SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 6. novembra 2008 ( 1 )

Zadeva C-511/06 P

Archer Daniels Midland Co.

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

Stvarno kazalo

I – Dejansko stanje, postopek in predlogi strank II – Pravna presoja A – Uvodne ugotovitve B – Prvi pritožbeni razlog: kršitev pravic do obrambe v zvezi s pripisovanjem pritožnici lastnosti vodje omejevalnega sporazuma 1. Ugotovitve Sodišča prve stopnje 2. Trditve strank 3. Presoja C – Pritožba zoper izpodbijano odločbo: presoja obstoja kršitve pravic do obrambe pri pripisovanju pritožnici lastnosti vodje omejevalnega sporazuma D – Drugi pritožbeni razlog: kršitev postopkovnih jamstev zaradi uporabe poročila FBI kot dokaza o vodstvu pritožnice omejevalnega sporazuma 1. Ugotovitve Sodišča prve stopnje 2. Trditve strank 3. Presoja a) Razlaga izpodbijane sodbe b) Pravilnost meril analize, ki so se uporabila v izpodbijani sodbi i) Neobstoj splošne prepovedi uporabe dokazov s strani Komisije, ki niso bili predloženi v postopku, ki ga je sama vodila ii) Kršitev posebnih procesnih jamstev – Obstoj pogojev za uporabo dokazov s strani Komisije, ki niso bili predloženi v postopku, ki ga je sama vodila: spoštovanje postopkovnih pravic – Merila, ki jih je oblikovalo Sodišče prve stopnje glede pravil, ki jih mora spoštovati Komisija, da bi se prepričala o spoštovanju postopkovnih pravic in njihovi uporabi v obravnavani zadevi E – Tožba zoper sporno odločbo: ali je Komisija lahko uporabila poročilo FBI kot dokaz glede vloge pritožnice kot vodje v omejevalnem sporazumu F – Pritožbeni razlogi (tretji, četrti in peti) glede pisne izjave družbe Cerestar G – Pritožba zoper sporno odločbo: ali je Komisija v pravno zadostni meri dokazala vlogo vodje, ki jo je imela družba ADM v omejevalnem sporazumu H – Šesti pritožbeni razlog: nepriznavanje olajševalne okoliščine v zvezi s prenehanjem sodelovanja družbe ADM v omejevalnem sporazumu takoj, ko so posegli protimonopolni organi Združenih držav Amerike 1. Presoja Sodišča prve stopnje 2. Trditve strank 3. Presoja I – Deveti pritožbeni razlog: dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na trg 1. Presoja Sodišča prve stopnje 2. Trditve strank 3. Presoja J – Pritožbena razloga (sedmi in osmi): kršitev načela varstva zaupanja v pravo glede presoje sodelovanja družbe ADM v upravnem postopku 1. Pritožbeni razlog, ki se nanaša na izjave, ki so jih podali uslužbenci Komisije v upravnem postopku 2. Pritožbeni razlog glede kršitve pogojev, predvidenih v oddelku B obvestila o ugodni obravnavi K – Tožba zoper sporno odločbo: ali je bilo treba v skladu z oddelkom B(b) obvestila o ugodni obravnavi pritožnico šteti za prvo podjetje, ki je Komisiji posredovalo odločilne dokaze o obstoju omejevalnega sporazuma L – Nova odmera globe, naložene pritožnici M – Stroški III – Predlog

„Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Trg citronske kisline — Določitev zneska globe — Vloga vodje — Pravica do obrambe — Dokazi, pridobljeni v postopku, ki je potekal v tretji državi — Opredelitev upoštevnega trga — Olajševalne okoliščine“

I – Dejansko stanje, postopek in predlogi strank

1. Komisija je v členu 1 Odločbe 2002/742/ES z dne 5. decembra 2001 (v nadaljevanju: sporna odločba) ( 2 ) ob koncu postopka, ki se je izvedel na podlagi Uredbe Sveta št. 17 z dne ( 3 ), ugotovila, da so družba Archer Daniels Midland Co. (v nadaljevanju: pritožnica ali ADM) in druga podjetja kršila člen 81(1) ES in člen 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) s sodelovanjem pri trajajočem sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju citronske kisline.

2. Komisija je v uvodni izjavi 158 sporne odločbe navedla naslednje elemente, ki so v obravnavani zadevi upoštevni za ugotovitev zgoraj navedene kršitve: razdelitev trgov in tržnih deležev, zamrznitev/omejitev/zaprtje proizvodne zmogljivosti, usklajeno dvigovanje cen, izbira proizvajalca, ki je moral „voditi“ povišanje cen na vsakem nacionalnem trgu, razdeljevanje seznamov s sedanjimi in prihodnjimi ciljnimi cenami zaradi usklajevanja poviševanja cen, zasnova in uporaba sistema posredovanja podatkov in nadzora, da se zagotovi izvajanje omejevalnih sporazumov, razdelitev ali dodelitev kupcev, sodelovanje na rednih sestankih ali vzdrževanje drugih stikov zaradi dogovarjanja teh omejitev ter njihove izvedbe in/ali po potrebi njihove spremembe.

3. V členu 3 sporne odločbe so bile družbam, odgovornim za zgoraj navedeno kršitev, naložene globe. Komisija je za izračun zneskov teh glob uporabila, čeprav brez izrecne navedbe, metodo, določeno v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ iz leta 1998 (v nadaljevanju: Smernice) ( 4 ), in po potrebi uporabila – pri čemer se je nanj izrecno sklicevala – tudi Obvestilo o nenalaganju glob ali zmanjševanju glob v primerih omejevalnih sporazumov iz leta 1996 (v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) ( 5 ).

4. Znesek globe, naložene pritožnici, je bil 39,69 milijona EUR.

5. Komisija je pri določanju zneskov glob s presojo teže kršitve še posebej upoštevala dejstvo, da je omejevalni sporazum imel dejanski vpliv na trg citronske kisline v EGP. Komisija je osnovni znesek globe, ki jo je izračunala za družbo ADM, določen na 58,8 milijona EUR, zaradi teže in trajanja kršitve povečala za 35% zaradi obstoja obteževalne okoliščine, saj je družba ADM skupaj z drugo družbo imela vlogo vodje omejevalnega sporazuma. Poleg tega je bila družbi ADM v korist druge družbe, Cerestar Bioproducts BV (v nadaljevanju: Cerestar), zavrnjena ugodnost, predvidena v točki B obvestila o ugodni obravnavi, to je „nenaložitev“ ali „znatno zmanjšanje“ globe, ki bi bila naložena ob neobstoju sodelovanja. Komisija je namreč menila, da je družba Cerestar prva posredovala odločilne dokaze o obstoju omejevalnega sporazuma v smislu oddelka B(b) obvestila o ugodni obravnavi in ne družba ADM, ter da družba ADM kot vodja omejevalnega sporazuma ni izpolnjevala niti pogoja iz oddelka B(e) tega obvestila. Vendar je Komisija v skladu z oddelkom D tega obvestila družbi ADM odobrila „znatno zmanjšanje“ (za 50%) globe.

6. Družba ADM je s tožbo, vloženo 28. februarja 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Sodišče prve stopnje), predlagala razglasitev ničnosti člena 1 sporne odločbe v delu, v katerem je bilo ugotovljeno, da je s sodelovanjem pri omejevanju proizvodnih zmogljivosti na upoštevnem trgu in pri izbiri proizvajalca, ki je moral „voditi“ povišanje cen na vsakem nacionalnem trgu, kršila člen 81 ES in člen 53 Sporazuma EGP, in razglasitev ničnosti člena 3 te odločbe v delu, v katerem se nanaša nanjo, ali, podredno, spremembo te odločbe tako, da se odpravi ali zniža globa, ki ji je bila naložena.

7. Sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 27. septembra 2006 (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) ( 6 ) ugodilo zahtevku pritožnice za delno razglasitev ničnosti člena 1 izpodbijane odločbe, medtem ko je zavrnilo zahtevke pritožnice glede globe, ki ji je bila naložena v členu 3 te odločbe, tako da je Komisiji naložilo plačilo desetine stroškov, ki jih je priglasila pritožnica, slednji pa plačilo preostanka svojih stroškov in stroškov, ki jih je priglasila Komisija.

8. Pritožnica je s pritožbo, vloženo 11. decembra 2006 v sodnem tajništvu Sodišča, izpodbijala navedeno sodbo, pri čemer je Sodišču predlagala, naj jo razveljavi v delu, v katerem je zavrnilo njeno tožbo zoper sporno odločbo, in poleg tega, razglasi za ničnega člen 3 slednje v delu, v katerem se nanaša nanjo, ali da sodbo spremeni tako, da odpravi ali zniža naloženo ji globo, ali, podredno, naj zadevo vrne v ponovno odločanje Sodišču prve stopnje, da odloči v skladu s pravnimi načeli, ki jih bo določilo Sodišče, in v vsakem primeru naloži stroške obeh postopkov Komisiji.

9. Komisija v odgovoru na pritožbo predlaga Sodišču, naj pritožbo zavrne in pritožnici naloži plačilo stroškov.

10. Zastopniki strank so bili zaslišani na obravnavi 8. maja 2008.

II – Pravna presoja

A – Uvodne ugotovitve

11. Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja devet pritožbenih razlogov, ki se vsi nanašajo na odmero globe, ki ji je bila naložena.

12. Pritožnica s prvimi petimi pritožbenimi razlogi graja presojo Sodišča prve stopnje, zaradi katere je zavrnilo njene utemeljitve zoper povišanje osnovnega zneska navedene globe za 35%, ki ga je Komisija izvedla ob upoštevanju obteževalne okoliščine vloge vodje, ki naj bi jo imela družba ADM v omejevalnem sporazumu o citronski kislini. Prvi od teh pritožbenih razlogov se nanaša na neobstoj ugotovitve Sodišča prve stopnje glede kršitve pravic do obrambe pritožnice, ki naj bi izhajala iz tega, da med upravnim postopkom ni izpodbijala te obteževalne okoliščine ali z njo povezanega dejanskega stanja. Naslednji štirje pritožbeni razlogi pa se na različnih podlagah nanašajo na presojo, s katero je Sodišče prve stopnje izključilo, da s preudarki, navedenimi v sporni odločbi, ki se nanašajo na pripisovanje družbi ADM značilnosti vodje, kot je trdila pritožnica, ni mogoče upravičiti te opredelitve.

13. Zadnji štirje pritožbeni razlogi se nanašajo na neupoštevanje olajševalne okoliščine, presojo dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg in presojo sodelovanja pritožnice s Komisijo v upravnem postopku.

14. Naj takoj opozorim, da se mi nekateri od zgoraj navedenih pritožbenih razlogov zdijo utemeljeni, tako da bi bilo po mojem mnenju zato treba izpodbijano sodbo v nekaterih točkah razveljaviti, in menim, da stanje postopka dovoljuje Sodišču, da v skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta samo dokončno odloči o zadevi, kot predlaga pritožnica. Zaradi lažjega prikaza ob upoštevanju števila pritožbenih razlogov bo presoji tisti od njih, ki jih štejem za utemeljene, vsakokrat sledila presoja ustreznih tožbenih razlogov na prvi stopnji, ki jih je Sodišče prve stopnje zavrnilo v tistih delih sodbe, ki bi jih bilo treba razveljaviti.

B – Prvi pritožbeni razlog: kršitev pravic do obrambe v zvezi s pripisovanjem pritožnici lastnosti vodje omejevalnega sporazuma

1. Ugotovitve Sodišča prve stopnje

15. Pritožnica je pred Sodiščem prve stopnje trdila, da je Komisija kršila njene pravice do obrambe, ker ji med upravnim postopkom ni očitala, da je bila vodja omejevalnega sporazuma, in ker v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah niso bili navedeni dokazi (zlasti o vlogi, ki so jo imeli nekateri njeni predstavniki na sestankih omejevalnega sporazuma) v utemeljitev tega očitka v sporni odločbi. Pritožnica je poleg tega trdila, da se med tem postopkom ni mogla izreči o uporabi poročila Federal Bureau of Investigation (FBI) Združenih držav Amerike o izjavah, ki jih je nekdanji predstavnik družbe ADM 11. in 12. oktobra 1996 dal agentom FBI (v nadaljevanju: poročilo FBI), in pisne izjave družbe Cerestar z dne ( 7 ), naslovljene na Komisijo (v nadaljevanju: pisna izjava družbe Cerestar) kot dokaza v utemeljitev obtožbe.

16. Sodišče prve stopnje se je najprej sklicevalo na sodbo Sodišča v zadevi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji ( 8 ), v skladu s katero, kadar Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno navede, da bo preučila, ali je treba zadevnim strankam naložiti globe, in navede glavne dejanske in pravne elemente, zaradi katerih se lahko izreče globa, kot so teža in trajanje domnevne kršitve ter dejstvo, da je bila ta storjena „namenoma ali iz malomarnosti“, izpolni obveznost spoštovanja pravice podjetij do zaslišanja in jim s tem da elemente, potrebne za obrambo ne samo proti ugotovitvi kršitve, ampak tudi proti naložitvi globe ( 9 ).

17. Sodišče prve stopnje je torej zavrnilo zgoraj navedene očitke pritožnice, pri čemer je menilo, da je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navedla glavne dejanske in pravne elemente, na katere se lahko opira globa, ki jo je nameravala naložiti družbi ADM, in opozorilo, da „spoštovanje pravice [zadevnih] podjetij do obrambe Komisije ne zavezuje, da v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah natančneje navede način uporabe vsakega od teh elementov za določitev globe“. Sodišče prve stopnje je s sklicevanjem na sodbo Michelin proti Komisiji ( 10 ) še posebej opozorilo, da „Komisija ni bila dolžna navesti, ali bo družbo ADM štela za vodjo omejevalnega sporazuma ali velikost morebitnega povečanja globe družbi ADM na tej podlagi“. Glede uporabe poročila FBI in pisne izjave družbe Cerestar kot dokaza je navedlo, da „je Komisija ta dokumenta priložila k obvestilu o ugotovitvah možnih kršitvah in da so stranke tako lahko podale mnenje o njih, tudi glede njune uporabe kot dokaza“ ( 11 ).

2. Trditve strank

18. Pritožnica z obravnavanim pritožbenim razlogom očita Sodišču prve stopnje, da je v nasprotju z načelom varstva pravic do obrambe ugotovilo, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni dolžna niti opozoriti naslovnika o možnosti, da se ga bo opredelilo kot vodjo omejevalnega sporazuma, niti navesti dejstev, na katerih naj bi temeljila ta opredelitev. Poleg tega naj drugi od teh sklepov ne bi bil dovolj obrazložen.

19. Po mnenju pritožnice vloga vodje omejevalnega sporazuma pomeni enega od bistvenih dejanskih elementov, ki opredeljujejo težo ravnanja podjetja, ki je storilo kršitev, in ki morajo izhajati iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ( 12 ) tudi zato, ker povišanje, ki ga je Komisija uporabila za to obteževalno okoliščino, običajno pomeni med 30% in 50% zneska globe.

20. Poleg tega morajo biti po mnenju pritožnice tudi dejstva, na katerih temelji opredelitev vodje omejevalnega sporazuma, navedena v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ali da je mogoče o njih vsaj razumno sklepati iz dokumentov, ki so mu priloženi ( 13 ). V obravnavani zadevi pa naj v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvahj ne bi bilo niti navedbe teh dejstev niti možnosti sklepanja o njih iz dokumentov, ki so mu priloženi, in to zato, ker: a) je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno navedla, da naj bi pri izračunu zneska globe in še posebej pri presoji vloge posameznega podjetja upoštevala dejstva, kot so opisana v tem aktu; b) je bila individualizacija vodje omejevalnega sporazuma težavna zaradi zapletenosti dejanskega stanja, kot je bilo ugotovljeno v sporni odločbi (uvodna izjava 273) in v izpodbijani sodbi (točka 300); c) je Komisija družbo ADM v upravnem postopku obvestila, da je lahko izkoristila ugodnost iz oddelka B obvestila o ugodni obravnavi in tako dala vtis, da družbo ADM ni štela za vodjo omejevalnega sporazuma; d) od podjetja ni mogoče zahtevati, naj ob neobstoju posebnih opozoril preuči in primerja z nasprotnimi dokazi vsako dejstvo, ki izhaja iz različnih obsežnih dokumentov, priloženih obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah; če bi to storilo, bi podjetje izgubilo ugodnost uporabe oddelka B obvestila o ugodni obravnavi, ki med drugim predpostavlja stalno in popolno sodelovanje podjetja.

21. Komisija trdi, da so očitki pritožnice neutemeljeni. Temeljili naj bi na umetnem razlikovanju med vlogo vodje omejevalnega sporazuma in posledicami, ki jih ima ta vloga na odmero globe. Pritožnica naj bi spregledala dejstvo, da vloga vodje vpliva na ta znesek, ne pa na ugotovitev kršitve. Zato naj ne bilo potrebno, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah podrobneje navede „dejstva, ki dejansko pomenijo predvidevanje zneska globe“. Po njenem mnenju pa je bilo v obravnavani zadevi dovolj navesti, kot je tudi storila, da bo pri presoji teže kršitve upoštevala vlogo posameznega zadevnega podjetja.

22. Komisija opozarja, da sta bila poročilo FBI in pisna izjava družbe Cerestar med osmimi dokumenti, priloženimi obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

23. Dodaja, da je vloga, ki jo je imela pritožnica v omejevalnem sporazumu, navedena v glavnem delu obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah (pri čemer se sklicuje, na primer, na njegove točke 63, 71, 84, 85, 93, 94 in 104). Poleg tega naj bi se pritožnica v svojem odgovoru na to obvestilo izrecno sklicevala na zgoraj navedena dokumenta in naj bi se obširno izrekla o svoji vlogi v omejevalnem sporazumu, pri čemer je izključila, da naj bi šlo za vlogo vodje ali pobudnika omejevalnega sporazuma, v dokaz temu pa se je oprla ravno na poročilo FBI. To naj bi dokazovalo, da je pritožnica lahko pripravila svojo obrambo na podlagi vsebine tega obvestila.

3. Presoja

24. Čeprav obstaja kakšna osamljena trditev, ki bi jo bilo mogoče razlagati v nasprotnem smislu ( 14 ), je mogoče šteti, da je ustaljena sodna praksa, da imajo podjetja, ki so predmet upravnega postopka zaradi kršitve pravil Pogodbe ES o konkurenci, pravico, da jih Komisija zasliši ne samo glede obstoja očitanih kršitev, temveč tudi glede naložitve globe in meril za njeno odmero.

25. Kot je opozorilo Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, je Sodišče navedlo, da če Komisija v obvestilu o ugotovitvah možnih kršitvah navede, da bo preučila, ali je treba zadevnim podjetjem naložiti globe, in poda glavne pravne in dejanske elemente, zaradi katerih je lahko naložena globa, kot sta teža in trajanje domnevne kršitve, ter dejstvo, da je kršitev storjena „naklepno ali malomarno“, izpolnjuje svojo obveznost spoštovanja pravice omenjenih podjetij, da se izjavijo, ker jim s tem zagotovi potrebne elemente za obrambo ne samo proti ugotovitvi kršitve, ampak tudi proti naložitvi globe ( 15 ).

26. Zdi se, da Sodišče zlasti v sodbi Michelin proti Komisiji ( 16 ) deloma ni upoštevalo predlogov generalnega pravobranilca Verlorena Van Themaata, ki je menil, da je „očitno, da [Komisija] med upravnim postopkom ne more navesti zneska globe ali meril za njeno določitev, ker lahko šele na koncu postopka določi stopnjo naklepa ali malomarnosti“ ( 17 ). Sodišče je glede meril za odmero globe namreč menilo, da je bilo treba v tej sodbi poudariti, da je „Komisija […] v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno izjavila, […] da namerava [zadevnemu podjetju] naložiti globo, katere znesek bi določila ob upoštevanju – po njenem mnenju upoštevnega – trajanja in teže kršitve“, s čimer temu podjetju „omogoči, da se brani ne samo proti ugotovitvi kršitve, ampak tudi proti naložitvi globe“ ( 18 ).

27. Sodišče je nedavno v sodbi Showa Denko proti Komisiji ( 19 ) popolnoma jasno poudarilo, da imajo podjetja, ki so predmet postopka zaradi kršitve člena 81 ES, pravico „ne samo do zaslišanja glede glob, ki jih kot takšne nalaga, temveč tudi glede posameznih vidikov, ki jih [Komisija želi] upoštevati pri določanju glob“.

28. Povzeta sodna praksa, na katero sem se skliceval v točki 25 zgoraj, pa je nekoliko splošna in ne pojasni, kaj pomenijo „glavni pravni in dejanski elementi“, upoštevni za globo, ki morajo izhajati iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah; še posebej ne pojasni, ali zadostuje, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navede, da bo pri odločanju, ali naložiti globo in v kolikšnem znesku, upoštevala težo, trajanje in subjektivne elemente domnevne kršitve, ali pa da mora navesti svojo presojo glede vsakega od teh vidikov.

29. Lahko seveda izključimo, da zadostuje, da se Komisija abstraktno sklicuje na zgoraj navedene tri elemente: težo, trajanje in subjektivne elemente domnevne kršitve. Kot je opozorilo že Sodišče prve stopnje, „bi bila obveznost podajanja navedb o teži kršitve ter o tem, ali je bila povzročena namenoma ali iz malomarnosti, le dolžnost brez prave vsebine, če bi za njeno izpolnitev zadoščalo preprosto parafraziranje člena 15(2) Uredbe št. 17“ ( 20 ). Sodišče je glede trajanja kršitve že pojasnilo, da mora biti določeno že v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ( 21 ).

30. Nasprotno, na podlagi sodne prakse je mogoče izključiti, da spoštovanje pravic do obrambe podjetij pomeni, da mora biti v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitv naveden način, s katerim namerava Komisija uporabiti vsakega od „pravnih in dejanskih elementov“ za določitev višine globe. Dajanje podatkov glede višine glob, preden lahko podjetja podajo svoje pripombe glede zatrjevanih očitkov zoper njih, bi namreč pomenilo neprimerno prejudiciranje odločbe Komisije ( 22 ).

31. Čeprav ni sporno, da morata iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah vsebovati trajanje kršitve in ali je bila kršitev storjena namenoma ali iz malomarnosti, pa je treba v območju med tema dvema skrajnima pristopoma še ugotoviti, ali zadostuje, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah našteje merila za določitev teže kršitve, ki jim namerava slediti, ali pa mora navesti presojo, ki jo namerava izvesti pri uporabi teh meril. Ali je v obravnavani zadevi zadostovalo, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navede, kot je storila, da bo pri določanju zneska ustrezne globe (navedba merila) med drugim upoštevala vlogo posameznega podjetja pri kršitvi, ali pa bi morala že v tem aktu prikazati možnost, da bo [družbi ADM] pripisala lastnost vodje omejevalnega sporazuma (presoja na podlagi merila)?

32. Menim, da sodna praksa Sodišča ne ponuja koristnih podatkov za rešitev tega vprašanja. Enako velja za sodbi Sodišča prve stopnje v zadevah HFB in drugi proti Komisiji ter LR AF 1998 proti Komisiji, na katere se sklicuje pritožnica v utemeljitev druge rešitve ( 23 ). Čeprav je res, da je Sodišče prve stopnje v teh sodbah poudarilo, da se je obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo posredovano tožečim strankam, med drugimi okoliščinami sklicevalo na njihovo aktivno vlogo ( 24 ) ali vlogo izključnega vodje ( 25 ) v zadevnem omejevalnem sporazumu, da bi potem ugotovilo, da je „Komisija […] na ta način pojasnila pravne in dejanske okoliščine, na katere naj bi se oprla za izračun globe, ki jo je bilo treba naložiti tožeči stranki, tako da se je v zvezi s tem ustrezno spoštovala pravica pritožnika do zaslišanja“ ( 26 ), pa iz tega ni mogoče sklepati, da je Sodišče prve stopnje menilo, da je bilo to sklicevanje nujno za spoštovanje te pravice.

33. Po drugi strani je treba priznati, da je Sodišče prve stopnje v sodbi Corus UK proti Komisiji ( 27 ), na katero se je prav tako sklicevala pritožnica, dejansko strožje razlagalo obveznosti Komisije glede vsebine obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, pri čemer je v bistvu štelo za nezadostno navedbo določenega merila teže, ki mu ni sledila začasna presoja v skladu s tem merilom. Sodišče prve stopnje je potem, ko je uvodoma izpostavilo, „da je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah dolžna navesti kratko začasno presojo trajanja očitane kršitve, njene teže in tega, ali je bila v okoliščinah obravnavane zadeve kršitev storjena namenoma ali iz malomarnosti“, menilo, da je imelo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v zadevi, ki mu je bila predložena v obravnavanje, „napako, ker Komisija v njem ni navedla začasne presoje teže storjene kršitve“, saj ni pojasnila, ali je po njenem mnenju šlo za „resno“ ali „zelo resno“ kršitev v smislu Smernic ( 28 ). Poleg tega je Sodišče prve stopnje opozorilo, da ta napaka ni vodila do razglasitve ničnosti sporne odločbe, ker ni bilo dokazano, da bi pritožnica ob njenem neobstoju v svojem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah podala trditve, ki se znatno razlikujejo od tistih, usmerjenih na zmanjšanje teže storjene kršitve, ki jih je v navedenem odgovoru dejansko predložila ( 29 ).

34. Sam se sprašujem, ali bi bil pravilnejši nekoliko drugačen pristop. Namesto da bi na začetku in abstraktno določili obseg obveznosti Komisije glede vsebine obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in potem preverili, ali je njihova kršitev dejansko vplivala na pravice do obrambe, bi morda bilo primernejše sklepati na obseg teh obveznosti iz potrebe, da se te pravice spoštujejo.

35. Če – kot se pogosto navaja v sodni praksi in kot je bilo navedeno v točki 435 izpodbijane sodbe – „je glede odmere glob pravica zadevnih podjetij do obrambe pred Komisijo zagotovljena z možnostjo podajanja pripomb o trajanju, teži in domnevni protikonkurenčni naravi kršitve“ ( 30 ), bi morale biti obveznosti Komisije tiste – in zgolj tiste – s katerimi se dejansko omogoči ta možnost.

36. V zvezi s tem menim, da enkrat ko Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navede, kot je storila v obravnavani zadevi, da bo pri določanju globe, ki jo je treba naložiti podjetju, v okviru presoje teže kršitve upoštevala njegovo vlogo v tajnih dogovorih, opisanih v tem obvestilu, lahko zadevno podjetje na podlagi dejstev, ki jih je Komisija omenila, poda pripombe o sklepih glede njegove vloge, tako da sklepa, na primer, da ta dejstva ne kažejo na to, da je bila ta vloga aktivna ali celo vloga vodje.

37. Zato menim, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, ko je sklenilo, da Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni bila dolžna navesti, da bi lahko družbo ADM štela za vodjo zadevnega omejevalnega sporazuma.

38. Glede drugega dela tega pritožbenega razloga, ki se nanaša na opustitev navedbe v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah dejstev, na podlagi katerih se je v izpodbijani določbi družbi ADM pripisalo lastnost vodje, pa menim, da je treba utemeljitve pritožnice deloma sprejeti.

39. Dejstva, na katera se sklicuje pritožnica v okviru tega dela pritožbenega razloga, so okoliščine, navedene v uvodnih izjavah 265 in 266 sporne odločbe in povzete iz poročila FBI ter pisne izjave družbe Cerestar. Iz poročila FBI izhaja, da naj bi predstavnik družbe ADM razvil mehanizme dogovora „G-4/5“, da naj bi imel dokaj aktivno vlogo na sestanku 6. marca 1991 v Baslu, kjer je bil pripravljen dogovor o citronski kislini, da je veljal za „modreca“ in da mu je predstavnik družbe Jungbunzlauer dal vzdevek „pridigar“ (uvodna izjava 265). Iz pisne izjave družbe Cerestar izhaja, da je drugi predstavnik družbe ADM imel vlogo vodje in je predsedoval tako imenovanim „Sherpa“ sestankom (to je tehničnim sestankom, v nasprotju s tako imenovanimi „Masters“ sestanki, ki so se odvijali na višji ravni), s tem da je pripravljal sklepe in predloge cenikov (uvodna izjava 266). Komisija je te okoliščine štela za „dodatne zadostne dokaze za sklep, da je družba ADM bila vodja omejevalnega sporazuma“, potem ko je ugotovila, da „dejstvo, da je bil krog dvostranskih sestankov med družbo ADM in njenimi konkurenti malo pred prvim večstranskim sestankom omejevalnega sporazuma, [ni] zadošča[lo] za ugotovitev, da je bila družba ADM pobudnik omejevalnega sporazuma“ (uvodna izjava 264). Tako se zdi, da so bile zgoraj navedene dejanske okoliščine odločilne za pripisovanje pritožnici lastnosti vodje omejevalnega sporazuma.

40. Očitek, s katerim se zatrjuje nezadostna obrazložitev izpodbijane sodbe glede trditev pritožnice o opustitvi navedb teh okoliščin v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah lahko štejemo za neutemeljenega. Čeprav Sodišče prve stopnje ni jasno navedlo, zakaj po njegovem mnenju taka opustitev ni imela za posledico kršitev pravic do obrambe družbe ADM, lahko štejemo, da ti razlogi molče izhajajo iz točke 439 izpodbijane sodbe. Ta točka se v glavnem res nanaša na drugo trditev, ki je bila zavrnjena in s katero je pritožnica trdila, da se med upravnim postopkom ni mogla izreči o uporabi poročila FBI in o pisni izjavi družbe Cerestar, ki sta bila uporabljena kot dokaza. Vendar ima ta točka širši obseg, kar izhaja iz izrazov „tudi glede njune uporabe kot dokaz“, ker Sodišče prve stopnje šteje, da je dejstvo, da je Komisija obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah priložila zgoraj navedena dokumenta, zadoščalo, da bi se stranke lahko izrekle ne samo o njuni uporabi za dokaz, temveč tudi o dejanskem stanju, ki je bilo v njih opisano.

41. Po drugi strani pa menim, da je pravno napačna presoja Sodišča prve stopnje v delu, v katerem je štelo, da povzetek dejanskega stanja, na katero se sklicujejo uvodne izjave 265 in 266 sporne odločbe, v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ni potreben.

42. Spoštovanje pravic do obrambe po mojem mnenju namreč zahteva, da se podjetju naslovniku v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah vsaj navedejo dejansko stanje in ustrezni dokazi, na katere namerava Komisija opreti svojo presojo v končni odločbi ( 31 ).

43. Po mnenju Sodišča „[s]poštovanje pravic do obrambe zahteva, da se zadevnemu podjetju v upravnem postopku da možnost, da ustrezno predstavi svoje mnenje o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokumentih, ki jih Komisija navaja v utemeljitev svoje trditve o obstoju kršitve“ ( 32 ).

44. Po mojem mnenju mora obveznost Komisije – tako potrjena tudi glede ugotovitve kršitve – da predhodno obvesti podjetja o dejanskem stanju in ustreznih dokazih, ki jih namerava uporabiti v končni odločbi, veljati tudi glede nalaganja globe in njene odmere ( 33 ).

45. Značilnost obravnavanega primera je zlasti ta, da sklep Komisije glede vloge vodje družbe ADM temelji, kar ni sporno, na dejanskih okoliščinah (iz uvodnih izjav 265 in 266 sporne odločbe), ki niso navedene v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, vendar pa naj bi bile dokazane, kot poudarja Komisija, ne samo z dokumenti, ki so priloženi temu obvestilu, temveč tudi z dokumenti, ki so v njem navedeni, čeprav zgolj kot dokazi o dejstvih, navedenih v njem.

46. Ali dejstvo, da so navedene okoliščine izhajale iz teh dokumentov – o katerih je bilo v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah pojasnjeno, da se bodo uporabili kot dokaz – pomeni, da je bilo družbi ADM omogočeno, da se izreče o resničnosti in upoštevnosti teh okoliščin?

47. Pritožnica predlaga sklicevanje na sodbo Sodišča prve stopnje v zadevi Shell proti Komisiji ( 34 ), iz katere še posebej izhaja, da: — je mogoče dokumente, ki so priloženi k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah niso pa navedeni v njem, upoštevati v odločbi zoper podjetje, na katero je naslovljena, samo, če je lahko slednje iz tega obvestila razumno sklepalo, kakšne sklepe je nameravala Komisija iz njih sprejeti ( 35 ); — je mogoče dokumente, ki so priloženi k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in so v njem navedeni za utemeljitev določene obtožbe, uporabiti v odločbi za utemeljitev drugačne obtožbe zoper isto podjetje samo, če je lahko slednje iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah verjetno sklepalo, kakšne sklepe je nameravala Komisija iz njih sprejeti ( 36 ).

48. Zdi se, da se je s temi merili mogoče strinjati, ker omogočajo uravnovešeno prilagoditev zahtev glede obrambe podjetij z zahtevami glede učinkovitega vodenja upravnega postopka Komisije. Poleg tega so lahko (in so pogosto) dokumenti, priloženi obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, zelo številni in obsežni, zato, kot pravilno trdi pritožnica, si ni mogoče predstavljati, da bi se podjetjem, ki so naslovniki tega obvestila, naložila obveznost, da na njihovi podlagi ugotovijo vsak dokaz, ki ga je mogoče abstraktno razlagati kot dokaz zoper njih, in da izpodbijajo njegovo resničnost ali pomen.

49. Po mojem mnenju bi se lahko merilo, podobno merilom, ki so bila obravnavana v sodbi Shell proti Komisiji, uporabilo tudi v obravnavani zadevi, v kateri se dokumenti, priloženi in navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, uporabljajo v končni odločbi kot dokazi o dejanskih okoliščinah, ki se razlikujejo od tistih, prikazanih v zgoraj navedenem obvestilu. Taka uporaba bi morala biti dopustna samo, če se ugotovi, da je lahko zadevno podjetje iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in ob upoštevanju vsebine teh dokumentov sklepalo, kakšne sklepe o dejstvih je nameravala Komisija iz njih izpeljati.

50. Zato menim, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je z opustitvijo takšnega preverjanja štelo, da je samo dejstvo, da sta bila poročilo FBI in pisna izjava družbe Cerestar priložena obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, dopuščalo Komisiji, da v končni odločbi družbi ADM očita dejanske okoliščine, na katere se je sklicevala v uvodnih izjavah 265 in 266 te odločbe.

51. Po mojem mnenju takšne napačne uporabe prava ni mogoče odpraviti z nadomestitvijo obrazložitve ( 37 ), ki je dopustna samo, kadar je mogoče pravno napačne razloge nadomestiti s čisto pravnimi razlogi ( 38 ). Vendar pa izvedba navedenega preverjanja, s katerim bi ugotovili, ali je družba ADM lahko iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in iz vsebine zadevnih dokumentov sklepala, da ji je Komisija nameravala očitati zgoraj navedene dejanske okoliščine, pomeni presojo dejanskega stanja, za kar Sodišče ni pristojno, kadar odloča o pritožbi. Po mojem mnenju bi bilo treba izpodbijano sodbo zato razveljaviti v točki, navedeni v točki 50, ne da bi bilo treba v ta namen presojati trditve pritožnice, navedene v točki 20 zgoraj, od a) do c), ali trditve Komisije, navedene v točki 23 zgoraj, ki so kvečjemu upoštevne v drugačnih okoliščinah izvedbe navedenega preverjanja.

C – Pritožba zoper izpodbijano odločbo: presoja obstoja kršitve pravic do obrambe pri pripisovanju pritožnici lastnosti vodje omejevalnega sporazuma

52. Za namene preizkusa je treba v upoštevnem delu tožbenega razloga na prvi stopnji, ki temelji na kršitvi pravic do obrambe pritožnice glede vprašanja vloge vodje omejevalnega sporazuma, preveriti, kot sem navedel zgoraj, ali je pritožnica lahko iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in ob upoštevanju vsebine dokumentov, priloženih temu obvestilu, razumno sklepala, da ji je Komisija nameravala očitati dejansko stanje, navedeno v uvodnih izjavah 265 in 266 sporne odločbe, kot značilni dokaz o njeni lastnosti vodje omejevalnega sporazuma.

53. Vendar menim, da na to vprašanje nikakor ni mogoče odgovoriti pritrdilno. Kot pravilno poudarja pritožnica, je bilo v točki 161 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah navedeno, da naj bi Komisija pri presoji teže kršitve upoštevala „dejansko stanje, kot opisano in presojeno zgoraj“, v točki 162 pa, da naj bi pri določanju globe, ki jo je treba naložiti posameznemu podjetju, med drugim upoštevala vlogo posameznega podjetja v tajnih dogovorih, „kot opisano zgoraj“. Dejansko stanje, navedeno v uvodnih izjavah 265 in 266 sporne odločbe, ni opisano niti v točkah 63, 71, 84, 85, 93, 94 in 104, na katere se sklicuje Komisija v odgovoru na pritožbo, niti v drugih točkah obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Po drugi strani, čeprav je bilo v točki 50 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah zagotovo navedeno, da je Komisija med drugimi dokumenti kot dokaz nameravala uporabiti poročilo FBI in pisno izjavo družbe Cerestar, pa se je sklicevala na dokaz o „dejstvih, navedenih v oddelku C“ tega obvestila ( 39 ).

54. Dejstvo, ki ga je poudarila Komisija, da se je pritožnica v svojem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah sklicevala na zgoraj navedena dokumenta in se je celo oprla na poročilo FBI, da bi izključila, da je bila njena vloga v omejevalnem sporazumu vloga vodje ali pobudnika, pa ne more pomeniti, da je pritožnica razumela ali bi morala razumeti, da so ji bile očitane okoliščine, navedene v uvodnih izjavah 265 in 266 sporne odločbe.

55. Zato ne vidim, kako bi bilo mogoče razumno šteti, da je bila vsebina obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah taka, tudi če se ga presoja ob upoštevanju dokumentov, ki so mu priloženi, da bi pritožnica lahko sklepala, da so se ji očitale te okoliščine.

56. Po mojem mnenju bi bilo zato treba tožbeni razlog na prvi stopnji, ki temelji na kršitvi pravic do obrambe pritožnice, sprejeti v smislu, kot je navedeno zgoraj.

57. Pri presoji, ali je družba ADM imela vlogo vodje omejevalnega sporazuma o citronski kislini, se zato ne more upoštevati dejanskih okoliščin, navedenih v uvodnih izjavah 265 in 266 sporne odločbe, ki pa so bile, kot sem poudaril v točki 39 zgoraj, odločilne za to, da je Komisija priznala to vlogo, kot je sama potrdila. Poleg tega dodajam, da iz sporne odločbe jasno ne izhaja, ali je med dokazi, na podlagi katerih je Komisija utemeljila to priznanje, tudi ciklus dvostranskih srečanj med družbo ADM in njenimi konkurenti, ki so se izvedla malo pred prvim večstranskim sestankom omejevalnega sporazuma, kar je navedeno v uvodni izjavi 263 te odločbe. Komisija je v naslednji uvodni izjavi 264 štela, da so bila ta dvostranska srečanja močan pokazatelj, da je družba ADM imela vlogo pobudnika, čeprav niso bila dovolj, da bi jo dokazala. Komisija je dodala, da je vendarle razpolagala z „dodatnimi zadostnimi dokazi za zaključek, da je družba ADM bila vodja omejevalnega sporazuma“ ( 40 ).

58. Vendar, kot glede obteževalnih okoliščin predlaga sama točka 2 Smernic, je treba „organizacijo kršitve“, ki se nanaša na delovanje omejevalnega sporazuma, razlikovati od „pobude zanjo“, ki se nanaša na trenutek oblikovanja ali širitve omejevalnega sporazuma ( 41 ). Pokazatelji vloge pobudnika, ki jo je morebiti imelo podjetje, zato ne morejo pomeniti dokaza o njegovi vlogi vodje. Zadevna dvostranska srečanja zato niso upoštevna za opredelitev družbe ADM kot vodje omejevalnega sporazuma.

59. Komisija se niti pred Sodiščem prve stopnje niti pred Sodiščem ni sklicevala na nadaljnje upoštevne okoliščine za to opredelitev, ki bi jih lahko sodišče Skupnosti upoštevalo na podlagi svoje pristojnosti za odločanje v sporu polne jurisdikcije na področju glob.

60. Iz tega sledi, da ker pogoji, da bi se lahko štelo, da je družba ADM imela vlogo vodje omejevalnega sporazuma niso bili izpolnjeni, bi bilo treba 35-odstotno povišanje zneska globe pritožnici zaradi obteževalnih okoliščin odpraviti.

61. V nadaljevanju bom preučil naslednje štiri pritožbene razloge, ki se prav tako nanašajo na vprašanje vodstva omejevalnega sporazuma, pri tem pa ne bom upošteval sklepov, do katerih sem prišel v prejšnjih točkah, zaradi pomembnosti nekaterih vprašanj, ki jih navedeni pritožbeni razlogi odpirajo, in če bo Sodišče, v nasprotju z mojimi predlogi, pritožbeni razlog, ki sem ga preizkusil zgoraj, štelo za neutemeljenega.

D – Drugi pritožbeni razlog: kršitev postopkovnih jamstev zaradi uporabe poročila FBI kot dokaza o vodstvu pritožnice omejevalnega sporazuma

1. Ugotovitve Sodišča prve stopnje

62. Pritožnica je pred Sodiščem prve stopnje očitala Komisiji napačno uporabo prava, ker je svoj sklep glede vloge vodje družbe ADM oprla na nekatere točke poročila FBI. Po mnenju pritožnice Komisija ne bi smela uporabiti tega poročila kot dokaz o njenem vodstvu omejevalnega sporazuma. V zvezi s tem je uveljavljala tožbene razloge glede postopkovnih kršitev in zanesljivosti dokumenta. Pritožnica je glede prvega vidika zlasti trdila, da so ga sestavili organi tretje države v okviru preiskave, v kateri niso veljala procesna jamstva, ki jih ponuja pravo Skupnosti; da družba ADM ali njen odvetnik nista pregledala, potrdila in podpisala zapisa izjav nekdanjega predstavnika te družbe, ki je del tega poročila; da pritožnica glede izjav, povzetih v tem dokumentu, ni imela možnosti pred Komisijo izvrševati svojega privilegija Skupnosti zoper samoobtožbo; da so protimonopolni organi Združenih držav Amerike izrecno potrdili, da se izjave nekdanjega predstavnika družbe ADM ne bodo razkrile, razen v postopku pred organi Združenih držav Amerike na podlagi sodne odločbe. Pritožnica je glede drugega vidika trdila, da poročilo FBI ni bilo zanesljivo zaradi svoje narave, notranjih protislovij in protislovja z drugimi dokazi.

63. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi s presojo v točkah od 261 do 270 te sodbe zavrnilo očitke glede postopkovnih kršitev in tiste, ki se nanašajo na pravilnost presoje Komisije glede vsebine tega poročila.

64. S tem pritožbenim razlogom se izpodbijajo samo utemeljitve iz točk od 261 do 270 izpodbijane sodbe.

65. Sodišče je v teh točkah najprej štelo, da „[n]i sporno, da nobena določba Komisiji ne prepoveduje, da se kot na dokaz, ki je lahko podlaga za ugotovitev kršitve členov 81 ES in 82 ES in določitev globe, opre na dokument, ki kot v tem primeru, ko gre za poročilo FBI, ni nastal v postopku, ki ga je vodila sama Komisija“ ( 42 ).

66. Potem ko je Sodišče prve stopnje opozorilo, da je sodna praksa Skupnosti od sodbe Orkem proti Komisiji ( 43 ) naprej priznala, da ima podjetje pravico, da ga Komisija v okviru člena 11 Uredbe št. 17 ne prisili, da prizna udeležbo pri kršitvi, je poudarilo, da je bilo dejansko stanje v tej zadevi drugačno kot tisto, za katero je značilno posredovanje zahtev po informacijah s strani Komisije družbam, ki se je preizkusilo v zgoraj navedeni sodni praksi ( 44 ).

67. Vendar je Sodišče prve stopnje menilo, da „ko se Komisija v okviru proste presoje dokazov, kot v tej zadevi, opre na izjavo, dano v drugačnih okoliščinah, kot so tiste ustreznega postopka pred Komisijo, in ko so v tej izjavi morebitne informacije, za katere bi podjetje lahko zavrnilo, da jih posreduje Komisiji na podlagi sodne prakse Orkem proti Komisiji […], mora ta institucija zadevnemu podjetju zagotoviti [postopkovne] pravice, ki so enake tem, ki jih daje omenjena sodna praksa“ ( 45 ).

68. Po mnenju Sodišča prve stopnje „[s]poštovanje teh [procesnih] jamstev v okoliščinah, kot so zadevne, pomeni, da mora Komisija po uradni dolžnosti preizkusiti, ali na prvi pogled obstajajo resni dvomi glede spoštovanja [postopkovnih] pravic zadevnih strank v okviru postopka, v katerem so podale take izjave. Če takih resnih dvomov ni, je treba šteti, da so bile [postopkovne] pravice zadevnim strankam dovolj varovane, če Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah jasno navede, da se namerava na te dokumente opreti, in jih po potrebi k temu obvestilu priloži. Tako Komisija zadevnim strankam omogoči, da se opredelijo ne le o vsebini teh izjav, ampak tudi o morebitnih nepravilnostih ali posebnih okoliščinah, v katerih so nastali ali bili predloženi Komisiji“ ( 46 ).

69. Sodišče prve stopnje je z uporabo teh meril v obravnavani zadevi, prvič, opozorilo, da je „poročilo FBI Komisiji predložil konkurent družbe ADM, [to je] družba Bayer, ki je bil tudi udeleženec omejevalnega sporazuma […] in da družba ADM ni zatrjevala, da sta Bayer ali Komisija do tega dokumenta prišla nezakonito“ ( 47 ).

70. Drugič, ugotovilo je, da je „poročilo FBI dokument organa Združenih držav Amerike, ki je pristojen za pregon tajnih omejevalnih sporazumov, in je bil predložen ameriškim sodiščem v okviru postopka zoper ta omejevalni sporazum“, ter da „[n]a njem ni bilo nobenega zunanjega znaka, zaradi katerega bi morala Komisija po uradni dolžnosti dvomiti o njegovi dokazni vrednosti“ ( 48 ).

71. Tretjič, Sodišče prve stopnje je opozorilo, da je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah izrazila namen, da bo uporabila to poročilo, priloženo navedenemu obvestilu, tako da je družbi ADM omogočila, „da se opredeli ne le do vsebine tega dokumenta, ampak tudi do morebitnih nepravilnosti ali posebnih okoliščin pri njegovem nastanku […] ali pri njegovi predložitvi Komisiji, in to nepravilnosti ali okoliščin, zaradi katerih se po mnenju družbe ADM Komisija ni mogla opreti na ta dokument, ne da bi kršila [procesna] jamstva prava Skupnosti.“ ( 49 ).

72. Sodišče prve stopnje je poleg tega opozorilo, da družba ADM v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah nikakor ni grajala dejstva, da je Komisija ta dokument upoštevala, temveč se je ADM sama izrecno oprla na ta dokument za utemeljevanje svojih trditev. Sodišče prve stopnje je dodalo, da družba ADM niti ni trdila, da bi kadar koli v upravnem postopku Komisijo opozorila na pomanjkljivo zanesljivost poročila FBI ali da bi od Komisije zahtevala, da zasliši nekdanjega predstavnika te družbe glede resničnosti izjav iz tega poročila ( 50 ).

73. Sodišče prve stopnje je zato sklenilo, da Komisija „v takem položaju“ z uporabo poročila FBI v okviru „proste presoje dokazov“ ni kršila postopkovnih pravic, ki jih zagotavlja pravo Skupnosti ( 51 ).

2. Trditve strank

74. Pritožnica trdi, pri čemer se opira na sodbi „Španske banke“ ( 52 ) in Otto ( 53 ), da Komisija kot dokaz v postopku zaradi kršitve člena 81 ES ne more uporabiti podatkov, ki so jih, tudi zakonito, pridobili in uporabili javni organi v okviru drugih postopkov. Poročilo FBI naj bi bilo pripravljeno v popolnoma drugačnem pravnem okviru kot je tisti, v katerem deluje Komisija, na podlagi procesnih jamstev, in se razlikujejo od tistih, ki jih daje pravo Skupnosti. Pritožnica opozarja, da niti nekdanji predstavnik družbe ADM niti njen odvetnik nista imela možnosti prebrati, potrditi ali podpisati tega poročila. Poleg tega poudarja, da je slednje moralo ostati zaupno, kot naj bi izhajalo iz njegove prve strani, in služiti samo v okviru postopkov v Združenih državah Amerike, kot naj bi izhajalo iz pisne izjave, ki so jo v ta namen predložili protimonopolni organi Združenih držav Amerike z dopisom z dne 13. junija 1997, vloženim v spis na prvi stopnji ( 54 ).

75. Pritožnica s posebnim sklicevanjem na jamstvo, ki ga predstavlja privilegij podjetij zoper samoobtožbo, kot je bil priznan v sodbi Orkem proti Komisiji ( 55 ), trdi, da je iz sodbe Otto ( 56 ) razvidno, da Komisija krši to pravico, kadar uporabi kot dokaz podatke, ki so bili pridobljeni v drugih postopkih z izvrševanjem prisilnih ukrepov in jih zaradi te pravice ne bi mogla pridobiti neposredno z izvrševanjem svojih prisilnih ukrepov ( 57 ).

76. Vendar naj bi merila, ki jih je navedlo Sodišče prve stopnje v točki 265 izpodbijane sodbe (glej točko 68 zgoraj), nasprotovala zgoraj navedenim pravilom, ki jih pritožnica povzema iz sodne prakse Skupnosti. Poleg tega bi morala Komisija v vsakem primeru spoštovati procesna jamstva, ki jih daje pravo Skupnosti podjetjem, zlasti privilegij zoper samoobtožbo, tudi ob neobstoju zahteve zadevnega podjetja v ta namen, ne da bi bila drugače upoštevna neobstoj resnih dvomov glede spoštovanja postopkovnih pravic v okviru „zunanjega“ postopka, v katerem so bili predloženi podatki, ali dejstvo, da je Komisija dokument, ki jih vsebuje, priložila obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Upoštevne naj ne bi bile niti druge okoliščine, ki jih je izpostavilo Sodišče prve stopnje v svoji analizi, vendar – po mnenju pritožnice – ne v skladu z zgoraj navedenimi merili, ki jih je sprejelo, kot je dejstvo, da je ta dokument morebiti zakonito pridobilo in posredovalo Komisiji tretje podjetje, da ga je sestavil pristojni organ Združenih držav Amerike ali da je imel – v nasprotnem primeru – dokazno vrednost in je bil predložen sodiščem Združenih držav Amerike v okviru postopka v zvezi z omejevalnim sporazumom o citronski kislini.

77. Pritožnica v okviru teh očitkov trdi tudi, da je Sodišče prve stopnje v točki 229 izpodbijane sodbe upoštevalo izjave, navedene v poročilu FBI, kot so bile podane med „zaslišanjem s strani ‚grand jury‘ “, in v točki 267 iste sodbe ugotovilo, da je bilo navedeno poročilo „predložen[o] pred ameriškimi sodišči v postopku zoper [omejevalni sporazum o citronski kislini]“, s tem pa je na podlagi dokumentov v spisu nepravilno ugotovilo dejansko stanje, ki se kot tako lahko izpodbija v pritožbi. Po eni strani naj bi namreč iz samega poročila FBI izhajalo, da nekdanjega predstavnika družbe ADM ni zaslišala „grand jury“, temveč pravni zastopniki protimonopolnega oddelka Ministrstva za pravosodje Združenih držav Amerike in agent FBI; po drugi strani naj ne bi bilo nobenega postopka pred sodišči Združenih držav Amerike za omejevalni sporazum o citronski kislini, ker so vsa podjetja, ki so bila vpletena v ta omejevalni sporazum, sklenila „plea agreements“ (sodne poravnave).

78. Pritožnica očita Sodišču prve stopnje tudi „izkrivljanje dokazov“, ker je sklenilo, da Komisija ni mogla na prvi pogled imeti resnih dvomov glede spoštovanja postopkovnih pravic. Po mnenju pritožnice so določene okoliščine obravnavane zadeve, ki izhajajo iz poročila FBI, jasno govorile v prid uporabi sodne prakse, ki se je začela s sodbo Orkem proti Komisiji, kar bi Komisija morala ugotoviti po uradni dolžnosti.

79. Nazadnje, pritožnica graja izpodbijano sodbo v delu, v katerem je navedeno, da je neizpodbijanje družbe ADM glede dopustnosti poročila FBI kot dokaza v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah tako, da „upravičuje kršitev temeljnih pravic“, in pomeni izgubo pravice družbe ADM, da poda navedeni očitek pred sodiščem Skupnosti.

80. Komisija meni, da je ta pritožbeni razlog v celoti neutemeljen.

81. Komisija najprej trdi, da je Sodišče prve stopnje pravilno štelo, da je bilo treba varstvo, ki ga zagotavlja sodba Orkem proti Komisiji, v obravnavani zadevi prilagoditi posebnim okoliščinam zadeve, ob upoštevanju dejstva, da je Komisija prejela poročilo FBI od tretjega podjetja in ga ni neposredno zahtevala od družbe ADM. Po mnenju Komisije je v teh okoliščinah sama morala preveriti, ali bi lahko uporaba dokumenta z njene strani škodovala postopkovnim pravicam pritožnice. To je lahko najbolje storila tako, kot je presodilo Sodišče prve stopnje, da bi pritožnici dala možnost, da izrazi svoje mnenje o uporabi dokumenta, kar naj bi Komisija storila prav z navedbo dokumenta v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in njegovo priložitvijo slednjemu.

82. Zastopnik Komisije je na obravnavi opozoril, da se je pravici, ki je bila priznana v sodbi Orkem proti Komisiji, mogoče odpovedati, ker jo podjetje lahko izvršuje ali ne, in da družba ADM v upravnem postopku pred Komisijo ni nasprotovala uporabi poročila FBI, čeprav je imela možnost to storiti. Ta zastopnik je dodal, da so organi Združenih držav Amerike, ki so pridobili izjavo nekdanjega predstavnika družbe ADM, spoštovali pravice do obrambe in da še posebej v Združeni državah Amerike podjetja nimajo, drugače kakor fizične osebe, pravice do molka, ki ga zagotavlja peti amandma ameriške Ustave.

83. Komisija poudarja, da če bi sprejeli očitek pritožnice glede načina, kako je Sodišče prve stopnje prilagodilo varstvo, ki ga daje sodba Orkem proti Komisiji, okoliščinam obravnavane zadeve, bi prišli do „nesmiselnega“ rezultata, da bi se samodejno izključila uporaba katerega koli dokumenta, ki vsebuje izjave proti podjetju in ki ga je posredovalo drugo podjetje.

84. Poleg tega Komisija meni, da so bili v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica (glej točko 76 zgoraj), elementi presoje, ki jih je uporabilo Sodišče prve stopnje, upoštevni, ker so bili potrebni za uporabo pravila, določenega v sodbi Orkem proti Komisiji, na način, prilagojen dejanskemu stanju v tej zadevi.

85. Glede izkrivljanja dokazov Komisija meni, da je težko razumeti smisel tega očitka in način, kako naj bi ta dokazoval nezakonitost izpodbijane sodbe, tudi če je z njim mogoče soglašati. Komisija dalje šteje za „nesmiseln“ očitek, naveden v točki 79 zgoraj, pri čemer meni, da bi prišlo do kršitve temeljnih pravic pritožnice, če ne bi bila obveščena o namenu Komisije, da bo uporabila poročilo FBI, in če ne bi imela možnosti izraziti mnenja o uporabi tega dokumenta. Kot je ugotovilo Sodišče prve stopnje, pa naj bi Komisija z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah ustrezno obvestila pritožnico o tem namenu, tako da ji je dala možnost izpodbijati uporabo poročila FBI.

3. Presoja

a) Razlaga izpodbijane sodbe

86. Utemeljitev Sodišča prve stopnje, vsebovana v točkah od 261 do 270 izpodbijane sodbe, se ne zdi povsem jasna.

87. Izhodiščna točka te utemeljitve pa je jasna in v bistvu ustreza naslednji trditvi: Komisiji v postopku zaradi kršitve členov 81 ES in 82 ES načeloma ni prepovedano kot dokaz uporabiti dokument, ki je nastal v postopku, ki ga je sama vodila ( 58 ).

88. Druga stopnja utemeljitve ustreza v bistvu naslednji trditvi: kadar Komisija uporabi kot dokaz izjavo, ki ni bila dana v postopku, ki ga je sama vodila, je dolžna v postopku, ki ga vodi, zagotoviti zadevnemu podjetju „[postopkovne] pravice, ki so enake“ tistim, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti ( 59 ). To trditev, ki je tudi sama po sebi jasna, pa je treba pojasniti ob upoštevanju pripomb, ki jih je podalo Sodišče prve stopnje, ko je prešlo na opis načina, s katerim mora Komisija izpolniti to obveznost.

89. Sodišče prve stopnje glede tega navaja, da mora Komisija najprej „po uradni dolžnosti preizkusiti, ali na prvi pogled obstajajo resni dvomi glede spoštovanja [postopkovnih] pravic zadevnih strank v okviru postopka, v katerem so podale take izjave“ ( 60 ).

90. Vendar se zdi, da se ta odlomek – ki je očitno v nasprotju s premiso glede potrebnega spoštovanja pravic, ki so enake tistim, ki jih daje pravo Skupnosti ( 61 ), in nadaljnjimi navedbami o spoštovanju „[postopkovnih] pravic, ki jih zagotavlja pravo Skupnosti“ ( 62 ) – nanaša na spoštovanje postopkovnih pravic, na katere se je mogoče sklicevati v tem postopku, ali v obravnavani zadevi na tiste, ki jih predvideva zakonodaja Združenih držav Amerike v preiskavi, ki jo opravijo protimonopolni organi Združenih držav Amerike. Zdi se, da gre na splošno v to smer tudi sklicevanje Sodišča prve stopnje na „morebitne nepravilnosti“ glede sestave ali predložitve poročila FBI Komisiji ( 63 ), katerih obstoj je mogoče presojati samo na podlagi prava Združenih držav Amerike, in sklicevanje – v okviru tega, kar se zdi uporaba za obravnavano zadevo prvega merila o prima facie ugotovitvi neobstoja resnih dvomov glede spoštovanja postopkovnih pravic (glej točko 70 zgoraj) – na vprašanja prava Združenih držav Amerike, kot je pristojnost organa, ki je sestavil zadevno poročilo.

91. Čeprav je izkazana nezadostnost obrazložitve sodbe ali njeno protislovje glede obravnavane točke, menim, da je sicer mogoče to obrazložitev kljub neustrezni formulaciji nekaterih njenih delov razumno razlagati tako: a) uporabnost izjav, sprejetih v „tujem“ postopku, kot dokaz v postopku, ki ga vodi Komisija, predpostavlja, po eni strani, da so se spoštovala procesna jamstva, ki so predvidena v tuji ureditvi glede pridobivanja teh izjav, in, po drugi strani, da so formalnosti, ki so jim sledili tuji organi pri sprejetju teh izjav, združljive s postopkovnimi pravicami, ki jih daje ureditev Skupnosti; b) Komisija je dolžna pred uporabo teh izjav kot dokazov v postopku preveriti, ali obstajajo resni dvomi glede spoštovanja postopkovnih pravic v tujem postopku, ki jih zadevni stranki daje tuja ureditev, in glede združljivosti načina pridobitve zadevnih izjav, uporabljenega v postopku, s postopkovnimi pravicami, ki jih daje ureditev Skupnosti.

92. Sodišče prve stopnje dalje navaja, da mora Komisija ob neobstoju resnih dvomov glede spoštovanja „postopkovnih pravic“ v obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah navesti svoj namen, da bo uporabila izjave, ki so bile dane v tujem postopku ( 64 ).

93. V zvezi s tem se zdi, da Sodišče prve stopnje glede na besedilo točke 265 izpodbijane sodbe šteje, da je izpolnitev te obveznosti sama po sebi dovolj, da se zagotovi varstvo teh pravic. Po mojem mnenju bi bil tak sklep očitno nepravilen. Očitno se namreč zdi, da podeljena možnost zadevnemu podjetju, da izpodbija uporabo dokumenta – ker škodi njegovim postopkovnim pravicam – ki vsebuje te izjave, sama po sebi ne more izključiti možnosti, da lahko ta uporaba škoduje tem pravicam. Če podjetje dejansko poda očitke, jih bo morala Komisija tudi upoštevati in presoditi njihovo utemeljenost s pravilnimi pravnimi utemeljitvami.

94. To, kar se zdi, da dejansko hoče povedati Sodišče prve stopnje, je, da Komisija lahko ob neobstoju očitkov zadevnega podjetja glede njene uporabe izjav, danih v tujem postopku, kot dokaz v postopku, ki ga vodi, domneva, da ta uporaba ne škoduje postopkovnim pravicam, ki jih ima podjetje.

b) Pravilnost meril analize, ki so se uporabila v izpodbijani sodbi

95. Naj torej ob upoštevanju trditev, ki so jih navedle stranke, preidem k preizkusu skladnosti meril, ki jim je sledilo Sodišče prve stopnje v svoji utemeljitvi, kot so pojasnjena v točki 87 (neobstoj splošne prepovedi uporabe dokazov s strani Komisije, ki niso nastali v postopku, ki ga je sama vodila), 91(a) (pogoj za tako uporabo, ki pomeni spoštovanje postopkovnih pravic) in 91(b) ter 94 zgoraj (formalnosti, ki jih mora spoštovati Komisija, da bi se prepričala o spoštovanju teh pravic), s pravom Skupnosti.

96. Zadevna tema glede dokaznih pravil v postopku zaradi kršitve členov 81 ES in 82 ES ter pretoka dokazov med postopki in celo različnimi pravnimi sistemi je nedvomno občutljiva in zato zahteva poglobljeno analizo.

i) Neobstoj splošne prepovedi uporabe dokazov s strani Komisije, ki niso bili predloženi v postopku, ki ga je sama vodila

97. Pritožnica se najprej sprašuje o možnosti, da Komisija v postopku zaradi kršitve člena 81 ES kot dokaz uporabi podatke, pridobljene v postopku, ki ga sama ni vodila, in se glede tega sklicuje na zgoraj navedeni sodbi „Španske banke“ in Otto.

98. Sodišče je v sodbi „Španske banke“ ( 65 ) iz člena 214 Pogodbe ES (postal člen 287 ES, ki se nanaša na uradno tajnost) in določb Uredbe št. 17 sklepalo, da države članice v okviru svojih pristojnosti, da uporabijo nacionalna pravila in pravila Skupnosti na področju konkurence, ne morejo uporabiti kot dokazno sredstvo niti neobjavljenih podatkov, vsebovanih v odgovorih na zahteve po informacijah, naslovljene na podjetja na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, niti podatkov iz vlog in obvestil iz členov 2, 4 in 5 te uredbe. Sklicevanje pritožnice na to sodbo pa ni koristno, ker se ta nanaša na (in šteje za prepovedano) uporabo podatkov, ki jih Komisija pridobi v postopku v skladu z Uredbo št. 17, kot dokaz v postopku, ki ga je vodil nacionalni organ za konkurenco, medtem ko v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, ni bil sporna uporaba podatkov kot dokaz v postopku, ki ga je vodila Komisija, na kar se osredotoča obravnavani pritožbeni razlog.

99. Glede sodbe Otto ( 66 ) se prepoved, da Komisija v postopku ne sme kot dokaz uporabiti določenih izjav, pridobljenih v okviru nacionalnega civilnega postopka, ne šteje za splošno prepoved zaradi ločenosti postopkov, temveč je izpeljana iz potrebe po spoštovanju privilegija podjetja zoper samoobtožbo, kot ga priznava sodba Orkem proti Komisiji, pod predpostavko, da imajo te izjave naravo samoobtožbe.

100. Pomembnejši podatki v utemeljitev teze, ki jo zagovarja pritožnica, bi se lahko kvečjemu izpeljali iz sodb Dow Benelux proti Komisiji ( 67 ) in „PVC II“ ( 68 ) (v nadaljevanju: sodbi PVC), iz katerih izhaja, da se podatki ali dokumenti, ki jih Komisija pridobi v postopku v skladu z Uredbo št. 17 med preiskavami na podlagi člena 14 te uredbe, ne morejo neposredno uporabiti kot dokaz v drugem postopku, ki ga vodi sama Komisija v skladu s to uredbo.

101. Lahko bi trdili, da če je bila v teh dveh sodbah potrjena prepoved za Komisijo, da v postopku zaradi kršitve pravil o konkurenci uporabi kot dokaz podatke, ki jih je sama pridobila v drugem postopku iste vrste, bi bilo treba še toliko bolj šteti, da ne sme uporabiti kot dokaz v postopku podatkov, ki so jih pridobili organi oblasti tretje države v postopku, ki jih vodijo zaradi kršitve pravil te države o konkurenci.

102. Vendar menim, da tej trditvi a fortiori ni mogoče slediti.

103. Sodišče je v sodbah PVC odločilo, da se podatki, pridobljeni med preiskavo na podlagi člena 14 Uredbe št. 17, uporabijo samo za namene, ki so navedeni v nalogu ali sklepu o preiskavi, in da je to pravilo namenjeno zaščiti poklicne skrivnosti, na katero se izrecno sklicuje člen 20 te uredbe, in pravic do obrambe podjetij, katerih zaščito zagotavlja člen 14(3) te uredbe. Po mnenju Sodišča „[naj bi bile s]lednje pravice […] resno ogrožene, če bi se Komisija lahko zoper podjetja oprla na dokaze, do katerih je prišla med preiskavo, in niso povezani z njenim predmetom ali namenom“.

104. Prepoved, ki je bila potrjena v sodbah PVC, se torej zdi način varstva jamstev, kot so poklicna skrivnost in pravice do obrambe, ki so zaradi pravil prava Skupnosti povezane z zbiranjem podatkov s strani Komisije v postopku, ki ga vodi, tako da slednjo in njene uradnike ter uslužbence zavezuje glede uporabe teh podatkov. Glede na takšen ratio te prepovedi ( 69 ) iz njega ni mogoče samodejno in a fortiori pridobiti splošne prepovedi, da Komisija kot dokaz ne sme uporabiti podatkov, pridobljenih v tujem protimonopolnem postopku.

105. Sodišče je v sodbi v zadevi Dalmine proti Komisiji potrdilo neobstoj splošne prepovedi v pravu Skupnosti, in sicer da se v postopku, ki ga vodi Komisija zaradi kršitve člena 81 ES, kot dokaz ne sme uporabiti podatkov, pridobljenih v postopku, ki so ga vodili drugi organi ( 70 ).

106. V tej sodbi je Sodišče odločilo enako kot Sodišče prve stopnje ( 71 ), namreč da je v postopku, ki ga vodi Komisija v skladu z Uredbo št. 17 mogoče kot dokaz uporabiti zapisnike o zaslišanju nekdanjih direktorjev družbe, ki je bila predmet tega postopka – Dalmine – in ga je opravilo državno tožilstvo države članice med kazensko preiskavo.

107. Družba Dalmine je pred Sodiščem prve stopnje očitala Komisiji, da je z uporabo izjav, danih v kazenskem postopku, ki je bil povsem ločen od preiskave, za katero je bila zadolžena institucija, storila bistveno kršitev postopkovnih pravil, in se je v zvezi s tem sklicevala na sodbo „Španske banke“. Sodišče prve stopnje je zavrnilo ta očitek družbe Dalmine, pri čemer je menilo – pod predpostavko, da se je navedena sodba nanašala na uporabo podatkov, ki jih je Komisija zbrala v skladu s členom 11 Uredbe št. 17 s strani nacionalnih organov in da je bil ta položaj izrecno urejen v členu 20 Uredbe št. 17 – da medtem ko „pri ugotavljanju zakonitosti posredovanja [teh] podatkov, ki jih je […] zbrala Komisija in jih je posredovala nacionalnim organom, in pri ugotavljanju zakonitosti prepovedi, izrečene nacionalnim organom, da te podatke neposredno uporabijo kot dokaz, velja pravo Skupnosti“, „[pa] sta zakonitost posredovanja podatkov, ki so bili zbrani na podlagi uporabe nacionalnega kazenskega prava in sta jih nacionalni državni tožilec ali za konkurenco pristojni nacionalni organ posredovala Komisiji, in zakonitost njihove poznejše uporabe Komisije načeloma vprašanji, za kateri velja nacionalno pravo o izvajanju preiskav, ki jih opravljajo navedeni nacionalni organi, [in v primeru] sodnih postopk[ov sodijo v] pristojnost nacionalnih sodišč“. Sodišče prve stopnje pa je opozorilo, da družba Dalmine pred pristojnim italijanskim sodiščem ni sprožila postopka za ugotovitev zakonitosti posredovanja in uporabe navedenih zapisnikov na ravni Skupnosti in da ni niti navedla nobenih dokazov, s katerimi bi lahko dokazala, da je bila ta uporaba v nasprotju z veljavnimi določbami italijanskega prava. Zato po mnenju Sodišča prve stopnje lahko trditve družbe Dalmine kvečjemu postavijo podvomijo v verodostojnost izjav iz zapisnikov, ne pa v njihovo dopustnost kot dokaz v postopku ( 72 ).

108. Sodišče je v pritožbenem postopku, pri čemer je v zvezi s tem sledilo sklepnim predlogom generalnega pravobranilca Geelhoeda ( 73 ), potrdilo to analizo Sodišča prve stopnje s tem razlogovanjem: „62 Dalje je glede dopustnosti navedenih zapisnikov kot dokazov treba ugotoviti – kot je to ugotovilo Sodišče prve stopnje […] – da vprašanje, ali je zakonito, da so državni tožilec ali organi, pristojni za konkurenco, Komisiji posredovali podatke, ki so bili zbrani na podlagi nacionalnega kazenskega prava, sodi v nacionalno pravo. Poleg tega, kot je [opozorilo] Sodišče prve stopnje, sodišče Skupnosti glede na nacionalno pravo ni pristojno za nadzor nad zakonitostjo akta, ki ga je izdal nacionalni organ. 63 Glede uporabe navedenih podatkov s strani Komisije je Sodišče prve stopnje […] pravilno ugotovilo, da so trditve družbe Dalmine vplivale le na verodostojnost in torej na dokazno moč izpovedb njenih direktorjev, ne pa na to, ali so ti dokazi v tem postopku dopustni‘. […] v pravu Skupnosti namreč prevladuje načelo prostega predlaganja [presoje] dokazov ( 74 ) in edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov je njihova verodostojnost. Ker je torej italijansko sodišče posredovanje zadevnih zapisnikov razglasilo za nezakonito, teh dokumentov ni mogoče šteti za nedopustne dokaze, ki bi jih bilo treba izločiti iz spisa“.

109. Navedena sodba očitno izključuje obstoj splošne prepovedi za Komisijo, da v postopku, ki ga sama vodi v skladu z Uredbo št. 17, uporabi izjave, dane v tujem postopku. Po mojem mnenju splošna trditev pritožnice, navedena v točki 97 zgoraj, zato ne more biti sprejeta.

ii) Kršitev posebnih procesnih jamstev

110. Poleg te splošne trditve pa pritožnica z obravnavanim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da uporaba poročila FBI za dokaz nasprotuje posebnim procesnim jamstvom, ki jih ima in ki se nanašajo na postopek pred protimonopolnimi organi Združenih držav Amerike in postopek pred Komisijo.

– Obstoj pogojev za uporabo dokazov s strani Komisije, ki niso bili predloženi v postopku, ki ga je sama vodila: spoštovanje postopkovnih pravic

111. Najprej je treba za preizkus teh natančnejših trditev, ki jih je podala pritožnica, preveriti, ali veljajo omejitve, da Komisija uporabi dokaze, ki niso bili predloženi v postopku, ki ga je sama vodila. To preverjanje je potrebno zaradi sklicevanja Sodišča v sodbi Dalmine proti Komisiji (glej točko 108 zgoraj) na načelo „prostega predlaganja dokazov“ v pravu Skupnosti, ki po mojem mnenju zahteva nekaj pomembnih pojasnil.

112. Načelo „prostega predlaganja dokazov“ v pravu Skupnosti ni mogoče razumeti tako, da je mogoče uporabiti vsak dokaz vedno in v vsakem primeru in da je pomembna samo njegova verodostojnost.

113. Na področju dokazov ne smemo mešati različnih načel. Sodišče prve stopnje je v utemeljitev trditve, ki jo je navedlo tudi v sodbi Dalmine proti Komisiji ( 75 ), da v pravu Skupnosti velja načelo prostega predlaganja dokazov in je edino ustrezno merilo za presojo predloženih dokazov njihova verodostojnost, navedlo sklepne predloge sodnika Vesterdorfa, v funkciji generalnega pravobranilca, v zadevi Rhône-Poulenc proti Komisiji ( 76 ) in sodbo Met-Trans in Sagpol ( 77 ). Menim, da se pripombe sodnika Vesterdorfa, na katere se je sklicevalo Sodišče prve stopnje, prej nanašajo na posebno načelo, to je načelo proste presoje dokazov sodišča, ali drugače povedano, na svobodno prepričanja sodišča glede vsebine dokaza z vidika pomena, ki mu ga je treba pripisati ( 78 ). V zadevi, v kateri je bila izdana sodba Met-Trans in Sagpol, se je od Sodišča zahtevalo, naj med drugim pojasni, katera dokazna sredstva zadoščajo za dokaz določene okoliščine, ki jo predvideva določena določba prava Skupnosti, in zlasti, ali je v zvezi s tem bil potreben listinski dokaz, ki bi izpolnjeval določene zahteve ( 79 ). Sodišče je z odgovorom na to, da je iz pomena te določbe izhajalo, da dokaz te določene okoliščine ni omejen na določena dokazna sredstva in da „ob neobstoju ureditve Skupnosti o pojmu dokaza so vsa dokazna sredstva, ki jih dopuščajo postopkovne ureditve držav članic v podobnih postopkih, načeloma dopustna“, očitno potrdilo načelo svobode glede dokaznih sredstev, ki ga je treba razumeti kot možnost uporabiti dokazna sredstva kakršne koli vrste za dokazovanje določenega dejstva (na primer dokaz z zasliševanjem, listinski dokaz, priznanje itd.) in za katero veljajo izjeme, ki so izrecno predvidene v ureditvi Skupnosti ( 80 ).

114. Čeprav je res, da je mogoče v pravu Skupnosti, razen če ni določeno drugače, določeno dejstvo dokazovati z dokaznimi sredstvi kakršne koli vrste (svoboda glede dokaznih sredstev), in je odločitev o dokazni vrednosti dokaza prepuščena prepričanju sodišča ne pa zakonodajalčevem vrednotenju dokaza (prosta presoja dokazov), pa po mojem mnenju ni mogoče trditi, da je mogoče uporabiti vsak predložen dokaz, in mora biti predmet vsebinske presoje Komisije ali sodišča Skupnosti. Tega si ne bi bilo mogoče predstavljati, na primer, pri izjavi, ki so jo postopkovni organi pridobili s silo. Poleg tega šolskega primera naj spomnim, da v skladu s sodno prakso Skupnosti Komisija v postopku v skladu z Uredbo št. 17 ne more uporabiti kot dokaz: — izjav ali dokumentov, ki jih je Komisija pridobila v prejšnjem postopku v skladu s to uredbo (glej točko 100 zgoraj); — dokumentov, glede katerih podjetju med postopkom, ki se vodi zoper njega, ni bila dana možnost, da izvršuje svojo pravico do zaslišanja ( 81 ); — komunikacij med odvetniki in strankami, ki imajo zaupen značaj, ki je pravno varovan ( 82 ); — izjav direktorjev podjetja v odgovoru na vprašanja, postavljena v okviru zaslišanja prič pred začetkom nacionalnega civilnega postopka, odgovor na katera pomeni priznanje kršitve pravil o konkurenci ( 83 ); — zapisnikov o zaslišanju iz nacionalnega kazenskega postopka, če je pristojno nacionalno sodišče odločilo, da je bilo njihovo posredovanje Komisiji nezakonito (glej točki 107 in 108 zgoraj).

115. Izpodbijana sodba v obravnavani zadevi tem primerom nedopustne uporabe dokazov s strani Komisije dodaja še enega, in sicer izjave, dane v postopku, ki ga ni vodila Komisija, kadar zadevni stranki niso bile zagotovljene postopkovne pravice, ki so ji pripadale v tem postopku, ali tiste pravice, ki bi ji bile na razpolago skladno s pravom Skupnosti, če bi Komisija neposredno pridobila te izjave.

116. Izpodbijana sodba in sodbe Dalmine proti Komisiji ( 84 ) pa se glede omejitve o uporabi izjav, podanih v drugem postopku, za dokaz v postopku, ki ga vodi Komisija, ne zdijo skladne. Na podlagi sodb Dalmine proti Komisiji se zdi, da lahko problem nedopustnosti te uporabe nastane samo, ko je bil Komisiji posredovan zapisnik – v katerem so navedene te izjave – ali ko ga je slednja uporabila nezakonito na podlagi zakonodaje države organa, ki jih je pridobil (in ko je to nezakonitost ugotovilo pristojno nacionalno sodišče) ( 85 ). Izpodbijana sodba daje širši pomen nespoštovanju procesnih jamstev, ki gredo v tujem postopku – med katere je po mojem mnenju mogoče šteti, da so vključene tudi omejitve, ki jih postavlja tuja ureditev v interesu izjavitelja, posredovanja izjav drugim organom in njihove uporabe s strani slednjih – in nezdružljivosti načina pridobitve teh izjav, ki se jim je sledilo v tem postopku, s procesnimi jamstvi, ki jih daje zakonodaja Skupnosti.

117. Dejstvo, da se v sodbah Dalmine proti Komisiji ni priznalo nespoštovanja navedenih jamstev kot razloga za neuporabo dokaza, je mogoče razložiti z dejstvom, da družba Dalmine ni izpodbijala zakonitosti uporabe zadevnih zapisnikov o zaslišanju kot dokaz v postopku, ki ga je vodila Komisija, zaradi kršitve posebnih postopkovnih pravic (kot je na primer privilegij zoper samoobtožbo, ki jo zagotavlja pravo Skupnosti), temveč bolj zaradi domnevnega splošnega nasprotovanja pravicam do obrambe, da se v tem postopku uporabijo kot dokaz podatki, ki izhajajo iz drugega postopka.

118. Poleg tega je treba povedati, da bi bilo mogoče posebej omejevalno pojmovanje omejitev Komisijine uporabe dokazov, predloženih v postopku, ki so ga vodili drugi organi, ki ga je sprejelo sodišče Skupnosti v zadevi Dalmine proti Komisiji, razlagati tudi tako, da je povezano samo z zadevami, v katerih gre za organe držav članic Evropske skupnosti, in da nazadnje temelji na implicitni predpostavki o bistveni enakovrednosti varstva pravic do obrambe na ravni Skupnosti in na ravni držav članic ( 86 ). Vendar ta predpostavka očitno ne more veljati, kadar pridobijo na pomenu postopki, ki so se vodili v tretjih državah.

119. V vsakem primeru se popolnoma strinjam z mnenjem, izraženim v izpodbijani sodbi in med strankami v tej zadevi ni sporno, in sicer da je treba pri uporabi podatkov, pridobljenih v postopku, ki ga je vodil organ tretje države, kot dokaz v postopku, ki ga vodi Komisija, spoštovati procesna jamstva, določena za ta postopek, in tista, določena za postopek, ki ga vodi Komisija. Po mojem mnenju je to mnenje, ki ustreza kumulativni uporabi prava države, od koder dokaz izvira, in prava države prejema dokaza, pri čemer je treba nujno upoštevati dejstvo, da se gibljemo znotraj javnega prava, zlasti glede sankcij, in da spoštovanje pravic do obrambe v kakršnem koli postopku, v katerem je mogoče naložiti sankcije, še posebej globe ali periodične denarne kazni, pomeni temeljno načelo prava Skupnosti, ki ga je treba spoštovati tudi, če gre za postopek upravne narave ( 87 ).

120. Spoštovanje postopkovnih pravic v takem primeru, kot je obravnavani, predpostavlja torej, da je bil dokaz, ki je nastal v tujem postopku, tam pridobljen ob spoštovanju formalnosti, predpisanih v ustreznih določbah tuje ureditve, da ta ureditev dopušča njegovo posredovanje Komisiji in njegovo uporabo s strani slednje ter da ta uporaba ne nasprotuje posebnim jamstvom, ki bi jih uživalo zadevno podjetje na podlagi prava Skupnosti, če bi do pridobitve dokaza prišlo neposredno v postopku, ki ga vodi Komisija.

– Merila, ki jih je oblikovalo Sodišče prve stopnje glede pravil, ki jih mora spoštovati Komisija, da bi se prepričala o spoštovanju postopkovnih pravic in njihovi uporabi v obravnavani zadevi

121. Pritožnica v pritožbi graja merila, ki jih je oblikovalo Sodišče prve stopnje v točki 265 izpodbijane sodbe glede načina, kako mora Komisija zagotavljati zgoraj navedene pravice. Spoštovanje teh pravic naj se bi dejansko zahtevalo v vsakem primeru, zato se Komisija v nasprotju z mnenjem Sodišča prve stopnje ne bi mogla omejiti na ugotovitev neobstoja resnih dvomov in ugovorov zadevnega podjetja glede tega. Navaja, da je samo Sodišče prve stopnje v skladu s sodno prakso dolžno po uradni dolžnosti preučiti spoštovanje procesnih jamstev.

122. Sodišče prve stopnje je v bistvu menilo, da Komisija ne more kršiti postopkovnih pravic zadevnega podjetja z uporabo izjav, pridobljenih v tujem postopku, kot dokaz, kadar to podjetje, ki je bilo predhodno obveščeno o namenu Komisije, da ga bo uporabila, ni podalo ugovorov glede tega in sama Komisija nima razloga, da bi na prvi pogled resno dvomila o skladnosti zgoraj navedene uporabe ob spoštovanju teh pravic.

123. Menim, da ima pritožnica prav, ko prereka, da je ta razlaga nezakonita. Komisija mora v vsakem primeru spoštovati postopkovne pravice, torej tudi, kadar se zadevno podjetje nanje ne sklicuje v upravnem postopku. V pravu Skupnosti ni nobenega pravila, ki bi podjetju pod sankcijo izgube pravice nalagalo, da v upravnem postopku pred Komisijo sproži pravna vprašanja. O tem, da se mora odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ujemati s pritožbo pred sodiščem Skupnosti, ne obstaja nobeno pravilo. Podjetje tudi ni dolžno odgovoriti na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Komisija mora končno odločbo izdati v skladu s pravom, ne glede na dejansko izvrševanje pravic do obrambe zadevnega podjetja v upravnem postopku in ne glede na obseg tega izvrševanja.

124. Po drugi strani pripominjam, da je v interesu spoštovanja pravic do obrambe Komisija dolžna v vsakem primeru nakazati podjetju, naslovniku obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, svoj namen, da bo uporabila izjave, ki izvirajo iz tujega postopka, kot dokaz za svojo končno odločbo, to je ne glede na dejstvo, ali resno dvomi ali ne o skladnosti te uporabe s spoštovanjem postopkovnih pravic.

125. Tudi če predpostavimo, kot opozarja Komisija, da se je postopkovnim pravicam mogoče odpovedati, dejstva, da se slednji ne predložijo pripombe glede uporabe kot dokaz podatkov, ki izvirajo iz tujega postopka, naznanjene v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ni mogoče razlagati kot odpoved uveljavljanju postopkovnih pravic, temveč ga je treba analizirati zgolj kot neizvrševanje pravice podjetja, da ga Komisija zasliši glede zakonitosti te uporabe.

126. Zato v zvezi s tem menim, da je v izpodbijani sodbi napačno uporabljeno pravo.

127. Poleg tega, tudi če bi šteli, da so merila, ki jih je oblikovalo Sodišče prve stopnje v točki 265 izpodbijane sodbe, skladna s pravom, bi se mi v vsakem primeru zdelo, da je v tej sodbi napačno uporabljeno pravo, ker naj Sodišče prve stopnje teh meril ne bi uporabilo pravilno za dejansko stanje v tej zadevi.

128. Po eni strani pripominjam, da Sodišče prve stopnje ni moglo brez nadaljnje analize očitati pritožnici, in na to vezati odpoved, da v svojem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni nasprotovala temu, da Komisija uporabi poročila FBI kot dokaz. Pritožnica je v postopku na prvi stopnji izpodbijala uporabo tega poročila za dokaz dejanskih okoliščin, navedenih v uvodni izjavi 265 izpodbijane odločbe. Ker pa te okoliščine niso bile navedene v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem so bile navedene samo okoliščine, katerih resničnost pritožnica ni izpodbijala, bi Sodišče prve stopnje moralo, preden je to očitalo pritožnici, preveriti, ali je lahko slednja iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in ob upoštevanju vsebine poročila FBI, ki je bilo v njem navedeno in mu je bilo priloženo, razumno sklepala, da ji je Komisija nameravala očitati tudi te okoliščine (glej točke od 46 do 50 zgoraj), in ali je zato pritožnica imela interes v odgovoru na to obvestilo nasprotovati uporabi poročila FBI kot dokaz. Molk pritožnice glede morebitnih razlogov za neuporabnost dokumenta kot dokaz ni mogoče razlagati kot pritrditev, razen glede uporabe, ki je bila prikazana v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

129. Po drugi strani so po mojem mnenju v obravnavani zadevi na prvi pogled obstajali resni dvomi o skladnosti uporabe poročila FBI kot dokaza s postopkovnimi pravicami pritožnice.

130. Glede tega se najprej strinjam s pritožnico, da lahko dokazi, ki jih je upoštevalo Sodišče prve stopnje v točkah 266 in 267 izpodbijane sodbe (glej točki 69 in 70 zgoraj), kadar niso v celoti neupoštevni za problem spoštovanja procesnih jamstev, izključijo obstoj resnih dvomov glede skladnosti uporabe tega poročila s strani Komisije s postopkovnimi garancijami, na katere se je dejansko sklicevala pritožnica pred Sodiščem prve stopnje in sedaj pred Sodiščem. Opozarjam, da gre za privilegij zoper samoobtožbo in obveznost organa, ki pridobi podatke, da predloži izjavitelju v odobritev zapis danih izjav, ki ga je pripravil sam organ, kot tudi za varstvo zaupnega značaja izjav, ki jih je dal nekdanji predstavnik družbe ADM protimonopolnim organom Združenih držav Amerike v okviru sodelovanja same družbe ADM s temi organi.

131. Še posebej se bom ustavil pri tem zadnjem vidiku, ki si zasluži posebno pozornost, ker se dotika občutljive teme dvostranskih odnosov med Evropskimi skupnostmi in Združenimi državami Amerike na področju sodelovanja med organi, pristojnimi za konkurenco.

132. Pritožnica je s trditvijo, da je bilo poročilo FBI namenjeno samo uporabi v postopkih v Združenih državah Amerike, poudarila, po eni strani, da je na prvi strani tega poročila navedeno, da je njegovo razkritje tretjim osebam prepovedano, in, po drugi strani, da so se protimonopolni organi Združenih držav Amerike izrecno dogovorili z odvetnikom družbe ADM, da se podatki iz tega poročila ne bodo razkrili, razen za njihovo uporabo v postopkih, ki se vodijo v Združenih državah Amerike. Te okoliščine dejansko izhajajo iz dokumentov, ki so bili predloženi Sodišču prve stopnje.

133. Res je, da Komisija verjetno ni razpolagala z dopisom, ki je vseboval to obveznost, ki so jo prevzeli zgoraj navedeni organi ( 88 ), in da ji slednji niso posredovali poročila FBI, temveč drugo podjetje, ki je bilo predmet postopka, ki ga je vodila Komisija.

134. Po mojem mnenju pa Komisija ni mogla prezreti možnosti, da je bila uporaba poročila FBI kot dokaz v postopku, ki ga je vodila, v nasprotju z jamstvi, ki jih daje ureditev Združenih držav Amerike glede zaupnega ravnanja s podatki, ki jih je predložil nekdanji predstavnik družbe ADM. To ne samo zaradi tega, ker je bila na prvi strani dokumenta, kot je poudarila pritožnica, navedba glede prepovedi razkritja tretjim osebam, temveč predvsem ob upoštevanju ureditve odnosov med Evropsko skupnostjo in Združenimi državami Amerike na področju sodelovanja med ustreznimi organi, pristojnimi za konkurenco.

135. Ob izdaji izpodbijane odločbe so bili ti odnosi, kot so sicer še vedno, urejeni z dvostranskim sporazumom, sklenjenim leta 1991 ( 89 ), ki je bil dopolnjen z drugim dvostranskim sporazumom, sklenjenim leta 1998 ( 90 ). V teh sporazumih je predvideno posvetovanje, sodelovanje in usklajevanje med Komisijo in Protimonopolnim oddelkom Ministrstva za pravosodje Združenih držav Amerike pri izvajanju dejavnosti, usmerjenih k zagotavljanju uporabe konkurenčnega prava. V nobeni določbi teh sporazumov ni izrecno predvidena izmenjava podatkov med temi organi za namene dokazovanja kršitev konkurenčnega prava. V sporazumu iz leta 1991 je še posebej glede izmenjave podatkov med temi organi predvideno, da pogodbenica, ki ima podatek, tega podatka ni dolžna posredovati drugi pogodbenici, če njena notranja zakonodaja prepoveduje njegovo razkritje, in da je vsaka pogodbenica dolžna čim bolj ohranjati zaupnost katerega koli podatka, ki ji ga predloži druga pogodbenica pri izvajanju sporazuma, in kar v največji mogoči meri nasprotovati zahtevi, da se razkrije podatek, ki so ga pridobile tretje osebe brez odobritve pogodbenice, ki je predložila podatek (člen VIII). Poleg tega je pojasnjeno, da je treba določbe sporazuma razlagati tako, da so skladne z veljavnimi zakoni pogodbenic ali njihovih držav članic in v smislu, da ne zahtevajo spremembe slednjih (člen IX). Poleg tega je bilo pri izmenjavi razlagalnih pisem glede tega sporazuma v imenu Evropske skupnosti glede členov VIII in IX sporazuma izjavljeno, da Komisija ne bo sporočila podatkov iz člena 20 Uredbe št. 17, ki so poslovna skrivnost, protimonopolnim organom Združenih držav Amerike, razen z izrecnim soglasjem zadevnega „vira“. Tudi sporazum iz leta 1998 se v členih IV(2)(c)(iii) in V sklicuje na potrebo, da se predhodno pridobi soglasje zadevnega vira za posredovanje podatkov zaupne narave s strani druge pogodbenice organu, pristojnemu za konkurenco.

136. V bistvu, na podlagi teh sporazumov Komisiji in protimonopolnim organom Združenih držav Amerike ni dovoljena izmenjava podatkov, ki se ne morejo razkriti na podlagi pravne ureditve organa, ki ima podatek ( 91 ), ker so še posebej „zavezani s svojimi notranjimi pravili glede varstva zaupnosti podatkov, ki so jih pridobili med ustreznimi preiskavami“ ( 92 ).

137. Do izmenjave informacij med temi organi pride torej „v mejah veljavnih določb o zaupnosti“ ( 93 ) in odpoved zadevne stranke pravici do zaupnosti omogoča zadevnim organom, da izmenjajo zaupne podatke ( 94 ). Nemožnost organov, pristojnih za konkurenco, da si na podlagi veljavnih sporazumov o sodelovanju izmenjajo zaupne podatke brez soglasja zadevnega vira, sicer opozarja na znatno omejitev učinkovitosti sodelovanja v boju proti omejevalnim sporazumom do te mere, da je v več institucionalnih centrih zaželena sklenitev tako imenovanega sporazuma „druge generacije“, ki bi omogočil tudi izmenjavo zaupnih podatkov ( 95 ).

138. Omejitev izmenjave podatkov med organi zaradi potrebe po zaupnosti podatkov poleg tega pridobi poseben pomen, kadar gre, kot v obravnavanem primeru, za podatke, ki se prostovoljno predložijo v okviru sodelovanja, ki ga nudi podjetje zato, da bi se ga ugodneje obravnavalo glede sankcij. Očitno je namreč, da če bi lahko organ takšne podatke, ki jih prejme v okviru zahteve za ugodnejše obravnavanje, posredoval organom, pristojnim za konkurenco, iz drugih držav, bi še posebej ob neobstoju kakršnega koli usklajevanja med progami ugodne obravnave, ki jih določijo zadevni organi, to močno odvračalo podjetja, da bi sodelovala v okviru teh programov ( 96 ).

139. Kot je opozoril Competition Commitee Organizacije za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD), „izmenjava podatkov ne bi smela nepremišljeno vplivati na preiskave nedopustnih omejevalnih sporazumov, vključno z učinkovitostjo programov ugodne obravnave“; „v ta namen je večina držav članic [OECD] sprejela politike, na podlagi katerih si ne izmenjujejo podatkov, pridobljenih od subjekta, ki zahteva ugodno obravnavo, brez njegovega predhodnega soglasja“ ( 97 ).

140. Vendar ob upoštevanju ureditve dvostranskih odnosov med Evropskimi skupnostmi in Združenimi državami Amerike na obravnavanem področju in težav, povezanih z razkritjem podatkov, ki jih predložijo podjetja, ki sodelujejo v programih ugodne obravnave, česar Komisija ni mogla prezreti, je po mojem mnenju morala ta institucija po prejemu poročila FBI s strani enega od podjetij, ki so bila predmet postopka, ki ga je vodila, sprejeti ustrezne ukrepe, kako ravnati z dokumentom v tem postopku, zato da bi preprečila nevarnost kršitev morebitnih jamstev, ki jih priznava ureditev Združenih držav Amerike glede razkritja vsebine tega dokumenta.

141. Zlasti menim, da Komisija ni mogla kot dokaz zakonito uporabiti poročila FBI, ne da bi prej vprašala podjetje, ki ji ga je predložilo, za pojasnilo o tem, kako je prišlo do njega, in ne da bi prej vprašala protimonopolne organe Združenih držav Amerike, ob izpolnjevanju svojih dolžnosti lojalnega sodelovanja s slednjimi na podlagi veljavnih dvostranskih sporazumov, ali je to poročilo v skladu s pravom Združenih držav Amerike pomenilo dokument, ki bi ga bilo treba šteti za zaupnega, kar bi bilo mogoče, dokler ni dokazano nasprotno, domnevati ne samo iz njegove prve strani, temveč tudi iz okoliščin, v katerih je bil predložen in ki so bile znane Komisiji (in kot se zdi, da izhaja iz dopisa z dne 13. junija 1997 Protimonopolnega oddelka Ministrstva za pravosodje Združenih držav Amerike).

142. Dejstvo, da je Komisiji posredovalo poročilo FBI tretje podjetje in ne navedeni organi, seveda ne more upravičiti tega, da Komisija ni sprejela teh ukrepov. Komisija na podlagi tega dejstva ni mogla šteti, da je ta dokument izgubil kakršno koli zaupno naravo. Po mojem mnenju bi morala Komisija na podlagi dobroverne razlage člena VIII dvostranskega sporazuma iz leta 1991 preprečiti nevarnost, da bi s tem, da je sama uporabila to poročilo kot dokaz, povzročila nadaljnje posledice morebitne kršitve zaupnega značaja tega dokumenta, storjene v Združenih državah Amerike.

143. Dejstvo, da Komisiji niso posredovali zgoraj navedenega poročila protimonopolni organi Združenih držav Amerike, bistveno razlikuje obravnavano dejansko stanje od tistega, ki je predmet sodb Dalmine proti Komisiji ( 98 ), v katerem je Komisija prejela zadevne zapisnike o zaslišanju neposredno od nacionalnega organa, ki jih je sestavil. Po mnenju Sodišča je bila Komisija v zadevi Dalmine proti Komisiji pooblaščena uporabiti te zapisnike kot dokaz, ker nacionalno sodišče ni odločilo, da je bilo njihovo posredovanje Komisiji nezakonito ( 99 ). Ker pa protimonopolni organi Združenih držav Amerike v obravnavani zadevi niso neposredno posredovali poročila FBI, ne bi mogel biti upošteven neobstoj podobne odločitve sodišča Združenih držav Amerike. Komisija se je bila dolžna posvetovati z organi Združenih držav Amerike o tem, ali je bila njena uporaba dokumenta skladna s pravom Združenih držav Amerike ravno zato, da bi pridobila o tem vsaj vnaprejšnjo odločbo pristojnih nacionalnih organov, čeprav slednja ne bi bila sodna odločba.

144. Zaradi razlogov, navedenih v točki 121 in naslednjih zgoraj, menim, da bi bilo treba, če se bo prvi pritožbeni razlog štel za neutemeljenega, izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem so bili zavrnjeni očitki, ki temeljijo na kršitvi procesnih jamstev in ki jih je podala pritožnica proti uporabi poročila FBI s strani Komisije kot dokaz o lastnosti vodje, ki naj bi jo imela družba ADM v omejevalnem sporazumu.

E – Tožba zoper sporno odločbo: ali je Komisija lahko uporabila poročilo FBI kot dokaz glede vloge pritožnice kot vodje v omejevalnem sporazumu

145. V točki 141 zgoraj sem že opozoril, da Komisija ni mogla kot dokaz zakonito uporabiti poročila FBI, ne da bi prej od podjetja, ki ji ga je predložilo, in protimonopolnih organov Združenih držav Amerike pridobila potrebna pojasnila za določitev pravnega statusa tega dokumenta z vidika zaupnosti. Po mojem mnenju bi bilo zato treba tožbeni razlog na prvi stopnji glede kršitve postopkovnih pravic v delu, v katerem temelji na nezdružljivosti uporabe tega poročila kot dokaz s strani Komisije z njegovim zaupnim obravnavanjem s strani zgoraj navedenih organov, dopustiti.

F – Pritožbeni razlogi (tretji, četrti in peti) glede pisne izjave družbe Cerestar

146. Pritožnica je s tremi različnimi pritožbenimi razlogi podala očitke zoper utemeljitve, ki so Sodišče prve stopnje privedle do sklepa, da drugače kakor je trdila na prvi stopnji, Komisija ni storila očitnih napak pri presoji pisne izjave družbe Cerestar glede vloge, ki jo je imel nekdanji predstavnik družbe ADM v omejevalnem sporazumu.

147. Glede tega je treba najprej spomniti, da Sodišče ni pristojno za ugotavljanje dejstev niti, načeloma, za preizkus dokazov, s katerimi je Sodišče prve stopnje utemeljilo ta dejstva. Če so bili dokazi pridobljeni zakonito ter če so bila spoštovana splošna pravna načela in postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je Sodišče prve stopnje izključno pristojno za presojo vrednosti dokazov, ki so mu bili predloženi. Ta presoja torej, razen izkrivljanja teh dejstev, ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča ( 100 ).

148. Pritožnica pa s prvim od teh razlogov očita ravno izkrivljanje dokaza, poročila FBI. Po njenem mnenju, drugače kakor meni Sodišče prve stopnje v točki 288 izpodbijane sodbe, naj to poročilo nikakor ne bi potrjevalo pisne izjave družbe Cerestar, da naj bi nekdanji predstavnik družbe ADM s predsedovanjem „Sherpa“ sestankom in s pripravljanjem zadev ter predlogov cenikov imel vlogo vodje omejevalnega sporazuma. V skladu s tem poročilom naj bi imel posebej aktivno vlogo v omejevalnem sporazumu drugi predstavnik družbe ADM.

149. Menim, da tega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti. Najprej, kot je opozorila Komisija, v točki 288 izpodbijane sodbe ni navedeno, da poročilo FBI glede vprašanja, ki je bilo pravkar navedeno, potrjuje pisno izjavo družbe Cerestar, temveč zgolj to, da sta dokumenta skladna. Poleg tega je Sodišče prve stopnje to ugotovitev podalo v okviru preizkusa verodostojnosti pisne izjave družbe Cerestar, ki je nasprotovala temu, kar je med upravnim postopkom Komisiji izjavil nekdanji predstavnik družbe ADM. Vendar je Sodišče prve stopnje pisno izjavo družbe Cerestar štelo za verodostojnejšo ne samo zato, ker je bila skladna s poročilom FBI, temveč tudi zato, ker ni bilo sporno, da družba Cerestar ni imela aktivne vloge v omejevalnem sporazumu in ker so bile izjave nekdanjega predstavnika družbe ADM Komisiji „podane v tempore suspecto“ ( 101 ). Pritožnica pa ne podaja očitkov zoper te nadaljnje ugotovitve Sodišča prve stopnje.

150. Pritožnica z drugim od zgoraj navedenih pritožbenih razlogov graja pomanjkanje obrazložitve izpodbijane sodbe v delu, v katerem je bila zavrnjena njena trditev, da pisna izjava družbe Cerestar o vlogi, ki jo je imel nekdanji predstavnik družbe ADM na „Sherpa“ sestankih, ni imela nobene verodostojnosti, ker družba Cerestar ni mogla odkriti nobenega od teh sestankov niti navesti podrobnih podatkov o njihovi vsebini.

151. Menim, da je treba tudi ta pritožbeni razlog zavrniti. Sodišče prve stopnje je namreč v točki 289 izpodbijane sodbe v bistvu opozorilo, da dejstvo, da družba Cerestar ne more predložiti podrobnih podatkov o določenih sestankih omejevalnega sporazuma, ni bilo tako, da bi ji preprečevalo, da opozori, da je te sestanke organiziral in vodil nekdanji predstavnik družbe ADM.

152. Nazadnje, pritožnica s tretjim od zgoraj navedenih pritožbenih razlogov trdi, da je Sodišče prve stopnje v točki 290 izpodbijane sodbe nepravilno štelo, da ni mogla v sodnem postopku izpodbijati pravilnosti pisne izjave družbe Cerestar, ker tega ni storila v upravnem postopku. Strinjam pa se s Komisijo, da je ta očitek neutemeljen zaradi očitno nepravilne razlage zgoraj navedene točke, v kateri je Sodišče prve stopnje, daleč od ugotovitve, da je pritožnica izgubila pravico, le opozorilo, da je bilo treba pisni izjavi družbe Cerestar priznati „večjo dokazno vrednost“ kot izjavi nekdanjega predstavnika družbe ADM, zato iz same nezdružljivosti teh dveh izjav ni bilo mogoče sklepati, da prva ni bila pravilna.

153. Menim, da je zato treba pritožbene razloge, ki se nanašajo na pisno izjavo družbe Cerestar, zavrniti.

G – Pritožba zoper sporno odločbo: ali je Komisija v pravno zadostni meri dokazala vlogo vodje, ki jo je imela družba ADM v omejevalnem sporazumu

154. Iz ugotovitev, ki sem jih podal glede Komisijine uporabe poročila FBI za dokaz, da se je družbi ADM pripisala lastnost vodje omejevalnega sporazuma, izhaja, da ker je ta uporaba nezakonita, Komisija pri presoji vloge, ki jo je imela družba ADM, ne bi smela upoštevati dejanskih okoliščin, navedenih v uvodni izjavi 265 sporne odločbe, ki so izhajale samo iz tega poročila.

155. Zato je treba v okviru preizkusa pritožbe zoper sporno odločbo, glede katerega predlagam Sodišču, naj ga opravi v skladu s prvim odstavkom člena 61 Statuta, in ob upoštevanju pripomb, ki sem jih navedel v točkah od 57 do 59 zgoraj, preveriti, ali je mogoče pripisovanje družbi ADM lastnosti vodje omejevalnega sporazuma upravičiti samo na podlagi okoliščin, navedenih v uvodni izjavi 266 sporne odločbe in povzetih iz pisnih izjav družbe Cerestar. Gre za, opozarjam, „vtis“ družbe Cerestar, da je nekdanji predstavnik družbe ADM imel vlogo vodje, in dejstvo, da je predsedoval „Sherpa“ sestankom ter skrbel za „pripravo zadev in predlogov cenikov“.

156. Po mojem mnenju samemu zgoraj navedenemu „vtisu“ družbe Cerestar ni mogoče pripisati nobene posebne vrednosti, ker mora opredelitev podjetja kot vodje omejevalnega sporazuma temeljiti na konkretnih dejstvih in ne na vtisih ali mnenjih drugih udeležencev omejevalnega sporazuma. Glede konkretnih dejstev menim, da čeprav predsedovanje „Sherpa“ sestankom in priprava zadev ter predlogov cenikov s strani nekdanjega predstavnika družbe ADM opozarjajo, da je pritožnica imela aktivno vlogo v omejevalnem sporazumu, pa ne zadostujejo za utemeljitev ugotovitve vloge vodje. Ni namreč sporno, da so se pomembne odločitve omejevalnega sporazuma sprejemale na „Masters“ sestankih, ki so potekali med direktorji na višjem položaju v hierarhiji, in da so tem sestankom, kot je trdila družba Cerestar, običajno predsedovali predstavniki družb Hoffmann-La Roche in Jungbunzlauer, pri čemer Komisija slednje ni štela za vodjo omejevalnega sporazuma. Tako iz same pisne izjave družbe Cerestar izhaja, da je nekdanji predstavnik družbe ADM pri predsedovanju „Sherpa“ sestankom „redno poročal o doseženih sporazumih na „Masters“ sestankih“ ( 102 ). Poleg tega je sama Komisija v uvodni izjavi 273 sporne odločbe ugotovila, da so „tudi drugi udeleženci omejevalnega sporazuma izvajali dejavnosti, ki so bile običajno povezane z vlogo vodje, kot so predsedovanje sestankom, centralizacija zbiranja podatkov in njihovo razširjanje“.

157. Menim torej, da ni mogoče šteti, da je lastnost vodje družbe ADM v omejevalnem sporazumu o citronski kislini dokazana v pravno zadostni meri.

158. Zato predlagam Sodišču tudi na tej podlagi, naj odpravi 35-odstotno povišanje osnovnega zneska globe pritožnice, ki ga je izvedla Komisija v izpodbijani odločbi.

H – Šesti pritožbeni razlog: nepriznavanje olajševalne okoliščine v zvezi s prenehanjem sodelovanja družbe ADM v omejevalnem sporazumu takoj, ko so posegli protimonopolni organi Združenih držav Amerike

1. Presoja Sodišča prve stopnje

159. Pritožnica je pred Sodiščem prve stopnje zatrjevala, da ji Komisija ni upoštevala olajševalne okoliščine, navedene v točki 3, tretja alinea, Smernic, in sicer „prenehanje kršitev takoj, ko poseže Komisija (zlasti, ko opravi preverjanja)“. Pritožnica je poudarila, da je v omejevalnem sporazumu o citronski kislini prenehala sodelovati takoj po preiskavi, ki jo je opravil FBI v njenih poslovnih prostorih v Združenih državah Amerike junija 1995 ( 103 ), in obenem trdila, da je bilo Komisijino neupoštevanje zgoraj navedene olajševalne okoliščine v nasprotju z načelom sorazmernosti, njeno sprejetje drugačne odločbe v prejšnji zadevi, za katero so bile značilne podobne okoliščine, pa z načelom enakega obravnavanja.

160. Sodišče prve stopnje je z jasno utemeljitvijo, navedeno v točkah od 331 do 346 izpodbijane sodbe, zavrnilo oba zgoraj navedena očitka.

161. Prvič, Sodišče prve stopnje je menilo, da mora „določbo iz točke 3, tretja alinea, Smernic razlagati ozko, da ne bo nasprotovalo polnemu učinku člena 81(1) ES“. Razlaga, ki temelji zgolj na dobesedni analizi te določbe, „bi lahko dajala vtis, da samo dejstvo, da kršitelj preneha s kakršnimi koli kršitvami, takoj ko vmes poseže Komisija, na splošno in brez izjem pomeni olajševalno okoliščino“, in „bi zmanjšala polni učinek določb, ki omogočajo ohranitev učinkovite konkurence, ker bi zmanjšala sankcijo, ki jo je mogoče naložiti zaradi kršitve člena 81 ES, in odvračilni učinek take sankcije“. Po mnenju Sodišča prve stopnje „prenehanja kršitve samo zaradi posega Komisije ni mogoče enačiti z zaslugami, ki so rezultat samostojne pobude kršitelja, saj pomeni le ustrezen in običajen odziv na navedeni poseg“, „[pri čemer] prinaša le vrnitev kršitelja k zakonitemu ravnanju“. „Zato [bi bilo] treba to določbo [Smernic] razlagati tako, da bi le posebne okoliščine te zadeve, v katerih se preneha s kršitvijo po prvih posegih Komisije, lahko upravičile upoštevanje [slednje] okoliščine kot olajševalno okoliščino“ ( 104 ).

162. Drugič, Sodišče prve stopnje je menilo, da „v posebnih okoliščinah te zadeve“„dejstvo, da je družba ADM prenehala s kršitvijo po prvem posegu organa, pristojnega za konkurenco, [ni pomenilo] olajševalne okoliščine“, ker je šlo za „tajni omejevalni sporazum, katerega cilj je bila določitev cen in razdelitev trgov“, in „so zadevne stranke to kršitev nedvomno storile namenoma“ ( 105 ).

163. Končno, Sodišče prve stopnje je opozorilo, da „dejstvo, da je Komisija pri svoji prejšnji praksi odločanja ravnanje presodila na določen način, ne pomeni, da je to presojo dolžna uporabiti v kasnejši odločbi“, in v vsakem primeru, da precedens, na katerega se je sklicevala pritožnica, ne more omajati njene analize, ker izraža le presojo Komisije ( 106 ).

2. Trditve strank

164. Pritožnica z obravnavanim pritožbenim razlogom očita Sodišču prve stopnje, da je z zgoraj navedenimi utemeljitvami kršilo načelo, na podlagi katerega je Komisija dolžna spoštovati pravila, ki si jih sama nalaga, ali če to ne stori, da navede razloge, zakaj jih ni upoštevala. Pritožnica glede tega podaja različne trditve, s katerimi v bistvu: — graja razlago Sodišča prve stopnje tretje alinee točke 3 Smernic, s katero naj bi se zamešala resnična obveznost zgolj z možnostjo Komisije, da dovoli znižanje zneska globe v primeru prenehanja s kršitvijo že ob njenem prvem posegu; — v vsakem primeru očita Sodišču prve stopnje, da ni odločilo, da Komisija ni izpolnila svoje obveznosti, da navede razloge, zakaj v obravnavani zadevi ni nameravala izvesti svojih pooblastil za presojo, ali je prenehanje sodelovanja v omejevalnem sporazumu po prvem posegu organov Združenih držav Amerike upravičevalo znižanje zneska globe.

165. Komisija opozarja, da je Sodišče prve stopnje poglobljeno preizkusilo očitke pritožnice, pravilno razložilo zadevno določbo Smernic in pravilno presodilo okoliščine obravnavane zadeve, ter pravilno ugotovilo, da prenehanje sodelovanja družbe ADM v omejevalnem sporazumu od preiskave dalje, ki jo je opravil FBI v njenih poslovnih prostorih, ni pomenilo olajševalne okoliščine.

3. Presoja

166. Naj takoj povem, da se strinjam z mnenjem Sodišča prve stopnje, da prenehanje sodelovanja podjetja v tajnem, očitno nezakonitem omejevalnem sporazumu ne pomeni okoliščine, ki znatno zmanjšuje težo kršitve, in da bi ga zato bilo treba nagraditi z znižanjem zneska globe ( 107 ).

167. Ne strinjam ( 108 ) pa se z utemeljitvijo, s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo očitek pritožnice glede kršitve načela sorazmernosti zaradi neupoštevanja obravnavane olajševalne okoliščine. Še posebej menim, da pravilno očita Sodišču prve stopnje, da je napačno razlagalo točko 3, tretja alinea, Smernic.

168. Kot je bilo priznano v točki 335 izpodbijane sodbe, je dobesedni pomen besedila te določbe, da samo dejstvo, da kršitelj preneha s kršitvijo takoj, ko poseže Komisija, pomeni olajševalno okoliščino. Noben element določbe ne omogoča morebitnega razlikovanja ali uporabe zadevne ugodnos