SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 15. februarja 20071( )

Zadeva C-362/05 P

Jacques Wunenburger

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba – Uradnik Skupnosti – Kadrovski predpisi – Napredovanje – Izpodbojna tožba – Ustavitev postopka – Pravni interes”

I – Uvod

1. Ta pritožbeni postopek daje povod za preučitev težave v zvezi s pravnim interesom in z ustavitvijo postopkov zoper pravne akte organov Skupnosti.

2. Postopek temelji na delovnopravnem sporu med uradnikom Skupnosti Jacquesom Wunenburgerjem (v nadaljevanju: tožeča stranka) in Komisijo Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Komisija) kot organom, pristojnim za imenovanje, v zvezi z zasedbo delovnega mesta direktorja pri Uradu Komisije za sodelovanje „EuropeAid“( ).

3. Sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 5. julija 2005 (v nadaljevanju: izpodbijana sodba)( ) kot neutemeljeno zavrnilo tožbo, s katero je tožeča stranka predlagala razveljavitev treh odločb Komisije: zavrnitev prijave tožeče stranke na omenjeno delovno mesto, imenovanje njenega sokandidata g. Naqvija na to delovno mesto in na koncu zavrnitev pritožbe tožeče stranke.

4. Tožeča stranka s pritožbo, ki je bila pri Sodišču vložena 23. septembra 2005, še naprej uveljavlja razveljavitev vseh treh odločb. Komisija je vložila nasprotno pritožbo, s katero očita, da bi moralo Sodišče prve stopnje postopek ustaviti, ker naj bi bilo zadevno delovno mesto direktorja ponovno razpisano že pred razglasitvijo izpodbijane sodbe.

5. V zvezi s to nasprotno pritožbo je treba razjasniti, pod katerimi pogoji je v primerih, kot je obravnavani primer, sploh mogoče domnevati, da še naprej obstaja pravni interes za vložitev tožb uradnikov. To vprašanje je ključnega pomena za prakso sodišč Skupnosti v uradniških sporih in tudi zunaj teh.

II – Pravni okvir

6. V zadevi se za obravnavani spor uporabijo Kadrovski predpisi za uradnike Evropskih skupnosti( ) (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) v različici, ki je veljala pred 1. majem 2004, zlasti členi 7, 25, 29, 90 in 91 navedenih predpisov. Ponovnemu navajanju vsebine navedenih določb se bomo na tem mestu odrekli.

III – Dejansko stanje in postopek na prvi stopnji

7. Stranki sta v sporu zaradi zasedbe delovnega mesta direktorja, s takratnim nazivom A 2 pri EuropeAid (Direktorat C „Afrika, Karibi, Tihi Ocean“). Za to delovno mesto sta bila v obravnavanem časovnem obdobju izvedena dva izbirna postopka, ki ju je mogoče za obravnavani spora povzeti tako.

Prvi izbirni postopek

8. Prvi izmed izbirnih postopkov se je začel z notranjim razpisom Komisije, ki je bil objavljen 19. septembra 2002.( ) Tožeča stranka, uradnik z nazivom A 3, je bila zaposlena na področju „zunanji odnosi“ pri Generalnem direktoratu kot vodja delegacije Komisije na Hrvaškem. Na razpisano delovno mesto se je prijavila z vlogo z dne 27. septembra 2002.

9. Potem ko je generalni direktor urada EuropeAid z vsakim od skupaj desetih kandidatov – deloma po telefonu – opravil razgovor, je 18. novembra 2002 na Generalni direktorat „Osebje in uprava“ naslovil zabeležko, v kateri je kandidate razvrstil v dve skupini. V prvo skupino je bilo razvrščenih šest kandidatov, ki jih je generalni direktor ocenil kot primerne za izvajanje navedene funkcije. V drugo skupino so bili imenovani preostali štirje kandidati, med njimi tožeča stranka, ki po njegovem mnenju niso izpolnjevali vseh zahtevanih lastnosti in sposobnosti za navedeno delovno mesto.

10. Nato je Posvetovalni odbor za imenovanja („Comité consultatif des nominations“, v nadaljevanju: CCN) pripravil seznam šestih kandidatov, ki bi jih bilo treba povabiti k naslednjim razgovorom, pri čemer so se ti ujemali s kandidati prve skupine, ki jih je priporočil generalni direktor EuropeAid. Posledično tožeča stranka ni bila povabljena.

11. 8. januarja 2003 je bil na sporno delovno mesto imenovan sokandidat tožeče stranke g. Naqvi. Tožeči stranki je bilo z dopisom 11. marca 2003 sporočeno, da ni bila izbrana. Tožeča stranka je 2. aprila 2003 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov zoper imenovanje g. Naqvija vložila pritožbo. Komisija je 14. julija 2003 njeno pritožbo zavrnila, zato je tožeča stranka 5. novembra 2003 pri Sodišču prve stopnje vložila izpodbojno tožbo.

Drugi izbirni postopek

12. Drugi izbirni postopek za obravnavano delovno mesto direktorja pri EuropeAid se je začel po tem, ko je Komisija 11. marca 2004 odločila, da razreši g. Naquija na podlagi člena 50 Kadrovskih predpisov, z učinkom od 1. aprila 2004, z delovnega mesta in to delovno mesto ponovno razpiše.( )

13. Komisija je nato z ločeno vlogo z dne 15. marca 2004, ki je bila pri Sodišču prve stopnje vložena 16. marca 2004, predlagala, naj se obravnavani spor v zvezi s prvim izbirnim postopkom ustavi.

14. Tožeča stranka se je v maju 2004 prijavila na tedaj že drugič razpisano delovno mesto. Vendar je bila z dopisom z dne 2. septembra 2004 obveščena, da njena prijava ni bila sprejeta v ožji izbor. Zoper to odločbo tožeča stranka ni sprejela nobenih pravnih ukrepov.

15. Marca 2005 se je Komisija odločila, da bo reorganizirala EuropeAid. Število delovnih mest direktorja se je zmanjšalo z osem na sedem. Še vedno prosto delovno mesto v Direktoratu C je s premestitvijo zasedel drug direktor, drugi izbirni postopek pa je bil ustavljen.

IV – Izpodbijana sodba

16. Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi najprej ugotavlja, da predmet postopka, v nasprotju s tem, kar meni Komisija, ne upravičuje ustavitve postopka in da, nasprotno, še naprej obstaja pravni interes tožeče stranke.( ) Sodišče prve stopnje v tej zadevi je zavrnilo izpodbojno tožbo tožeče stranke kot neutemeljeno.

17. Prvi tožbeni razlog, s katerim je tožeča stranka v bistvu očitala kršitev obveznosti obrazložitve na podlagi člena 25(2), stavek 2, Kadrovskih predpisov, je treba zavrniti, ker je bila odločba Komisije o pritožbi zadostno utemeljena.( )

18. Tožeča stranka je z drugim tožbenim razlogom uveljavljala zlasti kršitev členov 7, 29(1)(a) in 45(1) Kadrovskih predpisov( ) in trdila, da je imenovanje sokandidata g. Naqvija pomenilo napačno uporabo prava. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tudi ta tožbeni razlog, ker ima organ, pristojen za imenovanje, široko pooblastilo za odločanje pri zasedbi prostih delovnih mest in ker je g. Naqvi dejansko izpolnjeval vse zahteve iz razpisa prostega delovnega mesta.( )

V – Pritožbi

19. Pritožba tožeče stranke se opira na dva razloga.

– Tožeča stranka s prvim pritožbenim razlogom v bistvu očita zavrnitev svojega prvega tožbenega razloga na prvi stopnji. Pri tem naj bi Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo in izkrivljalo dejstva. Poleg tega naj bi bila sodba kontradiktorno in nezadostno utemeljena.

– Tožeča stranka z drugim pritožbenim razlogom nasprotuje temu, da je Sodišče prve stopnje zavrnilo njen drugi tožbeni razlog na prvi stopnji. Tudi pri tem naj bi izkrivljalo dejstva in napačno uporabilo pravo.

20. Komisija je vložila nasprotno pritožbo, s katero Sodišču prve stopnje očita, da to ni ugodilo njenemu predlogu, ki ga je postavila z ločeno vlogo 15. marca 2004, za ustavitev postopka.

21. Tožeča stranka Sodišču predlaga:

1. naj se njena pritožba izreče za dopustno in utemeljeno ter naj se izpodbijana sodba razveljavi;

2. naj se v zadevnem sporu odloči oziroma se razveljavijo naslednje odločbe Komisije:

– odločba organa, pristojnega za imenovanje, z dne 11. marca 2003 o zavrnitvi prijave tožeče stranke;

– odločba organa, pristojnega za imenovanje, z dne 8. januarja 2003 o imenovanju g. Naqvija;

– odločba organa, pristojnega za imenovanje, z dne 14. julija 2003 o zavrnitvi pritožbe tožeče stranke št. R/147/03;

3. naj se nasprotna pritožba Komisije zavrne kot nedopustna, v vsakem primeru pa kot neutemeljena;

4. naj se Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.

22. Komisija predlaga:

1. primarno,

– naj se njena nasprotna pritožba razglasi za dopustno in utemeljeno, izpodbijana sodba pa naj se razveljavi v delu, v katerem je zavrnjen predlog Komisije za ustavitev postopka in

– naj se o stroških odloči glede na izid postopka;

2. podredno,

– naj se pritožba tožeče stranke zavrne kot nedopustna, v vsakem primeru pa kot neutemeljena, in

– naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov pritožbe.

VI – Presoja

23. V obravnavanem primeru je treba najprej preizkusiti nasprotno pritožbo Komisije. Z njo se namreč odpira vprašanje, ali se je spor razrešil zaradi dogodka, ki je nastopil po vložitvi tožbe. V takem primeru ugotovitve Sodišča prve stopnje, ki se nanašajo na utemeljenost prvostopenjske tožbe in jih izpodbija tožeča stranka s pritožbo, ne bi bile več pomembne.

A – Nasprotna pritožba Komisije

24. Z nasprotno pritožbo Komisija v bistvu očita, da Sodišče prve stopnje ne bi smelo odločati o zadevi, temveč bi moralo postopek ustaviti.

1. Dopustnost nasprotne pritožbe

25. Tožeča stranka navaja, da nasprotna pritožba Komisije ni dopustna, saj Komisije izpodbijana sodba ne zadeva. Sodišče prve stopnje je namreč s tem, ko je izpodbojno tožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno, sprejelo odločitev, ki je ugodna za Komisijo.

26. Na podlagi člena 56(2), stavek 1, Statuta Sodišča lahko pritožbo vloži stranka, ki z zahtevki ni uspela v celoti ali delno. To je podano tudi takrat, ko je stranka v zadevi sicer uspela, vendar ni uspela v vmesnem postopku, v katerem se je odločalo o dopustnosti tožbe. V sodni praksi je uveljavljeno, da je poseg v položaj in s tem upravičenje za vložitev pritožbe podano, če je bil z ločeno vlogo na podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje vložen ugovor nedopustnosti, Sodišče prve stopnje pa je spoznalo tožbo za dopustno in jo nato kot neutemeljeno zavrnilo.( ) Nasprotno pa Sodišče zanika poseg v položaj pritožnika, če Sodišče prve stopnje o dopustnosti tožbe ni odločalo in jo je zavrnilo kot nedopustno.( ) Enako velja, če na prvi stopnji ni bil vložen ločen ugovor nedopustnosti in se je tožena stranka na procesne ovire sklicevala v okviru splošne vloge, v kateri je zavzela tudi stališče do utemeljenosti tožbe.( )

27. Komisija je v tej zadevi z ločeno vlogo z dne 15. marca 2004 izrecno predlagala ustavitev postopka. Sicer je res, da se pri tem ni izrecno sklicevala na člen 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Vendar navedeno ne spremeni dejstva, da je Komisija z dopisom vložila samostojen zahtevek v zvezi z dopustnostjo tožbe. Ta zahtevek je temeljil na tem, da je bil g. Naqvi s 1. aprilom 2004 razrešen z delovnega mesta, s čimer naj bi tožeča stranka izgubila pravni interes v sporu.

28. Sodišče prve stopnje pa je tožeči stranki kljub temu priznalo nadaljnji obstoj pravnega interesa in zahtevek Komisije izrecno zavrnilo.( ) Komisija na prvi stopnji v vmesnem sporu z zahtevkom ni uspela, tako da je bila upravičena vložiti nasprotno pritožbo.

29. Ali je tožeča stranka pravni interes med postopkom na prvi stopnji izgubila in se je tako spor v vmesnem času rešil, je vprašanje, s katerim se Sodišče v pritožbenem postopku vsekakor lahko ukvarja. Sicer se morajo pritožbe na podlagi člena 225, odstavek 1, ES in členom 58, odstavek 1, Statuta Sodišča omejiti na pravna vprašanja( ), tako da je za ugotavljanje in presojanje upoštevnih dejstev izključno pristojno Sodišče prve stopnje. Vendar gre pri vprašanju pravnega interesa in odločanja o glavni stvari vendarle za pravno opredelitev dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo Sodišče prve stopnje. Brez dvoma pa je za njen preizkus v okviru pritožbenega postopka upravičeno Sodišče.( )

30. Nasprotna pritožba je posledično dopustna.

2. Utemeljenost nasprotne pritožbe

31. V zadevi je tako treba preizkusiti, ali je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo s tem, ko postopka ni ustavilo, kot je to predlagala Komisija v postopku na prvi stopnji. To je odvisno od tega, ali je pravni interes tožeče stranke, ki je sprva obstajal, izginil pred razglasitvijo izpodbijane sodbe.

a) Bistvene trditve strank

32. Komisija meni, da je tožeča stranka zaradi razrešitve g. Naqvija z delovnega mesta in zaradi izvedbe drugega izbirnega postopka izgubila pravni interes, predmet postopka pa se je rešil. Tožeča stranka bi namreč lahko s tožbo dosegla le ponovitev prvega izbirnega postopka. V vmesnem času pa je že bil izveden drugi izbirni postopek, na katerega se je tožeča stranka ponovno prijavila.

33. Rešitev spora tožeči stranki tudi ne bi prinesla ugodnosti v prihodnosti. Le hipotetično je mogoče trditi, da se bo tožeča stranka v prihodnje ponovno prijavila na podobna delovna mesta. Pri bodočih odločbah o imenovanjih pa ima odprte pravne možnosti. Postopki za zasedbo uradniških delovnih mest med seboj niso primerljivi zaradi različnih kandidatov, ki se nanje prijavljajo, tako da sodba v tej zadevi ne more vplivati na bodoča imenovanja.

34. Tožeča stranka odgovarja, da ima še naprej pravni interes za rešitev spora. Po eni strani je treba preprečiti prihodnje nezakonite odločitve Komisije. Po drugi strani lahko odločba o zavrnitvi prijave tožeče stranke negativno vpliva na njene možnosti za uspeh pri nadaljnjih prijavah na podobna delovna mesta. Končno je odločitev v tej zadevi pomembna tudi za uveljavljanje morebitnega odškodninskega zahtevka tožeče stranke.

b) Presoja

35. Z zahtevo po obstoju pravnega interesa se na procesni ravni zagotavlja, da se sodišča ne ukvarjajo z izvedensko razjasnitvijo le hipotetičnih pravnih vprašanj. Pravni interes je zato nujna predpostavka dopustnosti, ki lahko postane upoštevna na različnih stopnjah postopka. Tako mora biti nedvomno podan v trenutku vložitve tožbe. Vendar pa mora biti podan tudi po vložitvi tožbe vse do odločitve sodnika v zadevi.( )

36. Odločitev sodišča v zadevi sicer ni več upravičena, če pravni interes izgine šele med sodnim postopkom, ki poteka. Prav tako pa za tožečo stranko tudi ne bi bilo sprejemljivo, če bi se njeno sprva dopustno tožbo sedaj kratko malo zavrnilo in bi morala nositi stroške spora.( ) V takšnem primeru je veliko primerneje postopek ustaviti( ), s čemer se po eni strani poudari, da je tožbeni temelj odpadel šele po vložitvi tožbe, po drugi strani pa se s tem lahko za tožečo stranko prepreči negativen stroškovni izid.

37. Pred sodišči Skupnosti je vprašanje pravnega interesa praviloma upoštevno takrat, ko se izpodbijajo pravni akti, ki sicer formalno še obstajajo, vendar je njihov prvotni predmet kasneje odpadel. V sodni praksi je uveljavljeno, da lahko obstaja interes sodnega preizkusa tudi pri takšnih pravnih aktih. Vendar pa navedeno predpostavlja, da izrek ničnosti izpodbijanega ravnanja še vedno pravno učinkuje( ) oziroma da tožeči stranki nudi kakšno ugodnost.( )

38. V obravnavanem primeru ni sporno, da je v času vložitve tožbe pred Sodiščem prve stopnje pravni interes tožeče stranke še obstajal. Le izvajanje izpodbijanih odločb ne bi moglo povzročiti izgube njenega pravnega interesa.( )Sodišče prve stopnje temu primerno v točki 19 izpodbijane sodbe ugotavlja, da so izpodbijane odločbe učinkovale tudi po dnevu, ko je g. Naqvi nastopil delovno mesto.

39. Poleg tega organ, ki je pristojen za imenovanje, izpodbijanih odločb tudi nikoli ni formalno razveljavil. Tožeča stranka zato upravičeno navaja, da razrešitve g. Naqvija, ki je nastopila šele po vložitvi njene tožbe, ni mogoče primerjati z razveljavitvijo obravnavane sporne odločbe o njegovem imenovanju.( )

40. Obravnavani primer je vsekakor poseben zaradi tega, ker je bil zaradi razrešitve g. Naqvija z delovnega mesta uveden drug izbirni postopek za zasedbo zadevnega delovnega mesta. S tem novim postopkom so odločbe, ki so bile sprejete v okviru prvega izbirnega postopka, katerih nezakonitost je tožeča stranka v tistem časovnem obdobju uveljavljala s tožbo pred Sodiščem prve stopnje, prenehale veljati.

41. Sodišče prve stopnje je bilo s tem vidikom seznanjeno( ), vendar ga ni upoštevalo, saj v točki 19 izpodbijane sodbe navaja, da odločba o zavrnitvi prijave tožeče stranke v prvem izbirnem postopku še naprej učinkuje. Menim, da sta odločba o imenovanju sokandidata tožeče stranke in odločba o zavrnitvi prijave tožeče stranke dve strani iste medalje. Obe odločbi sta povezani in sovpadata. Nobena od njiju ni več učinkovala, ko je bil z razrešitvijo g. Naqvija uveden nov izbirni postopek za zasedbo spornega delovnega mesta. S tem je nujno prenehala veljati tudi izpodbijana odločba o pritožbi; njeni učinki namreč tudi niso mogli segati dlje kot učinki obeh z njo potrjenih izhodiščnih odločb organa, pristojnega za imenovanje.

42. Samo zato, ker so bile po vložitvi tožbe izpodbijane odločbe brez učinkov, Sodišče prve stopnje še ni zavezano razglasiti postopka za brezpredmetnega. Preizkusiti je namreč treba, ali je pravni interes tožeče stranke kljub prenehanju veljavnosti izpodbijanih odločb obstajal še naprej. Če je obstajal še naprej, bi to bilo v nasprotju z zahtevo po nadzoru zakonitosti ravnanja organov Skupnosti, ki je temeljna za pravno skupnost( ).

43. Na podlagi sodne prakse lahko nadaljnji obstoj pravnega interesa tožeče stranke prvič izhaja iz nevarnosti ponovitve (domnevno) nezakonitega ravnanja organa Skupnosti( ), tudi in zlasti v zvezi s ponovnim ukvarjanjem pristojnega organa Skupnosti s primerom v skladu s členom 233, odstavek 1, ES.( ). Drugič, pravni interes lahko obstaja še naprej, če je odločitev o ničnostni tožbi pomembna za morebitne odškodninske zahtevke( ) tožeče stranke. Tretjič, tožeča stranka ima lahko v določenih primerih, zlasti v uradniških sporih, interes odpraviti negativne izjave v zvezi z njo samo, zato da bi bila v prihodnosti rehabilitirana.( )

44. Izpodbijana sodba se ukvarja samo s prvim od navedenih treh primerov, in sicer z nevarnostjo ponovitve (domnevno) nezakonitega ravnanja organa, pristojnega za imenovanje. Pri tem se Sodišče prve stopnje v točki 20 sodbe opira na očitek tožeče stranke, da je način udeležbe generalnega direktorja( ) urada EuropeAid v izbirnem postopku predstavljal kršitev postopka. Po mnenju Sodišča prve stopnje ni bilo izključeno, da generalni direktor v kasnejšem izbirnem postopku ne bo imel podobne vloge kot v tukaj obravnavanem prvem izbirnem postopku za zasedbo spornega delovnega mesta direktorja. Iz te ponovitvene nevarnosti Sodišče prve stopnje sklepa o nadaljnjem obstoju pravnega interesa tožeče stranke.

45. Proti morebitnemu obstoju takšne ponovitvene nevarnosti govori na prvi pogled to, da se odločbe v zvezi z zasedbo uradniških delovnih mest kljub številčni pogostnosti nikoli ne ponavljajo mehansko.( ) Tovrstni postopki so sicer na dnevnem redu organov Skupnosti, vendar je odločba o izbiri organa, pristojnega za imenovanje, vselej edinstvena. Po eni strani je treba vselej opraviti oceno vseh kvalitet vseh kandidatov glede na zahteve razpisanega delovnega mesta. Po drugi strani se lahko identiteta in kvaliteta kandidatov, kot tudi zahteve, ki jih morajo izpolnjevati, med primeri precej razlikujejo. Komisija je zato upravičeno izpostavila, enako tudi tožeča stranka, da v obravnavanem primeru drugega izbirnega postopka ni mogoče primerjati s prvim, saj je bilo treba v obeh primerih primerjati različne kandidate.

46. Vendar pa se obravnavani primer odlikuje s posebnostjo, da tožeča stranka z izpodbojno tožbo odločbe o izbiri ne izpodbija le vsebinsko, temveč očita hkrati tudi postopek, ki je pripeljal do te odločbe. Tožeča stranka namreč uveljavlja, da je bil postopek kot tak diskriminatoren, ker preverjanje vseh prijav ni bilo enako intenzivno, zaradi česar kandidati med seboj niso enakopravno tekmovali.( ) Tako je generalni direktor urada EuropeAid, kjer naj bi se zasedlo zadevno delovno mesto direktorja, izvedel predizbor, ki je odločilno vplival na usmeritev CCN in tudi organa, pristojnega za imenovanje, ki nista ponovno temeljito preverila primernosti in usposobljenosti vseh kandidatov, vključno s tistimi, ki jih generalni direktor ni priporočal.

47. V nasprotju z vsebinsko presojo različnih prijav na delovno mesto, ni pri poteku izbirnega postopka, v katerem stvarno pristojni generalni direktor sprejme predizbor in po katerem se nato močno orientirata CCN kakor tudi organ, pristojen za imenovanje, nič edinstvenega. Takšno ravnanje se lahko vsak čas ponovi tudi pri zasedbi drugih direktorskih delovnih mest. Tožeča stranka torej tukaj ni kritizirala le problema posameznega primera, temveč je očitala problem strukturne narave. Gledano objektivno bi lahko bila razjasnitev, ali je pravkar opisana izvedba izbirnega postopka pravična, za tožečo stranko zelo pomembna z vidika morebitnih prihodnjih prijav na direktorska delovna mesta.

48. V nasprotju s Komisijo menim, da ni le hipotetično, da bi se tožeča stranka lahko prijavljala na druga direktorska delovna mesta. Iz dokumentacije namreč izhaja, da se je tožeča stranka že pred tukaj spornim izbirnim postopkom prijavila na takšno delovno mesto. Na zadevno delovno mesto pa se je prijavila celo dvakrat.

49. Glede na navedeno so v obravnavanem primeru obstajali zadostni razlogi za domnevo Sodišča prve stopnje, da je pravni interes tožeče stranke v trenutku razglasitve izpodbijane sodbe obstajal še naprej.

50. Na podlagi navedenega lahko zaključim, da Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 21 izpodbijane sodbe zavrnilo predlog Komisije, naj razglasi spor za brezpredmeten. Glede na nadaljnji obstoj pravnega interesa tožeče stranke je bilo Sodišče celo vezano odločiti v zadevi.

51. Nasprotno pritožbo Komisije je posledično treba zavrniti kot neutemeljeno.

B – Pritožba tožeče stranke

52. Glede na navedeno stališče glede nasprotne pritožbe Komisije je treba preizkusiti še pritožbo tožeče stranke.

53. Pri tem je treba spomniti, da lahko Sodišče v pritožbenem postopku po uradni dolžnosti preizkusi, ali je ima tožeča stranka pravni interes za vložitev ali vztrajanje pri pritožbi.( )

54. V obravnavanem primeru pa vendar ni podanih indicev za to, da bi pravni interes( ) tožeče stranke, ki je obstajal do izdaje izpodbijane sodbe, po njeni izdaji odpadel. Nevarnost, da bi tožeča stranka ponovila očitane postopkovne kršitve v izbirnem postopku namreč obstaja še naprej. V postopku pred Sodiščem niso bila ugotovljena nova dejstva, zaradi katerih bi bilo treba ponovno oceniti vprašanje pravnega interesa. Sodišče mora zato odločiti o pritožbi tožeče stranke.

1. Prvi pritožbeni razlog

55. Tožeča stranka s prvim pritožbenim razlogom uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje v točkah 32 in 33 izpodbijane sodbe izkrivljalo dejstva, napačno uporabilo pravo in da je sodbo kontradiktorno in pomanjkljivo utemeljilo. Tožeča stranka zlasti navaja, da bi moralo Sodišče prve stopnje zaradi zabeležke generalnega direktorja urada EuropeAid z dne 18. novembra 2002( ) nasprotovati izpodbijanim odločbam organa, pristojnega za imenovanje, kolikor je v njih navedeno, da je uspešni kandidat g. Naqvi „kandidat, ki je najbolje ustrezal vsem zahtevam, navedenim v razpisu prostega delovnega mesta“( ).

a) Prvi del prvega pritožbenega razloga: izkrivljanje dejstev

56. Prvi del prvega pritožbenega razloga vsebuje očitek izkrivljanja dejstev.

57. Tožeča stranka trdi, da naj bi se Sodišče prve stopnje opiralo na napačna dejstva. Pri tem naj bi spregledalo, da se za zadevno delovno mesto direktorja zahtevajo dobre izkušnje v personalnem menedžmentu in dokazane sposobnosti vodenja, motivacije in nadzora velikih skupin.( ) To naj bi izhajalo iz zabeležke generalnega direktorja urada EuropeAid. Iz te zabeležke naj bi tudi izhajalo, da so bile sposobnosti uspešnega kandidata g. Naqvija na tem področju ocenjene le z eno od treh mogočih točk, medtem ko so trije drugi kandidati na tem področju dosegli najvišje mogoče število točk. Poleg tega je v tej zabeležki navedeno, da se je g. Naqvi bolje odrezal na področju „snovanja, razmišljanja in analize“ kot na področju „reorganizacije in vodenja velike delovne skupine“.

58. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora zatrjevano izkrivljanje dejstev očitno izhajati iz dokumentacije, predložene Sodišču prve stopnje, pri čemer pa ni treba ponovno opraviti presoje dejstev ali dokazov.( ) Po pregledu navedene zabeležke generalnega direktorja urada EuropeAid, menim da ni podatkov, ki bi kazali na to, da bi Sodišče prve stopnje izkrivljalo dejstva.

59. V navedeni zabeležki je bilo kandidatu Naqviju izrecno priznano, da izpolnjuje zahteve, ki so bile navedene v razpisu o prostem delovnem mestu.( ) G. Naqvi naj bi bil poleg tega v zabeležki uvrščen v skupino kandidatov, ki so bili po mnenju generalnega direktorja urada EuropeAid primerni za opravljanje nalog direktorja na zadevnem delovnem mestu. Obravnavana zabeležka posledično ne daje podlage za domnevo, da je generalni direktor urada EuropeAid ocenil, da g. Naqvi za zadevno delovno mesto direktorja ni dovolj primeren.

60. Sicer drži, da je generalni direktor urada EuropeAid v obravnavani zabeležki izvedel takšno razvrstitev, da je posamezne kandidate v zvezi z zahtevanim profilom ocenil bolje kot druge. To izhaja zlasti iz tabele v prilogi k njegovi zabeležki, v kateri je generalni direktor sposobnosti vsakega posameznega kandidata, med drugim tudi tiste, ki se nanašajo na vodenje osebja, ocenil s točkami od ena do tri in v skupni oceni opravil nadaljnje razvrstitve kandidatov. Takšnega razlikovanja pa generalni direktor ni izvedel samo med navedenima dvema skupinama kandidatov, temveč tudi znotraj skupine kandidatov, ki jo je nazadnje predlagal kot ustrezno CCN in organu, pristojnemu za imenovanje. Ni sporno, da je pri tem generalni direktor urada EuropeAid na koncu uspešnega g. Naqvija ocenil slabše kot druge kandidate.

61. Vendar je pri tem treba upoštevati, da obravnavana zabeležka generalnega direktorja urada EuropeAid ni bila edina podlaga za sprejem odločbe CCN in organa, pristojnega za imenovanje. Na to kaže dejstvo, da je bilo v zabeležki predlaganih šest kandidatov, med njimi g. Naqvi, povabljenih na nadaljnje zaposlitvene razgovore v CCN. Šele na njihovi podlagi sta si CCN in organ, pristojen za imenovanje, izoblikovala končno sliko in za direktorsko mesto izbrala g. Naqvija.

62. Glede na navedeno tudi Sodišče prve stopnje ni bilo dolžno odločitve odločilno ali celo izključno opreti na oceno različnih kandidatov s strani generalnega direktorja urada EuropeAid. Kakšno težo je imela navedena zabeležka poleg drugih dokaznih elementov – poimensko navedenih v točki 65 izpodbijane sodbe( ) –, je bilo bolj vprašanje presoje dejstev in dokazov, za katero je izključno pristojno Sodišče prve stopnje in je Sodišče v pritožbenem postopku ne more nadomestiti s svojo presojo.( )

63. Prvi del prvega pritožbenega razloga posledično ne bo uspel.

b) Drugi del prvega pritožbenega razloga: pomanjkljiva utemeljitev

64. Z drugim delom prvega pritožbenega razloga tožeča stranka Sodišču prve stopnje očita, da je sodbo utemeljilo kontradiktorno in pomanjkljivo. Prvi pritožbeni razlog naj v točkah od 28 do 35 izpodbijane sodbe ne bi bil upravičeno zavrnjen.

65. Na podlagi člena 36, stavek 1, v povezavi členom 53, pododstavek 1, Statuta Sodišča morajo biti sodbe Sodišča utemeljene na razlogih. Cilj obveznosti takšne obrazložitve je, da se strankam, na katere se sodba nanaša, omogoči seznanitev z razlogi odločitve Sodišča, Sodišču pa se podajo zadostne navedbe za izvajanje nadzora.( )

66. Sodišče prve stopnje se je v obravnavanem primeru v točkah od 28 do 35 izpodbijane sodbe temeljito ukvarjalo zlasti z odločbo Komisije o pritožbi in podrobneje navedlo stališče, zakaj naj bi Komisija izpolnila svojo obveznost obrazložitve. Notranjih nasprotij med razlogi sodbe ni mogoče zaslediti. Zlasti naj ne bi bilo, kot je že bilo navedeno( ), nelogično ali kontradiktorno pri preizkusu izpodbijanih odločb presojati različna dejstva in dokaze, namesto da bi se izključno oziroma odločilno opirali na oceno kandidatov, ki jo je opravil generalni direktor urada EuropeAid, kot si to predstavlja tožeča stranka.

67. Dejstvo, da Sodišče prve stopnje vsebinsko, v zvezi s primernostjo g. Naqvija za zasedbo zadevnega delovnega mesta direktorja, pride do drugačnega zaključka kot tožeča stranka, v vsakem primeru ne predstavlja pomanjkljive obrazložitve izpodbijane sodbe.

68. Tudi drugi del prvega pritožbenega razloga zato ne bo uspel.

2. Drugi pritožbeni razlog

69. Tožeča stranka z drugim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da naj bi izkrivljalo dejstva in dokaze ter naj bi napačno uporabilo pravo, s tem ko izpodbijanih odločb Komisije ni odpravilo zaradi kršitev členov 7, 29(1)(a) in 45(1) Kadrovskih predpisov.

a) Prvi del drugega pritožbenega razloga

70. V prvem delu drugega pritožbenega razloga tožeča stranka navaja, da se pri izbiri kandidatov za zasedbo spornega direktorskega delovnega mesta ne bi smelo upoštevati s tem delovnim mestom povezanih „izzivov“( ) oziroma „smisla za reforme“( ). Ta kriterija naj namreč ne bi bila omenjena v razpisu prostega delovnega mesta. Dejansko pa sta igrala odločilno vlogo v izbirnem postopku in zlasti v zabeležki generalnega direktorja urada EuropeAid. Sodišče prve stopnje naj temu vidiku v izpodbijani sodbi ne bi namenilo dovolj pozornosti, s čimer naj bi izkrivljalo dejstva in dokaze.

71. V nasprotju s tožečo stranko menim, da niso podani podatki za izkrivljanje dejstev ali dokazov s strani Sodišča prve stopnje. Iz točk od 55 do 58 izpodbijane sodbe izhaja, da se je Sodišče prve stopnje ukvarjalo s problemom „izzivov“, ki se postavljajo pred izbranega direktorja in od njega zahtevanega „smisla za reforme“. Sodišče prve stopnje nikakor ni namerno prezrlo navedb tožeče stranke ali spregledalo odločilnih dejstev.

72. Sodišče prve stopnje v zadevi seveda navaja, da pomen pojma „izzivov“ ne gre precenjevati in da ga je treba obravnavati v povezavi z osebnim mnenjem generalnega direktorja urada EuropeAid o kandidatih.( ) Glede „smisla za reforme“ Sodišče prve stopnje izčrpno navaja, da je to merilo skladno z navedbami v prijavi za prosto delovno mesto.( )

73. S takšno oceno primera se Sodišče prve stopnje giblje znotraj meja sprejemljive presoje dejstev in dokazov. Okoliščina, da presoja Sodišča prve stopnje ne sovpada z mnenjem tožeče stranke, še ne pomeni, da gre za izkrivljanje dejstev.

74. Tožeča stranka dejansko s tem delom svoje pritožbe ne zasleduje toliko cilj sankcioniranja izkrivljanja dejstev in dokazov Sodišča prve stopnje, temveč to, da bi Sodišče s svojo presojo dejstev in dokazov nadomestilo presojo Sodišča prve stopnje. Vendar pa to v pritožbenem postopku ni dopustno.( )

75. Prvi del drugega pritožbenega razloga zato ne bo uspel.

b) Drugi del drugega pritožbenega razloga: napačna uporaba prava v zvezi z udeležbo stvarno pristojnega generalnega direktorja v izbirnem postopku

76. Tožeča stranka z drugim delom drugega pritožbenega razloga uveljavlja, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 54 izpodbijane sodbe napačno ocenilo vpliv predizbora, ki ga je izvedel stvarno pristojni generalni direktor, na nadaljnji izbirni postopek pred CCN. Dejansko je CCN vezan na sprejeti predizbor. To nenazadnje dokazuje tudi obravnavani primer, v katerem je CCN na nadaljnje razgovore povabil le kandidate, ki jih je najprej izbral generalni direktor urada EuropeAid.

77. Pri tem je treba ugotoviti, da se v pritožbi sicer lahko znova odpirajo pravna vprašanja, ki so že bila preizkušena na prvi stopnji( ), v obravnavanem primeru na primer zakonitost izvedbe izbirnega postopka in zlasti zakonitost načina udeležbe stvarno pristojnega generalnega direktorja.( ) Vendar pa je treba v takšnem primeru pravilno navesti pravne trditve, na katere se pritožba opira; te zahteve pritožba med drugim ne izpolnjuje, če se v njej ponavljajo oziroma dobesedno navajajo tožbeni razlogi in trditve, ki so že bile pojasnjene Sodišču prve stopnje, ne vsebuje pa trditev, ki bi posebej opredelile napačno uporabo prava, ki se očita izpodbijani sodbi.( )

78. Takšen je obravnavani primer: tožeča stranka v pritožbi ne navaja izrecno, katere kritične točke želi izpostaviti v izpodbijani sodbi v zvezi z vlogo generalnega urada EuropeAid v izbirnem postopku. Tožeča stranka le splošno ponavlja tezo, ki jo je oblikovala že na prvi stopnji, o dejanskem zavezujočem učinku predizbora, ki ga je sprejel generalni direktor, na nadaljnji potek izbirnega postopka.( )

79. Ta del drugega pritožbenega razloga zaradi tega ni dopusten in prav tako ne bo uspel.

3. Vmesni izid

80. Pritožba tožeče stranke tako delno ni dopustna, delno ni utemeljena in jo je posledično treba zavrniti v celoti.

VII – Stroški

81. Na podlagi člena 122 v povezavi s členom 118 in členom 69 (2) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

82. Za pritožbo tožeče stranke sicer na podlagi člena 122(2) Poslovnika Sodišča velja, da lahko Sodišče ne glede na člen 69(2) stroške razdeli med stranke postopka, če to zahteva pravičnost. V obravnavanem primeru vidik pravičnosti ni podan, poleg tega ga tožeča stranka tudi ni uveljavljala. Zaradi tega menim, da bi bilo treba tožeči stranki, ki s pritožbo ne uspe, skladno s predlogom Komisije, naložiti plačilo stroškov pritožbe, ki jo je vložila.

83. V zvezi z nasprotno pritožbo Komisije izhaja že iz določbe člena 122 (2) v povezavi s členom 70 Poslovnika Sodišča, da mora Komisija plačati svoje stroške. Ker nasprotna pritožba Komisije poleg tega tudi ni uspešna, bi bilo treba Komisiji v skladu z zahtevkom tožeče stranke naložiti tudi plačilo stroškov tožeče stranke v zvezi z nasprotno pritožbo. Tako je treba Komisiji naložiti skupno vse stroške nasprotne pritožbe.

VIII – Predlog

84. Sodišču zato predlagam, naj odloči tako:

1. Pritožbi se zavrneta.

2. Vsaka stranka plača stroške pritožbe, ki jo je vložila.