Zbi rka odločb sodne pr akse  
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA 
MELCHIORJA WATHELETA, 
predstavljeni 17. marca 2016 1 
Zadeva C-5 6 7 / 1 4 
Genentec h Inc.  
proti  
Hoec hst GmbH, nekdanja Hoec hst AG,  
Sanofi-Aventis Deutsc hland GmbH(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,  
ki ga je vložilo cour d’appel de Paris (Francija))  
„Predhodno odločanje — Tožba za razveljavitev arbitražne odločbe — Konkurenca — Člen 101  
PDEU — Omejevalni sporazum — Neizključna pogodba o licenci za patente —  
Razveljavitev patentov — Neobstoj kršitve — Vpliv — Obveznost plačila licenčnine“  
I – Uvod 
1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 101 PDEU. Natančneje, cour 
d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) (Francija) se sprašuje, ali ta člen nasprotuje obveznosti, da mora 
sklenitelj sporazuma o licenci za patente plačevati licenčnine med celotnim trajanjem veljavnosti 
sporazuma do njegove odpovedi, tudi v primeru neobstoja kršitve ali v primeru razveljavitve patenta ali 
patentov, ki so predmet licence. 
2. Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe za razveljavitev arbitražnih odločb, v kateri so si nasprotovale 
Genentech Inc., družba po pravu Delawara (ZDA) (v nadaljevanju: Genentech), ter družbi Hoechst 
GmbH, nekdanja Hoechst AG (v nadaljevanju: Hoechst), in Sanofi-Aventis Deutschland GmbH (v 
nadaljevanju: Sanofi-Aventis), družbi nemškega prava. 
II – Pravni okvir 
A – Pravo Unije 
3. Člen 101 PDEU določa: 
„1. Kot nezdružljivi z notranjim trgom so prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških 
združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj 
oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na notranjem trgu, zlasti 
tisti, ki: 
(a) neposredno ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja; 
1 — Jezik izvirnika: francoščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2016 :177 1 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
(b) omejujejo ali nadzorujejo proizvodnjo, trge, tehnični razvoj ali naložbe; 
(c) določajo razdelitev trgov in virov nabave; 
(d) uvajajo neenake pogoje za primerljive posle z drugimi trgovinskimi partnerji in jih tako postavljajo 
v podrejen konkurenčni položaj; 
(e) pogojujejo sklepanje pogodb s tem, da sopogodbeniki sprejmejo dodatne obveznosti, ki po svoji 
naravi ali glede na trgovinske običaje nimajo nikakršne zveze s predmetom takšnih pogodb. 
2. Vsi sporazumi ali sklepi, ki jih ta člen prepoveduje, so nični. 
3. V naslednjih primerih se lahko določi, da se določbe odstavka 1 ne uporabljajo za: 
— sporazume ali skupine sporazumov med podjetji, 
— sklepe ali skupine sklepov podjetniških združenj, in 
— usklajeno ravnanje ali skupine usklajenih ravnanj, 
ki prispevajo k izboljšanju proizvodnje ali distribucije blaga oziroma k pospeševanju tehničnega ali 
gospodarskega napredka, pri čemer zagotavljajo potrošnikom pravičen delež doseženih koristi, in ki: 
(a) zadevnim podjetjem ne določajo omejitev, ki za doseganje teh ciljev niso nujne; 
(b) takšnim podjetjem glede znatnega dela zadevnih izdelkov ne dajejo možnosti izključitve 
konkurence.“ 
B – Francosko pravo 
4. Člen 1518 zakonika o civilnem postopku določa: 
„Odločba, izdana v Franciji na področju mednarodne arbitraže, se lahko izpodbija le s tožbo za 
razveljavitev.“ 
5. Člen 1520 zakonika o civilnem postopku določa: 
„Tožba za razveljavitev je mogoča le, če: 
1. se je arbitražno sodišče neupravičeno razglasilo za pristojno ali nepristojno ali 
2. je prišlo do nepravilnosti pri sestavi arbitražnega sodišča ali 
3. arbitražno sodišče pri odločanju ni ravnalo v skladu z nalogo, ki mu je bila zaupana, ali 
4. ni bilo upoštevano načelo kontradiktornosti ali 
5. je priznanje ali izvršitev arbitražne odločbe v nasprotju z mednarodnim javnim redom.“ 
ECLI:EU:C:2016 :177 2 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
III – Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje 
6. Družba nemškega prava Behringwerke AG 2 (v nadaljevanju: Behringwerke) je 6. avgusta 1992 družbi 
Genentech podelila neizključno svetovno licenco (v nadaljevanju: licenčni sporazum) za uporabo 
aktivatorja humanega citomegalovirusa (HCMV) za povečanje učinkovitosti celičnega procesa, ki se 
uporablja za proizvodnjo proteinov (v nadaljevanju: aktivator). Za to tehnologijo je bil 22. aprila 1992 
podeljen evropski patent št. EP 0173177 53 (v nadaljevanju: patent EP 177), nato pa sta bila zanjo 
izdana še dva patenta v ZDA, in sicer 15. decembra 1998 in 17. aprila 2001 (v nadaljevanju: 
patent US 522 in patent US 140). Evropski patentni urad (EPU) je 12. januarja 1999 patent EP 177 
razveljavil. 
7. Za licenčni sporazum so veljale določbe nemškega prava. 
8. Iz člena 3.1 licenčnega sporazuma izhaja, da se je družba Genentech v zameno za pravico do 
uporabe aktivatorja zavezala, da bo plačala: 
— enkratno licenčnino v višini 20.000 nemških mark (DEM) (približno 10.225 EUR) za stroške izdaje 
licence; 
— fiksno letno licenčnino v višini 20.000 DEM (približno 10.225 EUR) za raziskovalne namene in 
— t. i. tekočo licenčnino v višini 0,5 % zneska prihodkov od prodaje „končnih proizvodov“ 3 (v 
nadaljevanju: tekoča licenčnina). 
9. Družba Genentech je plačala enkratno in letno licenčnino, nikoli pa ni plačala tekoče licenčnine. 
10. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis sta 30. junija 2008 pri družbi Genentech poizvedeli o končnih 
proizvodih, v katerih so uporabljeni patentirani materiali in postopki, zaradi katerih sta upravičeni do 
plačila tekočih licenčnin. 
11. Družba Genentech je družbi Hoechst in Sanofi-Aventis z dopisom z dne 27. avgusta 2008 obvestila, 
da odpoveduje licenčni sporazum z učinkom dva meseca po tem datumu. 4 
12. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis sta – ker je družba Genentech uporabljala aktivator pri 
rekombinantni sintezi proteinov za proizvodnjo zdravila Rituxan®5 in drugih zdravil, ne da bi plačala 
tekoče licenčnine od prodaje vseh teh zdravil, s čimer je kršila licenčni sporazum – 24. oktobra 2008 
v skladu z arbitražno klavzulo iz člena 11 licenčnega sporazuma zoper družbo Genentech vložili tožbo 
v arbitražnem postopku pri Mednarodnem arbitražnem sodišču Mednarodne trgovinske zbornice 
(ICC), ki jo je to evidentiralo pod opravilno številko 15900 /JHN/GFG. 
2 — Družba Behringwerke je pozneje svoje pravice prenesla na družbo Hoechst. Z julijem 2005 je družba Hoechst postala odvisna družba družbe 
Sanofi-Aventis, ki je stoodstotna lastnica njenega družbenega kapitala. 
3 — Ta izraz je v licenčnem sporazumu opredeljen kot „tržljivo blago, ki vsebuje licenčni proizvod in se prodaja v taki obliki, da ga je mogoče dati 
bolnikom za terapevtsko uporabo ali uporabiti v diagnostičnem postopku, ter ki ni niti namenjeno trženju niti se ne trži za to, da bi bilo pred 
uporabo predmet novega pripravka, obdelave, prepakiranja ali ponovnega označevanja“. Na podlagi tega sporazuma izraz „licenčni proizvod“ 
pomeni „materiale (vključno z organizmi), s katerih proizvodnjo, uporabo ali prodajo bi se ob neobstoju tega sporazuma kršil eden ali več 
veljavnih patentnih zahtevkov, zajetih v pravicah iz patentov, ki so predmet licence“. 
4 — Člen 8(3) licenčnega sporazuma določa, da lahko „pridobitelj licence […] odpove ta sporazum in z njim podeljene licence, tako da družbo 
Behringwerke o tem obvesti z odpovednim rokom dveh (2) mesecev, če se pridobitelj licence odloči, da bo prenehal uporabljati licenčne 
pravice, podeljene na podlagi teh določb“. 
5 — Aktivna učinkovina v zdravilu Rituxan® je rituximab. To zdravilo se od leta 1998 v ZDA trži pod komercialnim imenom Rituxan®, v Evropski 
uniji pa pod imenom MabThera®. Iz odgovorov družbe Genentech ter družb Hoechst in Sanofi-Aventis na pisna vprašanja Sodiščaje 
razvidno, da se arbitražne odločbe iz te zadeve nanašajo na svetovno prodajo zdravila Rituxan®, vključno s prodajo tega zdravila pod imenom 
MabThera®. 
ECLI:EU:C:2016 :177 3 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
13. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis sta 27. oktobra 2008 pri United States District Court for the 
Eastern District of Texas (sodišče ZDA za vzhodno okrožje Teksasa, ZDA) zoper družbi Genentech in 
Biogen (prej Biogen Idec.) vložili tožbo zaradi kršitve patentov US 522 in US 140. Zadnjenavedeni 
družbi sta istega dne pri United States District Court for the Northern District of California (sodišče 
ZDA za severno okrožje Kalifornije, ZDA) vložili tožbo za razveljavitev teh patentov. 
14. Navedena postopka sta bila združena pred United States District Court for the Northern District of 
California (sodišče ZDA za severno okrožje Kalifornije). 
15. United States District Court for the Northern District of California (sodišče ZDA za severno 
okrožje Kalifornije) je 11. marca 2011 v bistvu ugotovilo, da zadevna patenta nista bila kršena, hkrati 
pa je tudi zavrnilo tožbo za razveljavitev patentov, saj je menilo, da družba Genentech ni dosegla 
zahtevanega dokaznega praga. To odločbo je 22. marca 2012 potrdilo United States Court of Appeals 
for the Federal Circuit (zvezno specializirano višje sodišče, ZDA), s čimer je postala pravnomočna. 
16. Arbiter posameznik, ki so ga izbrale stranke, je v tretji delni odločbi z dne 5. septembra 2012 (v 
nadaljevanju: tretja delna odločba) 6 odločil,7 da je družba Genentech zdravilo Rituxan® proizvajala 
z uporabo aktivatorja, ki je bil „nekaj časa upravičeno ali neupravičeno patentiran v [patentu EP 177] 
in pozneje v [patentih US 522 in 140] […]“, 8 zato je presodil, da mora družba Genentech družbama 
Hoechst in Sanofi-Aventis plačati tekoče licenčnine od prodaje zdravila Rituxan® in proizvodov 
z enakimi značilnostmi. 9 
17. Arbiter posameznik je menil, da je družba Genentech sprva želela uporabljati aktivator tako, da se 
ne bi obravnavala kot kršilka, 10 zato je sklenila licenčni sporazum. Po mnenju arbitra posameznika je to 
pomenilo, da je bil komercialni namen licenčnega sporazuma 11 izogniti se vsem postopkom v zvezi 
z veljavnostjo patentov US 522 in US 140 v obdobju veljavnosti licenčnega sporazuma. 12 Ta arbiter je 
še menil, da „tako premirje ni moglo trajati večno, saj je bil [licenčni sporazum] obsojen na to, da ga 
bo ena od strani v sorazmerno kratkem času odpovedala […]“. 13 
18. Po njegovem mnenju je bil po registraciji patenta pridobitelj licence, kot je družba Genentech, 
zaradi pridobitve licence za uporabo tega patenta lahko pomirjen, in sicer v nasprotju s tretjimi 
stranmi, ki bi jih to lahko odvrnilo od konkuriranja pridobitelju licence. Zato je menil, da je bila na 
podlagi licenčnega sporazuma registracija patentov upošteven element za namene dokazovanja obstoja 
komercialnega razloga za sklenitev zadevnega licenčnega sporazuma, čeprav vprašanje njihove 
veljavnosti ni bilo tak element. V zvezi s tem je navedel, da lahko spor v zvezi s patenti traja več let, 
kot je to razvidno iz vzporednih postopkov v ZDA, in da lahko ob tem nastanejo veliki stroški. 14 Zato 
je bila sklenitev takega sporazuma v interesu družbe, kot je družba Genentech. 
6 — Jezik izvirnika tretje delne odločbe je angleščina. Družba Genentech je v spis v postopku pred predložitvenim sodiščem in Sodiščem vložila 
„prost“ prevod v francoščino, ki bo uporabljen v teh sklepnih predlogih. 
7 — Glej točke od 322 do 330 tretje delne odločbe. 
8 — Glej točko 326 tretje delne odločbe. 
9 — Glej točko 114 tretje delne odločbe. 
10 — Glej točko 299 tretje delne odločbe. 
11 — Arbiter posameznik je menil, da je treba na podlagi nemškega prava, ki se uporablja za licenčni sporazum, pogodbe razlagati ne le na podlagi 
njihovih določb, temve č tudi na podlagi zgodovine njihovega sestavljanja, njihovega sistematičnega konteksta in njihovega komercialnega 
namena (glej v tem smislu točko 255 tretje delne odločbe). Menil je, da je bil komercialni razlog za to, da sta strani sklenili licenčni 
sporazum, dejstvo, da je bila v času njegove sklenitve družba Behringwerke imetnica patentiranega izuma (tj. patenta EP 177), ki ga je želela 
družba Genentech komercialno uporabljati, ne da bi pri tem tvegala kršitev patenta (glej v tem smislu točko 258 tretje delne odločbe). Po 
mnenju arbitra posameznika se vprašanje veljavnosti patenta v nemškem pravu ne postavlja, saj to priznava pogodbeno pravico do plačila 
licenčnin v licenčnem sporazumu, tudi če se zadevni patent konec koncev razveljavi. Menil je, da lahko v nemškem pravu oseba podeli tudi 
licenco za izum, ki ni patentiran ali ga ni mogoče patentirati (glej v tem smislu točko 292 tretje delne odločbe). 
12 — Glej v tem smislu točko 307 tretje delne odločbe. 
13 — Glej točko 308 tretje delne odločbe. 
14 — Glej točko 313 tretje delne odločbe. 
ECLI:EU:C:2016 :177 4 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
19. Zato je arbiter posameznik presodil, da za zneske, ki so bili že oziroma bi še morali biti plačani 
v skladu z licenčnim sporazumom, ni mogoče zahtevati vračila oziroma jih je treba plačati, tudi čebi 
bil patent razveljavljen oziroma če ne bi bil kršen zaradi dejavnosti pridobitelja licence na podlagi 
licenčnega sporazuma. 15 Ker je bil komercialni namen licenčnega sporazuma izogniti se kakršnemu 
koli sporu na področju patentov, je menil, da končni izid postopka v zvezi s patentom niti dajalca 
licence v primeru neveljavnosti patenta ni zavezoval k vračilu prejetih licenčnin niti ni pridobitelja 
licence oprostil obveznosti plačila teh licenčnin v primeru, da jih ta ni plačal, kot družba Genentech. 
20. Na podlagi navedenega je ta arbiter razsodil, da mora družba Genentech v skladu z licenčnim 
sporazumom družbama Hoechst in Sanofi-Aventis plačati tekoče licenčnine od prodaje zdravila 
Rituxan®, proizvedenega med 15. decembrom 1998 (datum izdaje patenta US 522) in 28. oktobrom 
2008 (datum odpovedi licenčnega sporazuma). 16 
21. Poleg tega je družbi Genentech naložil, da mora družbama Hoechst in Sanofi-Aventis plačati 
391.420,36 EUR in 293.565,27 ameriških dolarjev (USD) (približno 260.000 EUR) za stroške, ki sta jih 
imeli z zastopanjem v obdobju od 9. junija 2011 do 5. septembra 2012 . 
22. Nazadnje je odločitve v zvezi z oceno zneska dolgovanih licenčnin, stroški arbitraže in preostalimi 
stroški zastopanja pridržal do končne odločbe. 
23. Arbiter posameznik je 25. februarja 2013 izdal končno odločbo, v kateri je družbi Genentech 
naložil, da mora družbi Hoechst plačati znesek 108.322.850 EUR z obrestmi za odškodnino, 
211.250 EUR za stroške arbitraže ter 634.649,88 EUR in 555.907,23 USD (približno 490.778 EUR) za 
stroške zastopanja. 17 
24. Arbiter posameznik v točki 219 končne arbitražne odločbe navaja, da je družba Genentech 
v poznejši fazi postopka trdila, da so „prizadevanja družbe Hoechst, da bi [licenčni sporazum] razlagala 
tako, da bi ji omogočil pobiranje tekočih licenčnin, ne da bi upoštevali vprašanje, ali so se za domnevne 
licenčne proizvode uporabljali patenti, ki so predmet licence, ali ne, v nasprotju s konkurenčnopravno 
zakonodajo Evropske unije“. 
25. V zvezi s tem je arbiter posameznik menil, da „družba Genentech ni pojasnila, kako [bi bilo 
konkurenčno pravo Unije] kršeno, če bi to arbitražo izgubila. Nemški zakon o licencah dovoljuje 
licenčne pogodbe za uporabo nepatentiranih strokovnih znanj, za kar je mogoče predvideti licenčnine. 
Tega ni mogoče spremeniti s trditvijo – brez dodatne utemeljitve – da je s to licenco kršeno 
[konkurenčno pravo Unije]“. 18 
26. Družba Genentech je na podlagi členov 1518 in 1520 zakonika o civilnem postopku pri cour 
d’appel de Paris vložila tožbo za razveljavitev tretje delne odločbe, končne odločbe in dodatka. 
27. Cour d’appel de Paris je s sklepom z dne 3. oktobra 2013 zavrnilo predlog družbe Genentech za 
združitev tožbe za razveljavitev tretje delne odločbe, končne odločbe in dodatka. 
15 — Glej točko 314 tretje delne odločbe.  
16 — Glej v tem smislu točko 161 tretje delne odločbe in točko 1 njenega izreka.  
17 — Ti zneski niso bili spremenjeni z odločbo in dodatkom h končni odločbi, ki sta bila sprejeta 25. februarja 2013 in sta se nanašala na izračun  
obresti, ki jih družba Genentech dolguje družbi Hoechst (v nadaljevanju: dodatek). 
18 — Glej točko 222 končne odločbe. 
ECLI:EU:C:2016 :177 5 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
28. Cour d’appel de Paris se v okviru postopka za razveljavitev tretje delne odločbe sprašuje 
o združljivosti licenčnega sporazuma s členom 101 PDEU. V zvezi s tem navaja, da je arbiter 
posameznik menil, da je bil pridobitelj licence v času veljavnosti tega sporazuma zavezan za plačilo 
pogodbenih licenčnin, čeprav ima razveljavitev patenta ali patentov retroaktivni učinek. Sprašuje se, ali 
taka pogodba ni v nasprotju z določbami člena 101 PDEU, saj pridobitelja licence zavezuje k plačilu 
licenčnin, ki so odslej brezpredmetne zaradi razveljavitve patenta ali patentov, na katere so se 
navezovale podeljene pravice, s čimer ga postavlja v „podrejen konkurenčni položaj“. 
29. V teh okoliščinah je cour d’appel de Paris prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje 
predložilo to vprašanje: 
„Ali je treba določbe člena 101 PDEU razlagati tako, da nasprotujejo temu, da se v primeru 
razveljavitve patentov uveljavi licenčni sporazum, s katerim se pridobitelju licence nalaga plačilo 
licenčnin le za uporabo pravic iz patentov, ki so predmet licence?“ 
30. Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) je s sklepom z dne 18. novembra 2015 odločilo, da 
je pritožba, ki sta jo vložili družbi Hoechst in Sanofi-Aventis zoper sodbo, s katero je cour d’appel de 
Paris 23. septembra 2014 odločilo, da Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje, nedopustna. 
IV – Postopek pred Sodiščem 
31. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil v sodnem tajništvu Sodišča vložen 9. septembra 
2014 . Pisna stališča so predložile družbe Genentech, Hoechst in Sanofi-Aventis, francoska, španska in 
nizozemska vlada ter Evropska komisija. 
32. Stranke so bile na podlagi člena 61(1) Poslovnika Sodišča pozvane, naj pisno odgovorijo na 
vprašanja Sodišča, kar so tudi storile 18. decembra 2015 . 
33. Na obravnavi 20. januarja 2016 so ustna stališča predstavile družbe Genentech, Hoechst in 
Sanofi-Aventis, francoska in španska vlada ter Komisija. 
V – Analiza 
A – Dopustnost 
1. Povezava postavljenega vprašanja z dejanskim stanjem spora o glavni stvari 
34. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis ter francoska vlada menijo, da vprašanje za predhodno odločanje 
temelji na napačni dejanski predpostavki. Nanaša se namreč na združljivost licenčnega sporazuma 
s členom 101 PDEU „v primeru razveljavitve patentov“, 19 čeprav je bil 12. januarja 1999 razveljavljen 
le patent EP 177, ne pa tudi patenta US 522 in US 140. 20 Zato naj bi bilo vprašanje za predhodno 
odločanje brezpredmetno in bi ga bilo treba razglasiti za nedopustno. 
35. Menim, da dejstvo, da predložitveno sodišče v postavljenem vprašanju omenja razveljavitev 
„patentov“ (v množini), čeprav je bil razveljavljen en sam patent, še ne pomeni, da predlog za sprejetje 
predhodne odločbe temelji na napačni dejanski predpostavki. 
19 — Moj poudarek.  
20 — Glej točko 6 teh sklepnih predlogov.  
ECLI:EU:C:2016 :177 6 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
36. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je namreč jasno razvidno, da se predložitveno sodišče 
povsem zaveda, da patenta US 522 in US 140 nista bila razveljavljena. 
37. V zvezi s tem predložitveno sodišče na strani 2 predloga za sprejetje predhodne odločbe navaja, da 
je bilo za tehnologijo, na katero se nanaša licenčni sporazum, „podeljenih več patentov, najprej 
22. aprila 1992 evropski patent [EP 177], ki ga je Evropski patentni urad pozneje, to je 12. januarja 
1999 , razveljavil zaradi neobstoja novosti, nato 15. decembra 1998 ameriški patent [US 520] in 
nazadnje 17. aprila 2001 ameriški patent [US 140]“. 21 Predložitveno sodišče nikjer ne omenja 
razveljavitve patentov US 522 in US 140. 
38. Poleg tega predložitveno sodišče na strani 3 predloga za sprejetje predhodne odločbe napotuje na 
sodbo United States District Court for the Northern District of California (sodišče ZDA za severno 
okrožje Kalifornije) z dne 11. marca 2011 , v kateri je bilo po njegovih navedbah odločeno, da zdravilo 
„Rituxan® ne pomeni kršitve zadevnih patentov“. Iz tega izhaja, da je predložitveno sodišče seznanjeno 
z vsebino te sodbe, s katero je bila zavrnjena tudi tožba za razveljavitev patentov US 522 in US 140. 22 
39. Nazadnje, arbiter posameznik je v točkah 193 in 194 tretje delne odločbe sicer res navedel, da je 
United States District Court for the Northern District of California (sodišče ZDA za severno okrožje 
Kalifornije) razveljavilo patenta US 522 in US 140, vendar se ta napaka v končni arbitražni odločbi 
nikjer več ne pojavi. Nasprotno pa arbiter posameznik v točki 50 končne arbitražne odločbe zelo jasno 
navaja, da je bila tožba družbe Genentech za razveljavitev patentov US 522 in US 140 zavrnjena. 
40. Čeprav tri tožbe, vložene pri cour d’appel de Paris za razveljavitev tretje delne odločbe, končne 
arbitražne odločbe in dodatka, niso bile združene, 23 iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, jasno izhaja, 
da so vse tri tožbe povezane. Tudi samo predložitveno sodišče namreč v predlogu za sprejetje 
predhodne odločbe te tri arbitražne odločbe obravnava kot en sam sklop. 24 Torej je jasno, da dejanska 
predpostavka ni napačna. 
41. Vsekakor (ne)obstoj zatrjevane napačne dejanske predpostavke ne bo nikakor vplival na odgovor, ki 
ga bom predlagal na vprašanje predložitvenega sodišča, ki se brez razlikovanja nanaša na primer 
razveljavitve patenta (v obravnavani zadevi patenta EP 177) in primer nekršenja patenta (v 
obravnavani zadevi patentov US 522 in US 140). 
42. Kot je namreč navedla Komisija v odgovorih na pisna vprašanja Sodišča, je „arbiter posameznik 
v tretji delni odločbi menil, da smisel [licenčnega] sporazuma ni bil določiti, da se licenčnine povrnejo 
ali se ne izterjajo, če bi se nekateri patenti pozneje izkazali za neveljavne ali nekršene. Smisel 
sporazuma, če ga razlagamo ob upoštevanju nemške zakono daje in kronološkega pregleda pogajanj 
med strankama, je bil zavarovati uporabnika patenta(-ov) – tj. družbo Genentech – pred postopkom 
v zvezi s patentom(-i), ki bi bil lahko dolgotrajen in drag. Iz tega izhaja, da dejstvo, da sta se ameriška 
patenta morda štela za neveljavna ali nekršena, ne spreminja obsega obveznosti družbe Genentech, da 
plača licenčnine.“ 
2. Možnost, da Sodišče predložitvenemu sodišču da koristen odgovor 
43. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis ter francoska vlada menijo, da Sodišče predložitvenemu sodišču 
ne more dati koristnega odgovora. 
21 — Moj poudarek.  
22 — Glej točke od 13 do 15 teh sklepnih predlogov.  
23 — Glej točko 27 teh sklepnih predlogov.  
24 — Glej na primer predloge, ki jih je vložila družba Genentech pri predložitvenem sodišču (in so bili povzeti v predlogu za sprejetje predhodne  
odločbe), v katerih ta družba predlaga razveljavitev tretje delne odločbe, končne odločbe in dodatka. 
ECLI:EU:C:2016 :177 7 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
44. V zvezi s tem francoska vlada navaja, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe niso navedeni 
dejanski in pravni elementi, potrebni v okviru uporabe člena 101 PDEU in zlasti Uredbe Komisije (ES) 
št. 772/2004 z dne 27. aprila 2004 o uporabi člena [101](3) [PDEU] za skupine sporazumov o prenosu 
tehnologije, 25 kot so dejanske razmere delovanja in struktura zadevnega trga, narava licenčnega 
sporazuma kot pogodbe med konkurenti ali vzajemnega sporazuma ter elementi nemškega prava, ki 
so veljali za sporazum. 
45. Menim, da je treba te trditve zavrniti, saj v skladu s sodbo Ottung (320/87, EU:C:1989 :195) 
ugotavljam, da člen 101(1) in (2) PDEU ne nalaga razveljavitve tretje delne odločbe. 26 Uredbe 
o oprostitvi, 27 ki jih navaja francoska vlada, namreč določajo uporabo člena 101(3) PDEU za skupine 
sporazumov o prenosu tehnologije, pri katerih sodelujeta le dve podjetji, in za z njimi povezana 
usklajena ravnanja, za katere se uporablja člen 101(1) PDEU, kar po mojem mnenju za obravnavano 
zadevo ne drži. 
46. Vsekakor menim, da Sodišče ne bi imelo na voljo dovolj podatkov za tako analizo, česenebi 
strinjalo z mojo ugotovitvijo. 
47. Ugovor nedopustnosti, ki se nanaša na uporabo zgoraj navedenih uredb o oprostitvi, bi bilo 
mogoče sprejeti le, če se Sodišče ne bi strinjalo z mojo ugotovitvijo. 
3. Pristojnost predložitvenega sodišča za postavitev vprašanja Sodišču 
48. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis trdita, da na vprašanje za predhodno odločanje ni mogoče 
odgovoriti, ne da bi kršili francosko pravo, ki razen v primeru neizpodbitne kršitve mednarodnega 
javnega reda prepoveduje vsebinsko revizijo mednarodnih arbitražnih odločb. 28 
49. V primeru neobstoja take neizpodbitne kršitve (kakršna je kartel) družbi Hoechst in Sanofi-Aventis 
ločujeta med primeri, v katerih vprašanje združljivosti sporazuma med podjetji s členom 101 PDEU 
v mednarodni arbitražni odločbi ni bilo omenjeno, tj. primeri, ko naj bi obstajalo tveganje za poseganje 
vučinkovitost konkurenčnega prava, in primeri, ko je bilo to vprašanje omenjeno. Po njunem mnenju 
bi v zadnjenavedenem položaju, ki je podan v obravnavani zadevi, predložitveno sodišče z odgovorom 
na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje vsebinsko revidira lo tretjo delno odločbo, saj se je 
pred arbitrom posameznikom omenjal razlog za razveljavitev, ki je predmet tega vprašanja, in se je že 
razpravljalo o njem. 
50. V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi 
sodišči, kot ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti 
odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve, ki poteka pred njim, presodi 
potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi ustreznost vprašanj, ki jih 
predloži Sodišču. 
25 — UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 74.  
26 — Glej točke od 84 do 97 teh sklepnih predlogov.  
27 — Pravna podlaga za vse tri zadevne uredbe je Uredba Sveta št. 19/65/EGS z dne 2. marca 1965 o uporabi člena [101](3) [PDEU] za nekatere  
skupine sporazumov in usklajenih ravnanj (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 11). 
28 — Glej cour d’appel de Paris, 18. november 2004 , Thalès, RG št. 2002 /19606 , str. 9; Cour de cassation, prvi civilni senat, 4. junij 2008 , Cytec, 
št. 06-15.320, Bull. civ. I, št. 162, str. 4. 
ECLI:EU:C:2016 :177 8 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
51. Če se vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nanašajo na razlago določbe prava Unije, 
mora Sodiščenačeloma odločiti o vprašanju, razen čejeočitno, da je bil predlog za sprejetje predhodne 
odločbe dejansko predložen zato, da bi Sodišče odločilo o umetno ustvarjenem sporu ali podalo 
mnenje o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, da želena razlaga prava Unije ni v nikakršni povezavi 
z dejanskim stanjem ali s predmetom spora ali da Sodišče nima na voljo dejanskih ali pravnih 
elementov, potrebnih za koristen odgovor na vprašanja, ki so mu bila predložena v odločanje. 29 
52. Menim, da nič ne kaže na to, da bi bilo postavljeno vprašanje hipotetično ali da želena razlaga 
prava Unije ne bi bila v nikakršni povezavi z dejanskim stanjem ali s predmetom spora, ki ga 
obravnava predložitveno sodišče in se nanašana člen 101 PDEU. Poleg tega menim, da ima Sodišče 
na voljo dejanske ali pravne elemente, ki jih potrebuje za koristen odgovor na postavljeno vprašanje. 
53. Naj popolnoma informativno še dodam, da je Cour de cassation odločilo, da je pritožba, ki sta jo 
vložili družbi Hoechst in Sanofi-Aventis zoper sodbo, s katero je cour d’appel de Paris 23. septembra 
2014 odločilo, da Sodišču v predhodno odločanje predloži to vprašanje, nedopustna. 
54. Torej menim, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno in je treba nanj odgovoriti. 
B – Vsebinska presoja 
1. Obseg nadzora nad mednarodnimi arbitražnimi odločbami z vidika predpisov evropskega javnega 
reda 
55. Francoska vlada v pisnih stališčih opozarja, da je Sodišče vtočki 32 sodbe Eco Swiss (C-126/97, 
EU:C:1999 :269) odločilo, da je lahko nadzor, ki ga sodišča dr žav članic izvajajo nad mednarodnimi 
arbitražnimi odločbami v zvezi z vprašanji prava Unije, „odvisno od primera bolj ali manj obsežen“, 
glede na pravila, ki so jih države članice sprejele na podlagi svoje procesne avtonomije. Na podlagi 
tega francoska vlada trdi, da se pravila francoskega prava, po katerih francoska sodišča ne morejo 
vsebinsko revidira ti mednarodnih arbitražnih odločb in so v okviru tožbe za razveljavitev mednarodne 
arbitražne odločbe, kot je tista iz obravnavane zadeve, omejena zgolj na iskanje „neizpodbitne“ kršitve 30 
mednarodnega pravnega reda, skladajo z načelom učinkovitosti, vzpostavljenim s pravom Unije. 
56. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis trdita, 31 da je Sodišče v sodbi Eco Swiss (C-126/97, 
EU:C:1999 :269) odločilo, da mora nacionalno sodišče, pri katerem je vložena tožba za razveljavitev 
mednarodne arbitražne odločbe, po svojih notranjih procesnih pravilih odločiti o tožbi za razveljavitev, 
ki temelji na kršitvi člena 101 PDEU, procesna pravila zadevnega francoskega prava pa prepovedujejo 
vsebinsko revizijo mednarodnih arbitražnih odločb in obseg tega nadzora omejujejo na „neizpodbitne“ 
kršitve. 32 
57. Tako družbi Hoechst in Sanofi-Aventis menita, da – ker je bilo vprašanje morebitne neskladnosti 
licenčnega sporazuma s členom 101 PDEU izpostavljeno pred arbitrom posameznikom in se je o njem 
že razpravljalo, ta pa ga je zavrnil – ni mogoče odgovoriti na vprašanje za predhodno odločanje, ne da 
bi s tem vsebinsko revidira li tretjo delno odločbo, saj naj licenčni sporazum, kot je tisti iz obravnavane 
zadeve, ne bi mogel biti omejitev zaradi cilja iz člena 101 PDEU in naj torej ne bi mogel pomeniti 
neizpodbitne kršitve člena 101 PDEU. 
29 — Glej sklep EBS Le Relais Nord-Pas-de-Calais (C-240/12, EU:C:2013 :173, točka 12 in navedena sodna praksa).  
30 — Glej Cour de cassation, prvi civilni senat, 4. junij 2008 , Cytec, št. 06-15.320, Bull. civ. I, št. 162, str. 4.  
31 — Glej točki 48 in 49 teh sklepnih predlogov.  
32 — Glej cour d’appel de Paris, 18. november 2004 , Thalès, RG št. 2002 /19606 , str. 9. Ta rešitev je bila potrjena v sodbi Cytec (Cour de cassation,  
prvi civilni senat, 4. junij 2008 , Cytec, št. 06-15.320, Bull. civ. I, št. 162, str. 4). Obe zadevi sta se nanašali na kršitev konkurenčnega prava 
Unije. 
ECLI:EU:C:2016 :177 9 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
58. Menim, da so omejitve obsega 33 nadzora nad mednarodnimi arbitražnimi odločbami, na kakršne se 
sklicujejo družbi Hoechst in Sanofi-Aventis ter francoska vlada v zvezi s francoskim pravom, 
tj. neizpodbitnost kršitve mednarodnega javnega reda in nezmožnost nadzora nad mednarodno 
arbitražno odločbo v primeru tovrstne kršitve že samo zato, ker se pred arbitražnim sodiščem 
izpostavi vprašanje javnega reda in se razpravlja o njem, v nasprotju z načelom učinkovitosti prava 
Unije. 
59. Ob upoštevanju sistema nadzora nad združljivostjo mednarodnih arbitražnih odločb s pravom 
Unije prek pridržka javnega reda, kot ga je Sodišče določilo v sodbi Eco Swiss (C-126/97, 
EU:C:1999 :269), ki se je podobno kot obravnavana zadeva nanašala na tožbo za razveljavitev 
mednarodne arbitražne odločbe zaradi neskladnosti z javnim redom, in kot ga je potrdilo v sodbi 
Gazprom (C-536/13, EU:C:2015 :316), ki se je nanašala na zahtevo za priznanje in izvršitev 
mednarodne arbitražne odločbe, izpodbijane iz razlogov javnega reda, je treba opozoriti, da po mnenju 
Sodišča t. i. običajna 34 arbitražna sodišča niso sodišča držav članic v smislu člena 267 PDEU. Zato ne 
morejo postavljati vprašanj za predhodno odločanje. Torej je v pristojnosti sodišč držav članic v smislu 
člena 267 PDEU, ki lahko po potrebi uporabijo mehanizem predhodnega odločanja, 35 da preučijo 
združljivost arbitražnih odločb (ki so lahko mednarodne ali ne) s pravom Unije, če jim je predložena 
zadeva v zvezi z razveljavitvijo teh odločb 36 oziroma njihovo izvršljivostjo 37 ali v primeru katerega koli 
drugega pravnega sredstva ali vrste nadzora, določenega z upoštevno nacionalno zakono dajo. 
60. Povedano drugače, sistem nadzora nad združljivostjo mednarodnih arbitražnih odločb 
z materialnim pravom Unije prek pridržka javnega reda, ki se lahko opravi ali v okviru tožbe zoper 
priznanje in izvršitev ali v okviru tožbe za razveljavitev, podeljuje pristojnost nadzora nadaljnjim 
členom v verigi, tj. sodiščem držav članic, ne pa predhodnim, arbitražnim sodiščem. 38 
33 — Ker se tožba za razveljavitev v skladu s členom 1520 zakonika o civilnem postopku nanaša na mednarodne arbitražne odločbe, izdane 
v Franciji, je predmet nadzora sama mednarodna arbitražna odločba, ne pa akt, na katerem temelji in ki vsebuje arbitražno klavzulo, zaradi 
katere je prišlo do arbitraže, torej v obravnavani zadevi licenčni sporazum. Drži sicer, da mednarodne arbitražne odločbe niso sporazumi 
med podjetji v smislu člena 101 PDEU, ampak so mednarodne sodne odločbe, ki se ne navezujejo na noben državni pravni red, temve č 
spadajo v mednarodni arbitražni red (glej Cour de cassation, prvi civilni senat, 8. julij 2015 , Ryanair, št. 13-25.846, 
ECLI:FR:CCASS:2015 :C100797 ; glej v tem smislu tudi Cour de cassation, prvi civilni senat, 23. marca 1994 , Hilmarton Ltd, št. 92-15137 , 
Bull. civ. I, št. 104, str. 79; Cour de cassation, prvi civilni senat, 29. junij 2007 , PT Putrabali Adyamulia, št. 05-18053 , Bull. civ. I, št. 250). 
Vendar iz sodbe Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999 :269) jasno izhaja, da je treba razveljaviti mednarodno arbitražno odločbo, če se z njo 
uveljavi sporazum med podjetji, ki je v nasprotju s členom 101 PDEU, čeprav sama arbitražna odločba ni sporazum med podjetji. 
V nasprotnem primeru bi se lahko stranke izognile uporabi člena 101 PDEU za protikonkurenčne sporazume, tako da bi vanje vključile 
arbitražne klavzule. 
34 — Glej sodbo Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999 :269, točka 34). Ta izraz uporabljam zaradi razlikovanja z nekaterimi arbitražnimi sodišči, za 
katera je Sodišče presodilo, da izpolnjujejo merila, določena v sodni praksi za to, da postavijo vprašanje za predhodno odločanje (glej sodbo 
Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estrada s das Beiras Litoral e Alta, C-377/13, EU:C:2014 :1754 , in sklep Merck Canada, C-555/13, 
EU:C:2014 :92). Na podlagi te sodne prakse bi bilo mogoče predvideti, da lahko arbitražna sodišča, ki se jim predložijo zadeve na podlagi 
Konvencije o reševanju sporov v zvezi z investicijami med državami in državljani drugih držav, Sodišču postavijo vprašanja za predhodno 
odločanje. Glej v tem smislu Basedow, J., EU Law in International Arbitration: Referrals to the European Court of Justice, Journal of 
International Arbitration, zvezek 32, letnik 2015 , str. 367, str. od 376 do 381. Ker število in pomen arbitraž na področju investicij, v katerih 
se postavljajo vprašanja uporabe prava Unije, narašča, zlasti na področju državnih pomoči, bi lahko možnost, da arbitražna sodišča postavijo 
vprašanja za predhodno odločanje, pripomogla k pravilni in učinkoviti uporabi prava Unije. 
35 — Glej sodbo Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999 :269, točka 32, 33 in 40). Glej v tem smislu tudi sodbo Högsta domstolen (vrhovno sodišče, 
Švedska) z dne 17. junija 2015 , T 5767 -13, Systembolaget/The Absolute Company, točka 23. 
36 — Tak je primer predložitvenega sodišča v obravnavani zadevi in nizozemskih sodišč v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Eco Swiss 
(C-126/97, EU:C:1999 :269). 
37 — Tak primer so bila litovska sodišča v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Gazprom (C-536/13, EU:C:2015 :316), ki se je nanašala na 
vprašanje, ali je zadevna mednarodna arbitražna odločba anti-suit injunction v nasprotju z javnim redom v smislu člena V(2)(b) Konvencije 
o priznavanju in izvrševanju tujih arbitražnih odločb, sklenjene 10. junija 1958 v New Yorku (Recueil des traités des Nations unies, 
zvezek 330, str. 3). 
38 — Seveda obstaja nekaj izjem, med drugim predhodno ukrepanje (državnega) sodišča sedeža arbitraže kot sodišča, ki ponuja pomoč arbitraži. 
Vendar namen teh izjem ni zagotavljati spoštovanje prava Unije. Glej v tem smislu zadevo, v kateri je bila izrečena sodba Rich (C-190/89, 
EU:C:1991 :319), ki se je nanašala na sestavo arbitražnega sodišča. 
ECLI:EU:C:2016 :177 10 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
61. Naloga arbitrov v mednarodni komercialni arbitraži je namreč pravilna razlaga in uporaba 
pogodbe, ki zavezuje stranke. Pri opravljanju te naloge so lahko arbitri seveda primorani uporabiti 
pravo Unije, če je to del prava, ki se uporablja za pogodbo (lex contractus), ali prava, ki se uporablja 
za arbitražo(lex arbitri). Vendar je nadzor nad spoštovanjem predpisov evropskega javnega reda 
v pristojnosti sodišč držav članic, ne pa arbitrov, in sicer ali v okviru tožb za razveljavitev ali v okviru 
postopka za priznanje in izvršitev. 39 
62. Ta sistem torej deluje nasprotno kot sistem vzajemnega zaupanja, vzpostavljenega zlasti z Uredbo 
(EU) št. 1215 /2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in 
priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, 40 na podlagi katere je 
naloga zagotavljanja spoštovanja prava Unije, ki se uporablja pri vsebinskem odločanju o sporu, 
vključno s predpisi evropskega javnega reda, v pristojnosti sodišča, ki vsebinsko odloča o sporu (torej 
predhodnega člena v verigi), ne pa v pristojnosti naslednjega člena v verigi, tj. sodišča, v pristojnosti 
katerega sta priznavanje in izvršitev. 41 
63. Na podlagi tega bom preučil obe omejitvi, ki naj bi ju nalagalo francosko pravo. 
a) Neizpodbitnost ali očitnost kršitve javnega reda 
64. Če bi bilo treba nadzor nad mednarodno arbitražno odločbo z vidika predpisov evropskega javnega 
reda (ki se že nanašajo na zelo omejeno kategorijo predpisov pravnega reda Unije) omejiti na očitne ali 
neizpodbitne kršitve člena 101 PDEU, bi bil ta nadzor iluzoren glede na to, da so sporazumi ali 
ravnanja, ki bi lahko omejevali ali izkrivljali konkurenco, „pogosto prikriti“ 42, zato bi se v številnih 
primerih strankam v postopku onemogočilo (ali preveč otežilo) izvajanje pravic, ki so jim podeljene 
s konkurenčnim pravom Unije. 
65. Kot namreč priznavata tudi družbi Hoechst in Sanofi-Aventis v točki 21 pisnih stališč ter njun 
pravni izvedenec v točki 5 strokovnega mnenja, 43 bi to pomenilo, da se tak izjemno omejen nadzor 
nanašalena „najočitnejšekršitve [člena 101 PDEU], kot so sporazumi o določitvi cen ali delitvi trga“. 
Omejitve zaradi posledice bi se tako povsem izognile nadzoru pred sodiščem, ki odloča o razveljavitvi, 
saj bi bila za ugotovitev njihovega obstoja potrebna več kot minimalna vsebinska preučitev arbitražne 
odločbe, ki naj je francoska sodišča ne bi mogla opraviti. 
39 — Položaj je lahko drugačen v okviru mednarodne arbitraže na področju naložb, na katerem nekatere ureditve, kot je tista na podlagi 
Konvencije o reševanju sporov v zvezi z investicijami med državami in državljani drugih držav, za sodišča dr žav članic ne predvidevajo 
možnosti nadzora nad skladnostjo mednarodnih arbitražnih odločb z evropskim javnim redom (glej na primer člena 53 in 54 te konvencije). 
Ker pa te pravne ureditve, kot je navedena konvencija, zavezujejo države članice v odnosu do tretjih držav, spadajo na področje uporabe 
člena 351 PDEU. Nesoglasjem med mednarodnim arbitražnim redom in pravnim redom Unije bi se bilo mogoče izogniti, če bi arbitražna 
sodišča lahko Sodišču postavila vprašanja za predhodno odločanje (glej opombo 34). 
40 — UL L 351, str. 1. 
41 — Glej v tem smislu točko 33 sodbe Renault (C-38/98, EU:C:2000 :225), v kateri je Sodišče menilo, da „[s]odišče zaprošene države ne more – ne 
da bi s tem ogrozilo namen konvencije – zavrniti priznanja odločbe, ki jo je izdala druga država pogodbenica, le zato, ker meni, da je bilo 
v tej odločbi napačno uporabljeno nacionalno pravo ali pravo [Unije]. Nasprotno, v takih primerih je treba predpostaviti, da sistem pravnih 
sredstev, vzpostavljen v vsaki od držav članic in dopolnjen z mehanizmom predhodnega odločanja, določenim s členom [267 PDEU], 
strankam v postopku zagotavlja zadostno jamstvo.“ Nato je Sodišče vtočki 34 te sodbe še menilo, da „[m]orebitna pravna napaka, kot je 
tista iz postopka v glavni stvari, ni očitna kršitev bistvenega pravnega pravila v pravnem redu zaprošene države“. 
42 — Sodba Courage in Crehan (C-453/99, EU:C:2001 :465, točka 27). 
43 — Profesor Laurence Idot priznava, da bi bila posledica njegove predpostavke ta, da „razen v izjemnem primeru, ko bi se z arbitražno odločbo 
uveljavil na primer kartel, državno sodišče, ko bi bila vložena tožba zoper arbitražno odločbo, ne bi moglo več razpravljati o vsebinskem 
vprašanju konkurenčnega prava, če bi bilo to že izpostavljeno pred arbitražnim sodiščem in bi se pred tem sodiščem o njem razpravljalo“. 
ECLI:EU:C:2016 :177 11 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
66. Čeprav sicer res obstaja stopnjevanje kršitev člena 101 PDEU glede na njihovo očitnost in 
škodljivost, ki se razlikujeta zlasti med omejitvami zaradi cilja in zaradi posledice, 44 nič v členu 101 
PDEU ne omogoča trditve, da so nekatere od teh omejitev dopustne. Člen 101 PDEU namreč izrecno 
prepoveduje sporazume med podjetji, „katerih cilj oziroma posledica“ 45 je omejevanje konkurence. Ali 
je torej kršen člen 101 PDEU – kar pomeni, da je sporazum med zadevnimi podjetji že po samem 
zakonu ničen – ali pa ta člen ni kršen. 
67. Torej sploh ni bistveno, ali je kršitev predpisa javnega reda neizpodbitna ali ne. Noben sistem ne 
more sprejeti kršitev svojih najbolj temeljnih predpisov, ki so del javnega reda, in sicer ne glede na to, 
ali so te kršitve neizpodbitne ali ne oziroma očitne ali ne. 
b) Nezmožnost nadzora nad mednarodno arbitražno odločbo zaradi kršitve javnega reda, če je bilo to 
vprašanje že izpostavljeno pred arbitražnim sodiščem in se je o njem razpravljalo, ker naj bi to 
pomenilo vsebinsko revizijo navedene odločbe 
68. Sodiščeje vtočki 36 sodbe Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999 :269) razsodilo, da je člen 101 PDEU 
(prej člen 81 ES) „temeljn[a] določb[a], ki je bistvena za izvajanje nalog, ki so prenesene na [Unijo], 
zlasti za delovanje notranjega trga“. 46 
69. Poleg tega je Sodišče v točki 37 sodbe Gazprom (C-536/13, EU:C:2015 :316) odločilo, da načelo 
vzajemnega zaupanja ne zavezuje arbitražnih sodišč. 47 To pomeni, da sodiščem držav članic ni treba 
upoštevati odgovorov na vprašanja prava Unije, ki jih podajo arbitražna sodišča, ki niso sodišča držav 
članic v smislu člena 267 PDEU. 
70. Ker je torej člen 101 PDEU tako temeljna določba pravnega reda Unije, zgolj dejstvo, da so stranke 
pred arbitražnim sodiščem omenile vprašanje nezdružljivosti mednarodne arbitražne odločbe s to 
določbo in razpravljale o tem vprašanju, ne more biti odločilno: stranke bi lahko namreč s takim 
ravnanjem med arbitražnim postopkom omajale učinkovitost tega člena, saj arbitražno sodišče 
načeloma ne more 48 postaviti vprašanja za predhodno odločanje Sodišču ter njegova naloga ni nujno 
razlaga in uporaba prava Unije. 
71. Zato nadzor, ki ga opravi sodiščedržave članice nad neskladnostjo mednarodnih arbitražnih odločb 
s predpisi evropskega javnega reda, ne more biti vezan na to, ali je bilo to vprašanje med arbitražnim 
postopkom izpostavljeno in ali se je o njem razpravljalo, niti ni mogoče takega nadzora omejiti 
s prepovedjo vsebinskega pregleda zadevne odločbe, določeno z nacionalnim pravom. 
44 — Glej sodbo CB/Komisija (C-67/13 P, EU:C:2014 :2204 , točke od 48 do 52).  
45 — Moj poudarek.  
46 — Sodišče se je pri tej ugotovitvi oprlo na člen 3(g) Pogodbe ES (postal člen 3(1)(b) PDEU). Kot sem pojasnil v točki 182 sklepnih predlogov  
v zadevi Gazprom (C-536/13, EU:C:2014 :2414 ), „se ne strinjam z razlago v sodb[i] Eco Swiss (C-126/97, EU:C:1999 :269, točka 36) […], 
v skladu s katero že samo dejstvo, da določeno področje spada v izključno ali deljeno pristojnost Unije v skladu s členoma 3 PDEU in 4 
PDEU, zadostuje za to, da se določba prava Unije povzdigne na raven določbe javnega reda. V takem primeru bi se celotno pravo Unije, od 
Listine Evropske unije o temeljnih pravicah do Direktive o tlačni opremi, štelo za javni red […]“ Vtočki 177 istih sklepnih predlogov sem 
ob navedbi točke 304 sodbe Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija (C-402/05 P in C-415/05 P, EU:C:2008 :461) 
pojasnil, da lahko pojem evropskega pravnega reda vključuje le „načel[a], ki izhajajo iz temeljev pravnega reda [Unije]“ do take mere, da 
njihovih „kršitev [ni mogoče] trpeti, saj bi bila taka kršitev nesprejemljiva z vidika svobodne in demokratične pravne države“. Torej „gre za 
zavezujoč[a] pravil[a], ki [so] za […] pravni red [Unije] tako temeljn[a], da v okviru te zadeve ne bi trpel[a] nikakršnega odstopanja“ (glej 
točko 100 mojih sklepnih predlogov v zadevi Bogendorff von Wolffersdorff, C-438/14, EU:C:2016 :11). Člena 101 PDEU in 102 PDEU sta 
v tem smislu temeljni in bistveni določbi za delovanje notranjega trga, brez katerih Unija ne bi delovala in katerih kršitev, pa naj bo 
neizpodbitna ali ne oziroma očitna ali ne, z vidika delovanja pravnega reda Unije ne bi bila dopustna. 
47 — V tem smislu glej tudi točko 154 mojih sklepnih predlogov v zadevi Gazprom (C-536/13, EU:C:2014 :2414 ). 
48 — Glej sodbo Ascendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estrada s das Beiras Litoral e Alta (C-377/13, EU:C:2014 :1754 ) in sklep Merck Canada 
(C-555/13, EU:C:2014 :92). V obravnavani zadevi arbiter posameznik ni „sodišče ene od držav članic“ v smislu te sodne prakse, saj njegova 
pristojnost ni obvezna, ampak izhaja iz pogodbene izbire, ki sta jo prosto opravili stranki licenčnega sporazuma, na podlagi katerega so bile 
izrečene arbitražne odločbe iz postopka v glavni stvari. 
ECLI:EU:C:2016 :177 12 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
72. Povedano drugače, ena ali več strank sporazumov, ki bi bili lahko protikonkurenčni, se z uporabo 
arbitraže ne morejo izogniti nadzoru na podlagi členov 101 PDEU in 102 PDEU. 
2. Ali člen 101(1) PDEU nalaga razveljavitev mednarodne arbitražne odločbe, kot je tista iz postopka 
v glavni stvari, s katero se uveljavi sporazum o licenci za patente, s katerim je za celotno trajanje 
sporazuma določeno plačilo tekočih licenčnin, in sicer tudi če se patent za zadevno tehnologijo 
razveljavi z retroaktivnim učinkom (v obravnavani zadevi patent EP 177) ali če uporaba zadevne 
tehnologije ne vključuje kršitve patenta (v obravnavani zadevi patentov US 522 in US 140) 
a) Uvodne opombe 
73. Iz besedila tretje delne odločbe in razlage, ki jo je arbiter posameznik podal v zvezi z licenčnim 
sporazumom, izhaja, da obveznost družbe Genentech, da mora družbama Hoechst in Sanofi-Aventis 
plačati tekoče licenčnine, izračunane na podlagi njene proizvodnje zdravila z uporabo tehnologije 
aktivatorja, ni bila pogojena s tem, da ta tehnologija je ali ostane zavarovana s patentom. 49 
74. Na podlagi tretje delne odločbe je namrečže preprosta uporaba zadevne tehnologije v času 
veljavnosti licenčnega sporazuma zadostovala za nastanek obveznosti plačila tekočih licenčnin. 50 
75. V zvezi s tem ni v pristojnosti Sodišča, da bi pregledovalo ali izpodbijalo dejstva, ki jih je ugotovil 
arbiter posameznik, in njegovo razlago licenčnega sporazuma na podlagi nemškega prava, po kateri ta 
licenčni sporazum nalaga plačilo licenčnin ne glede na razveljavitev ali nekršenje enega ali več 
patentov. 
76. Poleg tega predložitveno sodišče Sodišče sprašuje le o razlagi člena 101 PDEU, zato ni mogoče 
upoštevati napotil družbe Genentech na sodbo Huawei Technologies (C-170/13, EU:C:2014 :2391 ) in 
nekatere točke sklepnih predlogov, 51 ki sem jih predstavil v tej zadevi in so se nanašali le na razlago 
člena 102 PDEU. 
b) Trditve strank 
77. Po mnenju družbe Genentech obveznost, ki jo nalaga tretja delna odločba, tj. obveznost plačila 
zadevnih tekočih licenčnin, tudi če je patent razveljavljen ali če ni bilo kršitve patenta, ki je predmet 
licence, bistveno vpliva na trgovino med državami članicami, poleg tega pa pomeni tudi omejitev 
konkurence zaradi cilja in zaradi posledice. 
78. Kar zadeva vpliv na trgovino med državami članicami, družba Genentech navaja, da je Komisija 
2. junija 1998 na podlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 2309 /93 z dne 22. julija 1993 , ki določa postopke 
Skupnosti za pridobitev dovoljenja za promet in nadzor zdravil za uporabo v humani medicini in za 
uporabo v veterini ter ustanavlja Evropsko agencijo za vrednotenje zdravil, 52 za zdravilo MabThera® 
izdala dovoljenje za promet, ki velja za trženje v celotni Evropski uniji. Družba Genentech navaja, da je 
49 — Družbe Genentech, Hoechst in Sanofi-Aventis, francoska vlada ter Komisija v odgovorih na pisna vprašanja Sodišča menijo, da se tretja 
delna odločba ne nanaša na patent EP 177. Komisija meni, da za tretjo delno arbitražno odločbo nista nič pomem bnejša niti ameriška 
patenta (patenta US 522 in US 140). Glede tega meni, da v skladu s pravom, ki se uporablja za licenčni sporazum, tj. nemškim pravom, 
preklic ali razveljavitev patenta, ki je predmet licence, ne vpliva na obveznost plačila licenčnin, k čemur dodaja, da nemško pravo omogoča 
podelitev licence tudi za tehnologijo, ki niti ni niti ne more biti patentirana. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis poudarjata, da iz tretje delne 
odločbe jasno izhaja, da je arbiter posameznik družbi Genentech naložil le plačilo licenčnin, ki jih je dolgovala družbi Sanofi izključno zato, 
ker je družba Genentech uporabljala aktivator, na katerega se je nanašal licenčni sporazum, za proizvodnjo zdravila Rituxan® v ZDA. 
50 — Ni sporno, da po mnenju ameriških sodišč patenta US 522 in US 140 nista kršena. Arbiter posameznik je v točkah od 322 do 330 tretje 
delne odločbe še ugotovil, da se je aktivator uporabljal za proizvodnjo zdravila Rituxan® med 15. decembrom 1998 in 27. oktobrom 2008 . 
Glej točko 20 teh sklepnih predlogov. 
51 — C-170/13, EU:C:2014 :2391 . 
52 — UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 12, str. 151. 
ECLI:EU:C:2016 :177 13 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
v upoštevnem obdobju (od leta 1998 do leta 2008 ) proizvajala „rituximab“ za trženje v različnih 
državah članicah, zlasti Zvezni republiki Nemčiji, Kraljevini Španiji, Francoski republiki, Italijanski 
republiki in v Združenem kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. V zvezi s tem navaja, da so bile 
licenčnine, ki jih je odredil arbiter posameznik, izračunane na podlagi neto svetovne prodaje končnih 
proizvodov za obdobje med letoma 1998 in 2008 ter da zaradi velikega obsega prodaje v Uniji 
v upoštevnem obdobju omejitev konkurence, ki izhaja iz plačila, ki ga je naložil arbiter posameznik, 
neposredno vpliva na trgovino med državami članicami. 
79. Družba Genentech še pojasnjuje, da je na trgu v podrejenem konkurenčnem položaju, ker mora 
plačevati za uporabo tehnologije, ki jo lahko preostali konkurenti uporabljajo prosto in brezplačno. 
80. Poleg tega družba Genentech meni, da sta bili družbi Hoechst in Sanofi-Aventis poplačani in 
neupravičeno nagrajeni s prejetjem 53 tekočih licenčnin za znanstvena in tehnološka odkritja, h katerim 
nista z ničimer pripomogli. Glede tega meni, da so mednarodne arbitražne odločbe iz postopka v glavni 
stvari družbama Hoechst in Sanofi-Aventis omogočile „izsiljevanje“ njunih konkurentov ter naložitev 
finančnega bremena farmacevtski industriji na splošno in posebej družbi Genentech ter njenim 
odvisnim družbam, ki poslujejo tako v Evropi kot drugod po svetu, pri čemer je bilo kršeno 
konkurenčno pravo Unije. 
81. Kar zadeva konkurenco v dobesednem pomenu, družba Genentech opozarja, da je družba 
Sanofi-Aventis druga največja farmacevtska skupina v Evropi z vidika prihodkov od zdravil na recept 
ter da sodeluje pri raziskavah in razvoju, pa tudi pri proizvodnji zdravil na več terapevtskih področjih. 
K temu še dodaja, da je družba Sanofi-Aventis ena glavnih konkurentk družbe Roche (v stoodstotni 
lasti katere je danes družba Genentech) na področju farmacevtske industrije, ki se osredotočana 
raziskave. 
82. Nasprotno družbi Hoechst in Sanofi-Aventis menita, da so arbitražne odločbe, ki jih izpodbija 
družba Genentech, le zelo omejeno povezane z Evropsko unijo. 
83. Ob tem še navajata, da licenčnine, ki jih mora plačati družba Genentech, ne temeljijo na nobenem 
evropskem patentu, izpodbijane mednarodne arbitražne odločbe pa niso imele nobenega vpliva na 
prodajo družbe Genentech. Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis še dodajata, da je arbiter posameznik 
odločal le o vprašanju, ali je bila družba Genentech pogodbeno zavezana k plačilu licenčnin, določenih 
z licenčnim sporazumom, ter pojasnjujeta, da so bile licenčnine, dodeljene tema družbama s končno 
arbitražno odločbo, izračunane na podlagi svetovne prodaje zdravila Rituxan®, od katere le 17 % zadeva 
Unijo, kar pomeni približno 18 milijonov EUR za zadevno obdobje med letoma 1998 in 2008 . 
53 — Cour d’appel de Paris je s sklepom z dne 3. oktobra 2013 odločilo, da so tretja delna arbitražna odločba, končna arbitražna odločba in 
dodatek izvršljivi. Zato so bile v njih izrečene obsodbe izvršene. 
ECLI:EU:C:2016 :177 14 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
c) Presoja 
84. Naj pri presoji vpliva na trgovino med državami članicami napotim na stališča Komisije, ki je 
v odgovor na pisna vprašanja Sodišča menila, da bo moralo predložitveno sodišče preveriti, ali glede 
na značilnosti zadevnega trga obstaja dovolj velika stopnja verjetnosti, da obveznost plačila licenčnin, 
nastala po izreku končne arbitražne odločbe in na podlagi licenčnega sporazuma, neposredno ali 
posredno – dejansko ali potencialno –vpliva na trgovinske tokove med državami članicami ter ali ta 
vpliv ni nepomem ben. 54 
85. Kar zadeva omejevanje konkurence, tukaj ne gre za vprašanje, ali je bila družba Genentech zaradi 
razlage licenčnega sporazuma, kot jo je podal arbiter posameznik, postavljena v komercialno slabši 
položaj in ali to podjetje, če bi imelo možnost razmisleka ob (nedvomno) boljšem poznavanju 
posledic, ne bi sklenilo takega sporazuma. 55 Namen člena 101 PDEU ni na splošno urejati komercialne 
odnose med podjetji, temve č se omejuje le na prepoved nekaterih vrst sporazumov med podjetji, ki bi 
lahko vplivali na trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, 
omejevanje ali izkrivljanje konkurence na notranjem trgu. 
86. Poleg tega je Sodišče v sodbi Ottung (320/87, EU:C:1989 :195) z vidika konkurenčnega prava 
preučilo pogodbeno obveznost, na podlagi katere je moral imetnik licence, ki se je nanašala na 
patentiran izum, plačevati licenčnino brez omejitve trajanja, torej tudi po prenehanju veljavnosti 
patenta. 
87. Sodiščeje vtočkah 11 in 12 te sodbe odločilo: 
„Ni mogoče izključiti možnosti, da lahko določba licenčnega sporazuma, s katero je naložena obveznost 
plačila licenčnine, temelji na čem drugem razen na patentu. Taka določba lahko namreč izhaja bolj iz 
komercialne presoje vrednosti, ki se pripisuje možnostim uporabe, podeljenim z licenčnim 
sporazumom. […] 
Če je bila obveznost plačila licenčnin sprejeta za nedoločen čas in se torej zatrjuje, da dolžnika še 
naprej zavezuje tudi po izteku trajanja veljavnosti zadevnega patenta, se postavlja vprašanje, ali je 
lahko obveznost nadaljnjega plačila licenčnine z vidika ekono mskega in pravnega okvira licenčnega 
sporazuma omejitev konkurence v smislu člena [101](1)“. 56 
54 — Komisija meni, da nekateri elementi kažejo na to, da obveznost plačila zadevnih licenčnin lahko ima tak vpliv. „Prvič, geografski obseg 
licenčnega sporazuma je svetoven in torej vključuje celotno Evropsko unijo […] Drugič, licenčni sporazum se nanaša na tehnologijo, ki je 
bila po mnenju arbitra [posameznika] uporabljena za proizvodnjo rituximaba, tj. aktivne učinkovine zdravila MabThera®,ki setrži v Uniji. 
Tretjič, zdravilo MabThera® ima dovoljenje za promet […] v skladu s členom 3 [Uredbe (EGS) št. 2309 /93]. Četrtič,kaže, da je družba 
Genentech zdravilo MabThera® tržila vsaj v Nemčiji, Franciji in Italiji. Petič,kaže, da sta družbi Sanofi in [Genentech, ki je zdaj del skupine 
Roche,] pomem bni konkurentki na področju farmacevtskih raziskav in zlasti potencialni konkurentki na področju delovanja zdravila Rituxan® 
(in MabThera®). Šestič, obveznost plačila licenčnin lahko poveča proizvodne stroške družbe Genentech in s tem zmanjša konkurenco na 
obstoječih trgih proizvodov in tehnologij, zlasti na področju delovanja zdravila MabThera®. Sedmič,kaže, da zdravili Rituxan® in MabThera® 
ustvarita več kot milijardo EUR prometa, zato ju lahko obravnavamo kot zdravili ‚blockbuster‘.“ 
55 — Kot sta navedli družbi Hoechst in Sanofi-Aventis v odgovorih na pisna vprašanja Sodišča, „zgolj to, da je lahko plačilo pogodbenih licenčnin, 
naloženih na podlagi licenčnega sporazuma, eventualno finančno breme za pridobitelja licence, v obravnavani zadevi družbo Genentech, še 
ne zadostuje za njegovo opredelitev kot omejitev konkurence. Tako breme preprosto kaže na komercialno naravo licenčnega sporazuma, ki 
sta ga ob polni seznanjenosti s položajem sklenili komercialni podjetji, ki imata enako moč in sta popolnoma preudarni, pri čemer se lahko 
ta sporazum – kot kateri koli komercialni sporazum – izkaže kot komercialno manj ugoden, kot je to sprva predvidevala ena od strank.“ 
56 — Moj poudarek. 
ECLI:EU:C:2016 :177 15 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
88. Po mnenju Sodišča lahko zadevna obveznost pomeni kršitev člena 101(1) PDEU, če sporazum 
pridobitelju licence ne omogoča odpovedi sporazuma z razumnim odpovednim rokom, ali česi 
prizadeva za omejitev svobode delovanja pridobitelja licence po odpovedi. 57 
89. Čeprav se je ta sodba nanašala na nekoliko drugačne gospodarske in pravne okoliščine, kot se 
obravnavajo v postopku v glavni stvari, 58 je po mojem mnenju to sodno prakso mogoče po analogiji 
uporabiti tudi za obravnavano zadevo. 
90. S tretjo delno odločbo je bilo potrjeno, da obveznost družbe Genentech, da plača licenčnine, ni 
temeljila na uporabi tehnologije, zavarovane z veljavnimi patenti, ampak zgolj na zadevnem licenčnem 
sporazumu. 59 Iz razlage licenčnega sporazuma, kot jo je podal arbiter posameznik, jasno izhaja, da je bil 
na podlagi nemškega prava komercialni namen tega sporazuma družbi Genentech omogočiti uporabo 
zadevnega ojačevalnega zaporedja in se ob tem izogniti kakršnemu koli sporu na področju patentov. 
Ker je družba Genentech – v nasprotju s preostalimi uporabniki aktivatorja, ki z družbama Hoechst in 
Sanofi-Aventis niso sklenili takega licenčnega sporazuma – dejansko izkoristila to „začasno premirje“ 60 
v času veljavnosti licenčnega sporazuma, plačil za uporabo aktivatorja, ki jih je izvedla na podlagi tega 
sporazuma, ni mogoče povrniti, tudi če zadevni patenti niso bili kršeni ali če so bili razveljavljeni. 
91. Poleg tega je bila obveznost plačila licenčnin določena le v času veljavnosti tega licenčnega 
sporazuma, družba Genentech pa ga je lahko prosto odpovedala z zelo kratkim dvomesečnim 
odpovednim rokom. 61 Družba Genentech je bila torej takoj ob odpovedi licenčnega sporazuma 
v povsem enakem položaju kot vsi preostali uporabniki zadevnega aktivatorja. 62 
92. Naj še dodam, da svoboda delovanja družbe Genentech v obdobju po odpovedi nikakor ni bila 
omejena in da te družbe ni zavezovala nobena določba, ki bi ji prepovedovala izpodbijanje veljavnosti 
ali kršitve zadevnih patentov. Poleg tega je po odpovedi licenčnega sporazuma vložila tožbo za 
razveljavitev patentov pri United States District Court for the Northern District of California (sodišče 
ZDA za severno okrožje Kalifornije). 
93. Vendar družba Genentech meni, da iz sodbe Windsurfing International/Komisija (193/83, 
EU:C:1986 :75) izhaja, da je kršitev člena 101(1) PDEU podana, če mora imetnik licence za patent 
plačati licenčnine, izračunane na podlagi neto prodajne cene proizvoda, za katerega se patent ne 
uporablja. 
57 — Glej sodbo Ottung (320/87, EU:C:1989 :195, točka 13). Družba Genentech meni, da je Komisija v Odločbi z dne 2. decembra 1975 
o postopku uporabe člena [101 PDEU] (IV/26.949 – AOIP/Beyrard) (UL 1976 , L 6, str. 8) „izjavila, da se omejuje konkurenca, če določba 
sporazuma o patentu, ki je predmet licence, ‚določa plačilo licenčnin naročniku licence, ne da bi se njegovi patenti uporabljali‘. Po mnenju 
Komisije […] je taka določba v licenčnem sporazumu ‚tudi nezdružljiva s členom [101](1), in sicer enako kot obveznost plačila licenčnin po 
prenehanju veljavnosti patenta‘“ (moj poudarek). Stališča družbe Genentech se nanašajo na določbo, ki pridobitelju licence nalaga plačilo 
licenčnin, ko proizvaja proizvode, ki so predmet pogodbe, ne da bi uporabljal patente izdajatelja licence. V tej odločbi je Komisija menila, da 
se je bila posledica določbe omejevanje konkurence, saj je določala plačilo licenčnin izdajatelju licence, ne da bi se njegovi patenti 
uporabljali. V zvezi s tem je menila, da ta določba – enako kot druga določba, s katero je bila naložena obveznost plačila licenčnin po 
prenehanju veljavnosti patenta – ni združljiva s členom 101(1) PDEU. Treba je poudariti, da je Komisija podobno kot Sodišče vtočki 13 
sodbe Ottung (320/87, EU:C:1989 :195) poudarila, da je „obveznost plačila licenčnin po prenehanju veljavnosti patenta […]kršitev 
člena [101], ker pogodba pridobitelju licence ne dovoljuje odpovedi pogodbe“ (moj poudarek). 
58 — Obravnavana zadeva se nanaša na razveljavitev ali nekršitev patentov, medtem ko se je zadeva, v kateri je bila izrečena sodba Ottung 
(320/87, EU:C:1989 :195), nanašala na prenehanje veljavnosti patentov. 
59 — Družbi Hoechst in Sanofi-Aventis opozarjata, da nacionalno pravo več držav članic določa, da ima pridobitelj licence v primeru razveljavitve 
patenta pravico, da v prihodnje preneha plačevati licenčnine, ne more pa zahtevati vračila že plačanih licenčnin. 
60 — Glej točko 315 tretje delne odločbe. 
61 — V zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Ottung (320/87, EU:C:1989 :195), je bil določen šestmesečni odpovedni rok, ki je potekel vsako leto 
1. oktobra. 
62 — Nasprotno, kot navaja Komisija v svojih stališčih, bi „obveznost nadaljnjega plačevanja licenčnin brez možnosti odpovedi sporazuma 
z razumnim odpovednim rokom povečala proizvodne stroške pridobitelja licence brez ekono mske utemeljitve, njena posledica pa bi bila 
zmanjšanje konkurence na obstoječih trgih proizvodov in tehnologij ter odvrnitev pridobitelja licence od naložb v razvoj in izboljšanje svoje 
tehnologije“. 
ECLI:EU:C:2016 :177 16 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
94. V tej sodbi je Sodišče menilo, da načeloma sistem izračuna licenčnin, ki temelji na neto prodajni 
ceni jadra lne deske kot celote, omejuje konkurenco, kar zadeva samo deske, saj se zanje patent ni 
uporabljal. 63 V zvezi s tem je Sodišče vtočki 65 te sodbe navedlo, da obstaja povpraševanje tako za 
ločena jadra kot za ločene deske. 
95. Vendar je v tej sodbi imetnik patenta z zadevno določbo in v nasprotju s členom 101(1)(e) PDEU 
za sklenitev pogodbe postavil pogoj, da njegov partner sprejme dodatne obveznosti, 64 ki po svoji 
naravi ali glede na trgovinske običaje nimajo nikakršne zveze s predmetom pogodbe. Vendar 
v postopku v glavni stvari nič ne kaže na to, da bi bile lahko zaradi izvršitve tretje delne odločbe 
družbi Genentech naložene obveznosti, ki zaradi svoje narave ali glede na trgovinske običaje ne bi 
imele nikakršne zveze s predmetom licenčne pogodbe. 
96. Po mnenju arbitra posameznika je bil namreč komercialni namen licenčnega sporazuma izogniti se 
sporom na področju patentov, zato je bil izračun licenčnin povsem neodvisen od (ne)obstoja veljavnega 
patenta za končni proizvod. 
97. Zato menim, da člen 101 PDEU ne nasprotuje temu, da se v primeru razveljavitve ali nekršitve 
patentov, s katerimi je zavarovana neka tehnologija, uveljavi licenčna pogodba, s katero se pridobitelju 
licence nalaga plačilo licenčnin le za uporabo pravic iz patentov, ki so predmet licence, če, prvič,je 
komercialni namen tega sporazuma pridobitelju licence omogočiti uporabo zadevne tehnologije in se 
pri tem izogniti sporom na področju patentov ter, drugič, lahko pridobitelj licence licenčni sporazum 
odpove z razumnim odpovednim rokom, kar velja tudi v primeru razveljavitve ali nekršitve patenta. 
3. Upoštevnost uredb o oprostitvi v zvezi s prenosom tehnologije 
98. Družbe Genentech, Hoechst, Sanofi-Aventis, nizozemska vlada in Komisija so predložile pisna 
stališča o izvajanju določb Uredbe Komisije (EU) št. 316/2014 z dne 21. marca 2014 o uporabi 
člena 101(3) Pogodbe o delovanju Evropske unije za skupine sporazumov o prenosu tehnologije. 65 
99. Po drugi strani francoska vlada meni, da bi bilo treba glede na to, da se postavljeno vprašanje 
nanaša na izvajanje licenčnega sporazuma v obdobju od 15. decembra 1998 do 27. oktobra 2008 , za 
zadevno obdobje uporabiti Uredbo Komisije (ES) št. 240/96 z dne 31. januarja 1996 o uporabi 
člena [101](3) [PDEU] za nekatere skupine sporazumov o prenosu tehnologije 66 in Uredbo 
št. 772/2004 . 
100. Menim, da ni treba preučiti, ali je v obravnavani zadevi mogoče upoštevati te tri t. i. uredbe 
o oprostitvi v obravnavani zadevi. 
101. Poleg tega, da Sodišče nima dovolj podatkov, da bi lahko opravilo tako analizo, bi bila ta tudi 
odveč, saj na podlagi sodbe Ottung (320/87, EU:C:1989 :195) menim, da člen 101(1) in (2) PDEU ne 
nalaga razveljavitve tretje delne odločbe. Naj opozorim, da te uredbe o oprostitvi določajo uporabo 
člena 101(3) PDEU 67 za skupine sporazumov o prenosu tehnologije, pri katerih sodelujeta le dve 
podjetji, in za z njimi povezana usklajena ravnanja, za katere se uporablja člen 101(1) PDEU. 
63 — Glej sodbo Windsurfing International/Komisija (193/83, EU:C:1986 :75, točka 67). 
64 — Z zadevno določbo licenčnega sporazuma je bilo pridobiteljem licence naloženo, da morajo licenčnine za jadra jadra lne deske, proizvedena 
na podlagi patenta, ki se je nanašal zgolj na jadra , plačevati na podlagi prodajne cene celotne jadra lne deske, ki je bila sestavljena iz jader in 
desk, pri čemer zadnjenavedene niso bile zavarovane s patentom. 
65 — UL L 93, str. 17. 
66 — UL L 31, str. 2. 
67 — Pravna podlaga za vse tri zadevne uredbe je Uredba št. 19/65. 
ECLI:EU:C:2016 :177 17 
SKLEPNI PREDLOGI M. WATHELETA – ZADEVA C-567/14  
GENENTECH  
102. Naj zaradi popolnosti še dodam, da po mojem mnenju ni mogoče sprejeti stališč družbe 
Genentech, ki meni, da je obveznost, ki ji je naložena v skladu s tretjo delno odločbo, in sicer 
obveznost plačila licenčnin na podlagi celotne prodaje zdravila MabThera®, nedopustna omejitev na 
podlagi člena 4(1)(a) in (d) Uredbe št. 316/2014 . 
103. Iz spisa, predloženega Sodišču, namreč ne izhaja, da je cilj ali posledica licenčnega sporazuma in 
tretje delne odločbe, prvič, omejevanje možnosti družbe Genentech, da določa svoje cene pri prodaji 
izdelkov tretjim osebam, 68 ali, drugič, omejevanje njene sposobnosti „za izkoriščanje lastnih tehnoloških 
pravic“ ali „za opravljanje raziskav in razvoja“. 69 
VI – Predlog 
104. Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo cour d’appel 
de Paris, odgovori: 
Člen 101 PDEU ne nalaga, da se v primeru razveljavitve ali nekršitve patentov, s katerimi je zavarovana 
neka tehnologija, razveljavi mednarodna arbitražna odločba, na podlagi katere se uveljavi licenčna 
pogodba, s katero se pridobitelju licence nalaga plačilo licenčnin le za uporabo pravic iz patentov, ki 
so predmet licence, če je komercialni namen tega sporazuma pridobitelju licence omogočiti uporabo 
zadevne tehnologije in se pri tem izogniti sporom na področju patentov, pod pogojem, da lahko 
pridobitelj licence licenčni sporazum odpove z razumnim odpovednim rokom, da lahko izpodbija 
veljavnost ali kršitev patentov ter da ohrani svobodo delovanja po odpovedi sporazuma. 
68 — Glej člen 4(1)(a) Uredbe št. 316/2014 . Glej v tem smislu člen 101(1)(a) PDEU. 
69 — Glej člen 4(1)(d) Uredbe št. 316/2014 . Glej v tem smislu člen 101(1)(b) PDEU. 
ECLI:EU:C:2016 :177 18