ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C-360/06

Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH

proti

Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg)

„Svoboda ustanavljanja — Davčna zakonodaja — Davek od dohodka pravnih oseb — Vrednotenje deležev kapitalske družbe, ki ne kotirajo na borzi“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak, predstavljeni 10. januarja 2008 I ‐ 7335

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. oktobra 2008 I ‐ 7352

Povzetek sodbe

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek na premoženje

(Pogodba EGS, člen 52 (postal člen 52 Pogodbe ES, ki je po spremembi postal člen 43 ES) in člen 58 (postal člen 58 Pogodbe ES, ki je postal člen 48 ES))

Zaradi neobstoja utemeljenega razloga člena 52 Pogodbe EGS (postal člen 52 Pogodbe ES, ki je po spremembi postal člen 43 ES) in 58 Pogodbe EGS (postal člen 58 Pogodbe ES, ki je postal člen 48 ES) nasprotujeta uporabi davčne zakonodaje neke države članice, če ta pri vrednotenju deležev kapitalske družbe, ki ne kotirajo na borzi, za odmero davka na premoženje, za plačilo katerega je zavezana matična družba navedene kapitalske družbe, povzroči, da se deleži, ki jih ima ta družba v kapitalu osebne družbe s sedežem v drugi državi članici, vrednotijo višje kot njeni deleži v osebni družbi s sedežem v zadevni državi članici, če ima zaradi te udeležbe neki vpliv na odločitve osebne družbe s sedežem v drugi državi članici in ji to dovoljuje, da določa njene dejavnosti.

Taka razlika v obravnavanju namreč povzroči manj ugoden davčni položaj za matično družbo, ki je stoodstotna lastnica navedene kapitalske družbe, saj bi jo to lahko odvrnilo od kapitalske udeležbe v osebni družbi s sedežem v drugi državi članici.

Nujnost zagotovitve doslednosti davčnega sistema ne more upravičiti omejitve, kakršna izhaja iz take zakonodaje, ker je treba za to, da bi bila sprejeta trditev, ki se opira na to utemeljitev, dokazati, da obstaja neposredna zveza med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davčnim bremenom.

Take zakonodaje poleg tega ni mogoče upravičiti s trditvijo, ki se nanaša na učinkovitost davčnega nadzora, saj bi namreč davčni organi lahko od zadevnih davčnih zavezancev zahtevali, naj sami predložijo dokaze, ki so potrebni za izračun vrednosti deležev teh zavezancev v družbah s sedežem v drugih državah članicah.

(Glej točke od 31 do 33, 37, od 39 do 42 in izrek.)
V okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi iz člena 88 ES je treba razlikovati med, prvič, fazo predhodne preučitve pomoči iz odstavka 3 tega člena, katere edini cilj je omogočiti Komisiji, da si oblikuje prvo mnenje o delni ali popolni združljivosti zadevne pomoči, in, drugič, fazo preiskave iz odstavka 2 istega člena. Pogodba le v okviru te preiskave, ki Komisiji omogoči, da se v celoti seznani z vsemi podatki zadeve, določa obveznost Komisije, da pozove zadevne stranke k predložitvi pripomb.

Kadar Komisija, ne da bi sprožila formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES, z odločbo, sprejeto na podlagi odstavka 3 tega člena, ugotovi, da je pomoč združljiva s skupnim trgom, lahko osebe, ki so upravičene do teh postopkovnih jamstev, spoštovanje teh jamstev uveljavljajo le, kadar imajo možnost, da to odločbo izpodbijajo pred sodiščem Skupnosti. Iz teh razlogov to sodišče razglasi za dopustno tožbo za razglasitev ničnosti take odločbe, ki jo vloži zadevna stranka v smislu člena 88(2) ES, kadar želi z vložitvijo te tožbe zaščititi postopkovne pravice, ki izhajajo iz te določbe. Zadevne stranke v smislu člena 88(2) ES, ki lahko tako v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES vložijo ničnostno tožbo, so osebe, podjetja ali združenja, na interese katerih bi lahko vplivala dodelitev pomoči, torej zlasti konkurenčna podjetja upravičencev do te pomoči in poklicna združenja.

Nasprotno, če tožeča stranka izpodbija utemeljenost odločbe o presoji pomoči, samo dejstvo, da bi jo bilo mogoče šteti za zadevno stranko v smislu člena 88(2) ES, ne more zadoščati za dopustnost tožbe. Zato mora dokazati, ne glede na posamičen ali splošen značaj ukrepa pomoči, da ima poseben status, in sicer da ta odločba vpliva nanjo zaradi nekaterih njenih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikuje od vseh drugih oseb, in jo torej individualizira podobno kot samega naslovnika te odločbe. Za to gre zlasti, če pomoč, ki je predmet sporne odločbe, bistveno vpliva na tržni položaj tožeče stranke. Dejstvo, da je akt po naravi splošen, ker se uporablja za vse zadevne gospodarske subjekte, ne izključuje možnosti, da bi zadeval nekatere od njih posamično.

Tožba, ki jo vloži združenje, ki deluje namesto enega svojega člana ali več članov, ki bi lahko sami vložili dopustno tožbo, s katero se izpodbija utemeljenost odločbe Komisije, da ne bo nasprotovala državnemu ukrepu po koncu predhodnega postopka preučitve, če bi ta ukrep lahko znatno vplival na položaj vsaj enega od njegovih članov na trgu, je dopustna.

(Glej točke od 26 do 30, 32, 33, 35, 39 in 55.)
2.

Socialna politika — Zaščita varnosti in zdravja delavcev — Direktiva 92/57 o izvajanju minimalnih varnostnih in zdravstvenih zahtev na začasnih ali premičnih gradbiščih (Direktiva Sveta 92/57, člen 3(1)) (Glej točki 35 in 36.)
Zadeva C-462/06

Glaxosmithkline in Laboratoires Glaxosmithkline

proti

Jean-Pierru Rouardu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija))

„Uredba (ES) št. 44/2001 — Oddelek 5 poglavja II — Pristojnost glede individualnih pogodb o zaposlitvi — Oddelek 2 navedenega poglavja — Posebna pristojnost — Člen 6(1) — Več toženih strank“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 17. januarja 2008 I - 3967

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. maja 2008 I - 3978

Povzetek sodbe

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 44/2001 – Pristojnost glede individualnih pogodb o zaposlitvi – Več toženih strank

(Uredba Sveta št. 44/2001, člen 6, točka 1)

Pravilo o posebni pristojnosti iz člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah se ne more uporabiti v sporu, ki spada pod oddelek 5 poglavja II te uredbe, ki se nanaša na pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo za individualne pogodbe o zaposlitvi.

Iz člena 18(1) te uredbe in iz dobesedne razlage navedenega oddelka 5, ki jo potrjujejo pripravljalna dela v zvezi s tem, izhaja, da je treba vsak spor, ki se nanaša na individualno pogodbo o zaposlitvi, predložiti sodišču, ki je pristojno v skladu s pravili o pristojnosti iz tega oddelka, namreč pravili, ki jih zaradi njihove posebnosti in izčrpnosti ni mogoče spremeniti ali nadomestiti z drugimi pravili o pristojnosti, določenimi v isti uredbi, razen če se ta oddelek nanje izrecno ne sklicuje.

Glede možnosti, da bi se zgolj delavec lahko skliceval na člen 6, točka 1, Uredbe, je treba poudariti, da je ta možnost v nasprotju z besedilom tako te določbe kot določb oddelka 5 poglavja II te uredbe. Namreč to, da sodišče Skupnosti pravila o posebni pristojnosti, ki so namenjena zagotavljanju dobrega delovanja sodnega organa, spremeni v pravila o enostranski pristojnosti, ki varujejo stranko, ki naj bi bila šibkejša, bi šlo prek ravnovesja interesov, ki jih je zakonodajalec Skupnosti postavil v sedanjem stanju prava. Poleg tega bi bila taka razlaga težko združljiva z načelom pravne varnosti, ki je eden od ciljev Uredbe in ki zlasti zahteva, da je treba pravila o pristojnosti razlagati tako, da so čim bolj predvidljiva.

(Glej točke od 19 do 24, 32, 33 in 35 ter izrek.)
Po drugi strani pa je očitno namen oglaševanja, pri katerem oglaševalec blago in storitve, ki jih trži, primerja z blagom in storitvami konkurenta, promovirati blago in storitve tega oglaševalca. S takim oglasom želi oglaševalec razločevati svoje blago in storitve tako, da primerja njihove značilnosti z značilnostmi blaga in storitev konkurentov. To ugotovitev potrjuje petnajsta uvodna izjava Direktive 97/55, v kateri je zakonodajalec Skupnosti poudaril, da je cilj primerjalnega oglaševanja razločevanje blaga in storitev oglaševalca od blaga in storitev njegovega konkurenta.

To, da oglaševalec pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, ki je enak ali podoben znamki konkurenta, da bi določil identiteto blaga ali storitev, ki jih konkurent ponuja, je treba razumeti kot uporabo za enako blago ali storitve oglaševalca v smislu člena 5(1) in (2) Direktive 89/104 o znamkah.

Člen 5(1) in (2) Prve direktive Sveta 89/104 o znamkah in člen 3a(1) Direktive Sveta 84/450 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55, je treba razlagati tako, da imetnik registrirane znamke nima pravice tretji osebi prepovedati, da pri primerjalnem oglaševanju uporabi znak, enak ali podoben tej znamki, ki izpolnjuje vse pogoje za dopustnost iz navedenega člena 3a(1).

Če pa so izpolnjeni vsi pogoji, ki so v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 določeni za prepoved uporabe znaka, enakega ali podobnega registrirani znamki, primerjalno oglaševanje, pri katerem je uporabljen ta znak, ne more izpolnjevati pogoja za dopustnost iz člena 3a(1)(d) Direktive 84/450, kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55.

Po eni strani, če obstaja podobnost med znamko in znakom ter med blagom oziroma storitvami, je verjetnost zmede poseben pogoj varstva. Člen 5(1)(b) Direktive 89/104 se zato uporablja zgolj takrat, kadar zaradi enakosti ali podobnosti z znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z znamko in znakom, obstaja verjetnost zmede v javnosti. Po drugi strani iz člena 3a(1)(d) Direktive 84/450 izhaja, da primerjalno oglaševanje ni dovoljeno, če obstaja verjetnost zmede med oglaševalcem in konkurentom oziroma med znamkami, blagom ali storitvami oglaševalca in konkurentov. V smislu trinajste, štirinajste in petnajste uvodne izjave Direktive 97/55 je treba enako razlagati pojem „zmede“, uporabljen v členu 5(1)(b) Direktive 89/104 in členu 3a (1)(d) Direktive 84/450.

(Glej točke od 45 do 49, 51 in točko 1 izreka.)
Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Vino – Opis in predstavitev vin – Uredbi št. 1493/1999 in št. 753/2002

(Uredba Sveta št. 1493/1999, člen 47(2)(c) in priloga VII, B, točki (1)(b), peta alinea, in (3); Uredba Komisije št. 753/2002, člena 6(1) in 23)
Zadeva C-444/06

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Kraljevini Španiji

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 89/665/EGS — Javna naročila za preskrbo in javna naročila za gradnje — Revizijski postopek na področju oddaje javnih naročil“

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3. aprila 2008 I - 2047

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Revizijski postopek na področju oddaje javnih naročil za preskrbo in gradnje – Direktiva 89/665 – Obveznost držav članic, da določijo revizijski postopek zoper odločbe o oddaji javnega naročila

(Direktiva Sveta 89/665, člena 2(1)(a) in (b), in 6, drugi odstavek)

Država članica, ki za naročnika niti ne določi obveznega roka za vročitev odločbe o oddaji javnega naročila vsem ponudnikom niti ne določi roka, ki mora preteči med oddajo javnega naročila in sklenitvijo pogodbe, ne izpolnjuje obveznosti iz člena 2(1)(a) in (b) Direktive 89/665 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kot je bila spremenjena z Direktivo 92/50.

Člen 2(1)(a) in (b) v povezavi z odstavkom 6, drugi pododstavek, Direktive 89/665 je treba namreč razlagati tako, da morajo države članice v zvezi z odločbo naročnika pred sklenitvijo pogodbe, s katero naročnik izbere ponudnika, udeleženega v postopku javnega naročila, in s katero sklene pogodbo, za vsak primer določiti revizijski postopek, ki bo vlagatelju zahtevka omogočal, da zahteva razglasitev ničnosti te odločbe, če bo izpolnjeval potrebne pogoje, ne glede na to, da je upravičen do odškodnine zaradi sklenjene pogodbe. Poleg tega iz popolnega pravnega varstva, ki ga je treba zagotoviti tudi pred sklenitvijo pogodbe, ob uporabi člena 2(1) navedene direktive zlasti izhaja obveznost vročitve odločbe o izbiri ponudnikom pred sklenitvijo pogodbe, da bi imeli resnično možnost zahtevanja revizije. V skladu s tem istim varstvom je treba predvideti možnost, da lahko neizbrani ponudnik v ustreznem času preuči veljavnost odločbe o oddaji javnega naročila. Ob upoštevanju zahtev po polnem učinkovanju Direktive 89/665, katere namen je zagotoviti, da se lahko nezakonite odločitve, ki jih sprejmejo naročniki, učinkovito in čim hitreje preizkusijo, je treba omogočiti razumen rok med trenutkom vročitve odločbe o oddaji javnega naročila neizbranim ponudnikom in sklenitvijo pogodbe, da bi zlasti omogočili vlaganje zahtev za začasne ukrepe, ki bodo veljali do navedene sklenitve.

(Glej točke od 37 do 39, 44, 58 in točko 1 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Možnost držav članic, da ohranijo predpise o odstopanju od načela takojšnjega odbitka

(Direktiva Sveta 77/388, členi 17, 18(4) in 28(3)(d))

Summary

Člena 17 in 18(4) Šeste direktive 77/388/EGS o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalnemu ukrepu, ki spremlja odpravo nacionalne določbe o odstopanju, ki je dovoljena na podlagi člena 28(3)(d) te direktive, če nacionalno sodišče presodi, da z uporabo pravila v tem primeru ta ukrep povzroči izginjanje učinkov te nacionalne določbe o odstopanju.

Po eni strani člen 28(3)(d) Šeste direktive predstavlja eno izmed odstopanj, ki jih ta direktiva določa za skupni sistem davka na dodano vrednost, tako da državam članicam dovoli, da še naprej ohranijo določene predpise njihove nacionalne zakonodaje, ki so obstajali pred to direktivo in ki odstopajo od načela takojšnjega odbitka, določenega v členu 18(2), prvi pododstavek, te direktive. Po drugi strani ta člen, s tem ko nasprotuje uvedbi novih odstopanj ali razširitvi obsega obstoječih odstopanj po začetku veljavnosti Šeste direktive, ne ovira zmanjševanja obsega le‑teh, saj je odstopanje, ki ga določa, prehodno.

Sicer pa bi bila drugačna razlaga enega od odstopanj, ki jih predvideva Šesta direktiva, namreč da država članica sicer lahko obstoječo oprostitev ohrani, vendar pa je ne sme postopoma odpraviti, v nasprotju s ciljem te direktive, ki stremi k odpravi odstopanj od le-te. Taka razlaga bi tudi škodovala enotni uporabi Šeste direktive, če bi se država članica lahko čutila prisiljeno, da ohrani vse oprostitve, ki so obstajale ob začetku veljavnosti te direktive, čeprav bi ocenila, da je postopno uvajanje ureditve, ki jo določa ta direktiva na tem področju, mogoče, primerno in zaželeno.

(Glej točke 33, 34, 37, 43 in izrek.)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. januarja 2008 – Komisija proti Finski

(Zadeva C-387/06)

„Neizpolnitev obveznosti države — Sektor telekomunikacij — Člen 8(1),(2)(b) in (3)(c) Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) — Člen 8(1) in (4) Direktive 2002/19/ES (Direktiva o dostopu) — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Omrežja fiksne in mobilne telefonije — Končevanje klicev — Dohodni klici — Omejitev pooblastil nacionalnega organa za urejanje komunikacij“

1. Postopek — Vloga, s katero se začne postopek — Zahteve obličnosti (Poslovnik Sodišča, člen 38(1)(c)) (Glej točko 14.)

2. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Dokaz neizpolnitve obveznosti — Dokazno breme, ki ga nosi Komisija (člen 226 ES) (Glej točki 24 in 25.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Neizpolnitev obveznosti države iz člena 8(1) in (2)(b) in (3)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (UL L 108, str. 33) in iz člena 8(1) in (4) Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str. 7).

Izrek

1. Tožba se zavrne.

2. Komisija Evropskih skupnosti in Republika Finska nosita vsaka svoje stroške.

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. januarja 2008 – Komisija proti Finski

(Zadeva C-387/06)

„Neizpolnitev obveznosti države — Sektor telekomunikacij — Člen 8(1),(2)(b) in (3)(c) Direktive 2002/21/ES (Okvirna direktiva) — Člen 8(1) in (4) Direktive 2002/19/ES (Direktiva o dostopu) — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Omrežja fiksne in mobilne telefonije — Končevanje klicev — Dohodni klici — Omejitev pooblastil nacionalnega organa za urejanje komunikacij“

1. Postopek — Vloga, s katero se začne postopek — Zahteve obličnosti (Poslovnik Sodišča, člen 38(1)(c)) (Glej točko 14.)

2. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Dokaz neizpolnitve obveznosti — Dokazno breme, ki ga nosi Komisija (člen 226 ES) (Glej točki 24 in 25.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Neizpolnitev obveznosti države iz člena 8(1) in (2)(b) in (3)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (UL L 108, str. 33) in iz člena 8(1) in (4) Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str. 7).

Izrek

1. Tožba se zavrne.
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Pritožba – Pritožbeni razlogi – Nedopustnost tožbe pred Sodiščem prve stopnje – Razlog javnega reda v zvezi s kršitvijo pogoja iz člena 230, četrti odstavek, ES – Ugotavljanje po uradni dolžnost (člen 230, četrti odstavek, ES; Statut Sodišča, člen 56) (Glej točko 18.)

2. Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo (člena 88(2) in (3) ES in 230, četrti odstavek, ES) (Glej točke od 19 do 25 in od 28 do 31.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 26. januarja 2006 v zadevi Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi proti Komisiji (T-92/02), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2001) 3967 konč. z dne 11. decembra 2001, v kateri je bilo ugotovljeno, da nemški sistem davčne oprostitve za rezerve, ki so jih oblikovale nuklearne centrale z namenom odstranitve svojih radioaktivnih odpadkov in dokončnega zaprtja svojih objektov, ne pomeni državne pomoči v smislu člena 87(1) ES – Obveznost Komisije, da v primeru težav pri presoji ali dvomov začne kontradiktorni postopek, predviden v členu 88(2) ES.

Izrek

Izrek

1) Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 26. januarja 2006 v zadevi Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi proti Komisiji (T-92/02) se razveljavi.

2) Tožba, ki so jo pred Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti vložile Stadtwerke Schwäbisch Hall GmbH, Stadtwerke Tübingen GmbH in Stadtwerke Uelzen GmbH in se nanaša na razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2001) 3967 konč. z dne 11. decembra 2001, v kateri je določeno, da nemški sistem davčne oprostitve za rezerve, ki so jih oblikovali upravljavci jedrskih central z namenom varne odstranitve radioaktivnih odpadkov iz njih in dokončnega zaprtja svojih objektov, ne pomeni pomoči v smislu člena 87(1) ES, se zavrže kot nedopustna.

3) Stadtwerke Schwäbisch Hall GmbH, Stadtwerke Tübingen GmbH in Stadtwerke Uelzen GmbH se naložijo stroški postopkov na obeh stopnjah.
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 11.)

2. Akti institucij – Direktive – Izvajanje držav članic (člen 249 ES) (Glej točko 12.)

3. Okolje – Odpadki – Direktiva 2000/59 – Ladijski odpadki in ostanki tovora (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/59, člen 5(1)) (Glej točki 13 in 14.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Člena 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora (UL L 332, str. 18) – Nepriprava in neizvedba načrtov za gospodarjenje z odpadki za vsa pristanišča na Finskem.

Izrek

Izrek

1) Republika Finska, s tem da ni pripravila in izvedla načrtov za gospodarjenje z odpadki za vsa svoja pristanišča, ni izpolnila obveznosti iz členov 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora.

2) Republiki Finski se naloži plačilo stroškov postopka.
Keywords

Summary



Keywords

Skupna carinska tarifa – Tarifne številke

Summary

Sestavljene kartice, namenjene za vstavitev v prenosne računalnike, ki lahko, ker imajo funkcijo „modem“, služijo za izmenjavo podatkov prek prostranih omrežij, je treba po 1. januarju 1996 uvrstiti med stroje za obdelavo podatkov pod tarifno številko 8471 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3009/95.

Te kartice sočasno izpolnjujejo tri pogoje iz opombe 5 B poglavja 84 kombinirane nomenklature, če se jih uporablja izključno za vstavitev v prenosne računalnike, saj delujejo le, če so povezane na to vrsto računalnikov in lahko vstopne signale spreminjajo v podatke, ki jih lahko stroj za avtomatsko obdelavo podatkov uporabi, izstopne signale pa spreminjajo v podatke, ki se lahko uporabljajo v zunanjem okolju, pa naj gre za lokalno („LAN“) ali prostrano („WAN“) omrežje.

Te kartice ne opravljajo „specifične funkcije“ v smislu opombe 5 E poglavja 84 kombinirane nomenklature. Taka „specifična funkcija“, ki jo izvaja stroj, ki deluje s strojem za avtomatsko obdelavo podatkov, mora biti dejansko „drugačna od obdelave podatkov“. Ker pa so sestavljene kartice namenjene prenosu podatkov med več računalniki in, da to opravljajo, pri vstopu naredijo zunanje signale razumljive za računalnik ter pri izstopu pretvorijo obdelane signale v signale, ki se jih lahko uporabi v zunanjem okolju, neodvisno od tega, ali je prejet ali oddan signal analogen ali digitalen, je njihova funkcija obdelava podatkov.

(Glej točke 22, 25, 30, 32 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Približevanje zakonodaj – Gradbeni proizvodi – Direktiva 89/106

(člen 249 ES; Direktiva Sveta 89/106, člen 13(4); Odločba Komisije 1999/93, členi od 2 do 4 ter prilogi II in III)

Summary

Posameznik se v sporu z drugim posameznikom v okviru postopka o pogodbeni odgovornosti ne more sklicevati, da je slednji kršil določbe členov 2 in 3 ter prilog II in III k Odločbi Komisije 1999/93/ES o postopku za potrjevanje skladnosti gradbenih proizvodov v skladu s členom 20(2) Direktive Sveta 89/106 v zvezi z vrati, okni, naoknicami, roloji, vhodnimi vrati in ustreznim stavbnim okovjem.

Odločba 1999/93 je bila namreč sprejeta na podlagi člena 13(4) Direktive 89/106 in je naslovljena na države članice. Je splošni akt, ki določa vrste postopkov potrjevanja skladnosti, ki se uporabijo za vrata, okna, naoknice, roloje, vhodna vrata in ustrezna stavbna okovja ter daje mandat Evropskemu odboru za standardizacijo/Evropskemu odboru za standardizacijo v elektrotehniki (CEN/Cenelec), da določi vsebino upoštevnih harmoniziranih standardov, ki jih bodo morali nato prenesti standardizacijski organi vsake od držav članic. Odločba 1999/93 je torej na podlagi člena 249 ES zavezujoča le za države članice, ki so na podlagi člena 4 njene edine naslovnice.

(Glej točki 21, 22 in izrek.)