ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SL Uradni list Evropske unije C 209/2

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 1. julija 2008 – Kraljevina Švedska, Maurizio Turco proti Svetu Evropske unije, Kraljevini Danski, Republiki Finski, Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska, Komisiji Evropskih skupnosti

(Združeni zadevi C-39/05 P in C-52/05 P) (1)

(Pritožba - Dostop do dokumentov institucij - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Pravni nasveti)

(2008/C 209/02)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnika: Kraljevina Švedska (zastopnika: K. Wistrand in A. Falk, zastopnici), Maurizio Turco (zastopnika: O. Brouwer in C. Schillemans, odvetnika)

Intervenientka na strani pritožnikov: Kraljevina Nizozemska (zastopniki: H. G. Sevenster, C. M. Wissels in M. de Grave, zastopniki)

Druge stranke v postopku: Svet Evropske unije (zastopniki: J.-C. Piris, M. Bauer in B. Driessen, zastopniki), Kraljevina Danska (zastopnik: B. Weis Fogh, zastopnica), Republika Finska (zastopnika: A.. Guimaraes-Purokoski in J. Heliskoski, zastopnika), Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska (zastopniki: V. Jackson, S. Nwaokolo in T. Harris, zastopnice, in J. Stratford, barrister), Komisija Evropskih skupnosti (zastopniki: M. Petite, C. Docksey in P. Aalto, zastopniki)

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 23. novembra 2004 v zadevi T-84/03 Turco proti Svetu Evropske unije, s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo na ugotovitev ničnosti odločbe Sveta, s katero je bila delno zavrnjena prošnja M. Turca za dostop do določenih dokumentov dnevnega reda 2455. sestanka Sveta za pravosodje in notranje zadeve 14. in 15. oktobra 2002.

Izrek

1. Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 23. novembra 2004 v zadevi Turco proti Svetu (T 84/03) se razveljavi v delu, ki se nanaša na odločbo Sveta Evropske unije z dne 19. decembra 2002, s katero je bil M. Turcu zavrnjen dostop do mnenja pravne službe Sveta št. 9077/02 o predlogu direktive Sveta o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil v državah članicah, in v delu, v katerem se M. Turcu in Svetu naloži vsakemu plačilo polovice stroškov.

2. Odločba Sveta Evropske unije z dne 19. decembra 2002, s katero je bil M. Turcu zavrnjen dostop do mnenja pravne službe Sveta št. 9077/02, se razglasi za nično.

3. Svetu Evropske unije se naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila Kraljevina Švedska v okviru pritožbenega postopka, in stroškov, ki jih je priglasil M. Turco v okviru navedenega postopka in postopka na prvi stopnji, v katerem je bila izrečena navedena sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti.

4. Kraljevina Danska, Kraljevina Nizozemska, Republika Finska, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, Svet Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti nosijo svoje stroške, povezane s pritožbama.

5. Svet Evropske unije nosi svoje stroške, povezane s postopkom na prvi stopnji.

(1) UL C 106, 30.4.2005.
1.

Helenska republika s tem, da ni izračunala in Komisiji Evropskih skupnosti izplačala lastnih sredstev, ki niso bila zbrana v obdobju od 1. januarja 1998 do 31. decembra 2002 in so povezana z uvozom vojaških sredstev, oproščenim plačila carin, in s tem, da ni plačala zamudnih obresti, povezanih z neizplačilom navedenih lastnih sredstev Komisiji, ni izpolnjevala obveznosti iz členov 2 in od 9 do 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa Sveta 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996, do 31. maja 2000, po tem datumu pa ni izpolnjevala obveznosti iz enakih členov Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.
SL Uradni list Evropske unije C 51/8

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 11. decembra 2007 (predlog za sprejetje predhodne odločbe Raad van State – Nizozemska) – Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie proti R. N. G. Eind

(Zadeva C-291/05) (1)

(Prosto gibanje oseb - Delavci - Pravica bivanja družinskega člana, ki je državljan tretje države - Vrnitev delavca migranta v državo članico, katere državljan je - Obveznost države članice izvora delavca, da podeli pravico do prebivanja družinskemu članu - Obstoj te obveznosti v primeru neopravljanja resnične in dejanske dejavnosti s strani tega delavca)

(2008/C 51/14)

Jezik postopka: nizozemščina

Predložitveno sodišče

Raad van State

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie

Tožena stranka: R. N. G. Eind

Predmet

Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Raad van State – Nizozemska – Razlaga člena 10 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2) in Direktive Sveta št. 90/364/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja (UL L 180, str. 26) – Razlaga člena 18 ES – Pravica do bivanja družinskega člana, ki je državljan tretje države – Obstoj take pravice brez stvarne in dejanske zaposlitve delavca – Vrnitev delavca v njegovo matično državo – Neobstoj pravice do bivanja za družinskega člana v tej državi.

Izrek

1) V primeru vrnitve delavca Skupnosti v državo članico, katere državljan je, pravo Skupnosti organom te države ne nalaga priznanja državljanu tretje države, ki je družinski član tega delavca, pravice do vstopa in do prebivanja le zato, ker ima v državi članici gostiteljici, kjer je bil delavec zaposlen, ta državljan tretje države veljavno dovoljenje za prebivanje, izdano na podlagi člena 10 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992.

2) V primeru vrnitve delavca v državo članico, katere državljan je, potem, ko je bil zaposlen v drugi državi članici, državljan tretje države, njegov družinski član, na podlagi člena 10(1)(a) Uredbe št. 1612/68, z uporabo te določbe po analogiji, pravico do prebivanja v državi, katere državljan je delavec, tudi, če slednji tam ne opravlja nobene resnične in dejanske gospodarske dejavnosti. Dejstvo, da državljan tretje države, družinski član delavca Skupnosti, pred bivanjem v državi članici, kjer je bil delavec zaposlen, ni imel pravice do prebivanja na podlagi nacionalnega prava v državi članici, katere državljan je delavec, ne vpliva na presojo pravice tega državljana, da v slednji prebiva.

(1) UL C 296, 26.11.2005.
1)

Italijanska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela ukrepov, potrebnih za izterjavo pomoči od upravičencev do pomoči, za katere je bilo z Odločbo Komisije 2004/800/ES z dne 30. marca 2004 o programu državnih pomoči, ki ga izvaja Italija v zvezi z nujnimi določbami na področju zaposlovanja, ugotovljeno, da so nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, ni izpolnila obveznosti iz členov 2 in 3 te odločbe.
1)

Italijanska republika s sprejetjem: — člena 2(1) zakona št. 109, okvirnega zakona o javnih gradnjah (legge quadro in materia di lavori pubblici), z dne 11. februarja 1994, kot je bil spremenjen z zakonom št. 166 z dne 1. avgusta 2002, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga in Direktive Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje, kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997; — člena 2(5) navedenega zakona, kot je bil spremenjen, ni izpolnila obveznosti iz Direktive 93/37, kot je bila spremenjena, in — členov 27(2) in 28(4) tega zakona, kot je bil spremenjen, ni izpolnila obveznosti iz direktiv Sveta 92/50 in 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju.
—

Ugotovi naj se, da Irska s tem, da ni sprejela (vseh) zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo (EU) 2018/1808 (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o spremembi Direktive 2010/13/EU (2) o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) glede na spreminjajoče se tržne razmere, oziroma vsekakor s tem, da jih ni sporočila Komisiji, ni izpolnila obveznosti iz člena 2 te direktive;
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (Italija) 21. novembra 2022 – LivaNova plc/Ministero dell’Economia e delle Finanze in drugi

(Zadeva C-713/22)

(2023/C 45/17)

Jezik postopka: italijanščina

Predložitveno sodišče

Corte suprema di cassazione

Stranke v postopku v glavni stvari

Vlagateljica kasacijske pritožbe: LivaNova plc

Nasprotne stranke v postopku s kasacijsko pritožbo: Ministero dell’Economia e delle Finanze, Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare, Presidenza del Consiglio dei ministri

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je člen 3 Šeste direktive [82/891/EGS] (1), ki se v skladu s členom 22 uporablja tudi za delitev z ustanovitvijo novih družb – v delu, v katerem določa (a): „Kadar obveznost po načrtu delitve ni razdeljena in kadar po razlagi tega načrta ni mogoče sprejeti odločitve o njeni razdelitvi, je vsaka od družb prejemnic solidarno odgovorna zanjo,“ in: (b) „Države članice lahko določijo, da se ta skupna in solidarna odgovornost omeji na neto sredstva, ki so dodeljena vsaki družbi.“ – v nasprotju z razlago določbe nacionalnega prava, zajeto v členu 2506a, tretji odstavek, codice civile (civilni zakonik), ki solidarno odgovornost zadevne prejemnice obravnava kot nerazdeljeno „obveznost“ po načrtu, poleg že določenih obveznosti, tudi (i) tistih, ki jih je mogoče opredeliti kot škodljive posledice, nastale po delitvi, zaradi (storitvenih ali opustitvenih) ravnanj, do katerih je prišlo pred samo delitvijo, ali (ii) poznejših ravnanj, ki so izhajala iz nje in ki imajo naravo trajnega kaznivega dejanja, zaradi katerega je nastala okoljska škoda, katere učinkov ob delitvi še ni mogoče natančno opredeliti?

(1) Šesta direktiva Sveta z dne 17. decembra 1982 o delitvi delniških družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 50).
2.

Ali je treba člen 2(1)(b) Uredbe REACH razlagati tako, da se tudi za snov, ki je dana v carinsko skladišče (vnos v postopek J – oznaka 71 00 v polju 37 enotne upravne listine), ne uporabi Uredba REACH, dokler se v poznejši fazi ne odstrani in se da v drug carinski postopek (npr. sprosti v prosti promet)? Če je odgovor pritrdilen, ali je treba člena 6(1) ter 3, točki 10 in 11, Uredbe REACH razumeti tako, da je v teh okoliščinah registracijo dolžna opraviti oseba, ki je snov kupila neposredno zunaj Unije in to snov vpokliče (ne da bi jo predhodno fizično vnesla na carinsko območje Unije), tudi če je snov že registriralo tretje podjetje, ki jo je predhodno fizično vneslo na carinsko območje Unije?
III.

Ali se takšne dejavnosti in ravnanja, ki so povezana s financiranjem, dogovarjanjem in organiziranjem uvoza snovi v smislu člena 2(a) Uredbe (ES) št. 111/2005 (APAAN in PMK), vključno z uporabo drugih fizičnih in/ali pravnih oseb, ki neposredno vložijo carinsko deklaracijo in pripravijo uvozne dokumente, lahko štejejo za „posredniško dejavnost“, „izvajalca“ ali „uvoznika“ v smislu člena 2(e), (f) in (h) Uredbe št. 111/2005?
1

[Ali] je za to, da bi se štelo, da je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izvzeto iz obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU […] treba „prepričanje, da je zadeva enako očitna tudi za sodišča drugih držav članic in za Sodišče“ (v smislu sodbe z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi, zadeva 238/81) subjektivno potrditi, z utemeljitvijo glede morebitne razlage, ki bi jo v zvezi z istim vprašanjem lahko podala sodišča drugih držav članic in Sodišče, če bi jim bilo predloženo enako vprašanje?
Pritožba, ki jo je Methanol Holdings (Trinidad) Ltd vložila 8. novembra 2022 zoper sodbo Splošnega sodišča (osmi razširjeni senat) z dne 14. septembra 2022 v zadevi T-744/19, Methanol Holdings (Trinidad)/Komisija

(Zadeva C-688/22 P)

(2023/C 7/23)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnik: Methanol Holdings (Trinidad) Ltd (zastopnika: B. Servais, in V. Crochet, avocats)

Druge stranke v postopku: Evropska komisija, Achema AB, Grupa Azoty S.A., Grupa Azoty Zakłady Azotowe Puławy S.A.

Predlogi

Pritožnik Sodišču predlaga, naj:

— izpodbijano sodbo razveljavi;

— ugodi tožbi na prvi stopnji, ter

— Komisiji in vsem morebitnim intervenientom naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki so nastali na prvi stopnji; ali, podredno,

— zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje; in

— pridrži odločitev o stroških postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga.

Prvič, Splošno sodišče je pri določanju izvozne cene za izračun stopnje nelojalnega nižanja prodajnih cen in stopnje nelojalnega nižanja ciljnih cen v primeru izvoza v Evropsko unijo prek povezanih subjektov napačno razlagalo določbe člena 3(2), člena 3(3) in člena 9(4) Uredbe (EU) 2016/1036 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske unije (1) (v nadaljevanju: osnovna uredba), in posledično napačno ugotovilo, da Komisija ni kršila člena 3(1), člena 3(2), člena 3(3), členov od 3(5) do 3(8) in člena 9(4) osnovne uredbe.

Drugič, Splošno sodišče je izkrivilo trditve, ki jih je družba Methanol Holdings (Trinidad) Limited navedla v repliki v zvezi z analizo nižanja cen in oviranja dviga cen, ki jo je opravila Komisija, in jih posledično napačno razglasilo za nedopustne.

(1) UL 2016, L 176, str. 21.
(b)

izdajo elektronskega denarja, kot je opredeljeno v členu 2, točka 2, Direktive 2009/110/ES (2) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti ter nadzoru skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja ter o spremembah direktiv 2005/60/ES in 2006/48/ES in razveljavitvi Direktive 2000/46/ES[?]
—

z Direktivo (EU) 2019/1 (2) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o krepitvi vloge organov držav članic, pristojnih za konkurenco, da bodo učinkoviteje uveljavljali pravila konkurence, in o zagotavljanju pravilnega delovanja notranjega trga (zlasti uvodne izjave št. 1, 6, 8, 17 in 26, člen 1(1), člen 2(10) in člen 5(1)); v povezavi s členom 17(1) (lastninska pravica), členom 20 (enakost pred zakonom), členom 21(1) (enako obravnavanje) in členom 52(1) (načelo sorazmernosti) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah; tako da je nacionalna zakonodaja iz člena 5a uredbe-zakona št. 1 z dne 24. januarja 2012 (kot je bila spremenjena z zakonom o preoblikovanju št. 27 z dne 24. marca 2012), s katerim sta bila členu 10 zakona 287/1990 dodana odstavka 7b in 7c, v nasprotju s pravom Unije v smislu, navedenem zgoraj?
—

razglasi ničnost Sklepa Komisije C(2021) 2847 final z dne 19. aprila 2021, s katerim je bila sprejeta zahteva Autorité de la concurrence française (francoski organ za varstvo konkurence) za preučitev koncentracije v zvezi s pridobitvijo izključnega nadzora družbe Illumina, Inc. nad družbo Grail, Inc. (zadeva COMP/M.10188 – Illumina/Grail), sklepov Komisije C(2021) 2848 final, C(2021) 2849 final, C(2021) 2851 final, C(2021) 2854 final in C(2021) 2855 final z dne 19. aprila 2021, s katerimi so bile sprejete zahteve grškega, belgijskega, norveškega, islandskega in nizozemskega organa za varstvo konkurence, da se pridružijo tej zahtevi za napotitev, dopisa Komisije z dne 11. marca 2021, s katerimi sta bili družbi Illumina in Grail obveščeni o tej zahtevi za napotitev, in dopisa Komisije z dne 11. marca 2021, s katerim je bila družba Illumina obveščena, da ji je v skladu s členom 7 Uredbe o združitvah (1) prepovedana izvedba koncentracije;
5.

Ali je treba načelo prepovedi zlorab razlagati tako, da se uporablja za prenos deležev, kakršen je ta v obravnavani zadevi, ki ima v bistvu enak učinek kot izplačilo dividend in katerega pravno obliko je davčni zavezanec izbral z bistvenim namenom pridobitve davčne olajšave, ki izhaja iz nacionalnega prava in se uporablja izključno za kapitalske dobičke od vrednostnih papirjev, v okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru, ko je priznanje pravice davčnega zavezanca do zadevne davčne olajšave odvisna od možnosti davčnega zavezanca, da uveljavlja in izvaja pravico do ustanavljanja iz člena 49 PDEU in/ali prostega pretoka kapitala iz člena 63 PDEU?
—

Naj se ugotovi, da Kraljevina Španija s tem, da v avtonomnih skupnostih Kastilja in Leon, Ekstremadura, Galicija, Balearski otoki, Kanarski otoki, Madrid in Valencija kot območij, občutljivih za onesnaževanje z nitrati, ni določila območij zajetja z odtekanjem (površinska voda) ali s pronicanjem (podzemna voda) za vsako od onesnaženih merilnih točk, opredeljenih v tožbi; v delovnih programih avtonomnih skupnosti Aragonija, Kastilja – Manča, Kastilja in Leon, Ekstremadura in Madrid ni določila vseh potrebnih obvezujočih ukrepov in ni sprejela dodatnih ali okrepljenih ukrepov v zvezi z evtrofikacijo za celotno državo in v zvezi z onesnaževanjem z nitrati za avtonomne skupnosti, v katerih so vidni trendi naraščanja onesnaževanja merilnih točk območij, občutljivih za onesnaževanje z nitrati, zlasti za Aragonijo, Kastiljo – Mančo, Kastiljo in Leon ter Murcio, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 3(4) in člena 5(4) (v povezavi s prilogama II in III) in (5) Direktive Sveta 91/676/EGS (1) z dne 12. decembra 1991 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov.
1.

Ali pravica do odškodnine zaradi več kot triurne zamude letala po načrtovani uri prihoda iz členov 5, 6 in 7 Uredbe (ES) št. 261/2004 (1) predpostavlja, da je potnik v skladu s členom 3(2)(a) Uredbe ob času, ki ga navede letalski prevoznik, organizator potovanja ali pooblaščena potovalna agencija, vendar najpozneje 45 minut pred objavljenim časom odhoda, navzoč na prijavi na let ali pa je primer velike zamude v navedenem smislu – kot v primeru odpovedi leta – izjema od te zahteve?
C 398/16

Pritožba, ki jo je 4. avgusta 2022 vložil Amer Foz zoper sodbo Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 18. maja 2022 v zadevi T-296/20, Foz/Svet

(Zadeva C-524/22 P)

(2022/C 398/20)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Pritožnik: Amer Foz (zastopnik: L. Cloquet, odvetnik)

Druga stranka v postopku: Svet Evropske unije

Predlog

Pritožnik Sodišču predlaga, naj:

— razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je bila zavrnjena tožba za razglasitev ničnosti pritožnika, ki se nanaša na akte o ohranitvi iz leta 2021 v smislu te sodbe;

— posledično, razglasi ničnost sklepa Sveta (SZVP) 2021/855 z dne 27. maja 2021 o spremembi Sklepa 2013/255/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Siriji (1), v delu, v katerem se nanaša na pritožnika;

— posledično, razglasi ničnost Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2021/848 z dne 27. maja 2021 o izvajanju Uredbe (EU) št. 36/2012 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Siriji (2), v delu, v katerem se nanaša na pritožnika;

— posledično, naloži Svetu, naj odstrani ime pritožnika iz prilog k sklepu Sveta 2013/255/SZVP z dne 31. maja 2013 o omejevalnih ukrepih proti Siriji (3) in k Uredbi Sveta (EU) št. 36/2012 z dne 18. januarja 2012 2012 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Siriji (4); in

— zato Svetu naloži vse stroške, ki so nastali v postopku, vključno s stroški pritožnika.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja osem pritožbenih razlogov.

Prvič, izkrivljanje dokazov in dejanskih okoliščin v zvezi z dokazom Pro-Justice Blog.

Drugič, izkrivljanje dokazov in dejanskih okoliščin v zvezi z dokazom Syria Report.

Tretjič, izkrivljanje dokazov in dejanskih okoliščin v zvezi z dokazom, ki se nanaša na članek Reuters press.

Četrtič, izkrivljanje dokazov in dejanskih okoliščin v zvezi z dokazom ASM International General Trading LLC (spletni strani Arab News in Al Arabiya).

Petič, napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča zaradi napačne uporabe sodne prakse, ki izhaja iz sodb v zadevi Anbouba (sodbi z dne 21. aprila 2015, Anbouba/Svet, C-630/13 P, EU:C:2015:247, in z dne 21. aprila 2015, Anbouba/Svet, C-605/13 P, EU:C:2015:248), zlasti pa merila sklopa indicev, ki so dovolj specifični, natančni in dosledni.

Šestič, napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča zaradi napačne uporabe členov 27 in 28 Sklepa 2013/255/SZVP, kakor je bil spremenjen s Sklepom (SZVP) 2015/1836 (5) in fine in člena 15 Uredbe št. 36/2012, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2015/1828 (6).

Sedmič, izkrivljanje dejanskih okoliščin v zvezi z neobstojem povezave med pritožnikom in Samerjem Fozom.

Osmič, napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča zaradi napačne uporabe pravil v zvezi z dokaznim bremenom.

(1) UL 2021, L 188, str. 90.

(2) UL 2021, L 188, str. 18.

(3) UL 2013, L 147, str. 14.

(4) UL 2012, L 16, str. 1.

(5) Sklep Sveta (SZVP) 2015/1836 z dne 12. oktobra 2015 o spremembi Sklepa 2013/255/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Siriji (UL 2015 L 266, str. 75).

(6) Uredba Sveta (EU) 2015/1828 z dne 12. oktobra 2015 o spremembi Uredbe (EU) št. 36/2012 o omejevalnih ukrepih glede na razmere v Siriji (UL 2015 L 266, str. 1).