SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 6. maja 2021 ( 1 )

Zadeva C‑428/19

OL,

PM,

RO

proti

Rapidsped Fuvarozási és Szállítmányozási Zrt.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gyulai Törvényszék (županijsko sodišče v Gyuli, Madžarska) (prej Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyuli, Madžarska))

„Predhodno odločanje – Direktiva 96/71/ES – Svoboda opravljanja storitev – Napotitev delavcev v okviru opravljanja storitev – Vozniki v mednarodnem prevozu – Spoštovanje minimalnih urnih postavk države, v katero so delavci napoteni – Dnevnica – Uredba (EU) št. 561/2006 – Dodatek za prihranek goriva“

I. Uvod

1. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so vozniki tovornih vozil v mednarodnem cestnem prevozu. Redno jih napotujejo z Madžarske v Francijo. Tožeče stranke so trdile, da je njihova dejanska plača med napotitvijo bistveno nižja od veljavne francoske minimalne plače in da so s tem kršeni pogoji zaposlovanja, zagotovljeni s členom 3(1) Direktive 96/71/ES ( 2 ) (v nadaljevanju: Direktiva o napotitvi delavcev), ter so vložile tožbo proti svojemu madžarskemu delodajalcu pri Gyulai Törvényszék (županijsko sodišče v Gyuli, Madžarska).

2. Predložitveno sodišče želi v zvezi s tem pridobiti usmeritve med drugim o tem, prvič, ali se Direktiva o napotitvi delavcev uporablja za tožeče stranke; drugič, ali je treba dnevnice, izplačane tožečim strankam, šteti za del njihove minimalne plače; in, tretjič, ali je z dodatkom za prihranek goriva, ki se občasno izplačuje tožečim strankam, ogrožena varnost v cestnem prometu, kar pomeni kršitev Uredbe (EU) št. 561/2006 ( 3 ).

II. Pravni okvir

1. Direktiva 96/71/ES

3. V skladu s členom 1(1) Direktive o napotitvi delavcev se „[t]a direktiva […] uporablja za podjetja s sedežem v kateri od držav članic, ki v okviru čezmejnega opravljanja storitev napotijo delavce […] na ozemlje katere od držav članic“.

4. V členu 2 Direktive o napotitvi delavcev je „napoteni delavec“ opredeljen kot „delav[ec], ki za omejen čas opravlja delo na ozemlju države članice, ki ni država, v kateri običajno dela“.

5. Člen 3 Direktive o napotitvi delavcev se nanaša na „določbe in pogoje za zaposlitev“. V upoštevnem delu določa: „1. Države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo delavcem, ki so napoteni na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev v zvezi z naslednjimi zadevami, ki so urejene v državi članici, v kateri se opravlja delo: – z zakonom ali drugim predpisom in/ali […] (c) minimalne urne postavke, tudi za nadurno delo; ta točka se ne uporablja za programe dodatnega kolektivnega pokojninskega zavarovanja; […] V tej direktivi je koncept minimalnih urnih postavk iz odstavka 1 točke (c) opredeljen z nacionalno zakonodajo in/ali prakso države članice na katere ozemlje je delavec napoten. […] 7. Odstavki od 1 do 6 ne onemogočajo uporabe za delavce ugodnejših pogojev za delo in zaposlitev. Šteje se, da so posebni dodatki, ki sodijo k napotitvi, del minimalne plače, razen če so izplačani kot povračilo za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve, denimo potni stroški in stroški za stanovanje in hrano.“

2. Uredba št. 561/2006

6. Poglavje III Uredbe št. 561/2006, naslovljeno „Odgovornost prevoznih podjetij“, vsebuje zgolj člen 10. V skladu s členom 10(1) „[p]revozno podjetje voznikom, ki so v njem zaposleni ali mu dani na voljo, ne sme izplačevati nikakršnih plačil, niti v obliki bonusov ali dodatkov k plači, ki so povezana s prevoženimi razdaljami in/ali količino prevoženega blaga, če so ta plačila take vrste, da ogrožajo varnost v cestnem prometu in/ali spodbujajo kršitve te uredbe“.

III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanja za predhodno odločanje

7. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so v letih 2015 in 2016 podpisale pogodbe o zaposlitvi z družbo Rapidsped (v nadaljevanju: tožena stranka), ki je pravna oseba s sedežem na Madžarskem, za delovno mesto voznika v mednarodnem cestnem prevozu.

8. Tožena stranka se je s temi pogodbami zavezala, da bo poleg osnovne plače zaposlenim izplačala dnevnice, katerih višina se povečuje s trajanjem napotitve. Po navedbah predložitvenega sodišča je v informacijski brošuri tožeče stranke navedeno, da so dnevnice namenjene kritju „stroškov, nastalih v tujini“. Tožena stranka v skladu z določbami pogodbe o zaposlitvi, vendar po lastni diskrecijski pravici, voznikom izplačuje tudi dodatek za prihranek goriva v primerih, v katerih je poraba goriva nižja od „običajne“ ravni porabe goriva.

9. Tožeče stranke so morale za delo, ki so ga opravljale, z minibusom odpotovati v Francijo, nato pa pri opravljanju dela večkrat prečkati meje. Na začetku vsake poti v tujino je tožena stranka voznikom priskrbela izjavo, ki jo je potrdil madžarski notar, in attestation de détachement (potrdilo o napotitvi), ki ga je izdalo ministère du Travail, de l’Emploi et de l’Insertion (francosko ministrstvo za delo, zaposlovanje in vključenost), v katerih je bilo navedeno, da urna postavka delavcev znaša 10,40 EUR. Ta urna postavka je višja od francoske najnižje urne postavke, ki znaša v tem zaposlitvenem sektorju 9,76 EUR.

10. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so proti toženi stranki vložile tožbo pri Gyulai Törvényszék (županijsko sodišče v Gyuli, Madžarska) in trdile, da njihova plača za delo, opravljeno v Franciji, ne dosega francoske minimalne plače. V skladu s pogodbo o zaposlitvi so tožeče stranke prejemale bruto mesečno plačo v višini 544 EUR, kar je znašalo približno 3,24 EUR na uro. To pomeni razliko 6,52 EUR na uro med francosko minimalno urno postavko in urno postavko, ki so jo prejemali ti vozniki.

11. Tožena stranka trdi, da je razlika 6,52 EUR na uro med francosko minimalno urno postavko in urno postavko, ki so jo prejemali ti vozniki, v resnici krita z dnevnico in dodatkom za prihranek goriva, ki se izplačuje tožečim strankam. Ta dodatka naj bi bila del plače tožečih strank, tožeče stranke pa naj bi tako prejemale plačilo, ki ustreza minimalni francoski plači.

12. Glede na te ugotovitve je Gyulai Törvényszék (županijsko sodišče v Gyuli) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba določbe člena 1(1) [Direktive o napotitvi delavcev] v povezavi s členoma 3 in 5 te direktive ter členoma 285 in 299 [madžarskega] zakonika o delovnih razmerjih razlagati tako, da se madžarski delavci v postopkih proti svojim madžarskim delodajalcem, uvedenih pri madžarskih sodiščih, lahko sklicujejo na kršitev navedene direktive in francoske zakonodaje o minimalni plači? 2. Ali je treba dnevnice, namenjene kritju stroškov, nastalih med napotitvijo delavca v tujino, šteti za del plače? 3. Ali je praksa, v skladu s katero delodajalec vozniku tovornega vozila na podlagi formule izplača dodatek, določen sorazmerno s prihrankom v smislu prevožene razdalje in porabe goriva, ki ni del plače, določene v pogodbi o zaposlitvi, in za katerega se ne plačujejo davki in prispevki za socialno varnost, v nasprotju s členom 10 Uredbe 561/2006/ES? Pri tem je treba upoštevati, da vozniki tovornih vozil zaradi varčevanja z gorivom vozijo na način, ki bi lahko ogrozil varnost v cestnem prometu (tako da na primer po strmini navzdol čim dlje vozijo v prostem teku). 4. Ali se za mednarodni prevoz blaga uporablja [Direktiva o napotitvi delavcev], zlasti ob upoštevanju, da je Evropska komisija proti Franciji in Nemčiji sprožila postopek za ugotavljanje kršitev zaradi uporabe zakonodaje o minimalni plači v sektorju cestnega prevoza? 5. Ali lahko direktiva, če ni bila prenesena v nacionalno pravo, sama nalaga obveznosti posamezniku in je torej lahko sama po sebi podlaga za tožbo proti posamezniku, vloženo pri nacionalnem sodišču?“

13. Pisna stališča so predložile tožeče stranke, tožena stranka, francoska, madžarska, nizozemska in poljska vlada ter Evropska komisija. Tožeče stranke, tožena stranka in madžarska vlada so predložile tudi pisne odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče.

IV. Analiza

14. Zgradba teh sklepnih predlogov je taka. Najprej bom obravnaval četrto vprašanje, ki se nanaša na uporabo Direktive o napotitvi delavcev (A). Nato bom sledil vrstnemu redu vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, od prvega do petega (od B do E).

A. Četrto vprašanje

15. Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se Direktiva o napotitvi delavcev uporablja za mednarodno opravljanje storitev v sektorju cestnega prevoza. Zlasti sprašuje, ali se ta direktiva uporablja za napotitev voznikov v tem sektorju.

16. To posebno vprašanje je bilo rešeno v nedavni sodbi Sodišča Federatie Nederlandse Vakbeweging ( 4 ), v zadevi, ki izhaja z Nizozemske in se nanaša na uporabo Direktive o napotitvi delavcev za voznike v mednarodnem cestnem prevozu. Sodišče je razsodilo, da se Direktiva o napotitvi delavcev uporablja za mednarodno opravljanje prevoznih storitev. ( 5 ) Po mnenju Sodišča besedilo člena 1(1) in (3) Direktive o napotitvi delavcev glede na uvodno izjavo 4 te direktive pomeni, da se Direktiva uporablja za podjetja s sedežem v kateri od držav članic, ki v okviru čezmejnega opravljanja storitev napotijo delavce na ozemlje katere od drugih držav članic.

17. S tega področja uporabe so s členom 1(2) Direktive o napotitvi delavcev izključene zgolj storitve, ki jih opravljajo posadke mornarice. Za druge sektorje niso določene nikakršne izjeme. Zato se Direktiva načeloma uporablja za kakršno koli čezmejno opravljanje storitev, ki se nanaša na napotitev delavcev, ne glede na gospodarski sektor, na katerega se taka storitev navezuje. To vključuje mednarodno opravljanje storitev v sektorju cestnega prevoza. ( 6 )

18. Glede na ta odgovor res ni treba natančno obravnavati navedb strank, s katerimi se izpodbija možnost uporabe Direktive o napotitvi delavcev v tej zadevi. Vendar je zaradi celovitosti morda koristno preučiti tri konkretne trditve, ki so bile v tem postopku predstavljene Sodišču.

19. Prvič, madžarska in poljska vlada izpodbijata izbiro člena 57(2) in člena 66 PES (zdaj člen 53(1) in člen 62 PDEU) kot pravilne pravne podlage za Direktivo o napotitvi delavcev. Teh določb, ki se nanašata na prosti pretok storitev, ni mogoče razumeti tako, da se raztezata na mednarodno opravljanje storitev v sektorju cestnega prevoza.

20. Sodišče je v sodbi Federatie Nederlandse Vakbeweging zavrnilo vse dvome v zvezi z izbiro pravne podlage za Direktivo o napotitvi delavcev. Sodišče je razsodilo, da glavni namen te direktive ni posebej urejanje prevoznih storitev (v primeru česar bi se bilo treba sklicevati na člen 58 PDEU ( 7 )). ( 8 ) Namen Direktive je, nasprotno, zagotoviti odziv na splošne družbene in gospodarske posledice, ki izhajajo iz napotitve delavcev v okviru opravljanja (vseh in vsakršnih) storitev. ( 9 ) Tako ni bilo potrebe po sklicevanju na dodatno pravno podlago za prevoze, da bi se prikazalo, da sektor dejavnosti cestnega prevoza spada na področje uporabe te direktive. ( 10 )

21. V nasprotju s stališčem madžarske in poljske vlade dejstvo, da je v najnovejši direktivi, s katero so spremenjene zahteve za izvrševanje in določena pravila za napotitev voznikov (Direktiva (EU) 2020/1057) ( 11 ), kot njena pravna podlaga naveden člen 91(1) PDEU, in s tem določba o prevozu, ne spremeni tega sklepa. Namen Direktive (EU) 2020/1057 je harmonizacija posebnih pravil za napotitev voznikov v sektorju cestnega prevoza. Njeno področje uporabe je tako bistveno bolj specifično od področja uporabe Direktive o napotitvi delavcev. Ker cilj zadnjenavedene direktive ni vzpostavitev „skupnih pravil“, pogojev za delovanje „prevoznikov nerezidentov“, „ukrepov za izboljšanje varnosti prometa“ ali drugih „ustreznih predpisov“na področju prevoza, se ni bilo treba sklicevati na člen 91(1)(a), (b), (c) ali (d) PDEU. ( 12 )

22. Drugič, tožena stranka ter madžarska in poljska vlada trdijo, da med tožečimi strankami in ozemljem Francije ni zadostne stopnje povezave. Po navedbah teh vlad tožeče stranke ne spadajo v opredelitev „napoteni delavec“ v smislu člena 2(1) Direktive o napotitvi delavcev.

23. S tem se ne strinjam.

24. Jasno je, da v skladu s členom 2(1) Direktive o napotitvi delavcev „napoteni delavec“ pomeni katerega koli delavca, ki za omejen čas opravlja delo na ozemlju države članice, ki ni država, v kateri običajno dela. Ker pa je delavca ob upoštevanju te direktive mogoče šteti za napotenega na ozemlje države članice zgolj, če je opravljanje njegovega dela dovolj povezano s tem ozemljem, se z Direktivo o napotitvi delavcev domneva, da je treba opraviti celovito presojo vseh elementov, ki so značilni za dejavnost zadevnega delavca. ( 13 )

25. V konkretnem primeru voznikov v mednarodnem cestnem prometu je stopnja intenzivnosti povezave dejavnosti, ki jih tak delavec opravlja v okviru storitve prevoza, na katero je bil napoten, z ozemljem vsake zadevne države članice še posebej upoštevna. Enako velja za del teh dejavnosti v celoti zadevnih storitev. ( 14 )

26. To presojo mora opraviti predložitveno sodišče, se pa v obravnavani zadevi vse stranke strinjajo, da se tožeče stranke z minibusom prepeljejo z Madžarske na določeno lokacijo v Franciji. Iz te „baze“ očitno opravljajo storitve prevoza v cestnem prometu v Franciji. V nekaterih okoliščinah to obsega tudi čezmejne prevoze. Vendar je očitno, da za vse delo, ki ga tožeče stranke opravijo med napotitvijo, njihova „baza“ na splošno ostaja ista, dokler se ne vrnejo na Madžarsko. To pomeni visoko stopnjo povezave med opravljanjem zadevnih prevoznih storitev s strani tožečih strank in ozemljem Francije.

27. Te značilnosti so precej drugačne pri delavcu, ki na ozemlju države članice gostiteljice opravlja le omejene storitve, za kar je šlo v zadevi Dobersberger. ( 15 ) V tej zadevi so avstrijske zvezne železnice sklenile pogodbo – prek več podizvajalcev – za opravljanje storitev cateringa na svojih vlakih. ( 16 ) Povezava med delavci, ki so delali na teh vlakih, in ozemljem, prek katerega so se vozili, je bila bežna in začasna. ( 17 ) Kot taki se niso šteli za „napotene delavce“ v smislu člena 2(1) Direktive o napotitvi delavcev.

28. Tako menim, da je treba dejanske okoliščine tožečih strank razlikovati od okoliščin v zadevi Dobersberger ali celo od okoliščin delavcev v cestnem prevozu, ki zgolj prečkajo ozemlje druge države članice, ki ni njihova matična država članica ali država članica gostiteljica, ali na njem razložijo blago. Tako je zato, ker je v teh primerih očitno manjkal kraj, ki bi bil podoben trajni „bazi“, iz katere bi se opravljalo delo.

29. Tretjič, madžarska vlada navaja, da pogodbe o zaposlitvi tožečih strank vsebujejo posebno določbo, zaradi katere je v bistvu delo v tujini pravilo in ne izjema. V tej določbi je navedeno, da ni mogoče šteti, da napoteni delavec opravlja delo v državi članici, „ki ni država, v kateri običajno dela“, v smislu člena 2(1) Direktive o napotitvi delavcev, ker ta delavec „običajno“ dela v tujini. Zato v bistvu ne pride do „napotitve“ v smislu te določbe.

30. Ta trditev je napačna. Logiko Direktive o napotitvi delavcev obrača na glavo in jo želi nadomestiti s prazno tavtologijo: delavčev običajni kraj dela je kraj, kjer dela. Če v nekem trenutku tam dela, ni mogoče šteti, da je bil tja napoten, saj tam dejansko dela. Če bi sprejeli tako tolmačenje, madžarskega delavca po definiciji nikoli ne bi bilo mogoče napotiti na delo. Enostavno bi neprestano spreminjal svoj „običajni“ kraj zaposlitve v skladu z željami svojega delodajalca z Madžarske. Njegov običajni kraj zaposlitve bi bil tako na primer tri tedne v januarju ozemlje Francije, štiri tedne v februarju in marcu ozemlje Nemčije ter dva tedna v aprilu ozemlje Španije, ne da bi mu sploh kaj koristila temeljna pravila o minimalni zaščiti, ki je cilj Direktive o napotitvi delavcev.

31. Direktiva o napotitvi delavcev je instrument, ki je med drugim namenjen zaščiti katerega koli delavca, ki je „napoten“. ( 18 ) Z njo se to, ali gre za tako napotitev, presoja z vidika delavca in njegovega „običajnega“ kraja zaposlitve med njegovo poklicno potjo, pri čemer se upošteva delavčevo „(ekonomsko) središče življenja“. ( 19 ) Ta presoja zahteva visoko stopnjo predvidljivosti, saj je „običajni“ kraj zaposlitve napotenega delavca načeloma kraj, kamor se običajno vrne po svoji napotitvi. Zato ni pravilno, da bi se ta presoja opravila ločeno za konkretno obdobje, v katerem je delavec napoten, s čimer bi se učinkovito zagotovilo, da se za konkretno delovno razmerje ne uporabi Direktive o napotitvi delavcev.

32. Prav zaradi te „spremenljive“ narave zaposlitve v Evropski uniji se je s členom 3(1) Direktive o napotitvi delavcev poskušalo uskladiti obvezna pravila glede minimalne zaščite ter s tem določiti osnovno raven pogojev zaposlitve, ki jih morajo v državi gostiteljici spoštovati delodajalci, ki tja napotujejo svoje delavce. ( 20 ) Te predpise je mogoče v povezavi z uvodno izjavo 17 Direktive opustiti le v okoliščinah, v katerih bi za delavca veljali ugodnejši pogoji.

33. Menim, da je tako jasno, da (katere koli) pogodbene določbe, ki bi določale nasprotno, ne morejo prevladati nad tem, da se Direktiva o napotitvi delavcev uporabi za delavce, ki so objektivno napoteni, in s tem spodkopati „osnovne ravni“ obveznih pravil iz člena 3(1) te direktive za taka delovna razmerja.

34. Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na četrto vprašanje odgovori: Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev je treba razlagati tako, da se uporablja za mednarodno opravljanje storitev v sektorju cestnega prevoza.

B. Prvo vprašanje

35. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali se lahko madžarski delavci sklicujejo na kršitev Direktive o napotitvi delavcev in francoske zakonodaje o minimalni plači v postopkih proti svojemu madžarskemu delodajalcu, uvedenih pri madžarskih sodiščih.

36. Vse stranke, ki so predložile stališča v zvezi s tem vprašanjem, menijo, da gre pri tem za željo, da bi se pojasnilo, kateri instrument(i) prava Unije daje(jo) pristojnost predložitvenemu sodišču. Menim, da to ni edino razumevanje tega vprašanja. Z vprašanjem se – glede na njegovo besedilo – morda namesto tega sprašuje o tem, ali predložitveno sodišče dejansko lahko uporabi (del) francoskega prava v postopku pred njim in na njegovi podlagi morebiti ugotovi kršitev prava (in katerega prava). Zato v skladu s tem drugim morebitnim razumevanjem vprašanje ni osredotočeno na pridobitev pristojnosti, ampak na pravo, ki se uporabi.

37. V vsakem primeru je odgovor na oba načina razumevanja prvega vprašanja precej jasen. Z Direktivo o napotitvi delavcev nikakor ni omejena pristojnost madžarskega sodišča za razsojanje v zadevi, kakršna je obravnavana.

38. Prvič, v zvezi s pristojnostjo predložitvenega sodišča za odločanje o sporu iz postopka v glavni stvari očitno ni sporno, da se obravnavana zadeva nanaša na zahtevek madžarskih delavcev proti njihovemu madžarskemu delodajalcu pred madžarskim sodiščem v zvezi s pogodbo, sklenjeno na podlagi madžarske delovnopravne zakonodaje. Glede na te precej jasne sodne „karabine“ je povsem naravno, da se šteje, da je podana splošna pristojnost sodišč, pristojnih glede na kraj sedeža delodajalca na Madžarskem.

39. Sklepam, da to velja že na podlagi madžarskih nacionalnih določb. Morebitna uporaba instrumentov zasebnega prava Unije, kot je na primer Uredba (EU) št. 1215/2012 ( 21 ), bi pripeljala do istega rezultata. Madžarska sodišča bi bila pristojna bodisi na podlagi splošne pristojnosti na podlagi člena 4(1) te uredbe (tožena stranka je očitno madžarska pravna oseba in ima tako domnevno sedež v tej državi članici) ali morda – če bi bili izpolnjeni pogoji iz člena 5(1) te uredbe ( 22 ) – na podlagi posebne pristojnosti za pogodbe o zaposlitvi, zlasti na podlagi člena 21(1)(a) Uredbe št. 1215/2012.

40. Ali se s členoma 3 in 5 Direktive o napotitvi delavcev v tem pogledu kar koli spremeni, kot trdi tožena stranka?

41. Ne razumem, kako bi se lahko. Ti določbi se nanašata na spremljanje in javno uveljavljanje ( 23 ) nekaterih minimalnih in obveznih pogojev za zaposlitev. Z njima se ne spreminjajo (nacionalna) pravila o pristojnosti. Dejansko je člen 6 Direktive o napotitvi delavcev edina določba, ki se nanaša na pristojnost. Vendar je s to določbo zgolj dodana dodatna možnost za pristojnost sodišč države članice gostiteljice. S tem ta določba seveda ne spreminja pravil o (splošni) pristojnosti madžarskih sodišč za obravnavanje zadev v zvezi z njihovimi državljani na podlagi običajnih nacionalnih pravil o pristojnosti.

42. Drugič, glede vprašanja določitve prava, ki se uporabi v sporu, kakršen je ta pred predložitvenim sodiščem, v katerem neki element obveznih minimalnih pogojev delovnega razmerja izhaja iz francoskega prava, je odgovor prav tako jasen. Člen 3(1) Direktive o napotitvi delavcev uvaja „obvezno“ jedro pogojev, od katerih države članice in delodajalci napotenih delavcev ne morejo odstopiti ne glede na to, katero pravo se uporabi za delovno razmerje. ( 24 ) V bistvu je s temi pogoji vzpostavljena osnovna zaščita napotenih delavcev, ki se ne sme oslabiti. „Minimalne urne postavke“ so del te osnovne zaščite za obdobje napotitve zadevnega delavca ( 25 ), določene pa so z nacionalnim pravom države članice gostiteljice, s katerim so opredeljene te „minimalne urne postavke“. ( 26 )

43. V obravnavani zadevi to nujno pomeni, da predložitveno sodišče v zvezi s pogodbo o zaposlitvi tožečih strank za ugotovitev, ali ta pogodba izpolnjuje „minimalne urne postavke“ iz člena 3(1) Direktive o napotitvi delavcev, uporabi francosko zakonodajo o minimalni plači. Tako so upoštevni elementi francoskega prava, na katero napotuje člen 3(1) te direktive, obvezna pravila, ki bodo prevladala nad katerimi koli drugimi (ali nasprotnimi) pogodbenimi določbami. Elementi francoskega prava bodo tako postali pravilo, ki se uporabi, v zadevi, za katero sicer domnevno velja – glede njene vsebine – madžarsko pravo.

44. Dejansko je mogoče dodati, da lahko – kot pravilno navaja francoska vlada – predložitveno sodišče, če bi bilo potrebno, pridobi potrebne informacije o francoski zakonodaji o minimalni plači prek mednarodnih instrumentov za sodelovanje med sodišči, kot sta Evropska pravosodna mreža v civilnih in gospodarskih zadevah ali Evropska konvencija o obvestilih o tujem pravu.

45. Skratka, člen 3(1) Direktive o napotitvi delavcev že po svoji logiki pomeni pravzaprav lex specialis glede prava, ki se uporabi. ( 27 ) Nujno bo pripeljal do položajev, v katerih se bodo elementi materialnega prava države članice gostiteljice uporabili v sporu v matični državi članici – ali obratno. V tem zadnjem primeru bi – če bi želeli delavci pridobiti pravno varstvo svojih pravic, ki temeljijo na pravu Unije, v državi članici, v katero so napoteni – sodišča te države članice prav tako verjetno morala uporabiti elemente materialnega prava matične države članice, saj bi bilo to pravo, ki bi se uporabilo za pogodbo o zaposlitvi na splošno.

46. Zato Sodišču predlagam, naj odgovori: Člen 3(1) Direktive 96/71 je treba razlagati tako, da se je v postopku, ki se je začel v matični državni članici, mogoče sklicevati na kršitev nacionalne zakonodaje države članice gostiteljice o „minimalnih urnih postavkah“, kadar so ta sodišča pristojna za obravnavo zadeve, na primer zato, ker ima delodajalec sedež v tej državi.

C. Drugo vprašanje

47. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba dnevnice, namenjene kritju stroškov, nastalih med potovanjem delavca v tujino, šteti za del delavčeve plače.

48. To vprašanje se postavlja, ker se stranke iz postopku v glavni stvari ne strinjajo glede tega, ali so dnevnice del „minimalne urne postavke“ tožečih strank v smislu člena 3(1) Direktive o napotitvi delavcev. V skladu s členom 3(7) te direktive je to mogoče le, kadar je dodatek, ki spada v njegov okvir, „[p]oseb[en] dodat[ek], ki sod[i] k napotitvi“. V takih okoliščinah je z Direktivo o napotitvi delavcev zahtevano, da se zadevni dodatek šteje za del plače napotenega delavca. Vendar je ta začetna domneva izpodbita, če se zadevni dodatek „izplač[a] kot povračilo za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve, denimo potni stroški in stroški za stanovanje in hrano“. Predložitveno sodišče želi v obravnavani zadevi pridobiti usmeritve o razlagi teh zahtev v zvezi z zadevnimi dnevnicami.

49. Spomniti je treba, da je v členu 3(7) Direktive o napotitvi delavcev vsebovano to, kar je Sodišče opisalo kot „razmerje ,pravilo – izjema‘“ v zvezi z upoštevanjem dodatkov in dopolnil. ( 28 ) To razmerje je sestavljeno iz dveh delov. Prvi del vsebuje splošno pravilo: „posebni dodatki, ki sodijo k napotitvi, [so] del minimalne plače“. To pravilo je dopolnjeno z drugim delom, v katerem je določena najpomembnejša izjema: dodatki so del minimalne plače, „razen če so izplačani kot povračilo za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve, denimo potni stroški in stroški za stanovanje in hrano.“ ( 29 )

50. Povedano drugače, to, ali je dodatek nekaj, kar „sod[i] k napotitvi“ v smislu splošnega pravila v prvem delu drugega pododstavka člena 3(7) Direktive o napotitvi delavcev, ni nujno odločilni element, ki ga je treba ugotoviti na začetku. Tako je zato, ker bo ta ugotovitev v praksi upoštevna le, če ne bo šlo za izjemo iz drugega dela tega pododstavka. Posledica te razlage je, da je z izjemo določeno, ali zadevni dodatek sploh spada na področje uporabe te določbe.

51. Na podlagi navedenih informacij iz spisa se strinjam s stališčem tožene stranke, da v obravnavani zadevi dnevnice očitno niso „izplačan[e] kot povračilo za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve“. ( 30 )

52. Očitno ni sporno, da se dnevnice, ki znašajo od 34 EUR do 44 EUR, odvisno od obdobja napotitve, izplačajo kot pavšalni znesek in brez potrebe po dokazilu o stroških. Očitno je tako, ker se stroški za nastanitev in hrano na podlagi madžarskega prava štejejo za upravičene brez dokazila.

53. Glede na posledičen neobstoj kakršne koli povezave med dnevnicami in stroški, ki so posledica napotitve, težko sprejmem trditve tožečih strank, da se dnevnice izplačujejo za stroške, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve. Čeprav je sicer to zelo verjetno, pa brez dokazila o tem, kako so bile porabljene dnevnice, ni dokaza o tem, da so tožeče stranke dnevnice dejansko sploh porabile, pa tudi, če bi jih, ali so bile dnevnice porabljene za kritje stroškov, nastalih zaradi njihove napotitve.

54. Pri merilu gre za stroške, ki so dejansko nastali zaradi njihove napotitve. Poudarjam besedo „dejansko“, saj menim, da je jasno, da njena vključitev v drugi pododstavek člena 3(7) Direktive o napotitvi delavcev pomeni, da je treba predložiti neko vrsto dokaza, s katerim je zadevno „povračilo“ povezano s stroški, „ki […] nastanejo zaradi napotitve“. Kakšne vrste naj bo predloženi dokaz, je drugotnega pomena. Sodišče je že presodilo, da se način povračila stroškov zaradi napotitve ne upošteva pri pravni opredelitvi teh stroškov. ( 31 )

55. Ker menim, da ni verjetno, da bi se uporabila izjema od splošnega pravila, ostaja vprašanje, ali se uporablja splošno pravilo samo, torej: ali so dnevnice dejansko „posebni dodatki, ki sodijo k napotitvi“, ki se bodo zato šteli za del minimalne plače.

56. Čeprav je to problem, ki ga mora nazadnje razrešiti nacionalno sodišče, se mi zdi, da bi moral biti odgovor pritrdilen iz dveh razlogov. Prvič, navedeno je bilo, da delavci resnično prejemajo dnevnice za čas trajanja napotitve, ker so dejansko napoteni. Drugič, ker se jim nikakor ne obračunajo ali povrnejo dejansko nastali stroški, pavšalni znesek (ki ga pomenijo dnevnice) dejansko postane del plače, ki jo lahko delavec porabi, kakor želi. Zato ga v praksi ni mogoče razlikovati od njegove običajne plače.

57. Glede na navedeno se v tem primeru očitno uporabi logika splošnega pravila iz člena 3(7) Direktive o napotitvi delavcev: kakršno koli plačilo, prejeto zaradi napotitve, ki pa ga vendarle ni mogoče opredeliti kot povračilo konkretnih stroškov, je enostavno del (minimalne) plače.

58. Brošura z informacijami, na katero se sklicujejo predložitveno sodišče in tožeče stranke ter v kateri je domnevno izrecno pojasnjeno, da je namen dnevnic kritje „stroškov, nastalih v tujini“, ne vpliva na ta sklep. Tudi če zaenkrat ne upoštevam vprašljive dokazne vrednosti dokumenta, ki ni vsebovan v pogodbah tožečih strank o zaposlitvi, za razlago narave in namena dnevnic, zgolj določitev, da ima neki strošek določen namen, ne spremeni okoliščine, da dnevnice niso povezane z dejanskimi stroški. Če že kaj, potem je v brošuri z informacijami jasno navedeno, da je pavšalni znesek dnevnic namenjen posebej kritju širokega nabora stroškov med bivanjem v tujini, od katerih se večina verjetno pojavi zaradi napotitve, nekateri od njih pa morda ne iz tega razloga.

59. Kljub temu – tudi če bi upoštevali brošuro z informacijami – še vedno ne bi bilo dokaza o kakršni koli povezavi med morebiti nastalimi stroški in izplačilom dnevnic. Zato samo dejstvo, da je s pogodbo tožečih strank o zaposlitvi opredeljen – ali pa ni opredeljen – neki namen dnevnic, le omejeno vpliva na uvrstitev teh dodatkov v povračilo stroškov, „ki dejansko nastanejo zaradi napotitve“, v smislu člena 3(7) Direktive o napotitvi delavcev.

60. Zato Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje odgovori: Dnevnice, ki so izplačane brez dokazila o stroških, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče, niso izplačane kot povračilo stroškov, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve, v smislu člena 3(7) Direktive 96/71/ES. Če so dnevnice, kakršne so sporne v obravnavanem postopku, izplačane kot posebni dodatek, ki sodi k napotitvi, se štejejo za del minimalne plače.

D. Tretje vprašanje

61. Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem pridobiti usmeritve o združljivosti dodatka za prihranek goriva s členom 15 Uredbe št. 561/2006. S to določbo je prepovedano kakršno koli plačilo, ki spodbuja nevarno vožnjo.

62. Tožeče stranke trdijo, da je z dodatkom za prihranek goriva kršen člen 10 Uredbe št. 561/2006. Pojasnjujejo, da je ta dodatek izračunan po formuli, ki nagradi voznike tovornih vozil za porabo goriva, ki je na prevoženi razdalji nižja od tiste, ki se za to razdaljo šteje za „običajno“. Zato se voznike, da bi dosegli prihranek pri gorivu, ki je zahtevan za pridobitev dodatka, spodbuja k ravnanjem pri vožnji, ki pomenijo tveganje za varnost v cestnem prometu.

63. Na podlagi informacij iz obravnavanega postopka se s tem sklepom – enako kot večina mnenj, predloženih Sodišču – ne strinjam.

64. Na začetku je treba spomniti, da se z Uredbo št. 561/2006 želi doseči dva cilja: izboljšanje pogojev dela in splošno varnost v cestnem prometu. ( 32 ) Dalje, v členu 1 te uredbe je pojasnjeno, da je namenjena tudi pospeševanju boljše delovne prakse v sektorju cestnega prevoza. Če lahko dodatek za prihranek goriva, vsebovan v pogodbah tožečih strank o zaposlitvi, kot tak ogrozi splošno varnost v cestnem prometu, je treba preučiti, ali je ta dodatek prepovedan s členom 10 Uredbe št. 561/2006.

65. S členom 10(1) Uredbe št. 561/2006 je prepovedano, da bi prevozna podjetja voznikom izplačevala kakršna koli plačila, niti v obliki bonusov ali dodatkov k plači, ki (i) so povezana s prevoženimi razdaljami in/ali količino prevoženega blaga, in (ii) če so ta plačila take vrste, da ogrožajo varnost v cestnem prometu in/ali spodbujajo kršitve te uredbe.

66. Prvič, v spisu ni dovolj dokazov za ugotovitev, da je dodatek za prihranek goriva jasno „povezan“ s prevoženo razdaljo in/ali količino prepeljanega blaga. Seveda obstaja posredna povezava med razdaljo/prepeljano težo in porabo goriva. Tega ni mogoče zanikati. Človeku ni treba biti fizik, da razume, da sta masa in energija povezani ter da je potrebna neka količina energije, da se masa premakne za neko razdaljo.

67. Vendar pri porabi goriva ne gre zgolj za prepotovano razdaljo in prepeljano maso. Poraba goriva je, kot pojasnjuje francoska vlada, odvisna od več dejavnikov. Na primer, okolje in okoljski pogoji, pritisk v zračnicah, način vožnje in celo vidiki, kakršen je uporaba klimatskih naprav, lahko vsi vplivajo na to, koliko goriva porabijo vozniki. ( 33 ) Predložitveno sodišče ne razpravlja o nobenem od teh vidikov. To sodišče dejansko z ničemer ne pojasni, zakaj meni, da je dodatek za prihranek goriva „povezan“ s prevoženo razdaljo in/ali količino prepeljanega blaga. Ob neobstoju takega pojasnila nisem prepričan, da dodatek za prihranek goriva abstraktno sploh spada na področje uporabe člena 10(1) Uredbe št. 561/2006.

68. Drugič in zgolj teoretično, tudi če bi dodatek za prihranek goriva spadal na področje uporabe člena 10 Uredbe št. 561/2006, tožeče stranke niso predstavile nobenih dokazov, da ta dodatek kot tak dejansko spodbuja nevarno vožnjo. Intuitivno bi človek namesto tega domneval, da bi lahko tak dodatek dejansko imel nasproten učinek: nevarna vožnja je pogosteje posledica visoke hitrosti, premočnega pospeševanja ali pospeševanja na napačnih mestih, pri čemer taka ravnanja zahtevajo več – in ne manj – goriva.

69. Predložitveno sodišče navaja primer voznika, ki po hribu navzdol vozi, kolikor dolgo je mogoče, v prostem teku. Predstavljati si je mogoče, da v nekaterih primerih tovorno vozilo, ki v prostem teku vozi po avtocesti, sicer res po desnem voznem pasu, a z zelo nizko hitrostjo, ali pa celo po levem voznem pasu, ko drugo tovorno vozilo prehiteva na razdalji več kilometrov, ravno zato ker poskuša privarčevati gorivo, morda res ni ravno primer splošne varnosti v cestnem prometu. ( 34 ) Vendar brez vsakršnih nadaljnjih podrobnosti ali razlage enostavno ni avtomatične vzročne zveze med takim ravnanjem in dodatkom za prihranek goriva.

70. To ne pomeni, da morda ne obstajajo dejavniki, ki bi v praksi lahko povzročili, da sicer nedolžna finančna spodbuda spodbuja k nevarni vožnji. Kot pravilno opozarja Evropska komisija, bi – če bi plačilo, ki spodbuja varčevanje z gorivom, temeljilo na standardu, opredeljenem tako, da odobritev pavšalne premije ne bi bila odvisna od večjega varčevanja z gorivom v relativnem smislu (na primer, če je skupna letna poraba pod „običajno“ ravnjo za vsaj 5 %), ampak od absolutne porabe na določeni razdalji (tako da bi se izplačala premija 50 EUR za 100 litrov privarčevanega goriva) – lahko obstajali primeri, ko bi voznik čutil, da se ga spodbuja k manj varni vožnji. Podobno bi bil voznik, če bi bila zahteva za povračilo „dodatnih stroškov“, ki izhajajo iz porabe goriva nad izračunano „običajno“ ravnjo, popolnoma nerazumna, posredno spodbujen k temu, da bi prihranil kolikor je mogoče veliko goriva ne glede na razmere na cesti oziroma okoljske ali geografske razmere, v katerih mora delati. ( 35 )

71. Jasno je, da niti predložitveno sodišče niti zainteresirane stranke niso navedle ali predložile ničesar, s čimer bi bili utemeljeni ti premisleki. Zato enostavno ne morem skleniti, da bi bil dodatek za prihranek goriva abstraktno kot tak prepovedan s členom 10 Uredbe št. 561/2006.

72. Zato Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje odgovori: Člen 10 Uredbe št. 561/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 je treba razlagati tako, da sam po sebi ne nasprotuje dodatku za prihranek goriva, ki ga lahko napotenemu delavcu izplača njegov delodajalec, če ni prekoračena običajna raven porabe goriva. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali je v posebnih okoliščinah zadeve za dodatek za prihranek goriva vendarle treba šteti, da je povezan s prevoženimi razdaljami in/ali količino prepeljanega blaga, in ali je take vrste, da ogroža varnost v cestnem prometu in/ali spodbuja kršitve Uredbe št. 561/2006.

E. Peto vprašanje

73. Predložitveno sodišče s petim vprašanjem sprašuje, ali lahko direktiva, ki ni bila prenesena v nacionalno pravo, nalaga obveznosti posamezniku in je torej lahko sama po sebi podlaga za tožbo proti posamezniku, vloženo pri nacionalnem sodišču.

74. Predložitveno sodišče želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali imajo lahko direktive horizontalni neposredni učinek. Kljub temu predložitveno sodišče z ničimer ne pojasni, zakaj postavlja to vprašanje in kako je sploh upoštevno v postopku v glavni stvari. Čeprav ni potrebna posebej bujna domišljija, da bi izpeljali, da ima predložitveno sodišče verjetno v mislih Direktivo o napotitvi delavcev, kljub temu ni podlage za to, da bi Sodišče ugotovilo, glede katere določbe želi predložitveno sodišče pridobiti usmeritve in, kar je najpomembneje, zakaj je rešitev tega vprašanja potrebna za postopek v glavni stvari.

75. V tem smislu je treba spomniti, da člen 94 Poslovnika Sodišča, v katerem je opredeljena vsebina predlogov za sprejetje predhodne odločbe, v točki (c) določa, da mora tak predlog med drugim vsebovati „razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari“.

76. Ker predložitveno sodišče ni izpolnilo te obveznosti, predlagam Sodišču, naj ugotovi, da peto vprašanje ni dopustno.

V. Predlog

77. Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Gyulai Törvényszék (županijsko sodišče v Gyuli, Madžarska), odgovori: Četrto vprašanje Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev je treba razlagati tako, da se uporablja za mednarodno opravljanje storitev v sektorju cestnega prevoza. Prvo vprašanje Člen 3(1) Direktive 96/71 je treba razlagati tako, da se je v postopku, ki se je začel v matični državni članici, mogoče sklicevati na kršitev nacionalne zakonodaje države članice gostiteljice o „minimalnih urnih postavkah“, kadar so ta sodišča pristojna za obravnavo zadeve, na primer zato, ker ima delodajalec sedež v tej državi. Drugo vprašanje Dnevnice, ki so izplačane brez dokazila o stroških, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče, niso izplačane kot povračilo stroškov, ki dejansko nastanejo zaradi napotitve, v smislu člena 3(7) Direktive 96/71/ES. Če so dnevnice, kakršne so sporne v obravnavanem postopku, izplačane kot posebni dodatek, ki sodi k napotitvi, se štejejo za del minimalne plače. Tretje vprašanje Člen 10 Uredbe št. 561/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 je treba razlagati tako, da sam po sebi ne nasprotuje dodatku za prihranek goriva, ki ga lahko napotenemu delavcu izplača njegov delodajalec, če ni prekoračena običajna raven porabe goriva. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali je v posebnih okoliščinah zadeve za dodatek za prihranek goriva vendarle treba šteti, da je povezan s prevoženimi razdaljami in/ali količino prepeljanega blaga, in ali je take vrste, da ogroža varnost v cestnem prometu in/ali spodbuja kršitve Uredbe št. 561/2006. Peto vprašanje ni dopustno.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 431).

( 3 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 (UL 2006, L 102, str. 1, ter popravka v UL 2016, L 195, str. 83, in UL 2020, L 88, str. 11).

( 4 ) Sodba z dne 1. decembra 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976).

( 5 ) Prav tam, točka 41.

( 6 ) Prav tam, točke od 31 do 33.

( 7 ) V skladu s členom 58 PDEU je svobodno opravljanje storitev na področju prevoza urejeno z določbami naslova o prevozu Pogodbe DEU, in sicer s členi od 90 do 100 PDEU.

( 8 ) Sodba z dne 1. decembra 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976, točka 37). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, točka 52) ter v zvezi s tem sodbi z dne 8. decembra 2020, Madžarska/Parlament in Svet (C‑620/18, EU:C:2020:1001, točki 159 in 160), in z dne 8. decembra 2020, Poljska/Parlament in Svet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, točki 144 in 145).

( 9 ) Glej moje sklepne predloge v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, točka 51).

( 10 ) Sodba z dne 1. decembra 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976, točka 40).

( 11 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2020 o določitvi posebnih pravil v zvezi z Direktivo 96/71/ES in Direktivo 2014/67/EU za napotitev voznikov v sektorju cestnega prometa ter spremembi Direktive 2006/22/ES glede zahtev za izvrševanje in Uredbe (EU) št. 1024/2012 (UL 2020, L 249, str. 49).

( 12 ) V tem smislu sodba z dne 1. decembra 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976, točka 39).

( 13 ) Prav tam, točka 45 in navedena sodna praksa.

( 14 ) Prav tam, točki 47 in 48. Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, točke 97 in od 102 do 104 ter navedena sodna praksa).

( 15 ) Sodba z dne 19. decembra 2019, Dobersberger (C‑16/18, EU:C:2019:1110).

( 16 ) Prav tam, točki 9 in 10.

( 17 ) Prav tam, točka 31.

( 18 ) Glej uvodne izjave 5, 6, 13 in 14 Direktive o napotitvi delavcev. Glej v tem smislu tudi sodbo z dne 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, točka 77).

( 19 ) Izraz, ki ga je prikladno uporabil generalni pravobranilec M. Szpunar, ko je ovrgel podobno trditev madžarske vlade v svojih sklepnih predlogih v zadevi Dobersberger (C‑16/18, EU:C:2019:638, točka 60).

( 20 ) Uvodna izjava 13 Direktive o napotitvi delavcev. Glej tudi sodbo z dne 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, točka 81).

( 21 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).

( 22 ) Za kar očitno ne gre, saj imata tako delodajalec kot delavec sedež oziroma stalno prebivališče očitno na Madžarskem.

( 23 ) V tem smislu sodba z dne 12. oktobra 2004, Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, točki 28 in 29).

( 24 ) V tem smislu sodba z dne 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, točka 75). Glej tudi sodbi z dne 8. decembra 2020, Madžarska/Parlament in Svet (C‑620/18, EU:C:2020:1001, točka 60), in z dne 8. decembra 2020, Poljska/Parlament in Svet (C‑626/18, EU:C:2020:1000, točka 65).

( 25 ) Glej točko (c) prvega pododstavka člena 3(1) Direktive o napotitvi delavcev.

( 26 ) Glej drugi pododstavek člena 3(1) Direktive o napotitvi delavcev.

( 27 ) Kar seveda dejansko vodi do vzporednic in morebitnih nasprotij z drugimi instrumenti, s katerimi je urejena izbira prava – glej dalje moje sklepne predloge v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:319, točke od 90 do 96).

( 28 ) Sodba z dne 14. aprila 2005, Komisija/Nemčija (C‑341/02, EU:C:2005:220, točka 30). Moj poudarek.

( 29 ) Moj poudarek.

( 30 ) Moj poudarek.

( 31 ) Sodba z dne 12. februarja 2015, Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2015:86, točka 59).

( 32 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 2. junija 1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, točka 22), in z dne 9. junija 2016, Eurospeed (C‑287/14, EU:C:2016:420, točka 39).

( 33 ) Za ponazoritev glej na primer Skupno raziskovalno središče (Evropske komisije), Znanstveno in politično poročilo, N. G. Zacharof in drugi, „Review of in use factors affecting the fuel consumption and CO2 emissions of passenger cars“ (2016), str. 7.

( 34 ) Ali, če ni že naravnost pogubno za varnost v cestnem prometu, zagotovo ne koristi duševni dobrobiti voznikov, ki se posledično dejansko naberejo v počasni vrsti na levem voznem pasu.

( 35 ) Splošna varnost v cestnem prometu se zagotovo ne bi izboljšala, če bi se izračunala nerazumno nizka „običajna“ meja porabe za, na primer, 20-tonsko tovorno vozilo, ki se bo povzpelo na prelaz Stelvio v Italiji in se z njega spustilo.