I ‑ 5344SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
L. A. GEELHOEDA,
predstavljeni 19. januarja 2006 1
I – Uvod
1. Tribunal Superior de Justicia de Canta ‑
bria (Španija) v tem postopku med drugim 
predlaga sprejetje predhodne odločbe 
o razlagi člena  22 Uredbe Sveta (EGS) 
št.  1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi 
sistemov socialne varnosti za zaposlene 
osebe in njihove družinske člane, ki se 
gibljejo v Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba 
št. 1408/71 ali Uredba). 2
2. Vprašanja so se postavila v postopku 
med M.  Aceredom Herrerom in Servicio 
Cántabro de Salud, ker je slednji zavrnil 
povračilo potnih stroškov ter stroškov 
bivanja in prehrane M.  Acereda Herrera in 
sorodnika, ki ga je spremljal, za bolnišnično 
zdravljenje v Parizu.
1 –  Jezik izvirnika: angleščina.
2 –  UL L 149, str. 2; glej zlasti kodificirano različico, kot je bila 
sprejeta z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 
1996 o spremembah in posodobitvah Uredbe (EGS) 
št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene 
osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se 
gibljejo v Skupnosti in Uredbo (EGS) št. 547/72 o določitvi 
postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 (UL 1997, 
L 28, str. 1).II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3. Člen 22(1) Uredbe št. 1408/71 določa:
„Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpol ‑
njuje pogoje zakonodaje pristojne države 
za upravičenost do dajatev, po potrebi ob 
upoštevanju določb člena 18, in:
(a)  katere zdravstveno stanje zahteva nujne 
storitve med začasnim bivanjem na 
ozemlju druge države članice,
[…]
I ‑ 5345ACEREDA HERRERA
(c)  ki ji pristojni nosilec odobri, da odide 
na ozemlje druge države članice, da bo 
prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu 
zdravstvenemu stanju,
je upravičena do:
(i)  storitev, ki jih v imenu pristojnega 
nosilca nudi nosilec v kraju začasnega 
ali stalnega prebivališča v skladu z določ ‑
bami zakonodaje, ki jo uporablja, kot 
če bi bila oseba zavarovana pri njem; 
trajanje obdobja, v katerem se nudijo te 
dajatve, pa ureja zakonodaja pristojne 
države;
(ii)  denarnih dajatev, ki jih zagotavlja 
pristojni nosilec v skladu z določbami 
zakonodaje, ki jo uporablja. S spora ‑
zumom med pristojnim nosilcem in 
nosilcem v kraju začasnega ali v stalnega 
prebivališča pa lahko te dajatve nudi 
tudi slednji nosilec v imenu prvega v 
skladu z določbami zakonodaje pristojne 
države.“4. Člen 22(2), drugi pododstavek, določa, 
da se „[o]dobritev, ki se zahteva po 
odstavku  1(c), […] ne sme zavrniti, če tako 
zdravljenje spada med dajatve, določene v 
zakonodaji države članice, na ozemlju katere 
oseba stalno prebiva in na katerem ji ob 
upoštevanju njenega trenutnega zdravstve ‑
nega stanja in verjetnega razvoja bolezni ni 
možno nuditi takega zdravljenja v časovnem 
obdobju, ki je v državi, v kateri prebiva, za 
tako zdravljenje običajno potreben“.
5. Naslov III, poglavje 1, oddelek 7, Uredbe 
št. 1408/71, 3 naslovljen „Povračilo med 
nosilci“, vsebuje le eno določbo, člen 36, ki 
določa:
„1. Stroški storitev, ki jih v skladu z določ ‑
bami tega poglavja nudi nosilec ene države 
članice v imenu nosilca druge države članice, 
se v celoti povrnejo.
2. Povračila, omenjena v odstavku 1, se dolo ‑
čijo in izplačajo v skladu s postopkom, dolo ‑
čenim v izvedbeni uredbi iz člena 98, bodisi 
ob predložitvi dokazila o dejanskih stroških 
ali na podlagi pavšalnih plačil.
3 –  Glej kodificirano različico, kot je bila sprejeta z Uredbo Sveta 
(ES) št. 118/97 z dne 2.  decembra  1996 o spremembah in 
posodobitvah Uredbe (EGS) št.  1408/71 o uporabi sistemov 
socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in 
njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti.
I ‑ 5346SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
V slednjem primeru morajo pavšalna plačila 
zagotavljati, da povračilo kar najbolj ustreza 
dejanskim stroškom.
3. Dve ali več držav članic ali pristojni organi 
teh držav lahko določijo tudi druge metode 
povračila ali se odpovejo vsem povračilom 
med nosilci, ki so v njihovi pristojnosti.“
B – Nacionalno pravo
6. Člen 18 dekreta št. 2766/1967 z dne 
16.  novembra  1967 (v nadaljevanju: dekret 
št. 2766/1967) je v besedilu, ki je veljalo med 
uveljavitvijo Uredbe št.  1408/71, v bistvu 
določal, da če upravičenec uporabi druge 
storitve in ne tistih, ki so mu po navadi na 
voljo, nosilci, pristojni za zagotavljanje zdra ‑
vstvenega varstva, ne nosijo stroškov, ki bi 
lahko nastali, razen v primerih, ki jih dolo ‑
čata odstavka  3 in 4. Pravica do povračila 
se je tako zagotavljala v primerih, v katerih 
je nosilec socialne varnosti brez uteme ‑
ljitve zavrnil odobritev zdravljenja, kadar bi 
to moral storiti (odstavek 3), in v primerih, 
v katerih je bilo mogoče uporabo drugih 
zdravstvenih storitev, ki pacientu niso bile 
na voljo na podlagi sistema socialne varnosti, 
pripisati potrebi po nujnem, življenjsko 
potrebnem zdravljenju (odstavek 4).7. Predložitveno sodišče je navedlo, da je 
španski pristojni nosilec socialne varnosti 
v primerih, predvidenih v odstavkih 3 in 4 
člena 18 dekreta št.  2766/1967, zadevnemu 
posamezniku povrnil njegove potne stroške 
ter stroške bivanja in prehrane, po potrebi pa 
tudi stroške osebe, ki ga je spremljala.
8. Po navedbah v predložitveni odločbi 
se je sistem povračila potnih stroškov ter 
stroškov bivanja in prehrane v Španiji 
uporabljal tudi za primere, navedene 
v členu  22(1)(a) in (c) Uredbe št. 1408/71, 
zaradi njihove podobnosti s primeri, navede ‑
nimi v členu 18 dekreta št. 2766/1967.
9. Člen 18 dekreta št. 2766/1967 je bil 
v letu  1995 razveljavljen in ga je nadome ‑
stil člen  5 kraljevega dekreta št. 63/1995, 
odstavek 3, s katerim se je možnost povra ‑
čila stroškov omejila le na en primer, namreč 
na neposredno življenjsko nevarne nujne 
primere, s čimer je bila ukinjena pravica 
do povračila zaradi neutemeljene zavr ‑
nitve odobritve zdravljenja. Predlog naci ‑
onalnega sodišča za sprejetje predhodne 
odločbe se nanaša na položaj, ki je posle ‑
dica novih pravil: če je bilo zdravljenje 
v drugi državi članici zagotovljeno na podlagi 
člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, ima posa ‑
meznik, in če je potrebno, oseba, ki ga spre ‑
mlja, pravico do povračila potnih stroškov 
ter stroškov bivanja in prehrane, medtem ko 
v primerih iz člena 22(1)(c) posameznik nima 
te pravice.
I ‑ 5347ACEREDA HERRERA
III – Dejansko stanje in vprašanja za 
predhodno odločanje
10. M. Acereda Herrera, državljan Španije, je 
zavarovan v španskem javnem sistemu soci ‑
alne varnosti kot samozaposlen delavec.
11. M. Aceredu Herreru je bila julija 2002 
ugotovljena huda bolezen, ki so jo sprva zdra ‑
vili v Španiji.
12. M. Acereda Herrera je zaradi pomanj ‑
kljivih zdravstvenih storitev, ki so mu bile 
nudene, in glede na resnost svoje bolezni 
zaprosil za izdajo obrazca E‑112, ki bi mu 
omogočil zdravljenje, primerno njegovemu 
zdravstvenemu stanju, v bolnišnici v Parizu.
13. Servicio Cántabro de Salud je 17. janu ‑
arja 2003 M.  Aceredu Herreru izdal pred ‑
hodno dovoljenje na podlagi člena 22(1)(c) 
Uredbe št. 1408/71 za potovanje na zdra ‑
vljenje v Francijo.
14. M. Acereda Herrera je večkrat potoval 
v Francijo na zdravljenje, za katero mu je 
bilo izdano dovoljenje in kamor ga je zaradi 
njegovega slabega zdravstvenega stanja spremljal družinski član. Zaradi tega so 
njemu in njegovemu sorodniku nastali potni 
stroški ter stroški bivanja in prehrane, ki so 
skupaj znašali 19.594 EUR.
15. M. Acereda Herrera je pri Servicio 
Cántabro de Salud zahteval povračilo 
omenjenih stroškov, vendar je ta njegovo 
zahtevo zavrnil. M. Acereda Herrera je zato 
vložil tožbo pri Juzgado de lo Social no 1 de 
Santander, ki je 17.  novembra  2003 tožbo 
zavrnilo. M. Acereda Herrera je pri Tribunal 
Superior de Justicia de Cantabria vložil 
pritožbo za razveljavitev te sodbe.
16. Tribunal Superior de Justicia de Canta ‑
bria je prekinilo odločanje in Sodišču Evrop ‑
skih skupnosti v predhodno odločanje 
predložilo ta vprašanja:
„1.  Ali je treba člene 22(1)(c), 22(2) in 36 
Uredbe Sveta (EGS) št.  1408/71 z dne 
14.  junija  1971, kot je bila sprejeta v 
obliki prečiščenega besedila z Uredbo 
Sveta (ES) št. 118/1997, razlagati tako, 
da ima zavarovanec, ki mu je pristojni 
nosilec odobril, da odide na ozemlje 
druge države članice, da bo prejel 
ustrezno zdravljenje, tudi pravico zahte ‑
vati povračilo potnih stroškov, stroškov 
bivanja in/ali prehrane v zadevni drugi 
državi članici od nosilca, ki je odobritev 
izdal?
I ‑ 5348SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
2.  Če je odgovor na prvo vprašanje pritr ‑
dilen, ali obstaja določba ali pravilo v 
pravu Skupnosti, na podlagi katerega se 
določijo stroški, ki se lahko povrnejo, 
oziroma se določi njihov znesek?
3.  Če je odgovor na prvo vprašanje 
nikalen, ali je dejstvo, da država članica 
z nacionalnim predpisom implemen ‑
tira določbe uredbe Skupnosti tako, da 
sprejeme dodatne določbe, ki dopol ‑
njujejo uredbo in na podlagi katerih 
se različno obravnavajo primeri, ki so 
v uredbi urejeni enako, tako, da s tem 
ovira zavarovance pri uveljavljanju 
možnosti in pravic na podlagi prava 
Skupnosti, v skladu z delitvijo pristoj ‑
nosti med državami članicami in insti ‑
tucijami Skupnosti, določeno v Pogodbi 
o ustanovitvi Evropskih skupnosti, zlasti 
s členom 10 ES (prej člen 5 Pogodbe 
ES) in pravno naravo uredb Skupnosti, 
določeno v členu 249 ES (prej člen  189 
Pogodbe ES)? Konkretno, ali je dejstvo 
– da Kraljevina Španija ohranja določbe 
nacionalnega prava, ki zavarovancem 
v sistemu socialnega varstva dajejo 
pravice do dodatnih storitev, ki so selek ‑
tivno dodane tistim iz člena  22 Uredbe 
št. 1408/71, ki pa obenem razlikujejo med 
primeri, ki so navedeni v uredbi, tako da 
so zadevne dodatne storitve zagotovljene 
v vseh primerih, razen v primeru iz 
člena 22(1)(c), čeprav za takšno razliko ‑
vanje ni objektivne, sorazmerne in razu ‑
mljive utemeljitve – združljivo s Pogodbo o ustanovitvi Evropskih skupnosti in 
Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71?
4.  V vsakem primeru:
(a)  Ali je pravilo nacionalnega prava, kot 
je to, vsebovano v členu  5(3) kralje ‑
vega dekreta št. 63/1995, s katerim 
je bil razveljavljen člen  18(3) dekreta 
št. 2766/1967 in ukinjena pravica zava ‑
rovancev v španskem javnem sistemu 
socialne varnosti do povračila stroškov 
zdravljenja, ki ga zagotavljajo zdra ‑
vstvene ustanove in zdravniki s sedežem 
na španskem ozemlju, kadar jim javni 
sistem zdravljenja, do katerega so upra ‑
vičeni, ob upoštevanju njihovega trenu ‑
tnega zdravstvenega stanja in verjetnega 
razvoja bolezni, ne more zagotoviti 
v razumnem roku, čeprav mora v takem 
primeru organ, ki upravlja sistem social ‑
nega varstva, zavarovancu odobriti zdra ‑
vljenje v zdravstvenih ustanovah ali pri 
zdravnikih, ki imajo sedež na ozemlju 
drugih držav članic in ne v Španiji, 
v skladu s prepovedjo diskriminacije 
glede na državljanstvo iz člena 12 ES?
(b)  Ali je pravilo nacionalnega prava, kot je 
to, ki je vsebovano v členu  5(3) kralje ‑
vega dekreta št. 63/1995 ter s katerim 
je bil razveljavljen člen 18(3) dekreta 
I ‑ 5349ACEREDA HERRERA
št. 2766/1967 in ukinjena pravica zava ‑
rovancev v španskem javnem sistemu 
socialne varnosti do povračila stro ‑
škov zdravljenja, ki ga zagotavljajo 
zdravstvene ustanove in zdravniki s 
sedežem na španskem ozemlju, kadar 
jim javni sistem zdravljenja, do katerega 
so upravičeni, ob upoštevanju njiho ‑
vega trenutnega zdravstvenega stanja 
in verjetnega razvoja bolezni, ne more 
zagotoviti v razumnem roku, čeprav 
mora v takem primeru organ, ki upravlja 
sistem socialnega varstva, zavarovancu 
odobriti zdravljenje v zdravstvenih usta ‑
novah ali pri zdravnikih, ki imajo sedež 
na ozemlju drugih držav članic in ne 
v Španiji, v skladu z načelom svobodnega 
opravljanja storitev, ki ga zagotavljajo 
člen 49 ES in naslednji?
(c)  Ali je pravilo nacionalnega prava, kot je 
to, ki je vsebovano v členu  5(3) kralje ‑
vega dekreta št. 63/1995 ter s katerim 
je bil razveljavljen člen  18(3) dekreta 
št. 2766/1967 in ukinjena pravica zava ‑
rovancev v španskem javnem sistemu 
socialne varnosti do povračila stroškov 
zdravljenja, ki ga zagotavljajo zdra ‑
vstvene ustanove in zdravniki s sedežem 
na španskem ozemlju, kadar jim javni 
sistem zdravljenja, do katerega so upra ‑
vičeni, ob upoštevanju njihovega trenu ‑
tnega zdravstvenega stanja in verjetnega 
razvoja bolezni, ne more zagotoviti v 
razumnem roku, čeprav mora v takem 
primeru organ, ki upravlja sistem soci ‑
alnega varstva, zavarovancu odobriti zdravljenje v zdravstvenih ustanovah ali 
pri zdravnikih, ki imajo sedež na ozemlju 
drugih držav članic in ne v Španiji, 
v skladu z določbami o konkurenci 
v členih 81 ES, 82 ES in 87 ES?“
17. Pisna stališča so predložili Španija, 
Belgija, Ciper, Finska, Irska, Poljska, Zdru ‑
ženo kraljestvo in Komisija. Vsi našteti, 
razen Belgije in Finske, so bili zastopani na 
obravnavi.
IV – Prvo vprašanje
18. Nacionalno sodišče bi želelo s prvim 
vprašanjem vedeti, ali je treba člene 22(1)(c), 
22(2) in 36 Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, 
da ima zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec 
odobril, da odide na ozemlje druge države 
članice na ustrezno zdravljenje, tudi pravico 
zahtevati povračilo potnih stroškov ter stro ‑
škov bivanja in prehrane v zadevni drugi 
državi članici od nosilca, ki je odobritev izdal.
I ‑ 5350SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
Trditve strank
19. Španska, finska in ciprska vlada, vlada 
Združenega kraljestva ter Irska predla ‑
gajo, naj Sodišče na prvo vprašanje odgo ‑
vori nikalno. V bistvu zatrjujejo, da daje 
člen 22(1)(c)(i) pravice do storitev, vključno 
s pravico do bolnišničnega zdravljenja v 
drugi državi članici, ki se zagotavlja v imenu 
pristojnega nosilca iz države članice prebi ‑
vališča zavarovane osebe, kot v obravna ‑
vanem primeru. Ta določba naj ne bi pokri ‑
vala vprašanja potnih stroškov in stroškov 
bivanja, zato naj država članica zavarovanja 
ne bi bila dolžna nositi teh stroškov. Španska 
vlada dodaja, da se za ta primer ne more 
uporabiti sodba Leichtle. 4 Španska zakono ‑
daja, v nasprotju z nemško, ne daje pravice 
do povračila potnih stroškov ter stroškov 
bivanja in prehrane, niti kadar zdravljenje 
poteka v Španiji.
20. Belgijska vlada meni, da pravo Skupnosti 
ne predpisuje pravice do povračila dodatnih 
stroškov, vendar državam članicam zdra ‑
vljenja ne prepoveduje, da priznajo tako 
pravico. V tem primeru naj bi veljala zako ‑
nodaja države članice, v kateri poteka zdra ‑
vljenje, razen če so tarife, ki jih uporablja 
država članica zavarovanja, ugodnejše za 
pacienta. 5
4 –  Sodba z dne 18. marca 2004 v zadevi Leichtle (C‑8/02, Recueil, 
str. I‑2641).
5 –  Sodba z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi 
(C‑368/98, Recueil, str. I‑5363, točka 53).21. Poljska vlada zagovarja stališče, da bi se 
potni stroški ter stroški bivanja in prehrane 
lahko zahtevali na podlagi člena 22 Uredbe 
le v obsegu, v katerem pravica do povra ‑
čila obstaja na podlagi nacionalnega prava. 
Dodaja, da bi obveznost držav članic, da 
zagotovijo učinkovito delovanje sistema, ki 
ga vzpostavlja člen  22 Uredbe, lahko pome ‑
nila, da mora pristojni nosilec kriti te stroške.
22. Komisija stališče, da s členoma 22 in 
36 Uredbe št. 1408/71 pristojnemu nosilcu 
ni naložena obveznost, da povrne dodatne 
stroške neposredno zavarovancu, utemeljuje 
s sodbami Sodišča Kohl, 6 Vanbraekel 7 in 
Inizan 8. Vendar naj bi iz sodb Leichtle 9 in 
Molenaar 10 izhajalo, da je s členom 22(1)(c) 
nosilcu države članice zdravljenja naložena 
obveznost, da mora omenjene stroške 
povrniti zavarovancu, saj se ti stroški lahko 
štejejo za sestavni del storitev v smislu 
člena  22(1)(c). Zato bi moral nosilec države 
članice zdravljenja te stroške plačati v skladu 
z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot 
če bi bil zavarovanec pri njem zavarovan. 
Nato naj bi bil pristojni nosilec zavezan, da 
nosilcu države članice zdravljenja nepo ‑
sredno povrne stroške, v skladu s pogoji, 
določenimi v členu 36 Uredbe št. 1408/71.
6 –  Sodba z dne 28. aprila 1998 v zadevi Kohll (C‑158/96, Recueil, 
str. I‑1931).
7 –  Zgoraj navedena sodba Vanbraekel in drugi.
8 –  Sodba z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Inizan (C‑56/01, 
Recueil, str. I‑12403).
9 –  Zgoraj navedena Sodba Leichtle, točka 35.
10 –  Sodba z dne 5. marca 1998 v zadevi Molenaar (C‑160/96, 
Recueil, str. I‑843, točka 31).
I ‑ 5351ACEREDA HERRERA
23. Komisija še dodaja, da morajo nosilci 
socialne varnosti v skladu s členom  10 ES 
in členom 84 Uredbe št. 1408/71 sodelovati, 
da bi se zagotovila pravilna uporaba 
členov 22(1)(c) in 36 ter s tem popolno 
spoštovanje pravic, ki so bile dodeljene zava ‑
rovancu. Če torej nosilec države članice 
zdravljenja ni pravilno izpolnil svoje obve ‑
znosti na podlagi člena 22, da nudi storitve, 
pristojni nosilec pa ni omogočil izpolnitve te 
obveznosti, mora slednji nosilec zavarovancu 
neposredno povrniti stroške zdravljenja, ne 
da bi s tem posegel v odgovornost nosilca 
države članice zdravljenja. 11
Presoja
24. Najprej, Uredba št. 1408/71, kot med 
drugim izhaja iz četrte uvodne izjave 
preambule, si ne prizadeva uskladiti soci ‑
alnovarnostnih zakonodaj držav članic, 
amapak le postavlja sistem koordinacije med 
nosilci v različnih državah članicah, da bi 
se prispevalo k prostemu gibanju delavcev 
v Skupnosti. 12
11 –  Sodba z dne 25. februarja 2003 v zadevi IKA (C‑326/00, 
Recueil, str. I‑1703, točki 51 in 61).
12 –  Glej tudi sodbe z dne 9. julija 1980 v zadevi Gravina (807/79, 
Recueil, str. 2205, točka  7); z dne 5.  julija  1988 v zadevi 
Borowitz (21/87, Recueil, str. 3715, točka 23); z dne 7. febru ‑
arja  1991 v zadevi Rönfeldt (C‑227/89, Recueil, str. I‑323, 
točka 12) ter z dne 19.  marca  2002 v združenih zadevah 
Hervein in drugi (C‑393/99 in C‑394/99, Recueil, str. I‑2829, 
točka 50).25. Člen 22(1)(c) Uredbe predpisuje, da mora 
pristojni nosilec v državi članici zavarovancu 
odobriti, da odide v drugo državo članico, da 
bo prejel zdravljenje, ki ustreza njegovemu 
zdravstvenemu stanju. V takih primerih je 
zadevna oseba na podlagi člena  22(1), prvi 
pododstavek, Uredbe št. 1408/71 upravi ‑
čena do storitev, 13 ki jih v imenu pristojnega 
nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stal ‑
nega prebivališča v skladu z zakonodajo, ki jo 
slednji uporablja, kot če bi bila oseba zava ‑
rovana pri njem. Obdobje, v katerem bi se 
lahko prejele te storitve, ureja pravo pristojne 
države članice.
26. Člen 22(2), drugi pododstavek, določa 
pogoje, pod katerimi se odobritev zdra ‑
vljenja v tujini ne sme zavrniti, „če tako 
zdravljenje spada med dajatve, določene v 
zakonodaji države članice, na ozemlju katere 
oseba stalno prebiva in na katerem ji ob 
upoštevanju njenega trenutnega zdravstve ‑
nega stanja in verjetnega razvoja bolezni ni 
možno nuditi takega zdravljenja v časovnem 
obdobju, ki je […] običajno potreben“.
27. Opozoriti je treba, da lahko vsaka država 
članica določi širšo podlago za odobritev 
13 –  Na podlagi člena 22(1)(c)(ii) je zavarovana oseba, ki ji je bilo 
odobreno dovoljenje, upravičena tudi do denarnih dajatev. 
Iz zgoraj navedene sodbe Molenaar (točka 31) izhaja, da 
so „denarne dajatve […] v bistvu dajatve, namenjene nado ‑
mestilu za delavčevo izgubo zaslužka med boleznijo“. Te 
dajatve niso pomembne za obravnavano zadevo.
I ‑ 5352SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
zdravljenja v drugi državi članici. Uredba le 
navaja, kdaj se takih odobritev ne sme zavr ‑
niti, ne določa pa omejitev glede njihove 
dodelitve. 14
28. Osebi, ki ji pristojni nosilec odobri, da 
odide v drugo državo članico na zdravljenje, 
se izda obrazec E‑112, ki ji daje pravico do 
zdravljenja. 15 Nato ima ta pacient dostop 
do zdravljenja v drugih državah članicah 
pod enako ugodnimi pogoji kot zavarovane 
osebe, ki jih zajema zakonodaja drugih držav 
članic. 16 Z izdajo obrazca E‑112 nastane 
obveznost pristojnega nosilca države članice 
zavarovanja, da plača stroške zdravljenja 
pristojnemu organu v državi članici, v kateri 
se nudi zdravljenje. 17 Običajno se stroški 
povrnejo neposredno pristojnemu organu, ki 
nudi zdravljenje. Referenčna točka za izračun 
14 –  Zgoraj navedena sodba Vanbraekel in drugi, točka 31.
15 –  Glej sodbo z dne 31. maja 1979 v zadevi Pierik II (182/78, 
Recueil, str. 1977, točka 15), v kateri je sodišče ugotovilo, 
da „ker se stroški v zvezi s spornim zdravljenjem zaraču ‑
najo pristojnemu nosilcu, ki je izdal dovoljenje, mora nosilec 
države članice, v katero oseba odide na zdravljenje, ob 
predložitvi takega dovoljenja zdravljenje zagotoviti, čeprav 
na podlagi zakonodaje, ki jo uporablja, ni dolžna, ampak le 
pristojna, da ga odobri“.
16 –  Zgoraj navedeni sodbi Vanbraekel in drugi, točka 32, ter 
Inizan, točka 21.
17 –  Povračilo stroškov zdravljenja med nosilcema ureja člen 36 
Uredbe št. 1408/71 v zvezi s členom  93 Uredbe št. 574/72. 
Na podlagi člena 36 Uredbe št. 1408/71 povrne storitve, ki 
jih nudi nosilec države članice zdravljenja, v celoti nosilec 
države članice zavarovanja, v skladu s postopkom, ki ga 
določa člen  93 Uredbe št. 574/72. Terjatve in obveznosti 
med nosilcema se poravnajo ali v višini dejanskega zneska 
storitev ali na podlagi paušalnega plačila, razen če se zadevni 
državi članici ali pristojni organi teh držav dogovorijo za 
drugačne načine povračila oziroma sta se državi članici 
odpovedali vsem povračilom med nosilci, ki so v njuni 
pristojnosti. Glej tudi zgoraj navedeno sodbo IKA, točka 54.povračila so cene, ki veljajo po pravu države 
članice zdravljenja. 18
29. Iz jasnega besedila člena 22 Uredbe 
št. 1408/71 izhaja, da je pravica osebe 
omejena na zdravstveno varstvo med zača ‑
snim prebivanjem v drugi državi članici. Ta 
določba ne krije dodatnih stroškov, kot so 
potni stroški ter stroški bivanja in prehrane, 
ki bi nastali v zvezi z zdravljenjem v tujini. 
Poleg tega mehanizem, ki ga ustvarja člen 22 
v zvezi s členom 36 Uredbe, določa, da se 
neposredno med nosilci povrnejo le stroški 
zdravljenja, po ceni, ki veljajo v državi članici 
zdravljenja. Povračilo dodatnih stroškov torej 
ureja nacionalno pravo. Povračilo teh stro ‑
škov se lahko zahteva le, če pravica do njiho ‑
vega povračila obstaja na podlagi nacional ‑
nega prava.
30. Iz sodbe Leichtle 19 izhaja, da bi morali, 
če zakonodaja države članice določa povra ‑
čilo dodatnih stroškov v zvezi z zdravljenjem, 
ki ga oseba prejme na ozemlju te države, 
veljati enake omejitve in pogoji tudi za zdra ‑
vljenje, nudeno v drugi državi članici. V takih 
okoliščinah je obseg obveznosti za povračilo 
pacientovih dodatnih stroškov odvisen od 
18 –  To izhaja iz besedila člena 22, ki določa, da mora storitve 
nuditi „nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča 
v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi 
bila oseba zavarovana pri njem“. Glej tudi zgoraj navedeno 
sodbo Vanbraekel in drugi, točka 55.
19 –  Zgoraj navedena sodba Leichtle.
I ‑ 5353ACEREDA HERRERA
obsega njegovih pravic na podlagi nacional ‑
nega prava.
31. Predložitveno sodišče v obravnavani 
zadevi poudarja, da je položaj mogoče pred ‑
videti, če potreba po potovanju in bivanju 
v drugi državi članici nastane prav zaradi 
nesposobnosti pristojnega nosilca, da zago ‑
tovi zdravljenje v sprejemljivem roku. Gre za 
položaj, v katerem je pacient upravičen do 
zdravljenja v bolnišnici v drugi državi članici 
na podlagi člena 22(2), drugi pododstavek.
32. V takih okoliščinah in ob neobstoju 
pravice, kot je opisano v točki  30, bi bilo 
najpravičneje, da bi država članica zavaro ‑
vanja zagotovila, da se zavarovancu, ki mu 
je bilo izdano dovoljenje na podlagi člena 22 
Uredbe št. 1408/71, dejansko omogoči zdra ‑
vljenje zunaj nacionalnega sistema zdra ‑
vstvenega varstva, do katerega je upravičen: 
z drugimi besedami, da država članica pred ‑
vidi pomoč zavarovancu glede njegovih 
potnih stroškov ter stroškov bivanja in 
prehrane, ki mu nujno nastanejo zaradi zdra ‑
vljenja zunaj nacionalnega sistema zdravstve ‑
nega varstva.
33. Vendar taka pravica do pomoči ali 
povračila, kot sem navedel zgoraj, ne izhaja iz 
člena 22 Uredbe št. 1408/71. Odločitev o tem, 
ali bo pacientu nudila tako pomoč ali povr ‑
nila določene stroške, kot so potni stroški ter 
stroški bivanja in prehrane, je prepuščena 
državi članici.34. Poleg tega bi dodal, da se morajo storitve, 
kot so prevoz do ustanov v posebnih medicin ‑
skih vozilih ali bivanje v bolnišnici in obroki, 
ki jih nudi bolnišnica, gotovo obravnavati kot 
sestavni del zdravljenja, to je storitev. Vse te 
storitve ureja člen 22 Uredbe.
35. Z vidika zgoraj navedenega menim, da 
bi moralo Sodišče na prvo vprašanje odgo ‑
voriti, da členov 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe 
št. 1408/71 ni mogoče razlagati tako, da 
ima zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec 
odobril, da odide na ozemlje druge države 
članice na ustrezno zdravljenje, tudi pravico 
zahtevati povračilo potnih stroškov ter stro ‑
škov bivanja in prehrane v zadevni drugi 
državi članici pod nosilca, ki je odobritev 
izdal.
V – Drugo vprašanje
36. Nacionalno sodišče je drugo vprašanje 
predložilo, če bi Sodišče v odgovoru na prvo 
vprašanje odločilo, da ima zavarovanec na 
podlagi členov  22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe 
I ‑ 5354SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
št. 1408/71 pravico do povračila potnih stro ‑
škov ter stroškov bivanja in prehrane.
37. Ker predlagam, naj se na prvo vprašanje 
odgovori nikalno, presoja drugega vprašanja 
ni potrebna.
VI – Tretje vprašanje
38. Predložitveno sodišče s tretjim vpra ‑
šanjem v bistvu sprašuje, ali se člena  10  ES 
in 249 ES lahko razlagata tako, kot da sta 
v nasprotju predpisi države članice, kot 
so predpisi, sporni v postopku v glavni 
stvari, ki določajo ugodnejše povračilo stro ‑
škov v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)
(a) Uredbe, kot v okoliščinah, ki jih ureja 
člen 22(1)(c).
Trditve strank
39. Španska vlada meni, da tretje vprašanje 
ni povezano s postopkom v glavni stvari.40. Komisija meni, da namen člena 22 
Uredbe št. 1408/71 ni urediti povračila zava ‑
rovancem na podlagi določb, ki veljajo v 
pristojni državi članici. Člen 22 se za to zako ‑
nodajo ne uporablja in ne omejuje pravice 
pristojne države članice, da na podlagi naci ‑
onalnega prava dodeli zavarovancu dodatne 
ugodnosti, niti je k temu ne zavezuje. To, 
da pravila, kakršna so sporna v postopku 
v glavni stvari, predvidevajo povračilo potnih 
stroškov ter stroškov bivanja in prehrane 
v okoliščinah, navedenih v členu 22(1)(a), ne 
pa v primerih, navedenih v členu 22(1)(c), ne 
more biti v nasprotju s členom 22 Uredbe 
št.  1408/71 v povezavi s členoma 10 ES 
in 249 ES.
41. Belgijska vlada meni, da ni v skladu 
s primarno in sekundarno zakonodajo 
Skupnosti, če država članica v svojem naci ‑
onalnem pravu določi priznanje dodatnih 
pravic v okoliščinah, ki so istovetne tistim, ki 
jih urejajo določbe prava Skupnosti, vendar 
pa onemogočijo pridobitev teh pravic pri 
sklicevanja le na pravo Skupnosti.
42. Po mnenju poljske vlade, vlade Zdru ‑
ženega kraljestva in Irske so države članice 
dolžne zagotoviti, da nacionalno pravo 
nikakor ne ogroža ali ovira določb uredbe 
I ‑ 5355ACEREDA HERRERA
niti ne preprečuje ali omejuje dostopnosti do 
storitve osebi, ki bi bila na podlagi uredbe do 
nje sicer upravičena. Ciprska vlada in vlada 
Združenega kraljestva dodajata, da ne gre za 
kršitev prava Skupnosti, ker nacionalni pogoji 
ne veljajo različno, če se zdravstveno varstvo 
nudi v Španiji ali v drugi državi članici, tako 
da se zaradi njih zdravstveno varstvo v drugih 
državah članicah, ne v Španiji, ne pridobi 
težje.
43. Finska vlada navaja, da na podlagi 
členov 10 ES in 249  ES ni mogoče sklepati, 
da so nacionalni zakonodajalci dolžni spre ‑
jeti pravni predpis, na podlagi katerega bo 
zavarovanec, čigar položaj ureja člen 22(1)(c), 
upravičen do povračila stroškov, povezanih 
s prejetim zdravljenjem.
Presoja
44. Ugotovljeno je že bilo, da člen 22 Uredbe 
št. 1408/71 ne ureja vprašanja dodatnih stro ‑
škov, kot so potni stroški ter stroški bivanja 
in prehrane, ki nastanejo v zvezi z zdravlje ‑njem v tujini. Zato člena 10 ES 20 in 249 ES 21 
ne onemogočata, da bi nacionalne zakono ‑
daje odobrile širše storitve od tistih, ki jih 
predvideva Uredba št. 1408/71.
45. Odločitev, ali bodo sprejele dodatne 
predpise, s katerimi bodo priznale pravico do 
povračila določenih stroškov, je prepuščena 
državam članicam.
46. Poleg tega dejstvo, da je nacionalna zako ‑
nodaja možnost povračila stroškov omejila 
le na en primer, namreč na neposredno 
življenjsko nevarne nujne primere, s čimer je 
ukinila pravico povračila zaradi neutemeljene 
zavrnitve odobritve zdravljenja, ničesar ne 
spremeni. Če se je nacionalni zakonodajalec 
20 –  Na podlagi člena 10 ES, ki vsebuje načelo sodelovanja 
v dobri veri, so dolžne države članice zagotoviti izvajanje in 
uveljavljanje uredb.
21 –  V skladu s členom 249, drugi odstavek, ES se uredbe splošno 
in neposredno uporabljajo v vseh državah članicah. Zato 
uredbe zaradi svoje narave in umeščenosti v sistem virov 
prava Skupnosti delujejo tako, da dajejo posameznikom 
pravice, ki so jih nacionalna sodišča dolžna varovati. Nepo ‑
sredna uporaba uredbe pomeni, da za njeno uveljavitev in 
uporabo v korist tistih, ki jih ureja, ali proti njim ni potreben 
nikakršen predpis, ki bi bil sprejet v nacionalnem pravu. 
Države članice so zaradi obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe 
in jih sprejmejo z njeno ratifikacijo, zavezane, da ne ovirajo 
neposredne uporabe, ki jo vsebujejo uredbe in druga pravila 
prava Skupnosti. Strogo ravnanje v skladu s to obveznostjo 
je nujen predpogoj za hkratno in enotno uporabo predpisov 
Skupnosti v vsej Skupnosti (sodba z dne 10.  oktobra  1973 
v zadevi Fratelli Variola, 34/73, Recueil, str. 981, točki 8 
in 10). Nacionalna sodišča, katerih naloga je, da na podro ‑
čjih, ki so v njihovi pristojnosti, uporabljajo določbe prava 
Skupnosti, morajo zagotoviti, da se te v celoti uveljavijo. Glej, 
med drugim, sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal 
(106/77, Recueil, str. 629, točka 16); z dne 19.  junija  1990 
v zadevi Factortame in drugi (C‑213/89, Recueil, str. I‑2433, 
točka 19) ter z dne 20. septembra 2001 v zadevi Courage in 
Crehan (C‑453/99, Recueil, str. I‑6297, točka 25).
I ‑ 5356SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
odločil, da osebi, ki je izkoristila pravico 
na podlagi člena 22(1)(a), prizna dodatno 
storitev, pri čemer ta storitev ni del 
obveznosti države članice na podlagi 
člena  22(1)(a), to posameznika, kot pravilno 
opozarja Irska, ne ovira pri izvrševanju 
njegovih pravic na podlagi člena 22(1)(c).
47. Glede na zgoraj navedeno menim, da bi 
moralo Sodišče na tretje vprašanje odgovo ‑
riti, da člena 10 ES in 249 ES nista v nasprotju 
s predpisi države članice, kot so pred ‑
pisi iz postopka v glavni stvari, ki določajo 
ugodnejše povračilo stroškov v okoliščinah, 
ki jih ureja člen 22(1)(a) Uredbe, kot v okoli ‑
ščinah, ki jih ureja člen 22(1)(c).
VII – Četrto vprašanje
48. Predložitveno sodišče želi s četrtim vpra ‑
šanjem v bistvu izvedeti, ali se členi  12  ES, 
49 ES, 81 ES, 82 ES in 87 ES lahko razla ‑
gajo tako, da so v nasprotju predpisi države 
članice, kot sta predpisa iz postopka v glavni 
stvari, s katerima je bila ukinjena pravica 
zavarovancev v španskem javnem sistemu 
socialne varnosti do povračila stroškov zdra ‑
vljenja, ki ga zagotavljajo zdravstvene usta ‑
nove in zdravniki s sedežem na španskem 
ozemlju, ki niso vključeni v španski sistem 
socialne varnosti.Trditve strank
49. Španska vlada meni, da četrto vprašanje 
ni povezano s postopkom v glavni stvari. 
Vlada Združenega kraljestva se strinja. Po 
njenem mnenju je glede na dejansko stanje 
zadeve vsebina četrtega vprašanja popol ‑
noma hipotetična.
50. Ciprska in francoska vlada ter Irska 
v bistvu trdijo, da se pravo Skupnosti ne 
uporablja za položaje, v katerih želi oseba, 
ki prebiva v Španiji, izkoristiti zdravstvene 
storitve španskega zasebnega izvajalca teh 
storitev, ker ni čezmejnega elementa. Nava ‑
jajo še, da se členi 81 ES, 82 ES in 87 ES ne 
morejo uporabljati za zakonodajne ukrepe, 
kakršni se izpodbijajo v obravnavani zadevi.
51. Belgijska vlada navaja, da je položaj, 
opisan v četrtem vprašanju, skladen s 
členom 49 ES in ne izkrivlja konkurence med 
izvajalci zdravstvenih storitev v Španiji, ki 
niso vključeni ali so zasebni.
52. Poljska vlada meni, da bi šlo za kršitev 
členov 82 ES in 86 ES, če bi se ugotovilo, da 
je področje storitev zdravstvenega varstva 
omejeno tako, da škoduje pacientom, in če 
I ‑ 5357ACEREDA HERRERA
bi lahko prevladujoč položaj javnih organov 
španskega zdravstvenega varstva vplival na 
trgovino med državami članicami, do česar bi 
prišlo, če bi imelo zdravstveno varstvo, ki ga 
nudijo zasebni zdravstveni delavci, tudi vpliv 
na državljane drugih držav članic.
53. Komisija ob upoštevanju dejanskega 
stanja zadeve meni, da špansko pravo ni v 
nasprotju s členi 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES 
in 87 ES.
Presoja
54. V skladu z ustaljeno sodno prakso je le 
nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora 
prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo 
bo sprejelo, pristojno, da glede na posebnosti 
zadeve presodi o tem, ali je sprejetje pred ‑
hodne odločbe potrebno za izdajo njegove 
sodne odločbe, in o ustreznosti vprašanj, ki 
jih predloži Sodišču. 22 Kljub temu je Sodišče 
presodilo, da ne more odločati o predho ‑
dnem vprašanju, ki mu ga je postavilo naci ‑
onalno sodišče, ker je očitno, da razlaga ali 
ocena veljavnosti pravila Skupnosti, ki jo je 
zahtevalo nacionalno sodišče, ni v nobeni 
zvezi z resničnostjo ali s predmetom spora 
22 –  Glej, med drugim, sodbo z dne 15. decembra 1995 v zadevi 
Union Royale Belge des Sociétés de Football Association 
in drugi proti Bosmanu in drugim (C‑415/93, Recueil, 
str. I‑4921, točka 59).o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali 
če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih 
elementov, potrebnih za to, da bi podalo 
koristen odgovor na zastavljena vprašanja. 23
55. Iz predloga za sprejetje predhodne 
odločbe izhaja, da nacionalno sodišče v 
bistvu zahteva odločitev, ali je v nasprotju 
s členi 12 ES, 49 ES, 81 ES, 82  ES in 87  ES 
položaj, v katerem zdravstvena ustanova ali 
zasebnik, ki je deluje na španskem ozemlju in 
ni vključen v sistem socialne varnosti, nima 
pravice, da zavarovancu nudi zdravljenje na 
podlagi sistema socialne varnosti, medtem ko 
mu tako zdravljenje lahko nudi zdravstvena 
ustanova ali zasebnik v drugi državi članici.
56. Postopek v glavni stvari se ne nanaša 
na ta problem, ampak na vprašanje, ali je 
M.  Acereda Herrera upravičen do povra ‑
čila potnih stroškov ter stroškov bivanja in 
prehrane zase in za sorodnika, ki ga je spre ‑
mljal, v zvezi z bolnišničnim zdravljenjem 
v Parizu, ki ga je zahteval.
57. Na četrto vprašanje torej ni treba 
odgovoriti.
23 –  Glej, med drugim, sodbo z dne 13. julija 2000 v zadevi Idéal 
tourisme (C‑36/99, Recueil, str. I‑6049, točka 20).
I ‑ 5358SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA – ZADEVA C‑466/04
VIII – Predlog
58. Menim, da bi se moralo na vprašanja, ki jih je Sodišču predložilo Tribunal Supe ‑
rior de Justicia de Cantabria, odgovoriti tako:
1.  Členov 22(1)(c), 22(2) in 36 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče razlagati tako, da ima 
zavarovanec, ki mu je pristojni nosilec odobril, da odide na ozemlje druge države 
članice, da bo prejel ustrezno zdravljenje, tudi pravico do povračila potnih stro ‑
škov, stroškov bivanja in prehrane v zadevni drugi državi članici od nosilca, ki je 
odobritev izdal.
2.  Člena 10 ES in 249 ES nista v nasprotju s predpisi države članice, kot sta 
predpisa iz postopka v glavni stvari, ki določajo ugodnejše povračilo stroškov 
v okoliščinah, ki jih ureja člen 22(1)(a) Uredbe, kot v okoliščinah, ki jih ureja 
člen 22(1)(c).