SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 14. julija 2022 ( 1 )

Zadeva C‑354/21

R. J. R.,

ob udeležbi

Registrų centras

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 650/2012 – Evropsko potrdilo o dedovanju – Učinki potrdila – Omejitve – Vpis zapuščine v zemljiško knjigo – Zavrnitev“

I. Uvod

1. Ženska, katere edini dedič po njeni smrti je bil njen sin, je živela v Nemčiji. Prav tako je v Nemčiji živel njen sin. Bila je lastnica nepremičnin v Nemčiji in Litvi. Sin je od nemških organov pridobil evropsko potrdilo o dedovanju, v katerem je navedeno, da je edini dedič celotnega premoženja zapustnice. To potrdilo je predložil litovskim organom in zaprosil za vpis nepremičnine v zemljiško knjigo. Litovski organi so njegovo prošnjo zavrnili, ker naj bi bilo navedeno potrdilo nepopolno.

2. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe torej obravnava občutljivo vprašanje razmejitve področij uporabe lex successionis in lex registrii ter, konkretneje, razdelitve pristojnosti med organom izdajateljem evropskega potrdila o dedovanju in organom, pristojnim za zemljiško knjigo v drugi državi članici.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Uredba (EU) št. 650/2012

3. Člen 1 Uredbe (EU) št. 650/2012 ( 2 ) z naslovom „Področje uporabe“ določa: „1. Ta uredba se uporablja v zadevah dedovanja. Ne uporablja pa se v davčnih, carinskih ali upravnih zadevah. 2. Iz področja uporabe te uredbe so izključeni: […] (k) narav[a] stvarnih pravic in (l) vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register.“

4. Poglavje VI navedene uredbe z naslovom „Evropsko potrdilo o dedovanju“ zajema njene člene od 62 do 73.

5. Člen 62 navedene uredbe z naslovom „Uvedba evropskega potrdila o dedovanju“ v odstavkih 1 in 3 določa: „1. Ta uredba uvaja evropsko potrdilo o dedovanju (v nadaljnjem besedilu: potrdilo), ki se izda za uporabo v drugi državi članici in ima učinke, ki so navedeni v členu 69. […] 3. Potrdilo ne nadomešča nacionalnih dokumentov, ki se za podobne namene uporabljajo v državah članicah. Vendar potrdilo, potem ko je bilo izdano za uporabo v drugi državi članici, učinkuje, kot je navedeno v členu 69, tudi v državi članici, katere organi so ga izdali v skladu s tem poglavjem.“

6. Člen 63 iste uredbe z naslovom „Namen potrdila“ v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Potrdilo je namenjeno dedičem, […] ki morajo v drugi državi članici dokazati svoj status ali uveljavljati svoje pravice kot dediči […]. 2. Potrdilo se lahko uporablja zlasti, da se dokaže eno ali več od naslednjega: […] (b) dodelitev določenega premoženja, ki je del zapuščine, dediču/dedičem oziroma volilojemniku/volilojemnikom, omenjenemu/omenjenim v potrdilu; […]“

7. Člen 67 Uredbe št. 650/2012 z naslovom „Izdaja potrdila“ v odstavku 1 določa: „Organ izdajatelj po postopku iz tega poglavja nemudoma izda potrdilo, ko so elementi, ki jih je treba potrditi, ugotovljeni po pravu, ki se uporablja za dedovanje, ali po katerem koli drugem pravu, ki se uporablja za posamezne elemente. Uporabi obrazec, sprejet po svetovalnem postopku iz člena 81(2).“

8. Člen 68 te uredbe z naslovom „Vsebina potrdila“ določa: „Potrdilo vsebuje naslednje podatke, kolikor so potrebni za namen, za katerega se potrdilo izda: […] (l) delež, ki pripada vsakemu, in po potrebi seznam pravic in/ali premoženja, ki pripadajo posameznemu dediču; […]“

9. Člen 69 navedene uredbe z naslovom „Učinki potrdila“ določa: „1. Potrdilo učinkuje v vseh državah članicah, ne da bi bil za to potreben kakšen poseben postopek. 2. Predpostavlja se, da potrdilo točno odraža elemente, ki so bili ugotovljeni po pravu, ki se uporablja za dedovanje, ali po katerem koli drugem pravu, ki se uporablja za posamezne elemente. Za osebo, ki [je] na potrdilu navedena kot dedič, […] se predpostavlja, da ima status, naveden v potrdilu, in/ali pravice ali pooblastila, navedena v potrdilu, in da ni nobenih drugih pogojev in/ali omejitev v zvezi s temi pravicami ali pooblastili, razen tistih, ki so navedeni v potrdilu. […] 5. Potrdilo je veljavna listina za vpis zapuščine v ustrezni register države članice, brez poseganja v točki (k) in (l) člena 1(2).“

2. Izvedbena uredba (EU) št. 1329/2014

10. Člen 1, odstavek 5, Izvedbene uredbe (EU) št. 1329/2014 ( 3 ) določa: „Obrazec, ki se uporabi za izdajo evropskega potrdila o dedovanju iz člena 67(1) Uredbe […] št. 650/2012, je določen v Prilogi 5 kot obrazec V [(v nadaljevanju: obrazec V)].“

11. Obrazec V vključuje seznam prilog, med katerimi je Priloga IV, naslovljena „Status in pravice dedičev (OBVEZNO, če je potrdilo namenjeno za potrditev teh elementov)“.

12. Namen točke 9 te priloge IV je določiti „[p]remoženje, ki je bilo dodeljeno dediču in za katero je bilo zahtevano potrdilo“. Zahteva se tudi, da se navedejo premoženje in vsi pomembni identifikacijski podatki. V opombi 13 k tej točki je pojasnjeno: „V primeru registriranega premoženja navedite informacije, ki so po pravu države članice, v kateri se vodi register, potrebne za identifikacijo premoženja (npr. za nepremičnino: natančen naslov nepremičnine, številko vpisa v zemljiško knjigo, številko parcele ali katastrsko številko, opis nepremičnine (po potrebi priložite ustrezne dokumente)).“

B. Litovsko pravo

13. Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto registro įstatymas (zakon Republike Litve o zemljiški knjigi), kakor je bil spremenjen z zakonom št. XII‑1833 z dne 23. junija 2015 (v nadaljevanju: zakon o zemljiški knjigi), v členu 5(2) določa, da je organ, pristojen za vodenje zemljiške knjige v skladu s tem zakonom odgovoren za pravilnost in varstvo podatkov, zbranih v zemljiški knjigi. Ta organ odgovarja le za skladnost podatkov, vnesenih v register nepremičnin, z dokumenti, na podlagi katerih so bili navedeni podatki vneseni.

14. Člen 22 tega zakona ureja pravne podlage vpisa stvarnih pravic na nepremičnini v zemljiško knjigo, omejitve takih pravic in pravnih dejstev. Ta določba vsebuje seznam dokumentov, ki potrjujejo nastanek stvarnih pravic na nepremičninah ali pravnih dejstev, na podlagi katerih so te pravice, njihove omejitve ali ta pravna dejstva vpisani v zemljiško knjigo, pri čemer so med drugim pod točko 1 naštete odločbe javnih organov, pod točko 2 sodbe, sklepi in odločbe sodišč ter pod točko 5 potrdila o pravici do dedovanja.

15. Člen 23 tega istega zakona, ki določa postopek vložitve zahtevkov za vpis stvarnih pravic na nepremičninah, njihovih omejitev in pravnih dejstev, v drugem odstavku določa tudi, da je treba zahtevek predložiti skupaj z dokumenti, ki potrjujejo nastanek stvarne pravice, omejitev te pravice ali pravnega sredstva, za katere se zahteva vpis. Člen 23(3) zakona o zemljiški knjigi določa, da morajo biti dokumenti, na podlagi katerih so stvarne pravice na nepremičninah, omejitve teh pravic in pravna dejstva potrjeni, nastali, prenehali, dodeljeni ali obremenjeni, v skladu z zahtevami iz zakonodajnih aktov in morajo vsebovati podatke, potrebne za vpis v zemljiško knjigo. V skladu s členom 23(4) tega zakona morajo biti dokumenti, na podlagi katerih se zahteva vpis v zemljiško knjigo, čitljivi ter morajo vsebovati polno ime in priimek, uradno ime, naslov, matično številko oseb, povezanih z vpisom, ter edinstveno številko nepremičnine, na katero se vpis nanaša, ki se dodeli v skladu s postopkom, ki ga določa Lietuvos Respublikos nekilnojamojo turto kadastro nuostatai (pravilnik o zemljiškem katastru Republike Litve).

16. V skladu s členom 29 tega zakona organ, pristojen za vodenje zemljiške knjige, zavrne vpis stvarnih pravic na nepremičnini, njihovih omejitev in pravnih dejstev, če med preučevanjem zahtevka ugotovi, da dokument, na podlagi katerega se vpis zahteva, ni v skladu z zahtevami tega zakona ali da zahtevek ali dokument, predložen organu, pristojnemu za vodenje zemljiške knjige, ne vsebuje podatkov, ki so določeni s Nekilnojamojo turto registro nuostatai (pravilnik o zemljiški knjigi) ( 4 ) in so potrebni za identifikacijo nepremičnine in oseb, ki pridobijo stvarne pravice na njej.

17. Pravilnik o zemljiški knjigi v točki 14.2.2 določa, da so podatki za identifikacijo nepremičnine: 1) katastrsko območje, katastrska občina in katastrska številka zemljišča; 2) enolična številka (identifikacijski znak) zemljišča; 3) enolična številka (identifikacijski znak) stavbe in 4) enolična številka (identifikacijski znak) stanovanja ali prostorov.

III. Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

18. Pritožnik v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: pritožnik) ima litovsko in nemško državljanstvo ter prebiva v Nemčiji.

19. Mati pritožnika (v nadaljevanju: zapustnica) je umrla 6. decembra 2015, ob smrti pa je imela običajno prebivališče v Nemčiji. Pritožnik je kot edini dedič po svoji materi brez pridržkov sprejel njeno celotno zapuščino v Nemčiji. Ker je zapuščina poleg premoženja njegove matere v Nemčiji zajemala tudi premoženje v Litvi, je pritožnik pri pristojnem nemškem sodišču vložil zahtevo za izdajo evropskega potrdila o dedovanju.

20. Amtsgericht Bad Urach (okrožno sodišče v Bad Urachu, Nemčija) je 24. septembra 2018 pritožniku izdalo potrdilo o dedovanju št. 1 VI 174/18 (v nadaljevanju: potrdilo o dedovanju), v katerem je bilo navedeno, da je G. R., ki je umrl 10. maja 2014, premoženje zapustil zapustnici kot edini dedinji.

21. Isto sodišče je na isti dan izdalo evropsko potrdilo o dedovanju št. 1 VI 175/18 (v nadaljevanju: evropsko potrdilo o dedovanju), v katerem je bilo navedeno, da je zapustnica zapustila premoženje pritožniku ter da je bil ta edini dedič in je dedovanje sprejel brez pridržkov.

22. Pritožnik je 15. marca 2019 pri Registrų centras (državni center registrov), državnem organu, pristojnem predvsem za vodenje katastra nepremičnin in zemljiške knjige v Litvi, vložil zahtevek za vpis svoje lastninske pravice na nepremičnini, vpisani na ime zapustnice v Litvi, v zemljiško knjigo. Pritožnik je skupaj z zahtevkom predložil potrdilo o dedovanju in evropsko potrdilo o dedovanju, ki ju je izdalo nemško sodišče.

23. Ta zahtevek je bil 20. marca 2019 zavrnjen z odločbo oddelka zemljiške knjige v Tauragėju pri službi za upravljanje registrov nepremičnin državnega centra registrov (v nadaljevanju: oddelek), v kateri je bilo navedeno, da predloženo evropsko potrdilo o dedovanju ne vsebuje podatkov, potrebnih za identifikacijo nepremičnine, ki jih določa zakon o zemljiški knjigi, to je, da v potrdilu ni navedena nepremičnina, ki jo je pritožnik podedoval.

24. Pritožnik se je zoper odločbo oddelka pritožil pri komisiji za spore pri centralnem registratorju državnega centra registrov (v nadaljevanju: komisija), ki je z odločbo z dne 9. maja 2019 odločbo oddelka potrdila.

25. Pritožnik je odločbi oddelka in komisije izpodbijal pred Regionų apygardos administracinio teismo Klaipėdos rūmai (regionalno upravno sodišče v Klajpedi, Litva), ki je z odločbo z dne 30. decembra 2019 pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

26. Pritožnik je zoper sodbo vložil pritožbo pri Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve). To sodišče je v razširjenem senatu ocenilo, da gre pri predloženem sporu za vprašanja glede razlage Uredbe št. 650/2012.

27. Predložitveno sodišče uvodoma ugotavlja, da je v skladu s členom 69(5) Uredbe št. 650/2012 evropsko potrdilo o dedovanju veljavna listina za vpis zapuščine v ustrezni register države članice brez poseganja v točki (k) in (l) člena 1(2) te uredbe, kar pomeni, da to potrdilo ne vpliva na uporabo točke (l) člena 1(2) te uredbe.

28. Predložitveno sodišče poudarja, da so v Litvi dokumenti, ki se lahko uporabijo za podlago za vpis stvarnih pravic na nepremičnini v zemljiško knjigo, navedeni v členu 22 zakona o zemljiški knjigi ter da člen 23, od (2) do (4), tega zakona natančneje določa informacije in podatke, ki morajo biti potrjeni v teh dokumentih. To sodišče pojasnjuje, da organ, pristojen za vodenje zemljiške knjige, kot organ javne uprave deluje na podlagi pooblastil, ki so mu bila dodeljena v skladu z zakonodajo, ki pa mu ne priznava pooblastila, da sam ugotavlja obseg lastninskih pravic ali zbira podatke in dokaze, ki potrjujejo obstoj ali neobstoj nekaterih dejstev. Sodišče navaja, da se v skladu s pravili iz nacionalne zakonodaje, upoštevnimi za obravnavano zadevo, podatki, potrebni za vpis v zemljiško knjigo, lahko predložijo le v dokumentih, navedenih v členu 22 zakona o zemljiški knjigi, in če organ, pristojen za vodenje zemljiške knjige prejme nepopolne podatke, ni pristojen za upoštevanje drugih podatkov.

29. Predložitveno sodišče v zvezi z okoliščinami zadeve v glavni stvari navaja tudi, da je bilo evropsko potrdilo o dedovanju, ki ga je izdalo nemško sodišče, pripravljeno z obrazcem V in vključuje prilogo IV k temu obrazcu, ki potrjuje status in pravice dediča. Kljub temu ugotavlja, da v točki 9 te priloge niso predložene nobene informacije za identifikacijo premoženja, ki je bilo dodeljeno dediču in za katero je bilo zahtevano potrdilo.

30. Sodišče navaja, da razlogi, ki jih je predložil pritožnik, in nemška sodna praksa, ki jo navaja, kažejo, da nepredložitev teh informacij s strani organa, ki je izdal evropsko potrdilo o dedovanju, ni bila nenamerna. Pritožnik meni, da nemško dedno pravo določa univerzalno nasledstvo pravic po zapustniku, zato se glede na to, da je edini dedič, celotno premoženje zapustnice prenese nanj, ter da naj v skladu z nemškim dednim pravom zapuščine na noben način ne bi bilo mogoče navesti ali drugače določiti. Pritožnik tudi meni, da v takem primeru nemška sodišča v skladu z ustaljeno sodno prakso ne uporabljajo točke (l) člena 68 Uredbe št. 650/2012, ki določa, da mora biti v potrdilu naveden delež, ki pripada vsakemu dediču, in po potrebi seznam pravic in/ali premoženja, ki pripadajo posameznemu dediču.

31. Glede na cilje uvedbe evropskega potrdila o dedovanju, zlasti glede hitrega, nemotenega in učinkovitega urejanja dedovanja s čezmejnimi posledicami v Evropski uniji, za katero si je prizadeval zakonodajalec Unije, ima predložitveno sodišče pomisleke glede razlage člena 1(2)(l) in člena 69(5) Uredbe št. 650/2012, zlasti v zvezi s povezavo teh določb z nacionalnim pravom države članice, v kateri je zapuščina, ki ureja pogoje v zvezi z vpisom lastninske pravice v zemljiško knjigo.

32. V teh okoliščinah je Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 1(2)(l) in člen 69(5) Uredbe (EU) št. 650/2012 razlagati tako, da ne nasprotujeta pravnim pravilom države članice, v kateri je nepremičnina, v skladu s katerimi se lahko lastninske pravice vpišejo v [zemljiško knjigo] na podlagi evropskega potrdila o dedovanju le, če so vsi podatki, potrebni za vpis, navedeni v evropskem potrdilu o dedovanju?“

33. Pisna stališča so predstavile litovska, češka, nemška, španska, francoska in madžarska vlada ter Evropska komisija. Litovska, nemška in španska vlada ter Komisija so na obravnavi 4. maja 2022 podale ustna stališča.

IV. Analiza

34. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali Uredba št. 650/2012, zlasti njen člen 1(2)(l), člen 68(l) in člen 69(5), nasprotuje uporabi določb nacionalne zakonodaje, v skladu s katero se nepremičnina, ki jo pridobi edini dedič na podlagi dedne pravice, za katero velja načelo univerzalnega nasledstva pravic po zapustniku, lahko vpiše v zemljiško knjigo države članice, na ozemlju katere je ta nepremičnina, na podlagi evropskega potrdila o dedovanju le, če so v tem potrdilu navedeni vsi identifikacijski podatki nepremičnine, ki se zahtevajo z nacionalnim pravom te države članice.

35. To vprašanje se nanaša na zahteve v zvezi z evropskim potrdilom o dedovanju na eni strani ter na razmejitev med ureditvijo, ki jo predpisuje Uredba št. 650/2012, in ureditvijo, ki jo predpisuje nacionalno pravo glede vpisa nepremičninskih pravic v register, na drugi strani.

36. Naj spomnim, da je bila zapustnica, ki je umrla leta 2015, tudi sama dedinja po svojem možu (leta 2014). Vendar se glede na dejstva in dokaze, ki jih je zagotovilo predložitveno sodišče, ter zastavljeno vprašanje ti sklepni predlogi nanašajo le na zapuščino, ki jo je sprejel njen sin.

37. V zvezi s tem je treba po mojem mnenju razlikovati med vprašanjem, ali je zapuščinsko premoženje treba oziroma ali ga je mogoče navesti v evropskem potrdilu o dedovanju ( 5 ), in vprašanjem, ali organ države članice, pristojen za vpis v register, lahko vpis tega premoženja zavrne, ker ta ni naveden v evropskem potrdilu o dedovanju ( 6 ). Pred analizo navedenih vprašanj bi rad evropsko potrdilo o dedovanju na kratko umestil v sistematiko Uredbe št. 650/2012.

38. Torej, da bi rešili problematiko obravnavanega primera, morajo bodisi nemški organi v skladu z določbami Uredbe št. 650/2012 v evropskem potrdilu o dedovanju natančno določiti zadevno premoženje bodisi morajo litovski organi v skladu z določbami Uredbe št. 650/2012 ugoditi zahtevi na podlagi evropskega potrdila o dedovanju, kot so ga izdali nemški organi.

A. Evropsko potrdilo o dedovanju v sistematiki Uredbe št. 650/2012

39. Iz uvodne izjave 7 je razvidno, da je namen Uredbe št. 650/2012 omogočiti pravilno delovanje notranjega trga z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki želijo uveljaviti svoje pravice pri dedovanju s čezmejnimi posledicami. ( 7 ) Ta uredba torej spada v okvir oblikovanja območja svobode, varnosti in pravice, ki spremlja notranji trg, in jo je treba posledično razlagati glede na ta načela. ( 8 )

40. Z Uredbo št. 650/2012 se ne harmonizira materialno dedno pravo. Tako torej ta uredba načeloma ( 9 ) ne vključuje materialnih določb s področja dedovanja. Vendar pa ta uredba s kolizijskimi pravili določa (nacionalno) dedno pravo, ki se uporablja za dedovanje. ( 10 ) V zvezi s tem člen 21(1) te uredbe kot splošno pravilo določa načelo, da se za celotno dedovanje uporabi pravo države, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče. Poleg tega lahko v skladu s členom 22(1) te uredbe oseba za pravo, ki ureja celotno dedovanje po njej, izbere pravo države, katere državljanstvo ima v času izbire ali ob smrti. Področje uporabe prava, ki se uporablja, je opredeljeno v členu 23 Uredbe št. 650/2012. Zadostuje navesti, da pravo, določeno v členih 21 in 22 te uredbe, ureja celotno dedovanje ( 11 ), vključno s prehodom premoženja ( 12 ).

41. Uredba št. 650/2012 ne ureja le prava, ki se uporablja, temveč tudi sodno pristojnost ter priznavanje in izvrševanje odločb, izdanih v državi članici.

42. Člen 62 in naslednji te uredbe urejajo eno od ključnih novosti, ( 13 ) ki jih prinaša: evropsko potrdilo o dedovanju.

43. Tri glavne funkcije tega potrdila v vseh državah članicah so: ( 14 ) prvič, dokazovanje statusa dediča pred organi, kot so organi, pristojni za zemljiško knjigo, ali zasebnimi dolžniki zapuščine, kot so banke, drugič, zagotovitev izpodbojne domneve o točnosti in izčrpnosti vsebine potrdila ter, tretjič, zaščita dobroverne tretje osebe, ki izplačuje dajatve osebi, ki je bila imenovana kot dedič, ali ki od nje pridobi zapuščinsko premoženje.

44. Za evropsko potrdilo o dedovanju velja avtonomna pravna ureditev, vzpostavljena z določbami iz poglavja VI k Uredbi št. 650/2012 ( 15 ), katere namen je zagotoviti njegovo enotno uporabo v vseh državah članicah ( 16 ). V zvezi s tem potrdilom se členi od 63 do 69 te uredbe nanašajo na njegov namen, pristojnost za njegovo izdajo, ureditev v zvezi z zahtevo za potrdilo, preučitvijo zahteve in izdajo potrdila ter njegovo vsebino in učinki.

45. Evropsko potrdilo o dedovanju je v skladu s členom 63(1) Uredbe št. 650/2012 o namenu evropskega potrdila o dedovanju namenjeno predvsem dedičem, ki morajo v drugi državi članici dokazati svoj status ali uveljavljati svoje pravice kot dediči.

46. Člen 63(2)(a) in (b) Uredbe št. 650/2012 v zvezi s tem določa, da se lahko potrdilo uporablja zlasti, da se dokaže status in/ali pravice posameznega dediča, omenjenega v potrdilu, ali dodelitev določenega premoženja, ki je del zapuščine, dediču oziroma volilojemniku, omenjenemu v potrdilu.

B. Vsebina evropskega potrdila o dedovanju

1. Člen 68 Uredbe št. 650/2012

47. Člen 68 Uredbe št. 650/2012 navaja seznam podatkov, ki jih mora vsebovati evropsko potrdilo o dedovanju, „kolikor so potrebni za namen, za katerega se potrdilo izda“, med katerimi je „delež, ki pripada vsakemu, in po potrebi seznam pravic in/ali premoženja, ki pripadajo posameznemu dediču“ ( 17 ).

a) Obvezna opredelitev zadevnega premoženja

48. Postavlja se naslednje vprašanje: ali je organ, ki je pristojen za izdajo evropskega potrdila o dedovanju, dolžan določiti pravice in/ali premoženje, ki pripada določenemu dediču?

49. Evropsko potrdilo o dedovanju je zasnovano kot instrument, primeren za dokazovanje različnih elementov. Kot izhaja iz člena 68, prvi odstavek, Uredbe št. 650/2012, to potrdilo vsebuje podatke, ki so potrebni za namen, za katerega se izda.

50. Vsebino potrdila torej določata (konkreten) namen evropskega potrdila o dedovanju, kot ga navede prosilec v skladu s členom 65(3)(f) Uredbe št. 650/2012, in nacionalno dedno pravo, ki se uporablja. Iz člena 63(2)(a) te uredbe izhaja, da je namen tega potrdila zlasti dokazati status dediča. Kot izhaja iz člena 63(2)(b) te uredbe, se isto potrdilo seveda lahko uporabi za dokazovanje drugih podatkov, kot je dodelitev določenega premoženja, ki je del zapuščine, dediču/dedičem. Ti podatki se lahko po mojem mnenju vključijo, če je to utemeljeno s pravilnim delovanjem evropskega potrdila o dedovanju, za zagotovitev njegovega polnega učinka.

51. Kot nameravam prikazati v nadaljevanju, ni nujno uporabiti podatkov iz člena 63(2)(b) Uredbe št. 650/2012, da bi se izvedel vpis.

1) Univerzalno nasledstvo

52. Ni sporno, da je nacionalno dedno pravo, ki se uporablja v tej zadevi, v skladu s členom 21(1) Uredbe št. 650/2012 nemško pravo. Zato v skladu s to določbo to pravo ureja celotno dedovanje in zlasti prehod premoženja na dediča. ( 18 )

53. V obravnavani zadevi se glede na nemško pravo, ki se uporablja, v skladu s členom 1922(1) Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) ob smrti osebe (uvedba dedovanja) vse premoženje te osebe (zapuščina) prenese na eno ali več oseb (dediče). To je načelo univerzalnega nasledstva. Po navedbah nemške vlade to pomeni, da je dedič pravni naslednik zapustnika od nastanka dogodka, ki sproži dedovanje, torej od smrti zapustnika.

54. Poudariti je treba, da nemško pravo določa le univerzalno nasledstvo, kar pomeni, da ne gre za posamičen prehod posameznih delov premoženja, temveč za prehod celotnega premoženja.

55. V takih pogojih ni nujno, da se v evropsko potrdilo o dedovanju vključi popis dediščine, če ne pride do primera, navedenega v členu 68(l) Uredbe št. 650/2012 z izrazom „po potrebi“, to je v primeru seznama premoženja, ki pripada posameznemu dediču.

56. V tem primeru je namreč v potrdilu navedeno, da je zadevna oseba dedič posameznega dela premoženja zapustnice. Vendar če je dedič univerzalni dedič, v tem potrdilu ni treba opredeliti posameznega dela premoženja.

57. V tem okviru moram zavrniti trditev, da bi se moral izraz „po potrebi“ razumeti le kot želja prosilca za evropsko potrdilo o dedovanju. ( 19 ) Če je prosilec zavezan organ, ki to potrdilo izda, obvestiti o namenu tega potrdila, ( 20 ) se mora ta organ na podlagi tega podatka odločiti, ali je treba premoženje podrobno navesti.

58. Vendar Komisija trdi, da tak pristop ni v skladu z zahtevami Uredbe št. 650/2012. Po njenem mnenju obseg informacij, navedenih v evropskem potrdilu o dedovanju, ni odvisen od nacionalnega dednega prava, ki se uporablja, temveč od člena 68 te uredbe.

59. Menim, da pri tem pristopu Komisije ni upoštevano, da Uredba št. 650/2012 ne ureja le sodne pristojnosti in vsebine evropskega potrdila o dedovanju, temveč tudi, kot sem omenil, nacionalno dedno pravo, ki se uporablja v zadevi, kar nedvomno vpliva na vsebino potrdila.

60. Seveda člen 68 Uredbe št. 650/2012 izčrpno ureja vsebino evropskega potrdila o dedovanju, vendar to ne izključuje, da lahko nacionalno dedno pravo, kot je določeno v skladu s to uredbo, vpliva na to vsebino. Nasprotno, uporaba izrazov „kolikor so [podatki] potrebni za namen, za katerega se [evropsko] potrdilo [o dedovanju] izda“ in „po potrebi“ v tej določbi kaže, da je zakonodajalec Unije pripravljen upoštevati dedno pravo, ki se uporablja (moj poudarek). Očitno torej obstaja soodvisnost med nacionalnim pravom in to uredbo, če dedno pravo, ki se uporablja, na prvem mestu določa vsebino potrdila.

61. Ob tem mora biti organ izdajatelj po potrebi prožen in mora slediti praksam, ki jih ni nujno vajen, zlasti kadar mora uporabiti tuje pravo. Vendar v obravnavanem primeru ni tako.

2) Nasledstvo, ki ni univerzalno

62. Kadar položaj ne spada pod nacionalno dedno pravo, ki ga določa univerzalno nasledstvo pravic po zapustniku, ( 21 ) in kadar se zgoraj navedeni namen lahko doseže le z navedbo deleža dediščine zadevne osebe, je zelo verjetno, da je treba zadevno premoženje podrobno navesti.

63. Naložene obveznosti in zahtevani pogoji na tem področju se lahko razlikujejo glede na države članice. Dedno pravo, ki se uporablja v drugi državi članici, lahko zahteva popoln popis dediščine, zaradi česar bi bilo treba te podatke vključiti v evropsko potrdilo o dedovanju. Tak položaj bi ustrezal položaju, opisanemu z izrazom „po potrebi“ iz člena 68 (l) Uredbe št. 650/2012.

b) Možnost opredelitve zadevnega premoženja

64. Zastavlja se vprašanje, ali v položaju, kakršen je obravnavani položaj v zadevi v glavni stvari, organ izdajatelj evropskega potrdila o dedovanju zadevno nepremičnino lahko vključi ali je ne more vključiti v potrdilo, če zadevna oseba prosi za to.

65. V zvezi s tem je treba poudariti, da je za zagotovitev polnega učinka evropskega potrdila o dedovanju potrebna določena stopnja sodelovanja in vzajemnega zaupanja med organi držav članic. To lahko vključuje obveznost organa izdajatelja, da v duhu lojalnega sodelovanja z organi drugih držav članic upošteva zahteve zakona o registru druge države članice, zlasti če ima ta organ ustrezne podatke in dejstva.

66. Vendar tako sodelovanje ostaja občutljivo, saj lahko iz njega izhajajo drugi pravni problemi.

67. Predpostavimo, da pri tovrstni zahtevi navedba podatka o zadevnem premoženju ostane poljubna za organ izdajatelj evropskega potrdila o dedovanju. Bi bilo v takem primeru to zavezujoče za organ, pristojen za vpis v register, ki vpisuje to premoženje v drugi državi članici? Kaj pa člen 69(2) Uredbe št. 650/2012, ki določa, da potrdilo točno odraža elemente, ki so bili ugotovljeni po nacionalnem pravu, ki se uporablja za dedovanje, ali po katerem koli drugem pravu, ki se uporablja za posamezne elemente? Ali ta domneva velja tudi za lastništvo zadevnega premoženja?

68. Zlasti je treba opozoriti tudi, da vprašanje, ali so nekateri deli premoženja vključeni v zapuščinsko maso, ne izhaja iz dedne zakonodaje, temveč iz zakonodaje o lastninski pravici. ( 22 ) Pravo, ki se uporablja za dedovanje, ki ureja prehod lastništva in določitev, kdo postane lastnik premoženja zapustnika, je treba razlikovati od prava, ki ureja vprašanje, ali je določeno premoženje pripadalo zapustniku.

69. Poudariti je treba, da mora imeti organ izdajatelj evropskega potrdila o dedovanju popoln pregled nad zapuščinsko maso, da lahko navede točno določeno premoženje. ( 23 ) To pa je lahko težavno, kot je razvidno iz obravnavanega primera.

2. Obrazec V

70. Namen točke 9 Priloge IV k obrazcu V je določiti premoženje, ki je bilo dodeljeno dediču in za katero je bilo zahtevano potrdilo, v njej pa je v zvezi s tem vključena zahteva po navedbi premoženja in vseh pomembnih identifikacijskih podatkov. ( 24 )

71. V nasprotju s trditvami nekaterih strank postopka in mnenjem nekaterih avtorjev doktrine ( 25 ) na podlagi tega obrazca ni mogoče sklepati ničesar.

72. Podatke, navedene v točki 9, je treba namreč zagotoviti le, kadar je treba natančno določiti zadevno premoženje. ( 26 ) Vendar, kot sem navedel, ( 27 ) to ne velja za obravnavani primer, saj gre za univerzalno nasledstvo.

73. Poleg tega je treba opozoriti, da je (edini) cilj Izvedbene uredbe št. 1329/2014 konkretizacija določb Uredbe št. 650/2012 in da zato nikakor ne more presegati materialnih določb te uredbe. Kakršen koli drug pristop bi pomenil ogrožanje načela institucionalnega ravnovesja. Komisija mora kot avtor Izvedbene uredbe št. 1329/2014 spoštovati voljo zakonodajalca. Povedano drugače, ta izvedbena uredba v obrazcu V ne more zahtevati, da se zagotovijo informacije, ki niso potrebne glede na namen evropskega potrdila o dedovanju. V nasprotnem primeru bi to neupravičeno določbam Uredbe št. 650/2012 odvzelo pomen.

74. Če je torej na podlagi pravilne razlage člena 68 Uredbe št. 650/2012 mogoče sklepati, da ta določba ne zahteva posebne opredelitve litovskega premoženja v evropskem potrdilu o dedovanju, ne more nobena določba Izvedbene uredbe št. 1329/2014 privesti do drugačnega sklepa. To izvedbeno uredbo je torej treba razlagati glede na Uredbo št. 650/2012.

C. Učinki evropskega potrdila o dedovanju in njegovo povezovanje z nacionalnim nepremičninskim pravom (člen 1(2)(l) in člen 69(5) Uredbe št. 650/2012)

75. V skladu s členom 69(5) Uredbe št. 650/2012 je potrdilo veljavna listina za vpis zapuščine v ustrezni register države članice brez poseganja v točki (k) in (l) člena 1(2) te uredbe.

76. Člen 1(2)(l) Uredbe št. 650/2012, katere namen je razmejiti področji uporabe lex successionis in lex registrii, določa, da je s področja uporabe te uredbe izključen „vpis pravic na nepremičnini ali premičnini v register, vključno s pravnimi zahtevami za takšen vpis in učinki vpisa ali nevpisa takšnih pravic v register“.

77. Sodba, ki je bila izdana v zadevi Kubicka ( 28 ), je bila edina priložnost, ko je Sodišče lahko razložilo člen 1(2)(l) Uredbe št. 650/2012. V tej sodbi je Sodišče razsodilo, da je treba točki (k) in (l) člena 1(2) ter člen 31 te uredbe razlagati tako, da nasprotujejo temu, da organ države članice zavrne priznanje stvarnopravnih učinkov vindikacijskega volila, ki je poznano v pravu, ki se uporablja za dedovanje in za katero se je v skladu s členom 22(1) te uredbe odločil oporočitelj, kadar je ta zavrnitev utemeljena z razlogom, da se to volilo nanaša na lastninsko pravico na nepremičnini, ki je v tej državi članici, katere zakonodaja ne pozna instituta volila z neposrednim stvarnopravnim učinkom ob uvedbi dedovanja.

78. Zaradi te sodbe v zadevi Kubicka nemško pravo v postopku v glavni stvari ni bilo uporabljeno za prehod lastništva. Vendar se to ni nanašalo na pravila v zvezi z zemljiško knjigo. Nacionalno nepremičninsko pravo države članice lahko določi dodatne postopkovne zahteve, vendar le, če se te dodatne zahteve ne nanašajo na status, ki ga potrjuje evropsko potrdilo o dedovanju.

79. Kot je izpostavil generalni pravobranilec Bot v sklepnih predlogih v zadevi Kubicka ( 29 ), je v praksi mogoče kot dopolnitev evropskega potrdila o dedovanju zahtevati druge listine ali informacije, kadar na primer to potrdilo ne vsebuje dovolj natančnih podatkov za opredelitev premoženja, na katerem je treba vpisati prehod lastništva.

80. Vendar je treba opozoriti, da imajo v obravnavanem primeru litovski organi vse potrebne podatke za vpis v zemljiško knjigo, saj lahko ugotovijo, komu zadevno premoženje pripada ali je pripadalo, ter z evropskim potrdilom o dedovanju preverijo status dediča pritožnika.

81. V takem položaju bi bil polni učinek evropskega potrdila o dedovanju ogrožen, če bi litovsko registrsko pravo lahko prosilcu naložilo dodatne zahteve.

82. Tudi če konkretno premoženje, pridobljeno z dedovanjem, ni navedeno v evropskem potrdilu o dedovanju, se njegova pridobitev s tem potrdilom lahko dokaže. V skladu s to logiko podlaga za spremembo zemljiške knjige ni opredelitev tega premoženja v tem potrdilu, temveč status dediča zadevne osebe. ( 30 ) V zvezi s tem je isto potrdilo dokazilo o univerzalnem nasledstvu v skladu z nemškim pravom, ki zajema tudi nepremičnine zapustnika v tujini. Organ, pristojen za vpis v zemljiško knjigo, je tisti, ki mora preveriti, ali je zadevno premoženje del zapuščine in ali je pripadalo zapustnici. Organ mora ugotoviti vse posledice podatkov v evropskem potrdilu o dedovanju, in sicer, da je oseba, navedena kot dedič zapustnice, njen univerzalni dedič.

83. Litovski organi torej nimajo legitimnega razloga, da bi za potrebe vpisa zahtevali dodatne podatke, da bi določili, ali je zadevna oseba dedič zadevnega premoženja. Zahteva, da se mora zadnjenavedena obrniti na nemške organe, da opredelijo zadevno nepremičnino, bi bila formalizem, ki ga ni mogoče upravičiti.

84. Za konec, če polni učinek Uredbe št. 650/2012 in, v obravnavani zadevi, polni učinek evropskega potrdila o dedovanju, ki ga ta uredba vzpostavlja, nista ogrožena, lahko države članice sprejemajo predpise na področju nepremičninskega prava. Vendar člen 1(2)(l) te uredbe ne sme ogroziti polnega učinka evropskega potrdila o dedovanju, ki je, kot sem opozoril, v skladu s členom 69(5) veljaven dokument za namene vpisa pravice na zapuščini v ustrezni register države članice.

85. Povedano drugače, čeprav nacionalno pravo o zemljiški knjigi načeloma ne more zanemariti pogojev v zvezi s pridobitvijo premoženja iz zapuščine, ( 31 ) je evropsko potrdilo o dedovanju, ki dokazuje zapuščino, kljub temu zavezujoče in mora biti podlaga za vpis v register, ne glede na to, ali njegova vsebina ustreza običajni praksi za izdajo takega potrdila (ali primerljivega nacionalnega dokumenta) v državi članici, ki vodi zemljiško knjigo. ( 32 ) Le kadar je objektivno nemogoče določiti predmet zahteve v okviru vpisa v zemljiško knjigo, se lahko izkaže, da je treba evropsko potrdilo o dedovanju dopolniti, da bi se dokazalo splošno nasledstvo zapustnika z dodatnimi dokumenti, potrebnimi za natančno identifikacijo podedovanega premoženja. ( 33 )

D. Sodelovanje med organi (člen 66(5) Uredbe št. 650/2012)

86. Člen 66 Uredbe št. 650/2012, ki obravnava preučitev zahteve za evropsko potrdilo o dedovanju, v petem odstavku določa, da za namene te preučitve pristojni organ države članice organu izdajatelju evropskega potrdila o dedovanju druge države članice na njegovo zahtevo zagotovi informacije, zlasti iz zemljiške knjige, matičnih knjig in registrov, v katere se vpišejo listine in dejstva, pomembna za dedovanje ali za premoženjska razmerja med zakoncema ali za primerljiva premoženjska razmerja zapustnika, če je ta pristojni organ po nacionalnem pravu pooblaščen za zagotavljanje takšnih informacij drugemu nacionalnemu organu.

87. Komisija meni, da mora v tem primeru nemški organ izdajatelj evropskega potrdila o dedovanju kontaktirati litovske organe, da bi v okviru preučitve zahteve za evropsko potrdilo o dedovanju pridobil podatke o nepremičnini.

88. Razvidno je, da ima mehanizem sodelovanja, ki ga predpisuje člen 66(5) Uredbe št. 650/2012, ključno vlogo za pravilno delovanje obravnave zahteve in pozneje izdajo potrdila, vendar se ne strinjam s stališčem Komisije, saj se sodelovanje zahteva samo, kadar je potrebno.

89. Kot je bilo dokazano v teh sklepnih predlogih, v obravnavanem primeru ni tako, saj ima organ, pristojen za vpis, vse podatke, ki so za vpis potrebni.

V. Predlog

90. Glede na vse zgoraj navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče v Litvi), odgovori tako: Člen 1(2)(l), člen 68(l) in člen 69(5) Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju nasprotujejo uporabi določb iz nacionalne zakonodaje, v skladu s katerimi se lahko nepremičnina, ki jo pridobi edini dedič na podlagi dedne pravice, za katero velja načelo univerzalnega nasledstva, vpiše v zemljiško knjigo države članice, na ozemlju katere je ta nepremičnina, na podlagi evropskega potrdila o dedovanju le, če so v tem potrdilu navedeni vsi identifikacijski podatki nepremičnine, ki se zahtevajo z nacionalnim pravom te države članice.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL L 201, str. 107).

( 3 ) Izvedbena uredba Komisije z dne 9. decembra 2014 o obrazcih iz Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL L 359, str. 30).

( 4 ) Pravila, ki jih je vlada Republike Litve sprejela z odlokom št. 379 z dne 23. aprila 2014.

( 5 ) Gre za razlago člena 68 Uredbe št. 650/2012.

( 6 ) To vprašanje se nanaša na razlago člena 1(2)(l) in člena 69(5) Uredbe št. 650/2012.

( 7 ) Glej sodbo z dne 12. oktobra 2017v zadevi Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, točka 56).

( 8 ) Glej v tem smislu Baldus, Ch., v Gebauer, M., Wiedmann, T., Europäisches Zivilrecht, 3. izdaja, C. H. Beck, München, 2021, poglavje 44 („Europäische Erbrechtsverordnung“), člen 1, točka 4.

( 9 ) Kljub temu glej člena 32 in 33 Uredbe št. 650/2012.

( 10 ) Glej poglavje III Uredbe št. 650/2012.

( 11 ) Glej člen 23(1) Uredbe št. 650/2012.

( 12 ) Glej člen 23(2)(e) Uredbe št. 650/2012.

( 13 ) To potrdilo je izjemno pomembno za praktično obravnavo čezmejnega dedovanja; za podrobnosti glej Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, 2. izdaja, De Gruyter, Berlin/Boston, točka 7.220. Glej tudi Wautelet, P., v Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions. Commentaire du règlement (UE) no 650/2012 du 4 juillet 2012, 2. izdaja, Bruylant, Bruselj, 2016, člen 62, točka 1 in naslednje.

( 14 ) Glej Kleinschmidt, J., „Optionales Erbrecht: Das Europäische Nachlasszeugnis als Herausforderung an das Kollisionsrecht“, Rabels Zeitschrift für ausländisches und internationales Privatrecht, 2013, zvezek 4, št. 77, str. od 723 do 785, zlasti str. 726. Glej tudi Stamatiadis, D., v Pamboukis, H. P., EU Succession Regulation No 650/2012. A Commentary, Nomiki Bibliothiki/C. H. Beck/Hart/Nomos, Atene/München/Oxford/Baden-Baden, 2017, člen 62, toča 26 in naslednje.

( 15 ) Glej sodbi z dne 21. junija 2018 v zadevi Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, točka 46) in z dne 16. julija 2020 v zadevi E. E. (sodna pristojnost in pravo, ki se uporablja za dedovanje) (C‑80/19, EU:C:2020:569, točka 70).

( 16 ) Glej moje sklepne predloge v zadevi Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, točka 90).

( 17 ) Glej člen 68(l) Uredbe št. 650/2012. Moj poudarek.

( 18 ) Glej člen 23(2)(e) Uredbe št. 650/2012.

( 19 ) Glej v tem smislu tudi Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, št. 4, str. od 200 do 203, zlasti str. 201.

( 20 ) Glej člen 65(3)(f) Uredbe št. 650/2012.

( 21 ) Ta primer bi bil drugačen kot obravnavani primer.

( 22 ) Glej v tem smislu tudi Raff, Th., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, str. od 203 do 205, zlasti str. 204.

( 23 ) Glej v tem smislu tudi Wautelet, P., op. cit., člen 68, točka 26.

( 24 ) Kar zadeva besedilo opombe 13 v zvezi s točko 9, glej točko 12 teh sklepnih predlogov.

( 25 ) Glej zlasti Semelová, M., op. cit., str. 203.

( 26 ) Glej v tem smislu tudi Raff, Th., op. cit., str. 203, ter Budzikiewicz, Ch., v Calvo Caravaca, A.‑L., Davì, A., Mansel, H.-P., The EU Succession Regulation. A Commentary, Cambridge University Press, 2016, člen 68, str. 19.

( 27 ) Glej točko 53 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 28 ) Glej sodbo z dne 12. oktobra 2017 (C‑218/16, EU:C:2017:755, izrek).

( 29 ) C‑218/16, EU:C:2017:387, točka 67.

( 30 ) Glej v tem smislu tudi Nordmeier, C. F., „Die Aufnahme einzelner Nachlassgegenstände in das Europäische Nachlasszeugnis – zum durch den Todesfall bedingten Rechtserwerb und zur Reichweite der Art. 68 lit. l und m EuErbVO“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2019, str. od 306 do 312, zlasti str. 311.

( 31 ) Glej sodbo z dne 12. oktobra 2017, Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, točka 54).

( 32 ) Glej v tem smislu tudi Margoński, M., Europejskie poświadczenie spadkowe, Wolters Kluwer, Varšava, 2022, str. 429.

( 33 ) Glej v tem smislu tudi Margoński, M., op. cit., str. 429.