ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Družba Ellinika Nafpigeia je med privatizacijo opravljala štiri vrste dejavnosti, in sicer izdelavo vojaških in trgovskih plovil, popravilo plovil, izdelavo in popravilo podmornic ter izdelavo in popravilo železniških vozil. Te vrste dejavnosti so bile dodeljene štirim „oddelkom“, in sicer oddelku za površinska plovila, oddelku za popravila, oddelku za podmornice in oddelku za železniška vozila. Poleg teh oddelkov je organizacijska struktura družbe Ellinika Nafpigeia zajemala tudi štiri proizvodne „pododdelke“, in sicer valjarno, obrat za proizvodnjo cevi, mizarstvo in delavnico. Sodelovanje teh proizvodnih „pododdelkov“ je bilo nujno za izvedbo del, ki so bila začeta v okviru vsake od zgoraj navedenih dejavnosti, organiziranih v oddelkih.
5

Člen 6(7) osnovne uredbe določa: „Pritožniki, uvozniki in izvozniki in njihova predstavniška združenja, uporabniki in organizacije potrošnikov, ki so se javili v skladu s členom 5(10), kakor tudi predstavniki države izvoznice, lahko na pisno zahtevo pregledajo vse v preiskavi uporabljene informacije, ki jih je katera koli stranka dala na razpolago za preiskavo, za razliko od internih dokumentov, ki jih pripravijo pristojni organi Skupnosti ali njenih držav članic in ki so pomembni za predstavitev njihovih primerov in niso zaupni v smislu člena 19 in da so uporabljeni v preiskavi. Takšne stranke se lahko odzovejo na te informacije in njihove pripombe se upoštevajo, če so dovolj utemeljene.“
2.

To, da upravičenec do podpore, ki jo je Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja (EKSRP) tako kot podporo iz postopka v glavni stvari izplačal v okviru naložbene dejavnosti za os Leader iz Uredbe št. 1698/2005, stvar, ki jo je pridobil s to podporo, odda v najem tretji osebi, ki to stvar uporabi za enako dejavnost, kot je tista, ki jo mora izvajati upravičenec do navedene podpore, lahko pomeni bistveno spremembo te sofinancirane naložbene dejavnosti v smislu člena 72(1) te uredbe, kar mora predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh zadevnih pravnih in dejanskih elementov preveriti z vidika alternativnih pogojev iz točk (a) in (b) te določbe. Za ugotovitev obstoja neupravičene prednosti, ki je bila dana podjetju ali javni organizaciji, v smislu člena 72(1)(a) te uredbe je nujno, da pristojni nacionalni organ ob obstoju nadzora pristojnih nacionalnih sodišč opredeli, kaj konkretno neupravičeno prednost sestavlja. Vprašanje, ali bi bil dejanski uporabnik podpore ob upoštevanju dejanskih in pravnih okoliščin upravičen do podpore, če bi zanjo zaprosil, je upoštevno, vendar za uporabo navedenega člena 72(1)(a) ni odločilno.
51

Vendar je treba poudariti, da se izključitev iz člena 1(3)(b) Uredbe št. 1013/2006 ne uporablja v primeru zlorabe s strani oseb, ki so odgovorne za zadevno ladjo. Take zlorabe bi bile zlasti ravnanja, s katerimi se pretirano in neupravičeno odlaga raztovarjanje odpadkov zaradi predelave ali odstranjevanja. V zvezi s tem bi bilo treba to odlaganje presoditi zlasti ob upoštevanju narave odpadkov in obsega tveganja, ki ga ti pomenijo za okolje in zdravje ljudi.
48

Iz zgornjih preudarkov izhaja, da je treba Direktivo 2006/112 ter načeli davčne nevtralnosti in učinkovitosti razlagati tako, da ne nasprotujejo praksi davčnega organa, v skladu s katero ta organ, če ne sumi goljufije, podjetju zavrne pravico do odbitka DDV, ki ga je to podjetje kot prejemnik storitev neupravičeno plačalo ponudniku teh storitev na podlagi računa, ki ga je ta ponudnik izdal v skladu s pravili o običajnem sistemu DDV, čeprav je upoštevna transakcija spadala v sistem obrnjene davčne obveznosti, ne da bi davčni organ – preden zavrne pravico do odbitka, preučil, ali lahko izdajatelj tega napačnega računa prejemniku računa vrne znesek neupravičeno plačanega DDV in navedeni račun v skladu z veljavno nacionalno zakonodajo popravi v okviru postopka samoprijave, da bi pridobil vračilo davka, ki ga je neupravičeno vplačal v državno blagajno, ali – sklenil, da prejemniku tega računa sam povrne davek, ki ga je ta neupravičeno plačal izdajatelju navedenega računa in zadnjenavedeni nato neupravičeno vplačal v državno blagajno. Vendar ti načeli zahtevata, da lahko prejemnik storitev – če bi vračilo neupravičeno zaračunanega DDV s strani ponudnika storitev prejemniku teh storitev postalo nemogoče ali pretirano oteženo, zlasti v primeru plačilne nesposobnosti ponudnika – zahtevo za vračilo uveljavlja neposredno proti davčnemu organu.
55

V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlaga pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot se mora oziroma kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljavnosti. Iz tega izhaja, da sodišče tako razloženo pravilo lahko in mora uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana, preden je bila izdana sodba o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi navedenega pravila pristojnim sodiščem (sodba z dne 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International in drugi, C‑110/15, EU:C:2016:717, točka 59 in navedena sodna praksa).
60

V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 74 do 77 sklepnih predlogov, da neprofitnim organizacijam ali združenjem iz uvodne izjave 28 Direktive 2014/24 ni treba poleg tega izpolnjevati pogojev, določenih v členu 77(2) te direktive. Dejansko ni enakovrednosti med temi neprofitnimi organizacijami ali združenji iz te uvodne izjave 28 na eni strani in „organizacijami, ki temeljijo na lastništvu zaposlenih ali njihovi dejavni udeležbi pri upravljanju organizacije“, kot tudi „obstoječimi organizacijami, kot so zadruge“, na katere se sklicuje uvodna izjava 118 te direktive, na drugi strani. Zato prav tako ne more obstajati enakovrednost med členom 10(h) Direktive 2014/24, ki nekatere dejavnosti neprofitnih organizacij ali združenj izključuje iz področja uporabe te direktive, in členom 77 navedene direktive, v skladu s katerim za nekatere dejavnosti organizacij, ki temeljijo na lastništvu zaposlenih ali njihovi dejavni udeležbi pri upravljanju organizacije, in obstoječe organizacije, kot so zadruge, velja enostavnejša ureditev iz členov od 74 do 77 Direktive 2014/24.
22

Glede obstoja morebitne diskriminacije, ki je v nasprotju s členom 45(2) PDEU in členom 7(1) Uredbe št. 492/2011, je treba navesti, da nacionalna ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, vzpostavlja – kakor je generalni pravobranilec navedel v točki 21 sklepnih predlogov – različno obravnavanje med delavci glede na njihovo delovno dobo pri sedanjem delodajalcu. V skladu s to ureditvijo se namreč leta zaposlitve, dopolnjena pri enem ali več prejšnjih delodajalcih, upoštevajo le v trajanju največ petih let, čeprav je njihovo dejansko število višje od petih let, tako da ima delavec, ki je zaposlen skupno 25 let in je bil od tega najmanj 20 let zaposlen pri sedanjem delodajalcu, pravico do šestih tednov plačanega letnega dopusta, medtem ko ima delavec, ki je zaposlen skupno 25 let, vendar ni bil zaposlen 20 let pri sedanjem delodajalcu, pravico zgolj do petih tednov plačanega letnega dopusta.
80

Med okoliščine, ki jih je treba za to upoštevati, spadajo – kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 105 in 109 sklepnih predlogov – na prvem mestu, ukrepi izterjave, ki so na voljo v skladu z nacionalnim pravom, in tisti, ki jih je ta država članica že sprejela za zagotovitev vračila spornih zneskov ter ki so navedeni v točkah od 10 do 13 izpodbijane sodbe in v točkah od 11 do 14 te sodbe, ter pravna sredstva, ki jih je navedena država članica že vložila v ta namen in izid teh pravnih sredstev.
60

Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(1)(a) in (c) Direktive 2006/112 v povezavi s členom 14(1) in členom 24(1) te direktive razlagati tako, da kadar na podlagi pogodbe o razstavljanju kupec, to je družba za rušitvena dela, kupi blago, ki se razstavi, in se pod grožnjo pogodbene kazni obveže to blago razstaviti in ga odstraniti ter odstraniti odpadke v pogodbeno določenem roku, ta pogodba zajema dobavo blaga za plačilo, to je dobavo blaga, ki se razstavi, pri čemer pa je ta dobava predmet DDV le pod pogojem, da jo je opravil davčni zavezanec, ki deluje kot tak, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. Če je kupec zavezan to blago razstaviti in odstraniti ter odstraniti pri tem nastale odpadke, s čimer posebej izpolnjuje potrebe prodajalca, kar mora preveriti predložitveno sodišče, ta pogodba zajema tudi opravljanje storitve za plačilo, to je storitve razstavljanja in odvoza, če ta kupec določi vrednost te storitve, ki jo je upošteval v predlagani ceni, kot dejavnik, ki zmanjšuje nakupno ceno blaga, ki se razstavi, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
31

Vendar je razlaga sodb z dne 15. marca 2017, Polynt/ECHA (C‑323/15 P, EU:C:2017:207), in z dne 15. marca 2017, Hitachi Chemical Europe in Polynt/ECHA (C‑324/15 P, EU:C:2017:208), kot jo predlaga pritožnica, posledica napačnega razumevanja teh sodb. Sodišče je v točki 24 zgoraj navedenih sodb ugotovilo, da se člen 57, od (a) do (c), Uredbe REACH najprej nanaša na snovi, ki izpolnjujejo merila za razvrstitev kot rakotvorne, mutagene ali strupene za razmnoževanje, kategorij 1A ali 1B, v skladu z oddelki od 3.5 do 3.7 Priloge I k Uredbi (ES) št. 1272/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o razvrščanju, označevanju in pakiranju snovi ter zmesi, o spremembi in razveljavitvi direktiv 67/548/EGS in 1999/45/ES ter spremembi Uredbe (ES) št. 1907/2006 (UL 2008, L 353, str. 1). Dalje se ta člen 57(d) in (e) nanaša na snovi, ki so v skladu z merili iz Priloge XIII k Uredbi REACH obstojne, strupene in se lahko kopičijo v organizmih, in na snovi, ki so zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih. Ta merila temeljijo na oceni nevarnosti, ki jih pomenijo te snovi. Nazadnje se člen 57(f) te uredbe nanaša na vse druge snovi, ki ne izpolnjujejo nobenega od zgoraj navedenih meril, ampak „za katere je za vsak primer posebej v skladu s postopkom iz člena 59 znanstveno dokazano, da imajo lahko resne učinke na zdravje ljudi ali okolje, ki so enakovredni učinkom snovi iz točk od (a) do (e)“ (sodba z dne 15. marca 2017, Polynt/ECHA, C‑323/15 P, EU:C:2017:207, točka 24).
59.

Glede prvega od teh pogojev je treba poudariti, da se pridobitev blaga znotraj Skupnosti v smislu člena 20 Direktive o DDV opravi, če je bila pravica do razpolaganja z blagom kot lastnik prenesena na pridobitelja, dobavitelj pa dokaže, da je bilo to blago odposlano ali odpeljano v drugo državo članico in da je zaradi te pošiljke ali prevoza fizično zapustilo ozemlje države članice odhoda (glej v tem smislu sodbi z dne 27. septembra 2007, Teleos in drugi, C‑409/04, EU:C:2007:548, točki 27 in 42, ter z dne 18. novembra 2010, X, C‑84/09, EU:C:2010:693, točka 27). Pogoj glede prehoda meja med državami članicami je sestavni del pridobitve blaga znotraj Skupnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2007, Teleos in drugi, C‑409/04, EU:C:2007:548, točka 37).
14

Predložitveno sodišče ima dvome v zvezi z opredelitvijo pogodbe iz postopka v glavni stvari. Navaja, da je družba Zako za račun družbe Sanidel opravljala te različne naloge: izbira izdelkov in dobaviteljev, izbira poslovne strategije, sprejemanje strank, izdelava načrtov za kuhinje, izdelava predračunov, pogajanja o cenah, podpisovanje naročil, izmere na kraju samem, reševanje sporov, vodenje osebja oddelka (tajnice, prodajalci in monterji), izdelava in upravljanje spletne strani za spletno prodajo, razvoj prodaje preprodajalcev, trgovcev z nepremičninami in podjetnikov ter posredovanje pri podizvajalskih pogodbah za račun družbe Sanidel in sklepanje teh pogodb. Družba Zako je prejemala mesečni pavšalni znesek 5500 EUR, nadomestilo za stroške prevoza in letno provizijo, ki se je gibala od 5197,53 EUR do 30.574,19 EUR v upoštevnem obdobju iz postopka v glavni stvari. Predstavnik družbe Zako je imel stalno delovno mesto z neposredno telefonsko povezavo in elektronskim naslovom v poslovnih prostorih družbe Sanidel. Ni sporno, da je svoje naloge opravljal popolnoma samostojno.
Svet je 7. aprila 2015 ime pritožnice z izpodbijanima aktoma ponovno uvrstil na seznam oseb in subjektov, katerih premoženje se zamrzne, iz Priloge II k Sklepu 2010/413 in iz Priloge IX k Uredbi št. 267/2012 (v nadaljevanju: sporna seznama) na podlagi teh razlogov:

„Bank Tejarat nudi znatno podporo iranski vladi z zagotavljanjem finančnih sredstev in finančnih storitev za naftne in plinske razvojne projekte. Plinski in naftni sektor je znaten vir financiranja za iransko vlado in več projektov, ki jih financira Bank Tejarat, izvajajo hčerinske družbe subjektov, ki so v lasti in pod nadzorom iranske vlade. Poleg tega je Bank Tejarat še vedno v delni lasti iranske vlade in je tesno povezana z njo, kar iranski vladi omogoča, da vpliva na odločitve Bank Tejarat, tudi na udeleženost navedene banke pri financiranju projektov, ki jih iranska vlada obravnava prednostno.

Ker Bank Tejarat zagotavlja financiranje za različne projekte pridobivanja in rafiniranja surove nafte, v okviru katerih je treba pridobiti ključno opremo in tehnologijo za te sektorje, za katere je dobava za uporabo v Iranu prepovedana, se lahko šteje, da Bank Tejarat sodeluje pri nabavi prepovedanega blaga in tehnologije.“
4

Člen 2(1) in (2) Bernske konvencije določa: „1. Izrazi ‚književna in umetniška dela‘ zajemajo vse stvaritve s književnega, znanstvenega in umetniškega področja, ne glede na način in obliko njihovega izražanja, kot so: knjige, brošure in drugi spisi; predavanja, govori, besede in druga dela enake narave; dramska ali dramsko-glasbena dela; koreografska in pantomimska dela; glasbene skladbe z besedilom ali brez besedila; kinematografska dela in z njimi izenačena dela, izražena s postopkom, ki je podoben kinematografiji; dela s področja risanja, slikarstva, arhitekture, kiparstva, rezbarstva, litografije; dela s področja fotografije in z njimi izenačena dela, izražena s postopkom, ki je podoben fotografiranju; dela uporabne umetnosti; ilustracije, zemljevidi; načrti, skice in plastična dela, ki se nanašajo na zemljepisje, topografijo, arhitekturo ali znanost. 2. Državam Unije pa je prepuščeno, da v svojih zakonih predpišejo, da bodo književna ali umetniška dela ali pa ena ali več njihovih kategorij uživala varstvo le, če so fiksirana na materialni podlogi.“
Člen 23 Uredbe št. 1008/2008, naslovljen „Obveščanje in enaka obravnava“, v odstavku 1 določa:

„Letalske prevoznine in tarife, ki so na voljo javnosti, zajemajo pogoje, ki veljajo, kadar so ponujene ali objavljene v kakršni koli obliki, vključno na spletu, za zračni prevoz z letališč na ozemlju držav članic, za katere velja Pogodba. Končna cena letalske prevoznine in tarife je vedno navedena in označuje ceno, ki se plača, z vsemi davki, prispevki, dodatnimi dajatvami in pristojbinami, ki so neizogibni in predvidljivi v času objave. Poleg navedbe končne cene, je navedeno vsaj še naslednje:

(a) letalska prevoznina ali tarifa;

(b) davki;

(c) letališke pristojbine; in

(d) ostali prispevki, dodatne dajatve ali pristojbine, zlasti tiste, povezane z varnostjo ali gorivom;

če so bile postavke iz točk (b), (c) in (d) dodane letalskim prevozninam ali tarifam. Možnost doplačila se sporoči na jasen, pregleden in nedvoumen način ob začetku kupovanja vozovnic, kupec pa sam izbere možnost doplačila.“
3

Člen 50 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana 19. junija 1990 v Schengenu (Luksemburg) in je začela veljati 26. marca 1995 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 9, v nadaljevanju: KISS), ki je umeščen v poglavje 2, naslovljeno „Medsebojna pravna pomoč v kazenskih zadevah“, iz naslova III te konvencije, v odstavku 1 določa: „V skladu [z] [Evropsko konvencijo o medsebojni pravni pomoči v kazenskih zadevah (ETS št. 30), podpisano 20. aprila 1959 v Strasbourgu,) in Beneluško pogodbo o izročitvi in medsebojni pravni pomoči v kazenskih zadevah z dne 27. junija 1962, kakor je bila spremenjena s protokolom z dne 11. maja 1974,] se pogodbenice zavezujejo nuditi medsebojno pravno pomoč v zvezi s kršitvami njihovih določb in predpisov o trošarinah, davku na dodano vrednost in carinah. Carinski predpisi pomenijo pravila iz člena 2 Konvencije med Belgijo, Zvezno republiko Nemčijo, Francijo, Italijo, Luksemburgom in Nizozemsko o medsebojnem sodelovanju med carinskimi upravami z dne 7. septembra 1967 in iz člena 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 1468/81 z dne 19. maja 1981 [o medsebojni pomoči med upravnimi organi držav članic ter o sodelovanju med njimi in Komisijo zaradi zagotavljanja pravilnega izvajanja carinske in kmetijske zakonodaje (UL 1981, L 144, str. 1)].“
63

To pomeni zlasti, da znanja, ki se zahtevajo za uspešno opravljen preizkus integracije tujcev v družbo, ustrezajo osnovni ravni, da pogoj, določen v nacionalni ureditvi, ne vodi do preprečevanja izdaje nevezanega dovoljenja za prebivanje državljanom tretjih držav, ki so predložili dokaz o njihovi volji, da bi opravili ta preizkus, in prizadevanjih, ki so jih vložili za to, da se ustrezno upoštevajo posebne posameznikove okoliščine, in da stroški navedenega izpita niso pretirani (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točke od 54 do 70).
1. Člen 1(2)(a) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da pojem „proti plačilu sklenjene pogodbe“ zajema odločitev, s katero javni naročnik nekemu gospodarskemu subjektu neposredno in torej brez postopka za oddajo javnega naročila dodeli sredstva, ki so v celoti namenjena za proizvodnjo izdelkov, ki se brezplačno dobavijo javnim naročnikom, ki jim ni treba plačati nobenega nadomestila navedenemu dobavitelju, razen plačila pavšalnega zneska v višini 180 EUR na pošiljko za stroške dostave. 2. Člen 1(2)(a) in člen 2 Direktive 2004/18 je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki z izenačitvijo „uvrščenih“ zasebnih bolnišnic z javnimi bolnišnicami zaradi vključitve teh zasebnih bolnišnic v sistem nacionalnega programa javnega zdravja, ki ga urejajo posebne pogodbe, ki se razlikujejo od običajnih razmerij z drugimi zasebnimi subjekti, ki so del sistema zagotavljanja zdravstvenih storitev, vzpostavljenih na podlagi akreditacije, povzroči, da zanje ne veljata nacionalna ureditev in ureditev Unije o javnih naročilih, tudi kadar se tem subjektom dodeli naloga, da brezplačno proizvajajo in javnim zdravstvenim ustanovam dobavljajo posebne izdelke, potrebne za izvajanje zdravstvene dejavnosti, v zameno za javna sredstva, namenjena za izdelavo in dobavo teh izdelkov.
Člen 8 Direktive 93/42, naslovljen „Zaščitna klavzula“, določa:

„1. Če kaka država članica ugotovi, da lahko pripomočki iz druge alinee člena 4(1) in (2) pri predvidenem namenu in ob pravilni namestitvi, vzdrževanju in uporabi škodljivo vplivajo na zdravje in/ali varnost bolnikov, uporabnikov in, če to pride v poštev, drugih oseb, sprejme ustrezne začasne ukrepe za umik takih pripomočkov s trga ali za prepoved ali omejitev njihovega dajanja na trg ali v uporabo. Država članica nemudoma obvesti Komisijo o vseh takih ukrepih z navedbo razlogov za tako odločitev in še posebej, ali je neskladnost s to direktivo posledica:

(a) neizpolnjevanja bistvenih zahtev iz člena 3;

(b) nepravilne uporabe standardov iz člena 5, če se zatrjuje, da so bili ti standardi uporabljeni;

(c) pomanjkljivosti standardov samih.

2. Komisija se nemudoma posvetuje z zadevnimi stranmi. Če Komisija po teh posvetovanjih ugotovi, da:

– so ukrepi upravičeni, o tem nemudoma obvesti državo članico, ki je dala pobudo, in druge države članice; če je odločitev iz odstavka 1[…] utemeljena na pomanjkljivostih standardov in če država, ki je ukrep uvedla, namerava pri njem vztrajati, Komisija po posvetovanju z zadevnimi stranmi v dveh mesecih predloži zadevo odboru iz člena 6(1), ter začne postopek iz člena 6,

– ukrepi niso upravičeni, o tem nemudoma obvesti državo članico, ki je dala pobudo, in proizvajalca ali njegovega pooblaščenega zastopnika s sedežem v [Evropski uniji].

3. Če pripomoček, ki ni v skladu s temi zahtevami, nosi oznako CE, pristojna država članica sproži ustrezne ukrepe proti osebi/osebam, ki so pritrdile oznako, in o tem obvesti Komisijo in druge države članice.

4. Komisija zagotavlja, da so države članice seznanjene z napredovanjem in izidom tega postopka.“
3

V uvodnih izjavah 12, 19 in 20 Direktive 2011/7 je navedeno: „(12) Zamude pri plačilih predstavljajo kršenje pogodbe, kar je postalo finančno ugodno za dolžnike v večini držav članic zaradi nizkih ali neobstoječih obrestnih mer, ki se zaračunajo za zamude pri plačilih, in/ali dolgotrajnih postopkov pravnega varstva. Potreben je odločen premik h kulturi takojšnjega plačevanja, pri čemer bi bilo treba izključitev pravice do zaračunavanja obresti vedno obravnavati kot skrajno nepošten pogodbeni pogoj ali poslovno prakso, da bi preobrnili ta trend in odvračali od zamud pri plačilih. Tak premik bi moral zajemati tudi uvedbo posebnih določb o plačilnih rokih in nadomestilih upnikom za nastale stroške ter med drugim domnevo, da je izključitev pravice do nadomestila za stroške izterjave skrajno nepoštena. […] (19) Upnikom je treba zagotoviti pošteno nadomestilo za stroške izterjave, ki jih imajo zaradi zamud pri plačilih, da se odvrne od teh zamud. Stroški izterjave bi morali vključevati izterjavo upravnih stroškov in nadomestilo za notranje stroške, ki so nastali zaradi zamude pri plačilu, za katere bi bilo treba v tej direktivi določiti fiksen minimalen znesek, ki se lahko izterja z obrestmi za zamudo pri plačilu. Nadomestilo v obliki fiksnega zneska bi moralo biti namenjeno omejevanju upravnih in notranjih stroškov, povezanih z izterjavo. Nadomestilo stroškov izterjave bi bilo treba določiti brez poseganja v nacionalne določbe, glede na katere lahko nacionalno sodišče dodeli upniku odškodnino za kakršno koli dodatno škodo v zvezi z dolžnikovo zamudo pri plačilu. (20) Upniki bi morali imeti poleg pravice do plačila fiksnega zneska za povračilo notranjih stroškov izterjave tudi pravico do povračila drugih stroškov izterjave, ki jih imajo kot posledica dolžnikove zamude pri plačilu. Takšni stroški bi morali zlasti vključevati stroške, ki jih imajo upniki zaradi najema odvetnika ali agencije za izterjavo dolgov.“