Zadeva C‑562/13

Centre public d’action sociale d’Ottignies-Louvain-la-Neuve

proti

Moussi Abdidi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour du travail de Bruxelles)

„Predhodno odločanje — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člena 19(2) in 47 — Direktiva 2004/83/ES — Minimalni standardi glede pogojev priznanja statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite — Oseba, upravičena do subsidiarne zaščite — Člen 15(b) — Mučenje ali nehumano ali poniževalno ravnanje ali kazen prosilca v izvorni državi — Člen 3 — Ugodnejši standardi — Prosilec, ki ima hudo bolezen — Neobstoj razpoložljivega ustreznega zdravljenja v izvorni državi — Direktiva 2008/115/ES — Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav — Člen 13 — Pravno sredstvo s suspenzivnim učinkom — Člen 14 — Varovalni ukrepi pred vrnitvijo — Osnovni pogoji za bivanje“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. decembra 2014

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav – Državljan v postopku za vračanje v smislu Direktive 2008/115 – Nacionalna zakonodaja, ki za pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, s katero se državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, odreja, naj zapusti ozemlje države članice, ne določa suspenzivnega učinka – Izvršitev navedene odločbe, ki lahko navedenega državljana izpostavi resnemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja – Nedopustnost – Nezagotovitev osnovnih pogojev za bivanje navedenega državljana tretje države, da bi se učinkovito zagotovila nujna zdravstvena oskrba in osnovno zdravljenje do zaključka postopka s pravnim sredstvom – Nedopustnost

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 19(2) in 47; Direktiva 2008/115 Evropskega parlamenta in Sveta, členi 5, 12(1), 13(1) in 14(1)(b))

Člena 5 in 13 Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi s členoma 19(2) in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter člen 14(1)(b) te direktive je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki:

— za pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, s katero se državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, odreja, naj zapusti ozemlje države članice, ne določa suspenzivnega učinka, kadar je lahko zaradi izvršitve te odločbe ta državljan tretje države podvržen resnemu tveganju hudega in nepopravljivega poslabšanja, in

— ne določa zagotavljanja, kolikor je mogoče, osnovnih pogojev za bivanje navedenega državljana tretje države, da bi omogočila, da se lahko nujna zdravstvena oskrba in osnovno zdravljenje učinkovito zagotavljata v obdobju, v katerem je ta država članica po vložitvi tega pravnega sredstva dolžna odstranitev tega državljana tretje države odložiti. Namreč, kar zadeva, prvič, značilnosti pravnega sredstva, ki ga mora biti mogoče vložiti zoper tako odločbo o vrnitvi, je iz člena 13(1) Direktive 2008/115 v povezavi z njenim členom 12(1) razvidno, da mora imeti državljan tretje države na voljo učinkovito pravno sredstvo, da se pritoži zoper odločbo o vrnitvi, sprejeto proti njemu. Vendar navedena direktiva ne nalaga, da ima pravno sredstvo iz njenega člena 13(1) nujno suspenzivni učinek. Kljub temu je treba značilnosti tega pravnega sredstva določiti v skladu s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki pomeni potrditev načela učinkovitega pravnega sredstva in v skladu s katerim ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega varstva pred sodiščem, ob spoštovanju pogojev, določenih v navedenem členu. V zvezi s tem v zelo izjemnih primerih, v katerih bi odstranitev državljana tretje države, ki ima hudo bolezen, v državo, v kateri ne obstaja ustrezno zdravljenje, kršila načelo nevračanja, države članice torej v skladu s členom 5 Direktive 2008/115 v povezavi s členom 19(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ne morejo opraviti te odstranitve. Za te zelo izjemne primere je značilna resnost in nepopravljivost škode, ki izhaja iz odstranitve državljana tretje države v državo, v kateri obstaja resno tveganje nehumanega ali poniževalnega ravnanja. Učinkovitost pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo o vrnitvi, katere izvršitev lahko zadevnega državljana tretje države izpostavi resnemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja, v teh okoliščinah zahteva, da ima ta državljan tretje države na voljo pravno sredstvo s suspenzivnim učinkom, da se zagotovi, da se odločba o vrnitvi ne izvrši, dokler pristojni organ ni uspel preučiti očitka v zvezi s kršitvijo člena 5 Direktive 2008/115 v povezavi s členom 19(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Kar zadeva, drugič, varovalne ukrepe, ki jih mora država članica na podlagi člena 14 Direktive 2008/115 zagotoviti državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, dokler ni odločeno o pravnem sredstvu, ki ga je vložil zoper odločbo o vrnitvi, katere izvršitev ga lahko izpostavi resnemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja, člen 9(1)(b) navedene direktive določa, da države članice odložijo odstranitev za toliko časa, za kolikor se v skladu s členom 13(2) te direktive zagotovi suspenzivni učinek. Vendar je iz splošne sistematike te direktive razvidno, da mora člen 9(1)(b) te direktive zajemati vse položaje, v katerih mora država članica po vložitvi pravnega sredstva zoper odločbo o vrnitvi odložiti izvršitev te odločbe. Zadevna država članica mora torej v takem položaju na podlagi člena 14(1)(b) navedene direktive zagotoviti, kolikor je mogoče, osnovne pogoje za bivanje državljana tretje države, ki ima hudo bolezen, kadar ta nima sredstev, da bi si sam zagotovil te pogoje. Zagotovitvi nujne zdravstvene oskrbe in osnovnega zdravljenja, določeni v členu 14(1)(b) te direktive, bi se lahko namreč v takem položaju odvzel polni učinek, če je ne bi spremljalo zagotavljanje osnovnih pogojev za bivanje zadevnega državljana tretje države. Vendar je naloga držav članic, da določijo obliko tega zagotavljanja osnovnih pogojev za bivanje zadevnega državljana tretje države.

(Glej točke od 43 do 45, 48, 50, 53, 56, 57, od 59 do 61 ter 63 in izrek.)

Zadeva C‑562/13

Centre public d’action sociale d’Ottignies-Louvain-la-Neuve

proti

Moussi Abdidi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour du travail de Bruxelles)

„Predhodno odločanje — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člena 19(2) in 47 — Direktiva 2004/83/ES — Minimalni standardi glede pogojev priznanja statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite — Oseba, upravičena do subsidiarne zaščite — Člen 15(b) — Mučenje ali nehumano ali poniževalno ravnanje ali kazen prosilca v izvorni državi — Člen 3 — Ugodnejši standardi — Prosilec, ki ima hudo bolezen — Neobstoj razpoložljivega ustreznega zdravljenja v izvorni državi — Direktiva 2008/115/ES — Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav — Člen 13 — Pravno sredstvo s suspenzivnim učinkom — Člen 14 — Varovalni ukrepi pred vrnitvijo — Osnovni pogoji za bivanje“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. decembra 2014

Mejni nadzor, azil in priseljevanje — Politika priseljevanja — Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav — Državljan v postopku za vračanje v smislu Direktive 2008/115 — Nacionalna zakonodaja, ki za pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, s katero se državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, odreja, naj zapusti ozemlje države članice, ne določa suspenzivnega učinka — Izvršitev navedene odločbe, ki lahko navedenega državljana izpostavi resnemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja — Nedopustnost — Nezagotovitev osnovnih pogojev za bivanje navedenega državljana tretje države, da bi se učinkovito zagotovila nujna zdravstvena oskrba in osnovno zdravljenje do zaključka postopka s pravnim sredstvom — Nedopustnost

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 19(2) in 47; Direktiva 2008/115 Evropskega parlamenta in Sveta, členi 5, 12(1), 13(1) in 14(1)(b))

Člena 5 in 13 Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi s členoma 19(2) in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter člen 14(1)(b) te direktive je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki:

— za pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, s katero se državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, odreja, naj zapusti ozemlje države članice, ne določa suspenzivnega učinka, kadar je lahko zaradi izvršitve te odločbe ta državljan tretje države podvržen resnemu tveganju hudega in nepopravljivega poslabšanja, in

— ne določa zagotavljanja, kolikor je mogoče, osnovnih pogojev za bivanje navedenega državljana tretje države, da bi omogočila, da se lahko nujna zdravstvena oskrba in osnovno zdravljenje učinkovito zagotavljata v obdobju, v katerem je ta država članica po vložitvi tega pravnega sredstva dolžna odstranitev tega državljana tretje države odložiti. Namreč, kar zadeva, prvič, značilnosti pravnega sredstva, ki ga mora biti mogoče vložiti zoper tako odločbo o vrnitvi, je iz člena 13(1) Direktive 2008/115 v povezavi z njenim členom 12(1) razvidno, da mora imeti državljan tretje države na voljo učinkovito pravno sredstvo, da se pritoži zoper odločbo o vrnitvi, sprejeto proti njemu. Vendar navedena direktiva ne nalaga, da ima pravno sredstvo iz njenega člena 13(1) nujno suspenzivni učinek. Kljub temu je treba značilnosti tega pravnega sredstva določiti v skladu s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki pomeni potrditev načela učinkovitega pravnega sredstva in v skladu s katerim ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega varstva pred sodiščem, ob spoštovanju pogojev, določenih v navedenem členu. V zvezi s tem v zelo izjemnih primerih, v katerih bi odstranitev državljana tretje države, ki ima hudo bolezen, v državo, v kateri ne obstaja ustrezno zdravljenje, kršila načelo nevračanja, države članice torej v skladu s členom 5 Direktive 2008/115 v povezavi s členom 19(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ne morejo opraviti te odstranitve. Za te zelo izjemne primere je značilna resnost in nepopravljivost škode, ki izhaja iz odstranitve državljana tretje države v državo, v kateri obstaja resno tveganje nehumanega ali poniževalnega ravnanja. Učinkovitost pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo o vrnitvi, katere izvršitev lahko zadevnega državljana tretje države izpostavi resnemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja, v teh okoliščinah zahteva, da ima ta državljan tretje države na voljo pravno sredstvo s suspenzivnim učinkom, da se zagotovi, da se odločba o vrnitvi ne izvrši, dokler pristojni organ ni uspel preučiti očitka v zvezi s kršitvijo člena 5 Direktive 2008/115 v povezavi s členom 19(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Kar zadeva, drugič, varovalne ukrepe, ki jih mora država članica na podlagi člena 14 Direktive 2008/115 zagotoviti državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, dokler ni odločeno o pravnem sredstvu, ki ga je vložil zoper odločbo o vrnitvi, katere izvršitev ga lahko izpostavi resnemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja, člen 9(1)(b) navedene direktive določa, da države članice odložijo odstranitev za toliko časa, za kolikor se v skladu s členom 13(2) te direktive zagotovi suspenzivni učinek. Vendar je iz splošne sistematike te direktive razvidno, da mora člen 9(1)(b) te direktive zajemati vse položaje, v katerih mora država članica po vložitvi pravnega sredstva zoper odločbo o vrnitvi odložiti izvršitev te odločbe. Zadevna država članica mora torej v takem položaju na podlagi člena 14(1)(b) navedene direktive zagotoviti, kolikor je mogoče, osnovne pogoje za bivanje državljana tretje države, ki ima hudo bolezen, kadar ta nima sredstev, da bi si sam zagotovil te pogoje. Zagotovitvi nujne zdravstvene oskrbe in osnovnega zdravljenja, določeni v členu 14(1)(b) te direktive, bi se lahko namreč v takem položaju odvzel polni učinek, če je ne bi spremljalo zagotavljanje osnovnih pogojev za bivanje zadevnega državljana tretje države. Vendar je naloga držav članic, da določijo obliko tega zagotavljanja osnovnih pogojev za bivanje zadevnega državljana tretje države.

(Glej točke od 43 do 45, 48, 50, 53, 56, 57, od 59 do 61 ter 63 in izrek.)