SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 6. aprila 2017 ( 1 )

Zadeva C‑133/16

Christian Ferenschild

proti

JPC Motor SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu, Belgija))

Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 1999/44/ES – Rabljeno blago – Pravice potrošnika v primeru neskladnosti blaga s pogodbo – Obdobje odgovornosti za neskladnost blaga s pogodbo – Zastaralni roki

I. Uvod

1. Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu, Belgija) želi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe izvedeti, ali pravilo iz člena 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44 ( 2 ), v skladu s katerim se zastaralni rok ( 3 ) za zahtevke iz naslova neskladnosti blaga s pogodbo ne more izteči pred iztekom dveh let od dobave blaga, velja tudi za promet z rabljenim potrošniškim blagom.

2. Z odgovorom na vprašanje nacionalnega sodišča bo lahko Sodišče pojasnilo, ali in kako daleč sega varstvo potrošnika, ki kupuje blago na sekundarnem trgu. Potek zastaralnih rokov, na katerega se nanaša predlog za sprejetje predhodne odločbe, lahko vodi do ugasnitve pravice ali do neobstoja možnosti njenega izvrševanja. Če ima potrošnik prav in nima možnosti uveljavljanja svoje pravice, je lahko to zanj slabše, kot če pravice sploh nima ( 4 ).

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. V uvodnih izjavah 16 in 17 Direktive 1999/44 je navedeno: „(16) ker rabljenega blaga zaradi njegove narave na splošno ni mogoče zamenjati; ker zato potrošnik običajno nima pravice do zamenjave tega blaga; ker lahko države članice za tako blago strankam omogočijo, da se dogovorijo za krajše obdobje odgovornosti; (17) ker je smotrno omejiti rok, v katerem je prodajalec odgovoren za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja ob dobavi blaga; ker lahko države članice predvidijo rok, v katerem lahko potrošniki uveljavljajo njihove [svoje] pravice, če se tak rok ne izteče pred iztekom dveh let od dobave blaga; ker če po nacionalni zakonodaji rok ne začne teči ob dobavi blaga, skupno trajanje roka, določeno z nacionalnim pravom, ne sme biti krajše od dveh let od trenutka dobave.“

4. Člen 2(1) Direktive z naslovom „Skladnost s pogodbo“ določa: „Prodajalec mora potrošniku dobaviti blago v skladu s prodajno pogodbo.“

5. V členu 3 Direktive 1999/44, naslovljenem „Pravice potrošnika“, so v odstavkih 1 in 2 določene posledice take neskladnosti: „1. Prodajalec je odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga. 2. V primeru neskladnosti ima potrošnik pravico zahtevati neodplačno vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo, in sicer popravilo ali zamenjavo v skladu z odstavkom 3, ali zahtevati znižanje kupnine ali odstop od pogodbe glede tega blaga v skladu z odstavkoma 5 in 6.“

6. V členu 5 te direktive, naslovljenem „Roki“, je v odstavku 1 določeno: „Prodajalec je odgovoren po členu 3, če se neskladnost pokaže v dveh letih od dobave blaga. Če za pravice iz člena 3(2) po nacionalni zakonodaji velja zastaralni rok, se ta ne izteče pred iztekom dveh let od dobave blaga.“

7. Člen 7(1) Direktive 1999/44 določa: „Pogodbene klavzule ali dogovori, sklenjeni s prodajalcem pred njegovo seznanitvijo z neskladnostjo, ki posredno ali neposredno odpravljajo ali omejujejo pravice, ki jih zagotavlja ta direktiva, po nacionalnem pravu niso zavezujoče za potrošnika. Države članice lahko predvidijo, da se v primeru rabljenega blaga prodajalec in potrošnik dogovorita o pogodbenih klavzulah ali skleneta dogovore, ki določajo krajše obdobje odgovornosti prodajalca, kakor je določen[o] v členu 5(1). Tako obdobje pa ne more biti krajše od enega leta.“

B. Belgijsko pravo

8. S členom 1649c code civil (belgijskega civilnega zakonika), ki je bil v belgijski pravni red vnesen z zakonom z dne 1. septembra 2004 ( 5 ), so preneseni člen 3(1), člen 5(1) in člen 7(1) Direktive 1999/44. Ta predpis določa: „1. Prodajalec v razmerju do potrošnika odgovarja za vsako neskladnost, ki obstaja ob dobavi blaga in se pokaže v dveh letih od dobave. […] Z odstopanjem od prvega stavka se lahko v primeru rabljenega blaga prodajalec in potrošnik dogovorita za rok, ki je krajši od dveh let, vendar pa ne sme biti krajši od enega leta. […] 3. Potrošnikovi zahtevki zastarajo ob poteku enega leta od dne, v katerem je potrošnik ugotovil neskladnost, vendar pa zastaralni rok ne more poteči pred potekom dveletnega roka iz odstavka 1.“

III. Postopek v glavni stvari

9. Christian Ferenschild je 21. septembra 2010 od družbe JPC Motor SA (v nadaljevanju: JPC) kupil rabljeno vozilo znamke volvo za 14.000 EUR.

10. C. Ferenschildu je bila 22. septembra 2010 registracija tega vozila zavrnjena, ker je bilo to v schengenskem informacijskem sistemu označeno kot ukradeno vozilo.

11. Nazadnje se je izkazalo, da vozilo, ki ga je kupil C. Ferenschild, ni bilo nikoli ukradeno. Leta 2007 je namreč prišlo do kraje dokumentov tega vozila z namenom „legalizacije“ podobnega vozila nelegalnega izvora v Italiji.

12. Vozilo C. Ferenschilda je bilo mogoče registrirati 7. januarja 2011.

13. C. Ferenschild je 12. marca 2012 pri tribunal de commerce de Mons (sodišče za gospodarske spore v Monsu, Belgija) vložil tožbo zoper družbo JPC, pri čemer je zahteval plačilo 5.499,83 EUR, od tega 2.000,00 EUR za škodo, nastalo zaradi plačila previsoke cene za vozilo, 2.999,83 EUR za najem nadomestnega vozila v obdobju od 21. septembra 2010 do 14. januarja 2011 in 500 EUR za plačilo upravnih in drugih stroškov.

14. Tribunal de commerce de Mons (sodišče za gospodarske spore v Monsu) je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo.

15. Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) je na podlagi pritožbe C. Ferenschilda presodilo, da je bilo dotično vozilo neskladno s smislu določb belgijskega civilnega zakonika, s katerimi je bila prenesena Direktiva 1999/44. Predložitveno sodišče je sicer ugotovilo, da je bila ta napaka ob registraciji vozila odpravljena. Sočasno se je po uradni dolžnosti začela obravnava z namenom, da bi se strankam omogočila predstavitev stališč v zvezi z zastaranjem in obsegom škode.

16. Nacionalno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe opozarja na dvome, povezane z zastaranjem zahtevkov iz naslova neskladnosti vozila, ki ga je kupil C. Ferenschild.

17. Kot navaja predložitveno sodišče, je C. Ferenschild vozilo prevzel 21. septembra 2010, napako je ugotovil 22. septembra 2010, tožbo pa je vložil 12. marca 2012.

18. V belgijskem pravu zahtevki potrošnikov zaradi neskladnosti načeloma zastarajo v enem letu od dne, ko je potrošnik odkril neskladnost blaga s pogodbo (člen 1649c(3) belgijskega civilnega zakonika).

19. Ker je bila tožba vložena 12. marca 2012, kar je skoraj 17 mesecev po tem, ko je bila neskladnost ugotovljena, bi bilo treba ugotoviti, da je zahtevek C. Ferenschilda zastaral ( 6 ).

20. Že omenjeni člen 1649c(3) belgijskega civilnega zakonika določa, in extenso, da zahtevki potrošnika zaradi neskladnosti zastarajo v enem letu od dne, ko je potrošnik neskladnost ugotovil, vendar pa do tega ne more priti pred potekom dveletnega obdobja iz člena 1649c(1) tega zakonika.

21. To bi lahko vodilo do sklepa, da tožba, ki je bila vložena 12. marca 2012, še ni bila zastarana. Do tega dne dveletno obdobje, ki začne teči z dnem dobave, še ni poteklo.

22. Belgijski zakonodajalec je pri tem, ko je člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 prenesel v člen 1649c(1), tretji pododstavek, belgijskega civilnega zakonika, dopustil, da se pogodbene stranke pri prodaji rabljenih stvari lahko dogovorijo za krajše obdobje odgovornosti za neskladnost, vendar v nobenem primeru za manj kot eno leto.

23. V obravnavanem primeru sta stranki sklenili tak dogovor, tako da sta se dogovorili, da bo prodajalec za neskladnost blaga s pogodbo odgovarjal eno leto od dneva dobave.

24. Predložitveno sodišče je navedlo, da je treba v skladu z razlago, v duhu katere je bilo opravljeno pripravljalno delo v zvezi s prenosom Direktive 1999/44, v primeru, da se stranki dogovorita za obdobje odgovornosti, ki je krajše od dveh let (na primer eno leto), napotilo na odstavek 1 („vendar pa zastaralni rok ne more poteči pred potekom dveletnega roka iz odstavka 1“) v členu 1649c(3) belgijskega civilnega zakonika razumeti kot enoletni rok.

IV. Vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

25. V teh okoliščinah je Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) prekinilo odločanje in Sodišču predložilo to vprašanje: „Ali je treba določbe člena 5(1) v povezavi s členom 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij razlagati tako, da nasprotujejo določbi nacionalnega prava, razlagani tako, da se lahko v zvezi z rabljenim blagom zastaralni rok za vložitev tožbe potrošnika izteče pred koncem dveh let od dobave neskladnega blaga, če sta se prodajalec in potrošnik dogovorila za manj kot dveletni garancijski rok?“

26. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 4. marca 2016.

27. Pisna stališča so predložili C. Ferenschild, belgijska vlada, avstrijska vlada in Komisija.

V. Analiza

28. Nacionalno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali člen 5(1) Direktive 1999/44 in člen 7(1) iste direktive nasprotujeta taki razlagi določb nacionalnega prava, ki pri rabljenem blagu omogoča potek zastaralnega roka pred potekom dveh let od dobave blaga, kadar so se stranke sporazumele, da se odgovornost za neskladnost, ki načeloma traja dve leti od dobave blaga, skrajša na eno leto.

29. Da bi se lahko predložitvenemu sodišču dalo koristen odgovor, se je treba odločiti za eno od dveh možnosti.

30. Po prvi možnosti rok, v katerem prodajalec odgovarja za neskladnost, iz člena 5(1), prvi stavek, Direktive 1999/44, pomeni, da pred njegovim potekom ne more poteči „zastaralni rok“ iz člena 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44. Skrajšanje prvega od teh rokov pomeni tudi skrajšanje drugega.

31. Druga možnost temelji na domnevi, da minimalni model varstva potrošnikov, ki izhaja iz Direktive 1999/44 – tudi kar zadeva rabljeno blago – vključuje pravilo, da se „zastaralni rok“ za zahtevke iz naslova neskladnosti v nobenem primeru ne more izteči pred pretekom dveh let od dobave blaga. Tako tudi dogovor strank, da prodajalec – v primeru rabljenih stvari – odgovarja za neskladnost, ki se ugotovi pred potekom enega leta od dneva dobave, ne učinkuje tako, da bi zastaralni rok lahko potekel prej kot v dveh letih od tega dneva.

A. Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje

32. Pred začetkom analize želim navesti nekaj uvodnih ugotovitev. Zaradi posebne narava neskladnosti, ki naj bi zadevala vozilo C. Ferenschilda, se postavlja vprašanje, ali obravnavana zadeva spada na področje uporabe Direktive 1999/44. Čeprav bo iz ugotovitev, ki jih navajam v nadaljevanju teh sklepnih predlogov, razvidno, da ti strahovi niso utemeljeni, pa so lahko ugotovitve v zvezi s tem vprašanjem pomembne za nacionalno sodišče, če bi to ugotovilo, da direktiva, vsaj neposredno, ne ureja položajev, v katerih je dejansko stanje tako kot v obravnavani zadevi.

33. Predložitveno sodišče opozarja, da se je C. Ferenschild, ki se želi – kot je mogoče sklepati na podlagi informacij, ki jih vsebuje predlog za sprejetje predhodne odločbe – izogniti ugovoru zastaranja zahtevka, šele po ponovnem odprtju obravnave skliceval na določbe, ki se nanašajo na odgovornost za skrite napake.

34. V nekaterih pravnih sistemih, med drugim v belgijskem pravu, poleg odgovornosti za neskladnost v smislu člena 3 Direktive 1999/44 obstaja tudi odgovornost za tako imenovane skrite napake ( 7 ). Vendar pa je nacionalno sodišče navedlo, da bi bil zahtevek C. Ferenschilda prepozen, tudi če bi temeljil na tej alternativni pravni podlagi.

35. Nacionalno sodišče mora na podlagi nacionalnih procesnih predpisov presoditi učinke procesnih dejanj stranke. Vendar pa to sodišče meni, da za rešitev zadeve potrebuje odgovor Sodišča. Razumem torej, da po oceni predložitvenega sodišča sklicevanje na drugo pravno podlago ni povzročilo take spremembe tožbe, da uporaba določb, s katerimi se prenaša direktiva, ne bi bila potrebna. Preostanek predloga za sprejetje predhodne odločbe se namreč nanaša le na razlago določb direktive.

36. Želim tudi opozoriti, da Direktiva 1999/44 ne uvaja jasnega razlikovanja med odgovornostjo na podlagi kršitve obveznosti dobave blaga, ki je skladno z dogovorom, in odgovornostjo za kršitev obveznosti dobave blaga brez skritih napak ( 8 ). V modelu, ki je bil uveljavljen v Direktivi, se oba primera obravnavata kot neskladnost, kar ureja člen 3 te direktive ( 9 ).

37. Menim tudi, da ni drugih razlogov za mnenje, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe ne nanaša na pravo Unije. Tudi če bi se štelo, da se Direktiva 1999/44 ne nanaša na pravne napake – in predajo vozila kupcu skupaj z dokumenti, ki so bili uporabljeni za „legalizacijo“ podobnega primerka, je mogoče šteti za tako napako – bi bilo po mojem mnenju vprašanje za predhodno odločanje še vedno dopustno.

38. V nekaterih državah članicah poleg stvarne napake poznajo tudi poseben primer napake, ki se nanaša na prodane stvari in se imenuje pravna napaka („défaut juridique“, „Rechtsmängel“). Nekateri zakonodajalci na to delitev ne vežejo nobenih normativnih posledic, zaradi česar je težko določiti mejo med stvarnimi in pravnimi napakami. Včasih je to razlikovanje zgolj teoretično. Vsekakor do pravne napake pride načeloma v primeru, kadar je prodana stvar v lasti tretje osebe ali je obremenjena s pravico tretje osebe ( 10 ).

39. Nisem prepričan, da gre v obravnavani zadevi za tako razumljeno pravno napako. Poleg tega se sprašujem, ali se direktiva dejansko nanaša na pravne napake v zgoraj opisanem pomenu.

40. Vendar pa se strinjam s stališčem predložitvenega sodišča, ki meni, da gre v obravnavani zadevi za neskladnost blaga s pogodbo v smislu člena 3 Direktive 1999/44. Direktiva prodajalcu nalaga obveznost dobave blaga, ki je skladno s pogodbo, s čimer je treba razumeti tudi, da je treba stvar dobaviti v stanju, ki omogoča uporabo te stvari v skladu z njenim namenom ( 11 ). Če vozila ni mogoče registrirati, ga načeloma ni mogoče normalno uporabljati.

41. Tudi če se šteje, da je v obravnavani zadevi dotično vozilo obremenjeno s pravno napako in da te napake pojem „neskladnost blaga s pogodbo“ v smislu Direktive 1999/44 ne zajema, bi moralo Sodišče še vedno priznati, da je pristojno za odgovor na vprašanje nacionalnega sodišča. Belgijski zakonodajalec je lahko uporabil rešitve, ki so predvidene v direktivi za določitev pravic potrošnikov tudi v primerih, na katere se direktiva ne nanaša. Nujnost zagotovitve enotne razlage prava Unije neodvisno od okoliščin, v katerih se to uporablja, kaže na to – v smislu sodne prakse, ki jo je Sodišče vzpostavilo s sodbo Dzodzi ( 12 ) –, da je obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten. ( 13 )

42. Na podlagi zgoraj navedenega menim, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v kraju Mons), dopusten. Tako lahko dalje navedem razmisleke, prej pa želim navesti nekaj uvodnih ugotovitev. Menim, da bodo Sodišču omogočile popolnejšo presojo obravnavane zadeve.

B. Uvodne ugotovitve

43. Temeljni element Sistema Unije glede varstva potrošnikov je ureditev odgovornosti prodajalcev za neskladnost blaga s pogodbo, ki je bila vzpostavljena v Direktivi 1999/44.

44. Čeprav ta direktiva temelji na modelu minimalne harmonizacije, pa je vseeno prispevala k doseganju visoke stopnje varstva potrošnikov v vseh državah članicah. Tako je omogočila uresničitev enega od glavnih ciljev politike Unije ( 14 ).

45. Člen 3(1) Direktive 1999/44 v povezavi s členom 2(1) te direktive je izraz načela pacta sunt servanda. V skladu s temi določbami prodajalec kupcu odgovarja za neskladnost blaga s pogodbo, če neskladnost obstaja v trenutku dobave blaga. Zaradi kasnejšega odkritja napake se to pravilo ne spremeni. Za presojo, ali gre za neskladnost, pa je še vedno odločilen datum dobave blaga.

46. V okviru ureditve odgovornosti prodajalca je treba razlikovati dva instituta glede poteka časa: rok, v katerem se odgovarja za neskladnost, in rok, v katerem je mogoče uveljavljati pravice iz naslova neskladnosti, imenovan zastaralni rok („délai de prescription“, „Verjährungsfrist“, „limiation period“).

47. Rok, na katerega se nanaša člen 5(1), prvi stavek, Direktive 1999/44, določa časovni okvir, v katerem se mora neskladnost pokazati. Ugotovitev neskladnosti po poteku tega roka ne sproži odgovornosti prodajalca.

48. Zastaralni rok iz člena 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44 pa določa trenutek, do katerega lahko potrošnik proti prodajalcu uveljavlja pravice iz naslova neskladnosti blaga s pogodbo.

49. Zato pravila, ki določajo začetek in konec obdobja odgovornosti, odgovarjajo na vprašanje, kdaj se mora neskladnost pokazati, da bi imel kupec iz tega naslova določene pravice v odnosu do prodajalca. Pravila, ki urejajo zastaralne roke, določajo, do kdaj lahko potrošnik uveljavlja te pravice, ki so nastale v obdobju odgovornosti.

C. Razlike med obdobjem odgovornosti in zastaralnimi roki v okviru modela varstva potrošnikov, ki je bil vzpostavljen z Direktivo 1999/44

50. Glede na določbe Direktive 1999/44 imata obdobje odgovornosti prodajalca za neskladnost blaga s pogodbo in rok iz člena 5(1), drugi stavek, te direktive različna namena.

51. Člen 5(1), prvi stavek, Direktive 1999/44 določa, da je prodajalec „odgovoren […], če se neskladnost pokaže v dveh letih od dobave blaga“ ( 15 ). S členom 5(1), drugi stavek, pa se uvaja pravilo, ki se nanaša na zastaralne roke. Tako, „[č]e za pravice iz člena 3(2) po nacionalni zakonodaji velja zastaralni rok, se ta ne izteče pred iztekom dveh let od dobave blaga“.

52. Direktiva 1999/44 zahteva, da prodajalec za neskladnost odgovarja najmanj dve leti. Pri tem nacionalnim zakonodajalcem prepušča odločitev o določitvi časovnih omejitev uresničevanja pravic potrošnikov, povezanih s tako neskladnostjo, z določitvijo zastaralnih rokov. Direktiva ne ureja trajanja teh rokov. Vendar pa, če so določeni – skladno s členom 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44 – se ne morejo izteči pred iztekom dveh let od dobave.

53. Na to, da med tem obdobjem in rokom ni povezave, je mogoče po mojem mnenju sklepati že iz besedila člena 5(1), drugi stavek, Direktive. Ta določba zastaralnega roka ne povezuje z obdobjem odgovornosti iz člena 5(1), prvi stavek, temveč z rokom dveh let od dobave. Člen 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44 se nikjer ne sklicuje na prvi stavek te določbe, ki se nanaša na obdobje odgovornosti prodajalca za neskladnost.

54. Táko smer argumentacije potrjuje tudi uvodna izjava 17 Direktive, v kateri se navedba v zvezi z dveletnim obdobjem, ki se nanaša na zastaralne roke, pojavlja kar dvakrat; prvič v splošnejšem kontekstu, ko se potrjuje, da je take roke mogoče uvesti v nacionalno zakonodajo, in drugič v zvezi s primerom, če se nacionalni zakonodajalec odloči, da bo začetek teka tega roka vezal na drug čas, in ne na trenutek prevzema blaga.

55. Zavedam se, da bi skladnost minimalnih trajanj obdobja odgovornosti in zastaralnega roka, ki se načeloma ne moreta izteči pred iztekom dveh let od dobave, lahko vodila do sklepa, da je med njima tesna zveza.

56. Vendar bi rad opozoril, da je bilo dveletno obdobje odgovornosti prodajalca za neskladnost kompromis, ki naj bi uskladil različne rešitve, ki so jih na tem področju sprejele posamezne države članice ( 16 ). Vendar pa je bilo – čeprav je to obdobje bistveno krajše, kot so obdobja, ki so bila z enakim namenom določena v pravu nekaterih držav članic – ocenjeno, da to glede na sprejeti model minimalne harmonizacije zadostuje za določitev želene ravni varstva potrošnikov ( 17 ).

57. Trajanje obdobja odgovornosti iz člena 5(1), prvi stavek, Direktive 1999/44 je bilo določeno po vzoru določb Konvencije Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga z dne 11. aprila 1980 ( 18 ), ki v členu 39(2) določa: „Kupec v vsakem primeru izgubi pravico, da se sklicuje na pomanjkljivost glede istovetnosti blaga, če o njej ni obvestil prodajalca najpozneje v dveh letih, računano od dneva dejanske izročitve blaga kupcu, razen če ta rok ni skladen z rokom o pogodbenem jamstvu“.

58. Konvencijski model – ki je navdihnil evropskega zakonodajalca – ne temelji na predpostavki, da zahtevki kupca ne morejo zastarati pred potekom obdobja odgovornosti ( 19 ).

59. Prav tako ne mislim, da je evropski zakonodajalec želel povezati ta obdobja na predpostavki, da pred prenehanjem odgovornosti ne more priti do zastaranja zahtevka. Med obdobji odgovornosti in zastaralnimi roki je edina povezava ta, da mora zahtevek – da bi lahko zastaral – nastati v obdobju odgovornosti. Vendar pa iz ničesar ni mogoče sklepati na obratno povezavo. Tudi določbe Direktive je ne določajo.

60. Pri razlagi v Direktivi 1999/44 določenega obdobja, pred iztekom katerega ne more priti do zastaranja zahtevkov, je mogoče le domnevati, da je bilo dveletno obdobje sprejeto kot zadostno za zagotovitev minimalne ravni varstva potrošnikom.

61. Glede na zgoraj navedeno sem prepričan, da je element varstva potrošnikov, ki ga zagotavlja pravo Unije, tudi pravilo, da pred iztekom dveh let od dobave blaga ne more priti do zastaranja zahtevkov potrošnika, ki izhajajo iz neskladnosti blaga s pogodbo.

D. Razlaga člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 kot določbe o izjemi

62. Prepričan sem, da določba člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44, ki določa možnost skrajšanja obdobja odgovornosti za rabljeno blago, ne utemeljuje sprejetja drugačne razlage.

1. Obseg napotila iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44

63. Bistvenega pomena za obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe je razlaga člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44, ki določa da „[d]ržave članice lahko predvidijo, da se v primeru rabljenega blaga prodajalec in potrošnik dogovorita o pogodbenih klavzulah ali skleneta dogovore, ki določajo krajše obdobje odgovornosti prodajalca, kakor je določen[o] v členu 5(1)“ pri čemer „[t]ako obdobje […] ne more biti krajše od enega leta“.

64. Komisija je v pisnem stališču sicer opozorila, da je napotilo iz člena 7(1), drugi pododstavek, na „obdobje“ iz člena 5(1) precej ponesrečeno, ker iz njega ni jasno razvidno, na katera obdobja se nanaša. Ni jasno, ali gre za obdobje, znotraj katerega se mora pokazati neskladnost (člen 5(1), prvi stavek), ali na obdobje, ki se nanaša na zastaranje (člen 5(1), drugi stavek) ( 20 ).

65. V nekaterih jezikovnih različicah Direktive je v členu 7(1), drugi pododstavek, te direktive določena možnost skrajšanja obdobij, ki se nanašajo na odgovornost prodajalca („la responsabilité du vendeur“, „liability of the seller“, „responsabilità del venditore“). Enaki izrazi so bili uporabljeni v členu 5(1), prvi stavek, Direktive v zvezi z obdobji, v katerih se mora pokazati neskladnost blaga ( 21 ). Tako ne dvomim, da se člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive nanaša izključno na obdobja odgovornosti iz člena 5(1), prvi stavek, ne pa na zastaralne roke iz člena 5(1), drugi stavek.

66. Tak pristop podpira tudi analiza zakonodajnega postopka, v katerem je bila sprejeta Direktiva 1999/44. Geneza določb prava Unije lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča vsebuje informacije, ki so bistvenega pomena za njihovo razlago ( 22 ).

67. Prvotni predlog Direktive ( 23 ) ni vseboval določb, ki bi se nanašale na trgovanje z rabljenim blagom.

68. V tej fazi je bilo sprejeto enotno dveletno obdobje odgovornosti prodajalca, ki se je nanašalo na vse blago, na katero se nanaša področje uporabe Direktive.

69. V nadaljevanju je Evropski ekonomsko-socialni odbor opazil, da je lahko dveletno obdobje odgovornosti prodajalca včasih predolgo glede na naravo prodanega blaga („la nature particulière du bien vendu“). Odbor je predlagal, da bi lahko stranke – z odstopanjem od dveletnega obdobja – obdobje odgovornosti („la durée de cette garantie“) skrajšale na eno leto ( 24 ).

70. Nazadnje je bila v okviru skupnega stališča Sveta in Parlamenta sprejeta odločitev, da se obdrži rešitev v tem smislu, da – za rabljeno blago – dopušča pogodbeno skrajšanje obdobja iz člena 5(1) Direktive, če je taka možnost določena v nacionalnem pravu. Vendar pa to obdobje ne more biti krajše od enega leta (člen7(1), drugi pododstavek). Tako v pripravljalnem gradivu ( 25 ) kot v uvodni izjavi 16 sprejetega besedila Direktive 1999/44 je to odstopanje utemeljeno s posebnostmi rabljenih stvari („tenir compte de leur spécificité“).

71. Menim, da je šlo pri tem za navezovanje na stališče Odbora, ki je uvedbo podobnega pravila utemeljil s potrebo po razlikovanju obdobij odgovornosti zaradi posebne narave nekaterih stvari. Tako sem prepričan, da se pravilo iz člena 7(1), drugi pododstavek, nanaša na obdobje odgovornosti iz člena 5(1), prvi stavek, skladno z usmeritvijo sprememb, ki jih je sprožil predlog Ekonomsko-socialnega odbora, ki se je nanašal na obdobje odgovornosti prodajalca („la durée de […] garantie“).

72. V tej fazi premisleka ugotavljam, da lahko na podlagi člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 nacionalni zakonodajalci sprejmejo predpise, ki strankam pri prodaji rabljenega blaga dopuščajo, da na eno leto skrajšajo zgolj obdobje odgovornosti iz člena 5(1), prvi stavek, te direktive.

2. Razlaga člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44

73. Glede na člen 5(1), prvi stavek, Direktive 1999/44 je dveletno obdobje odgovornosti prodajalca za neskladnost temeljni element ravni varstva potrošnikov, ki ga zagotavlja pravo Unije. Stranke tega obdobja ne morejo skrajšati ali se mu odpovedati, kar izhaja iz člena 7(1), prvi pododstavek, Direktive.

74. Izjemoma pa lahko države članice v nacionalnem pravu uvedejo pravila, v skladu s katerimi se lahko stranke v primeru, da gre za rabljeno blago, dogovorijo za krajše obdobje odgovornosti prodajalca. Vendar pa to obdobje ne more biti krajše od enega leta (člen7(1), drugi pododstavek).

75. Zato je treba člen 7(1), drugi pododstavek, ki omogoča določitev krajših obdobij odgovornosti prodajalca za neskladnost, kot določbo, ki pomeni izjemo, razlagati ozko, tako da ne sme presegati tega, kar je nujno za dosego cilja, zaradi katerega je bila ta določba sprejeta ( 26 ).

76. Ker je bila odločitvi nacionalnih zakonodajalcev izjemoma prepuščena možnost, da strankam dovolijo dogovor o krajših obdobjih odgovornosti, te dovolitve ni mogoče razširiti tako, da bi zajemala tudi možnost vplivanja na pravno ureditev zastaralnega roka, na katerega se nanaša člen 5(1), drugi stavek, Direktive. Nacionalno pravo tako strankam prodajne pogodbe ne more dopustiti izključitve pravil, v skladu s katerimi pravice potrošnika ne morejo zastarati pred iztekom dveh let od dobave.

77. Menim, da direktiva nasprotuje tudi sprejemanju drugih rešitev, ki vodijo do podobnih rezultatov. Zlasti zahteva po ozki razlagi člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 nasprotuje temu, da bi se trenutek, v katerem se izteče zastaralni rok, povezal z obdobjem odgovornosti, kadar lahko stranke slednjega same skrajšajo na eno leto.

78. Zaradi zgoraj navedenega menim, da člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44, ker pomeni izjemo, nasprotuje taki razlagi določb nacionalnega prava, ki bi vodila do kršitve pravila, v skladu s katerim se zastaralni rok ne sme izteči pred iztekom dveh let od dobave blaga.

E. Namen izjeme iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44

79. Menim, da ni potrebna razlaga izjeme iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 glede na namen, zaradi katerega je bila ta določba sprejeta, ki bi bila širša in drugačna od zgoraj navedene.

1. Izjema iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive in pogodbeno ravnovesje

80. Iz navedb v točkah 69 in 70 teh sklepnih predlogov izhaja, da člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive omogoča upoštevanje posebnosti rabljenega blaga na potrošniškem trgu.

81. To je po mojem mnenju predvsem poskus tehtanja interesov prodajalca in kupca, tako da obdobje odgovornosti prodajalca ne bi bilo nesorazmerno glede na naravo blaga s sekundarnega trga. Iz uvodne izjave 17 Direktive po mojem mnenju izhaja, da je bilo dveletno obdobje odgovornosti uvedeno zaradi strahu pred določitvijo preširoke odgovornosti prodajalca. Isti argument je moral biti po mojem mnenju odločilen pri sprejetju rešitve, ki se nanaša na rabljeno blago in omogoča večjo omejitev odgovornosti prodajalca.

82. Tako ugotavljam, da namen izjeme iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 ni toliko upoštevanje posebnosti rabljenega blaga kot vzpostavitev možnosti strank, da upravljajo pogodbeno tveganje. Gre za to, da bi stranke ob sklepanju pogodbe o stvareh s sekundarnega trga lahko odstopile od nekaterih ureditev, ki jih vsebuje Direktiva. Če bi strankam naložili obveznost spoštovanja vseh zahtev Direktive, bi lahko to škodilo razvoju trga z rabljenimi stvarmi. Ohranitev visoke ravni varstva potrošnikov je povezana s sorazmerno visokimi stroški opravljanja tržnih transakcij. To lahko družbe odvrne od udeležbe pri takih dejavnostih. Če bi se ti stroški prenesli na cene in bi bremenili potrošnika, bi trg z rabljenimi stvarmi izgubil temeljno lastnost, to je možnost, da se potrošnikom dobrine ponudijo po privlačnih cenah.

83. Pri skrbi za visoko raven varstva potrošnikov pa se ne sme prezreti dejstva, da je treba za razvoj notranjega trga ohraniti ravnovesje med interesi strank prodajne pogodbe. V tem smislu je oblikovana argumentacija Sodišča, ki pri razlagi določb Direktive 1999/44 opaža nujnost varstva ohranitve finančnih interesov prodajalca ( 27 ).

84. Postavlja se vprašanje, ali cilj ohranitve želenega ravnovesja med interesi strank prodajne pogodbe govori za rešitev, v skladu s katero skrajšanje obdobja odgovornosti povzroči tudi skrajšanje dveletnega roka, pred iztekom katerega se zastaralni rok ne sme izteči.

85. Po mojem mnenju je treba na tako postavljeno vprašanje odgovoriti nikalno.

86. Direktiva 1999/44 vsebuje vrsto rešitev, ki so izraz skrbi za ohranitev pogodbenega ravnovesja. Poleg zgoraj omenjenega dveletnega obdobja odgovornosti za neskladnost je treba med njimi omeniti – kot je Sodišče navedlo v sodbi Quelle ( 28 ) – možnost odklonitve zamenjave blaga iz člena 3(3) Direktive, kadar tako reševanje škode prodajalcu povzroči nesorazmerne stroške. Ta seznam je Sodišče dopolnilo v sodbi Gebr. Weber in Putz, pri čemer je pojasnilo, da je v členu 4 te direktive prodajalcu priznana regresna pravica do proizvajalca, prejšnjega prodajalca ali katerega koli drugega posrednika ( 29 ).

87. Čeprav se želi tako v Direktivi ohraniti pogodbeno ravnovesje, pa se želi evropski zakonodajalec izogniti temu, da bi se potrošniku odvzela vsa sredstva pravnega varstva.

88. Analiza določb direktive, ki se nanašajo na rabljeno blago, vodi do enakih rezultatov.

89. Tako vidim v Direktivi – poleg možnosti skrajšanja obdobja odgovornosti –druga primera rešitev, ki imajo lahko pomen v razmerju do stvari iz sekundarnega trga.

90. V uvodni izjavi 16 Direktive 1999/44 je opozorjeno, da rabljenega blaga zaradi njegove posebne narave na splošno ni mogoče zamenjati. V določbah Direktive je ta misel vsebovana v členu 3(3), ki določa, da lahko prodajalec zamenjavo blaga zavrne, če to ni mogoče.

91. Poleg tega je v členu 5(3) Direktive 1999/44 določena možnost odstopanja od domneve, da je neskladnost, ki se je pokazala v šestih mesecih od dobave, obstajala že ob dobavi če je taka zahteva neskladna z vrsto blaga. Že pred rokom za prenos Direktive se je v pravni teoriji opozarjalo, da bi se lahko ta določba uporabljala za rabljene stvari ( 30 ). To možnost je uporabil tudi belgijski zakonodajalec. V členu 1649c(4) belgijskega civilnega zakonika je bil na ravni nacionalnega prava podrobneje opredeljen pogoj „nezdružljivost z vrsto blaga“, tako da je bilo dodano, da je treba pri presoji te nezdružljivosti upoštevati dejstvo, ali gre za nove ali rabljene stvari.

92. Vsekakor namen upoštevanja posebnosti rabljenega blaga ni ta, da bi se potrošniku odvzelo zagotovljeno varstvo, temveč zgolj omejile njegove pravice (člen 3(3) Direktive 1999/44) ali ugodnosti v zvezi z dokaznim bremenom (člen 5(3)).

93. Sprejetje rešitve, po kateri bi skrajšanje obdobja odgovornosti povzročilo skrajšanje roka, pred iztekom katerega se ne morejo izteči zastaralni roki, pa bi lahko vodilo do tega, da bi potrošnik še pred iztekom dveh let od dobave blaga v celoti izgubil pravna sredstva.

94. Na podlagi zgoraj navedenega menim, da se zaradi potrebe po upoštevanju interesov obeh strank prodajne pogodbe ne sme odstopiti od pravila, da zahtevki potrošnika pred iztekom dveh let od dobave blaga ne morejo zastarati.

2. Upoštevanje posebnosti rabljenega blaga kot neposredni cilj izjeme iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44

95. Namen uvedbe izjeme iz člena 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44 je bil, kot je bilo že navedeno, da se upoštevajo posebnosti rabljenega blaga.

96. Avstrijska vlada v pisnem stališču navaja, da je treba, ker je bil s tem namenom sprejet člen 7(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/44, povezati krajše obdobje odgovornosti za neskladnost z rokom, pred iztekom katerega pravice potrošnika ne morejo zastarati. V zvezi s tem argumentom podrobneje navaja, da glede na naravo rabljenih stvari, ki so bile že uporabljene, se po eni strani povečuje verjetnost neskladnosti, ki obstaja ob prevzemu blaga, po drugi strani pa se po določenem času lahko izkaže, da je težje dokazati, da je neskladnost v tem trenutku dejansko obstajala.

97. Vendar pa ne menim, da bi taki pogledi upravičevali stališče, da bi bilo treba rok iz člena 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44 povezati z obdobjem odgovornosti za neskladnost.

98. V zvezi s povečanjem verjetnosti nastanka neskladnosti že sama omejitev odgovornosti prodajalca, tako da se njegova odgovornost nanaša le na napake, ki se pokažejo pred iztekom enega leta od prevzema, zadosti upošteva posebnosti stvari, ki so bile že dane v promet. Ta odgovornost pa se – vsaj v kontekstu povečanja verjetnosti, da se sčasoma pokažejo napake – zgolj z določitvijo daljših zastaralnih rokov ne razširja. Zastarajo lahko namreč le pravice, ki so nastale v obdobju odgovornosti. To, ali mora prodajalec trpeti negotovost, ali bo potrošnik uveljavljal pravna sredstva, ki jih ima na razpolago, pa je drugo vprašanje.

99. Tudi argument, ki se nanaša na težave pri dokazovanju, ki nastanejo s potekom časa, me ne prepriča.

100. V obravnavanem primeru gre za razmeroma kratka obdobja. To je razvidno iz okoliščin v postopku v glavni stvari, v kateri je bil enoletni rok, šteto od prevzema blaga, prekoračen za manj kot šest mesecev ( 31 ).

101. Prav tako menim, da obstoj tovrstnih težav pri dokazovanju, na katere opozarja avstrijska vlada, ne bi škodil interesu prodajalca. Zaradi poteka časa je zgolj potrošnik izpostavljen težavam, ki so povezane z dokazovanjem, da je neskladnost obstajala že v trenutku prevzema blaga. Pri rabljenih stvareh lahko potrošnik v vsakem primeru naleti na take nevšečnosti. Na primer, če gre za rabljene stvari, je mogoče, da se potrošnik ne bo mogel sklicevati na domnevo o obstoju neskladnosti ob dobavi blaga, tudi če se ta napaka pokaže v šestih mesecih od dobave ( 32 ).

102. Tako ugotavljam, da potreba po ohranitvi ravnovesja med strankami prodajne pogodbe ne upravičuje sprejetja take razlage določb Direktive 1999/44, po kateri bi bilo trajanje roka iz člena 5(1), drugi stavek, te direktive odvisno od dolžine obdobja iz člena 5(1), prvi stavek, kadar stranke to obdobje skrajšajo na eno leto.

103. Na podlagi zgoraj navedenega menim, da je pravilo, da potrošniku pred iztekom dveh let od dobave ni mogoče odvzeti možnosti uveljavljanja pravic, ki jih ima proti prodajalcu v primeru neskladnosti blaga s pogodbo, sestavni del minimalnega modela varstva potrošnikov, ki izhaja iz Direktive 1999/44.

VI. Sklep

104. Na podlagi zgoraj navedenega predlagam, naj Sodišče na vprašanje Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) odgovori: V skladu s členom 5(1), drugi stavek, Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je – tudi kar zadeva rabljeno blago – sestavni del minimalnega modela varstva potrošnikov, ki ga zagotavlja pravo Unije, pravilo, da potrošniku pred iztekom dveh let od dobave ni mogoče odvzeti možnosti uveljavljanja pravic, ki jih ima proti prodajalcu v primeru neskladnosti blaga s pogodbo.

( 1 ) Jezik izvirnika: poljščina.

( 2 ) Direktiva 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 223). Ta direktiva je bila spremenjena z Direktivo 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov (UL 2011, L 304, str. 64). Vendar pa se slednja nanaša le na pogodbe, ki so bile sklenjene po 13. juniju 2014 (člen 28(2)). Poleg tega se uvedene spremembe ne nanašajo na vprašanja, ki so bistvenega pomena za obravnavano vprašanje za predhodno odločanje.

( 3 ) Ta opomba se nanaša le na poljsko različico teh sklepnih predlogov.

( 4 ) Tukaj navajam besede E. Łętowske, ki poudarja, da varstvo potrošnikov, kot šibkejše pogodbene stranke, ne sme biti omejeno zgolj na delovanje zakonodajalca. Poskrbeti je treba tudi za to, da se potrošnikom zagotovijo učinkovita pravna sredstva, ker: „imeti (teoretično) pravico, ki je ni mogoče uveljavljati, je precej večja izguba (agonija zaradi nemoči), kot pravice ne imeti. E. Łętowska, Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych, v: Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, ur. M. Boratyńska, Varšava, Wolters Kluwer SA, 2016, str. 73.

( 5 ) Ta zakon je začel veljati šele po tem, ko je Sodišče v sodbi z dne 19. februarja 2004, Komisija/Belgija, C‑312/03, EU:C:2004:116, presodilo, da Belgija s tem, da do 1. januarja 2002 ni prenesla Direktive 1999/44, ni izpolnila obveznosti, ki ji jih nalaga pravo Unije.

( 6 ) Ob tem bi še pripomnil, da – kot navaja predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe – dveletno obdobje odgovornosti ni teklo do 7. januarja 2011, ko je bilo vozilo mogoče registrirati. To sodišče tudi navaja, da je C. Ferenschild trdil, da to obdobje prav tako ni teklo v naslednjih mesecih po tem datumu, ko so se stranke pogajale o neskladnosti. Predložitveno sodišče pri postavitvi vprašanja za predhodno odločanje ni upoštevalo te okoliščine in ne želi pridobiti pojasnil, ki bi se nanašala na vpliv zgoraj opisanih okoliščin na potek zastaralnih rokov. Tudi iz Direktive 1999/44 ne izhajajo nobene posebne zahteve v zvezi z zadržanjem teka zastaralnih rokov. V uvodni izjavi 18 te direktive je navedeno le, da „lahko države članice v primeru popravila, zamenjave ali pogajanj med prodajalcem in potrošnikom glede sporazumnega dogovora v skladu z njihovim nacionalnim pravom predvidijo zadržanje ali pretrganje roka, v katerem se mora pokazati neskladnost blaga s pogodbo, in zastaralnega roka“.

( 7 ) V kontekstu prenosa Direktive 1999/44 glej D. Boden, Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE „sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation“, Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, vol. 4, 2003–2004, str. 192; A. Pinna, La transposition en droit français, European Review of Private Law, vol. 9, št. 2, 2001, str. od 224 do 231.

( 8 ) Predlog Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah (COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 11).

( 9 ) Do neke mere učinke sprejetja enotnega koncepta „neskladnosti blaga s pogodbo“ blaži člen 2(3) Direktive, v skladu s katerim ne gre za neskladnost, če je bila ta potrošniku ob sklenitvi pogodbe znana ali mu razumno ni mogla biti neznana. Glej S. Pelet, L’impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français, Revue européenne de droit de la consommation, vol. 1, 2000, str. 49 in 50.

( 10 ) Na primer, člen 435 Bürgerliches Gesetzbuch (nemški civilni zakonik) določa, da stvar nima pravnih napak, če tretja oseba proti kupcu ne more uveljavljati nobenih pravic glede stvari ali lahko uveljavlja le take pravice in v takem obsegu, kot je bilo to dogovorjeno v prodajni pogodbi. V členu 923 Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (avstrijski civilni zakonik) se med okoliščinami, ki povzročijo nastanek odgovornosti prodajalca, omenjajo prodaja tuje stvari, zamolčanje kupcu informacij o obstoju bremen na stvari in dajanje lažnih zagotovil kupcu, da je stvar bremen prosta. Na podlagi Sale of Goods Act 1979 (zakon o prodaji blaga iz leta 1979), ki je donedavno veljal v Združenem kraljestvu, je v skladu s členom 12 prodajalec nosil odgovornost za to, da ima pravico do razpolaganja s stvarjo (oziroma da jo bo imel v trenutku prenosa lastninske pravice na kupca), da je bila stvar v trenutku prodaje prosta kakršnihkoli bremen in da bo prosta takih bremen do prenosa lastninske pravice na kupca. Danes – vsaj glede potrošniških pogodb – je ta problematika podobno urejena v členu 17(2) Consumer Rights Act 2015 (zakon o pravicah potrošnika iz leta 2015). Člen 5563 Kodeksu cywilnego (poljski civilni zakonik) določa, da prodajalec kupcu odgovarja, če je prodana stvar v lasti tretje osebe ali če je obremenjena s pravico tretje osebe. Na koncu, člen 41 Konvencije Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga, ki je bila 11. aprila 1980 sprejeta na Dunaju in je bila vir navdiha za evropskega zakonodajalca v okviru priprave Direktive 1999/44, o čemer bom govoril v nadaljevanju teh sklepnih predlogov, določa, da je „prodajalec […] dolžan dobaviti blago, do katerega kdo tretji nima pravice ali terjatve“. Ta pravila so našla svoj odraz v modelnih pravilih evropskega zasebnega prava (Draft Common Frame of Reference), pri izdelavi katerih se je med drugim uporabila primerjalnopravna metoda. V skladu s členom 2:305, prvi stavek, v povezavi s členom 2:301(d), ki sta umeščena v knjigo 4, del A, teh pravil se obremenitev stvari s pravico ali upravičenim zahtevkom tretje osebe šteje za primer neskladnosti blaga s pogodbo („The good must be free from any right or reasonably well founded claim of a third party“). Glej Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Outline Edition, C. Von Bar, E. Clive, H. Schulte-Nölke in drugi (ur.), München, Sellier European Law Publishers, 2009, str. 282.

( 11 ) Glej člen 2(2)(c) Direktive 1999/44.

( 12 ) Glej sodbo z dne 18. oktobra 1990, Dzodzi, C‑297/88 in C‑197/89, EU:C:1990:360, točke od 38 do 41.

( 13 ) Glej sodbi z dne 17. julija 1997, Giloy, C‑130/95, EU:C:1997:372, točka 28, in z dne 7. januarja 2003, BIAO, C‑306/99, EU:C:2003:3, točke od 18 do 20 in od 92 do 94.

( 14 ) Glej uvodno izjavo 1 Direktive 1999/44, ki se sklicuje na člen 153 ES, ki je bil nadomeščen s členom 169 Pogodbe o delovanju Evropske unije in katerega pomen danes dodatno potrjuje člen 38 Listine o temeljnih pravicah.

( 15 ) Moj poudarek.

( 16 ) Obrazložitev Predloga Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah (COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 12).

( 17 ) Glej obrazložitev Predloga Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah (COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 9 in 16).

( 18 ) Obrazložitev Predloga Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah (COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 13). Vir navdiha zakonodajalca Unije pri pripravi Direktive 1999/44 je bil opažen tudi v pravni teoriji. Glej tudi U. Magnus, The CISG’s Impact on European Legislation, v: The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, F. Ferrari (ur.), Milano, Sellier European Law Publishers 2003, str. od 135 do 141; C. Montfort, A la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Etude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales, European Review of Private Law, vol. 4, 2006, str. 499.

( 19 ) Konvencija sploh ne ureja vprašanja zastaranja zahtevkov, ki izvirajo iz pogodb o mednarodni prodaji blaga. Neobstoj te ureditve v njej se šteje za tako imenovano zunanjo pravno praznino, to je táko, katere rešitev je treba poiskati v pravu, na katerega odkazujejo pravila mednarodnega zasebnega prava. U. Magnus, CISG vs. CESL, v: CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, ur. U. Magnus, München, 2012, str. 112 in 113. Nazadnje o zastaranju zahtevkov, ki izhajajo iz pogodb, na katere se nanaša konvencija, odločajo določbe nacionalnega prava. To ni mesto za predstavitev različnih pravil, ki so bila sprejeta v posameznih državah članicah. Vendar pa ni dvoma, da se v zvezi s tem sprejemajo različne rešitve. Problematika zastaranja je bila tudi predmet ločene konvencijske ureditve, ki je bila povzeta v Konvencijo o zastaranju terjatev na področju mednarodnega nakupa in prodaje blaga, ki je bila v New Yorku sprejeta 14. junija 1974. Na tem mestu se ne bi želel spuščati v to, na kakšen način bi se lahko ta konvencija uporabila. V vsakem primeru pa se lahko namesto nacionalnega prava uporabi za presojo zastaranja zahtevkov, ki izhajajo iz pogodb, na katere se nanaša konvencija iz leta 1980. Na podlagi člena 8 te konvencije je pravilo štiriletni zastaralni rok. Ta opazka je toliko pomembnejša, ker je bila eden od razlogov, zaradi katerega v konvenciji iz leta 1980 vprašanje zastaranja ni bilo urejeno, domneva, da bo v tem okviru mogoče prilagoditi določbe konvencije o zastaranju tako, da bi bili ureditvi komplementarni. S. A. Kruisinga, What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods, European Review of Private Law, vol. 9, št. 2, 2001, str. 185.

( 20 ) V členu 7(1), drugi pododstavek, francoske jezikovne različice Direktive 1999/44 se na člen 5(1) sklicuje pojem „délai“, ki je bil v drugem stavku te določbe uporabljen pri izrazu „délai de prescription“. Podobno v angleški jezikovni različici člen 7(1) Direktive napotuje na obdobja („period“) iz člena 5(1), kjer se v drugem stavku v zvezi z zastaralnimi roki pojavlja besedna zveza „limitation period“. Tudi poljska jezikovna različica Direktive ni brez takih dvoumnosti, saj v členu 7(1), drugi pododstavek, napotuje na „okresy“ iz člena 5(1). V tej določbi pa se pojem „okres“ pojavlja zgolj pri pravilih v zvezi z „okresy przedawnienia“. V členu 7(1), drugi pododstavek, španske jezikovne različice Direktive je napotilo na člen 5(1) vsebovano v besedilu „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5“, pri čemer pojem „plazo“ v členu 5(1) označuje zastaralne roke („plazo de prescripción“). Dvome lahko povzroča italijanska jezikovna različica Direktive. V njenem členu 7(1), drugi pododstavek, gre za sklicevanje na člen 5(1) z izrazom „periodo di tempo“. Vendar pa tega pojma ni v členu 5(1), v katerem se govori o odgovornosti prodajalca v primeru neskladnosti, ki se pokaže pred iztekom dveh let od dobave (člen 5(1), prvi stavek: „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni“), in o nastopu učinkov zastaranja (člen 5(1), drugi stavek: „[…] prescrizione, questa non può intervenire […]“). Opozoriti želim, da v nekaterih jezikovnih različicah napotitev na člen 7(1) Direktive 1999/44 ne povzroča takih težav pri razlagi. Na primer, člen 7(1), drugi pododstavek, litovske jezikovne različice Direktive napotuje na obdobje odgovornosti iz člena 5(1) te direktive („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje“), medtem ko je v členu 5(1), drugi stavek, litovske različice za zastaralne roke uporabljen izraz „senaties terminas“.

( 21 ) V nemški različici Direktive je lahko dodaten indic besedilo člena 7(1), drugi pododstavek, drugi stavek, Direktive 1999/44. Čeprav že člen 7(1), drugi pododstavek, prvi stavek, kaže na možnost skrajšanja rokov, ki vežejo prodajalca, iz člena 5(1) Direktive („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen“), pa člen 7(1), drugi pododstavek, drugi stavek, dodatno pojasnjuje, da gre za obdobja odgovornosti („Haftungsdauer“), ki ne morejo biti krajša od enega leta.

( 22 ) Glej sodbo z dne 2. septembra 2015, Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, točka 28.

( 23 ) Predlog Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah COM(95) 520 final – 96/0161(COD), str. 17 in naslednje.

( 24 ) Mnenje Ekonomsko-socialnega odbora glede Predloga Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah (UL 1997, C 66, str. 8 in 10).

( 25 ) Glej skupno stališče Sveta in Parlamenta št. 51/98 z dne 24. septembra 1998 glede sprejetja Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in garancijah (UL 1998, C 333, str. 50 in 54).

( 26 ) Glej sodbo z dne 1. marca 2012, González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, točka 26 in navedena sodna praksa.

( 27 ) Sodbi z dne 17. aprila 2008, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, točka 42, in z dne 16. junija 2011, Gebr. Weber in Putz, C‑65/09 in C‑87/09, EU:C:2011:396, točka 58. Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke V. Trstenjak v zadevi Quelle, C‑404/06, EU:C:2007:682, točka 48 in navedbe v opombi 32, in generalnega pravobranilca J. Mazáka v zadevi Gebr. Weber, C‑65/09, EU:C:2010:274, točke 30, 85 in 86.

( 28 ) Sodba z dne 17. aprila 2008, Quelle, C‑404/06, EU:C:2008:231, točka 42.

( 29 ) Sodba z dne 16. junija 2011, Gebr. Weber in Putz, C‑65/09 in C‑87/09, EU:C:2011:396, točka 58.

( 30 ) Opozorjeno pa je bilo, da se opustitev domneve iz te določbe lahko nanaša le na neskladnost, ki izvira iz uporabe stvari, in ne – kot menim sam – na vsako neskladnost. D. Staudenmayer, The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law, European Review of Private Law, vol. 4, 2000, str. 561.

( 31 ) V zadevi v glavni stvari, na podlagi katere je nacionalno sodišče predložilo vprašanje za predhodno odločanje, je tožeča stranka zahtevek vložila 12. marca 2012, vozilo je bilo prevzeto 21. septembra 2010, napaka pa je bila ugotovljena 22. septembra 2010.

( 32 ) Glej točko 91 teh sklepnih predlogov.