ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53

To zlasti izhaja, prvič, iz členov od 1 do 3 Druge direktive. Tako je njen člen 1 nalagal, da zavarovanje iz člena 3(1) Prve direktive krije tako materialno škodo kot telesne poškodbe. Prav tako je državam članicam naložil, da morajo ustanoviti organe, ki morajo plačati odškodnino za škodo, povzročeno z neznanim vozilom ali vozilom, ki ne izpolnjuje zavarovalne obveznosti, ter določil najnižje odškodnine. Člen 2 te direktive je omejil obseg nekaterih zakonskih ali pogodbenih določb o izključitvi, in sicer v zvezi z odškodninskimi zahtevki tretjih oseb, ki so bile oškodovanke nesreče, do katere je prišlo zaradi uporabe ali vožnje vozila, katerega zavarovalec je spadal med določene osebe. Člen 3 navedene direktive je zavarovanje v zvezi s telesnimi poškodbami razširil na družinske člane zavarovalca, voznika ali katere koli druge osebe, odgovorne za nesrečo.
49

Področje o napotitvah zaposlenih delavcev z državljanstvom tretjih držav v okviru čezmejnega opravljanja storitev za zdaj še ni usklajeno na ravni Unije. Zato je treba v teh okoliščinah preizkusiti, ali so omejitve svobode opravljanja storitev, ki izhajajo iz zakonodaje iz postopka v glavni stvari, utemeljene na podlagi cilja v splošnem interesu, in kjer je potrebno, ali so nujne za to, da se ta cilj uresniči učinkovito in z ustreznimi sredstvi (glej sodbo Komisija/Avstrija, EU:C:2006:595, točka 44 in navedena sodna praksa).
41

V tem primeru je treba vse omejitve, ki niso bile objektivno utemeljene in so opravljanje navedenih storitev onemogočale ali ovirale ali so te storitve naredile manj privlačne, razglasiti za nezdružljive s pravom Unije. Uredba št. 4055/86, če se uporabi, namreč v bistvu prenaša pravila pogodbe, ki se nanašajo na svobodo opravljanja storitev, in z njimi povezano upoštevno sodno prakso (sodbe Komisija/Francija, C‑381/93, EU:C:1994:370, točki 13 in 16; Komisija/Italija, EU:C:2002:100, točki 9 in 10; Sea-Land Service in Nedlloyd Lijnen, EU:C:2002:364, točki 31 in 32; Geha Naftiliaki in drugi, C‑435/00, EU:C:2002:661, točki 20 in 21, in Komisija/Španija, C‑18/09, EU:C:2010:58, točka 12). Ta sodna praksa vključuje sodno prakso iz sodbe Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809), ki se nanaša na skladnost sindikalnih ukrepov s svobodo opravljanja storitev.
20

V teh okoliščinah je Supreme Court of the United Kingdom prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali so v okoliščinah, kadar: — si končni uporabnik ogleduje spletno stran, ne da bi jo prenesel, natisnil ali kako drugače naredil njeno kopijo; — se kopije te spletne strani samodejno ustvarjajo na zaslonu in v internetnem ‚predpomnilniku‘ na trdem disku [računalnika] končnega uporabnika; — je ustvarjanje teh kopij nujno za tehnične procese, ki so vključeni v pravilno in učinkovito brskanje po internetu; — zaslonska kopija ostane na zaslonu, dokler končni uporabnik ne zapusti zadevne spletne strani in se takrat z običajnim delovanjem računalnika samodejno izbriše; — predpomnilniška kopija ostane v predpomnilniku, dokler med ogledovanjem drugih spletnih strani končnega uporabnika ni nadomeščena z drugim gradivom in se takrat z običajnim delovanjem računalnika samodejno izbriše; in — se kopije ne ohranijo dlje, kot trajajo običajni procesi v zvezi z uporabo interneta, navedeni v [četrti in peti alineji]; take kopije (i) začasne, (ii) prehodne ali spremljevalne in (iii) sestavni in bistveni del tehnološkega procesa v smislu člena 5(1) Direktive 2001/29/ES?“
70

Drugič, treba je ugotoviti, da je imetnik izpodbijane znamke v najboljšem položaju, da priskrbi dokaze o konkretnih dejavnikih, ki podpirajo trditev, da je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek. To velja zlasti za dejavnike, s katerimi je mogoče dokazati tako uporabo in ki so primeroma našteti v sodni praksi, na katero je opozorjeno v točkah 40 in 41 te sodbe, kot na primer intenzivnost, obseg in trajanje uporabe te znamke ter pomembnost naložb, namenjenih za njeno uveljavitev.
16

To sodišče navaja, da vprašanje – o katerem se je v pravni teoriji obsežno razpravljalo na nacionalni ravni, in sicer, ali oddaja javnega naročila v okviru razmerja med tremi subjekti, opredeljena kot „horizontalni ‚in house‘ posel“, spada v sodno prakso, ki izhaja iz sodbe Teckal (EU:C:1999:562) – v sodni praksi Sodišča do zdaj še ni bilo obravnavano. Navedeno sodišče meni, da lahko smisel in namen izjeme v zvezi z oddajami „in house“, uvedene z navedeno sodbo, dopuščata, da horizontalni „in house“ posli, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, spadajo pod to izjemo. Vendar pa opozarja, da v obravnavanem primeru ne more iti za vprašanje medobčinskega sodelovanja v smislu sodne prakse Sodišča (sodbi Komisija/Nemčija, C‑480/06, EU:C:2009:357, in Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce in drugi, C‑159/11, EU:C:2012:817), saj univerza in družba HIS nista javna organa in družba HIS ni neposredno zadolžena za izvajanje naloge javne službe.
10

Predložitveno sodišče navaja, da področje varstva krajine v pravu EU ni samostojno in ločeno od področja varstva okolja, temveč je njegov del. S tem v zvezi navaja: — člen 2(3)(a) Konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 (UL L 124, str. 1, v nadaljevanju: Aarhuška konvencija); — Uredbo (ES) št. 1367/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. septembra 2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Skupnosti (UL L 264, str. 13); — člen 2, točka 1(a), Direktive 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 375), in — člena 1 in 3 Direktive 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL 2012 L 26, str. 1).
67

V zvezi s tem je treba poudariti, da Madžarska vpliv na etiketiranje in vsebino specifikacije proizvoda ter obveznost Komisije, da izpostavi sprejetje novega slovaškega zakona, obravnava kot nujne posledice obveznih pravnih učinkov, ki bi jih bilo treba priznati vpisu v podatkovno zbirko E‑Bacchus. Te trditve nikakor ne ovržejo sklepa, ki ga je Splošno sodišče navedlo v točki 38 izpodbijane sodbe, da sporni vpis nima pravnih učinkov, in so zato v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča brezpredmeten (glej sodbi z dne 12. julija 2001 v združenih zadevah Komisija in Francija proti TF1, C-302/99 P in C-308/99 P, Recueil, str. I-5603, točki 26 in 29, in z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točka 148).
Čeprav javno distanciranje ni edino sredstvo, s katerim družba, udeležena v omejevalnem sporazumu, lahko dokaže prenehanje udeležbe pri tem sporazumu, pa je tako distanciranje pomembno dejstvo, s katerim se prenehanje protikonkurenčnega ravnanja lahko dokaže. Neobstoj javnega distanciranja je okoliščina, na katero se Komisija lahko sklicuje pri dokazovanju, da družba nadaljuje protikonkurenčno ravnanje. Vendar se mora Komisija, če je bilo v dolgem obdobju več tajnih sestankov, ki se jih predstavniki zadevne družbe niso udeležili, svojo presojo opreti tudi na druge dokaze. Ta pogoj je izpolnjen, če ob neobstoju javnega distanciranja zadevnega podjetja obstajajo drugi elementi dejanskega stanja, ki jih navaja Komisija in ki so v povezavi z neobstojem javnega distanciranja in dojemanjem organizatorke tajnih sestankov skladni indici, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti nadaljnjo udeležbo tega podjetja pri omejevalnem sporazumu.

To da neposredni dokaz o udeležbi družbe pri omejevalnem sporazumu v nekem obdobju ni bil predložen, ne preprečuje, da se v okviru kršitve, ki je trajala več let, ugotovi udeležba pri tem omejevalnem sporazumu tudi za to obdobje, če ta ugotovitev temelji na objektivnih in skladnih indicih. Splošno sodišče zato ni napačno uporabilo prava s tem, da je ugotovilo, da poleg neobstoja javnega distanciranja obstajajo objektivni in skladni indici, na podlagi katerih ni mogoče ugotoviti, da je družba v zadevnem obdobju prekinila udeležbo pri kartelu.

(Glej točke 26, 27, 42 in 45.)
Vendar, če se je mogoče sklicevati na legitimen cilj v splošnem interesu in dokazati njegov obstoj, mora neenako obravnavanje na podlagi jezika poleg tega spoštovati še načelo sorazmernosti, kar pomeni, da mora biti primerno za uresničitev zastavljenega cilja in ne sme presegati tega, kar je nujno za njegovo doseganje. V zvezi s tem je treba ohraniti potrebno ravnotežje med interesi gospodarskih subjektov in interesi skupnosti glede stroškov postopka na eni strani ter med interesi prijaviteljev pravic intelektualne lastnine in interesi drugih gospodarskih subjektov glede dostopa do prevodov dokumentov, ki podeljujejo pravice, ali postopkov, ki vključujejo več gospodarskih subjektov, na drugi strani.

Uredba št. 1260/2012 o izvajanju okrepljenega sodelovanja na področju uvedbe enotnega patentnega varstva v zvezi z veljavno ureditvijo prevajanja, natančneje njen člen 13, različno obravnava uradne jezike Unije, in sicer se obravnava omejuje na nemščino, angleščino in francoščino. Vendar je odločitev Sveta v okviru določitve ureditve prevajanja za evropski patent z enotnim učinkom, da na tak način različno obravnava uradne jezike Unije, ustrezna in sorazmerna glede na zastavljeni cilj te uredbe, in sicer uvedbo enotne in poenostavljene ureditve prevajanja, ki mora biti poenostavljena in stroškovno učinkovita.

Ureditev, ki jo določa Uredba št. 1260/1212, namreč z znižanjem stroškov prevajanja dejansko omogoča dosego cilja lajšanja dostopa do patentnega varstva, zlasti malim in srednje velikim podjetjem. Poleg tega ohranja potrebno ravnotežje med različnimi zadevnimi interesi in zato ne presega tega, kar je nujno za doseganje legitimnega zastavljenega cilja.

(Glej točke 32, 34, 38, 39 in 47.)
Svoboda gibanja delavcev, prvič, prepoveduje državi članici, da sprejme ukrep, ki daje prednost delavcem, ki stalno prebivajo na njenem ozemlju, če ta pripelje do dajanja prednosti njenim državljanom in tako ustvarja diskriminacijo na podlagi državljanstva. Drugič, ob upoštevanju besedila člena 45(2) PDEU, ki se nanaša na odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic, v povezavi s členom 26 PDEU navedena svoboščina prepoveduje tudi diskriminacijo med delavci brez stalnega prebivališča na ozemlju države članice, če ta pripelje do neupravičenega dajanja prednosti državljanom nekaterih držav članic v primerjavi z drugimi.

Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, s katero država članica v korist delavcev, ki so pred nastopom zaposlitve na njenem ozemlju stalno prebivali v drugi državi članici, določa dodelitev davčne ugodnosti, ki zajema pavšalno davčno oprostitev povračil stroškov zaradi bivanja v tujini do 30 % davčne osnove, pod pogojem, da so ti delavci stalno prebivali v oddaljenosti več kot 150 kilometrov od njene meje, razen če bi bile te omejitve določene tako, da bi ta oprostitev sistematično vodila do neto čezmernega nadomestila dejansko izkazanih stroškov zaradi bivanja v tujini.

Zgolj določitev omejitev, kar zadeva oddaljenost od kraja stalnega prebivališča delavcev in zgornjo mejo dodeljene oprostitve, pri čemer se kot izhodišče upoštevata meja države članice, v kateri je kraj dela, oziroma davčna osnova, čeprav je to nujno približek, namreč sama po sebi ne more pomeniti posredne diskriminacije ali ovire za prosto gibanje delavcev. To velja še toliko bolj, če je pavšalno pravilo v korist delavcev, za katere se uporabi, s tem da se znatno zmanjša število upravnih korakov, ki jih morajo ti delavci opraviti, da bi bili deležni davčne oprostitve povračil stroškov zaradi bivanja v tujini.

Torej je s pavšalno davčno ugodnostjo, ki naj bi zajela položaje, v katerih so materialni pogoji, zahtevani za uporabo te ugodnosti, nesporno izpolnjeni, neločljivo povezano, da obstajajo drugi položaji, v katerih so ti pogoji iz različnih razlogov prav tako izpolnjeni, pri čemer ti drugi položaji poleg tega dajejo pravico do te ugodnosti po predložitvi ustreznih dokazil.

Čeprav odstopanja države članice od pravil prava Unije z upravnimi preudarki ni mogoče upravičiti, državam članicam ni mogoče odreči možnosti, da legitimne cilje uresničujejo z uvedbo pravil, ki bi jih pristojni organi preprosto upravljali in nadzorovali.

(Glej točke od 32 do 34 in 36 ter izrek.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2014 :2459 1Zadeva C-8 7 / 1 3
Staatssec retaris van Financiën
proti
X
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki g a je vložilo Hoge Raad d er Nederlanden)
„Predhodno o dločanje — Svoboda u stanavljanja — Davčna zakono daja — Dohodnina — 
Davčni zavezanec nerezident — Odbitnost stroškov v zvezi s spomenikom, v katerem ž ivi njegov 
lastnik — Neodbitnost glede spomenika zgolj zato, ker ni varovan v državi obdavčitve, čeprav je 
varovan v državi rezidentstva“
Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. decembra 2014
Svoboda ustanavljanja — Davčna zakonodaja — Dohodnina — Nacionalna zakonodaja, ki omo goča 
odbitnost stroškov v zvezi s spomenikom, v katerem živi njegov lastnik — Možnost davčnih zavezancev 
nerezidentov, da se o dločijo za obdavčitev, ki velja za d avčne zavezance rezidente — Razlika 
v obravnavanju — Neprimerljivi položaji — Neobstoj diskriminacije
(člen 49 P DEU)
Člen 49 PD EU je treba razlagati tako, da n e nasprotuje zakono daji države članice, ki v okviru varstva 
nacionalne ku lturne in zgodovinske d ediščine odbitnost stroškov v zvezi z zaščitenimi spomeniki 
omogoča zgolj lastnikom spomenikov, ki s tojijo na njenem o zemlju, če imajo to možnost tudi lastniki 
spomenikov, ki j ih je m ogoče šteti za ku lturno i n zgodovinsko d ediščino t e dr žave č lanice, čeprav 
stojijo na ozemlju dr uge države članice.
To, da s e da včna ugodnost, ka tere namen je ohranjanje ku lturne in zgodovinske d ediščine dr žave 
članice obdavčitve, omogoči samo lastnikom zaščitenih spomenikov, ki s tojijo na ozemlju te države, je 
namreč v skladu s ciljem n acionalnega zakono dajalca. Razlika v obravnavanju, ki i zhaja iz tega, se torej 
uporablja za ra zlične ka tegorije da včnih zavezancev, za ka tere ni mogoče šteti, da s o v objektivno 
primerljivem p oložaju.
Kaj drugega bi lahko ve ljalo le, če bi davčni zavezanec dokazal, da j e spomenik, ka terega lastnik je, 
čeprav stoji na ozemlju dr žave č lanice, ki n i država članica obdavčitve, ku lturna in zgodovinska 
dediščina te dr žave ter da j e lahko z ato kljub ekstrateritorialnosti predmet varstva zakona te dr žave 
članice o zgodovinskih spomenikih.
(Glej točke o d 31 d o 34 in izrek.)
Glede izvoznih nadomestil je pogoj, da je izvoženi proizvod primerne tržne kakovosti iz člena 13 Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1829/94, materialni pogoj, ki se zahteva za odobritev nadomestil. V zvezi s tem iz tega člena 13 izhaja, da morajo države članice preveriti, da so izvoženi proizvodi primerne tržne kakovosti.

Če pa izvoznik ni izpolnil obveznosti vodenja evidence v skladu z uredbama št. 822/87 o skupni ureditvi trga za vino in št. 2238/93 o spremnih dokumentih za prevoz vinskih proizvodov in ustreznih evidencah, ki jih je treba voditi, kar mora ugotoviti nacionalno sodišče, države članice nimajo možnosti nadzora nad tem, ali so proizvodi, ki so izvoženi v tretje države, primerne tržne kakovosti na podlagi člena 13 Uredbe št. 3665/87 in posledično, ne morejo zagotoviti, da so bili spoštovani pogoji, povezani s sistemom plačila predplačila izvoznega nadomestila.

(Glej točke 35, 36 in 40.)
(Glej točke 33 in od 35 do 40 ter točko 1 izreka.)

Poleg tega niti sekundarna zakonodaja Unije ne določa načela prepovedi diskriminacije zaradi debelosti pri zaposlovanju in delu. Natančneje, Direktiva 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu debelosti kot razloga za diskriminacijo ne omenja. Vendar področja uporabe Direktive 2000/78 ni treba po analogiji razširiti onkraj diskriminacije na podlagi razlogov, ki so taksativno našteti v členu 1 te direktive. Debelost kot tako zato ne more šteti za dodatni razlog poleg tistih, na podlagi katerih Direktiva 2000/78 prepoveduje vsakršno diskriminacijo.

V zvezi s tem je treba ugotoviti, da nobena določba Pogodb EU in PDEU ne vsebuje prepovedi diskriminacije na podlagi debelosti kot take. Zlasti niti člen 10 PDEU niti člen 19 PDEU ne omenjata debelosti.

Direktivo 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da pomeni debelost delavca hendikepiranost v smislu te direktive, če pomeni omejitev, ki je med drugim posledica trajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami zadevni osebi preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju enako kot drugi delavci.

Prvič, če bi bila uporaba te direktive odvisna od vzroka hendikepiranosti, bi bilo to v nasprotju z njenim ciljem, ki je uresničevanje enakega obravnavanja.

Dalje, opredelitev pojma hendikepiranosti v smislu člena 1 Direktive 2000/78 je navedena pred opredelitvijo in presojo ustreznih prilagoditvenih ukrepov iz člena 5 te direktive. V skladu z uvodno izjavo 16 Direktive 2000/78 se s temi ukrepi skušajo upoštevati potrebe invalidnih oseb, ki so torej posledica in ne bistveni element pojma hendikepiranosti. Zato le okoliščina, da taki prilagoditveni ukrepi niso bili sprejeti glede neke osebe, ne zadostuje za ugotovitev, da ta oseba ne more biti invalidna oseba v smislu navedene direktive.

Poleg tega debelost sama ni hendikepiranost v smislu Direktive 2000/78. Če pa v danih okoliščinah to stanje pomeni omejitev, ki je posledica zlasti telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami temu delavcu preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodeloval v poklicnem življenju enako kot drugi delavci, in če je ta omejitev dolgotrajna, taka bolezen lahko pomeni hendikepiranost v smislu Direktive 2000/78.

Tako bi bilo med drugim v primeru, če bi debelost delavcu zaradi zmanjšane gibljivosti ali nenadnega pojava bolezni, ki bi mu preprečevala opravljanje dela ali bi ga ovirala pri opravljanju njegove poklicne dejavnosti, preprečevala, da bi polno in učinkovito sodeloval v poklicnem življenju enako kot drugi delavci.

(Glej točke 55, od 57 do 60 in 64 ter točko 2 izreka.)
1.

Okolje — Odpadki — Direktiva 2008/98 — Obveznost držav članic, da zagotovijo predelavo in odstranjevanje odpadkov — Obveznost rezultata — Polje proste presoje držav članic v zvezi z ukrepi, ki jih je treba sprejeti — Meje — Obveznost zmanjšanja negativnih učinkov odpadkov na okolje in zdravje ljudi — Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/98, člena 4 in 3; direktiva Sveta 1999/31, člena 1(1) in 6(a)) (Glej točke 29, od 31 do 38, 45)
Zadeva C‑489/13

Ronny Verest

in

Gaby Gerards

proti

Belgische Staat

(predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen)

„Predhodno odločanje — Davek na dohodek — Zakonodaja o izogibanju dvojnega obdavčevanja — Obdavčitev dohodkov od nepremičnin, prejetih v državi članici, ki ni država članica rezidentstva — Metoda oprostitve s pridržkom progresije v državi članici rezidentstva — Različno obravnavanje nepremičnin v državi članici rezidentstva in nepremičnin v drugih državah članicah“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 11. septembra 2014

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na dohodek – Obdavčenje dohodkov od nepremičnin, prejetih v držav članici, ki ni država članica rezidentstva, v skladu z metodo oprostitve s pridržkom progresivnosti v državi članici rezidentstva – Metoda,ki lahko povzroči, da je davčna stopnja višja v primerjavi z nepremičninami v drugi državi članici – Nedopustnost – Presoja s strani nacionalnega sodišča

(člen 63 PDEU)

Člen 63 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki določa, da se pri določitvi stopnje davka na dohodek na podlagi klavzule o progresivnosti iz konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja dohodki od nepremičnine, ki ni dana v najem in je v drugi državi članici, določijo na podlagi „najemne vrednosti“ te nepremičnine, dohodki od nepremičnine v prvi državi članici, ki ni oddana v najem, pa na podlagi katastrskega dohodka te nepremičnine, ki je načeloma nižji od najemne vrednosti take nepremičnine. Taka ureditev namreč lahko povzroči, da se na podlagi navedene klavzule o progresivnosti določi višja stopnja davka na dohodek samo zato, ker se na podlagi metode, po kateri se določajo dohodki od nepremičnin, dohodki od nepremičnine, ki ni dana v najem in je v drugi državi članici, ovrednotijo višje kot dohodki od take nepremičnine v prvi državi članici. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali ima nacionalna zakonodaja v res tak učinek.

Metoda oprostitve s „pridržkom progresije“ omogoča, da država članica rezidentstva dohodke davčnega zavezanca, ki so v tej državi oproščeni, vseeno upošteva pri izračunu davka od ostalih dohodkov davčnega zavezanca na podlagi pravila progresije. Cilj take ureditve je preprečiti, da bi bil v državi članici rezidentstva obdavčljivi dohodek davčnega zavezanca, ki je lastnik nepremičnine v drugi državi članici, obdavčen po davčni stopnji, ki je nižja od davčne stopnje, ki se uporablja za dohodke davčnih zavezancev, ki so lastniki primerljivih nepremičnin v državi članici rezidentstva. Glede na ta cilj je položaj davčnih zavezancev, ki so pridobili nepremičnino v državi članici rezidentstva, primerljiv s položajem davčnih zavezancev, ki so tako nepremičnino pridobili v drugi državi članici.

(Glej točke 17, od 30 do 32 in 34 ter izrek.)
Predložitveno sodišče mora presoditi, ali so pogoji za vzpostavitev odgovornosti države članice izpolnjeni, kadar je nacionalna ureditev, v skladu s katero se različna pričakovana življenjska doba moških in žensk kot aktuarski dejavnik uporabi za izračun dajatev socialne varnosti, katerih plačilo je zakonsko predpisano za primer poškodbe pri delu, v nasprotju s členom 4(1) Direktive 79/7 o postopnem izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zadevah socialne varnosti. Prav tako bo moralo to sodišče pri vprašanju, ali pomeni taka nacionalna ureditev „dovolj resno“ kršitev prava Unije, upoštevati med drugim to, da Sodišče še ni odločilo o tem, ali se lahko dejavnik, ki temelji na povprečni pričakovani življenjski dobi glede na spol, upošteva pri določitvi dajatve, ki se izplača iz naslova zakonsko določenega sistema socialne varnosti in spada na področje uporabe Direktive 79/7. Nacionalno sodišče mora upoštevati tudi možnost, ki jo je državam članicam dal zakonodajalec Unije ter je določena v členu 5(2) Direktive Sveta 2004/113 o izvajanju načela enakega obravnavanja moških in žensk pri dostopu do blaga in storitev ter oskrbi z njimi in členu 9(h) Direktive 2006/54 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu. Navedeno sodišče bo moralo poleg tega upoštevati, da je Sodišče 1. marca 2011 (C‑236/09, EU:C:2011:100) razsodilo, da prva od teh določb ni veljavna, saj je z njo kršeno načelo enakega obravnavanja moških in žensk.

(Glej točko 51 in točko 2 izreka.)