ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

V uvodnih izjavah 5 in 8 Direktive 2010/30/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 2010 o navajanju porabe energije in drugih virov izdelkov, povezanih z energijo, s pomočjo nalepk in standardiziranih podatkov o izdelku (UL 2010, L 153, str. 1) je navedeno: „(5) Zagotavljanje točnih, ustreznih in primerljivih podatkov o specifični porabi energije izdelkov, povezanih z energijo, bi moralo vplivati na končne uporabnike, da se odločijo za izdelke, ki med uporabo porabijo ali posredno vodijo do manjše porabe energije in drugih bistvenih virov, kar spodbuja proizvajalce, da sprejmejo ukrepe za zmanjšanje porabe energije in drugih bistvenih virov izdelkov, ki jih izdelujejo. To bi moralo posredno spodbujati tudi učinkovito uporabo teh izdelkov, da bi prispevali k uresničevanju cilja EU o 20 % povečanju energetske učinkovitosti. Samo delovanje tržnih sil brez teh podatkov ne bo spodbudilo smotrne porabe energije in drugih bistvenih virov za te izdelke. […] (8) Podatki imajo ključno vlogo pri delovanju tržnih sil in je zato treba uvesti enotno nalepko za vse izdelke istega tipa, da bi se morebitnim kupcem zagotovili dodatni standardizirani podatki o stroških teh izdelkov, kar zadeva energijo in porabo drugih bistvenih virov, in da bi se sprejeli ukrepi, da bi se morebitnim končnim uporabnikom, ki ne vidijo razstavljenega izdelka in tako nimajo priložnosti, da bi videli nalepko, prav tako zagotovili ti podatki. Zaradi učinkovitosti in uporabnosti bi morala biti nalepka takšna, da jo končni uporabnik zlahka prepozna, preprosta in jedrnata. V ta namen bi bilo treba ohraniti obstoječo obliko nalepke kot osnovo za obveščanje končnih uporabnikov o energetski učinkovitosti izdelkov. Porabo energije in druge podatke v zvezi z izdelki bi bilo treba izmeriti v skladu s harmoniziranimi standardi in metodami.“
23

Iz elementov v spisu pri Sodišču je razvidno, da je uporaba elektronske komunikacije dovoljena v določenih postopkih, med katerimi so tudi nekateri kazenski postopki in postopki v socialnih zadevah, v katerih zastopanje po odvetniku ni obvezno, to pa so postopki, na katere se nanaša predlog za sprejetje predhodne odločbe. Dostop do tega komunikacijskega sredstva je omejen na odvetnike, vpisane pri francoski odvetniški zbornici. V času dejanskega stanje zadeve v glavni stvari je bil dostop do tega komunikacijskega sredstva načeloma omejen na odvetnike na območju sodišča, pod katerega spada njihova odvetniška zbornica. Za odvetnike s sedežem v drugi državi članici sta dovoljena samo vlaganje dokumentov v sodnem tajništvu ali po pošti.
3

Uredba regije Bruselj – glavno mesto z dne 27. aprila 1995 o storitvah prevoza s taksijem in storitvah najema vozil skupaj z voznikom (Moniteur belge z dne 1. junija 1995, str. 15510), kakor je bila spremenjena z uredbo z dne 20. julija 2006 (Moniteur belge z dne 29. septembra 2006) (v nadaljevanju: uredba z dne 27. aprila 1995), v členu 2(1) in (2) določa: „1. storitve prevoza s taksijem pomenijo storitve, ki zagotavljajo prevoz oseb za plačilo z motornimi vozili skupaj z voznikom in ki izpolnjujejo te pogoje: (a) vozilo, ki je avtomobil, kombinirano vozilo ali manjši avtobus, v smislu kraljevega odloka z dne 15. marca 1968 o splošni ureditvi tehničnih pogojev, ki jih morajo izpolnjevati avtomobili in njihovi priklopniki, njihovi sestavni deli ter varnostne armature, je izdelano in opremljeno za prevoz največ devetih oseb, vključno z voznikom, in je za to namenjeno; (b) vozilo je dano na voljo javnosti bodisi na določenem parkirnem mestu na javni cesti v smislu splošne ureditve cestnega prometa bodisi na katerem koli drugem kraju, ki ni odprt za javni promet; (c) kadar se vozilo uporablja kot taksi, se dajanje na voljo nanaša na celotno vozilo, ne na posamezne sedeže, kadar pa se vozilo uporablja kot skupinski taksi z dovoljenjem vlade regije Bruselj – glavno mesto, se dajanje na voljo nanaša na posamezne sedeže, ne na samo vozilo; (d) cilj določi stranka; 2. storitve najema vozil skupaj z voznikom pomenijo vse storitve prevoza oseb za plačilo z motornimi vozili, ki niso storitve prevoza s taksijem in ki se izvajajo z avtomobili, kombiniranimi vozili ali manjšimi avtobusi, razen z vozili, opremljenimi kot reševalna vozila“.
2

V prvi, četrti in deseti uvodni izjavi Direktive o habitatih je navedeno: „ker so ohranitev, varstvo okolja in izboljšanje kakovosti okolja vključno z ohranjanjem naravnih habitatov ter živalskih in rastlinskih vrst temeljni cilj splošnega interesa, ki si ga je zastavila [Unija], kot je navedeno v členu [191 PDEU]; […] ker se na evropskem ozemlju držav članic stanje naravnih habitatov še naprej slabša in je vse večje število prosto živečih vrst resno ogroženih; ker je treba, glede na to, da so ogroženi habitati in vrste del naravne dediščine [Unije] in da nevarnosti, ki jim grozijo, velikokrat segajo čez meje, ukrepati na ravni [Unije], da se jih ohrani; […] ker je treba opraviti ustrezno presojo vsakega načrta ali programa, ki bi lahko pomembno vplival na cilje ohranjanja območja, ki je bilo ali bo določeno“.
3

Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), v členu 5 z naslovom „Pravica do svobode in varnosti“ določa: „1. Vsakdo ima pravico do svobode in osebne varnosti. Nikomur se ne sme odvzeti prostost, razen v naslednjih primerih in v skladu s postopkom, ki je predpisan z zakonom: […] (c) zakonit odvzem prostosti, ki je potreben zato, da bi osebo privedli pred pristojno sodno oblast ob utemeljenem sumu, da je storila kaznivo dejanje, ali kadar je to nujno utemeljeno zato, da bi preprečili storitev kaznivega dejanja ali beg po storjenem kaznivem dejanju; […] 4. Vsakdo, ki mu je bila odvzeta prostost, ima pravico začeti postopek, v katerem bo sodišče hitro odločilo o zakonitosti odvzema prostosti in odredilo njegovo izpustitev, če je bil odvzem prostosti nezakonit. […]“
Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 927/2012 z dne 9. oktobra 2012, je treba razlagati tako, da trikolesno vozilo, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ki je opremljeno s pnevmatikami, ki so bile izdelane za trikolesna motorna kolesa, vendar so podobne pnevmatikam za motorna vozila, ter ki se upravlja z balanco in ima krmilni sistem, ki temelji na Ackermanovem načelu, spada v tarifno številko 8703 te nomenklature.
Iz besedila členov 12 in 30(1) Direktive 2007/46 o vzpostavitvi okvira za odobritev motornih in priklopnih vozil ter sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot, namenjenih za taka vozila (Okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 371/2010, izhaja, da ta državam članicam puščata polje proste presoje pri določitvi ukrepov, ki so potrebni za to, da se vozila uskladijo s homologiranim tipom.

Po analogiji s členoma 29 in 32 Direktive 2007/46 v okviru členov 12 in 30 te direktive, kadar organe zadevne države članice proizvajalec zadevnih vozil obvesti o obstoju neskladnosti s homologiranim tipom, ta neskladnost pa je upravičena zato, ker ta proizvajalec predloži objektivne, zanesljive in resne informacije, ki v primeru spoštovanja veljavnih zahtev kažejo na obstoj resnega tveganja za zdravje in varnost oseb ali varstvo okolja, ti organi utemeljeno lahko ne naložijo takojšnjega odpoklica in prilagoditve zadevnih vozil ali takoj ne prekličejo zadevne homologacije in opravijo svojo oceno teh tveganj, preden se odločijo, da po potrebi naložijo ta odpoklic in to prilagoditev ali ta preklic. Kot je določeno v členih 29 in 32 Direktive 2007/46, pa mora ta država članica vseeno takoj obvestiti Komisijo in druge države članice o resnem tveganju, s katerim je bila seznanjena, ter, po potrebi, o ukrepih, ki jih proizvajalec predlaga za nevtralizacijo zadevnega tveganja.

Vendar, če se po tej oceni izkaže, da zatrjevano resno tveganje ni podano, mora ta država članica čimprej sprejeti potrebne ukrepe, da se zagotovi vzpostavitev skladnosti zadevnih vozil s homologiranim tipom. Ker postopek homologacije, vzpostavljen z Direktivo 2007/46, kot je navedeno v uvodni izjavi 2 te direktive, temelji na načelu popolne harmonizacije, polje proste presoje, ki ga državam članicam dajeta člena 12 in 30 te direktive, tem namreč ne omogoča, da same ocenijo potrebo po doseganju tega cilja skladnosti.

(Glej točke 69 in od 71 do 74.)
1.

Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Opredelitev podjetja kot potencialnega konkurenta – Dejanske in konkretne možnosti za vstop na trg – Merila – Odločna namera in sposobnost podjetja za vstop na upoštevni trg – Zadostni pripravljalni ukrepi, ki omogočajo vstop na zadevni trg – Neobstoj nepremostljive ovire – Presoja – Obstoj patentiranega postopka (člen 101(1) PDEU) (Glej točke od 38 do 48, 52, 53 in 55.)
Člen 4 Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite je treba razlagati tako, da je treba v okviru posamične obravnave prošnje za mednarodno zaščito upoštevati nevarnost preganjanja in resnih groženj za družinskega člana prosilca, da se ugotovi, ali je zadnjenavedeni zaradi družinskih vezi z navedeno ogroženo osebo tudi sam izpostavljen tem grožnjam.

Tako iz postopka za dodelitev enotnega statusa azila ali subsidiarne zaščite, ki ga je določil zakonodajalec Unije, izhaja, da je namen obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito, ki se zahteva s členom 4 Direktive 2011/95, ugotoviti, ali se prosilec – ali, odvisno od primera, oseba, v imenu katere ta vloži prošnjo – utemeljeno boji, da bo osebno preganjan, oziroma ali obstaja utemeljeno tveganje, da bo osebno utrpel resno škodo. Čeprav iz zgoraj navedenega izhaja, da prošnji za mednarodno zaščito kot taki ni mogoče ugoditi, ker ima družinski član prosilca utemeljen strah pred preganjanjem ali zanj obstaja utemeljeno tveganje, da bo utrpel resno škodo, pa je, nasprotno, treba – kot je navedel generalni pravobranilec v točki 32 sklepnih predlogov – upoštevati take grožnje družinskemu članu prosilca, da se ugotovi, ali je prosilec zaradi svoje družinske vezi z navedeno ogroženo osebo tudi sam izpostavljen nevarnosti preganjanja ali resni škodi. V zvezi s tem in kot je poudarjeno v uvodni izjavi 36 Direktive 2011/95, so družinski člani ogrožene osebe na splošno tudi sami v ranljivem položaju.

(Glej točke od 49 do 51 in točko 1 izreka.)
(Glej točke od 40 do 45 in točko 1 izreka.)

Finančno svetovanje glede vložitve kapitala, ki se zagotavlja v okviru zavarovalnega posredovanja, ki se nanaša na sklenitev pogodbe o naložbenem življenjskem zavarovanju, spada na področje uporabe Direktive 2002/92, ne spada pa na področje uporabe Direktive 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS.

Tako finančno svetovanje bi zato načeloma lahko spadalo na materialno področje uporabe Direktive 2004/39, ker v skladu s členom 4(1), točka 2, in točko 5 oddelka A priloge I k tej direktivi pomeni investicijsko storitev in ker se lahko v skladu s točko 1 navedenega odstavka zavarovalni posrednik opredeli kot „investicijsko podjetje“, če to svetovanje zagotavlja kot običajno zaposlitev ali dejavnost.

Vendar so s členom 2(c) Direktive 2004/39 iz njenega področja uporabe izključene osebe, ki zagotavljajo investicijsko storitev, če je ta storitev zagotovljena postransko v okviru poklicne dejavnosti in je ta dejavnost urejena z zakonskimi ali podzakonskimi določbami ali etičnim kodeksom, ki veljajo za ta poklic in ne izključujejo zagotavljanja te storitve.

Ugotoviti pa je treba, da poklicna dejavnost zavarovalnega posrednika v skladu s členom 2, točka 5, Direktive 2002/92 pomeni zavarovalno posredovanje. Če tak posrednik izmed zavarovalnih produktov, ki so na voljo, predlaga produkt, kot je naložbeno življenjsko zavarovanje iz postopka v glavni stvari, je treba šteti, da je svetovanje glede vložitve kapitala v zvezi s tem produktom postransko, če ni zagotovljeno v okviru dejavnosti posredovanja, ki se nanaša na sklenitev zavarovalne pogodbe, kar je dejavnost, za katero veljajo zakonodajne določbe prava Unije, in sicer določbe Direktive 2002/92.

(Glej točke od 60 do 62, 70 in točko 2 izreka.)
Člen 2(1)(c), člen 3(1) in (2) ter Prilogo k Direktivi Sveta 75/363/EGS z dne 16. junija 1975 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov glede dejavnosti zdravnikov, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 82/76/EGS z dne 26. januarja 1982, je treba razlagati tako, da je treba za vsako specialistično izobraževanje zdravnikov s polno ali delno časovno obveznostjo, ki se je začelo leta 1982 in nadaljevalo do leta 1990, zagotoviti ustrezno plačilo v smislu navedene priloge, če se to izobraževanje nanaša na specializacijo zdravnikov, ki je skupna vsem oziroma dvema ali več državam članicam in ki je navedena v členih 5 oziroma 7 Direktive Sveta 75/362/EGS z dne 16. junija 1975 o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni zdravstveni izobrazbi ter ukrepih za olajšanje učinkovitega izvajanja pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.

Člen 2(1)(c), člen 3(1) in (2) ter Prilogo k Direktivi 75/363, kakor je bila spremenjena z Direktivo 82/76, je treba razlagati tako, da obstoj obveznosti države članice, da določi ustrezno plačilo v smislu te priloge za vsako specialistično izobraževanje zdravnikov s polno ali delno časovno obveznostjo, ki se je začelo leta 1982 in nadaljevalo do leta 1990, ni odvisen od tega, ali je ta država sprejela ukrepe za prenos Direktive 82/76. Nacionalno sodišče mora pri uporabi določb nacionalnega prava, sprejetih pred sprejetjem direktive ali po njem, te določbe razlagati kar najbolj ob upoštevanju besedila in namena teh direktiv.

Če zaradi neobstoja nacionalnih ukrepov za prenos Direktive 82/76 cilja, ki ga ta direktiva določa, ni mogoče doseči z razlago, in sicer ob upoštevanju vsega nacionalnega prava in z uporabo metod razlage, ki so s tem pravom priznane, pravo Unije državam članicam nalaga, da povrnejo škodo, ki so jo povzročile posameznikom zaradi neprenosa navedene direktive. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so izpolnjeni vsi pogoji, ki so v zvezi s tem določeni s sodno prakso Sodišča, da se lahko na podlagi prava Unije uveljavi odgovornost te države članice.

V zvezi s tem bo retroaktivna in popolna uporaba ukrepov za izvajanje Direktive 82/76 omogočila odpravo škodnih posledic zamude pri prenosu te direktive, če je bila ta direktiva pravilno prenesena. Vendar mora nacionalno sodišče paziti na to, da je povračilo škode, ki so jo utrpeli upravičenci, ustrezno. Retroaktivna, pravilna in popolna uporaba ukrepov za izvajanje Direktive 82/76 bo za to zadoščala, razen če bi upravičenci dokazali obstoj dodatnih izgub, ki naj bi jih utrpeli, ker v želenem času ne bi mogli biti upravičeni do denarnih ugodnosti, ki jih zagotavlja ta direktiva, in ki bi jih bilo treba prav tako nadomestiti (glej v tem smislu sodbi z dne 25. februarja 1999, Carbonari in drugi, C‑131/97, EU:C:1999:98, točka 53, in z dne 3. oktobra 2000, Gozza in drugi, C‑371/97, EU:C:2000:526, točka 39).

(Glej točki 50 in 51 ter točko 2 izreka.)
Člen 5(1) Uredbe (ES) št. 987/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1244/2010, v povezavi s členom 19(2) Uredbe št. 987/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, je treba razlagati tako, da potrdilo A1, ki ga izda pristojni nosilec države članice v skladu s členom 12(1) Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, ne zavezuje samo nosilcev države članice, v kateri se dejavnost opravlja, ampak tudi sodišča te države članice.

Člen 5(1) Uredbe št. 987/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, v povezavi s členom 19(2) Uredbe št. 987/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, je treba razlagati tako, da potrdilo A1, ki ga izda pristojni nosilec države članice v skladu s členom 12(1) Uredbe št. 883/2004, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, zavezuje tako nosilce socialne varnosti države članice, v kateri se opravlja dejavnost, kot sodišča te države članice, dokler država članica, v kateri je bilo to potrdilo izdano, tega ne umakne ali ga razglasi za neveljavno, čeprav pristojni organi zadnjenavedene države članice in države članice, v kateri se dejavnost izvaja, zadevo predložijo Upravni komisiji za usklajevanje sistemov socialne varnosti in čeprav je ta ugotovila, da je bilo to potrdilo napačno izdano in da ga je treba umakniti.

Člen 5(1) Uredbe št. 987/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, v povezavi s členom 19(2) Uredbe št. 987/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, je treba razlagati tako, da potrdilo A1, ki ga izda pristojni nosilec države članice v skladu s členom 12(1) Uredbe št. 883/2004, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, zavezuje tako nosilce socialne varnosti države članice, v kateri se opravlja dejavnost, kot tudi sodišča te države članice, po potrebi z retroaktivnim učinkom, čeprav je bilo to potrdilo izdano šele po tem, ko je ta država članica ugotovila obveznost vključitve zadevnega delavca v obvezno zavarovanje na podlagi svoje zakonodaje.

Ugotoviti je torej treba, da je vloga Upravne komisije v okviru postopka iz člena 5, od (2) do (4), Uredbe št. 987/2009 omejena na uskladitev stališč pristojnih organov držav članic, ki so se nanjo obrnili.

Te ugotovitve ne izpodbije člen 89(3) Uredbe št. 987/2009, ki določa, da pristojni organi zagotovijo, da so njihovi nosilci obveščeni in izvajajo vse zakonodajne in druge določbe Unije, vključno s sklepi Upravne komisije, na področjih, ki jih urejata Uredba št. 883/2004 in Uredba št. 987/2009, ter v skladu z njima, saj nikakor ni namen te določbe sprememba vloge Upravne komisije v okviru postopka, ki je naveden v prejšnji točki, in torej vrednosti mnenj, v obliki katerih se izdajo ugotovitve, do katerih ta komisija pride v okviru tega postopka.

(Glej točke od 62 do 64 in 77 ter točko 2 izreka.)
Zadeva C‑568/16

Kazenski postopek

zoper

Faiza Rasoola

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Nürtingen)

„Predhodno odločanje – Plačilne storitve – Direktiva 2007/64/ES – Člen 3(e) in (o) – Člen 4, točka 3 – Priloga – Točka 2 – Področje uporabe – Upravljanje večnamenskih terminalov, ki omogočajo dvig denarja v igralnih salonih – Skladnost represivne prakse nacionalnih organov – Zaseg zneskov, pridobljenih z nezakonito dejavnostjo – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 17“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. marca 2018

Približevanje zakonodaj – Plačilne storitve na notranjem trgu – Direktiva 2007/64 – Plačilna storitev – Pojem – Storitev dviga gotovine, ki jo strankam ponuja upravljavec igralnih salonov na večnamenskih terminalih, ki so nameščeni v salonih – Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2007/64, člen 4, točka 3, in priloga, točka 2)

Člen 4, točka 3, Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES v povezavi s točko 2 Priloge k tej direktivi je treba razlagati tako, da storitev dviga gotovine, ki jo svojim strankam ponuja upravljavec igralnih salonov na večnamenskih terminalih, ki so nameščeni v teh salonih, ni „plačilna storitev“ v smislu te direktive, če upravljavec ne izvaja nobene dejavnosti na plačilnih računih teh strank in so dejavnosti, ki jih pri tem opravlja, omejene na dajanje na voljo teh terminalov in njihovo polnjenje z gotovino.

(Glej točko 39 in izrek.)
V zadevah v glavni stvari, zadevna zakonodaja določa merilo v zvezi z razstavno in prodajno površino trgovine, s katerim se ne vzpostavlja nobena neposredna diskriminacija. Iz elementov, predloženih Sodišču, ne izhaja, da to merilo v večini primerov državljane drugih držav članic ali družbe, ki imajo svoj sedež v drugih državah članicah, postavlja v slabši položaj.

Davek, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, s katerim so veliki distribucijski centri v bistvu obdavčeni glede na njihovo prodajno površino, ni državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, čeprav so ga oproščeni centri, katerih prodajna površina je manjša od 4000 m2. Tak davek tudi ni državna pomoč v smislu te določbe, čeprav so ga oproščeni centri, ki opravljajo dejavnost v sektorju vrtnarstva ter prodaje vozil, gradbenega materiala, strojev in industrijskih dobav in katerih prodajna površina ne presega 10.000 m2, saj ti centri nimajo tako velikega vpliva na okolje in prostorsko načrtovanje kot drugi, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 55 in točko 2 izreka.)
Člen 1(5) Uredbe (EU) 2015/751 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2015 o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije je treba razlagati tako, da v okviru sporazuma med partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ali zastopnikom na eni strani in tristransko shemo plačilnih kartic na drugi za to, da bi se za to shemo štelo, da kartične plačilne instrumente izdaja skupaj s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ali prek zastopnika in da torej velja za štiristransko shemo plačilnih kartic v smislu člena 1(5) te uredbe, ni potrebno, da ta partner, ki souporablja blagovno znamko, ali ta zastopnik deluje kot izdajatelj v smislu člena 2, točka 2, te uredbe.

Kot v bistvu zatrjuje Komisija, v teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da se neko plačilo ali ugodnost lahko opredeli kot implicitna medbančna provizija v smislu uvodne izjave 28 Uredbe 2015/751, ne da bi bil partner, ki souporablja blagovno znamko, ali zastopnik, s katerim je tristranska shema plačilnih kartic sklenila sporazum, nujno vpleten v dejavnost izdajanja, ki jo opravlja ta shema. Zato bi lahko bila otežena uresničitev ciljev Uredbe, zlasti tistega iz člena 1(5) te uredbe, in sicer zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev na trgu, če bi morali biti položaji, v katerih partner, ki souporablja blagovno znamko, ali zastopnik ne deluje kot izdajatelj v smislu člena 2, točka 2, navedene uredbe zaradi tega izvzeti iz pravil iz členov 3, 4, 5 in 7 iste uredbe.

(Glej točki 71 in 73 ter točko 1 izreka.)