Zadeva T-461/08

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE

proti

Evropski investicijski banki (EIB)

„Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Opravljanje storitev pomoči pri vzdrževanju, podpori in razvoju informacijskega sistema – Zavrnitev ponudbe enega od ponudnikov – Oddaja naročila drugemu ponudniku – Ničnostna tožba – Dopustnost – Pristojnost – Obveznost obrazložitve – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Preglednost – Sorazmernost – Enako obravnavanje in prepoved diskriminacije – Merila za izbor in oddajo – Odškodninska tožba – Dopustnost – Izguba dobička“

Povzetek sodbe

1. Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Akti, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke – Akti Evropske investicijske banke

(členi 225(1) ES, 230 ES in 237(b) in (c) ES)

2. Odškodninska tožba – Samostojnost glede na ničnostno tožbo – Meje – Zahteva za povrnitev škode, ki jo je povzročila Evropska investicijska banka kot javni naročnik

(členi 225(1) ES, 235 ES in 288, drugi odstavek, ES)

3. Ničnostna tožba – Pogoji dopustnosti – Pravni interes – Sodni preizkus po uradni dolžnosti – Uporaba po analogiji za tožbe, ki vsebujejo tudi stranski odškodninski zahtevek

(člen 230 ES; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 113)

4. Ničnostna tožba – Pravni interes – Tožba zoper že izvršeno odločbo

(člena 230 ES in 233 ES)

5. Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Izpodbijanje zakonitosti specifikacij

(člen 230, četrti odstavek, ES)

6. Evropska investicijska banka – Postopki oddaje javnih naročil, ki se financirajo iz lastnih sredstev banke – Določbe, ki se uporabijo

(členi 28 ES, 43 ES in 49 ES; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah; Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 88(1); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18)

7. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg

(člena 230, peti odstavek, ES in 253 ES)

8. Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Pravica ponudnikov do učinkovitega sodnega varstva – Obseg

(členi 225(1) ES, 242 ES, 243 ES in 253 ES)

9. Javna naročila Evropskih skupnosti – Postopek javnega razpisa – Pravica ponudnikov do učinkovitega sodnega varstva – Pravica do pritožbe zoper odločbo o oddaji naročila drugemu ponudniku

10. Evropska investicijska banka – Postopki oddaje javnih naročil, ki se financirajo iz lastnih sredstev banke – Oddaja javnih naročil – Izbira ekonomsko najugodnejše ponudbe – Merila – Izbira javnega naročnika – Meje

11. Ničnostna tožba – Razlogi – Kršitev načel enakega obravnavanja in preglednosti – Postopek javnega razpisa

12. Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Vzročna zveza – Škoda, ki ponudniku nastane zaradi izgube naročila v okviru postopka javnega razpisa – Neobstoj dokaza o zvezi med to škodo in nezakonito odločbo o oddaji navedenega naročila drugemu ponudniku

(člena 266 PDEU in 340, drugi odstavek, PDEU)

1. Zaradi potrebe po popolnem nadzoru nad zakonitostjo aktov Skupnosti je treba člena 225(1) ES in 230 ES razlagati tako, da se z njima ne izključuje pristojnost Splošnega sodišča za odločanje o ničnostni tožbi zoper akt, ki spada v okvir skrbi upravnega odbora za tekoče poslovanje Evropske investicijske banke in ki ima dokončne pravne učinke do tretje osebe.

Čeprav ta banka ni institucija Skupnosti, je vseeno njen organ, ki je bil ustanovljen in mu je bila podeljena pravna osebnost s Pogodbo, tako da je na tej podlagi podvržen nadzoru Sodišča, zlasti kot določa člen 237(b) ES. Akte, ki jih znotraj banke formalno sprejmejo telesa, ki niso navedena v členu 237(b) in (c) ES, in sicer druga telesa kot svet guvernerjev ali svet direktorjev, mora biti torej mogoče podvreči sodnemu nadzoru, če so dokončni in imajo pravne učinke do tretjih oseb.

(Glej točke 46, 50 in 52.)

2. Čeprav je v sistemu pravnih sredstev, uvedenem s Pogodbo, odškodninska tožba samostojno pravno sredstvo glede na ničnostno tožbo, to ne spremeni dejstva, da je treba v fazi presoje dopustnosti ničnostne tožbe in odškodninske tožbe upoštevati obstoječo „neposredno povezavo“ ali „dopolnjevanje“ med tema tožbama, če ta povezava ali to dopolnjevanje obstajata, ter stranska narava odškodninske tožbe glede na ničnostno, da bi se preprečilo umetno ločevanje izida odškodninske tožbe od izida ničnostne tožbe, glede na katero je odškodninska tožba vendarle samo stranska ali dopolnilna.

Ker naj bi škoda, ki naj bi jo Evropska investicijska banka povzročila tožeči stranki, izhajala iz opravljanja dejavnosti banke, ki so del izvajanja nalog uprave Skupnosti in ki spadajo v okvir ukrepov te uprave kot naročnika, in ker navedena škoda torej ne izhaja iz opravljanja dejavnosti ali poslov banke na finančnem področju ali finančnih trgih, je Splošno sodišče na podlagi členov 225(1) ES, 235 ES in 288, drugi odstavek, ES pristojno za odločanje o odškodninskem zahtevku, vloženem zoper banko, če je tak zahtevek stranski zahtevek glede na dopusten predlog za razglasitev ničnosti akta banke z dokončnimi pravnimi učinki do tretjih oseb.

(Glej točke od 55 do 58.)

3. Ker pogoji za dopustnost tožbe, zlasti obstoj pravnega interesa, spadajo med absolutne procesne predpostavke, mora Splošno sodišče po uradni dolžnosti preveriti, ali imajo tožeče stranke interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. To rešitev je mogoče po analogiji uporabiti za predlog za razglasitev ničnosti, vložen v okviru tožbe, ki vsebuje tudi stranski odškodninski zahtevek.

(Glej točko 62.)

4. Tudi če bi bila v postopku javnega razpisa odločba o oddaji v celoti izvršena v prid drugih konkurentov, ponudnik ohrani interes za razglasitev ničnosti te odločbe, bodisi da bi dosegel, da naročnik popravi njegov položaj, bodisi da bi zagotovil, da naročnik v prihodnosti ustrezno spremeni postopke javnih razpisov, če bi bilo priznano, da so ti postopki v nasprotju z nekaterimi pravnimi zahtevami.

To, da je bila pogodba o izvedbi javnega naročila podpisana in celo izvedena pred razglasitvijo odločbe, s katero se konča postopek s tožbo, ki jo je vložil zavrnjeni ponudnik zoper odločbo o oddaji navedenega naročila, ter da je naročnik pogodbeno vezan na izbranega ponudnika, naročnika ne odvezuje obveznosti na podlagi člena 233 ES, da sprejme ukrepe, potrebne za zagotovitev ustrezne zaščite interesov zavrnjenega ponudnika, če je bilo tožbi v postopku v glavni stvari ugodeno.

Kadar se na podlagi tožbe zavrnjenega ponudnika odločba o oddaji javnega naročila razglasi za nično, vendar naročnik ne more več ponovno odpreti postopka javnega razpisa v zvezi z zadevnim javnim naročilom, se lahko interesi tega ponudnika zaščitijo na primer z denarnim nadomestilom, ki ustreza izgubi možnosti za pridobitev naročila, ali če je mogoče z gotovostjo ugotoviti, da bi moralo biti naročilo oddano navedenemu ponudniku, izgubi dobička. Izgubi možnosti za pridobitev javnega naročila, ki jo je utrpel ponudnik, zavrnjen v okviru navedenega javnega naročila na podlagi nezakonite odločbe, se namreč lahko pripiše ekonomska vrednost.

(Glej točke od 64 do 66.)

5. Razpisnega dokumenta, kot je specifikacija, ni mogoče šteti za akt, ki zadeva vsakega ponudnika posamično. Specifikacija se namreč tako kot vsa razpisna dokumentacija, ki jo izda naročnik, uporablja za objektivno določene okoliščine in ima pravne učinke do splošno in abstraktno določenih kategorij oseb. Torej je splošna, dejstvo, da jo je naročnik posamično poslal ponudnikom, pa ne omogoča individualizacije vsakega od teh ponudnikov glede na katero koli drugo osebo v smislu člena 230, četrti odstavek, ES. Zato specifikacija ni akt, ki bi bil lahko predmet neposredne tožbe na podlagi te določbe. Zato je odločba o zavrnitvi ponudbe ponudnika prvi akt, ki ga je mogoče izpodbijati, in tako prvi akt, na podlagi katerega lahko ta ponudnik posredno izpodbija zakonitost metode, uporabljene v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb, ki ga je naročnik določil v specifikaciji.

(Glej točki 73 in 74.)

6. Za postopek oddaje javnih naročil, ki se financira iz lastnih sredstev Evropske investicijske banke, ne veljajo določbe naslova IV drugega dela Uredbe št. 1605/2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti, kakor je bila spremenjena, še manj pa določbe naslova III drugega dela Uredbe št. 2342/2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje finančne uredbe, kakor je bila spremenjena. Te določbe se uporabljajo samo za „splošni proračun Evropskih skupnosti“, v skladu s členom 88(1) finančne uredbe pa so javna naročila, urejena s to uredbo, samo pogodbe, ki se v celoti ali deloma financirajo iz navedenega splošnega proračuna.

Kljub temu ostane dejstvo, da morajo biti postopki oddaje javnih naročil banke skladni s temeljnimi pravili Pogodbe in splošnimi pravnimi načeli ter cilji Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki se nanašajo zlasti na prosti pretok blaga (člen 28 ES), pravico do ustanavljanja (člen 43 ES), svobodo opravljanja storitev (člen 49 ES), prepoved diskriminacije in enako obravnavanje ter preglednost in sorazmernost.

Poleg tega, čeprav so z direktivami o oddaji javnih naročil gradenj, blaga in storitev urejena samo naročila, ki jih oddajo subjekti ali naročniki držav članic, ter se te direktive ne uporabljajo neposredno za javna naročila, ki jih odda uprava Skupnosti, se je mogoče na pravila ali načela, ki so določena v teh direktivah ali izhajajo iz njih, sklicevati v postopkih zoper navedeno upravo, če so ta pravila ali načela samo poseben izraz temeljnih pravil Pogodbe in splošnih pravnih načel, ki se za upravo Skupnosti uporabljajo neposredno. V skupnosti, temelječi na pravu, je namreč enotna uporaba prava ena temeljnih zahtev, vsak pravni subjekt pa mora ravnati po načelu spoštovanja zakonitosti. Poleg tega se je mogoče na pravila ali načela, ki so določena v teh direktivah ali izhajajo iz njih, sklicevati v postopkih zoper upravo Skupnosti, če je ta v okviru funkcionalne in institucionalne samostojnosti ter v okviru pristojnosti, ki so ji podeljene s Pogodbo, sprejela akt, ki za urejanje javnih naročil, ki jih navedena uprava odda za svoj račun, izrecno napotuje na nekatera pravila ali načela, določena v direktivah, ter katerega učinek je, da se navedena pravila in načela uporabljajo po načelu patere legem quam ipse fecisti.

Poleg tega iz Smernic za izvedbo javnih naročil storitev, blaga in gradenj, ki jih Evropska investicijska banka odda za svoj račun, izhaja, da čeprav se Direktiva 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev kot taka za banko ne uporablja, je ustrezno izhodišče za določitev postopkov banke. Smernice določajo splošna pravila s pravnimi učinki do tretjih oseb, zlasti tistih, ki se odločijo, da se bodo potegovale za javno naročilo, ki ga v celoti ali delno financira banka iz lastnih sredstev, in pravno zavezujejo banko, kadar se odloči oddati javno naročilo za svoj račun. Zato kadar banka ukrepa z dostopom do trga kapitala in uporabo lastnih sredstev, predvsem kadar oddaja javna naročila za svoj račun, zanjo veljajo temeljna pravila Pogodbe, splošna pravna načela in cilji Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter določbe Smernic, kot se razlagajo v smislu načel, ki se želijo s temi določbami uveljavljati, in po potrebi določb Direktive 2004/18, na katere te določbe napotujejo.

(Glej točke od 87 do 90, 92 in 93.)

7. Ker ima uprava Skupnosti široko diskrecijsko pravico, je upoštevanje jamstev, ki jih pravni red Skupnosti določa za upravne postopke, še pomembnejše. Med temi jamstvi je zlasti obveznost navedene uprave, da odločitve zadostno obrazloži.

Vendar iz Smernic za izvedbo javnih naročil storitev, blaga in gradenj, ki jih Evropska investicijska banka odda za svoj račun, izhaja, da banka na zahtevo zadevne stranke v petnajstih dneh po prejemu njene pisne zahteve obvesti vsakega ponudnika, ki je oddal sprejemljivo ponudbo, o lastnostih in relativni prednosti izbrane ponudbe ter o imenu izbranega ponudnika ali strank okvirnega sporazuma.

Tak postopek je skladen z namenom obveznosti obrazložitve, določene v členu 253 ES. V okviru postopkov javnih razpisov dejstvo, da zainteresirani ponudniki obrazloženo odločbo prejmejo šele v odgovor na izrecno zahtevo, ni nikakršna omejitev njihove možnosti, da svoje pravice uveljavljajo pred Splošnim sodiščem. Rok za vložitev tožbe, določen v členu 230, peti odstavek, ES, začne namreč teči šele, ko je ponudnik uradno obveščen o obrazloženi odločbi, pod pogojem, da je zahtevo za pridobitev te odločbe predložil v razumnem času po seznanitvi z zavrnitvijo njegove ponudbe.

Vendar glede na široko diskrecijsko pravico, ki jo ima naročnik v okviru postopkov javnih razpisov, mora zavrnjenim ponudnikom, ki to zahtevajo, zagotoviti zadostno obrazložitev, kar pomeni, da skrbno pazi, da razlogi, ki jih navede, vsebujejo vse dejavnike, na katere je oprl svojo odločitev.

V zvezi s tem pa se dopis banke, ki je bil poslan neizbranemu ponudniku in v katerem mu je sporočila podatke o imenu izbranega ponudnika, relativnem tehtanju meril za oddajo in razčlenitvi dodeljenih točk, čeprav bi lahko pomenil začetek pojasnila, ne more obravnavati kot zadosten z vidika zahteve, da mora biti iz obrazložitve jasno in nedvoumno razvidno utemeljevanje institucije, ki je akt sprejela. Takšna odločba o zavrnitvi ponudbe ponudnika je v takih okoliščinah nezadostno obrazložena in tako so z njo kršene določbe navedenih smernic, splošneje pa obveznost obrazložitve, določena v členu 253 ES.

(Glej točke 100, od 106 do 108, 112, 114 in 116.)

8. V okviru postopkov javnih razpisov je treba ponudnike zaščititi pred samovoljnim ravnanjem naročnikov, tako da se zagotovi, da se lahko nezakonite odločitve, ki jih ti sprejmejo, učinkovito in čim hitreje preizkusijo.

Najprej, popolno pravno varstvo ponudnikov pred samovoljnim ravnanjem naročnikov predpostavlja obveznost, da so vsi ponudniki o odločbi o oddaji naročila obveščeni pred sklenitvijo pogodbe, da bi dejansko imeli možnost vložiti tožbo za razglasitev ničnosti te odločbe, kadar so izpolnjeni s tem povezani pogoji. Dalje, to popolno pravno varstvo zahteva, da se predvidi možnost, da neizbrani ponudnik pravočasno preuči veljavnost odločbe o oddaji, kar pomeni, da mora med obvestitvijo neizbranih ponudnikov o odločbi o oddaji in podpisom pogodbe preteči razumen čas, predvsem zato, da bi lahko ti ponudniki vložili predlog za izdajo začasne odredbe na podlagi členov 242 ES in 243 ES v povezavi s členom 225(1) ES, da bi sodnik, pristojen za izdajo take odredbe, odredil odlog izvršitve odločbe o zavrnitvi ponudb neizbranih ponudnikov, dokler se ne bi sodišče, ki odloča o glavni stvari, opredelilo do njihove glavne tožbe za razglasitev ničnosti te odločbe. Pravica do popolnega in učinkovitega sodnega varstva namreč pomeni, da je lahko upravičencem zagotovljeno začasno varstvo, če je potrebno za zagotovitev polne učinkovitosti bodoče odločbe o glavni stvari, saj bi sicer v pravnem varstvu, ki ga zagotavljajo pristojna sodišča, nastale vrzeli. Končno, za izpolnjevanje zahteve po popolnem in učinkovitem sodnem varstvu je potrebno, da naročnik spoštuje obveznost obrazložitve, tako da vsem zavrnjenim ponudnikom, ki to zahtevajo, zagotovi zadostno obrazložitev, da ti lahko uveljavljajo to pravico v kar najboljših okoliščinah in da imajo možnost, da se ob poznavanju vseh okoliščin zadeve odločijo, ali je smiselno, da se obrnejo na pristojno sodišče.

(Glej točke od 119 do 122.)

9. V okviru oddaje javnega naročila je treba šteti, da sta pravica zavrnjenega ponudnika do učinkovitega pravnega sredstva zoper odločbo, s katero se naročilo oddaja drugemu ponudniku, in s tem povezana obveznost naročnika, da zavrnjenemu ponudniku na zahtevo posreduje obrazložitev svoje odločbe, bistveni postopkovni zahtevi, saj za pripravo odločbe o oddaji določata jamstva, ki omogočajo izvajanje učinkovitega nadzora nad nepristranskostjo postopka javnega razpisa, ki je pripeljal do te odločbe. Dejstvo, da naročnik ni upošteval teh bistvenih postopkovnih zahtev, mora pripeljati do razglasitve ničnosti zadevne odločbe.

(Glej točki 130 in 131.)

10. V skladu s široko diskrecijsko pravico glede dejavnikov, ki jih upošteva pri sprejetju odločbe o oddaji javnega naročila na podlagi javnega razpisa, ima Evropska investicijska banka široko diskrecijsko pravico tudi pri določitvi vsebine in izvajanja pravil, ki jih uporablja za oddajo javnih naročil za svoj račun in na podlagi javnega razpisa.

Vendar je treba upoštevati pravila, ki se uporabljajo za potek postopka javnega razpisa in so določena v Smernicah za izvedbo javnih naročil storitev, blaga in gradenj, ki jih Evropska investicijska banka odda za svoj račun, ter so namenjene zagotavljanju, da banka v fazi ocenjevanja ponudb zaradi oddaje naročila svojo možnost izbire meril za oddajo izvaja ob upoštevanju načel enakega obravnavanja in preglednosti. Cilj teh določb je namreč po eni strani vsem razumno obveščenim in običajno skrbnim ponudnikom omogočiti, da enako razlagajo merila za oddajo in da imajo zato enake možnosti pri oblikovanju pogojev svoje ponudbe, po drugi strani pa zagotoviti spoštovanje načela sorazmernosti.

Čeprav drži, da merila, ki jih lahko uporabi naročnik, če se naročilo oddaja na podlagi ekonomsko najugodnejše ponudbe, v navedenih smernicah niso našteta taksativno in da ima naročnik v skladu s temi smernicami možnost izbire meril za oddajo javnega naročila, ki se mu zdijo najprimernejša, pa se lahko ta izbira torej nanaša samo na merila, na podlagi katerih je mogoče opredeliti ekonomsko najugodnejšo ponudbo. Zato so iz meril za oddajo izključena tista, na podlagi katerih ni mogoče opredeliti ekonomsko najugodnejše ponudbe, ampak so v glavnem povezana s presojo sposobnosti ponudnikov za izpolnitev zadevnega naročila, in ki so značilna za fazo izbora ponudnikov ter jih ni mogoče upoštevati za primerjalno ocenjevanje ponudb.

Če se ponudba katerega od ponudnikov, ki ni bila izločena iz postopka javnega razpisa in ustreza merilom za izbor, določenim v obvestilu o naročilu ali v specifikaciji, z naročnikovega vidika ne zdi ekonomsko najugodnejša glede na merila za oddajo, navedena v obvestilu o naročilu ali v specifikacijah, jo mora naročnik zavrniti, ne da bi smel spremeniti splošno sistematiko naročila s spremembo katerega od ključnih pogojev za njegovo oddajo. Če bi bilo namreč naročniku dovoljeno, da v postopku javnega razpisa po želji spreminja same pogoje za oddajo, kot so relativne uteži meril za oddajo, upoštevne določbe, ki se uporabljajo, pa ne bi vsebovale izrecnega pooblastila v tem smislu, bi bili pogoji za oddajo naročila, kot so bili prvotno določeni, izkrivljeni. Poleg tega bi taka praksa nujno pripeljala do kršitve načel preglednosti in enakega obravnavanja ponudnikov, ker ne bi bili več zagotovljeni enotna uporaba pogojev za oddajo in objektivnost postopka.

(Glej točke 137, 138, 141, 142 in 160.)

11. Če Splošno sodišče v okviru postopka za razglasitev ničnosti odločbe o oddaji javnega naročila Evropske investicijske banke nima dokazov, na podlagi katerih bi lahko z gotovostjo ugotovilo ali izključilo, da so bile spremembe ponudbe izbranega ponudnika ter relativnega tehtanja tehničnih meril in finančnega merila, uvedene pred sprejetjem izpodbijane odločbe, take, da so lahko izkrivile primerjalno ocenjevanje ponudb v škodo zavrnjenih ponudnikov, tako da je to lahko vplivalo na rezultat postopka javnega razpisa, mora odgovornost za to negotovost nositi banka kot naročnik.

(Glej točko 181.)

12. Zato če v okviru odškodninske tožbe ni mogoče ugotoviti, da obstaja vzročna zveza med tem, da je naročnik sprejel odločbo o izločitvi ponudnika iz postopka javnega razpisa za oddajo javnega naročila, ki ni zakonita, ter škodo, ki jo navaja tožeča stranka in ki izhaja iz izgube samega naročila, tožeča stranka neutemeljeno zahteva povračilo škode, ki izhaja iz tega, da ni sklenila pogodbe z naročnikom in a fortiori izvedla naročila.

To ne vpliva na nadomestilo, do katerega bi bila lahko tožeča stranka upravičena na podlagi člena 266 PDEU zaradi ustrezne poprave njenega položaja po razglasitvi ničnosti izpodbijane odločbe.

(Glej točki 212 in 214.)









SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti senat)

z dne 20. septembra 2011( )

„Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Opravljanje storitev pomoči pri vzdrževanju, podpori in razvoju informacijskega sistema – Zavrnitev ponudbe enega od ponudnikov – Oddaja naročila drugemu ponudniku – Ničnostna tožba – Dopustnost – Pristojnost – Obveznost obrazložitve – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Preglednost – Sorazmernost – Enako obravnavanje in prepoved diskriminacije – Merila za izbor in oddajo – Odškodninska tožba – Dopustnost – Izguba dobička“

V zadevi T‑461/08,

Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE s sedežem v Atenah (Grčija), ki jo zastopata N. Korogiannakis in P. Katsimani, odvetnika,

tožeča stranka,

proti

Evropski investicijski banki (EIB), ki jo zastopata C. Gómez de la Cruz in T. Pietilä, zastopnika, skupaj z J. Stuyckom, odvetnikom,

tožena stranka,

zaradi, prvič, na podlagi členov 225 ES in 230 ES vloženega predloga za razglasitev ničnosti odločbe EIB z dne 31. januarja 2008 o nesprejetju ponudbe tožeče stranke, predložene v okviru javnega razpisa za opravljanje storitev, namenjenih zagotavljanju pomoči pri vzdrževanju, podpori in razvoju informacijskega sistema, in o oddaji naročila drugemu ponudniku, ter, drugič, odškodninskega zahtevka, vloženega na podlagi členov 225 ES, 235 ES in 288 ES,

SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),

v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in M. van der Woude, sodnik,

sodni tajnik: N. Rosner, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. novembra 2010

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Tožeča stranka, družba Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE, je družba po grškem pravu, ki opravlja dejavnosti na področju informacijske in komunikacijske tehnologije.

2 Z obvestilom o naročilu z dne 13. septembra 2007, ki je bilo objavljeno v Dodatku k Uradnemu listu Evropske unije (UL S 176) pod referenčno številko 2007/S 176‑215155, je Evropska investicijska banka (EIB) objavila javni razpis za opravljanje storitev, namenjenih zagotavljanju „pomoči pri vzdrževanju, podpori in razvoju sistema ‚Loans Front Office‘ (Serapis)“. V skladu z opisom v obvestilu o naročilu in v specifikaciji navedenega javnega razpisa je „Système efficace et rapide d’accès aux prêts et aux informations de support“ (Serapis) nadbesedilni del programske aplikacije (Front Office) EIB na področju posojil. Zasnovan je kot univerzalni portal za upravljanje informacij na področju „posojil“ za pristojne službe EIB, ki vključujejo „Direktorat za posle v Evropski uniji“, „Direktorat za posle zunaj Evropske unije“, „Direktorat za obvladovanje tveganj“, „Direktorat za projekte“ in pravno službo. Sistem Serapis zagotavlja podporo notranjemu kreditnemu procesu, od začetka posla in njegovega ocenjevanja (vrednotenja) do predložitve „Note conjointe“ (podpisa), ki nato sproži postopek v delu programske aplikacije EIB, imenovanem „Force prêts“, ki odgovornim osebam za navedeni sistem omogoča, da ga vodijo in upravljajo (Back Office).

3 V obvestilu o naročilu je bilo predvideno, da bo z izbranim ponudnikom sklenjen štiriletni okvirni sporazum in da bodo temu ponudniku oddana naročila na podlagi okvirnega sporazuma in v skladu s posameznimi delovnimi nalogi za natančno opredeljene projekte. V obvestilu o naročilu in v specifikaciji je bilo določeno, da bo naročilo oddano ponudniku, ki bo predložil ekonomsko najugodnejšo ponudbo glede na merila za oddajo, opredeljena v specifikaciji. V tej specifikaciji so bile navedene relativne uteži meril za oddajo, in sicer 75 % točk za tehnična merila – od tega 15 % točk za merilo, imenovano „proces upravljanja kakovosti“, 45 % točk za merilo, imenovano „raven skladnosti usposobljenosti in kvalifikacij predlaganega osebja“, in 15 % točk za merilo, imenovano „zmožnost zagotovitve delovne skupine iz lastnih kadrovskih virov“ – ter 25 % točk za finančno merilo.

4 EIB je z dopisom z dne 31. oktobra 2007 vsem osebam, ki so predložile zahteve za pojasnila glede javnega razpisa, poslala seznam „Vprašanj in odgovorov“ v zvezi z zadevnim javnim razpisom.

5 Tožeča stranka je predložila ponudbo 9. novembra 2007, to je zadnji dan pred iztekom roka za sprejemanje ponudb (točka IV.3.4 obvestila o naročilu).

6 EIB je skupno prejela sedem ponudb, ki jih je preučila ocenjevalna komisija. V prvih dveh fazah postopka, in sicer v izključevalni fazi (točka 6.1 specifikacije) in izbirni fazi (točka 6.2 specifikacije), ni bila izločena nobena ponudba. V zadnji fazi, to je v fazi primerjalnega ocenjevanja ponudb in oddaje naročila (točka 7 specifikacije) – za to fazo je bilo predvideno, da bodo ponudbe, ki so prestale predhodni fazi, najprej preučene samo glede na tehnična merila, pri čemer bodo izločene tiste, ki ne dosegajo v specifikaciji določenih minimalnih pragov, ter da bodo nato ponudbe, ki niso bile izločene med tehničnim ocenjevanjem, preučene še glede na finančno merilo – je bilo z vidika zadnjenavedenega merila preučenih samo pet ponudb, med katerimi je bila tudi ponudba tožeče stranke, saj dve drugi ponudbi med tehničnim ocenjevanjem nista dosegli minimalnih pragov, določenih v specifikaciji. Ob koncu primerjalnega ocenjevanja ponudb je ocenjevalna komisija najvišjo skupno oceno dodelila ponudbi družbe Sybase BVBA (v nadaljevanju: izbrani ponudnik), ponudba tožeče stranke pa se je uvrstila na drugo mesto. EIB je 31. januarja 2008 ob upoštevanju rezultatov ocenjevanja, ki ga je izvedla ocenjevalna komisija, sprejela odločbo o nesprejetju ponudbe, ki jo je predložila tožeča stranka, in oddaji naročila izbranemu ponudniku (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), potem ko se je na sestanku 29. januarja 2008 z njim pogovorila o nekaterih elementih njegove ponudbe.

7 EIB je 18. februarja 2008 vsem ponudnikom, razen tožeči stranki, poslala dopise, s katerimi jih je obvestila, da je bilo naročilo oddano izbranemu ponudniku.

8 EIB in izbrani ponudnik sta 12. oziroma 17. junija 2008 podpisala okvirni sporazum, ki je začel veljati 16. junija 2008.

9 Potem ko je tožeča stranka izvedela za obvestilo o oddaji naročila, ki je bilo objavljeno v Dodatku k Uradnemu listu (UL S 144) pod referenčno številko 2008/S 144‑192307, je z dopisom z dne 31. julija 2008 na EIB naslovila pritožbo, v kateri je navedla, da specifikacija in pravo, ki velja za postopke javnih razpisov, nista bila spoštovana, ker ni bila pravočasno obveščena o izpodbijani odločbi. Tožeča stranka je EIB pozvala, naj prekine postopek oddaje naročila in odloži podpis okvirnega sporazuma ali po potrebi ta sporazum razveljavi. Poleg tega je zahtevala informacije o postopku javnega razpisa in zlasti o imenih izbranega ponudnika, njegovih partnerjev v skupini, ki naj bi jo ustanovil zaradi prijave na javni razpis, in njegovih podizvajalcev, o številu točk, ki je bilo za vsako merilo za oddajo dodeljeno njeni ponudbi in ponudbi izbranega ponudnika, ter o elementih primerjave med tema ponudbama, predvsem na finančni ravni, prav tako pa je zahtevala podrobne kopije poročil ocenjevalne komisije v zvezi z njeno ponudbo in ponudbo izbranega ponudnika.

10 EIB je v dopisu z dne 1. avgusta 2008 tožeči stranki opisala relativno tehtanje meril za oddajo. V njem je tudi navedla, da je bilo naročilo oddano izbranemu ponudniku, in za vsako merilo za oddajo razčlenila točke, dodeljene ponudbi tožeče stranke in ponudbi izbranega ponudnika. Pojasnila je, da je ponudba tožeče stranke prejela 22,03 točke (od 35 možnih), ponudba izbranega ponudnika pa 29,36 točke (od 35 možnih).

11 Ker je tožeča stranka menila, da je prejela le manjši del zahtevanih informacij, je istega dne na EIB naslovila nov dopis, v katerem je to banko pozvala, naj odgovori na vsa vprašanja, postavljena v dopisu z dne 31. julija, obrazloži izpodbijano odločbo in navede, ali je bil okvirni sporazum z izbranim ponudnikom že podpisan. Tožeča stranka je EIB pozvala, naj odloži podpis tega sporazuma, če še ni bil podpisan, do podrobne preučitve njene pritožbe.

12 EIB je 6. avgusta 2008 potrdila prejem dopisa tožeče stranke. V dopisu z dne 14. avgusta 2008 je priznala, da je, s tem ko ni tožeče stranke z uradnim dopisom obvestila o rezultatih primerjalnega ocenjevanja ponudb, naredila „upravno napako“, in se za to opravičila. Dodala je, da je bil postopek javnega razpisa kot celota veljaven in da upravna napaka, ki je bila storjena, ni huda nepravilnost, ki bi upravičevala odložitev podpisa okvirnega sporazuma z izbranim ponudnikom ali razveljavitev tega sporazuma.

13 Tožeča stranka je 1. septembra 2008 na EIB naslovila nov dopis, v katerem je opozorila na nekatere nepravilnosti, ki naj bi jih vseboval postopek javnega razpisa. Menila je, da je EIB zamešala merila za izbor ponudnikov in merila za oddajo naročila. Poleg tega je tožeča stranka navedla, da je EIB uporabila diskriminacijska ali nenatančna merila za oddajo, da ni izpolnila obveznosti glede pravočasnega obveščanja ponudnikov o odločbi o oddaji naročila in glede zagotovitve obdobja mirovanja, v katerem bi lahko ponudniki uveljavljali svojo pravico do vložitve pravnega sredstva, da ni uporabila dovolj preglednega postopka, da je kršila načelo enakega obravnavanja, da ni obrazložila izpodbijane odločbe in da je v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb uporabila metodo, ki je pripeljala do nevtraliziranja načela „ekonomsko najugodnejše ponudbe“ z dajanjem prednosti najdražjim ponudbam.

14 EIB je 10. septembra 2008 potrdila prejem dopisa tožeče stranke z dne 1. septembra 2008, pri čemer jo je obvestila, da je zadevni dopis posredovala v preučitev svojemu uradu za pritožbe in da bo tožeči stranki odgovorila najpozneje 27. oktobra 2008.

15 EIB je 27. oktobra 2008 tožeči stranki poslala dopis, v katerem jo je obvestila, da ne more več obravnavati njene pritožbe, ker je tožeča stranka 6. oktobra 2008 začela postopek pred Splošnim sodiščem.

Postopek in predlogi strank

16 Tožeča stranka je 6. oktobra 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.

17 EIB je 30. januarja 2009 vložila odgovor na tožbo.

18 Replika in duplika sta bili vloženi 15. aprila oziroma 15. junija 2009.

19 Na predlog sodnice poročevalke je Splošno sodišče (drugi senat) v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 svojega poslovnika pozvalo EIB, naj odgovori na vprašanje, katero telo v njeni organizaciji je sprejelo izpodbijano odločbo, in mu predloži to odločbo ali kateri koli drug enakovreden dokument.

20 EIB je to zahtevo izpolnila v postavljenem roku. V dopisu, vloženem 15. decembra 2009, je navedla, da je v skladu z notranjimi pravili in praksami, ki so se uporabljali ob nastanku dejanskega stanja, izpodbijano odločbo sprejel direktor Oddelka za informacijsko tehnologijo – ta oddelek je bil nato pripojen Strateškemu in korporativnemu centru –, nato pa jo je pred podpisom okvirnega sporazuma z izbranim ponudnikom potrdil predsednik EIB. Poleg tega je predložila „zaznamek v spisu“ z dne 31. januarja 2008 z referenčno številko SCC/IT/FLA/2008-015/kr (v nadaljevanju: zaznamek z dne 31. januarja 2008), ki vsebuje odločitev navedenega direktorja o oddaji naročila izbranemu ponudniku in konsolidirani ocenjevalni list ocenjevalne komisije, priložen k navedenemu zaznamku.

21 Tožeča stranka je v dopisu, vloženem 8. januarja 2010, predstavila svoja stališča glede zaznamka z dne 31. januarja 2008. Na podlagi informacij v tem zaznamku je uveljavljala nov tožbeni razlog.

22 EIB je v dopisu, vloženem 26. januarja 2010, podala stališča glede novega tožbenega razloga, ki ga je uveljavljala tožeča stranka v dopisu, vloženem 8. januarja 2010.

23 Ker se je sestava senatov Splošnega sodišča spremenila in je bila sodnica poročevalka razporejena v četrti senat, je bila obravnavana zadeva dodeljena temu senatu.

24 Na podlagi poročila sodnice poročevalke je Splošno sodišče (četrti senat) odločilo, da začne ustni postopek.

25 Stranki sta na obravnavi 17. novembra 2010 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.

26 Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– izpodbijano odločbo razglasi za nično;

– EIB naloži povračilo škode, ki jo je tožeča stranka utrpela v okviru postopka javnega razpisa zaradi nezakonitosti izpodbijane odločbe in katere znesek je ocenjen na 1.940.000 EUR;

– EIB naloži plačilo vseh stroškov, tudi če bo tožba zavrnjena.

27 EIB Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– ničnostno tožbo razglasi za neutemeljeno;

– odškodninski zahtevek razglasi za nedopusten ali, podredno, za neutemeljen;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo

1. Dopustnost tožbe

28 Uvodoma je pomembno poudariti, da, kar zadeva posebej vprašanje časovne uporabe pravil, ki urejajo pogoje dopustnosti neke tožbe, iz ustaljene sodne prakse izhaja, po eni strani, da je treba v skladu z rekom tempus regit actum o vprašanju dopustnosti tožbe odločiti na podlagi pravil, ki so veljala na dan vložitve tožbe (sodba Sodišča z dne 8. maja 1973 v zadevi Campogrande proti Komisiji, 60/72, Recueil, str. 489, točka 4; glej v tem smislu in po analogiji tudi sklep predsednika Sodišča z dne 22. februarja 2008 v zadevi Kozlowski, C‑66/08, neobjavljen v ZOdl., točka 7), in, po drugi strani, da se pogoji dopustnosti tožbe presojajo glede na trenutek vložitve tožbe, in sicer glede na trenutek vložitve vloge (sodba Sodišča z dne 18. aprila 2002 v združenih zadevah Španija proti Svetu, C‑61/96, C-132/97, C-45/98, C‑27/99, C‑81/00 in C‑22/01, Recueil, str. I‑3439, točka 23, ter sodbi Splošnega sodišča z dne 21. marca 2002 v zadevi Shaw in Falla proti Komisiji, T-131/99, Recueil, str. II-2023, točka 29, in z dne 9. julija 2008 v zadevi Alitalia proti Komisiji, T-301/01, ZOdl., str. II‑1753, točka 37).

29 Ker je bila ta tožba vložena 6. oktobra 2008, je treba vprašanja v zvezi z njeno dopustnostjo presojati z vidika določb, veljavnih na ta dan, to je določb Pogodbe ES, ne pa z vidika novih ustreznih določb PDEU, ki so začele veljati 1. decembra 2009.

Pristojnost Splošnega sodišča

Trditve strank

30 Tožeča stranka trdi, da je predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, vložen na podlagi člena 230 ES, dopusten. Protokol o Statutu Evropske investicijske banke, priložen k Pogodbi ES (v nadaljevanju: Statut), naj ne bi vseboval celovitega mehanizma nadzora nad zakonitostjo aktov EIB. Vendar naj to ne bi pomenilo, da tak nadzor ni mogoč. V sodbi z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Evropskemu parlamentu (294/83, Recueil, str. 1339, točke od 23 do 25) naj bi Sodišče razsodilo, da mora biti v Evropski skupnosti kot pravni skupnosti mogoče, da so akti vseh njenih organov, če imajo pravne učinke do tretjih oseb, predmet sodnega nadzora. Na podlagi Pogodbe ES in Statuta naj bi bila EIB organ oziroma celo institucija Skupnosti, njeni akti, če imajo pravne učinke do tretjih oseb, pa naj bi morali biti podvrženi nadzoru zakonitosti, ki ga izvaja Sodišče. Dejstvo, da v členu 230 ES akti EIB niso izrecno navedeni, naj glede tega ne bi bilo ovira. Sodišče naj bi za ugotovitev tega, ali se člen 230 ES uporablja za akte organov in agencij Skupnosti, določilo dvojno merilo, ki naj bi temeljilo na vprašanjih, ali je zadevni organ naveden v členu 230 ES ali ne in ali so njegovi akti podvrženi zadostnemu sodnemu nadzoru ali ne.

31 Tudi EIB meni, da je predlog tožeče stranke za razglasitev ničnosti dopusten. Splošno sodišče poziva, naj jasno ugotovi svojo pristojnost za odločanje o predlogu za razglasitev ničnosti ene od odločb, ki se nanaša na zavrnitev ponudbe ene osebe in oddajo zadevnega javnega naročila drugi osebi, ter za odločanje o zahtevku za povrnitev škode, ki naj bi nastala zaradi te odločbe, saj naj bi v Luksemburgu Tribunal administratif nepravilno menilo, da je pristojno v taki zadevi, in sicer v sodbi z dne 26. septembra 2007 (št. 22447 v vpisniku), ki je bila v pritožbenem postopku potrjena s sodbo Cour administrative z dne 21. februarja 2008 (št. 23620C v vpisniku). Sodišče naj bi namreč v sodbi z dne 2. decembra 1992 v zadevi SGEEM in Etroy proti EIB (C‑370/89, Recueil, str. I‑6211) potrdilo svojo pristojnost za odločanje o odškodninski tožbi, ki jo je vložila neka družba in je temeljila na zatrjevani nezakonitosti odločbe EIB o tem, da tej družbi ne odda javnega naročila gradenj. Poleg tega naj bi Splošno sodišče v sodbi z dne 8. oktobra 2008 v zadevi Sogelma proti EAR (T‑411/06, ZOdl., str. II‑2771, točki 42 in 43) na podlagi sodbe Les Verts proti Evropskemu parlamentu (glej točko 30 zgoraj) razsodilo, da so odločbe, ki jih je v okviru postopka javnega razpisa sprejel organ Skupnosti, v navedenem primeru Evropska agencija za obnovo (EAR), in ki imajo pravne učinke do tretjih oseb, akti, ki jih je mogoče izpodbijati pred Splošnim sodiščem. Zato EIB meni, da bi morala biti kot upravni organ Skupnosti, kadar v okviru svojih postopkov javnih razpisov ali reševanja zahtev za dostop do njenih dokumentov sprejema odločbe s pravnimi učinki do tretjih oseb, obravnavana enako. Po drugi strani pa EIB trdi, da ne spada v pristojnost Splošnega sodišča, kadar opravlja posojilne dejavnosti, to je kadar nastopa na finančnih trgih enako kot vse druge banke (sklep Splošnega sodišča z dne 26. novembra 1993 v zadevi Tête in drugi proti EIB, T‑460/93, Recueil, str. II‑1257, točka 20).

Presoja Splošnega sodišča

32 Stranki v tem sporu se strinjata, da je Splošno sodišče pristojno za odločanje o obravnavanem predlogu za razglasitev ničnosti. Vendar, ker je pristojnost Splošnega sodišča eno od vprašanj, na katera pazi po uradni dolžnosti, lahko Splošno sodišče po uradni dolžnosti presodi o pristojnosti (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. marca 2005 v zadevi GEF proti Komisiji, T‑29/02, ZOdl., str. II‑835, točke od 72 do 74 in navedena sodna praksa; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 6. marca 1979 v zadevi Simmenthal proti Komisiji, 92/78, Recueil, str. 777, točki 21 in 22). Splošno sodišče torej ni vezano na stališče strank glede svoje pristojnosti za odločanje o tej tožbi in mora preučiti, ali bi moralo po opredelitvi strank po uradni dolžnosti ugotoviti obstoj razloga za nedopustnost tožbe, ki bi temeljil na njegovi nepristojnosti za to, da v celoti ali delno odloča o navedeni tožbi. To je toliko bolj utemeljeno v okoliščinah obravnavanega primera, v katerem je nacionalno sodišče potrdilo, da je pristojno za odločanje o zakonitosti odločbe EIB o zavrnitvi ponudbe ene osebe in dodelitvi zadevnega javnega naročila, ki ga je EIB oddala za svoj račun, drugi osebi.

33 V skladu s členi 5 ES, 10 ES, 297 ES in 307, prvi odstavek, ES ter v skladu s Pogodbo EU in zlasti členom 5 EU Sodišče izvaja svoje pristojnosti pod pogoji in v namene, predvidene z določbami pogodb ES in EU. Pristojnosti Splošnega sodišča so naštete v členu 225 ES in členu 140a AE ter natančneje opredeljene v členu 51 Statuta Sodišča.

34 Vprašanje pristojnosti Splošnega sodišča za odločanje o tožbi, ki hkrati vključuje predlog za razglasitev ničnosti akta EIB, ki posega v položaj tretje osebe, in zahtevek za povrnitev škode, ki naj bi jo navedena tretja oseba utrpela zaradi nezakonitega ravnanja EIB, je treba preučiti z vidika Statuta v različici, ki se je uporabljala ob nastanku dejanskega stanja, predvsem njegovega člena 29, prvi odstavek, ter z vidika členov 225(1) ES, 235 ES, 237 ES, 288, drugi odstavek, ES in po potrebi člena 230 ES.

35 Člen 29, prvi odstavek, Statuta določa, da „[s]pore med [EIB] na eni strani in njenimi upniki, dolžniki in drugimi [tretjimi] osebami na drugi strani rešujejo pristojna nacionalna sodišča, razen kadar je bila pristojnost prenesena na Sodišče“. Poleg tega je Sodišče priznalo, da niti Pogodba ES niti ta člen ne pomenita ovire za pristojnost Sodišča za odločanje o sporih, ki vključujejo EIB, pri čemer je dodalo, da se z zadnjenavedeno določbo izrecno pridržujejo pristojnosti, ki so nanj prenesene s Pogodbo ES (glej v tem smislu zgoraj v točki 31 navedeno sodbo SGEEM in Etroy proti EIB, točki 17 in 18).

36 V tem primeru gre za spor med EIB in družbo po grškem pravu, ki ni podvržena njegovemu nadzoru in jo je zato treba obravnavati kot tretjo osebo v smislu člena 29, prvi odstavek, Statuta. V skladu z besedilom zadnjenavedene določbe je treba odgovor na vprašanje, ali spor, kot se obravnava v tem primeru, spada v pristojnost Sodišča ali v pristojnost nacionalnih sodišč in, po potrebi, ali spada v pristojnost Sodišča ali v pristojnost Splošnega sodišča, poiskati v določbah Pogodbe ES.

37 Kar po eni strani zadeva predlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, je vprašanje, ali je Splošno sodišče pristojno za odločanje o tem predlogu, odvisno predvsem od razlage člena 237 ES v povezavi s členom 225(1) ES, ker je člen 237 posebna določba.

38 Člen 237 ES določa:

„Sodišče je v mejah, določenih v nadaljevanju te pogodbe, pristojno v sporih glede:

(a) izpolnjevanja obveznosti držav članic v skladu s [Statutom]. V tej zvezi ima svet direktorjev [EIB] pooblastila, dodeljena Komisiji v skladu s členom 226 [ES, ki se nanaša na neizpolnjevanje obveznosti iz Pogodbe ES s strani katere od držav članic];

(b) ukrepov, ki jih je sprejel svet guvernerjev [EIB]. V tej zvezi lahko vsaka država članica, Komisija ali svet direktorjev [EIB] sproži postopek v skladu s pogoji iz člena 230 [ES];

(c) ukrepov, ki jih je sprejel svet direktorjev [EIB]. Postopke zoper takšne ukrepe lahko sprožijo samo države članice ali Komisija pod pogoji iz člena 230 [ES] in le zaradi neupoštevanja postopka, predvidenega v členu 21(2), (5), (6) in (7) [Statuta];

[…]“

39 Poleg tega iz člena 225(1) ES izhaja, da je Sodišče edino pristojno za obravnavanje in odločanje o tožbah ali postopkih iz člena 237 ES.

40 Pri preverjanju, ali izpodbijana odločba spada na področje uporabe člena 237 ES, je treba preučiti pristojnosti različnih teles EIB.

41 Člen 8 Statuta določa, da EIB upravljajo in vodijo svet guvernerjev, svet direktorjev in upravni odbor.

42 V skladu s členom 9 Statuta svet guvernerjev sprejema splošne direktive o kreditni politiki EIB in zlasti odloča o povečanju vpisanega kapitala, odobri letna poročila sveta direktorjev, letne bilance stanja in bilance uspeha ter odobri poslovnik EIB, tako da je edini pristojen za organizacijo notranjega delovanja služb, da bi se zagotovilo dobro upravljanje (sodba Sodišča z dne 10. julija 2003 v zadevi Komisija proti EIB, C‑15/00, Recueil, str. I‑7281, točka 67 in naslednje). Na podlagi člena 11 Statuta je svet direktorjev pooblaščen za odločanje o dodeljevanju posojil in jamstev ter najemanju posojil; določa obrestne mere za posojila in provizije za jamstva; nadzoruje, da je EIB pravilno vodena; zagotavlja skladnost poslovodstva EIB s Pogodbo ES, Statutom ter splošnimi direktivami, ki jih sprejema svet guvernerjev. V skladu s členom 11(2), sedmi pododstavek, Statuta seje sveta direktorjev vodi predsednik EIB ali v njegovi odsotnosti eden od podpredsednikov upravnega odbora, ki pa ne glasuje. V skladu s členom 13 Statuta je upravni odbor kolegijsko in stalno izvršno telo EIB. Pod vodstvom predsednika in nadzorom sveta direktorjev skrbi za tekoče poslovanje EIB ter pripravlja sklepe sveta direktorjev in zagotavlja njihovo izvajanje. Predsednik EIB predseduje sejam upravnega odbora. Člani upravnega odbora so odgovorni izključno EIB. Imenuje jih svet guvernerjev na predlog sveta direktorjev, in sicer za šest let z možnostjo ponovnega imenovanja.

43 Iz odgovora EIB na vprašanje Splošnega sodišča in iz zaznamka z dne 31. januarja 2008 je razvidno, da je izpodbijano odločbo sprejel direktor Oddelka za informacijsko tehnologijo, ki je bil nato pripojen Strateškemu in korporativnemu centru EIB. Kot navaja tožena stranka, je to odločbo potrdil tudi predsednik EIB, preden je bil 12. in 17. junija 2008 podpisan okvirni sporazum z izbranim ponudnikom (glej točko 20 zgoraj). Čeprav v spisu ni nobenega dokaza o tem, da je izpodbijano odločbo potrdil predsednik EIB, je treba za ta postopek domnevati, da je ta potrditev dokazano dejstvo, ker je tožeča stranka ne izpodbija. Če je bila torej izpodbijana odločba sprejeta „pod vodstvom“ predsednika EIB, je mogoče iz tega sklepati, da je bila del „skrbi za tekoče poslovanje“ EIB v smislu člena 13(3) Statuta in da je zato spadala v pristojnost upravnega odbora (glej v tem smislu zgoraj v točki 42 navedeno sodbo Komisija proti EIB, točka 66), katerega naloga je prav skrb za tekoče poslovanje EIB pod vodstvom njenega predsednika. V obravnavanem primeru namreč ni indicev, na podlagi katerih bi bilo mogoče dvomiti o tem, da oddaja javnega naročila, ki ga EIB odda za svoj račun, spada v okvir „skrbi za tekoče poslovanje“.

44 Šteti je torej treba, da izpodbijana odločba ni spadala ne v pristojnost sveta guvernerjev ne v pristojnost sveta direktorjev, da zanjo ni odgovorno nobeno od teh dveh teles EIB in da zato ne spada na področje uporabe posebnih določb člena 237 ES.

45 Tako je treba preučiti še, ali lahko Splošno sodišče odloča o ničnostni tožbi, ki je bila na podlagi členov 225 ES in 230 ES vložena zoper dokončni akt EIB s pravnimi učinki do tretje osebe.

46 Prvič, opozoriti je treba, da je Skupnost taka skupnost, ki temelji na pravu, da se namreč ne države članice ne institucije ne morejo izogniti nadzoru skladnosti svojih aktov z ustavno listino, Pogodbo ES, ter da je bil s to pogodbo oblikovan celovit sistem pravnih sredstev in postopkov, ki Sodišču omogočajo nadzor nad zakonitostjo aktov institucij (glej zgoraj v točki 42 navedeno sodbo Komisija proti EIB, točka 75 in navedena sodna praksa). To je tudi v skladu s ciljem, ki mu sledi člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina), ki, čeprav pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe 1. decembra 2009 ni bila pravno zavezujoča, kaže na pomembnost z njo razglašenih pravic v pravnem redu Skupnosti (sodba Splošnega sodišča z dne 15. januarja 2003 v združenih zadevah Philip Morris International in drugi proti Komisiji, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 in T‑272/01, Recueil, str. II‑1, točka 122). Na podlagi zadnjenavedenega člena ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Skupnosti, pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča. Čeprav EIB ni institucija Skupnosti, je vseeno njen organ, ki je bil ustanovljen in mu je bila podeljena pravna osebnost s Pogodbo ES, tako da je na tej podlagi podvržen nadzoru Sodišča, zlasti kot določa člen 237(b) ES (glej zgoraj v točki 42 navedeno sodbo Komisija proti EIB, točka 75 in navedena sodna praksa).

47 Drugič, upoštevati je treba dejstvo, da člen 237 ES vsebuje posebno določbo, ki se nanaša samo na nekatere spore EIB ter ima zato zgolj omejen in dopolnilen obseg v primerjavi z drugimi členi Pogodbe ES, kot je člen 236 ES (sodba Sodišča z dne 15. junija 1976 v zadevi Mills proti EIB, 110/75, Recueil, str. 955, točki 16 in 17, in zgoraj v točki 31 navedena sodba SGEEM in Etroy proti EIB, točka 17). Poleg tega je treba poudariti, da je treba člen 237 ES in člen 29, prvi odstavek, Statuta razumeti z vidika člena 267 ES, ki določa, da je naloga EIB, „da v interesu Skupnosti prispeva k uravnoteženemu in nemotenemu razvoju skupnega trga, pri čemer ima dostop do trga kapitala in uporablja lastna sredstva“, ter da „[EIB], ki posluje na nepridobitni podlagi, odobrava posojila in izdaja jamstva, ki v vseh sektorjih gospodarstva olajšujejo financiranje […] projektov“, pa tudi z vidika določb Statuta, navedenih v točki 42 zgoraj, iz katerih izhaja, da je glavna naloga upravnega odbora priprava in izvajanje sklepov o dodelitvi posojil in jamstev ali najemu posojil, ki jih sprejme svet direktorjev v skladu s splošnimi smernicami sveta guvernerjev (glej v tem smislu in po analogiji sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa k zgoraj v točki 42 navedeni sodbi Komisija proti EIB, Recueil, str. I‑7290, točke od 75 do 78). Če na podlagi določb Statuta možnost, da upravni odbor v okviru skrbi za tekoče poslovanje EIB sprejema odločbe s pravnimi učinki do tretjih oseb, ni popolnoma izključena, pa iz teh določb jasno izhaja, da take odločbe sprejema ali bi jih običajno moral sprejemati svet guvernerjev ali svet direktorjev.

48 Neobstoj sklicevanja na upravni odbor v besedilu člena 237 ES je izraz te porazdelitve pristojnosti znotraj EIB. Ker ima upravni odbor praviloma nalogo pripravljati odločbe s pravnimi učinki do tretjih oseb v smislu člena 29, prvi odstavek, Statuta, in ne naloge sprejemanja teh odločb, avtorji Pogodbe ES niso menili, da je sodni nadzor nad njegovimi akti potreben. Pri tem je mogoče izvesti primerjavo s členom 230 ES, v skladu s katerim je dokončne akte s pravnimi učinki do tretjih oseb, ki jih sprejmejo institucije in ECB, mogoče izpodbijati, ni pa mogoče izpodbijati ukrepov, ki so namenjeni zgolj pripravi sprejetja takih aktov. V tem smislu je Splošno sodišče v točki 18 sklepa Tête in drugi proti EIB, navedenega v točki 31 zgoraj, poudarilo, da je „EIB […] ohranila svojo prvotno nalogo dodeljevanja posojil in jamstev (glej člena 129 in 130 [EGS] ter člena 198d in 198e [ES])“ ter da „[v] zvezi s tretjimi osebami, ki jim EIB ne zagotavlja posojil ali jamstev, ta banka torej ne sprejema odločb s pravnimi učinki“. Vendar to sklepanje ne more veljati v primeru, v katerem je – tako kot v obravnavani zadevi – izkazano, da je upravni odbor sprejel odločbo z dokončnimi pravnimi učinki do tretje osebe. V na pravu temelječi skupnosti, kakršna je Evropska skupnost, mora imeti zadevna oseba možnost táko odločbo izpodbijati.

49 Glede tega je treba ugotoviti, da je člen 230 ES kot splošna določba dopolnjen s posebno določbo iz člena 237 ES, ki ima zgolj omejen obseg in se ne nanaša na akte z dokončnimi pravnimi učinki do tretjih oseb, ki jih mora sprejeti upravni odbor v okviru skrbi za tekoče poslovanje EIB v skladu s členom 13(3) Statuta, kot je izpodbijana odločba ali odločba o zavrnitvi dostopa do upravnih dokumentov EIB.

50 Tretjič, nesprejemljivo bi bilo, če bi se lahko EIB z domiselno ureditvijo svojega notranjega postopka odločanja izognila sodnemu nadzoru, ki je predpisan s Pogodbo ES, glede aktov institucij ali katerih koli drugih organov Skupnosti, ki so bili tako kot EIB ustanovljeni in jim je bila podeljena pravna osebnost s Pogodbo ES (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 47 navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Komisija proti EIB, točka 71). Akte, ki jih znotraj EIB formalno sprejmejo telesa, ki niso navedena v členu 237(b) in (c) ES, in sicer druga telesa kot svet guvernerjev ali svet direktorjev, mora biti torej mogoče podvreči sodnemu nadzoru, če so dokončni in imajo pravne učinke do tretjih oseb. Na podlagi členov 225 ES, 230 ES in 237 ES je bila Sodišču in v obravnavanem primeru Splošnemu sodišču med drugim podeljena pristojnost za nadzor nad zakonitostjo vsake upravne odločbe EIB, to je vsakega enostranskega akta, ki ga sprejme EIB in ima dokončne pravne učinke do tretjih oseb.

51 Četrtič, poskrbeti je treba, da se ne ogrozita s Pogodbo ES urejena funkcionalna in institucionalna samostojnost ter ugled EIB kot neodvisnega organa na finančnih trgih (sodba Sodišča z dne 3. marca 1988 v zadevi Komisija proti EIB, 85/86, Recueil, str. 1281, točke od 27 do 30, in zgoraj v točki 42 navedena sodba Komisija proti EIB z dne 10. julija 2003, točka 101 in naslednje). Sprejetje izpodbijane odločbe pa se navezuje na opravljanje dejavnosti EIB, ki so del uprave Skupnosti in ki natančneje spadajo v okvir ukrepov te uprave kot naročnika, ne pa na opravljanje dejavnosti ali poslov EIB na finančnem področju ali finančnih trgih. Zato nadzora nad zakonitostjo, ki ga lahko izvaja Splošno sodišče na podlagi členov 225(1) ES in 230 ES – čeprav je ta nadzor a priori obsežnejši od tistega, ki ga izvaja Sodišče nad ukrepi sveta direktorjev EIB na podlagi člena 237(c) ES – ni mogoče šteti za takega, da bi se lahko z njim ogrozila funkcionalna in institucionalna samostojnost, zagotovljena EIB zaradi dodeljevanja posojil in jamstev ter njihovega financiranja zlasti z dostopom do trga kapitala, ali da bi se lahko z njim prizadela ugled ali verodostojnost EIB kot neodvisnega organa na finančnih trgih. Poleg tega je pomembno navesti, da EIB sama trdi, da je Splošno sodišče pristojno za odločanje o tem predlogu za razglasitev ničnosti na podlagi členov 225(1) ES in 230 ES. Tožena stranka torej ne meni, da bi se lahko z nadzorom nad zakonitostjo, ki ga izvaja Splošno sodišče v takem okviru, ogrozila njena funkcionalna in institucionalna samostojnost, ki jo uživa na podlagi Pogodbe ES in Statuta.

52 Tako je treba zaradi potrebe po popolnem nadzoru nad zakonitostjo aktov Skupnosti člena 225(1) ES in 230 ES razlagati tako, da se z njima ne izključuje pristojnost Splošnega sodišča za odločanje o ničnostni tožbi zoper akt, ki spada v okvir skrbi upravnega odbora za tekoče poslovanje EIB in ki ima dokončne pravne učinke do tretje osebe.

53 Po drugi strani, glede obravnavanega odškodninskega zahtevka je treba opozoriti, da načelo pristojnosti sodišča Unije, v tem primeru Splošnega sodišča, za odločanje o tožbi iz naslova nepogodbene odgovornosti, vloženi zoper EIB, v zakonodaji ni posebej obravnavano. Ob neobstoju posebnih določb je torej odgovor na vprašanje, ali sta Sodišče in v tem primeru Splošno sodišče pristojni za odločanje o obravnavnem odškodninskem zahtevku, vloženem zoper EIB, odvisen od razlage členov 225(1) ES, 235 ES in 288, drugi odstavek, ES.

54 Prvič, opozoriti je treba, da se je Sodišče že izreklo za pristojno za odločanje o odškodninski tožbi, vloženi zoper EIB, in sicer na podlagi členov 178 EGS in 215, drugi odstavek, EGS (postala člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES). Svojo pristojnost je utemeljilo z dejstvi, da je domnevno nezakoniti akt izhajal iz izvajanja pogodbe o financiranju, ki jo je sklenila EIB kot pooblaščenka Skupnosti in za njen račun v okviru izvrševanja pristojnosti, ki so ji z nekaterimi določbami podeljene na področju dodeljevanja in upravljanja tveganega kapitala, financiranega iz proračuna Skupnosti, da je EIB sama organ, ki na podlagi Pogodbe ES spada v okvir Skupnosti, ter da je za dejanja in opustitve EIB pri izvajanju take pogodbe o financiranju odgovorna Skupnost (glej v tem smislu zgoraj v točki 31 navedeno sodbo SGEEM in Etroy proti EIB z dne 2. decembra 1992, točke 4 in od 12 do 15, in sodbo z dne 25. maja 1993 v zadevi SGEEM in Etroy proti EIB, C‑370/89, Recueil, str. I‑2583, točka 24). V teh okoliščinah je Sodišče opozorilo, da „je treba izraz ‚institucija‘, uporabljen v členu 215, drugi odstavek, Pogodbe [EGS], razumeti tako, da se ne nanaša samo na institucije Skupnosti, naštete v členu 4(1) Pogodbe [EGS], ampak da glede na sistem nepogodbene odgovornosti, določen s Pogodbo [EGS], zajema tudi organe Skupnosti, kot je [EIB]“ (zgoraj v točki 31 navedena sodba SGEEM in Etroy proti EIB z dne 2. decembra 1992, točka 16).

55 Drugič, pomembno je upoštevati, da čeprav je v sistemu pravnih sredstev, uvedenem s Pogodbo ES, odškodninska tožba samostojno pravno sredstvo glede na ničnostno tožbo, to ne spremeni dejstva, da v obravnavanem primeru obstaja neposredna povezava med odškodninskim zahtevkom in predlogom za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ker je v tožbi pojasnjeno, da „odškodninski zahtevek, vložen na podlagi členov 235 ES in 288 ES, temelji na nezakonitosti izpodbijane odločbe“, tako da se zdi, da je odškodninski zahtevek glede na predlog za razglasitev ničnosti stranski zahtevek. Še več, iz tožbe je razvidno, da se želi z odškodninskim zahtevkom doseči plačilo zneska, ki po višini natančno ustreza „ocenjenemu bruto dobičku, ki bi ga imela tožeča stranka […], če bi ji bilo naročilo dodeljeno“, namreč pravicam, za katere je bila tožeča stranka po njenem mnenju prikrajšana zaradi izpodbijane odločbe. Torej ima odškodninski zahtevek dejansko namen doseči razveljavitev pravnih učinkov, ki jih ima izpodbijana odločba do tožeče stranke, tako da bi bil učinek tega zahtevka, če bi mu bilo ugodeno, izničenje navedenih pravnih učinkov.

56 V skladu z ustaljeno sodno prakso (sodba Sodišča z dne 26. februarja 1986 v zadevi Krohn Import-Export proti Komisiji, 175/84, Recueil, str. 753, točki 32 in 33, ter sodbi Splošnega sodišča z dne 15. marca 1995 v zadevi Cobrecaf in drugi proti Komisiji, T‑514/93, Recueil, str. II‑621, točka 59, in z dne 17. oktobra 2002 v zadevi Astipesca proti Komisiji, T‑180/00, Recueil, str. II‑3985, točka 139) je treba v fazi presoje dopustnosti – v tem primeru ničnostne tožbe in odškodninske tožbe – upoštevati obstoječo „neposredno povezavo“ ali „dopolnjevanje“ med tema tožbama ter stranska narava odškodninske tožbe glede na ničnostno, da bi se preprečilo umetno ločevanje izida odškodninske tožbe od izida ničnostne tožbe, glede na katero je odškodninska tožba vendarle samo stranska ali dopolnilna.

57 Tretjič, pomembno je poudariti, da ker naj bi škoda, ki naj bi jo EIB povzročila tožeči stranki, izhajala iz opravljanja dejavnosti EIB, ki so del izvajanja nalog uprave Skupnosti in ki natančneje spadajo v okvir ukrepov te uprave kot naročnika, in ker navedena škoda torej ne izhaja iz opravljanja dejavnosti ali poslov EIB na finančnem področju ali finančnih trgih, nadzora, ki bi ga morebiti moralo izvesti Splošno sodišče na podlagi členov 225(1) ES, 235 ES in 288, drugi odstavek, ES, ni mogoče obravnavati kot takega, da bi se lahko z njim ogrozila funkcionalna in institucionalna samostojnost ter ugled EIB kot neodvisnega organa na finančnih trgih. Poleg tega EIB sama trdi, da je Splošno sodišče pristojno za odločanje o tem odškodninskem zahtevku, vloženem zoper njo, na podlagi členov 225(1) ES, 235 ES in 288 ES, pri čemer nikakor ni navedla, da bi se lahko s takim nadzorom ogrozila njena funkcionalna in institucionalna samostojnost.

58 Zato je Splošno sodišče na podlagi členov 225(1) ES, 235 ES in 288, drugi odstavek, ES pristojno tudi za odločanje o odškodninskem zahtevku, vloženem zoper EIB, če je tak zahtevek stranski zahtevek glede na dopusten predlog za razglasitev ničnosti akta EIB z dokončnimi pravnimi učinki do tretjih oseb.

59 Iz tega sledi, da je Splošno sodišče pristojno za to, da odloča o tej tožbi v celoti.

Pravni interes tožeče stranke za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo

Trditve strank

60 Ko je bilo EIB na obravnavi postavljeno vprašanje o tem, je potrdila, da je bila izpodbijana odločba izvršena, ker je bil z izbranim ponudnikom sklenjen okvirni sporazum in ker je bil ta delno izveden. Zato je menila, da ni več v položaju, v katerem bi lahko ob morebitni razglasitvi ničnosti izpodbijane odločbe kakor koli ukrepala, na primer s ponovnim odprtjem postopka javnega razpisa. Vendar je tudi pojasnila, da ne namerava izpodbijati dopustnosti te tožbe na podlagi neobstoja pravnega interesa tožeče stranke za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo. Poleg tega je navedla, da čeprav bi bilo teoretično mogoče šteti, da bi se položaj zavrnjenega ponudnika popravil s plačilom odškodnine, pogoji za izplačilo take odškodnine v obravnavanem primeru niso izpolnjeni, ker tožeča stranka zaradi izpodbijane odločbe ni utrpela nobene dejanske škode.

61 Tožeča stranka je na obravnavi navedla, da je dosegla več razglasitev delne ali popolne ničnosti odločb o oddaji, ne da bi se institucije, ki so navedene odločbe sprejele, na te razglasitve ničnosti ustrezno odzvale. Poleg tega je navedla, da ima dvojni pravni interes za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo. Po eni strani je zatrdila, da ima, ker sodeluje v postopkih oddaje javnih naročil, interes za to, da se ugotovijo nezakonitosti izpodbijane odločbe, da bi se preprečilo ponavljanje podobnih nezakonitosti. Po drugi strani naj bi imela interes za ugotovitev navedenih nezakonitosti, da bi dosegla plačilo odškodnine.

Presoja Splošnega sodišča

62 V skladu z ustaljeno sodno prakso je ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le takrat, kadar ima ta oseba interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta, pogoj za to pa je, da ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot taka pravne posledice in da lahko rezultat tožbe stranki, ki jo je vložila, prinese korist (sodba Splošnega sodišča z dne 10. decembra 2009 v zadevi Antwerpse Bouwwerken proti Komisiji, T‑195/08, ZOdl., str. II‑4439, točka 33). Ker pogoji za dopustnost tožbe, zlasti obstoj pravnega interesa, spadajo med absolutne procesne predpostavke, mora Splošno sodišče po uradni dolžnosti preveriti, ali imajo tožeče stranke interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe (glej sklep Splošnega sodišča z dne 10. marca 2005 v zadevi Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia proti Komisiji, T‑228/00, ZOdl., str. II‑787, točka 22 in navedena sodna praksa). To sodno prakso je mogoče po analogiji uporabiti za predlog za razglasitev ničnosti, vložen v okviru tožbe, ki vsebuje tudi stranski odškodninski zahtevek.

63 V obravnavanem primeru je treba po uradni dolžnosti preveriti, ali lahko morebitna razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe tožeči stranki prinese korist, čeprav postopka javnega razpisa ne bi bilo mogoče ponovno odpreti in se v danih okoliščinah stranki strinjata, da zaradi podpisa sporazuma o naročilu in njegove delne izvedbe tožeča stranka nima več možnosti, da bi EIB zadevno naročilo oddala njej.

64 Iz sodne prakse izhaja, da tudi če bi bila odločba o oddaji v celoti izvršena v prid drugih konkurentov, ponudnik ohrani interes za razglasitev ničnosti te odločbe, bodisi da bi dosegel, da naročnik popravi njegov položaj, bodisi da bi zagotovil, da naročnik v prihodnosti ustrezno spremeni postopke javnih razpisov, če bi bilo priznano, da so ti postopki v nasprotju z nekaterimi pravnimi zahtevami (glej v tem smislu zgoraj v točki 32 navedeno sodbo Simmenthal proti Komisiji, točka 32, in sodbo Splošnega sodišča z dne 14. oktobra 1999 v združenih zadevah CAS Succhi di Frutta proti Komisiji, T‑191/96 in T‑106/97, Recueil, str. II‑3181, točka 63).

65 To, da je bila pogodba o izvedbi javnega naročila podpisana in celo izvedena pred razglasitvijo odločbe, s katero se konča postopek s tožbo v glavni stvari, ki jo je vložil zavrnjeni ponudnik zoper odločbo o oddaji navedenega naročila, ter da je naročnik pogodbeno vezan na izbranega ponudnika, tega naročnika – če je bilo tožbi v postopku v glavni stvari ugodeno –, namreč ne odvezuje njegove obveznosti na podlagi člena 233 ES, da sprejme ukrepe, potrebne za zagotovitev ustrezne zaščite interesov zavrnjenega ponudnika (glej v tem smislu sklep predsednika Splošnega sodišča z dne 10. novembra 2004 v zadevi European Dynamics proti Komisiji, T‑303/04 R, ZOdl., str. II‑3889, točka 83).

66 Kadar se na podlagi tožbe zavrnjenega ponudnika odločba o oddaji javnega naročila razglasi za nično, vendar naročnik ne more več ponovno odpreti postopka javnega razpisa v zvezi z zadevnim javnim naročilom, se lahko interesi tega ponudnika zaščitijo na primer z denarnim nadomestilom, ki ustreza izgubi možnosti za pridobitev naročila, ali če je mogoče z gotovostjo ugotoviti, da bi moralo biti naročilo oddano navedenemu ponudniku, izgubi dobička (glej v tem smislu sklepa predsednika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1994 v zadevi Candiotte proti Svetu, T‑108/94 R, Recueil, str. II‑249, točka 27, in z dne 20. julija 2000 v zadevi Esedra proti Komisiji, T‑169/00 R, Recueil, str. II‑2951, točka 51, ter zgoraj v točki 65 navedeni sklep European Dynamics proti Komisiji, točka 83). Iz najnovejše sodne prakse namreč izhaja, da se lahko izgubi možnosti za pridobitev javnega naročila, ki jo je utrpel ponudnik, zavrnjen v okviru navedenega javnega naročila na podlagi nezakonite odločbe, pripiše ekonomska vrednost (glej v tem smislu sklepa predsednika Splošnega sodišča z dne 25. aprila 2008 v zadevi Vakakis proti Komisiji, T‑41/08 R, neobjavljen v ZOdl., točki 66 in 67 in navedena sodna praksa, ter z dne 20. januarja 2010 v zadevi Agriconsulting Europe proti Komisiji, T‑443/09 R, neobjavljen v ZOdl., točke od 32 do 34 in navedena sodna praksa).

67 V obravnavanem primeru ima tožeča stranka pravni interes za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo, da bi na podlagi obveznosti, ki izhaja iz člena 233, prvi odstavek, ES, dosegla, da EIB primerno popravi njen položaj, pri čemer ima lahko ta poprava položaja po potrebi obliko denarnega nadomestila, ki ustreza izgubi možnosti tožeče stranke za pridobitev naročila. Čeprav je tožeča stranka vložila odškodninski zahtevek, ki bi lahko pripeljal do plačila denarnega zneska v obliki odškodnine, je pomembno opozoriti, da se ta zahtevek ne nanaša na izgubo možnosti za pridobitev naročila, ampak zadeva izgubo dobička, ki bi ga imela tožeča stranka, če bi izvedla naročilo (glej točko 210 spodaj). Iz tega sledi, da bi bilo mogoče ta odškodninski zahtevek zavrniti, ne da bi to vplivalo na možnost tožeče stranke, da po potrebi dobi denarno nadomestilo za izgubo možnosti za pridobitev naročila zaradi primerne poprave položaja v skladu s členom 266, drugi odstavek, PDEU.

68 Iz zgoraj navedenega izhaja, da lahko rezultat predloga za razglasitev ničnosti tožeči stranki prinese korist, tako da tožeča stranka ima pravni interes za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo.

Neizpodbijanje metode, uporabljene v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb, med postopkom javnega razpisa

Trditve strank

69 EIB trdi, da je izpodbijanje metode, uporabljene v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb, nedopustno, ker tožeča stranka te metode ni izpodbijala pravočasno, to je pred iztekom roka za predložitev ponudb.

70 Tožeča stranka predlaga zavrnitev ugovora nedopustnosti, ki ga v zvezi s tem navaja EIB.

Presoja Splošnega sodišča

71 Ta ugovor nedopustnosti se dejansko nanaša na tretji in četrti razlog za razglasitev ničnosti, s katerima tožeča stranka izpodbija zakonitost merila za oddajo, imenovanega „zmožnost zagotovitve delovne skupine iz lastnih kadrovskih virov“, ter na peti razlog za razglasitev ničnosti, s katerim tožeča stranka izpodbija zakonitost relativnega tehtanja meril za oddajo, določenega na 75 % točk za tehnična merila in 25 % točk za finančno merilo.

72 Res je, da tožeča stranka z izpodbijanjem zakonitosti metode, uporabljene v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb, posredno izpodbija tudi zakonitost specifikacije. Tako se v obravnavanem primeru postavlja vprašanje, ali je razpisni dokument, kot je specifikacija, akt, ki je lahko predmet neposredne tožbe na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES, in, torej, ali bi morala tožeča stranka zoper specifikacijo ukrepati na podlagi navedene določbe in v roku dveh mesecev, ki je določen v petem odstavku te določbe.

73 Specifikacije ni mogoče šteti za akt, ki zadeva vsakega ponudnika posamično. Specifikacija se namreč tako kot vsa razpisna dokumentacija, ki jo izda naročnik, uporablja za objektivno določene okoliščine in ima pravne učinke do splošno in abstraktno določenih kategorij oseb. Zato je splošna, dejstvo, da jo je naročnik posamično poslal ponudnikom, pa ne omogoča individualizacije vsakega od teh ponudnikov glede na katero koli drugo osebo v smislu člena 230, četrti odstavek, ES (sodba Splošnega sodišča z dne 21. maja 2008 v zadevi Belfass proti Svetu, T‑495/04, ZOdl., str. II‑781, točke od 36 do 42).

74 Torej je bila v obravnavanem primeru izpodbijana odločba prvi akt, ki ga tožeča stranka lahko izpodbija, in posledično prvi akt, na podlagi katerega lahko tožeča stranka posredno izpodbija zakonitost metode, uporabljene v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb, ki ga je EIB določila v specifikaciji.

75 Tako se EIB nepravilno sklicuje na domnevno prepozno izpodbijanje tožeče stranke v okviru te tožbe in posredno na zakonitost metode, uporabljene v okviru primerjalnega ocenjevanja ponudb, ki ga je EIB določila v specifikacijah.

76 Zato je treba ugotoviti, da so tretji, četrti in peti razlog za razglasitev ničnosti dopustni, ter zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga v zvezi s tem navaja EIB.

Nejasnost odškodninskega zahtevka

Trditve strank

77 EIB navaja, da je v skladu z zahtevami iz člena 44(1)(c) Poslovnika odškodninski zahtevek nedopusten, ker v obravnavanem primeru v tožbi niso navedeni trije pogoji, ki jih določa člen 288, drugi odstavek, ES za nepogodbeno odgovornost Skupnosti, in ker tožeča stranka ne trdi, da so navedeni pogoji izpolnjeni. Po mnenju EIB tožba ni dovolj natančna glede nezakonitosti, ki naj bi nastale v okviru postopka javnega razpisa, glede obstoja vzročne zveze med navedenimi nezakonitostmi in škodo, za katero tožeča stranka trdi, da jo je utrpela, ter glede narave in natančne višine zahtevane odškodnine. Zato naj bi bilo na podlagi upoštevne sodne prakse (sodba Sodišča z dne 2. decembra 1971 v zadevi Zuckerfabrik Schöppenstedt proti Svetu, 5/71, Recueil, str. 975, in sodba Splošnega sodišča z dne 23. septembra 1994 v zadevi An Taisce in WWF UK proti Komisiji, T‑461/93, Recueil, str. II‑733, točki 42 in 43) tak zahtevek treba zavreči kot nedopusten.

78 Tožeča stranka v bistvu meni, da člen 44(1)(c) Poslovnika ni bil kršen in da so v tožbi navedeni elementi, ki omogočajo opredelitev treh pogojev za nepogodbeno odgovornost Skupnosti, določenih v členu 288, drugi odstavek, ES.

Presoja Splošnega sodišča

79 Poudariti je treba, da mora na podlagi člena 21 Statuta Sodišča in člena 44(1)(c) Poslovnika vsaka tožba vsebovati predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ti podatki morajo biti dovolj jasni in natančni, da omogočijo toženi stranki pripravo obrambe in Splošnemu sodišču, da odloči o tožbi, po potrebi brez drugih informacij v utemeljitev. Za zagotovitev pravne varnosti in učinkovitega izvajanja sodne oblasti morajo, da je tožba dopustna, bistveni elementi glede dejstev in prava, na katerih ta temelji, izhajati vsaj na kratko, vendar koherentno in razumljivo, iz besedila same tožbe (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 3. februarja 2005 v zadevi Chiquita Brands in drugi proti Komisiji, T‑19/01, ZOdl., str. II‑315, točka 64 in navedena sodna praksa).

80 Da bi tožba za povrnitev škode, ki naj bi jo povzročila institucija ali kateri koli drug organ Skupnosti, zadostila tem zahtevam, mora vsebovati elemente, ki dopuščajo opredeliti ravnanje, ki ga tožeča stranka očita tej instituciji ali temu organu, razloge, zaradi katerih meni, da obstaja vzročna zveza med tem ravnanjem in škodo, ki naj bi jo utrpela, ter naravo in obseg te škode (glej sodbi Splošnega sodišča z dne 18. septembra 1996 v zadevi Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T-387/94, Recueil, str. II-961, točka 107, in z dne 10. julija 1997 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji, T‑38/96, Recueil, str. II‑1223, točka 42, ter zgoraj v točki 79 navedeno sodbo Chiquita Brands in drugi proti Komisiji, točka 65 in navedena sodna praksa).

81 Iz tožbe izhaja, da „odškodninski zahtevek, vložen na podlagi členov 235 ES in 288 ES, temelji na nezakonitosti izpodbijane odločbe […], ki je predmet te tožbe“. Iz tega sledi, da ta zahtevek nedvomno temelji na nezakonitostih, navedenih v okviru predloga za razglasitev ničnosti. Poleg tega iz tožbe izhaja, da „tožeča stranka od EIB zahteva plačilo odškodnine, ki znaša 50 % zneska 3,88 milijona EUR, namreč 1,94 milijona EUR, kar ustreza „ocenjenemu bruto dobičku, ki bi ga imela tožeča stranka v okviru postopka oddaje javnega naročila, če bi ji bilo naročilo dodeljeno“. Iz tega sledi, da tožba vsebuje elemente, ki omogočajo opredelitev narave in obsega navajane škode. Poleg tega je tožeča stranka v tožbi pojasnila, kako je bil ta znesek izračunan. Čeprav tožeča stranka vprašanju vzročne zveze med nezakonitostjo in škodo, ki jo navaja, ni namenila posebnega dela v tožbi, ta torej vsebuje elemente, ki omogočajo opredelitev razlogov, zaradi katerih tožeča stranka meni, da obstaja vzročna zveza med tem ravnanjem in škodo, ki naj bi jo utrpela, in sicer po njenem mnenju v obravnavanem primeru vzročna zveza izhaja iz tega, da sta ji bili z izpodbijano odločbo preprečeni pridobitev naročila in sklenitev okvirnega sporazuma o izvedbi tega naročila z EIB.

82 V teh okoliščinah je treba presoditi, da je odškodninski zahtevek dopusten, in zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga v zvezi s tem navaja EIB.

2. Vsebinska presoja

Pravo, ki se uporabi

Trditve strank

83 Tožeča stranka meni, da mora EIB v vlogi naročnika ravnati v skladu z določbami „Smernic za izvedbo javnih naročil – Smernice za izvedbo javnih naročil storitev, blaga in gradenj, ki jih [EIB] odda za svoj račun“, v različici, ki je veljala ob nastanku dejanskega stanja (v nadaljevanju: Smernice), ter spoštovati splošna načela in pravo, ki se uporabljajo za postopke javnih razpisov. Dalje, čeprav se Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) kot taka za postopke javnih razpisov EIB ne uporablja, naj bi iz uvoda Smernic izhajalo, da je navedena direktiva ustrezno izhodišče za presojo določb Smernic, ki so zasnovane po njenem zgledu. Poleg tega naj bi Splošno sodišče že priznalo možnost nadzora nad zakonitostjo odločbe Komisije, ki se nanaša na oddajo javnega naročila v skladu z določbami Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 322), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997, s katero sta bili spremenjeni tudi direktivi 93/36/EGS in 93/37/EGS o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga oziroma javnih naročil gradenj (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 3) (sodba Splošnega sodišča z dne 12. marca 2008 v zadevi Evropaïki Dynamiki proti Komisiji, T‑345/03, ZOdl., str. II‑341, točka 206).

84 EIB ugovarja, da se Direktiva 2004/18 zanjo ne uporablja, in dodaja, da se sodna praksa, ki se uporablja za postopke javnega razpisa, nanjo nanaša samo, če se s to sodno prakso razlagajo določbe, ki se same uporabljajo za EIB. Iz sodne prakse (zgoraj v točki 31 navedena sodba Sogelma proti EAR, točka 115, in sodba Splošnega sodišča z dne 10. septembra 2008 v zadevi Evropaïki Dynamiki proti Komisiji, T‑59/05, neobjavljena v ZOdl., točki 46 in 47) naj bi izhajalo, da se Direktiva 2004/18 in Direktiva 92/50, ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2004/18, ne uporabljata za javna naročila, ki jih za svoj račun odda institucija ali organ Skupnosti, razen če je v določbah, ki se uporabljajo za to institucijo ali ta organ, izrecno določeno drugače.

Presoja Splošnega sodišča

85 Zaradi trditev strank se postavlja vprašanje, s katerimi pravili je urejena oddaja javnih naročil gradenj, blaga in storitev, ki jih EIB odda za svoj račun, odplačno in z uporabo lastnih sredstev.

86 EIB je finančno samostojna v smislu, da ima, kot določa člen 267 ES, pri delovanju „dostop do trga kapitala in uporablja lastna sredstva“ (glej v tem smislu zgoraj v točki 42 navedeno sodbo Komisija proti EIB z dne 10. julija 2003, točki 101 in 128), ne pa sredstev iz proračuna Skupnosti, čeprav mora kot pooblaščenka Skupnosti in za njen račun upravljati sredstva iz tega proračuna ter posledično del svojih dejavnosti izvaja z uporabo sredstev Skupnosti. Vendar se tožba v tem primeru nanaša na postopek javnega razpisa, ki ga EIB financira iz lastnih sredstev.

87 Za tak postopek ne veljajo določbe naslova IV drugega dela Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 74), kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: finančna uredba), še manj pa določbe naslova III drugega dela Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1605/2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 145), kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: izvedbena pravila). Te določbe se namreč uporabljajo samo za „splošni proračun Evropskih skupnosti“, v skladu s členom 88(1) finančne uredbe pa so javna naročila, urejena s to uredbo, samo pogodbe, ki se v celoti ali deloma financirajo iz navedenega splošnega proračuna (sodba Splošnega sodišča z dne 8. maja 2007 v zadevi Citymo proti Komisiji, T‑271/04, ZOdl., str. II‑1375, točka 121).

88 Kljub temu ostaja dejstvo, da morajo biti postopki oddaje javnih naročil EIB skladni s temeljnimi pravili Pogodbe ES in splošnimi pravnimi načeli, ki se nanašajo zlasti na prosti pretok blaga (člen 28 ES), pravico do ustanavljanja (člen 43 ES), svobodo opravljanja storitev (člen 49 ES), prepoved diskriminacije in enako obravnavanje ter preglednost in sorazmernost. Iz ustaljene sodne prakse v zvezi s postopki oddaje javnih naročil Skupnosti namreč izhaja, da za naročnika veljajo temeljna pravila Pogodbe ES, splošna pravna načela in cilji Listine.

89 Poleg tega, čeprav so z direktivami o oddaji javnih naročil gradenj, blaga in storitev urejena samo naročila, ki jih oddajo subjekti ali naročniki držav članic, ter se te direktive ne uporabljajo neposredno za javna naročila, ki jih odda uprava Skupnosti, se je mogoče na pravila ali načela, ki so določena v teh direktivah ali izhajajo iz njih, sklicevati v postopkih zoper navedeno upravo, če so ta pravila ali načela samo poseben izraz temeljnih pravil Pogodbe ES in splošnih pravnih načel, ki se za upravo Skupnosti uporabljajo neposredno (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 9. septembra 2003 v zadevi Rinke, C‑25/02, Recueil, str. I‑8349, točke od 25 do 28). V skupnosti, temelječi na pravu, je namreč enotna uporaba prava ena temeljnih zahtev (sodba Sodišča z dne 6. decembra 2005 v združenih zadevah ABNA in drugi, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 in C‑194/04, ZOdl., str. I‑10423, točka 104), vsak pravni subjekt pa mora ravnati v skladu z načelom spoštovanja zakonitosti. Institucije morajo tako spoštovati pravila Pogodbe ES in splošna pravna načela, ki se zanje uporabljajo, enako kot vsak drugi pravni subjekt (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točke od 18 do 21, in zgoraj v točki 62 navedeno sodbo Antwerpse Bouwwerken proti Komisiji, točka 55). Poleg tega se je mogoče na pravila ali načela, ki so določena v teh direktivah ali izhajajo iz njih, sklicevati v postopkih zoper upravo Skupnosti, če je ta v okviru funkcionalne in institucionalne samostojnosti ter v okviru pristojnosti, ki so ji podeljene s Pogodbo ES, sprejela akt, ki za urejanje javnih naročil, ki jih navedena uprava odda za svoj račun, izrecno napotuje na nekatera pravila ali načela, določena v direktivah, ter katerega učinek je, da se navedena pravila in načela uporabljajo v skladu z načelom patere legem quam ipse fecisti (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 11. julija 1985 v združenih zadevah Salerno in drugi proti Komisiji in Svetu, 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 in 10/84, Recueil, str. 2523, točke 52, 56 in 57, ter z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Recueil, str. I‑3801, točke od 113 do 115). Kadar zadevni akt potrebuje razlago, ga je treba, kolikor je mogoče, razlagati v smeri enotne uporabe prava Skupnosti ter skladnosti tega akta z določbami Pogodbe ES in splošnimi pravnimi načeli (glej sodbi Sodišča z dne 21. marca 1991 v zadevi Rauh, C‑314/89, Recueil, str. I‑1647, točka 17 in navedena sodna praksa, ter z dne 29. junija 1995 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑135/93, Recueil, str. I‑1651, točka 37).

90 Iz Smernic izhaja, da se je EIB zaradi „spoštovanja temeljnih načel EU v zvezi z oddajo javnih naročil ter zlasti načel enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in preglednosti“ odločila uvesti postopke javnih naročil, ki morajo omogočati „konkurenco med kvalificiranimi ponudniki ter izbor na podlagi premislekov v zvezi s ceno in kakovostjo“. Zato je EIB menila, da „[č]eprav se Direktiva [2004/18] kot taka za EIB ne uporablja, je ustrezno izhodišče za določitev postopkov [EIB]“. V točki 2.1 Smernic je med drugim določeno, da „[EIB] uporablja postopke, opisane v Direktivi [2004/18], pri oddaji naročil, ki v skladu z določbami Direktive [2004/18] niso izključena z njenega področja uporabe in katerih ocenjena skupna vrednost brez davka na dodano vrednost (DDV) je enaka naslednjima pragoma ali večja od njiju: (a) 206.000 EUR za naročila storitev […]“. Smernice vsebujejo tudi številne druge napotitve na določbe Direktive 2004/18.

91 V točkah 2.4 in 2.5 Smernic so podrobno opisane različne faze postopka javnega razpisa iz točke 2.2.1 teh smernic.

92 V zvezi s tem določajo Smernice splošna pravila s pravnimi učinki do tretjih oseb, zlasti tistih, ki se odločijo, da se bodo potegovale za javno naročilo, ki ga v celoti ali delno financira EIB iz lastnih sredstev, in pravno zavezujejo EIB, kadar se odloči oddati javno naročilo za svoj račun (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 87 navedeno sodbo Citymo proti Komisiji, točka 122).

93 Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da kadar EIB ukrepa z dostopom do trga kapitala in uporabo lastnih sredstev, predvsem kadar oddaja javna naročila za svoj račun, zanjo veljajo načela, navedena v točki 88 zgoraj, ter določbe Smernic, zlasti tiste, navedene v točki 91 zgoraj, kot se razlagajo v smislu načel, ki se želijo s temi določbami uveljavljati, in po potrebi določb Direktive 2004/18, na katere te določbe napotujejo.

Predlog za razglasitev ničnosti

94 V utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti tožeča stranka v tožbi navaja pet razlogov. Prvi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev točke 2.5.2 Smernic, načel preglednosti in enakega obravnavanja ter pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Drugi tožbeni razlog je v bistvu povezan s kršitvijo načel preglednosti in dobrega upravljanja, obveznosti obrazložitve odločb, ki posegajo v položaj, ter pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Tretji tožbeni razlog se v bistvu nanaša na kršitev načela sorazmernosti in obveznosti izbire meril za oddajo, ki omogočajo objektivno primerjalno ocenjevanje ponudb. Četrti tožbeni razlog se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja in obveznosti, da se za primerjalno ocenjevanje ponudb uporabijo merila za oddajo, ki niso zamenljiva z merili za izbor ponudnikov. Peti tožbeni razlog je povezan s kršitvijo prava, ki se uporablja za postopke javnih razpisov, pri čemer ta kršitev izhaja iz tega, da naj bi relativno tehtanje meril za oddajo pripeljalo do nevtralizacije ali minimaliziranja „cenovnega učinka“ v izpodbijani odločbi.

95 Tožeča stranka je z dopisom, vloženim 8. januarja 2010 (glej točko 21 zgoraj), navedla šesti razlog za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ki se nanaša na kršitev člena 99 finančne uredbe ter člena 148(1) in (2) izvedbenih pravil, s katerima so prepovedani vsi pogovori med naročnikom in kandidati ali ponudniki, ki bi pripeljali do spremembe pogojev naročila ali ponudbe, ter načel enakega obravnavanja, preglednosti in prepovedi diskriminacije, kot so določena v členu 89 finančne uredbe v povezavi z njeno uvodno izjavo 18.

96 Najprej je treba skupaj preučiti prvi in drugi tožbeni razlog, ker se delno prekrivata. Nato je treba skupaj odgovoriti na tretji in četrti tožbeni razlog, za katera se zdi, da se dopolnjujeta. Nazadnje in zaradi smotrnosti je treba šesti tožbeni razlog preizkusiti pred preučitvijo petega tožbenega razloga.

Prvi in drugi tožbeni razlog

– Trditve strank

97 V okviru prvega in drugega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da je EIB kršila točko 2.5.2 Smernic, načela preglednosti, enakega obravnavanja in dobrega upravljanja, njeno pravico do učinkovitega pravnega sredstva ter obveznost obrazložitve odločb, ki posegajo v položaj. Najprej, EIB naj bi jo morala, takoj ko je bilo to mogoče, pisno obvestiti o izpodbijani odločbi in na svojo pobudo vsem ponudnikom brez izjeme posredovati iste informacije, pri čemer naj bi jim morala zagotoviti čas, potreben za uveljavljanje njihovih legitimnih pravic. Dalje, EIB naj bi morala tožeči stranki v petnajstih dneh od njene zahteve sporočiti ime izbranega ponudnika in razloge za zavrnitev njene ponudbe ter v zvezi z njo obrazložiti izpodbijano odločbo, tako da bi ji zagotovila elemente primerjave, ki jih vsebuje ocenjevalno poročilo, med lastnostmi in prednostmi njene ponudbe ter lastnostmi in prednostmi ponudbe izbranega ponudnika. Nazadnje, EIB naj bi morala tožečo stranko pred vložitvijo te tožbe vsaj obvestiti o razlogih za izpodbijano odločbo, da bi ji omogočila uveljavljanje njene pravice do učinkovitega pravnega sredstva.

98 EIB predlaga, naj se prvi tožbeni razlog zavrne. Po njenem mnenju je bila objava obvestila o oddaji naročila v Uradnem listu uradno priznan način v pravnem redu Skupnosti za obvestitev tožeče stranke o izpodbijani odločbi. Dejstvo, da tožeče stranke o izpodbijani odločbi ni obvestila posebej, naj bi bila upravna napaka njenih služb. Vendar naj bi te službe nemudoma, in sicer 1. avgusta 2008, odgovorile na zahtevo tožeče stranke za pojasnila z dne 31. julija 2008. V skladu s sodno prakso naj očitek v zvezi z opustitvijo obvestitve nikakor ne bi mogel uspeti, ker naj bi bila tožeča stranka na dan vložitve te tožbe, to je 6. oktobra 2008, seznanjena z obrazložitvijo izpodbijane odločbe. Enako naj ne bi bilo mogoče ugotoviti nobene kršitve načela enakega obravnavanja, ker naj zatrjevana nezakonitost ne bi vplivala na izpodbijano odločbo glede na to, da je ocenjevalna komisija z vidika meril za oddajo nedvomno menila, da je ponudba izbranega ponudnika precej boljša od ponudbe tožeče stranke.

99 EIB predlaga zavrnitev tudi drugega tožbenega razloga. Trdi, da je pravno zadostno obrazložila izpodbijano odločbo ter da je uporabila postopek, skladen z določbami Smernic in sodno prakso, ki se uporablja za postopke javnih razpisov. V skladu s sodno prakso in točko 2.5.2 Smernic naj bi tožeča stranka z dopisom z dne 1. avgusta 2008 prejela obrazloženo pojasnilo o lastnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe ter podatek o imenu izbranega ponudnika, tako da naj bi bila izpodbijana odločba zadostno obrazložena, da lahko tožeča stranka uveljavlja svoje pravice, Splošno sodišče pa izvede nadzor ob upoštevanju posebnih okoliščin obravnavanega primera. Iz navedenega dopisa naj bi bilo jasno razvidno, da je ponudba izbranega ponudnika za vsa merila za oddajo, razen za finančno merilo, prejela dvakrat višjo oceno kot ponudba tožeče stranke. Čeprav je tožeča stranka v okviru finančnega merila prejela višjo oceno kot izbrani ponudnik, naj to ne bi bilo odločilno, ker je relativna utež tega merila 25 % točk skupne ocene.

– Presoja Splošnega sodišča

100 Ker ima uprava Skupnosti široko diskrecijsko pravico, je upoštevanje jamstev, ki jih pravni red Skupnosti določa za upravne postopke, še pomembnejše. Med temi jamstvi je zlasti obveznost navedene uprave, da odločitve zadostno obrazloži. Samo tako lahko sodišče Skupnosti preveri, ali so bili podani dejanski in pravni elementi, od katerih je odvisno izvrševanje diskrecijske pravice (sodba Sodišča z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München, C‑269/90, Recueil, str. I‑5469, točka 14, in sodba Splošnega sodišča z dne 5. marca 2002 v zadevi Le Canne proti Komisiji, T‑241/00, Recueil, str. II‑1251, točka 53). Iz ustaljene sodne prakse pa izhaja, da ima ta uprava široko diskrecijsko pravico glede dejavnikov, ki jih je treba upoštevati za sprejetje odločbe o oddaji naročila na podlagi razpisa (sodbi Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2002 v zadevi Tideland Signal proti Komisiji, T‑211/02, Recueil, str. II‑3781, točka 33, in z dne 6. julija 2005 v zadevi TQ3 Travel Solutions Belgium proti Komisiji, T‑148/04, ZOdl., str. II‑2627, točka 47; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 23. novembra 1978 v zadevi Agence européenne d’intérims proti Komisiji, 56/77, Recueil, str. 2215, točka 20).

101 Prvič, preučiti je treba očitke tožeče stranke, da je EIB kršila določbe točke 2.5.2 Smernic, ker je ni v najkrajšem možnem času obvestila o sprejetju izpodbijane odločbe.

102 Iz točke 2.5.2 Smernic, ki se nanaša na „[s]tik[e] med [EIB] ter kandidati in ponudniki“, izhaja, da „[EIB] v najkrajšem možnem času obvesti vse zadevne stranke o sprejetju odločbe v okviru postopka oddaje javnega naročila“.

103 EIB je pred Splošnim sodiščem in v dopisu tožeči stranki z dne 14. avgusta 2008 priznala, da „[t]ožeča stranka uradnega dopisa z informacijami o izidu postopka javnega razpisa ni prejela pravočasno“, in pojasnila, da je „po podrobni preiskavi na podlagi pritožbe tožeče stranke odkrila, da je bila ta opustitev posledica upravne napake“. Poleg tega je EIB priznala, da so bili vsi ponudniki „z nesrečno izjemo [t]ožeče stranke“ o sprejetju izpodbijane odločbe obveščeni z dopisom z dne 18. februarja 2008. Ni sporno, da je tožeča stranka za izpodbijano odločbo izvedela šele z objavo obvestila o oddaji v Dodatku k Uradnemu listu 26. julija 2008, kar je več kot en mesec po podpisu okvirnega sporazuma 12. oziroma 17. junija 2008 ter njegovem začetku veljavnosti 16. junija 2008.

104 V obravnavanem primeru je EIB torej kršila določbe točke 2.5.2 Smernic, ker tožeče stranke ni obvestila o sprejetju izpodbijane odločbe v najkrajšem možnem času.

105 Drugič, preučiti je treba očitke tožeče stranke, da je EIB kršila določbe točke 2.5.2 Smernic in obveznost obrazložitve odločb, ki posegajo v položaj, ker tožeči stranki ni sporočila lastnosti in relativnih prednosti izbrane ponudbe ter imena izbranega ponudnika najpozneje v 15 dneh po prejemu njene pisne zahteve oziroma najkasneje pred vložitvijo njene tožbe.

106 V točki 2.5.2 Smernic je med drugim določeno, da „[EIB] na zahtevo zadevne stranke v 15 dneh po prejemu njene pisne zahteve obvesti: […] vsakega ponudnika, ki je oddal sprejemljivo ponudbo, o lastnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe ter o imenu izbranega ponudnika ali strank okvirnega sporazuma […]“.

107 Tak postopek je skladen z namenom obveznosti obrazložitve, določene v členu 253 ES, v skladu s katerim mora biti obrazložitev odločbe, ki posega v položaj, taka, da sodišču omogoča izvedbo nadzora nad njeno zakonitostjo, zadevni osebi pa seznanitev z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, da bi lahko zaščitila svoje pravice in preverila, ali je odločba utemeljena ali ne (glej po analogiji sodbe Splošnega sodišča z dne z dne 24. januarja 1992 v zadevi La Cinq proti Komisiji, T‑44/90, Recueil, str. II‑1, točka 42 in navedena sodna praksa; z dne 8. maja 1996 v zadevi Adia Interim proti Komisiji, T‑19/95, Recueil, str. II‑321, točka 32, in z dne 12. julija 2007 v zadevi Evropaïki Dynamiki proti Komisiji, T‑250/05, neobjavljena v ZOdl., točki 68 in 69). V okviru postopkov javnih razpisov dejstvo, da zainteresirani ponudniki obrazloženo odločbo prejmejo šele v odgovor na izrecno zahtevo, ne pomeni nikakršne omejitve njihove možnosti, da svoje pravice uveljavljajo pred Splošnim sodiščem. Rok za vložitev tožbe, določen v členu 230, peti odstavek, ES, začne namreč teči šele, ko je ponudnik uradno obveščen o obrazloženi odločbi, pod pogojem, da je zahtevo za pridobitev te odločbe predložil v razumnem času po seznanitvi z zavrnitvijo njegove ponudbe (glej zgoraj navedeno sodbo Adia Interim proti Komisiji, točka 33 in navedena sodna praksa).

108 Glede na široko diskrecijsko pravico, ki jo ima naročnik v okviru postopkov javnih razpisov, mora zavrnjenim ponudnikom, ki to zahtevajo, zagotoviti zadostno obrazložitev, kar pomeni, da skrbno pazi, da razlogi, ki jih navede, vsebujejo vse dejavnike, na katere je oprl svojo odločitev (glej v tem smislu zgoraj v točki 84 navedeno sodbo Evropaïki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 134).

109 Spoštovanje obveznosti obrazložitve je treba presojati na podlagi informacij, ki jih je tožeča stranka imela na voljo ob vložitvi tožbe (sodbi Splošnega sodišča z dne 25. februarja 2003 v zadevi Strabag Benelux proti Svetu, T‑183/00, Recueil, str. II‑135, točka 58, in v zadevi Renco proti Svetu, T‑4/01, Recueil, str. II‑171, točka 96). Po drugi strani iz ustaljene sodne prakse izhaja, da obrazložitve ni mogoče prvič in naknadno navesti šele pred sodiščem Skupnosti, razen v izjemnih okoliščinah (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 20. maja 2009 v zadevi VIP Car Solutions proti Parlamentu, T‑89/07, ZOdl., str. II‑1403, točka 76 in navedena sodna praksa).

110 Ni sporno, da je tožeča stranka z dopisom z dne 31. julija 2008 predložila zahtevo, da se jo obvesti o lastnostih in relativnih prednostih izbrane ponudbe ter o imenu izbranega ponudnika. EIB trdi, da je na to zahtevo odgovorila z dopisom z dne 1. avgusta 2008. Ko je po prejemu zadnjenavedenega dopisa tožeča stranka z dopisom z dne 1. avgusta 2008 še enkrat zahtevala pojasnila, je EIB v dopisu z dne 14. avgusta 2008 tožeči stranki odgovorila, da ji je že zagotovila kar najizčrpnejši odgovor, in jo napotila na odločbo o oddaji, objavljeno v Uradnem listu. Ne iz spisa ne iz trditev strank ne izhaja, da bi EIB pred vložitvijo te tožbe razloge za izpodbijano odločbo tožeči stranki sporočila drugače kot na zgoraj opisani način.

111 Iz tega sledi, da je treba obrazložitev izpodbijane odločbe, ki jo je EIB zagotovila tožeči stranki pred vložitvijo njene tožbe in v odgovor na njeno zahtevo z dne 31. julija 2008, poiskati v besedilu dopisa EIB z dne 1. avgusta 2008, okoliščinah tega dopisa in vseh pravnih pravilih, s katerimi je urejeno zadevno področje, ker je bila ta odločba poslana v petnajstih dneh po prejemu zahteve tožeče stranke.

112 Iz dopisa z dne 1. avgusta 2008 je razvidno, da je EIB tožeči stranki sporočila podatke o imenu izbranega ponudnika, relativnem tehtanju meril za oddajo in razčlenitvi točk, ki so bile po primerjalnem ocenjevanju ponudb dodeljene ponudbi tožeče stranke oziroma ponudbi izbranega ponudnika. V tem dopisu je bilo navedeno, da je ponudba tožeče stranke prejela 22,03 točke (od 35 možnih), pri čemer so bile točke razdeljene tako: 8,75 točke (od 8,75 možnih) za finančno merilo, 2,85 točke (od 5,25 možnih) za tehnično merilo, imenovano „proces upravljanja kakovosti“, 7,43 točke (od 15,75 možnih) za tehnično merilo, imenovano „raven skladnosti usposobljenosti in kvalifikacij predlaganega osebja“, ter 3 točke (od 5,25 možnih) za tehnično merilo, imenovano „zmožnost zagotovitve delovne skupine iz lastnih kadrovskih virov“, medtem ko je ponudba izbranega ponudnika prejela 29,36 točke (od 35 možnih), pri čemer so bile točke razdeljene tako: 5,29 točke (od 8,75 možnih) za finančno merilo, 4,12 točke (od 5,25 možnih) za tehnično merilo, imenovano „proces upravljanja kakovosti“, 15,3 točke (od 15,75 možnih) za tehnično merilo, imenovano „raven skladnosti usposobljenosti in kvalifikacij predlaganega osebja“, ter 4,12 točke (od 5,25 možnih) za tehnično merilo, imenovano „zmožnost zagotovitve delovne skupine iz lastnih kadrovskih virov“.

113 Informacije, ki jih je EIB zagotovila v obliki številčne razčlenitve točk, so tožeči stranki omogočale, da za vsako merilo za oddajo neposredno primerja točke, ki jih je prejela njena ponudba, s tistimi, ki jih je dobila ponudba izbranega ponudnika, saj EIB tožeči stranki ni sporočila samo skupne ocene, ki jo je prejela vsaka od zadevnih ponudb. Zlasti so te informacije tožeči stranki omogočale takojšnjo opredelitev natančnih razlogov, zaradi katerih njena ponudba ni bila izbrana, in sicer da je bila po primerjalnem ocenjevanju ponudb skupna ocena njene ponudbe nižja od tiste, ki jo je dobila ponudba izbranega ponudnika, kajti čeprav je ponudba tožeče stranke prejela najvišjo oceno za finančno merilo, to glede na relativne uteži meril za oddajo, ki jih je uporabila EIB, ni moglo odtehtati ocen, ki jih je njena ponudba dobila za vsako od treh tehničnih meril za oddajo in ki so bile nižje od ocen ponudbe izbranega ponudnika.

114 Ker pa gre za postopek javnega razpisa, v okviru katerega je bila tožeča stranka najugodnejša v smislu, da je predložila najcenejšo ponudbo od vseh, ki so bile primerjane, in je bila torej njena ponudba zavrnjena samo zato, ker je bila tehnična vrednost te ponudbe relativno slabše ocenjena od tehnične vrednosti ponudbe izbranega ponudnika, je treba ugotoviti, da se ta obrazložitev, čeprav bi lahko pomenila začetek pojasnila, ne more obravnavati kot zadostna z vidika zahteve, v skladu s katero mora biti iz obrazložitve jasno in nedvoumno razvidno utemeljevanje institucije, ki je akt sprejela (glej v tem smislu zgoraj v točki 109 navedeno sodbo VIP Car Solutions proti Parlamentu, točki 75 in 76). Dopis z dne 1. avgusta 2008 namreč ne vsebuje informacij o razlogih, s katerimi so bile po mnenju EIB utemeljene ocene, ki so bile za tehnična merila dodeljene ponudbi tožeče stranke oziroma ponudbi izbranega ponudnika. Poleg tega ocen, navedenih v tem dopisu, niso spremljale splošne pripombe, s katerimi bi se pojasnili razlogi, zakaj je EIB za vsako tehnično merilo ponudbi izbranega ponudnika dodelila več točk kot ponudbi tožeče stranke, in na podlagi katerih bi se obrazložitev izpodbijane odločbe lahko štela za zadostno (glej v tem smislu zgoraj v točki 84 navedeno sodbo Evropaïki Dynamiki proti Komisiji z dne 10. septembra 2008, točka 129, in sodbo Splošnega sodišča z dne 9. septembra 2009 v zadevi Brink’s Security Luxembourg proti Komisiji, T‑437/05, ZOdl., str. II‑3233, točka 169).

115 Res je, da je EIB med postopkom pojasnila razloge, na podlagi katerih je sprejela izpodbijano odločbo, pri čemer je zlasti navedla, da je bila pri tehničnem merilu, imenovanem „raven skladnosti usposobljenosti in kvalifikacij predlaganega osebja“, ter tehničnem merilu, imenovanem „zmožnost zagotovitve delovne skupine iz lastnih kadrovskih virov“, „glavna težava izkušenost (ali prej neizkušenost) svetovalcev tožeče stranke v bančnem/finančnem sektorju“ in da je bila v zvezi s tehničnim merilom, imenovanim „proces upravljanja kakovosti“, ponudba izbranega ponudnika „konkretnejša“ od ponudbe tožeče stranke, pri kateri „se je zdelo, da zajema vse zahtevane vidike, vendar […] je bila opisana precej splošno in zapleteno“. Vendar to ne more odtehtati nezadostnosti prvotne obrazložitve izpodbijane odločbe. EIB ni namreč navedla nobene izjemne okoliščine, s katero bi upravičila dejstvo, da tožeči stranki ni zagotovila zadostne obrazložitve v petnajstih dneh po prejemu njene zahteve in v vsakem primeru pred vložitvijo njene tožbe.

116 Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je izpodbijana odločba nezadostno obrazložena in da je bila tako z njo kršena točka 2.5.2 Smernic, splošneje pa obveznost obrazložitve, določena v členu 253 ES.

117 Tretjič, preučiti je treba očitke tožeče stranke, ki se nanašajo na kršitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva ter na kršitev načel enakega obravnavanja, preglednosti in dobrega upravljanja.

118 Najprej, glede zatrjevane kršitve načela pravice do učinkovitega pravnega sredstva je treba opozoriti, da je dostop do sodišča eden od konstitutivnih elementov na pravu temelječe skupnosti in da je zajamčen v pravnem redu, ki temelji na Pogodbi ES, tako da je bil v Pogodbi ES uveden celovit sistem pravnih sredstev in postopkov, ki so namenjeni temu, da ima Sodišče nadzor nad zakonitostjo aktov uprave Skupnosti (zgoraj v točki 30 navedena sodba Les Verts proti Evropskemu parlamentu, točka 23). Poleg tega Sodišče pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred pristojnim sodiščem utemeljuje na skupnih ustavnih tradicijah držav članic ter na členih 6 in 13 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (sodbi Sodišča z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651, točka 18, in z dne 9. februarja 2006 v združenih zadevah Sfakianakis, od C‑23/04 do C‑25/04, ZOdl., str. I‑1265, točka 28; zgoraj v točki 46 navedena sodba Philip Morris