ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SL Uradni list Evropske unije C 64/21

Tožba, vložena 18. decembra 2007 – Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki

(Zadeva C-561/07)

(2008/C 64/32)

Jezik postopka: italijanščina

Stranki

Tožeča stranka: Komisija Evropskih skupnosti (zastopnika: J. Enegren in L. Pignataro, zastopnika)

Tožena stranka: Italijanska republika

Predlogi tožeče stranke:

— ugotovi naj se, da Italijanska republika, s tem ko je ohranila v veljavi določbe člena 47(5) in (6) zakona št. 428 z dne 29.decembra 1990 v primeru težav podjetja, v skladu s točko c petega odstavka člena 2 zakona št. 675 z dne 12. avgusta 1977, tako da se pravice zaposlenih, določene v členih 3 in 4 Direktive 2001/23/ES ne ohranijo v primeru prenosov podjetij, v katerih je bil ugotovljen „težek položaj“, ni izpolnila svojih obveznosti iz te direktive;

— Italijanski republiki naj se naloži plačilo stroškov postopka.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija meni, da določbe zakona št. 428/1990 (člen 47(5) in (6)) kršijo Direktivo 2001/23/ES (1) z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov, ker delavci podjetja, sprejeti v sistem izrednega dopolnilnega sklada, prenešeni na pridobitelja, izgubijo pravice, ki so zanje določene s členom 2112 civilnega zakonika, razen morebitnih jamstev, ki so zanje določene s sindikalnim sporazumom („najugodnejše obravnavanje“ določeno v členu 47(5)).

To pomeni, da delavci podjetja, ki je bilo zaradi težkega položaja sprejeto v sistem dopolnilnega sklada (CIGS), v primeru prenosa podjetja ne dobijo jamstev, določenih v členu 3 in 4 Direktive.

Člen 47(6) določa, da imajo delavci, ki se ne zaposlijo pri pridobitelju, najemniku ali novem delodajalcu, prednost pri zaposlovanju, ki se opravi najkasneje v enem letu od datuma prenosa, ali v daljšem obdobju, ki je določeno s kolektivnimi pogodbami. Člen 2112 civilnega zakonika se ne uporabi za tiste zaposlene, ki jih je zaposlil pridobitelj, najemnik ali novi delodajalec po prenosu podjetja.

Italijanska vlada ni izpodbijala ugotovitev Komisije, na podlagi katerih delavci v podjetju, ki je sprejeto v sistem CIGS za težek položaj, v primeru prenosa podjetja, ne prejmejo jamstev določenih v členu 3 in 4 Direktive. Vendar pa je ta vlada trdila, da bi se v tej zadevi uporabil člen 5(3) Direktive.

Komisija je v pritožbi navedla, da določba v primeru prenosa podjetja, ko je prenosnik v zelo težkem ekonomskem položaju, dopušča spremembo delovnih pogojev delavcev, da se ohrani zaposlitvene možnosti z zagotavljanjem preživetja podjetja, obratov ali delov podjetij ali obratov. Vendar ta določba daje državam članicam le pravico, da prenosniku in zastopnikom delavcev omogočijo, da odobrijo spremembo delovnih pogojev v nekaterih okoliščinah in da ne izključijo, tako kot člen 47(5) in (6) zakona št. 428/90, uporabe členov 3 in 4 Direktive.

(1) UL L 82, str. 16.
—

ugotovi naj se, da Italijanska republika, s tem da je ohranila v veljavi davčno ureditev, ki je bolj obremenjujoča za dividende izplačane družbam s sedežem v drugih državah članicah in v državah podpisnicah Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru od ureditve, ki velja za domače dividende, ni izpolnila obveznosti, naloženih s členoma 56 ES in 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru glede prostega pretoka kapitala med državami članicami in med državami podpisnicami zadevnega sporazuma, in obveznosti iz člena 31 tega sporazuma v zvezi s svobodo ustanavljanja v državah podpisnicah tega sporazuma;
—

naj se ugotovi, da Irska, s tem ko ni pravilno prenesla v irsko zakonodajo člena 13 Direktive 2006/112 (vključno s Prilogo I k Direktivi), in posledično, s tem ko je iz področja uporabe davka izključila vse gospodarske dejavnosti, pri katerih sodelujejo država, lokalni organi in druge osebe javnega prava, z določenimi omejenimi izjemami, ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 9 in 13 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (1);
SL Uradni list Evropske unije C 37/20

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija) 11. decembra 2007 – Commune de Sausheim proti Pierru Azelvandru

(Zadeva C-552/07)

(2008/C 37/29)

Jezik postopka: francoščina

Predložitveno sodišče

Conseil d'État (Francija)

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Commune de Sausheim

Tožena stranka: Pierre Azelvandre

Vprašanji za predhodno odločanje

1) Ali je treba „kraj, kjer se bodo sproščali gensko spremenjeni organizmi“, ki v skladu s členom 19 Direktive Sveta 90/220/EGS z dne 23. aprila 1990 o namernem sproščanju gensko spremenjenih organizmov v okolje (1), ne more ostati zaupen, razumeti kot katastrsko parcelo ali večje geografsko območje, ki ustreza bodisi občini na ozemlju, s katerega se izvaja sproščanje, bodisi še večjemu območju (kantonu, departmaju)?

2) Če bi bilo treba ta kraj razumeti tako, da določa katastrsko parcelo, ali se na podlagi člena 95 Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti, ki je postala Evropska skupnost, ali Direktive 2003/4/ES (2) ali splošnega načela prava Skupnosti lahko zaradi varstva javnega reda ali drugih zaupnih podatkov, varovanih z zakonom, zavrne posredovanje katastrskih podatkov o kraju sproščanja?

(1) UL L 117, str. 15.

(2) Direktiva 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS (UL L 41, str. 26).
SL Uradni list Evropske unije C 37/17

Tožba, vložena 30. novembra 2007 – Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki

(Zadeva C-539/07)

(2008/C 37/23)

Jezik postopka: italijanščina

Stranki

Tožeča stranka: Komisija Evropskih skupnosti (zastopnika: E. Montaguti in A. Nijenhuis, zastopnika)

Tožena stranka: Italijanska republika

Predlogi tožeče stranke

— naj se ugotovi, da Italijanska republika, s tem da ni zagotovila, da bi se pri klicih na evropsko številko klica v sili „112“ posredovale informacije o lokaciji kličočega, če je to tehnično izvedljivo, ni izpolnila obveznosti iz člena 26(3) Direktive 2002/22/ES (1);

— naj se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Rok za prenos Direktive 2002/22/ES se je iztekel 24. julija 2003.

(1) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (direktiva o univerzalni storitvi) (UL L 108, str. 51).
—

v izpodbijani sodbi se je sporni znak presojal na podlagi merila „celotne presoje“ in „celotnega vtisa“ – vendar ločeno in zaporedno, ter torej „analitično“ – elementov spornih sestavljenih znamk, tako da je bil kršen člen 8(1)(b) in sodna praksa Skupnosti, ki jo razlaga. V izpodbijani sodbi ni storjeno, kar bi bilo treba storiti najprej, in sicer preučiti znamke na podlagi merila „celotne presoje“ in „celotnega vtisa“, ki ga imajo sporne znamke. Ne da bi bilo to storjeno se je v izpodbijani sodbi od začetka uporabljala analitična metoda ter ločena in zaporedna preučitev na eni strani figurativnih elementov (točke od 75 do 87) in na drugi strani besednih elementov (točke od 88 do 93), pri čemer so imeli odločilno vlogo figurativni elementi, besedni elementi pa niso imeli nobenega niti minimalnega pomena. Ni sporno, da je v izpodbijani sodbi merilo celotne presoje in celotnega vtisa navedeno (točka 99), vendar je res tudi, da zato da bi se ravnalo pravilno, ne zadostuje navesti merilo iz sodne prakse, poleg tega ga je treba v obravnavani zadevi pravilno upoštevati in uporabiti. V izpodbijani sodbi pa to ni bilo storjeno. Da bi se presodila podobnost spornih znakov v izpodbijani sodbi namreč kot prvo in glavno merilo ni bilo uporabljeno merilo celotne presoje in celotnega vtisa, ampak se je upoštevalo analitično merilo, pri čemer so bili, prvič, ločeni figurativni in besedni deli znamk, in drugič, najprej ločeno presojeni figurativni elementi spornih znamk in nato besedni element LA ESPAÑOLA s tem, da drugi besedni element nasprotujočih znamk, priimek CARBONELL, ni bil naveden. V izpodbijani sodbi je bil člen 8(1)(b) kršen tudi zato, ker je bila v obravnavani zadevi opuščena presoja dveh upoštevnih dejavnikov, kot sta prejšnji sočasni obstoj v daljšem obdobju in splošno poznavanje, ki sta zelo pomembna pri presoji verjetnosti zmede med prijavljeno znamko Skupnosti LA ESPAÑOLA št. 236588 in nasprotujočih prejšnjih španskih znamk CARBONELL.
1)

Ali je treba zdravilo, kadar se nanj ne nanaša Priloga k Uredbi 2309/93 (1), ki je bilo dano v promet v državi članici (Avstrija) na podlagi nacionalnega postopka za pridobitev dovoljenja za promet, preden se je država članica pridružila EGP ali ES, in: a) se je država članica kasneje pridružila EGP in ES ter kot del pogojev za pridružitev v svoj nacionalni pravni red prenesla določbe Direktive 65/65 (sedaj Direktiva 2001/83 (2)) o pridobitvi dovoljenja za promet brez prehodnih določb; b) je zadevni izdelek ostal na trgu v tej državi članici še nekaj let po njeni pridružitvi EGP in ES; c) je bilo po pridružitvi te države članice EGP in ES dovoljenje za promet spremenjeno, s tem da je bila dodana nova indikacija, organi te države članice pa so menili, da je sprememba v skladu z zahtevami prava Skupnosti; d) dokumentacija zadevnega izdelka ni bila dopolnjena v skladu z Direktivo 65/65 (sedaj Direktiva 2001/83) po tem, ko se je država članica pridružila EGP in ES; in e) je bilo kasneje v skladu s členom 6 Direktive 2001/83 pridobljeno dovoljenje za promet z izdelkom, ki vsebuje enako učinkovino, in je bil ta izdelek dan v promet v ES; obravnavati kot „[referenčno] zdravil[o], ki ima v državi članici […] na podlagi člena 6 dovoljenje za promet“, v skladu s členom 10(1) Direktive 2001/83 ter – če je odgovor pritrdilen, – kateri od navedenih pogojev je/so v zvezi s tem odločilen/odločilni?
1

Predlog prvega generalnega pravobranilca za preveritev se nanaša na sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 19. julija 2018, HG/Komisija (T‑693/16 P, neobjavljena, EU:T:2018:492). Splošno sodišče je s to sodbo razveljavilo sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije z dne 19. julija 2016, HG/Komisija (F‑149/15, EU:F:2016:155), s katero je to sodišče zavrnilo tožbo tožeče stranke, v skladu s katero, prvič, naj se za nično razglasi odločba Evropske komisije z dne 10. februarja 2015, s katero se ji nalaga disciplinska sankcija odloga povišanja v stopnji za obdobje 18 mesecev in obveznost povračila škode, ki jo je utrpela Komisija, v višini 108.596,35 EUR, in naj se po potrebi razglasi za nično odločba o zavrnitvi pritožbe ter, drugič, naj se Komisiji naloži plačilo odškodnine za utrpljeno škodo.
2

Pogodba o energetski listini, podpisana v Lizboni 17. decembra 1994 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 1, str. 199; v nadaljevanju: PEL), je bila v imenu Evropskih skupnosti odobrena s Sklepom Sveta in Komisije 98/181/ES, ESPJ, Euratom z dne 23. septembra 1997 o Pogodbi o energetski listini in Protokolu k energetski listini o energetski učinkovitosti in s tem povezanimi okoljskimi vidiki, ki so ju sklenile Evropske skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 24). Sestavljena je iz uvoda in osmih delov, med katerimi sta del I, naslovljen „Opredelitev pojmov in namen“, ki vsebuje člena 1 in 2 te pogodbe, in del V, naslovljen „Reševanje sporov“, ki vsebuje člene od 26 do 28 navedene pogodbe.
2.

Sodni postopek – Intervencija – Pogoji dopustnosti – Interes za rešitev spora – Pojem – Zahteva po neposrednem in dejanskem interesu – Pritožba – Neobstoj neposrednega interesa edinega družbenika družbe, ki se sklicuje na poseg v njegove finančne interese – Poseg v gospodarske in finančne interese upnika pritožnika – Meje – Rešitev spora, ki bi lahko vplivala na pravni položaj navedenega upnika (Statut Sodišča, člen 40, drugi odstavek) (Glej točke od 9 do 11 in od 15 do 18.)
71.

V zvezi s temi pogoji, glede na dejansko stanje, ugotovljeno v predložitveni odločbi, se zdi, da je v zadevi iz postopka v glavni stvari tako. V tej odločbi je navedeno, prvič, da je bilo pred izkopom predvideno, da bo nekontaminirana zemlja najvišje kakovosti uporabljena za določen namen, in sicer izravnavo in obnovo kmetijskih zemljišč. Drugič, obstajalo je konkretno povpraševanje po izkopani zemlji, in sicer s strani kmetov, ki so se s tem namenom obrnili na imetnika nekontaminirane zemlje najvišje kakovosti. Tretjič, v predložitveni odločbi je navedeno, da je izkopana zemlja izpolnjevala tehnične zahteve in standarde za izravnavo in obnovo kmetijskih zemljišč ter da je bila skladna z upoštevno zakonodajo in standardi. Četrtič, glede na najvišjo kakovost izkopane zemlje se zdi, da uporaba te snovi ali predmeta ne bi povzročila splošnih škodljivih vplivov na okolje ali zdravje ljudi v skladu z zveznim načrtom ravnanja z odpadki. Naj v zvezi s tem spomnim, da predložitveno sodišče v predložitveni odločbi izrecno navaja, da so bile izmerjene vrednosti izkopane zemlje iz postopka v glavni stvari dokazano nižje od mejnih vrednosti kontaminacije, določenih v zveznem načrtu za ravnanje z odpadki za konkretni namen uporabe, to je za prilagajanje terena in agromelioracijo.
Člen 20 PDEU je treba razlagati tako, da mora v primeru, ko državljan tretje države, ki je starš mladoletnega otroka, državljana Unije, vloži prošnjo za priznanje izvedene pravice do prebivanja v državi članici, katere državljan je otrok in v katero se otrok namerava preseliti, da bi tam ostal, pristojni organ te države članice ugotoviti, ali se pri selitvi tega otroka upošteva njegova korist v skladu s členom 24(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Takšna obravnava mora ob upoštevanju vseh okoliščin primera omogočiti določitev potencialnega vpliva te selitve na fizično in psihično počutje otroka, njegov materialni položaj ter njegove čustvene, družinske in socialne vezi. Ta ugotovitev mora temeljiti tudi na elementih, ki omogočajo potrditev, da je selitev tega otroka resnična in da njegovo bivanje v zadevni državi članici nikakor ni začasno ali občasno in ni namenjeno izključno pridobitvi izvedenega dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 20 PDEU v korist enega od staršev.

Glede presoje v zvezi z obstojem razmerja odvisnosti, ki bi lahko ustvarilo izvedeno pravico do prebivanja v skladu s členom 20 PDEU, je odločilna okoliščina trenutek, ko je starš, državljan tretje države, prevzel dnevno skrb za svojega otroka, državljana Unije. Pristojni nacionalni organ mora ob upoštevanju vseh konkretnih okoliščin primera ugotoviti, v kolikšni meri navedeni starš prevzema starševsko skrb oziroma pravno, finančno ali čustveno skrb za tega otroka v trenutku, ko se odloča o njegovi prošnji, in zagotoviti, da se ta odgovornost izvaja v okviru resničnega in stabilnega družinskega življenja.

Na drugi strani pa dejstvo, da sta drugi starš, državljan Unije, in drug družinski član, državljan tretje države, v preteklosti prevzela ali sta sposobna prevzeti starševsko skrb v prihodnosti oziroma pravno, finančno ali čustveno skrb za otroka, ne omogoča sklepanja, da med staršem, ki je državljan tretje države, in tem otrokom ne obstaja razmerje odvisnosti, ki bi otroku odvzelo pravico do gibanja in prebivanja na ozemlju države članice, katere državljan je, če je staršu iz tretje države zavrnjeno priznanje pravice do prebivanja v zadevni državi članici.
9.

Člen 125(2) TRLIS je določal poseben postopek za ladje, ki so ob prehodu na sistem obdavčitve po tonaži že bile kupljene, in rabljene ladje, ki so bile kupljene, ko je bilo podjetje že upravičeno do tega sistema. Morebitni kapitalski dobički so bili ob običajni uporabi navedenega sistema obdavčeni po sistemu obdavčitve po tonaži, obdavčitev kapitalskih dobičkov, čeprav je zapoznela, pa naj bi se izvedla, ko se ladja proda ali razgradi. Vendar je člen 50(3) RIS z odstopanjem od te določbe določal, da se za ladje, kadar so bile nabavljene ob uveljavljanju odkupne opcije v okviru lizinške pogodbe, ki so jo davčni organi predhodno odobrili, šteje, da gre za nove, nerabljene ladje v smislu člena 125(2) TRLIS, ne da bi se upoštevalo, da so že bile amortizirane, tako da morebitni kapitalski dobički niso bili obdavčeni. To odstopanje, ki Komisiji ni bilo priglašeno, se je uporabljalo le za posebne lizinške pogodbe, ki so jih davčni organi odobrili v okviru prošenj za uporabo predčasne amortizacije v skladu s členom 115(11) TRLIS, to je za ladje, ki so bile pred kratkim zgrajene in dane v zakup, kupljene s transakcijami v okviru ŠSPN in ki so bile, razen zgolj ene izjeme, zgrajene v španskih ladjedelnicah.
23.

Predložitveno sodišče namreč meni, da morajo biti z avtonomijo strank za dosego sporazuma o udeležbi v primeru ustanovitve SE s preoblikovanjem delniške družbe spoštovani vsi elementi udeležbe delavcev na vsaj enaki ravni, kot obstaja v družbi, ki se bo preoblikovala. Dodaja, da je treba te elemente udeležbe delavcev glede na postopke udeležbe delavcev v delniški družbi, ki se bo preoblikovala, določiti na podlagi upoštevnega nacionalnega prava. Meni, da se morajo elementi postopka, ki so odločilni za vpliv predstavnikov delavcev v družbi, ki se bo preoblikovala, v sporazumu o udeležbi, veljavnem za SE, zagotoviti v kvalitativno enakovrednem obsegu. To sodišče pojasnjuje, da je postopek ločenega glasovanja za predstavnike delavcev, ki so lahko zaposleni zunaj družbe in ki jih predlagajo sindikati in so zastopani v družbi, ki se bo preoblikovala, ali v drugem podjetju, katerega delavci sodelujejo pri izvolitvi članov nadzornega sveta, del elementov postopka, ki so odločilni za vpliv delavcev, in da mora biti zato v sporazumu o udeležbi zagotovljen s kvalitativno enakovrednim ukrepom. Navedeno sodišče navaja, da se zagotovitev ohranitve enakovrednosti zastopanja nanaša tudi na število predstavnikov sindikatov, ki jih je treba izvoliti z ločenim glasovanjem, in da bi ta izključna predlagalna pravica morala biti na voljo vsem sindikatom in ne zgolj nemškim. Dodaja, da je s tem ločenim glasovanjem omogočena izvolitev oseb, ki so dobro seznanjene z danostmi in potrebami podjetja, hkrati pa imajo tudi širše strokovno znanje. To sodišče iz tega sklepa, da sistem, predviden s sporazumom o udeležbi, v primeru dvanajstčlanskega nadzornega sveta s tem, da ne predvideva posebnega glasovanja za izvolitev kandidatov, ki jih predlagajo sindikati, ne zagotavlja v zadostni meri, da je v nadzornem svetu prisoten kandidat sindikatov in naj torej ne bi bil v skladu s členom 21(6) SEBG.
87.

Na podlagi zgornje analize Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Kúria (vrhovno sodišče, Madžarska), odgovori: Uredbo (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004, zlasti pa člen 18(2) navedene uredbe, je treba razlagati tako, da v primeru dodajanja vitaminov živilom ni nujno, da seznam sestavin poleg generičnega imena vitaminov vsebuje tudi uporabljene kemijske oblike vitaminov, kot so navedene v Prilogi II k Uredbi (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o dodajanju vitaminov, mineralov in nekaterih drugih snovi živilom.
94.

Združenje Eurofer v drugem delu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo in storilo očitno napako pri presoji, ker je ugotovilo, da Komisija ni prekoračila mej svoje diskrecijske pravice, ki jo ima v okviru člena 9(2) osnovne uredbe. Združenje Eurofer trdi, da čeprav ima Komisija na tem področju določeno diskrecijsko pravico, to Splošnemu sodišču ne preprečuje preverjanja, ali lahko svoje zaključke utemelji na dokazih. V obravnavani zadevi je po eni strani obseg uvoza iz Srbije presegal prag 1 % in torej ni spadal v območje „safe harbour“ iz člena 9(3) osnovne uredbe. Zato ne bi bilo mogoče predpostavljati, da povzroča le zanemarljivo škodo. Po drugi strani naj bi bilo sklicevanje na povprečne uvozne cene napačno, ker je imela Srbija enega samega proizvajalca, druge države pa so jih imele več, in ugotovljeno je bilo, da so bile prodajne cene nekaterih ruskih in brazilskih proizvajalcev izvoznikov primerljive cenam edinega srbskega proizvajalca.
114.

Dalje, pojasniti je treba, da bi bilo z vidika interesa načela učinkovitega izvajanja sodne oblasti in ekonomičnosti postopka, na katerem temelji sodna praksa s področja potrditvenih aktov, ( 47 ) lahko primerno po potrebi priznati, da je poznejši akt delno potrditven. Vendar ta sodna praksa temelji tudi na načelu pravne varnosti. Z zagotovitvijo polnega učinka člena 263 PDEU in roka, določenega v tem členu, ter drugih interesov, iz katerih izhaja navedena sodna praksa, ni mogoče ogroziti niti tega načela niti pravice do učinkovitega sodnega varstva. Razlogovanje, na katerem temelji moja analiza, ki je predstavljeno v teh sklepnih predlogih in se zgleduje po sodbah Brembati/Komisija ( 48 ) in Komisija/Parlament in Svet ( 49 ), zagotavlja spoštovanje tega načela in te pravice.
116.

Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje Tribunal de première instance de Namur (sodišče prve stopnje v Namurju, Belgija) odgovori tako: Člene 2, 5 in 19 Uredbe (EU) št. 1305/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 v povezavi s členom 2 Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 807/2014 z dne 11. marca 2014 o dopolnitvi Uredbe št. 1305/2013 in o uvedbi prehodnih določb je treba razlagati tako: Ne nasprotujejo temu, da države članice uporabijo dejavnik „standardna bruto proizvodnja“ kmetijskega gospodarstva za določitev zgornjega praga, do katerega je dovoljeno dostopati do podpor, namenjenih mladim kmetom ob prevzemu kmetije. Ne nasprotujejo temu, da nacionalni predpis pri določitvi omenjenega zgornjega praga upošteva celotno kmetijsko gospodarstvo, ne pa lastninski delež, ki pripada mlademu kmetu, niti delovne enote.