ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 9 Aarhuške konvencije vsebuje določbe o pravnih sredstvih v okoljskih zadevah. Njegov odstavek 2 se nanaša na postopke, v katerih je bila udeležena javnost, odstavek 3 velja za vse druge okoljskopravne odločitve, odstavek 4 pa vsebuje nekatera postopkovna načela:

„2. Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

(a) ki imajo zadosten interes; oziroma

(b) ki trdijo, da je bila kršena njihova pravica, če se to zahteva kot pogoj po upravnem postopkovnem pravu pogodbenice,

dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi določb člena 6, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.

Kaj sta zadosten interes in kršitev pravice, se določi v skladu z zahtevami notranjega prava in skladno s ciljem te konvencije, da se s to konvencijo daje vključeni javnosti širok dostop do pravnega varstva. V ta namen se za pododstavek (a) tega odstavka šteje za zadosten tudi interes vsake nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz odstavka 5 člena 2. Za take organizacije se tudi šteje, da imajo pravice, ki se lahko kršijo v smislu pododstavka (b) tega odstavka.

Odstavek 2 ne izključuje možnosti predhodnega revizijskega postopka pred upravnim organom in ne vpliva na zahtevo, da je treba izčrpati vse upravne revizijske postopke, preden se zateče k sodnim revizijskim postopkom, če je taka zahteva predvidena po notranjem pravu.

3. Poleg tega in brez vpliva na revizijske postopke iz prvega in drugega odstavka tega člena mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.

4. Poleg tega in brez vpliva na prvi odstavek tega člena morajo postopki iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena zagotavljati ustrezna in učinkovita pravna sredstva, vključno s sodno prepovedjo, če je ta primerna, in biti morajo pošteni, pravični, pravočasni in ne pretirano dragi.

[…]“
46.

V zadevi, v kateri je bila izdana sodba CDC Hydrogen Peroxide, ki se je nanašala na pravo konkurence in v kateri so bili oškodovanci v več državah članicah, je Sodišče odločilo, da so ti različni kraji lahko navezna okoliščina. ( 32 ) Sodišče je razsodilo, da „[k]er gre za škodo, ki se izraža v povečanih stroških, nastalih zaradi umetno povišanih cen, […] je ta kraj mogoče določiti samo za vsakega posameznega domnevnega oškodovanca in je načeloma v kraju njegovega sedeža“. ( 33 )
52.

Po mojem mnenju glede na cilj, ki mu sledi obveznost objave pogojev – ki ni drugega kot zagotovilo za razumevanje njegove vsebine in obsega „vseh primerno obveščenih in običajno skrbnih ponudnikov“ – ne bi bilo logično, da bi bili naročniki prav tako zavezani, da navedejo tiste, katerih izpolnitev zahtevajo splošno veljavni predpisi, ki jih „primerno obveščen in običajno skrben ponudnik“ ne sme prezreti. V mislim imam, na primer, osnovne zahteve, ki v okviru civilnega in trgovinskega prava vplivajo na pravno sposobnost oseb in gospodarskih družb, to so zahteve, ki jih mora vsak gospodarski subjekt poznati, ne more pa zahtevati, da so izrecno in podrobno navedene v dokumentaciji javnega razpisa.
6.

Člen 6 navedene direktive določa: „1. Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni. Tako različno obravnavanje je lahko med drugim: (a) določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo; (b) z določitvijo minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo; […] 2. Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da določitev starosti za upokojitev ali pridobitev pravice do starostne ali invalidske pokojnine za potrebe panožnih programov [sistemov] socialne varnosti, vključno z določitvijo različnih starosti za delojemalce oziroma skupine ali kategorije delojemalcev v teh programih [sistemih] in z uporabo merila starosti pri izračunu rizičnosti v kontekstu teh programov [sistemov] ne predstavlja diskriminacije zaradi starosti, pod pogojem, da ni rezultat diskriminacije zaradi spola.“
Sodišču predlagam, naj na vprašanja Krajowa Izba Odwoławcza (nacionalni pritožbeni senat, Poljska), odgovori:

Prvo, drugo in tretje vprašanje:

S členom 51 Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (v nadaljevanju: Direktiva 2004/18) v povezavi z načelom enakega in nediskriminatornega obravnavanja gospodarskih subjektov ter preglednosti iz člena 2 ni dovoljeno, da se gospodarski subjekt v okviru pojasnjevanja ali dopolnitve dokumentacije sklicuje na naročila, ki so jih izvedle tretje osebe in na katera se v seznamu dobav, ki je priložen k ponudbi, ni skliceval, ali da predloži izjavo take tretje osebe, da bo ponudniku dala na voljo svoja sredstva.

Četrto vprašanje:

S členom 44 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 48(2)(a) in z načelom enakega obravnavanja iz člena 2 te direktive ni dovoljeno, da se gospodarski subjekt v smislu člena 48(3) te direktive sklicuje na znanje in izkušnje drugega subjekta, če je naročnik tako sklicevanje izrecno izključil. Vendar mora biti vsaka taka izključitev povezana in sorazmerna s predmetom naročila.

Peto vprašanje:

Člena 44 in 48(2)(a) Direktive 2004/18 je treba razlagati tako, da se lahko gospodarski subjekt, ki je izvedel naročilo kot član skupine gospodarskih subjektov, kot na lastne izkušnje sklicuje samo na izkušnje, ki jih je sam pridobil pri izvedbi tega naročila. Ta sklep ne vpliva na možnost, da se gospodarski subjekt pod pogoji iz Direktive sklicuje na sredstva tretjih oseb.

Šesto vprašanje:

Gospodarski subjekt je lahko spoznan za krivega resne zavajajoče razlage iz člena 45(2)(g) Direktive 2004/18 samo v primerih, v katerih lahko domnevna zavajajoča razlaga vpliva na odločitev naročnika tako, da ga obdrži v postopku, česar sicer ne bi storil. Uporaba te določbe je odvisna od predložitve ali opustitve predložitve informacij, zahtevanih na podlagi poglavja VII, oddelek 2, Direktive 2004/18. Uporaba člena 45(2)(g) te direktive ni odvisna od predložitve dejansko nepravilnih informacij ali konkretne krivde gospodarskega subjekta.

Sedmo vprašanje:

S členom 44 in členom 48(2)(a) Direktive 2004/18 v povezavi z načelom enakega obravnavanja iz člena 2 te direktive je dovoljeno, da se gospodarski subjekt na svoje izkušnje sklicuje tako, da se sklicuje na dve ali več pogodb kot na eno javno naročilo, razen če je naročnik tako skupno sklicevanje izrecno izključil. Vsaka taka izključitev mora biti povezana in sorazmerna s predmetom naročila.
71.

Prav tako tudi ni posebne zveze med Direktivo o industrijskih emisijah in pravico do dostopa do informacij o okolju, ki bi utemeljevala prenos opredelitve emisije, ki se navezuje na obrat. Sicer drži, da Direktiva o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja in posamezni oddelki Direktive o industrijskih emisijah prispevajo k prenosu Aarhuške konvencije. ( 29 ) Vendar imajo določbe Aarhuške konvencije, ki se nanašajo na obrate, znatno bolj ozko področje uporabe kot pravice do dostopa do informacij o okolju.
46.

Na obravnavi je nemška vlada navedla, da sta odlog pravice do odbitka in to, da se davčnemu zavezancu, ki je storil napako – kot v sporu o glavni stvari – naložijo zamudne obresti, nadomestilo za sankcijo. Vendar menim, da se s to sankcijo ne spoštuje načelo sorazmernosti. Namen obveznih navedb na računu, med katerimi je tudi identifikacijska številka za DDV, je namreč davčnim organom omogočiti pravilno pobiranje DDV in nadzor, da bi tako preprečili goljufije. Kot pa je bilo poudarjeno na obravnavi, mi ni jasno, kako lahko v takem primeru davčni organi razlikujejo med davčnim zavezancem, ki deluje v dobri veri, in goljufom. Poleg tega je za goljufa enostavneje, da napiše napačno identifikacijsko številko za DDV in pri tem upa, da se bo njegov obračun izmuznil nadzoru, kot pa da številke sploh ne napiše, kar bi, nasprotno, vzbudilo pozornost davčnih organov, ti pa bi zato opravili nadzor. Denimo, da davčni zavezanec ravna v dobri veri, vendar račun, ki ga predloži v obračunu, ne vsebuje identifikacijske številke za DDV. V zvezi z njim bi davčni organi zelo verjetno opravili nadzor in lahko bi se znašel v enakem položaju kot družba Senatex, kar pomeni, da bi bila njegova pravica do odbitka odložena, naložene pa bi mu bile še zamudne obresti, kar je nezanemarljiva finančna posledica. Menim, da s takim sistemom ni zagotovljena pravna varnost, ni pa niti primeren za učinkovit boj proti goljufijam. Poleg tega bi lahko s tem enako sankcionirali davčnega zavezanca, ki ravna v dobri veri, in goljufa.
31.

Sodišče je v sodbi Denilauler, ( 18 ) ki je bila izdana na podlagi Bruseljske konvencije, v primeru začasnih ukrepov zavarovanja pojem sodne odločbe, kljub široki opredelitvi tega pojma, razlagalo restriktivno in zavrnilo priznanje izvršljivosti francoske izvršbe v zavarovanje v Nemčiji, ker je bila francoska sodna odločba izdana brez predhodne izjave nemškega dolžnika, poleg tega pa bi se izvršila, ne da bi mu bila predhodno vročena. ( 19 ) V obravnavnem primeru pa glede tega ni pomislekov. Kot je navedeno zgoraj, je namreč treba izhajati iz tega, da je bila odredba o zamrznitvi vročena A. L. oziroma njegovemu skrbniku in da je v okviru angleškega postopka vendarle bil izveden tudi kontradiktorni postopek. Glede na navedeno je sporna odredba o zamrznitvi tudi ob upoštevanju strogih meril iz sodbe Denilauler „sodna odločba“. Ali se v skladu z merili iz Uredbe št. 44/2001 zdaj glede pojma sodne odločbe postavljajo manj stroge zahteve kot na podlagi Bruseljske konvencije, na kateri temelji sodba Denilauler, lahko zato ostane odprto. Vendar je treba poudariti, da ob upoštevanju Uredbe št. 44/2001 marsikaj govori v prid priznanju. ( 20 ) Če se je namreč na podlagi Bruseljske konvencije priznanje pavšalno zavrnilo, če toženi stranki pisanje o začetku postopka ni bilo vročeno pravilno ali pravočasno, Uredba št. 44/2001 kljub napakam pri vročitvi kot razloga za zavrnitev več ne šteje primera, če zainteresirana stranka v državi izvora sodne odločbe ni začela postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imela to možnost. ( 21 ) Če to prenesemo na začasne ukrepe zavarovanja, to pomeni, da bi se v primeru, če je v državi izvora (kot je to podano v obravnavanem postopku) vloženo pravno sredstvo zoper izvršljivi ukrep, na podlagi Uredbe št. 44/2001 moral ta priznati že v primeru, če tožena stranka, čeprav je imela to možnost, ni začela postopka za izpodbijanje na podlagi nacionalnega prava.
16.

Predložitveno sodišče se sprašuje, ali ne bi bilo treba predlog zavreči kot nedopusten, ker ne predvideva popolnega poplačila dolga družbe Degano iz naslova DDV. Vendar dvomi, ali obveznost držav članic, da sprejmejo vse potrebne zakonske in upravne ukrepe za zagotovitev, da je dolgovani DDV v celoti pobran, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, dejansko preprečuje dogovor, v skladu s katerim se dolg DDV poplača le delno, če ni mogoče višje poplačilo v stečajnem postopku. Zato je v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba načela in predpise iz člena 4(3) PEU in [direktive o DDV], kot so že razloženi v sodbah Sodišča Komisija/Italija (C‑132/06, EU:C:2008:412), Komisija/Italija (C‑174/07, EU:C:2008:704) in Belvedere Costruzioni (C‑500/10, EU:C:2012:186), tudi razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji (in torej v obravnavanem primeru razlagi členov 162 in 182b zakona o stečaju), v skladu s katero je dopusten predlog za dogovor z upniki, ki določa, da se z likvidacijo dolžnikovega premoženja samo delno poplača terjatev države v zvezi z DDV, če se ne uporabi instrument davčne poravnave in za to terjatev – na podlagi ocene neodvisnega strokovnjaka in po tem, ko Tribunale opravi formalno preverjanje – ni mogoče določiti višjega poplačila v primeru stečaja?“
63.

V skladu s splošnim pomenom izrazov zlat material in polizdelki, je treba izraza razlikovati po stopnji obdelave glede na končni izdelek. V tem primeru „zlat material“ pomeni predmete, pri katerih je za nadaljnji proces proizvodnje pomembno samo zlato, ki ga vsebujejo, ne glede na njegovo konkretno obliko. „Polizdelki“ pa so predmeti, ki so že prestali neko fazo obdelave na poti do končnega izdelka, kot na primer material, ki je bil že oblikovan za namene končnega izdelka; v primeru zlata so to lahko na primer obdelovanci za prstane.
Člen 7 te direktive, naslovljen „Sistemi vračanja, zbiranja in predelave“, določa:

„1. Države članice storijo vse potrebno, da zagotovijo, da se vzpostavijo sistemi, ki zagotavljajo:

(a) vračanje in/ali zbiranje rabljene embalaže in/ali odpadne embalaže od potrošnika, drugega končnega uporabnika ali iz sicer zbranih odpadkov, zato da se jo usmeri v drugačne oblike najprimernejšega ravnanja z odpadki;

(b) ponovno uporabo ali predelavo, vključno z recikliranjem zbrane embalaže in/ali odpadne embalaže,

da se izpolnijo cilji, določeni v tej direktivi.

Ti sistemi so odprti za sodelovanje vseh gospodarskih subjektov iz zadevnih sektorjev in pristojnih javnih oblasti. Brez razlikovanja se uporabljajo tudi za uvožene proizvode, vključno s podrobno ureditvijo in cenami za dostop do teh sistemov, in so zasnovani tako, da ne pride do trgovinskih ovir ali izkrivljanja konkurence skladno s Pogodbo.

2. Ukrepi iz odstavka 1 so del politike, ki velja za vso embalažo in odpadno embalažo, in upoštevajo zlasti zahteve glede varstva okolja in zdravja potrošnikov, varnosti in higiene […]“
22.

Z navedenim ni v protislovju to, da sodišča Unije zunaj področja uporabe člena 272 PDEU ugotovitvenih zahtevkov niso hotela obravnavati, ker „ne ustrezajo nobeni od vrst tožb, o katerih je Sodišče pristojno odločati“. ( 12 ) Medtem ko so namreč vrste tožb, ki pridejo v poštev, na primer v razmerjih med institucijami in državami članicami, v Pogodbi DEU izčrpno urejene, ( 13 ) pa za področje arbitražnih klavzul tega ni mogoče reči. Nasprotno, pri členu 272 PDEU gre za odprt dejanski stan, v skladu s katerim je dostop do sodišč Unije na podlagi v okviru zasebne avtonomije dogovorjene arbitražne klavzule omogočen za vsebinsko neopredeljene pogodbe, „ne glede na to, ali jih ureja javno ali zasebno pravo“. Glede na to, drugače kakor na področju institucionalnega prava Unije, ex ante nikakor ni mogoče predvideti, katere zahteve za pravno varstvo je v okviru člena 272 PDEU mogoče predložiti v odločanje sodiščem Unije. Jasno je le, da morajo ta, ker so v skladu s členom 272 PDEU „pristojna za izrekanje sodb na podlagi arbitražne klavzule“, strankam zagotoviti vsestransko in učinkovito pravno varstvo. Če to v posameznem primeru zajema ugotovitveni zahtevek, morajo biti sodišča Unije torej obvezana, da odločajo tudi o tem, pri čemer se v okviru člena 272 PDEU ob sklicevanju na to, da ugotovitvena tožba ni pozitivno pravno urejena (ali na njeno nedopustnost na drugih področjih prava Unije), ne morejo izreči za nepristojna.
82.

Prvič, to bi na koncu povzročilo podrejeni konkurenčni položaj take države članice porekla. Kakor sem namreč že navedla glede tretjih držav, ( 43 ) bi bilo breme DDV za zobno protetiko, ki bi izvirala iz take države članice, z obdavčenjem pridobitve znotraj Skupnosti redno večje kot pa za zobno protetiko, ki bi izvirala iz druge države članice in bi bila obremenjena le z vstopnim davkom, ki ga ni mogoče odbiti. Tak slabši položaj uvoženega blaga pa je v primeru držav članic – drugače kot v primeru tretjih držav – težaven zaradi s tem povezane prepovedi iz člena 90 ES (zdaj člen 110 PDEU). ( 44 )
47.

Vendar pa bi bila alternativa tej rešitvi ta, da bi bil lahko potencialno vsak prevoz ali odpošiljanje blaga prek meje med proizvodnim procesom, ki naj bi se končal s prevozom do pridobitelja, upravičen do oprostitve za dobave blaga znotraj Skupnosti. S tem pa bi se izgubila zlasti tesna časovna povezava med prevozom ali odpošiljanjem blaga prek meje, katerega posledica bi bila davčna oprostitev, in obračunom pridobitve blaga znotraj Skupnosti, ki ga opravi pridobitelj blaga. To bi lahko močno vplivalo na nadzor nad prometom blaga v Skupnosti, zlasti tistega, ki se izvaja z namenom preprečevanja goljufij. Komisija je v zvezi s tem pravilno opozorila na to, da je treba v sistemu obdavčenja trgovine znotraj Skupnosti z davkom na dodano vrednost učinkovitemu davčnemu nadzoru priznati poseben pomen. ( 11 )
63.

S tem ne nameravam kritizirati Verwaltungsgericht. Nasprotno, to sodišče je zagotovo utemeljeno odločilo, da ne predloži vprašanja o tem problemu in se tako zvezi z njim pravilno vzdržalo navedb o razlogovanju in dejanskem stanju. Zato bi Sodišče, če naj bi presojalo to vprašanje, moralo to storiti brez poznavanja tako razlogov, ki so Verwaltungsgericht vodili do tega, da ni prosilo za napotke glede tega vprašanja, kot dejanske in postopkovne podlage, na podlagi katere je mogoče dvomiti o teh razlogih. Sodišče bi preseglo meje svojih nalog, če bi odločalo o problemu, ki je po naravi hipotetičen, ne da bi imelo pri tem na voljo potrebne dejanske in pravne elemente. ( 24 ) Zdi se mi, da bi odgovor na vprašanje, ki ga je postavila stranka v postopku v glavni stvari, brez soglasja predložitvenega sodišča pomenil še večjo prekoračitev meja teh nalog.
1.

Člen 3 Uredbe Sveta (ES) št. 661/2008 z dne 8. julija 2008 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve za uvoz amonijevega nitrata s poreklom iz Rusije po pregledu zaradi izteka ukrepa v skladu s členom 11(2) in delnem vmesnem pregledu v skladu s členom 11(3) Uredbe (ES) št. 384/96 je treba razlagati tako, da oprostitev protidampinške dajatve, do katere so upravičeni proizvajalci izvozniki iz Sklepa Komisije z dne 4. julija 2008 o sprejetju zavez, ponujenih v zvezi s protidampinškim postopkom glede uvoza amonijevega nitrata s poreklom iz Rusije in Ukrajine (2008/577/ES), velja le za blago, ki so ga ti fakturirali in odpravili neposredno prvi neodvisni stranki v Evropski uniji, ki ga ni prodala naprej, preden je opravila carinsko deklaracijo.
18.

V oddelku D Priloge I k Odločbi 2000/115 so „orna zemljišča“ opredeljena kot „[z]emljišča, ki se jih redno obdeluje (orje ali drugače obdeluje) in ki so praviloma v sistemu kolobarjenja“, v točki II.2.01 Priloge II k Uredbi št. 1200/2009 pa so „njive“ opredeljene kot „[z]emljišča, ki se redno obdelujejo (orjejo ali drugače obdelujejo) in ki so praviloma v sistemu kolobarjenja“. V prvem primeru je nato pojasnjeno, da „[s]istem kolobarjenja pomeni časovno sosledje posevkov, ki se sejejo oziroma sadijo na določeni parceli po vnaprej določenem načrtu“, v drugem pa je kolobarjenje opredeljeno kot „metoda menjave enoletnih poljščin na njivi po načrtovanem vzorcu ali zaporedju v zaporednih pridelovalnih letih, tako da poljščine iste vrste ne rastejo na isti njivi brez prekinitve“. V oddelku D Priloge I k Odločbi 2000/115 se besedilo nadaljuje: „Običajno se posevki menjavajo letno, lahko pa so tudi večletni. Za razlikovanje med ornimi zemljišči ter trajnimi nasadi ali trajnimi travniki in pašniki se uporablja prag petih let. Če se torej na parceli pet let ali več seje oziroma sadi isti posevek, ne da bi se v tem času odstranil predhodni posevek in posejal novi, se to zemljišče ne šteje med orna zemljišča.“; ravno tako v točki II.2.01 Priloge II k Uredbi št. 1200/2009: „Običajno se poljščine menjavajo letno, lahko pa so tudi večletne. Za razlikovanje med njivami ter trajnimi nasadi ali trajnim travinjem se uporablja prag petih let. Če se torej na parceli pet let ali več seje ali sadi ista poljščina, ne da bi se v tem času odstranila predhodna in zasadila nova, to zemljišče ne spada med njive.“
97.

Tako kot sem navedel v sklepnih predlogih v zadevi Agrofert, ( 51 ) je iz te sodne prakse razvidno, da „zaključek postopka per se ne zahteva razkritja dokumenta, čeprav mora biti v tem primeru zavrnitev posebej utemeljena“. Nato sem dodal, da „[p]o zaključku postopka dostop do dokumentov, ki so nastali med njim zaradi sprejetja zadnje in dokončne odločitve, že po definiciji ne more ogroziti izida postopka in posledično tudi ne sprejete končne odločitve. V tem smislu je torej treba presojati pravna mnenja in notranje dokumente, katerih razkritje je Komisija zavrnila.“ ( 52 ) In nazadnje, glede „dokumentov, ki se nanašajo na pravne nasvete, in dokumentov, ki jih pripravi Komisija v okviru razprav in posvetovanj v postopku (člen 4(2), druga alineja, in (3) Uredbe št. 1049/2001), je ugotovitev Sodišča v zadevi Švedska proti MyTravel in Komisiji v obravnavanem primeru v celoti uporabna“. ( 53 )
49.

Kadar različne osebe opravljajo različne dobave se zdi neizogibno, da te dobave ne morejo„sestavlja[ti] en[e] sam[e] nedeljiv[e] gospodarsk[e] storit[ve], katere razdelitev bi bila umetna“, in biti „fizično in gospodarsko ločljive“. Lahko so (in zdi se, da dejansko so) „tesno povezane“ in zaradi tega tesnega razmerja je dobava zdravil oproščena, kadar je povezana zdravstvena oskrba oproščena na podlagi člena 13A(1)(b) Šeste direktive, ne pa kadar je oproščena na podlagi člena 13A(1)(c). V zvezi s tem menim, da mora ločenost osebe, ki dobavlja zdravila, in osebe, ki opravlja zdravstveno oskrbo, preprečevati to, da se navedena dobava in opravljanje štejeta kot enotna dobava, ne glede na to, da ne ta dobava ne to opravljanje drug brez drugega ne služita namenu – nasprotno od primera v okoliščinah iz zadeve Deutsche Bank, ( 27 ) kjer je dve sorazmerno tesno povezani dobavi opravil isti davčni zavezanec.
63.

Zato – če se vrnem k obravnavanemu primeru – če bi bilo treba šteti, da se subjekt, kot je družba Portgás, ki je koncesionar za storitve javne službe in poleg tega tudi naročnik, enači z državo, ne vidim nobene ovire za to, da bi se zoper njo uporabile določbe Direktive 93/38. Nasprotno, ne samo da je mogoče te določbe uporabiti zoper njo, kot del države bi morala imeti tudi obveznost sprejeti vse potrebne ukrepe za izpolnitev njenih določb, in to ne glede na to, ali te izpolnjujejo tehnične pogoje za sklicevanje nanje zaradi neposrednega učinka. V takem primeru bi bilo treba skleniti, da so za družbo Portgás obveznosti iz te direktive veljale od 1. januarja 1998 in bi jo bilo mogoče tudi sankcionirati zaradi njihove kršitve, bodisi z odločbo pristojnega nadzornega organa bodisi z odločbo nacionalnih sodišč na predlog tretjih oseb, ki jih je ta kršitev prizadela. Take sankcije bi pomenile ustrezen ukrep za izpolnitev zadevne direktive, ker je njihov cilj prav spodbujanje sprejemanja odločitev ali postopkov, usklajenih z navedeno direktivo.