Predlog za odlog izvršbe zavrnilne upravne odločbe ni mogoč, saj se zaradi takega odloga ne more spremeniti položaj tožeče stranke. Ker tak predlog zanjo ne predstavlja nobenega interesa, mora biti torej zavrnjen, razen v delu, v katerem bi bila lahko odložitev izvršitve izpodbijane odločbe nujna za sprejetje drugih začasnih ukrepov, ki jih predlaga tožeča stranka, če bi jih sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, ocenil kot dopustne in utemeljene.

To je podano v primeru predloga za izdajo začasne odredbe, da se Komisiji naloži, naj na določen način uporabi člen 8(4) in (5) Uredbe št. 139/2004 o nadzoru koncentracij podjetij, tako da sprejme določen ukrepe zoper drugo stranko prepovedane koncentracije, zaradi česar mora biti ta zavržen kot nedopusten. Če bi bilo namreč s sodbo v postopku v glavni stvari odločeno, da je Komisija pristojna, da odredi ukrepe, določene v členu 8(4) in (5) te uredbe, bi morala Komisija, če bi v okviru pooblastila za nadzor, ki ji je dodeljeno glede koncentracij, menila, da je to nujno, sprejeti ukrepe za ponovno vzpostavitev, ki jih šteje za primerne, in sprejeti nujne ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe v skladu s členom 233 ES. Če bi sodnik, ki obravnava predlog za izdajo začasne odredbe, temu predlogu ugodil, bi to pomenilo sodno naložitev Komisiji, naj izpelje natančno določene posledice iz odločbe o razglasitvi ničnosti, s čimer bi tak sklep presegel pooblastila Sodišča, ki jih ima v postopku v glavni stvari. Vendar mora Komisija na podlagi sistema delitve pristojnosti, ki ga določata Pogodba in Uredba – če v okviru pooblastila za nadzor, ki ji je dodeljeno glede koncentracij, meni, da je to nujno, in še posebej na podlagi člena 8(4) in (5) Uredbe – sprejeti ukrepe za ponovno vzpostavitev, ki jih šteje za primerne.

Načeloma sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, ne more izdati začasne odredbe, ki bi, čeprav bi morala biti izdana, pomenila poseg v izvajanje pooblastil druge institucije, ki ni v skladu z razdelitvijo pristojnosti med različnimi institucijami Skupnosti, kot so jo nameravali izvesti avtorji Pogodbe.

Predlog za izdajo začasne odredbe na podlagi člena 243 ES ne sme biti nejasen in nedoločen. Vendar lahko v primeru, ko se vsebina ukrepov, ki jih predlaga tožeča stranka, dovolj jasno loči od preostanka predloga, sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, kljub temu sklene, da predlog ni nejasen in nedoločen in ga zato šteje za dopustnega.

Za zagotovitev polne učinkovitosti člena 243 ES torej ni mogoče izključiti, da lahko sodnik, ki obravnava predlog, sklepe naslovi neposredno na tretje, če je to potrebno, pri čemer so široka pooblastila, ki jih ta ima, če gre za vpliv na pravice in interese tretjih v zadevah, omejena le v primerih, ko so lahko te pravice in interesi resno prizadeti. V tej zvezi se mora taka splošna diskrecijska pravica izvajati z upoštevanjem postopkovnih pravic, še posebej pravice biti zaslišan naslovnikov začasnih odredb in strank, na katere začasne odredbe neposredno vplivajo. Seveda bo moral sodnik, ki obravnava predlog, v zadevah te vrste pri odločanju, ali bo odobril zahtevano začasno odredbo, poleg tega upoštevati tako moč fumus boni iuris kot tudi grozečo resno in nepopravljivo škodo v posameznem primeru. Tudi če tretji med postopkom za izdajo začasne odredbe še ni imel možnosti biti zaslišan, ni mogoče izključiti, da se mu v izjemnih okoliščinah in ob upoštevanju začasnosti začasnega ukrepa naloži začasen ukrep, če se izkaže, da bi bila tožeča stranka brez takega ukrepa izpostavljena položaju, ki lahko ogrozi njen obstoj. Sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, ki obravnava predlog za izdajo začasne odredbe, opravi to presojo, ko tehta različne interese v zadevi.

Komisija ne uporabi napačno določb člena 8(4) in (5) Uredbe št. 139/2004 o nadzoru koncentracij podjetij, ki jo pooblaščajo za sprejetje ukrepov zoper stranke prepovedane koncentracije, ki je že bila izvedena, kadar je po tem, ko je predlog koncentracije, ki je predvideval prevzem vseh deležev podjetja, razglasila za nezdružljivega s skupnim trgom, ocenila, da ni pristojna prepovedati podjetju-prevzemniku, da izvršuje glasovalne pravice v zvezi z manjšinskim deležem, ki je bil na koncu pridobljen, ker niti dejansko niti pravno s tako udeležbo ne more pridobiti nadzora nad podjetjem, v katerem ima ta delež.

Čeprav je res, da je izraz „implemented“ iz angleške različice načeloma lahko dvoumen glede natančnega obsega teh določb, ker lahko opredelitev izraza „implementation“ pomeni, da „je bil dosežen določen cilj“, in tudi „uresničiti“, pa način, na katerega je ta izraz uporabljen v francoski, nemški in italijanski različici, primerjava s francosko različico v drugih Skupnostnih besedilih, v katerih izraz „implementation“ jasno pomeni „uresničitev“, in ne da „je bil dosežen določen cilj“, in dejstvo, da lahko Komisija na podlagi člena 8(4) Uredbe od udeleženih podjetij zahteva, naj „prenehajo koncentracijo“, vseeno kažeta na to, da na prvi pogled opredelitev „implementation“, ki je zajeta s to določbo, pomeni popolno udejanjenje koncentracije, kot je opredeljena v členu 3 uredbe, in torej pridobitev nadzora.

Ta sklep ne more biti vprašljiv zaradi domnevne prakse Komisije, da se delna izvršitev, tudi v zvezi z ukrepi, ki ne prenašajo nadzora, šteje za prepovedano s členom 7(1) Uredbe, na podlagi katerega se koncentracija z razsežnostmi Skupnosti ne izvede, dokler ni razglašena za združljivo s skupnim trgom, in da je dala strankam vedeti, da se morajo vzdržati takih ukrepov. Praksa Komisije, čeprav vplivna in pomembna za ugotavljanje, ali se katero od legitimnih pričakovanj lahko upraviči, v tem pogledu namreč ni odločilna, saj je razlaga prava Skupnosti prerogativ Sodišča, in ne Komisije. Drugič, Komisija bi še vedno ravnala zakonito, če bi od strank zahtevala, naj ne ukrepajo na način, ki bi povzročil spremembo nadzora, tudi če bi člen 7(1) Uredbe razlagali tako, da prepoveduje le spremembo nadzora do odločitve Komisije v presoji, ne pa tudi ukrepov, ki ne spreminjajo nadzora, kot je uveljavljanje glasovalnih pravic, ki izhajajo iz imetništva manjšinskega deleža, ob upoštevanju strogih časovnih omejitev, v okviru katerih mora Komisija pregledati priglašeno koncentracijo in kombinacije dejavnikov, ki bi v posamezni zadevi lahko omogočile nadzor.

Končno ta razlaga člena 8(4) in (5) Uredbe št. 139/2004 v zvezi s členom 21(3), ki državam članicam prepoveduje uporabo svojega nacionalnega prava o konkurenci za vsako koncentracijo z razsežnostmi Skupnosti, na prvi pogled ne povzroča praznine, ki ni skladna s ciljem Uredbe. Ker namreč preostali manjšinski delež ni več del „koncentracije“ in ne spada v področje uporabe Uredbe št. 139/2004, člen 21 te uredbe na prvi poglede načeloma v takih okoliščinah ne preprečuje, da nacionalni organi, pristojni za konkurenco, in nacionalna sodišča uporabijo nacionalno pravo o konkurenci. Poleg tega, čeprav manjšinskega deleža zadevne vrste na prvi pogled Uredba ne more urejati, pa je mogoče predvidevati, da bi Komisija za ravnanje udeleženih podjetij po pridobitvi manjšinskega deleža lahko uporabila določbe Pogodbe o konkurenci, zlasti člena 81 ES in 82 ES.

(Glej točke od 89 do 92, 94, 98, 100, 101 in 103.)