ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Člen 2(7), od (a) do (c), osnovne uredbe, ki je v bistvu enak členu 2(7), od (a) do (c), Uredbe 2016/1036, določa: „(a) V primeru uvoza iz držav brez tržnega gospodarstva […] se določi normalna vrednost na podlagi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom ali cene, ki velja pri izvozu iz te tretje države v druge države, vključno s Skupnostjo, ali, kjer to ni mogoče, na kateri koli drugi razumni osnovi, vključno s ceno, ki se je dejansko plačevala ali se plačuje v Skupnosti za podoben proizvod, po potrebi primerno prilagojeni, tako da vsebuje razumno profitno maržo. Primerna tretja država s tržnim gospodarstvom se izbere na smiseln način, pri čemer se ustrezno upoštevajo vse zanesljive informacije, ki so dostopne ob času izbiranja. Upoštevajo se tudi roki; če je primerno, se uporabi tretja država s tržnim gospodarstvom, ki je predmet iste preiskave. […] (b) Pri protidampinških preiskavah v zvezi z uvozom iz Ljudske republike Kitajske, Vietnama in Kazahstana ter katere koli države, ki nima tržnega gospodarstva in je članica STO na dan začetka preiskave, se normalna vrednost določi v skladu z odstavki 1 do 6, če se na podlagi ustrezno utemeljenih zahtevkov enega ali več proizvajalcev, vključenih v preiskavo, in v skladu z merili in postopki, določenimi v točki (c), pokaže, da za tega proizvajalca ali proizvajalce prevladujejo pogoji tržnega gospodarstva glede proizvodnje in prodaje zadevnega podobnega izdelka. Kadar ni tako, se uporabljajo pravila, določena v skladu s točko (a). (c) Zahtevek pod točko (b) mora […] vsebovati zadostne dokaze, da proizvajalec deluje v pogojih tržnega gospodarstva, to je, če: […] – imajo podjetja [eno] jasno določeno zbirko računovodskih evidenc, ki se pregledujejo neodvisno, v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo v vse namene, – proizvodni stroški in finančna situacija podjetij niso podvrženi znatnemu izkrivljanju, ki se prenaša še iz predhodnega sistema netržnega gospodarstva, zlasti v zvezi z amortizacijo sredstev, druge vrste odpisov, blagovne menjave in plačila preko kompenzacij dolgov, […].“
171

Pritožnici sta s četrtim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem izpodbijali ugotovitve Komisije glede obstoja enotne in trajajoče kršitve člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP. V okviru prvega dela sta trdili, da je dokaz o medsebojnem dopolnjevanju različnih posamičnih protikonkurenčnih ravnanj bistveno merilo za ugotovitev obstoja take kršitve in da Komisiji v spornem sklepu ni uspelo pravno zadostno dokazati tega dopolnjevanja. Pritožnici sta v okviru drugega dela izpodbijali ugotovitev Komisije, da je bila zaradi ravnanja, povezanega z družbama Dell in HP, storjena enotna kršitev. Prvič, trdili sta, da ravnanja v zvezi z družbama Dell in HP niso imela samo enega protikonkurenčnega cilja, saj sta zadnjenavedeni dve različni stranki. Drugič, poudarili sta, da ravnanje, povezano z družbo Dell, ni dopolnjevalo ravnanja, ki se je nanašalo na družbo HP, saj med njima ni bilo medsebojnega vplivanja. Tretjič, menili sta, da podobnosti, naštete v tem sklepu, ki se nanašajo na proizvode, način delovanja, vsebino in geografsko področje uporabe, ne zadostujejo za dokaz obstoja takega dopolnjevanja. Četrtič, trdili sta, da so bila ravnanja, ki so se nanašala na družbi Dell in HP, v nasprotju s tem, kar naj bi bilo navedeno v navedenem sklepu, bistveno različna glede trajanja, udeležencev, strank, vpletenih fizičnih oseb in geografskih območij. Petič, pritožnici sta trdili, da dokazi, ki so navedeni v tem sklepu, niso zadostni in niso upoštevni pri dokazovanju medsebojnega dopolnjevanja zadevnih ravnanj.
Člen 35, naslovljen „Ukrepi za preprečevanje davčnih utaj in izogibanja davkov“, decreto-legge n. 223 – Disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale (uredba-zakon št. 223 o nujnih določbah za gospodarsko in socialno oživitev, za omejitev in racionalizacijo javnih izdatkov, za ukrepe v zvezi z davčnimi prihodki in za boj proti davčnim goljufijam) z dne 4. julija 2006 (GURI št. 153 z dne 4. julija 2006) v različici, ki se uporablja za spora o glavni stvari (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 223/2006), ki je bila po spremembah, uvedenih z legge n. 248 – Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 4 luglio 2006, n. 223, recante disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale (zakon št. 248 o preoblikovanju v zakon – s spremembami – uredbe-zakona št. 223 o nujnih določbah za gospodarsko in socialno oživitev, za omejitev in racionalizacijo javnih izdatkov, za ukrepe v zvezi z davčnimi prihodki in za boj proti davčnim goljufijam) z dne 4. avgusta 2006 (redni dodatek h GURI št. 186 z dne 11. avgusta 2006), preoblikovana v zakon, v odstavku 10(b) določa:

„Za vpis sprememb v zemljiško knjigo in vpise v zvezi s prenosi nepremičnin, ki se uporabljajo za poslovne namene, iz člena 10, prvi odstavek, točka 8(b), decreto del presidente della Repubblica n. 633, [istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (uredba predsednika republike št. 633 o uvedbi in ureditvi davka na dodano vrednost)] z dne 26. oktobra 1972 [(redni dodatek h GURI št. 292 z dne 11. novembra 1972)], čeprav so predmet davka na dodano vrednost in so jih izvedli zaprti nepremičninski skladi, ki jih urejata člen 37 enotnega besedila predpisov s področja finančnega posredovanja iz [zakonske uredbe št. 58/1998] in njenih naknadnih sprememb ter člen 14a legge n. 86 – [Istituzione e disciplina dei fondi comuni di investimento immobiliare chiusi (zakon št. 86 o vzpostavitvi in ureditvi zaprtih nepremičninskih investicijskih skladov)] z dne 25. januarja 1994 [(redni dodatek h GURI št. 29 z dne 5. februarja 1994)], ali lizinške družbe oziroma banke in finančni posredniki […] v zvezi z nakupom in zakupom z možnostjo nakupa premoženja, ki je ali bo dano v zakup, se stopnje hipotekarnega in katastrskega davka, kot so bile spremenjene z odstavkom 10a tega člena, znižajo za polovico. Določba iz prejšnjega stavka se uporablja od 1. oktobra 2006.“
31

Vendar je treba opozoriti, da čeprav je poučevanje plavanja, ki ga zagotavlja plavalna šola, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, precej pomembno in sledi cilju, ki je v javnem interesu, pa je vseeno specializirano izobraževanje, ki se opravlja občasno in ni enakovredno prenosu znanja in sposobnosti – ki se nanaša na široko in raznovrstno celoto področij ter njuni poglobitvi in razvoju – ki je značilen za šolsko ali univerzitetno izobraževanje (glej po analogiji sodbo z dne 14. marca 2019, A & G Fahrschul-Akademie, C‑449/17, EU:C:2019:202, točka 29, in sklep z dne 7. oktobra 2019, Finanzamt Hamburg-Barmbek-Uhlenhorst, C‑47/19, neobjavljen, EU:C:2019:840, točka 33).
7

Člen 10a te direktive, naslovljen „Prehodna pravila na ravni Skupnosti za usklajeno brezplačno dodelitev“, določa: „1. Do 31. decembra 2010 Komisija sprejme polno usklajene izvedbene ukrepe na ravni Skupnosti za dodelitev pravic […] […] Ukrepi iz prvega pododstavka, kolikor je mogoče, določijo ex-ante referenčne vrednosti celotne Skupnosti za zagotovitev, da se dodelitev opravi na način, ki spodbuja tehnologije za zmanjševanje emisij toplogrednih plinov in energetske učinkovitosti ob upoštevanju najučinkovitejših tehnologij, nadomestnih proizvodov, alternativnih proizvodnih postopkov, soproizvodnje z visokim izkoristkom, energetsko učinkovite predelave odpadnih plinov, uporabe biomase ter zajemanja in shranjevanja CO2, kjer so na voljo takšne zmogljivosti, da ne spodbuja povečanja emisij. […] […] 3. Ob upoštevanju odstavkov 4 in 8 in ne glede na člen 10c se proizvajalcem električne energije, napravam za zajemanje CO2, cevovodom za prenos CO2 ali mestom za shranjevanje CO2 ne dodelijo brezplačne pravice. 4. Brezplačne pravice se dodelijo za daljinsko ogrevanje in soproizvodnjo z visokim izkoristkom, kot jo opredeljuje Direktiva 2004/8/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spodbujanju soproizvodnje, ki temelji na rabi koristne toplote, na notranjem trgu z energijo in o spremembi Direktive 92/42/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 3, str. 3)], za ekonomsko upravičljivo povpraševanje v zvezi s proizvodnjo toplotne ali hladilne energije. […] […] 11. Ob upoštevanju člena 10b znaša količina pravic, dodeljena brezplačno v okviru odstavkov 4 do 7 tega člena leta 2013, 80 % količine, določene v skladu z ukrepi iz odstavka 1. Nato se količina brezplačno dodeljenih pravic vsako leto zmanjšuje za enak znesek do 30 % količine brezplačno dodeljenih pravic leta 2020, z namenom, da leta 2027 pravice ne bi bile več dodeljene brezplačno. 12. Ob upoštevanju člena 10b se leta 2013 in v vsakem nadaljnjem letu do leta 2020, napravam v sektorjih ali delih sektorjev, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO2, v skladu z odstavkom 1 brezplačno dodelijo pravice v višini 100 % količine, določene v skladu z ukrepi iz odstavka 1. […]“
106

Družbi Santander in Santusa na prvem mestu trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri določitvi cilja, na podlagi katerega je bilo treba opraviti primerjavo v drugi fazi preizkusa selektivnosti spornega ukrepa. Splošno sodišče, ki naj bi tudi v tem primeru odstopilo od tega, kar je navedeno v spornem sklepu, naj bi napačno razlagalo sodno prakso v zvezi z določitvijo cilja, ki se uporablja za davčni ukrep. V nasprotju s tem, kar naj bi se lahko domnevalo na podlagi navedb Splošnega sodišča, naj sodna praksa Sodišča ne bi bila protislovna glede vprašanja, ali je treba položaj podjetij, ki so upravičena do „zadevnega ukrepa“, in položaj podjetij, ki so iz njega izključena, primerjati glede na cilj tega ukrepa ali glede na cilj „sistema, v katerega je umeščen ta ukrep“. Družbi Santander in Santusa menita, da morata cilja sovpadati, in če ne sovpadata, je to zato, ker je nacionalni zakonodajalec v davčni sistem uvedel ukrep, ki ne ustreza logiki tega sistema. V obravnavanem primeru naj bi bil pravi cilj ureditve, glede na katerega bi bilo treba opraviti primerjavo, davčna nevtralnost, kot je Komisija sama priznala v spornem sklepu. Šlo naj bi za veliko splošnejši in bolj logičen cilj kot vzporednost med računovodskim in davčnim obravnavanjem dobrega imena, ki ga pridobi podjetje zaradi pridobitve deležev v družbi, na katero se je sklicevalo Splošno sodišče, saj se načeloma vsi davki od dohodkov pravnih oseb po definiciji oddaljujejo od opredelitve poslovnega izida.
106

Družba WDFG na prvem mestu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri določitvi cilja, na podlagi katerega je bilo treba opraviti primerjavo v drugi fazi preizkusa selektivnosti spornega ukrepa. Splošno sodišče, ki naj bi tudi v tem primeru odstopilo od tega, kar je navedeno v sporni odločbi, naj bi napačno razlagalo sodno prakso v zvezi z določitvijo cilja, ki se uporablja za davčni ukrep. V nasprotju s tem, kar naj bi se lahko domnevalo na podlagi navedb Splošnega sodišča, naj sodna praksa Sodišča ne bi bila protislovna glede vprašanja, ali je treba položaj podjetij, ki so upravičena do „zadevnega ukrepa“, in položaj podjetij, ki so iz njega izključena, primerjati glede na cilj tega ukrepa ali glede na cilj „sistema, v katerega je umeščen ta ukrep“. Družba WDFG meni, da morata cilja sovpadati, in če ne sovpadata, je to zato, ker je nacionalni zakonodajalec v davčni sistem uvedel ukrep, ki ne ustreza logiki tega sistema. V obravnavanem primeru naj bi bil pravi cilj ureditve, glede na katerega bi bilo treba opraviti primerjavo, davčna nevtralnost, kot je Komisija sama priznala v sporni odločbi. Šlo naj bi za veliko splošnejši in bolj logičen cilj kot vzporednost med računovodskim in davčnim obravnavanjem dobrega imena, ki ga pridobi podjetje zaradi pridobitve deležev v družbi, na katero se je sklicevalo Splošno sodišče, saj se načeloma vsi davki od dohodkov pravnih oseb po definiciji oddaljujejo od opredelitve poslovnega izida.
19

Predložitveno sodišče se najprej sprašuje, ali je ta člen 103(5a) v delu, v katerem za pridobitve goriva iz drugih držav članic določa krajše roke za plačilo DDV kot za notranje pridobitve, v skladu s členom 110 PDEU. Možnost, ki je državam članicam dana v členu 273 Direktive o DDV, da določijo obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in preprečevanje utaj, je namreč mogoče uporabiti le, če se domače transakcije in transakcije, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, obravnavajo enako, in če take obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja.
47

Iz tega sledi, da transakcija, ki je opredeljena kot „zavarovalna transakcija“ v smislu člena 135(1)(a) Direktive o DDV, ne more pomeniti finančne in priložnostne transakcije v smislu člena 174(2)(b) in (c) te direktive v povezavi s členom 135(1), od (b) do (g), navedene direktive in to ne glede na vprašanje, ali je poleg tega „priložnostna“ v smislu teh zadnjenavedenih določb.
48

Poleg tega je treba spomniti, da mora na podlagi člena 5 Direktive 2000/78 v povezavi z uvodnima izjavama 20 in 21 te direktive delodajalec sprejeti ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se invalidni osebi omogoči dostop do službe, njeno opravljanje ali napredovanje v njej, razen če bi taki ukrepi delodajalca nesorazmerno obremenili. V skladu z uvodno izjavo 16 te direktive ima namreč zagotovitev ukrepov, namenjenih upoštevanju potreb invalidnih oseb na delovnih mestih, pomembno vlogo pri boju proti diskriminaciji zaradi invalidnosti. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da je treba pojem „razumne prilagoditve“ razumeti široko, kot da se nanaša na odpravo različnih ovir, ki preprečujejo polno in učinkovito sodelovanje invalidnih oseb v poklicnem življenju na podlagi enakopravnosti z drugimi delavci. Poleg tega uvodna izjava 20 v zvezi s tem vsebuje seznam razumnih materialnih, organizacijskih ali izobraževalnih prilagoditev, ki ni izčrpen (glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2013, HK Danmark, C‑335/11 in C‑337/11, EU:C:2013:222, točki 54 in 56).
54

V poglavju 38 KN sta med drugim tarifna številka 3824 KN, ki zajema „Pripravljena vezivna sredstva za livarske modele in livarska jedra; kemijske proizvode in preparate kemijske industrije ali sorodnih industrij (vključno tudi tiste, ki so sestavljeni iz mešanic naravnih proizvodov), ki niso navedeni in ne zajeti na drugem mestu“, in natančneje njena tarifna podštevilka 38249092 KN, ki zajema „kemijske proizvode in preparate, sestavljene predvsem iz organskih spojin, ki niso navedeni ali zajeti na drugem mestu“, ki so „v tekoči obliki pri 20 °C“, in ki je preostala kategorija znotraj navedene tarifne številke.
41

V zvezi s tem je treba opozoriti, da je bila vključitev izraza „[namenjeni oddajanju]“ v člen 16(b) Direktive 2004/18 omenjena v priporočilu, ki ga je izdal Evropski parlament za drugo obravnavo o Skupnem stališču Sveta glede sprejetja Direktive Evropskega parlamenta in Sveta o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil blaga, storitev in gradenj z dne 19. junija 2003 (A5-0242/2003 final). V tem dokumentu je v zvezi z amandmajem 25 na straneh 24 in 25 „utemeljitev“ te vključitve opisana tako: „razvoj, produkcija ali koprodukcija s strani radiodifuznih organizacij in naročila za čas njihovega oddajanja so že izključeni s področja uporabe direktive iz razlogov, povezanih z ustvarjanjem in urejanjem. Namen tega amandmaja je pojasniti, da se bo ta izjema uporabljala tudi za dejavnosti radiodifuznih organizacij na področju interneta, in sicer iz istih razlogov.“
24

V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Madrid (vrhovno sodišče avtonomne skupnosti Madrid) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je mogoče pogodbo za določen čas, kot je pogodba o zaposlitvi za določen čas zaradi začasne zapolnitve izpraznjenega delovnega mesta (contrato de interinidad por vacante), pri kateri delodajalec samovoljno odloča o njenem trajanju s tem, da odloča, ali bo prazno delovno mesto zapolnil ali ne, kdaj bo to storil in koliko časa bo trajal postopek, šteti za skladno s polnim učinkom Direktive 1999/70, določbi 1 in 5? 2. Ali je treba šteti, da je bila v špansko pravo prenesena obveznost, določena z določbo 5 Direktive [1999/70], da je treba uvesti enega ali več ukrepov, ki jih določa za preprečevanje zlorabe pogodb o zaposlitvi za določen čas v primeru pogodb o zaposlitvi za določen čas zaradi začasne zapolnitve izpraznjenega delovnega mesta (contrato de interinidad por vacante), ker v skladu s sodno prakso ni določeno najdaljše trajanje teh začasnih delovnih razmerij, niti niso opredeljeni objektivni razlogi, ki utemeljujejo prenovitev teh razmerij, niti ni določeno število prenovitev takih delovnih razmerij? 3. Ali sta cilj in polni učinek okvirnega sporazuma kršena s tem, da v španskem pravu v skladu s sodno prakso ne obstaja noben učinkovit ukrep za preprečevanje in sankcioniranje zlorab v zvezi z delavci s pogodbami o zaposlitvi za določen čas zaradi začasne zapolnitve izpraznjenega delovnega mesta (contrato de interinidad por vacante), ker ni določeno najdaljše skupno trajanje delovnih razmerij, niti ta nikoli ne postanejo delovna razmerja za nedoločen čas oziroma za nedoločen čas, a ne za stalno, ne glede na to, koliko let preteče, niti delavci ne dobijo odpravnine ob prenehanju delovnega razmerja, in ne da bi se od uprave zahtevala utemeljitev za prenovitev začasnega delovnega razmerja, če se v teh letih delovno mesto ne vključi v oglas [zaposlitve v javnem sektorju] ali če se odlaša z izbirnim postopkom? 4. Ali je delovno razmerje z nedoločnim trajanjem, katerega trajanje je v skladu s sodbo Sodišča z dne 5. junija 2018, Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2018:393), neobičajno dolgo in je popolnoma prepuščeno samovolji delodajalca, brez kakršnih koli omejitev in utemeljitve, ne da bi delavec lahko predvidel, kdaj bo prenehalo in ki se lahko razteza do njegove upokojitve, v skladu z namenom Direktive [1999/70], ali pa je treba šteti, da gre za zlorabo? 5. Ali je treba v skladu s sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 2018, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859), šteti, da gospodarska kriza iz leta 2008 abstraktno gledano lahko utemelji, da ni nobenega preventivnega ukrepa proti zlorabi, ki izhaja iz veriženja delovnih razmerij za določen čas v smislu določbe 5(1) okvirnega sporazuma, ki bi lahko preprečil ali odvrnil od tega, da bi se trajanje delovnega razmerja med tožečo stranko in avtonomno skupnostjo Madrid podaljševalo od 2003 do 2008, ko se je prenovilo in se je nato podaljšalo do leta 2016, s čimer se je začasna pogodba torej podaljševala 13 let?“
Člen 46(2), prvi pododstavek, Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah Direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) v povezavi s členom 2(d), druga alinea, Druge Direktive Sveta z dne 22. junija 1988 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev in o spremembah Direktive 73/239/EGS (88/357/EGS), je treba razlagati tako, da je treba – če se zavarovalne pogodbe nanašajo na kritje različnih nevarnosti, povezanih z upravljanjem morskih plovil, vpisanih v register plovil, ki ga vodi država članica, vendar na podlagi dovoljenja za začasno spremembo zastave plujejo pod zastavo druge države članice ali tretje države – za „državo članico registracije“ zadevnega plovila in zato „državo članico, v kateri je nevarnost“ v smislu teh določb, ki ima izključno pravico za obdavčitev premij, plačanih na podlagi navedenih zavarovalnih pogodb, šteti državo članico, ki vodi register plovil, v katerega je to plovilo vpisano predvsem zaradi dokazovanja njegovega lastništva.
26

Natančneje, iz naslovnice drugega od teh dokumentov naj bi bilo razvidno, da je tega sestavila družba Wiener Wohnen, v pravnih pojasnilih na naslednji strani pa naj bi bilo navedeno to: „Dopolnilo [k opisu stavbe in njene opreme], ki temelji na specifikaciji za upravne stavbe, ki jo pripravi služba MA 34; v njem so navedene najemnikove posebne zahteve v zvezi z uporabo ter dopolnjen, podrobno razdelan in z natančnimi odstopanji nadomeščen [opis stavbe in njene opreme] najemodajalca“. Komisija pojasnjuje, da je iz spletišča mesta Dunaj razvidno, da gre za „celoto pravil o opremi upravnih stavb tega mesta [in da so te] specifikacije podlaga za načrtovanje in javne razpise“. Po mnenju Komisije v teh okoliščinah ni presenetljivo, da je bil članek, ki je bil leta 2016 objavljen v avstrijskem tisku in ki se nanaša na to, da obstaja možnost, da je družba Wiener Wohnen lahko obšla predpise o javnih naročilih pri gradnji stavbe Gate 2, naslovljen „Eine Zentrale nach Maß“ („Centralni sedež po meri“).
94

Poleg tega, ker je bil tretji pritožbeni razlog zavrnjen in ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah od 87 do 91 te sodbe, je Splošno sodišče v točkah 106, 107 in od 140 do 146 izpodbijane sodbe prav tako pravilno ugotovilo, da je odbor za potrjevanje v sporni odločbi pravilno uporabil merilo neodvisnosti, kot je to določeno v Priporočilu o MSP, s tem ko je ta odbor za potrjevanje po eni strani trdil, da čeprav je pritožnica formalno izpolnjevala to merilo, pa je z gospodarskega vidika de facto vseeno spadala v veliko gospodarsko skupino, in po drugi strani, da je pritožnica zaradi organizacijskih povezav s svojimi partnerji ali člani imela dostop do sredstev, kreditov in podpore ter da se zato ni srečevala z ovirami, s katerimi se običajno srečujejo MSP, tako da je ni bilo mogoče opredeliti za MSP v smislu tega priporočila.
57

Poleg tega je treba v delu, v katerem je treba sklicevanje na delovno dobo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki ga je predložitveno sodišče navedlo v pisnem odgovoru na vprašanja Sodišča, razumeti tako, da se nanaša na točko 4 določbe 4 Okvirnega sporazuma, vnaprej izključiti možnost uporabe te določbe. Z njo je določeno, da je obdobje pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela, ki se nanašajo na posebne pogoje za zaposlitev, enako za delavce, zaposlene za določen čas in tudi za nedoločen čas, razen kjer so različne kvalifikacije, pridobljene z opravljanjem dela določeno obdobje, upravičljive iz objektivnih razlogov. Do tega, da je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari obravnavana manj ugodno od njenih sodelavcev, na katere se je nanašal isti kolektivni odpust, pa ni prišlo zaradi obdobij pridobivanja kvalifikacij z opravljanjem dela, ki se upoštevajo za določitev varstva v primeru nezakonitega kolektivnega odpusta. Različno obravnavanje namreč izhaja iz prehodne ureditve, uvedene s členom 1(2) te zakonske uredbe, s katero se uporaba te zakonske uredbe razširja na pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki so bile sklenjene pred začetkom veljavnosti navedene zakonske uredbe in ki so bile po tem datumu preoblikovane v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. Tako različno obravnavanje je treba preučiti glede na točko 1 določbe 4 Okvirnega sporazuma.
Člen 97(1), prvi pododstavek, in člen 99(1), prvi pododstavek, Uredbe (EU) št. 1306/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o financiranju, upravljanju in spremljanju skupne kmetijske politike in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 352/78, (ES) št. 165/94, (ES) št. 2799/98, (ES) št. 814/2000, (ES) št. 1290/2005 in (ES) št. 485/2008 ter člen 73(4), prvi pododstavek, točka (a), Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 809/2014 z dne 17. julija 2014 o pravilih za uporabo Uredbe št. 1306/2013 v zvezi z integriranim administrativnim in kontrolnim sistemom, ukrepi za razvoj podeželja in navzkrižno skladnostjo je treba razlagati tako, da je treba znižanja neposrednih plačil zaradi neupoštevanja pravil o navzkrižni skladnosti izračunati na podlagi plačil, ki so bila ali bodo odobrena v letu, v katerem je do takega neupoštevanja prišlo.