ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Države članice ne smejo na podlagi Direktive 1999/5/ES o radijski opremi in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem priznavanju skladnosti te opreme, zahtevati od osebe, ki daje na trg radijsko opremo, naj predloži izjavo o skladnosti, čeprav je proizvajalec navedene opreme s sedežem v drugi državi članici nanjo pritrdil oznako CE in izdal izjavo o skladnosti za ta proizvod. Direktiva 1999/5 namreč postavlja domnevo o skladnosti aparatov z oznako CE. Ta oznaka potrjuje skladnost navedenih aparatov z vsemi določbami te direktive, vključno z v njej določenim postopkom ocenjevanja njihove skladnosti. Zato se lahko proizvodi z oznako CE dajejo na trg brez predhodnega dovoljenja oziroma brez kakršnega koli drugega postopka, ki povečuje število oseb, ki morajo namestiti oznako o skladnosti.

Direktiva 2001/95/ES o splošni varnosti proizvodov se ne uporablja za presojo vprašanj, ki se nanašajo na obveznost osebe, da predloži izjavo o skladnosti radijske opreme. V zvezi z možnostjo držav članic, da v skladu z navedeno direktivo glede trženja radijske opreme naložijo druge obveznosti, razen obveznosti predložitve izjave o skladnosti, je mogoče šteti osebo, ki trži proizvod, po eni strani za proizvajalca le pod pogoji, določenimi v točki (e) člena 2 te direktive, in po drugi strani za distributerja le pod pogoji, določenimi v točki (f) navedenega člena. Proizvajalcu in distributerju je mogoče naložiti le obveznosti, ki jih za vsakega od njiju določa Direktiva 2001/95.

Če je neko področje usklajeno na ravni Skupnosti, je treba vsak nacionalni ukrep, ki se nanj nanaša, presojati glede na določbe tega usklajevalnega ukrepa, in ne glede na člena 28 ES in 30 ES. Na področjih, za katera se uporablja Direktiva 1999/5/ES o radijski opremi in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem priznavanju skladnosti te opreme, se morajo države članice popolnoma uskladiti z njenimi določbami in ne smejo ohraniti nacionalnih določb, ki so v nasprotju z njo. Če država članica meni, da skladnost z usklajenim standardom ne zagotavlja izpolnjevanja bistvenih zahtev iz Direktive 1999/5, ki naj bi jih navedeni standard pokrival, mora uporabiti postopek, ki je določen v členu 5 te direktive. Vendar pa lahko država članica v podporo omejitve navaja razloge zunaj področja, ki ga usklajuje Direktiva 1999/5. V takem primeru lahko navaja le razloge, naštete v členu 30 ES, ali nujne zahteve v splošnem interesu.

(Glej točko 46 in točko 3 izreka.)
Navedena uredba namreč spada v okvir cilja stabilizacije trgov, ki je izrecno naveden v členu 33(1)(c) ES. Namen sistema dajatev, ki ga določa, je vzpostavitev ravnotežja med ponudbo in povpraševanjem na mlečnem trgu, za katerega so značilni strukturni presežki, z omejitvijo proizvodnje mleka in da torej spada v okvir ciljev racionalnega razvoja proizvodnje mleka in – s tem ko prispeva k stabilizaciji zaslužka zadevnih oseb, ki se ukvarjajo s kmetijstvom – v okvir cilja zagotovitve primerne življenjske ravni teh oseb.

Dejstvo, da Uredba št. 1788/2003 o uvedbi dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov pri določitvi nacionalne referenčne količine ne upošteva nezadostne proizvodnje zadevne države članice, ne more vplivati na skladnost te uredbe s cilji, določenimi zlasti v členu 33(1)(a) in (b) ES.

Tudi če bi Uredba št. 1788/2003 o uvedbi dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov – ki se enako uporablja za vse naslovnike referenčnih količin – dejansko bolj prizadela male proizvajalce kot velike, je treba ugotoviti, da dejstvo, da ima lahko ukrep, sprejet v okviru skupne ureditve trga, drugačne učinke za nekatere proizvajalce zaradi posebnosti njihove proizvodnje, ne pomeni diskriminacije, ker temelji na objektivnih merilih, ki so prilagojena potrebam splošnega delovanja skupne ureditve trga. To velja tudi za sistem mlečnih kvot in dajatev, ki je urejen tako, da so individualne referenčne količine določene na taki ravni, da njihova vsota ne presega skupne količine vsake države članice. Iz tega je razvidno, da – ker gre za enake položaje – preizkus navedene uredbe glede načela prepovedi diskriminacije ni pokazal ničesar, kar bi vplivalo na njeno veljavnost.

Poleg tega je Uredba št. 1788/2003, katere glavni cilj je stabilizacija mlečnega trga, ki spada v okvir cilja stabilizacije trgov, ki so izrecno navedeni v členu 33(1)(c) ES, v skladu tudi s cilji, določenimi v členu 33(1)(a) in (b), ES in tako ni očitno neprimerna za doseg navedenega cilja stabilizacije trgov. Preizkus te uredbe glede načela sorazmernosti torej tudi ni pokazal ničesar, kar bi vplivalo na njeno veljavnost.

(Glej točke 69, 70, 77 in od 81 do 83 ter točki 2 in 3 izreka.)
Zadeva C-18/08

Foselev Sud-Ouest SARL

proti

Administration des douanes et droits indirects

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal d'instance de Bordeaux)

„Davek na motorna vozila — Direktiva 1999/62/ES — Cestne pristojbine za uporabo določene infrastrukture za težka tovorna vozila — Člen 6(2)(b) — Odločba Komisije o odobritvi oprostitve — Neobstoj neposrednega učinka“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 25. septembra 2008 I ‐ 8747

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 20. novembra 2008 I ‐ 8754

Povzetek sodbe

Promet – Cestni promet – Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Direktiva 1999/62 – Cestne pristojbine za uporabo določene infrastrukture za težka tovorna vozila

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 1999/62, člen 6(2)(b); Odločba Komisije 2005/449)

Na Odločbo Komisije 2005/449 o zahtevi za oprostitev plačila davka na motorna vozila, ki jo je Francija vložila na podlagi člena 6(2)(b) Direktive 1999/62 o cestnih pristojbinah za uporabo določene infrastrukture za težka tovorna vozila, se ne more sklicevati posameznik v postopku zoper Francosko republiko, ki je naslovnica te odločbe, da bi se mu ta oprostitev priznala od obvestila o tej odločbi ali njene objave.

Iz člena 6(2)(b) te direktive je namreč razvidno, da imajo države članice kljub posredovanju Komisije široko diskrecijsko pravico glede odločitve, ali bodo uporabile možnost oprostitve iz tega člena, in vsebine predvidenega ukrepa, pri čemer iz soglasja Komisije k temu ukrepu ne izhaja nikakršna obveznost uporabe te možnosti. Zato namen in učinek Odločbe 2005/449 nista to, da se Francosko republiko prisili v sprejetje oprostitve, vložene v okviru zahteve za soglasje, ampak da se ji v skladu z njeno voljo uporaba te oprostitve dovoli.

Dejstvi, da v Odločbi 2005/449 ni določeno, kdaj se začne uporabljati, in da je čas njene veljavnosti omejen na 31. december 2009, ne moreta vplivati na njen obseg in učinek. Tako je Odločba 2005/449 v skladu s členom 254(3) ES začela učinkovati, ko je bil naslovnik, v tem primeru Francoska republika, o njej obveščen. Ne glede na to je njen namen, da omogoči oprostitev, ki v konkretnem primeru še ne velja in za uveljavitev katere je treba sprejeti nacionalni akt, ne pa, da tako oprostitev predpisuje.

(Glej točke od 15 do 19 in izrek.)
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 18. decembra 2008 – Komisija proti Luksemburgu

(Zadeva C-273/08)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2001/81/ES — Onesnaževalci zraka — Nacionalne zgornje meje emisij — Nesporočitev programov za zmanjšanje emisij in nacionalnih katastrov emisij za leto 2010“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče — Stanje, ki ga je treba upoštevati — Položaj ob izteku roka, določenega z obrazloženim mnenjem (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje in nesporočitev dokumentov, določenih v členih 6, 7 in 8 Direktive 2001/81/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o nacionalnih zgornjih mejah emisij za nekatera onesnaževala zraka (UL L 309, str. 22), v predvidenih rokih

Izrek

1. Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da Komisiji Evropskih skupnosti v predvidenem roku ni sporočilo programov ter nacionalnih katastrov emisij za leto 2010 v zvezi s postopnim zmanjšanjem nacionalnih emisij žveplovega dioksida (SO2), dušikovih oksidov (NOx), hlapnih organskih snovi (VOC) in amoniaka (NH3), ni izpolnilo obveznosti iz Direktive 2001/81/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o nacionalnih zgornjih mejah emisij za nekatera onesnaževala zraka.

2. Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 18. decembra 2008 – Komisija proti Luksemburgu

(Zadeva C-273/08)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2001/81/ES — Onesnaževalci zraka — Nacionalne zgornje meje emisij — Nesporočitev programov za zmanjšanje emisij in nacionalnih katastrov emisij za leto 2010“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče — Stanje, ki ga je treba upoštevati — Položaj ob izteku roka, določenega z obrazloženim mnenjem (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje in nesporočitev dokumentov, določenih v členih 6, 7 in 8 Direktive 2001/81/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o nacionalnih zgornjih mejah emisij za nekatera onesnaževala zraka (UL L 309, str. 22), v predvidenih rokih

Izrek

1. Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da Komisiji Evropskih skupnosti v predvidenem roku ni sporočilo programov ter nacionalnih katastrov emisij za leto 2010 v zvezi s postopnim zmanjšanjem nacionalnih emisij žveplovega dioksida (SO2), dušikovih oksidov (NOx), hlapnih organskih snovi (VOC) in amoniaka (NH3), ni izpolnilo obveznosti iz Direktive 2001/81/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2001 o nacionalnih zgornjih mejah emisij za nekatera onesnaževala zraka.
Direktiva 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 in 93/96, nasprotuje ureditvi države članice, ki od državljana tretje države, zakonca državljana Unije, ki prebiva v tej državi članici in ni njen državljan, zahteva, da je moral, preden se je preselil v državo gostiteljico, zakonito prebivati v drugi državi članici, zato da bi bil upravičen do ugodnosti, ki izhajajo iz določb te direktive.

Glede družinskih članov državljana Unije v nobeni določbi Direktive 2004/38 za njeno uporabo ni določen pogoj predhodnega prebivanja v državi članici. V skladu s členom 3(1) Direktive 2004/38 se namreč ta uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici, razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot so opredeljeni v členu 2(2) te direktive, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo v tej državi članici. V opredelitvi družinskih članov iz člena 2(2) Direktive 2004/38 pa ni razlikovanja glede na to, ali so že zakonito prebivali v drugi državi članici ali ne.

Poleg tega je s členi 5, 6(2) in 7(2) iste direktive državljanom tretjih držav, ki so družinski člani državljana Unije, ki ga spremljajo ali se mu pridružijo v tej državi članici, priznana pravica do vstopa, prebivanja do treh mesecev ter prebivanja, ki je daljše od treh mesecev v državi članici gostiteljici, brez navedbe kraja ali pogojev glede njihovega prebivališča pred prihodom v navedeno državo članico.

Člen 5(2), prvi pododstavek, Direktive 2004/38 določa, da morajo imeti državljani tretjih držav, družinski člani državljana Unije, vstopni vizum, razen če imajo veljavno dovoljenje za prebivanje, navedeno v členu 10 te direktive. Ker je, kot izhaja iz členov 9(1) in 10(1) Direktive 2004/38, dovoljenje za prebivanje dokument, ki dokazuje pravico družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, do prebivanja v državi članici, ki je daljše od treh mesecev, okoliščina, da navedeni člen 5(2) določa pogoje za vstop družinskih članov državljana Unije, ki nimajo dovoljenja za prebivanje, v državo članico gostiteljico, pokaže, da se Direktiva 2004/38 lahko uporablja tudi za družinske člane, ki še niso zakonito prebivali v drugi državi članici.

V členu 10(2) Direktive 2004/38 – v katerem so taksativno naštete listine, ki so jih državljani tretjih držav, družinski člani državljana Unije, lahko dolžni predložiti državi članici gostiteljici za pridobitev dovoljenja za prebivanje – prav tako ni določena možnost za državo članico gostiteljico, da zahteva dokaze morebitnega predhodnega zakonitega prebivanja v drugi državi članici.

(Glej točke od 49 do 53, 70 in 80 ter točko 1 izreka.)
2

Uvodne izjave 1, 2, 4 in 11 Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) določajo: „(1) Drugi […]odstavek člena 1 Pogodbe o Evropski uniji opredeljuje pojem javnosti in pravi, da je Pogodba nov korak v procesu oblikovanja vse tesnejše zveze med narodi Evrope, v kateri se odločitve sprejemajo čim bolj javno in v kar najtesnejši povezavi z državljani. (2) Javnost omogoča državljanom, da tesneje sodelujejo v postopku odločanja, in zagotavlja, da je uprava deležna večje zakonitosti ter je učinkovitejša in bolj odgovorna državljanu v demokratičnem sistemu. Javnost prispeva h krepitvi načela demokracije in spoštovanja človekovih temeljnih pravic in svoboščin, določenih v členu 6 Pogodbe EU in v Evropski listini o temeljnih pravicah. […] (4) Namen te uredbe je čim bolj uresničiti pravico dostopa javnosti do dokumentov ter določiti splošna načela in omejitve takega dostopa v skladu s členom 255(2) Pogodbe ES. […] (11) Načelno bi morali biti vsi dokumenti institucij dostopni javnosti. Vendar pa je treba nekatere javne in zasebne interese zaščititi z izjemami. Institucije bi morale imeti pravico varovati svoja notranja posvetovanja in razprave, kadar je to potrebno za varovanje svoje sposobnosti opravljanja nalog. Pri ocenjevanju izjem bi morale institucije upoštevati načela v zakonodaji Skupnosti s področja varstva osebnih podatkov, na vseh področjih delovanja Skupnosti.“
34

Če bi pojem „prenos“ iz člena 12(1)(a) Direktive razlagali v smislu, ki ga predlagata vlada Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti, in sicer da bi bil SDRT po stopnji 1,5% dajatev na prenos delnic v obliki „sezonske vstopnice“ (season ticket), bi to členu 11(a) te direktive odvzelo polni učinek in vzbudilo dvom o jasni razliki, ki jo člena 11(a) in 12(1) Direktive določata med pojmoma „izdaja“ in „prenos“. Taka razlaga bi namreč povzročila, da bi bila lahko davku ali dajatvi zavezana izdaja, ki na podlagi te določbe ne bi smela biti zavezana nobeni dajatvi ali davku, razen davku na kapital, čeprav bi nujno vključevala pridobitev novoizdanih vrednostnih papirjev.
1.

Helenska republika s tem, da je na podlagi oddelka III, točka 2.1.3(b), drugi odstavek, obvestila o naročilu, ki ga je 16. oktobra 2003 objavilo podjetje ERGA OSE AE in ki ima številki 2003/S 205-185214 in 2003/S 206-186119, izključila tuja podjetja za svetovanje in svetovalce, ki so v šestih mesecih pred dnevom prijave za ta natečaj vložili prijavo za kak natečaj podjetja ERGA OSE AE in ki so prijavili usposobljenost na podlagi druge kategorije diplome od zahtevane za ta natečaj, in s tem, da v oddelku IV, točka 2, tega obvestila ni razlikovala med merili za ugotavljanje usposobljenosti in merili za oddajo zadevnega naročila, ni izpolnila obveznosti iz členov 4(2) in 34(1)(a) Direktive Sveta 93/38/EGS z dne o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju.
103

Poleg tega je iz člena 225 ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča razvidno, da je Sodišče prve stopnje edino pristojno, prvič, za ugotavljanje dejstev, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in, drugič, za presojo teh dejstev. Sodišče zato ni pristojno za ugotavljanje dejstev in načeloma niti za presojo dokazov, ki jih je Sodišče prve stopnje sprejelo v podporo tem dejstvom. Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni in če so bila spoštovana splošna načela prava in pravila postopka, ki veljajo glede dokaznega bremena in dokaznega postopka, samo Sodišče prve stopnje presodi vrednost, ki jo je treba pripisati dokazom, ki so mu bili predloženi. Ta presoja torej, razen ob izkrivljanju teh dokazov, ni pravno vprašanje, ki bi bilo samo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej zlasti sodbo z dne 10. julija 2008 v zadevi Bertelsmann in Sony Corporation of America proti Impali, C-413/06 P, ZOdl., str. I-4951, točka 29).
1

Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, da ni sprejela vseh potrebnih ukrepov: — da bi se vsakemu prevozniku živali izdalo dovoljenje pristojnega organa in da bi bilregistriran tako, da lahko pristojni organ hitro identificira to osebo, zlasti pri neupoštevanju pravil glede dobrega počutja živali med prevozom; — da bi pristojni organi izvajali obvezni nadzor nad načrti poti/dnevniki vožnje; — da bi se določila počivališča za živali po tem, ko se izkrcajo v pristaniščih ali v bližini pristanišč; — da bi se zagotovilo dejansko izvajanje nadzorov prevoznih sredstev in živali; — da bi se pri ponavljajočih se in resnih kršitvah predpisov glede zaščite živali med prevozom naložile učinkovite, sorazmerne in odvračilne sankcije; — da bi se zagotovilo spoštovanje pravil glede omamljanja živali med zakolom in — da bi se zagotovili ustrezne inšpekcije in nadzori v klavnicah, ni izpolnila obveznosti iz člena 5A, točka 1(a)(i) in (ii) ter točka 2(b) in (d)(i), prva alinea, in iz členov 8, 9 in 18(2) Direktive Sveta 91/628/EGS z dne 19. novembra 1991 o zaščiti živali med prevozom in o spremembi direktiv 90/425/EGS in 91/496/EGS (UL L 340, str. 17), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 806/2003 z dne (UL L 122, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva 91/628), iz točke 48(7)(b) poglavja VII priloge k tej direktivi in po 5. januarju 2007 iz členov 5(4), 6(1), 13(3) in (4), 15(1) in od 25 do 27(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2005 z dne o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, in o spremembi direktiv 64/432/EGS in 93/119/ES ter Uredbe (ES) 1255/97 (UL 2005, L 3, str. 1) in iz členov 3, 5(1)(d), 6(1) in 8 Direktive Sveta 93/119/ES z dne o zaščiti živali pri zakolu ali usmrtitvi (UL L 340, str. 21), kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1/2005 (v nadaljevanju: Direktiva 93/119).
8

Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak „PURE DIGITAL“. Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 9 in 38 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, ter ustrezajo tem opisom: — razred 9: „električni in elektronski aparati za uporabo z multimedijskimi sistemi, namenjeni zabavi; namestitveni aparati za sprejemanje, snemanje in reprodukcijo zvoka, video posnetkov in digitalnih informacij; numerični in interaktivni video adapterji, ki se jih uporablja z računalniki, video aparati, računalniška strojna oprema, programska oprema, ki se uporablja pri multimedijskih in grafičnih aplikacijah; zvočniki, ojačevalci, dekoderji, DVD in digitalni radijski sistemi; prenosni žepni računalniki in komunikacijska sredstva; kartice, zvočne kartice, kartuše, trakovi, plošče, kasete in drugi nosilci za snemanje podatkov, zvoka in slike; avtomobilski sistemi, namenjeni zabavi, zlasti avtomobilski navigacijski sistemi, avtomobilski radio ali video sistem, ki deluje na kateremkoli reprodukcijskem sistemu v avtomobilu; deli in oprema ter elektronski sestavni deli za vse zgoraj navedene proizvode“; — razred 38: „posredovanje sporočil, programska oprema, računalniške in video igre in programi; storitve elektronske pošte, posredovanje telekomunikacijskega dostopa in povezav do računalniških podatkovnih baz in interneta.“
10

Člen 7 Direktive z naslovom „Zavajajoče opustitve“ določa: „1. Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. 2. Za zavajajočo opustitev se šteje tudi, če trgovec ob upoštevanju okoliščin, opisanih v odstavku 1, prikriva ali na nejasen, nerazumljiv, dvoumen način ali ob nepravem času navede bistvene informacije iz navedenega odstavka ali ne opredeli komercialnega namena poslovne prakse, če ta ni razviden iz konteksta in če v enem ali drugem primeru to povzroči ali bi utegnilo povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. 3. Če so za sredstvo, uporabljeno za komunikacijo poslovne prakse, značilne prostorske ali časovne omejitve, se te omejitve in kateri koli ukrepi, ki jih trgovec sprejme, da postanejo informacije dostopne potrošnikom prek drugih sredstev, upoštevajo pri odločanju o tem, ali so bile informacije opuščene. 4. V primeru vabila k nakupu se štejejo za bistvene naslednje informacije, v kolikor niso razvidne že iz konteksta: (a) glavne značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza sredstvu in izdelku; (b) geografski naslov in identiteta trgovca, kot na primer njegovo poslovno ime, in po potrebi geografski naslov in identiteta trgovca, v imenu katerega nastopa; (c) cena, vključno z davki, ali če je zaradi narave izdelka ceno nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena izračuna, ter po potrebi vključno z dodatnimi prevoznimi, dostavnimi ali poštnimi stroški, ali če teh stroškov ni mogoče razumno izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške treba plačati; (d) plačilni pogoji, pogoji dostave, izpolnitve in obravnavanja pritožb, če ti odstopajo od zahtev poklicne skrbnosti; (e) za izdelke in posle, ki vključujejo odstopno pravico ali pravico do preklica, obstoj take pravice. 5. Zahteve po informacijah, določene s pravom Skupnosti glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, katerih neizčrpni seznam je podan v Prilogi II, se štejejo za bistvene.“
Države članice morajo v skladu s členom 12(a) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov pravico do dostopa do informacij glede prejemnikov ali vrste prejemnikov podatkov in glede vsebine posredovanih informacij določiti ne le za sedanjost, ampak tudi za preteklost. Države članice morajo določiti rok za shranjevanje teh informacij in temu ustrezno dostop do njih, pri čemer skrbijo za pravično ravnovesje med, po eni strani, interesom posameznika, na katerega se osebni podatki nanašajo, za varstvo njegove zasebnosti zlasti s pomočjo pravic in pravnih sredstev, ki jih določa Direktiva, ter, po drugi strani, bremenom, ki ga za upravljavca pomeni obveznost shranjevanja teh informacij.
3

Člen 17 Direktive določa: „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi trgovskemu zastopniku po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju zagotovijo nadomestilo v skladu z odstavkom 2 ali odškodnino v skladu z odstavkom 3. (a) Trgovski zastopnik ima pravico do nadomestila, če in kolikor: — je naročitelju priskrbel nove stranke ali razširil poslovne stike z obstoječimi strankami in naročitelj še uživa velike prednosti v poslih s temi strankami in — je plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno, predvsem glede provizije, za katero je trgovski zastopnik prikrajšan in ki izhaja iz poslov s temi strankami. Države članice lahko predvidijo, da te okoliščine zajemajo tudi izvajanje ali neizvajanje konkurenčne klavzule v skladu s členom 20; (b) znesek nadomestila ne more presegati višine, ki ustreza letnemu nadomestilu, izračunanemu na podlagi letnega povprečja plačil, ki jih je trgovski zastopnik prejemal zadnjih pet let, in če se pogodba sklene za manj kakor pet let, se nadomestilo izračuna glede na povprečje tega obdobja; (c) odobritev tega nadomestila trgovskemu zastopniku ne preprečuje uveljavljanja odškodnine. […]“