ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Člena 23 in 29 Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva je treba razlagati tako, da se – kadar je rok za predajo državljana tretje države med državo članico, na katero je zahteva naslovljena, in prvo državo članico, ki poda zahtevo, začel teči – odgovornost za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložila ta oseba, zaradi izteka tega roka prenese na to državo članico, ki poda zahtevo, čeprav je navedena oseba v vmesnem času v tretji državi članici vložila novo prošnjo za mednarodno zaščito, ki je pripeljala do tega, da je država članica, na katero je zahteva naslovljena, odobrila zahtevo za ponovni sprejem, ki jo je podala ta tretja država članica, če ta odgovornost ni bila prenesena na navedeno tretjo državo članico zaradi izteka katerega od rokov iz tega člena 23. Po takem prenosu navedene odgovornosti država članica, v kateri je ta oseba, ne more izvesti njene predaje v državo članico, ki ni država članica, ki je po novem pristojna, lahko pa ob spoštovanju rokov iz člena 23(2) te uredbe zadnjenavedeni državi članici poda zahtevo za ponovni sprejem.
96

Ob tem je treba opozoriti, da pravica do spoštovanja zasebnega življenja, določena v členu 7 Listine, ni absolutna pravica, ampak jo je treba upoštevati glede na njeno vlogo v družbi. Kot namreč izhaja iz člena 52(1) Listine, ta dopušča omejitve pri uresničevanju te pravice, če so te omejitve predpisane z zakonom, če spoštujejo bistveno vsebino navedene pravice, če so ob upoštevanju načela sorazmernosti nujne in dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (sodba z dne 5. aprila 2022, Commissioner of An Garda Síochána in drugi, C‑140/20, EU:C:2022:258, točka 48 in navedena sodna praksa).
36

Nazadnje, to razlago potrjuje zgodovina nastanka Direktive 86/653. Iz predloga direktive Sveta o usklajevanju zakonodaje držav članic o (samozaposlenih) trgovskih zastopnikih (UL 1977, C 13, str. 2) je namreč razvidno, da je Evropska komisija najprej predlagala, naj se določbe, od katerih stranke ne bi mogle odstopati, navedejo v enem samem členu, in sicer v členu 35 tega predloga. Določba, ki ustreza členu 7(1) te direktive, je bila sicer navedena na tem seznamu, vendar je bila pozneje umaknjena. Poleg tega zakonodajalec Unije, čeprav je nazadnje opustil zamisel o enotnem seznamu in se odločil za prepoved odstopanja od primera do primera, te rešitve ni uporabil v členu 7(1)(b) Direktive 86/653.
18

Najprej je treba opozoriti, da je načelo nevtralnosti DDV, ki je osrednje načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega z zakonodajo Unije, zagotovljeno z mehanizmom pravice do odbitka, katerega namen je podjetniku v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti, in zato zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti načeloma same po sebi predmet DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2021, Tribunal Económico Administrativo Regional de Galicia, C‑521/19, EU:C:2021:527, točka 28 in navedena sodna praksa). Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe sicer ni izrecno razvidno, da je imela družba Humda pravico do odbitka DDV, ki je bil pomotoma zaračunan in plačan. Ker pa se predložitveno sodišče v prvem in drugem vprašanju sklicuje na načelo nevtralnosti DDV, je treba ugotoviti – kar mora preveriti navedeno sodišče – da je imela družba Humda ali družba, ki jo je nasledila, pravico do odbitka tega DDV.
1.

Člen 57(4), prvi pododstavek, točka (d), Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES, kakor je bila spremenjena z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2017/2365 z dne 18. decembra 2017, v povezavi s členom 80(1), tretji pododstavek, Direktive 2014/25/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju naročnikov, ki opravljajo dejavnosti v vodnem, energetskem in prometnem sektorju ter sektorju poštnih storitev ter o razveljavitvi Direktive 2004/17/ES, kakor je bila spremenjena z Delegirano uredbo Komisije (EU) 2017/2364 z dne 18. decembra 2017, je treba razlagati tako, da se neobvezni razlog za izključitev iz tega člena 57(4), prvi pododstavek, točka (d), nanaša na primere, v katerih obstajajo dovolj verjetni indici, da so gospodarski subjekti sklenili sporazum, ki je s členom 101 PDEU prepovedan, vendar ta razlog za izključitev ni omejen samo na sporazume iz zadnjenavedenega člena.
Poglavje 1 te priloge z naslovom „Splošno“ vsebuje točko 1.3, naslovljeno „Uvod“, ki določa:

„1.3.1 V skladu z določbami ustreznih konvencij, navedenih v oddelku 1.2 zgoraj, je uprava (tj. vlada države zastave) odgovorna za sprejemanje zakonov in odredb ter vseh drugih ukrepov, potrebnih za to, da se konvencije v celoti uporabljajo, da bi se zagotovilo, da je z vidika varstva človeškega življenja na morju in preprečevanja onesnaževanja ladja primerna za storitev, ki ji je namenjena, in da so pomorščaki usposobljeni in sposobni opravljati svoje naloge.

[…]

1.3.3 Postopke za pomorsko inšpekcijo, opisani v nadaljevanju, je treba obravnavati kot dopolnilo k nacionalnim ukrepom, ki so jih sprejele uprave držav zastave v svoji državi in v tujini, njihov namen pa je zagotoviti skupen in enoten pristop k izvajanju ukrepov pomorske inšpekcije in nadzora, ki jih sprejme država pristanišča, če se odkrijejo resne pomanjkljivosti. Ti Postopki so namenjeni tudi zagotavljanju pomoči upravam države zastave, da se zagotovi upoštevanje določb konvencij za varovanje varnosti posadke, potnikov in ladij ter da se zagotovi preprečevanje onesnaževanja.“
56

V tem okviru je treba spomniti, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča različne jezikovne različice določbe prava Unije enako verodostojne in ena od njih ne more imeti prednosti pred drugimi, ker je treba določbe prava Unije razlagati in uporabljati enotno, ob upoštevanju različic v vseh jezikih Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2021, Consorzio Italian Management in Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).
36

Drugič, člen 40, prvi odstavek, Uredbe št. 1306/2013 v primerih, pod pogoji in ob omejitvah, ki se določijo ob upoštevanju načela sorazmernosti, izrecno določa možnost izjeme od pravila, da plačila, ki jih plačilna agencija upravičencem izvrši pred prvim mogočim datumom in po zadnjem mogočem datumu, niso upravičena do financiranja Unije. Na podlagi te določbe Delegirana uredba št. 907/2014 v členih 5 in 5a določa, da so plačila, ki jih plačilna agencija izvrši z zamudo, pod nekaterimi pogoji in v določenem obsegu upravičena do plačil Unije, in to odstopanje, kot izhaja iz uvodne izjave 4 te uredbe, je utemeljeno z dejstvom, da so te zamude pri plačilih lahko zlasti posledica dodatnih pregledov, ki jih države članice izvedejo v zvezi s spornimi zahtevki.
58

V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da je imela družba Ryanair v zadevnih obdobjih na letališču Orio al Serio prostor za zbiranje posadke, namenjen vodenju in organiziranju izmen njenega osebja. Ta prostor je bil opremljen z računalniki, telefoni, telefaksi in policami za hrambo dokumentov v zvezi z osebjem in leti, uporabljalo pa ga je celotno osebje družbe Ryanair za dejavnosti pred vsako izmeno in po njej (check in in check out za registracijo prihodov in odhodov, operativna poročila in končna poročila) ter za komuniciranje z osebjem, ki je na sedežu družbe Ryanair v Dublinu (Irska). Osebje, ki začasno ni bilo pripravljeno za let, je moralo delo opravljati v navedenem prostoru. Referenčna oseba za prisotno osebje in osebje, ki je bilo na voljo na letališču, ki je koordinirala posadke, je s svojega delovnega mesta, ki je bilo v temu prostoru, nadzirala osebje, ki je delalo na letališču, in po potrebi na delo pozivala delavce, ki so bili v pripravljenosti na domu. Nazadnje, osebje družbe Ryanair v tem prostoru ni smelo biti prisotno več kot eno uro.
Člen 16(l) Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da se izjema od pravice do odstopa od pogodbe iz te določbe lahko uveljavlja zoper potrošnika, ki je s posrednikom, ki deluje v svojem imenu, a za račun organizatorja dejavnosti za prosti čas, sklenil pogodbo na daljavo, ki se nanaša na pridobitev pravice do dostopa do te dejavnosti, kadar bi, prvič, prenehanje obveznosti izvršitve te pogodbe v razmerju do potrošnika zaradi odstopa, določeno v členu 12(a) te direktive, za organizatorja zadevne dejavnosti povzročilo tveganje, povezano z rezervacijo s tem sproščenih zmogljivosti, in drugič, kadar je za dejavnost za prosti čas, do katere ta pravica omogoča dostop, predvideno, da bo potekala na določen datum ali čas.
4.

Evropski parlament nosi svoje stroške v postopku na prvi stopnji v zadevi T‑599/19 in v pritožbenem postopku in se mu naloži plačilo polovice stroškov, ki so EM nastali v teh postopkih.
25

V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji, ki sta v zadevah C‑273/20 in C‑355/20 enaki: „1. (a) Ali se lahko v primeru pridružitve mladoletnemu beguncu brez spremstva iz člena 10(3)(a) in člena 2(f) [Direktive 2003/86] šteje, da je nadaljnji obstoj mladoletnosti ‚pogoj‘ v smislu člena 16(1)(a) [te direktive]? Ali je nacionalna ureditev, ki pridruženim staršem mladoletnega begunca brez spremstva v smislu člena 2(f) Direktive 2003/86/ES (izvedeno) pravico do prebivanja v zadevni državi članici priznava samo toliko časa, dokler je begunec dejansko še mladoleten, skladna s prej navedenimi določbami? (b) Če je odgovor na vprašanji iz točke 1(a) pritrdilen: ali je treba člen 16(1)(a) v povezavi s členom 10(3)(a) in členom 2(f) Direktive 2003/86/ES razlagati tako, da lahko država članica, katere zakonodaja (izvedeno) pravico staršev do prebivanja priznava samo do polnoletnosti otroka, zavrne prošnjo staršev, ki še prebivajo v tretji državi, za vstop in bivanje zaradi združitve družine, če je begunec postal polnoleten pred dokončno odločitvijo v upravnem ali sodnem postopku o prošnji, ki je bila vložena v roku treh mesecev od dneva, ko mu je bil priznan status begunca? 2. Če država članica v skladu z odgovorom na vprašanji iz točke 1 ne more zavrniti prošnje za združitev družine: Katere zahteve morajo biti izpolnjene v primerih pridružitve staršev beguncu, ki je pred odločitvijo o prošnji za vstop in bivanje zaradi združitve družine postal polnoleten, da bi šlo za resnično družinsko življenje v smislu člena 16(1)(b) Direktive 2003/86/ES? Zlasti: (a) Ali za to zadostuje sorodstvo v prvem kolenu v ravni črti (člen 10(3)(a) Direktive 2003/86/ES) ali pa je potrebno tudi dejansko družinsko življenje? (b) Če je potrebno tudi dejansko družinsko življenje: Kako intenzivno mora to biti? Ali zadostujejo na primer priložnostni ali redni obiski, ali je potrebno življenje v skupnem gospodinjstvu ali pa je poleg tega potrebna skupnost, namenjena medsebojni pomoči, katere člani so odvisni drug od drugega? (c) Ali je pogoj za pridružitev staršev, ki še prebivajo v tretji državi in so vložili prošnjo za združitev z otrokom, ki mu je priznan status begunca in ki je vmes postal polnoleten, predvidevanje, da se bo družinsko življenje v zadevni državi članici po vstopu (ponovno) začelo na način, ki se zahteva v skladu z odgovorom na drugo vprašanje, točka (b)?“
Code des postes et des communications électroniques (zakonik o pošti in elektronskih komunikacijah) v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari (v nadaljevanju: CPCE), je v členu L. 34‑1 določal:

„I. Ta člen se uporablja za obdelavo osebnih podatkov pri opravljanju elektronskih komunikacijskih storitev za javnost; uporablja se zlasti za omrežja, ki podpirajo naprave za zbiranje podatkov in identifikacijo.

II. Operaterji elektronskih komunikacij in zlasti osebe, katerih dejavnost je ponujanje dostopa do javnih spletnih komunikacijskih storitev, izbrišejo ali anonimizirajo vse podatke o prometu, kar pa ne posega v odstavke III, IV, V in VI.

Osebe, ki javnosti zagotavljajo elektronske komunikacijske storitve, ob upoštevanju določb iz prejšnjega pododstavka vzpostavijo interne postopke, ki omogočijo odgovarjanje na zahteve pristojnih organov.

Osebe, ki v okviru glavne ali pomožne poklicne dejavnosti javnosti ponujajo povezavo, ki omogoča spletno komunikacijo prek dostopa do omrežja, tudi če to povezavo zagotavljajo brezplačno, morajo spoštovati določbe, ki se na podlagi tega člena uporabljajo za operaterje elektronskih komunikacij.

III. Za odkrivanje, preiskovanje in pregon kaznivih dejanj ali neizpolnitve obveznosti iz člena L. 336-3 code de la propriété intellectuelle (zakonik o intelektualni lastnini) ali za potrebe preprečevanja ogrožanja sistemov za avtomatizirano obdelavo podatkov, ki so določeni in sankcionirani v členih od 323-1 do 323-3-1 kazenskega zakonika, ter izključno za morebitne potrebe zagotavljanja potrebnih informacij pravosodnemu organu, visoki oblasti iz člena 331-12 zakonika o intelektualni lastnini ali nacionalnemu organu za varnost informacijskih sistemov iz člena L. 2321-1 zakonika o obrambi se lahko dejanja izbrisa ali anonimiziranja nekaterih kategorij tehničnih podatkov odložijo največ za eno leto. Z odlokom Conseil d’État (državni svet), sprejetim po mnenju nacionalne komisije za informatiko in svoboščine, se v mejah, opredeljenih v odstavku VI, določijo te kategorije podatkov in trajanje njihovega hranjenja glede na dejavnosti operaterjev in naravo komunikacij ter podrobna pravila o nadomestilu za morebitne dodatne stroške, ki jih je mogoče opredeliti in ki posebej zadevajo storitve, ki jih operaterji na zahtevo države opravijo v zvezi s tem.

[…]

VI. Podatki, ki se hranijo in obdelujejo pod pogoji, določenimi v odstavkih III, IV in V, se nanašajo izključno na identifikacijo uporabnikov storitev, ki jih opravljajo operaterji, tehnične značilnosti komunikacij, ki jih ti operaterji zagotavljajo, in lokacijo terminalske opreme.

V nobenem primeru se ne morejo nanašati na vsebino izmenjane korespondence ali na informacije, ki so bile v kakršni koli obliki pregledane v okviru teh komunikacij.

Hramba in obdelava teh podatkov se izvajata ob spoštovanju določb zakona št. 78‑17 z dne 6. januarja 1978 o informatiki, datotekah in svoboščinah.

Operaterji sprejmejo vse ukrepe za to, da se prepreči uporaba teh podatkov za namene, ki se razlikujejo od teh, določenih v tem členu.“
184

Navesti je treba še, da je Sodišče sicer, kot navaja Komisija, že večkrat pojasnilo, da niti formalni pogoji niti vsebinski pogoji, ki so določeni v nacionalnih zakonodajah na področju povračila škode, ki so jo države članice povzročile s kršitvijo prava Unije, ne smejo biti, med drugim, manj ugodni od pogojev za podobne nacionalne zahtevke (glej v tem smislu sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 43; z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točki 98 in 99 ter navedena sodna praksa, in z dne 17. aprila 2007, AGM‑COS.MET, C‑470/03, EU:C:2007:213, točka 89 in navedena sodna praksa). Vendar pa se to pojasnilo, kot je razvidno iz te sodne prakse, vedno nanaša na pogoje, določene v nacionalnih zakonodajah na področju povračila škode, kadar pravica do odškodnine nastane na podlagi prava Unije.
6

Člen 4(1) in (2) iste uredbe določa: „1. Proizvajalci morajo dokazati, da so vsa nova vozila, ki so bila prodana, registrirana ali so se začela uporabljati v Skupnosti, homologirana v skladu s to uredbo in njenimi izvedbenimi ukrepi. Proizvajalci morajo dokazati, da so vse nove nadomestne naprave za uravnavanje onesnaževanja, ki jih je treba homologirati in ki se prodajo ali začnejo uporabljati v Skupnosti, homologirane v skladu s to uredbo in njenimi izvedbenimi ukrepi. Te obveznosti vključujejo izpolnjevanje zahtev glede mejnih vrednosti emisij, določenih v Prilogi I, in ukrepe za izvajanje iz člena 5. 2. Proizvajalci zagotovijo, da se upoštevajo postopki homologacije za potrjevanje skladnosti proizvodnje, trajnosti naprav za uravnavanje onesnaževanja in skladnosti v uporabi. Poleg tega morajo tehnični ukrepi, ki jih izvede proizvajalec, zagotavljati, da se emisije iz izpušne cevi in emisije izhlapevanja v skladu s to uredbo učinkovito omejujejo v celotni običajni življenjski dobi vozil v uporabi v normalnih pogojih. […] […]“.
3

V uvodnih izjavah 15, 31, 33, 34 in 38 Direktive 2014/42 je navedeno: „(15) Moralo bi se omogočiti, da se na podlagi pravnomočne obsodbe za kaznivo dejanje odvzamejo predmeti, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja, in premoženjska korist, pridobljene s kaznivim dejanjem, ali premoženje v vrednosti takšnih predmetov ali premoženjske koristi. Takšna pravnomočna obsodba je lahko izrečena tudi v okviru postopka v nenavzočnosti. Če odvzem na podlagi pravnomočne obsodbe ni mogoč, bi moralo biti pod določenimi pogoji še vedno mogoče zaseči predmete, ki so bili uporabljeni za kazniva dejanja in premoženjsko korist, vsaj v primeru bolezni ali bega osumljenca ali obdolženca. Vendar pa bi bil v takih primerih bolezni in bega sam obstoj postopka v nenavzočnosti dovolj za izpolnitev te obveznosti držav članic. Če je osumljenec ali obdolženec pobegnil, bi morale države članice sprejeti vse razumne ukrepe in lahko zahtevajo, da mora biti zadevna oseba prisotna v postopku odvzema ali o njem obveščena. […] (31) Ker sklepi o začasnem zavarovanju omejujejo lastninsko pravico, takšni začasni ukrepi ne bi smeli veljati dlje, kot je to potrebno za ohranitev razpoložljivosti premoženja zaradi morebitnega poznejšega odvzema. To bi lahko zahtevalo sodno presojo, da se zagotovi ohranitev njihovega namena, in sicer preprečitev zapravljanja premoženja. […] (33) Ta direktiva bistveno vpliva na pravice oseb – ne le osumljencev ali obdolžencev, ampak tudi na pravice tretjih oseb, ki se jih kazensko ne preganja. Zato je treba določiti posebna jamstva in pravna sredstva za zagotavljanje ohranitve njihovih temeljnih pravic pri izvajanju te direktive. To vključuje pravico do zaslišanja za tretje osebe, ki trdijo, da so lastniki zadevnega premoženja ali da imajo druge lastninske pravice (stvarne pravice, ius in re), kot je na primer pravica do uporabe. Osebo, na katero vpliva, bi bilo treba o sklepu o začasnem zavarovanju obvestiti čim prej po izvršitvi sklepa. Pristojni organi pa lahko obvestilo zadevni osebi o takšnih sklepih zaradi potreb preiskave odložijo. (34) Namen obvestila o sklepu o začasnem zavarovanju je med drugim tudi, da se osebi, na katero vpliva, omogoči, da sklep izpodbija. V takšnem obvestilu bi zato moral biti naveden, vsaj na kratko, razlog ali razlogi za zadevni sklep, pri čemer se razume, da je lahko takšna navedba zelo zgoščena. […] (38) Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana v [Listini] ter Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah[, podpisani v Rimu 4. novembra 1950] (v nadaljnjem besedilu: EKČP), kot se jih razlaga v sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice. To direktivo bi bilo treba izvajati v skladu s temi pravicami in načeli. Ta direktiva ne bi smela posegati v nacionalno pravo v zvezi s pravno pomočjo in državam članicam ne nalaga nobenih obveznosti glede njihovih sistemov pravne pomoči, ki bi se morali uporabljati v skladu z Listino in EKČP.“
37

V teh okoliščinah je tribunal judiciaire d’Auch (sodišče prve stopnje v Auchu, Francija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 50 [PEU] in Sporazum o izstopu razlagati tako, da ukinjata evropsko državljanstvo za državljane Združenega kraljestva, ki so pred koncem prehodnega obdobja izvrševali pravico do prostega gibanja in proste naselitve na ozemlju druge države članice, zlasti za tiste, ki na ozemlju druge države članice prebivajo že več kot 15 let in za katere velja zakon Združenega kraljestva, imenovan [pravilo 15 let], s čimer jim je tako odvzeta vsaka volilna pravica? 2. Če je odgovor pritrdilen, ali je treba člene 2, 3, 10, 12 in 127 Sporazuma o izstopu in odstavek 6 njegove preambule v povezavi s členi 18, 20 in 21 [PDEU] razlagati tako, da je tem državljanom Združenega kraljestva brez izjeme dovoljeno ohraniti pravice iz evropskega državljanstva, ki so jih imeli pred izstopom njihove države iz Evropske unije? 3. Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali ni Sporazum o izstopu neveljaven v delu, v katerem krši načela, ki oblikujejo identiteto Evropske unije, in zlasti člene 18, 20 in 21 [PDEU] ter tudi člena 39 in 40 [Listine], in ali ne krši načela sorazmernosti s tem, da ne vsebuje določbe, s katero bi jim bilo brez izjeme dovoljeno ohraniti te pravice? 4. Ali ni vsekakor člen 127(1)(b) Sporazuma o izstopu neveljaven v delu, v katerem krši člene 18, 20 in 21 [PDEU] ter člena 39 in 40 [Listine] s tem, da državljanom Unije, ki so izvrševali svojo pravico do prostega gibanja in proste naselitve v Združenem kraljestvu, odvzema pravico voliti in biti voljen na občinskih volitvah v tej državi, in – če Splošno sodišče in Sodišče te določbe razlagata enako kot francoski Conseil d’État (državni svet) – ali se ta kršitev ne nanaša na državljane Združenega kraljestva, ki so svojo pravico do prostega gibanja in proste naselitve na ozemlju druge države članice izvrševali več kot 15 let in zanje velja zakon Združenega kraljestva, imenovan [pravilo 15 let], s čimer jim je tako odvzeta vsaka volilna pravica?“
20

V utemeljitev tega predloga se sklicuje na izid postopka skupinske tožbe, ki je bila pri Trgovački sud u Zagrebu (gospodarsko sodišče v Zagrebu, Hrvaška) vložena proti več bankam, med katerimi je bila tudi Zagrebačka banka. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so hrvaška sodišča, ki so zaporedno odločala v okviru tega postopka, zlasti na podlagi določb Direktive 93/13 z odločbami, ki so postale pravnomočne, ugotovila, da so zadevne banke kršile kolektivne interese in pravice potrošnikov s tem, da so v določenem obdobju, vključno z letom 2007, sklenile kreditne pogodbe, ki so vsebovale pogoje, za katere je bilo presojeno, da so nepošteni in nični, ker so določali vezavo odplačila na švicarski frank in spremembo obrestne mere na podlagi enostranske odločitve kreditodajalca.
41

V zvezi s tem iz izpodbijanega sklepa izhaja, da je bila z zakonom 4254/2014 le zmanjšana podpora, ki je bila predhodno zagotovljena proizvajalcem OVE, ker je to bila rešitev, ki jo je grški zakonodajalec izbral za rešitev položaja, v katerem je shema pomoči proizvajalcem OVE postala predraga in jo je bilo treba refinancirati. V tem okviru je Splošno sodišče v točki 44 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da sicer ni dvoma, da je zakon 4254/2014, ki določa nižje cene za električno energijo, proizvedeno iz obnovljivih virov energije, in ki je bil sprejet za zmanjšanje primanjkljaja na posebnem računu OVE, vplival na proizvajalce OVE, vendar pritožnica ni uspela dokazati obstoja korelacije med znižanimi tarifami za obnovljive vire energije in neplačilom prispevka dobaviteljev električne energije na posebni račun OVE, niti tega, da bi lahko domnevna pomoč dobaviteljem električne energije vplivala na njen položaj na trgu ali na njene interese. Natančneje, pritožnica ni pojasnila, kako bi lahko tako imenovana oprostitev dobaviteljev električne energije z zakonom 4254/2014 vplivala na določitev novih cen odkupa in popustov, ki se uporabljajo za proizvajalce OVE, saj je bil namen tako opravljenih prilagoditev predvsem izravnati čezmerno nadomestilo, ki je bilo predhodno dodeljeno tem proizvajalcem.