija, C‑94/03, EU:C:2006:2, točka 50); z dne 24. junija 2014, Parlament/Svet (Mauritius, C‑658/11, EU:C:2014:2025, točka 48), in z dne 18. decembra 2014, Združeno kraljestvo/Svet (Razširitev socialnopravnih določb na Turčijo, C‑81/13, EU:C:2014:2449, točka 36).

( 44 ) Sodba z dne 23. februarja 1988, Združeno kraljestvo/Svet (Snovi s hormonskim delovanjem, 68/86, EU:C:1988:85, točka 24), mnenje 1/94 (sporazum STO, EU:C:1994:384, točka 52) in sodba z dne 25. oktobra 2017, Komisija/Svet (Svetovna konferenca o radiokomunikacijah 2015, C‑687/15, EU:C:2017:803, točka 42).

( 45 ) Sodna praksa o točni lokalizaciji zunanje pristojnosti Unije na področju okoljske politike ni povsem enotna. V mnenju 2/00 z dne 6. decembra 2001 (Kartagenski protokol o biološki varnosti, EU:C:2001:664, točka 44) se je Sodišče sklicevalo na člen 175 PES, sedanji člen 192 PDEU. V nasprotju s tem je v nedavno izdani sodbi z dne 5. decembra 2017, Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, točka 65), navedlo, da ima Unija na področju okolja „izrecno zunanjo pristojnost na podlagi člena 191(1), četrta alinea, PDEU.“ V sodbi z dne 30. maja 2006, Komisija/Irska (Tovarna MOX iz Sellafielda, C‑459/03, EU:C:2006:345, točke od 90 do 92), je izrecno priznana zunanja pristojnost Unije na področju varstva morskega okolja, ki naj bi izhajala iz člena 175 v povezavi s členom 174(1), četrta alinea, PES, sedanjih členov 192 in 191(1), četrta alinea, PDEU. Vprašanje, ali je v obravnavanem primeru upošteven člen 191 ali člen 192 PDEU ali kombinacija obeh določb, lahko nazadnje ostane odprto, saj si pristojnost v skladu s členom 4(1) v povezavi s členom 4(2)(e) PDEU v vsakem primeru delita Unija in njene države članice.

( 46 ) Mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001 (Kartagenski protokol o biološki varnosti, EU:C:2001:664, točka 23) ter sodbi z dne 11. junija 2014, Komisija/Svet (Okvirni sporazum s Filipini, C‑377/12, EU:C:2014:1903, točka 34), in z dne 14. junija 2016, Parlament/Svet (Tanzanija, C‑263/14, EU:C:2016:435, točka 44).

( 47 ) Glej v zvezi s tem moje sklepne predloge v zadevi Komisija/Svet (Vietnam, C‑13/07, EU:C:2009:190, točka 113).

( 48 ) Glej na primer uvodno izjavo 14 preambule osnutka ohranitvenega ukrepa CCAMLR za ustanovitev zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju (WSMPA), ki je predložen kot Priloga A.2-B k tožbi v zadevi C‑659/16: „research and monitoring related to the objectives of the WSMPA form an integral part of the management of the WSMPA“. Poleg tega so v določbah S 11 in S 12 v oddelku 3 tega osnutka opredeljeni posebni raziskovalni cilji, v določbah oddelka 7 pa je natančneje opisano, kako naj bi se raziskovalne dejavnosti odobrile in izvajale.

( 49 ) Glej zlasti sodbo z dne 24. novembra 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v še nerešeni zadevi Deutscher Naturschutzring, Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände e.V. (C‑683/16, EU:C:2018:38).

( 50 ) Sodbi z dne 29. marca 1990, Grčija/Svet (Černobil, C‑62/88, EU:C:1990:153, točka 20), in z dne 24. novembra 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, točka 27).

( 51 ) Sodbi z dne 29. marca 1990, Grčija/Svet (Černobil, C‑62/88, EU:C:1990:153, točka 19), in z dne 24. novembra 1993, Mondiet (C‑405/92, EU:C:1993:906, točka 26).

( 52 ) Posebej glede razmejitve med skupno trgovinsko politiko in okoljsko politiko glej na primer sodbo z dne 29. marca 1990, Grčija/Svet (Černobil, C‑62/88, EU:C:1990:153); mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001 (Kartagenski protokol o biološki varnosti, EU:C:2001:664) ter sodbi z dne 12. decembra 2002, Komisija/Svet (Energy Star, C‑281/01, EU:C:2002:761), in z dne 10. januarja 2006, Komisija/Svet (Rotterdamska konvencija, C‑94/03, EU:C:2006:2).

( 53 ) Sodbi z dne 18. julija 2013, Daiichi Sankyo in Sanofi-Aventis Deutschland (C‑414/11, EU:C:2013:520, točka 51), in z dne 22. oktobra 2013, Komisija/Svet (Storitve, ki temeljijo na pogojnem dostopu, C‑137/12, EU:C:2013:675, točka 57); mnenje 2/15 z dne 16. maja 2017 (Prostotrgovinski sporazum med EU in Singapurjem, EU:C:2017:376, točka 36), in sodba z dne 25. oktobra 2017, Komisija/Svet (revidirani Lizbonski sporazum, C‑389/15, EU:C:2017:798, točka 49).

( 54 ) Glede upoštevnosti cilja, vsebine in okvira obravnavanega pravnega akta glej ponovno točko 76 teh sklepnih predlogov.

( 55 ) Glej na primer osmo uvodno izjavo preambule osnutka ohranitvenega ukrepa CCAMLR o ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju (ki je naveden v opombi 48), v kateri je izražena želja „to ensure that areas vulnerable to the effects of climate change and impacts by human activities are protected in recognition of their global and regional environmental and scientific importance“. V deveti uvodni izjavi tega osnutka je poudarjeno tudi, „that the Weddell Sea has largely pristine ecosystems and diverse marine living resources and that it is crucial for global ocean circulation and the world’s climate, and is also an ideal area for studying ecosystem effects, resilience and adaptive capacity to climate change and ocean acidification separate from the impacts of human activities, such as fishing“. Tudi v določbah od G 1 do G 6 v zvezi s splošnimi cilji zavarovanega morskega območja iz oddelka 3 tega osnutka so obravnavani predvsem varstvo ekosistemov, biotske raznovrstnosti in habitatov ter vplivi podnebnih sprememb.

( 56 ) Glej na primer oddelek 5 osnutka ohranitvenega ukrepa CCAMLR o ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju (ki je naveden v opombi 48), v katerem so navedene „Restricted, prohibited and managed activities“, pri čemer je v določbi št. 4 določeno splošno pravilo: „fishing activities are prohibited“.

( 57 ) Glej na primer določbo št. 5 v oddelku 5 osnutka ohranitvenega ukrepa CCAMLR o ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju (ki je naveden v opombi 48): „Dumping or discharging of any waste or other matter and the introduction of any sewage […] is prohibited“.

( 58 ) Glej na primer oddelek 2.3 osnutka za „Weddell Sea Marine Protected Area Management Plan“, ki je objavljen v Prilogi k osnutku ohranitvenega ukrepa CCAMLR o ustanovitvi zavarovanega morskega območja v Weddellovem morju (ki je naveden v opombi 48): „The Fisheries Research Zone includes both fished areas and unfished reference areas to advance our understanding about the ecosystem effects of longline fishing […]“.

( 59 ) Protokol k Antarktičnemu sporazumu o varstvu okolja, ki je bil podpisan 4. oktobra 1991 v Madridu.

( 60 ) Glej tudi drugo uvodno izjavo Konvencije iz Canberre, v kateri sta poudarjena koncentracija živih morskih virov, najdenih v antarktičnih vodah, in povečano zanimanje za možnosti, ki jih daje izkoriščanje teh virov kot izvora beljakovin.

( 61 ) Glej v zvezi s tem še preambulo Konvencije iz Canberre, v kateri je, prvič, na zelo pomembnem mestu izpostavljen „pomen varstva okolja in zaščite celovitosti ekosistema morij, ki obkrožajo Antarktiko“ (prva uvodna izjava) in, drugič, poudarjena „primarna odgovornost posvetovalnih članic Antarktičnega sporazuma o varstvu in ohranjanju antarktičnega okolja in zlasti njihove odgovornosti po odstavku 1(f) člena IX Antarktičnega sporazuma v zvezi z varovanjem in ohranjanjem živih virov na Antarktiki“ (šesta uvodna izjava).

( 62 ) Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v še nerešeni zadevi Deutscher Naturschutzring, Dachverband der deutschen Natur- und Umweltschutzverbände e.V. (C‑683/16, EU:C:2018:38).

( 63 ) Tako že generalni pravobranilec P. Léger v svojih sklepnih predlogih v zadevi Parlament/Gutiérrez de Quijano y Lloréns (C‑252/96 P, EU:C:1998:157, točka 36).

( 64 ) V tem smislu sklep z dne 27. septembra 2004, UER/M6 in drugi (C‑470/02 P, EU:C:2004:565, točka 69), ter sodba z dne 21. septembra 2010, Švedska in drugi/API in Komisija (C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P, EU:C:2010:541, točka 65).

( 65 ) Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:296, točka 83 in prejšnji naslov).

( 66 ) V istem smislu sodba z dne 30. maja 2006, Komisija/Irska (tovarna MOX iz Sellafielda, C‑459/03, EU:C:2006:345, točka 93).

( 67 ) Sodba z dne 5. decembra 2017, Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, točka 61).

( 68 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 5. decembra 2017, Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, točka 68). V njej Sodišče relativizira svojo nedavno izjavo iz mnenja 2/15 z dne 16. maja 2017(Prostotrgovinski sporazum s Singapurjem, EU:C:2017:376, točka 244 v povezavi s točko 243), v katerem je še izhajalo iz predpostavke, da obveznosti iz mednarodnega sporazuma, ki spadajo pod pristojnost, ki si jo delijo Unija in države članice, „ne more odobriti Unija sama“.

( 69 ) Tako je bilo na primer pri dogovarjanju o posameznih področjih urejanja v sporazumih iz Priloge k Sporazumu WTO, za katera skupna trgovinska politika takrat ni nudila zadostne pravne podlage (v zvezi s tem glej mnenje 1/94 z dne 15. novembra 1994, Sporazum WTO, EU:C:1994:384). Danes velja enako za načrtovani Prostotrgovinski sporazum s Singapurjem (v zvezi s tem glej mnenje 2/15 z dne 16. maja 2017, Prostotrgovinski sporazum s Singapurjem,EU:C:2017:376).

( 70 ) Glede podrobnosti glej zgoraj točko 18 teh sklepnih predlogov.

( 71 ) Iz sodb z dne 30. maja 2006, Komisija/Irska (Tovarna MOX iz Sellafielda, C‑459/03, EU:C:2006:345, zlasti točka 96), in z dne 5. decembra 2017, Nemčija/Svet (COTIF, C‑600/14, EU:C:2017:935, točka 68, drugi stavek), je mogoče sklepati, da se lahko Unija glede na posamezni primer odloči, da svojih pooblastil na enem področju deljenih pristojnosti ne bo izvajala v celoti, ampak samo deloma, s čimer državam članicam pusti prostor za samostojno ukrepanje.

( 72 ) Pomisliti bi bilo na primer mogoče na varstvo posameznih, konkretno poimenovanih živalskih vrst ali na izvajanje posameznih ukrepov za preučevanje problematike nazadovanja ledenikov.

( 73 ) V zvezi s tem glej zgoraj točke od 104 do 110 teh sklepnih predlogov.

( 74 ) Moj poudarek.

( 75 ) V zvezi s tem glej Izjavo št. 10, priloženo Sklepni listini Medvladne konference, ki je sprejela Maastrichtsko pogodbo, podpisano 7. februarja 1992 (Izjava o členih 109, 130r in 130y Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, UL 1992, C 191, str. 100): „Konferenca meni, da člen 109(5), člen 130r(4), drugi pododstavek, in člen 130y ne posegajo v načela, ki izhajajo iz sodbe Sodišča v zadevi AETR.“

( 76 ) V zvezi z zavarovanimi morskimi območji, kot so ta, ki se obravnavajo v tem primeru, bi bilo na primer možno, da se želijo posamezne države članice na mednarodni ravni zavezati, da se bodo v celoti odpovedale vsaki človekovi dejavnosti v antarktičnih vodah, namesto da bi zgolj upoštevale omejitve, ki jih načrtuje Unija.

( 77 ) V zvezi s tem glej zgoraj točke od 84 do 87 teh sklepnih predlogov.

( 78 ) To se nanaša zlasti na Francosko republiko in Združeno kraljestvo.

( 79 ) Sodbi z dne 4. septembra 2014, Komisija/Svet (Zaščita pravic radiodifuznih organizacij, C‑114/12, EU:C:2014:2151, točke od 64 do 67), in z dne 26. novembra 2014, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, točki 27 in 28).

( 80 ) V zvezi s tem glej zgoraj točko 23 teh sklepnih predlogov.

( 81 ) V zvezi s tem glej zgoraj zlasti točke od 88 do 98 teh sklepnih predlogov.

( 82 ) Uredba Sveta (ES) št. 600/2004 z dne 22. marca 2004 o nekaterih tehničnih ukrepih, ki se uporabljajo za ribolovne aktivnosti na območju, zajetem v Konvenciji o ohranjanju živih morskih virov na Antarktiki (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 7, str. 43).

( 83 ) Uredba Komisije (ES) št. 601/2004 z dne 22. marca 2004 o nekaterih nadzornih ukrepih, ki se uporabljajo za ribolovne aktivnosti na območju Konvencije o ohranjanju živih morskih virov na Antarktiki ter o razveljavitvi uredb (EGS) št. 3943/90, (ES) št. 66/98 in (ES) št. 1721/1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 51, str. 52).

( 84 ) Glej v zvezi s tem mnenje 1/13 z dne 14. oktobra 2014(Pristop tretjih držav k Haaški konvenciji, EU:C:2014:2303, točka 71); sodbo z dne 26. novembra 2014, Green Network (C‑66/13, EU:C:2014:2399, točka 29), ter mnenji 3/15 z dne 14. februarja 2017 (Marakeška pogodba o olajšanem dostopu do objavljenih del, EU:C:2017:114, točka 105) in 2/15 z dne 16. maja 2017 (Prostotrgovinski sporazum med EU in Singapurjem, EU:C:2017:376, točka 181).

( 85 ) Glej v zvezi s tem mnenja 2/91 z dne 19. marca 1993 (Konvencija MOD št. 170, EU:C:1993:106, točki 25 in 26), 1/13 z dne 14. oktobra 2014 (Pristop tretjih držav k Haaški konvenciji, EU:C:2014:2303, točka 86), 3/15 z dne 14. februarja 2017 (Marakeška pogodba o olajšanem dostopu do objavljenih del, EU:C:2017:114, točka 113) in 2/15 z dne 16. maja 2017 (Prostotrgovinski sporazum med EU in Singapurjem, EU:C:2017:376, točka 201).