SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 16. junija 2022 *
„Predhodno odločanje  –  Obdavčenje  –  Skupni sistem davka na dodano vrednost (DDV)  –  
Direktiva 2006/112/ES  –  Členi 2, 24 in 43  –  Kraj opravljanja storitev  –  Storitve tehnične  
podpore, ki se opravljajo za družbo s sedežem v drugi državi članici  –  Zloraba pravice  –  
Presoja dejstev  –  Nepristojnost “
V zadevi C-596/20,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je 
vložilo Fővárosi Törvényszék (sodišče v Budimpešti, Madžarska) z odločbo z dne 
28. septembra 2020 , ki je na Sodišče prispela 12. novembra 2020 , v postopku
DuoDecad Kft.
proti
Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága,
SODIŠČE (deseti senat),
v sestavi I. Jarukaitis (poročevalec), predsednik senata, M. Ilešič in D. Gratsias, sodnika,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
– za DuoDecad Kft. Z. Várszegi, ügyvéd,
– za madžarsko vlado M. Z. Fehér in G. Koós, agenta,
– za portugalsko vlado sprva L. Inez Fernandes, R. Campos Laires in P. Barros da Costa, nato 
R. Campos Laires in P. Barros da Costa, agenti,
– za Evropsko komisijo V. Uher in A. Tokár, agenta,
SLZbirka odločb sodne prakse
* Jezik postopka: madžarščina.
ECLI:EU:C:2022:474                                                                                                          1
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. februarja 2020
izreka naslednjo
Sodbo
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(1), člena 24(1) in člena 43 
Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano 
vrednost (UL 2006, L 347, str. 1).
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo DuoDecad Kft. in Nemzeti Adó- és Vámhivatal 
Fellebbviteli Igazgatósága (direktorat za pritožbe pri nacionalni davčni in carinski upravi, 
Madžarska; v nadaljevanju: direktorat za pritožbe) zaradi plačila davka na dodano vrednost 
(DDV) za storitve, ki jih je družba DuoDecad opravila v letih 2009 in 2011.
Pravni okvir
Pravo Unije
3 V skladu s členom 2(1)(c) Direktive 2006/112 so predmet DDV storitve, ki jih davčni zavezanec, ki 
deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo.
4 Člen 24 te direktive določa:
„1. ‚Opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga.
2.‚Telekomunikacijske storitve‘ pomenijo storitve v zvezi s prenosom, oddajanjem ali 
sprejemanjem signalov, besed, slik in zvoka ali kakršne koli informacije po žičnih, radijskih, 
optičnih ali drugih elektromagnetnih sistemih, vključno s povezanim prenosom ali 
dodeljevanjem povezane pravice do uporabe zmogljivosti za takšen prenos, oddajanje ali 
sprejemanje, vključno z zagotavljanjem dostopa do globalnih informacijskih omrežij.“
5 Navedena direktiva je v različici, ki je veljala od 1. januarja 2007 do 31. decembra 2009 , v členu 43 
določala:
„Kraj opravljanja storitve je kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno 
poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, 
kjer ima stalno prebivališče ali kjer običajno prebiva.“
6 Z Direktivo Sveta 2008/8/ES z dne 12. februarja 2008 o spremembi Direktive 2006/112 (UL 2008, 
L 44, str. 11) so bili s 1. januarjem 2010 nadomeščeni členi od 43 do 59 Direktive 2006/112. Člen 44 
te direktive v različici, ki izhaja iz Direktive 2008/8, določa:
„Kraj opravljanja storitev je za davčnega zavezanca, ki deluje kot tak, kraj, kjer ima sedež svoje 
dejavnosti. Če so te storitve opravljene stalni poslovni enoti davčnega zavezanca v kraju, ki ni kraj, 
v katerem ima sedež svoje dejavnosti, je kraj opravljanja teh storitev kraj, kjer ima stalno poslovno 
enoto. Če takega sedeža ali take stalne poslovne enote ni, je kraj opravljanja storitev kraj, kjer ima 
davčni zavezanec, ki prejme te storitve, stalno prebivališče ali kjer običajno prebiva.“
2                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:474SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
7 V tej različici Direktiva 2006/112 v členu 45 določa:
„Kraj opravljanja storitev za osebo, ki ni davčni zavezanec, je kraj, kjer ima izvajalec sedež svoje 
dejavnosti. Če so te storitve opravljene iz stalne poslovne enote izvajalca v kraju, ki ni kraj, v katerem 
ima sedež svoje dejavnosti, je kraj opravljanja teh storitev kraj, kjer ima stalno poslovno enoto. Če 
takega sedeža ali take stalne poslovne enote ni, je kraj opravljanja storitev kraj, kjer ima izvajalec 
stalno prebivališče ali kjer običajno prebiva.“
8 Ta direktiva je v različici, ki je veljala od 1. januarja 2007 do 31. decembra 2009 , v členu 56 
določala:
„1. Kraj opravljanja naslednjih storitev, če se opravijo za prejemnike s sedežem zunaj [Evropske] 
[s]kupnosti ali za davčne zavezance s sedežem v Skupnosti, vendar ne v isti državi, kjer ima 
izvajalec sedež, je kraj, kjer ima prejemnik sedež svoje dejavnosti ali ima stalno poslovno enoto, 
za katero se opravi storitev, ali, če takšen kraj ne obstaja, kraj, kjer ima stalno prebivališče ali 
običajno prebiva:
[…]
(k)elektronsko opravljane storitve, zlasti storitve, navedene v Prilogi II;
[…]“.
9 V tej različici Direktive 2006/112 so bili v Prilogi II k tej direktivi z naslovom „Okvirni seznam 
elektronsko opravljanih storitev iz točke (k) člena 56(1)“ med drugim navedeni „[s]pletna 
ponudba, spletno gostovanje, vzdrževanje programov in opreme na daljavo“ ter „dobava slik, 
besedil in informacij kot tudi dajanje baz podatkov na razpolago“.
10 Direktiva 2006/112 v različici, ki izhaja iz Direktive 2008/8, v členu 59 določa:
„Kraj opravljanja naslednjih storitev osebi, ki ni davčni zavezanec in ima sedež oziroma stalno 
prebivališče ali običajno prebivališče izven Skupnosti, je kraj, v katerem ima ta oseba sedež, stalno 
prebivališče ali običajno prebivališče:
[…]
(k)elektronsko opravljene storitve, zlasti tiste iz Priloge II.
[…]“.
Madžarsko pravo
11 Az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (zakon št. CXXVII iz leta 2007 
o davku na dodano vrednost (Magyar Közlöny 2007/155) (XI. 16.)) je v različici, ki se uporablja za 
dejansko stanje v sporu o glavni stvari, v členu 37 določal:
„(1) V primeru opravljanja storitev za davčnega zavezanca je kraj opravljanja storitev kraj, 
v katerem ima prejemnik storitev sedež za opravljanje gospodarske dejavnosti, ali, če nima takega 
sedeža za gospodarske namene, kraj, v katerem ima stalno ali običajno prebivališče.
ECLI:EU:C:2022:474                                                                                                                  3SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
(2) V primeru opravljanja storitev za osebo, ki ni davčni zavezanec, je kraj opravljanja storitev 
kraj, v katerem ima izvajalec storitev sedež za opravljanje gospodarske dejavnosti, ali, če nima 
takega sedeža za gospodarske namene, kraj, v katerem ima stalno ali običajno prebivališče.“
12 V tej različici je ta zakon v členu 46 določal:
„(1) Za storitve iz tega člena je kraj opravljanja storitev kraj, v katerem ima v tem okviru sedež 
prejemnik, ki ni davčni zavezanec, ali, če nima sedeža, kraj, v katerem ima stalno ali običajno 
prebivališče, če je ta kraj zunaj ozemlja Skupnosti.
(2) Storitve, za katere se uporablja ta člen, so:
[…]
(k) elektronsko opravljane storitve.
[…]“.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
13 DuoDecad je družba, registrirana na Madžarskem, katere glavna dejavnost je računalniško 
programiranje. Za družbo Lalib – Gestão e Investimentos Lda. (v nadaljevanju: Lalib) s sedežem 
na Madeiri (Portugalska), ki elektronsko opravlja razvedrilne storitve in ki je njena glavna 
stranka, je opravljala storitve tehnične podpore. V zvezi s tem je za obdobje od julija do decembra 
2009 ter za vse leto 2011 izdala račune v skupnem znesku 8.086.829,40 EUR.
14 Prvostopenjski davčni organ je po nadzoru, opravljenem pri družbi DuoDecad za drugo polletje 
leta 2009 in celo leto 2011, tej družbi z odločbo z dne 10. februarja 2020 naložil plačilo 
neplačanega DDV v skupnem znesku 458.438.000 madžarskih forintov (HUF) (približno 
1.286.835 EUR), davčno globo v višini 343.823.000 HUF (približno 964.767 EUR) in dodatek za 
zamudo v višini 129.263.000 HUF (približno 362.841 EUR), pri čemer je menil, da družba 
DuoDecad ni opravljala storitev za družbo Lalib, temveč za družbo WebMindLicences Kft. (v 
nadaljevanju: WML), gospodarsko družbo, registrirano na Madžarskem, ki ima strokovno znanje, 
ki omogoča elektronsko opravljanje razvedrilnih storitev in ki je z družbo Lalib sklenila licenčno 
pogodbo za uporabo tega strokovnega znanja.
15 Ta odločba je bila po ugovoru družbe DuoDecad z odločbo direktorata za pritožbe z dne 
6. aprila 2020 potrjena, zato je družba DuoDecad zoper zadnjenavedeno odločbo vložila tožbo pri 
Fővárosi Törvényszék (sodišče v Budimpešti, Madžarska), ki je predložitveno sodišče.
16 Družba DuoDecad v utemeljitev te tožbe trdi, da je treba šteti, da so bile storitve tehnične podpore 
iz postopka v glavni stvari opravljene za družbo Lalib na Portugalskem, saj so bili izpolnjeni vsi 
pogoji, ki jih je v zvezi s tem določilo Sodišče. Meni, da je odločba direktorata za pritožbe 
napačna, ker v tej odločbi ni pravilno opredeljena vsebina teh storitev, saj se je napačno štelo, da 
gre pri teh storitvah za neposredno zagotavljanje tehničnega delovanja zadevnih spletnih mest, 
s čimer se tako ni upoštevalo, da ima družba Lalib potrebne človeške in materialne vire za 
opravljanje storitev, ki jih zagotavlja. Trdi, da je storitve pomoči opravljala neposredno družbi 
Lalib, in ne družbi WML, ter da je imela aktivno vlogo pri nalogah, ki niso spadale v zadevno 
4                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:474SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
licenčno pogodbo za strokovno znanje. V ta namen naj bi družba Lalib nadzorovala in spremljala 
družbo DuoDecad ter ji dajala navodila, medtem ko naj družba WML ne bi bila prikazana kot 
stranka in naj ji zato ne bi mogla podati nobene zahteve ali navodil.
17 Družba DuoDecad trdi tudi, da so portugalski organi v skladu z odgovori portugalskega davčnega 
organa v odgovor na prošnjo madžarskih organov za mednarodno sodelovanje, podano v okviru 
postopka v zvezi z družbo WML, jasno navedli, da ima družba Lalib sedež na Portugalskem, kjer 
opravlja dejansko gospodarsko dejavnost na lastno tveganje, in da ima na voljo vse tehnične in 
človeške vire, potrebne za uporabo strokovnega znanja, ki ga je pridobila. Poleg tega naj kraj 
opravljanja razvedrilnih storitev iz postopka v glavni stvari ne bi mogel biti na Madžarskem 
zaradi obstoja objektivne ovire, in sicer odsotnosti finančnih ustanov, ki bi omogočale plačilo 
z bančno kartico na spletnih mestih z vsebinami za odrasle. Družba DuoDecad dodaja, da je bila 
družba Lalib v razmerju do zunanjega sveta ponudnik teh razvedrilnih storitev, da je ta sklepala 
pogodbe v svojem imenu, da je razpolagala s podatkovno bazo strank, ki so plačale za navedene 
storitve, da je razpolagala tudi s prihodki od istih storitev, nadzirala razvoj zadevnega 
strokovnega znanja in odločala o nadaljnjem razvoju. Poleg tega naj bi bil kot fizični kraj za 
podporo strankam naveden njen sedež.
18 Direktorat za pritožbe navaja, da je pri družbi WML opravil preiskavo, med katero se je izkazalo, 
da razvedrilnih storitev iz postopka v glavni stvari ni opravljala družba Lalib, temveč družba WML 
iz Madžarske, saj je bila licenčna pogodba, sklenjena med tema družbama, po mnenju tega 
direktorata „fiktivna“.
19 Predložitveno sodišče ugotavlja, da je Sodišče zlasti v sodbi z dne 17. decembra 2015 , 
WebMindLicenses (C-419/14 , EU:C:2015:832 ), razlagalo upoštevne določbe Direktive 2006/112, 
vendar meni, da je v postopku v glavni stvari potrebna dodatna razlaga, saj sta portugalski davčni 
organ in madžarski davčni organ kljub tej sodbi isto transakcijo z davčnega vidika obravnavala 
različno.
20 Po mnenju navedenega sodišča se glede na navedbe iz sodbe z dne 17. decembra 2015 , 
WebMindLicenses (C-419/14 , EU:C:2015:832 ), postavlja vprašanje, ali je kraj opravljanja 
razvedrilnih storitev iz postopka v glavni stvari lahko na Madžarskem, medtem ko je bila družba 
Lalib v središču zapletenega omrežja pogodb in storitev, ki so nujno potrebni za to opravljanje 
storitev, pri čemer je ta družba zagotavljala pogoje, ki so bili potrebni za navedeno opravljanje 
storitev z uporabo lastnih podatkovnih baz in programske opreme ter s pomočjo tretjih ali 
izvajalcev, ki pripadajo skupini Lalib ter skupini družb, v katero spada družba DuoDecad, in je 
s tem nujno prevzela pravna in gospodarska tveganja, pa čeprav so podizvajalci, ki pripadajo 
skupini družb „lastnika“ zadevnega strokovnega znanja, prispevali k njegovemu tehničnemu 
izvajanju in je imel ta „lastnik“ vpliv na izkoriščanje tega znanja. Prav tako naj bi se postavljalo 
vprašanje, kako presoditi, ali je družba Lalib na Portugalskem imela potrebne prostore, 
infrastrukturo in osebje.
21 Predložitveno sodišče ob sklicevanju na točko 51 sodbe z dne 18. junija 2020 , KrakVet Marek 
Batko (C-276/18 , EU:C:2020:485 ), meni, da mora pri Sodišču vložiti predlog za sprejetje 
predhodne odločbe predvsem zaradi različnih davčnih opredelitev madžarskih in portugalskih 
davčnih organov. Sodišču predlaga, naj pojasni, ali je ugotovitev davčne obveznosti tako s strani 
madžarskega davčnega organa kot s strani portugalskega davčnega organa zakonita, ali lahko 
transakcijo iz postopka v glavni stvari veljavno obdavči prva ali druga uprava in kakšno težo je 
mogoče priznati različnim zadevnim merilom.
ECLI:EU:C:2022:474                                                                                                                  5SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
22 V teh okoliščinah je Fővárosi Törvényszék (sodišče v Budimpešti) prekinilo odločanje in Sodišču 
v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.Ali je treba člen 2(1)(c), člen 24(1) in člen 43 Direktive Sveta 2006/112 razlagati tako, da 
storitev, ki se na spletnem mestu ponujajo končnim uporabnikom, ne opravlja pridobiteljica 
licence strokovnega znanja – družba s sedežem v državi članici [Evropske] [u]nije (v 
obravnavani zadevi na Portugalskem) – tako da ne more biti prejemnica storitve tehnične 
podpore na podlagi strokovnega znanja, ki jo opravlja davčni zavezanec s sedežem v drugi 
državi članici (v obravnavani zadevi na Madžarskem) kot podizvajalec, temveč ta davčni 
zavezanec to storitev opravlja za dajalko licence strokovnega znanja, ki ima sedež v tej drugi 
državi članici, v okoliščinah, v katerih je pridobiteljica licence:
(a)imela pisarne, najete v prvonavedeni državi članici Evropske unije, informacijsko in 
pisarniško infrastrukturo, svoje zaposlene in lastnika, ki ima obsežne izkušnje na 
področju elektronskega poslovanja ter široke mednarodne povezave in poslovodjo, 
usposobljenega na področju elektronskega poslovanja;
(b)pridobila strokovno znanje, ki je odražalo postopke delovanja spletnih mest in njihovih 
posodobitev, v zvezi s tem izdajala mnenja, predlagala spremembe teh postopkov in jih 
potrjevala;
(c)bila prejemnica storitev, ki jih je davčni zavezanec opravljal na podlagi tega strokovnega 
znanja;
(d)redno prejemala poročila o dejavnostih, ki so jih izvajali podizvajalci (zlasti v zvezi 
s prometom na spletnih mestih in plačili, izvedenimi z bančnega računa);
(e)v svojem imenu registrirala spletne domene, ki so omogočale spletni dostop do spletnih 
mest;
(f)bila na spletnih mestih navedena kot izvajalka storitve;
(g)sama izvajala ukrepe za ohranjanje priljubljenosti spletnih mest;
(h)sama v svojem imenu sklepala pogodbe s partnerji in podizvajalci, ki so bile potrebne za 
opravljanje storitve (zlasti z bankami, ki so ponujale plačilo z bančno kartico na spletnih 
mestih, z oblikovalci vsebin, dostopnih na spletnih mestih, in s skrbniki spletnih mest, ki 
so promovirala te vsebine);
(i)razpolagala s celovitim sistemom prejemanja dohodkov od opravljanja zadevne storitve za 
končne uporabnike, kot so bančni računi, pravico do izključnega in popolnega 
razpolaganja z navedenimi računi, zbirko podatkov o končnih uporabnikih, ki je 
omogočala izdajanje računov tem uporabnikom za opravljeno storitev, in lasten 
računalniški program za izdajanje računov;
(j)na spletnih mestih navedla svoj sedež v prvonavedeni državi članici kot fizično službo za 
podporo strankam, in
(k)neodvisna družba tako od dajalke licence kot tudi od madžarskih podizvajalcev, 
zadolženih za izvajanje nekaterih tehničnih postopkov, opisanih v naboru strokovnega 
znanja (know-how),
pri čemer se upoštevajo tudi ta dejstva: (i) zgoraj opisane okoliščine je potrdil tudi ustrezen 
organ prvonavedene države članice kot organ, primeren za potrjevanje teh objektivnih 
okoliščin, ki jih lahko preverijo tretje osebe; (ii) to, da družba iz druge države članice ni 
mogla dostopati do izvajalca plačilnih storitev, ki bi zagotavljal prejem plačila prek 
bančne kartice na spletnem mestu, je bila objektivna ovira za opravljanje storitve v drugi 
državi članici prek spletnih mest, zato storitev, ki so se ponujale na spletnih mestih, 
nikoli, niti pred preiskovanim obdobjem niti po njem, ni opravljala družba s sedežem 
v drugi državi članici, in (iii) družba, ki je pridobila licenco, in njena povezana podjetja so 
6                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:474SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
z upravljanjem spletnega mesta dosegle dobiček, ki je na splošno večji od razlike v znesku 
davka, ki izhaja iz uporabe različnega ključa DDV v prvonavedeni in drugonavedeni državi 
članici?
2.Ali je treba člen 2(1)(c), člen 24(1) in člen 43 Direktive [2006/112] razlagati tako, da storitve, ki 
se na spletnem mestu ponujajo končnim uporabnikom, opravlja dajalka licence strokovnega 
znanja – družba s sedežem v drugi državi članici Unije – in je zato ona prejemnica storitve 
tehnične podpore na podlagi strokovnega znanja, ki jo kot podizvajalec opravlja davčni 
zavezanec, ki te storitve tako ne opravlja za pridobiteljico licence s sedežem v prvonavedeni 
državi članici, v okoliščinah, v katerih za dajalko licence velja, da:
(a)so njeni lastni viri vključevali samo eno najeto pisarno in en računalnik, ki ga je uporabljal 
njen poslovodja;
(b)je kot edine lastne zaposlene imela enega poslovodjo in enega pravnega svetovalca, ki je 
delal s krajšim delovnim časom, po nekaj ur na teden;
(c)razen pogodbe o razvoju strokovnega znanja ni sklenila drugih pogodb;
(d)je v skladu s pogodbo, sklenjeno s pridobiteljem licence, imena domen, ki jih je imela 
v lasti, registriral pridobitelj licence v svojem imenu;
(e)v razmerju do tretjih oseb, tako zlasti končnih uporabnikov, bank, ki so ponujale plačilo 
z bančno kartico na spletnih mestih, oblikovalcev vsebine, dostopne na spletnih mestih, 
in skrbnikov spletnih vsebin, ki so te vsebine promovirali, ni nikoli nastopala kot izvajalec 
zadevnih storitev;
(f)nikoli ni izdala dokazil v zvezi s storitvami, ki se ponujajo na spletnih mestih, razen računa 
v zvezi s plačilom za licenco, in
(g)ni imela sistema (kot so bančni računi in druge infrastrukture), ki bi omogočal prejemanje 
dohodkov iz storitve, ki se opravlja prek spletnih mest, če se pri tem upošteva tudi, da 
v skladu s sodbo z dne 17. decembra 2015 , WebMindLicenses (C-419/14 , 
EU:C:2015:832 ), sama po sebi niso odločilna dejstva, da je poslovodja in edini delničar 
družbe, ki je dala licenco, tisti, ki je ustvaril to strokovno znanje, da poleg tega ista oseba 
vpliva ali določa smernice za razvoj in uporabo tega strokovnega znanja in opravljanje 
storitev, ki temeljijo na njem, tako da je fizična oseba, ki je poslovodja in lastnica družbe, 
ki je dala licenco, tudi poslovodja in/ali lastnica tistih podizvajalskih gospodarskih 
družb – tako tudi tožeče stranke – ki sodelujejo pri opravljanju storitve kot podizvajalci 
po naročilu pridobiteljice licence, pri čemer opravljajo ustrezne navedene naloge?“
Vprašanji za predhodno odločanje
23 Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba 
člen 2(1)(c), člen 24(1) in člen 43 Direktive 2006/112 ob upoštevanju več okoliščin, navedenih 
v teh vprašanjih, razlagati tako, da družba, ki je pridobiteljica licence strokovnega znanja, ki 
omogoča elektronsko opravljanje razvedrilnih storitev, dejansko ne opravlja teh razvedrilnih 
storitev, tako da je ni mogoče šteti za prejemnika storitev tehnične podpore za to strokovno 
znanje, ki jih opravlja davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici, temveč je v resnici 
dajalka licence za to strokovno znanje, ki ima prav tako sedež v tej državi članici, dejanska 
izvajalka navedenih razvedrilnih storitev, tako da je ta družba prejemnica teh storitev tehnične 
podpore.
24 Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da želi predložitveno sodišče 
z navedenima vprašanjema na podlagi sodbe z dne 17. decembra 2015 , WebMindLicenses
(C-419/14 , EU:C:2015:832 ), ugotoviti, ali je dejanski ponudnik razvedrilnih storitev iz postopka 
ECLI:EU:C:2022:474                                                                                                                  7SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
v glavni stvari družba Lalib, ali pa je treba šteti, da je – čeprav je bilo strokovno znanje, ki omogoča 
opravljanje teh razvedrilnih storitev, predmet licenčne pogodbe, sklenjene med družbama WML 
in Lalib – ta dejanski ponudnik družba WML.
25 Opozoriti je treba, da je Sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 17. decembra 2015 , 
WebMindLicenses (C-419/14 , EU:C:2015:832 ), in v kateri je bilo postavljeno vprašanje 
o upoštevnosti nekaterih dejstev za presojo, ali je bila licenčna pogodba, kakršna je ta, ki sta jo 
sklenili družbi WML in Lalib, posledica zlorabe pravice, katere namen je bil izkoristiti to, da je 
bila stopnja DDV, ki se uporablja za zadevne razvedrilne storitve, na Madeiri nižja kot na 
Madžarskem, v točki 34 te sodbe navedlo, da je predložitveno sodišče v tej zadevi tisto, ki mora 
presoditi dejstva, ki so mu predložena, in preveriti, ali so v sporu o glavni stvari podani elementi, 
ki pomenijo zlorabo, da pa lahko Sodišče, kadar odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, 
poda pojasnila, ki to sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi.
26 Sodišče je v točki 35 navedene sodbe zlasti opozorilo, da načelo prepovedi zlorab, ki se uporablja 
na področju DDV, vodi do prepovedi povsem umetnih konstruktov brez gospodarske stvarnosti, 
opravljenih zgolj za pridobitev davčne ugodnosti.
27 Potem ko je Sodišče v točki 43 iste sodbe navedlo, da je iz spisa, ki ga je imelo na voljo, razvidno, da 
je družba Lalib ločena od družbe WML, ker namreč ni niti njena podružnica, niti njena hčerinska 
družba, niti njeno zastopstvo, in da plačuje DDV na Portugalskem, je Sodišče v naslednji točki 
navedlo, da je treba v teh okoliščinah za ugotovitev, da je zadevna licenčna pogodba temeljila na 
zlorabi, katere cilj je bila uporaba nižje stopnje DDV na Madeiri, dokazati, da je bila navedena 
pogodba popolnoma umetna konstrukcija, ki je prikrila dejstvo, da zadevne storitve dejansko ni 
opravljala družba Lalib na Madeiri, ampak družba WML na Madžarskem.
28 Sodišče je v točki 45 sodbe z dne 17. decembra 2015 , WebMindLicenses (C-419/14 , 
EU:C:2015:832 ), pojasnilo, da mora predložitveno sodišče za določitev, ali navedena pogodba 
pomeni tako konstrukcijo, analizirati vse dejanske elemente, ki so mu bili predloženi, pri čemer 
mora raziskati zlasti, ali sedež gospodarske dejavnosti ali stalne poslovne enote družbe Lalib na 
Madeiri ni bil resničen, oziroma ali ta družba za opravljanje zadevne gospodarske dejavnosti ni 
imela ustrezne strukture v smislu prostorov, osebja in tehničnih sredstev, oziroma ali navedena 
družba te gospodarske dejavnosti ni opravljala v svojem imenu in za svoj račun v okviru lastne 
odgovornosti in lastnih tveganj.
29 Sodišče je poleg tega v točki 46 navedlo, da pa se to, da je bil poslovodja in edini delničar družbe 
WML tisti, ki je ustvaril strokovno znanje družbe WML, da je ta oseba vplivala ali določala 
smernice glede razvoja in uporabe tega strokovnega znanja in opravljanja storitev, ki temeljijo na 
njem, da so podizvajalci opravili finančne transakcije, zagotovili kadre in tehnična sredstva, ki so 
potrebni za opravljanje navedenih storitev, ter razlogi, ki naj bi vodili družbo WML k dajanju 
zadevnega strokovnega znanja na voljo družbi Lalib, namesto da bi ga sama uporabljala, samo po 
sebi ne zdi odločilno.
30 Sodišče je dalje v točki 54 sodbe z dne 17. decembra 2015 , WebMindLicenses (C-419/14 , 
EU:C:2015:832 ), razsodilo tudi, da je treba pravo Unije razlagati tako, da ob ugotovitvi zlorabe, 
katere posledica je bila določitev kraja opravljanja storitve v državi članici, ki ni tista, v kateri bi 
bil ta kraj določen, če te zlorabe ne bi bilo, dejstvo, da je bil DDV plačan v tej drugi državi članici 
v skladu z njeno zakonodajo, ne preprečuje ponovne odmere tega davka v državi članici kraja, kjer 
so bile te storitve dejansko opravljene.
8                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:474SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
31 V točki 59 te sodbe pa je Sodišče razsodilo, da je treba Uredbo Sveta (EU) št. 904/2010 z dne 
7. oktobra 2010 o upravnem sodelovanju in boju proti goljufijam na področju davka na dodano 
vrednost (UL 2010, L 268, str. 1) razlagati tako, da mora davčna uprava države članice, ki 
preučuje obveznost obračuna DDV za storitve, ki so že bile predmet tega davka v drugih državah 
članicah, zahtevo za informacije nasloviti na davčne uprave teh drugih držav članic, če je taka 
zahteva koristna oziroma potrebna za določitev, ali je treba DDV obračunati v prvi državi članici.
32 Predložitveno sodišče poudarja, da sta madžarski davčni organ in portugalski davčni organ po 
sodbi z dne 17. decembra 2015 , WebMindLicenses (C-419/14 , EU:C:2015:832 ), in kljub 
informacijam, ki jih je drugonavedeni davčni organ predložil prvemu v odgovor na prošnjo za 
mednarodno sodelovanje, različno obravnavala isto transakcijo, ki je privedla do pobiranja DDV 
zanjo hkrati na Madžarskem in na Portugalskem, ter navaja, da je potrebna „dodatna razlaga“, in 
da zato meni, da mora pri Sodišču zlasti zato, ker sta navedena davčna organa različno opredelila 
dejstva, vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe.
33 Vendar je treba ugotoviti, prvič, da predložitveno sodišče ni navedlo razlogov, iz katerih naj 
pojasnila iz sodbe z dne 17. decembra 2015 , WebMindLicenses (C-419/14 , EU:C:2015:832 ), ne bi 
zadostovala za ugotovitev, katero od družb, WML ali Lalib, je treba šteti za dejanskega ponudnika 
razvedrilnih storitev iz postopka v glavni stvari. Poleg tega predlog za sprejetje predhodne odločbe 
ne vsebuje nobene analize dejstev, ki jih je madžarski davčni organ zbral pri portugalskem 
davčnem organu, niti vseh dejstev, navedenih v odločbi direktorata za pritožbe z dne 
6. aprila 2020 , ki je bila predložena temu sodišču, ali drugih elementov, ki bi jih to imelo na voljo.
34 Predložitveno sodišče tako zgolj navaja veliko okoliščin, ne da bi navedlo, zakaj te povzročajo 
težave pri razlagi določb Direktive 2006/112, ki jih omenja v svojih vprašanjih, tako da kaže, da to 
sodišče Sodišča dejansko ne prosi za razlago te direktive, ampak naj glede na te okoliščine samo 
odloči, ali je treba za resničnega ponudnika razvedrilnih storitev iz postopka v glavni stvari šteti 
družbo WML in ne družbo Lalib, iz česar naj bi izhajalo, da je bila licenčna pogodba, sklenjena 
med tema družbama, popolnoma umetna konstrukcija.
35 Drugič, Sodišče je v točki 51 sodbe z dne 18. junija 2020 , KrakVet Marek Batko (C-276/18 , 
EU:C:2020:485 ), sicer res razsodilo, da če sodišča države članice, ki odločajo o sporu, ki sproža 
vprašanja glede razlage določb prava Unije, glede katerih morajo odločiti, ugotovijo, da je ista 
transakcija v drugi državi članici predmet drugačnega obravnavanja, imajo pravico ali celo 
obveznost Sodišču predložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe, odvisno od tega, ali se 
zoper njihove odločitve lahko vloži pravno sredstvo v skladu z nacionalnim pravom.
36 Vendar iz te sodbe ne izhaja, da imajo nacionalna sodišča, kadar ugotovijo, da je bila ista 
transakcija različno davčno obravnavana v drugi državi članici, možnost ali obveznost, da pri 
Sodišču vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe, katerega namen ni razlaga prava Unije, 
temveč presoja dejstev in uporaba tega prava v postopku v glavni stvari.
37 V okviru postopka iz člena 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in 
Sodiščem, je namreč le nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja 
spora o glavni stvari. Sodišče ni pristojno za uporabo pravnih pravil v določenem položaju, saj je 
Sodišče na podlagi člena 267 PDEU pristojno samo za odločanje o razlagi Pogodb in aktov 
institucij Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 21. junija 2007 , Omni Metal Service , C-259/05 , 
EU:C:2007:363 , točka 17, in z dne 6. oktobra 2021 , W.Ż. (Senat za izredni nadzor in javne zadeve 
vrhovnega sodišča – Imenovanje) , C-487/19 , EU:C:2021:798 , točki 78in 132).
ECLI:EU:C:2022:474                                                                                                                  9SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD
38 V zvezi s tem je v točkah 8 in 11 Priporočil nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka 
predhodnega odločanja (UL 2019, C 380, str. 1) opozorjeno, da se predlog za sprejetje predhodne 
odločbe ne more nanašati na dejanska vprašanja, ki se zastavljajo v okviru postopka glavni stvari, 
in da Sodišče sámo prava Unije za ta spor ne uporabi.
39 Iz tega sledi, da Sodišče v obravnavanem primeru ni pristojno za odgovor na postavljeni vprašanji.
40 Poleg tega je treba ugotoviti, da ti vprašanji temeljita na predpostavki, da prejemnika storitev 
tehnične podpore iz postopka v glavni stvari, to je družbe Lalib, ni mogoče šteti za prejemnika teh 
storitev, če zadevnih razvedrilnih storitev ne opravlja dejansko ta družba, temveč družba WML, 
tako da naj bi bila licenčna pogodba, sklenjena med družbama WML in Lalib, umetna 
konstrukcija, ki je posledica zlorabe pravice, in bi se slednja nujno odražala v pogodbenem 
razmerju med družbama DuoDecad in Lalib, in s tem tudi v obveznostih in pravicah teh družb, ki 
izhajajo iz Direktive 2006/112. Kot pa je generalna pravobranilka v bistvu navedla 
v točkah 63 in 65 sklepnih predlogov, mora predložitveno sodišče presoditi, ali pogodba med 
družbama DuoDecad in Lalib sama izhaja iz zlorabe pravice na področju DDV, kar bi lahko veljalo 
zlasti, če bi se ugotovilo, da obstaja povsem umeten konstrukt brez gospodarske realnosti, ki 
vključuje zlasti družbe WML, Lalib in DuoDecad ter ki je bil oblikovan izključno za pridobitev 
ugodnosti na področju DDV.
41 V zvezi s tem je treba spomniti, kot je bilo navedeno v točki 36 sodbe z dne 17. decembra 2015 , 
WebMindLicenses (C-419/14 , EU:C:2015:832 ), da ugotovitev zlorabe na področju DDV zahteva, 
prvič, da je rezultat zadevnih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere dodelitev bi 
nasprotovala cilju upoštevnih določb Direktive 2006/112 in nacionalne zakonodaje, s katero je 
prenesena, čeprav so bili pogoji, določeni s temi določbami, formalno izpolnjeni, in drugič, da je 
iz več objektivnih dejavnikov razvidno, da je bistveni cilj zadevnih transakcij le pridobitev te 
davčne ugodnosti.
Stroški
42 Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred 
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso 
stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
Sodišče Evropske unije ni pristojno za odgovor na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je 
predložilo Fővárosi Törvényszék (sodišče v Budimpešti, Madžarska) z odločbo z dne 
28. septembra 2020 .
Podpisi
10                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:474SODBA Z DNE 16. 6. 2022 – ZADEVA C-596/20 
DUODECAD