SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. POIARESA MADURA,

predstavljeni 21. novembra 2007 ( 1 )

Zadeva C-412/06

Annelore Hamilton

proti

Volksbank Filder eG

„Varstvo potrošnikov — Pogodbe, sklenjene zunaj poslovnih prostorov — Direktiva 85/577/EGS — Člena 4, prvi odstavek, in 5(1) — Pogodba o dolgoročnem kreditu — Pravica do odstopa“

1. S tem vprašanjem za predhodno odločanje se Sodišče naproša, naj se izreče o možnosti, da se z nacionalno zakonodajo, glede na Direktivo Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov ( 2 ), časovno omeji uresničevanje pravice do odstopa, ki jo ima potrošnik, ki je sklenil pogodbo v okviru prodaje od vrat do vrat, čeprav glede te pravice ni bil pravilno poučen.

I – Spor o glavni stvari, pravni okvir in vprašanji za predhodno odločanje

2. A. Hamilton, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je leta 1992 na svojem domu vzela posojilo pri zastopniku Volksbank Filder eG, da bi lahko plačala nakup delnic nepremičninskega sklada.

3. Leta 1998 je A. Hamilton ugotovila, da je prišlo do precejšnjega zmanjšanja mesečnih prihodkov sklada, ki naj bi ji omogočili plačilo glavnega dela posojilnih obresti. Zato se je odločila, da bo prerazporedila svoj dolg s pomočjo sklenitve pogodbe o stanovanjskem varčevanju in ugodnosti posredniškega posojila, tako da je konec aprila 1998 v celoti odplačala posojilo Volksbank Filder eG, ki ji je zato vrnila garancije začetnega posojila.

4. Čeprav je bila v skladu s členom 7(2), tretji stavek, zakona o potrošniških kreditih (Verbraucherkreditgesetz) tožeča stranka v postopku v glavni stvari poučena o pravici do odstopa, se je ta pouk ni izkazal kot pravilen, kolikor se ni nanašal na odstopne pogoje pri prodaji od vrat do vrat.

5. Treba je poudariti, da je po nemškem pravu napačni pouk glede pravice do odstopa enak neobstoju pouka. V takih okoliščinah člen 2(1), četrti stavek, zakona o odstopu od pogodb, sklenjenih pri prodaji od vrat do vrat, in od podobnih poslov (Gesetz über den Widerruf von Haustürgeschäften und ähnlichen Geschäften, v nadaljevanju: HWiG) ( 3 ) določa: „Če potrošnik o tem ni bil poučen, njegova pravica do odstopa preneha šele en mesec po tem, ko obe stranki v celoti izpolnita svoje obveznosti. “

6. A. Hamilton pa je šele 16. maja 2002 odpovedala pogodbo začetnega posojila, torej več let po tem, ko sta obe stranki izpolnili svoje obveznosti, čeprav člen 2(1), četrti stavek, HWiG to možnost omejuje le na en mesec po izpolnitvi pogodbe v celoti.

7. Predložitveno sodišče se sprašuje o skladnosti člena 2(1), četrti stavek, HWiG z Direktivo 85/577.

8. Člen 4 te direktive namreč določa: „V primeru poslov v smislu člena 1 se od trgovcev zahteva, da potrošnike pisno poučijo o njihovi pravici do preklica v roku iz člena 5, skupaj z imenom in naslovom osebe, zoper katero se pravica lahko uveljavlja. Takšen pouk mora imeti datum in podatke, ki omogočajo identifikacijo pogodbe. […] Države članice zagotovijo, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe za varstvo potrošnikov v primerih, ko pouk iz tega člena ni bil dan.“

9. Člen 5 Direktive 85/577 se glasi: „1. Potrošnik ima pravico, da odstopi od pogodbe, tako da v roku, ki ni daljši od sedmih dni po prejemu pouka iz člena 4, pošlje pisno obvestilo po postopku, določenem v nacionalnem pravu. Zadostuje, če je pisno obvestilo odposlano pred iztekom tega roka. 2. Posledica obvestila je, da je potrošnik prost vseh obveznosti iz pogodbe, od katere je odstopil.“

10. Sodišče je že imelo priložnost, da se izreče o razlagi členov 4, tretji odstavek, in 5(1) Direktive 85/577 v sodbi Heininger ( 4 ). V tej zadevi tožeča stranka ni bila poučena o pravici do odstopa. Za te okoliščine pa je nemška zakonodaja določala omejitev roka za uresničevanje te pravice na eno leto od sklenitve pogodbe. Sodišče je odločilo: „45. Treba je […] poudariti, da Direktiva o prodaji od vrat do vrat tako izrecno določa, da se minimalni rok sedem dni, ki je predviden za odpoved, izračuna ‘od trenutka, ko je bil potrošnik poučen’ o pravici do odstopa in da ga mora o tej pravici poučiti trgovec. Te določbe se pojasnjujejo tako, da potrošnik, če ni bil seznanjen s svojo pravico do odstopa, le-te ne more uresničevati. 46. Glede na člen 5 Direktive o prodaji od vrat do vrat in njegov namen, člena 4, tretji odstavek, ni mogoče razlagati, kot da nacionalnemu zakonodajalcu omogoča, da določi, da je pravico do odstopa, ki jo ima potrošnik, v vsakem primeru treba uresničevati v enem letu, čeprav trgovec potrošnika ni poučil o tej pravici. 47. Glede trditve, da je treba nujno omejiti rok za uresničevanje pravice do odstopa zaradi pravne varnosti, je treba povedati, da ti razlogi ne morejo prevladati, kolikor določajo omejitev pravic, ki jih potrošniku izrecno podeli Direktiva o prodaji od vrat do vrat, da se ga zavaruje zoper nevarnosti, ki izhajajo iz tega, da so kreditne institucije izbrale, da sklenejo kreditne pogodbe za nakup nepremičnine zunaj svojih poslovnih prostorov. […]„

11. Natanko po tem, ko se je seznanila z zgoraj navedeno sodbo Heininger, je A. Hamilton 16. maja 2004 odpovedala pogodbo začetnega posojila. Nato je 27. decembra 2004 vložila tožbo za vračilo obresti in zneska posojila, ki jih je plačala, ter tudi za odškodnino iz naslova obresti, ki so bile plačane stanovanjskemu skladu.

12. Predložitveno sodišče se sprašuje tudi o natančnem obsegu zgoraj navedene sodbe Heininger, kolikor iz te zadeve ne more jasno sklepati, da Direktiva 85/577 v vseh predpostavkah prepoveduje nacionalnemu zakonodajalcu, da omeji pravico do odstopa.

13. S sklepom z dne 2. oktobra 2006 je Oberlandesgericht Stuttgart prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba člena 4(1) in 5(1) Direktive Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 razlagati tako, da nacionalnemu zakonodajalcu ne preprečujeta, da na podlagi člena 5 priznano pravico do odstopa časovno omeji kljub nepravilnemu pouku potrošnika, tako da preneha en mesec po obojestranski popolni izvršitvi obveznosti iz pogodbe? Če je odgovor na prvo predložitveno vprašanje nikalen: 2. Ali je treba Direktivo 85/577/EGS razlagati tako, da potrošniku – zlasti po izpolnitvi pogodbe – pravica do odstopa ne preneha, če ni bil poučen na podlagi člena 4(1) Direktive?“

II – Presoja

14. Člen 4 Direktive 85/577 določa načelo, da „se od trgovcev zahteva, da potrošnike pisno poučijo o njihovi pravici do preklica […] v roku iz člena 5“.

15. S tem načelom se v skladu s ciljem iz Direktive 85/577 želi zagotoviti varstvo potrošnika v okviru pogodb, sklenjenih po prodaji od vrat do vrat. V tem pogledu je treba pravico do odstopa razumeti kot razširitev pravice potrošnika, da je poučen.

16. Poleg tega pod predpostavko, da potrošnik ni bil primerno poučen, Direktiva 85/577 nacionalnim zakonodajalcem nalaga skrb, da določijo „ustrezne ukrepe, s katerimi se želi zaščititi potrošnika“. ( 5 )

17. Vendar je Sodišče pojasnilo, da razlogi pravne varnosti, če potrošnik ni bil poučen o obstoju pravice do odstopa, ne morejo prevladati, da se upraviči omejitev pravic, ki jih je izrecno dodelila Direktiva 85/577, da bi zaščitila potrošnika pred tveganji, ki izhajajo iz sklenitve pogodbe po prodaji od vrat do vrat. ( 6 )

18. Zato je treba povedati, da je treba v smislu Direktive 85/577 napačen pouk enačiti z neobstojem pouka.

19. V podporo te razlage člen 4, tretji odstavek, te direktive določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da njihova nacionalna zakonodaja določa ustrezne ukrepe […] v primerih, ko pouk iz tega člena ni bil dan“. ( 7 ) Iz tega izhaja, da se pouk, če ne izpolnjuje zahtev iz člena 4(1) Direktive 85/577, ne šteje kot veljaven in da morajo zato države članice določiti ustrezne ukrepe, da se zagotovi varstvo potrošnika, enako kot če pouk glede pravice do odstopa ne obstaja. Ne obstaja namreč noben razlog za razlikovanje med neobstojem pouka in napačnim poukom, saj v obeh primerih potrošnik ni pravilno poučen o svoji pravici do odstopa.

20. Vendar položaj v tej zadevi ni popolnoma enak kot položaj, v katerem je bila izrečena zgoraj navedena sodba Heininger. Dejansko poziva k temu, da se rešitev nekoliko izboljša.

21. Dejansko iz dejstev, ki so bila predložena Sodišču in potrjena na obravnavi, izhaja, da je bila A. Hamilton poučena o pravici do odstopa po tem, ko je bila izrečena zgoraj navedena sodba Heininger, in da se je na tej podlagi nekaj mesecev kasneje odločila, da odstopi od pogodbe začetnega posojila.

22. Ta položaj vodi k temu, da se vprašamo glede primernosti tega, da se ne glede na kakršno koli časovno omejitev dopusti pravico do odstopa, če se lahko izkaže, da je potrošnik bil ali bi lahko bil poučen o svoji pravici, čeprav ga trgovec, s katerim je se je pogodbeno zavezal, o njej ni poučil.

23. Ne gre za to, da se postavi pod vprašanje rešitev, na podlagi katere se lahko, ob neobstoju pouka glede pravice do odstopa, ta vedno uresničuje; ampak za presojo, ali ne bi bilo utemeljeno meniti, da kolikor bi se upravičenec te pravice o njej lahko poučil, bi bile države članice upravičene v okviru proste presoje, ki jim je priznana s členom 4, tretji odstavek, Direktive 85/577, da določijo rok, v katerem se lahko veljavno odstopi od pogodbe.

24. Več argumentov potrjuje navedeno. Na tej podlagi je treba povedati, da časovna omejitev uresničevanja pravice, ki je večkrat določena kot „zastaranje“, predstavlja skupni sistem, ki ga imajo pravni redi več držav članic. ( 8 ) To načelo bi lahko našlo potrditev na ravni Skupnosti z vzpostavitvijo skupnega referenčnega okvira na področju evropskega pogodbenega prava. ( 9 ) Obstoj splošnega načela zastaranja bi bilo tako treba priznati in državam članicam pustiti prosto presojo, ki je potrebna za izvajanje tega načela v njihovem pravnem redu.

25. Vendar ker se zastaranje upravičuje v glavnem z razmišljanji glede pravne varnosti ( 10 ), se taka razmišljanja, v skladu s sodno prakso iz zadeve Heininger, ne morejo sklicevati na obveznost, da se pouči potrošnika ( 11 ). Tako dolgo, kolikor potrošnik ni bil poučen o svoji pravici do odstopa, namreč ne more v celoti poznati svoje pravice. Zato se zastaranja pravice do odstopa ne more uveljavljati proti potrošniku, če o njej ni bil poučen. Varstvo te pravice je v zgoraj navedeni sodbi Heininger priznano kot temeljno za zagotovitev pouka potrošnika o njegovih pravicah, ki jih ima po Direktivi, tako da pouk potrošnika predstavlja bistveno jamstvo polnega učinka Direktive 85/577. Določitev časovne omejitve pravice do odstopa potrošnika, čeprav ta bistveni pogoj ne bi bil izpolnjen, tudi ne bi zagotovilo varstva tega potrošnika, ampak trgovca, torej bi bil tak položaj neposredno v nasprotju s ciljem Direktive 85/577.

26. Vendar ker je mogoče ugotoviti, da kadar bi potrošnik, ki mora po sodni praksi Sodišča „imeti določeno stopnjo pozornosti in razlikovanja“ ( 12 ), lahko poznal ali je poznal svojo pravico do odstopa, se časovna omejitev možnosti za uveljavljanje te pravice izkaže za upravičeno, čeprav ga trgovec o tej pravici ni poučil.

27. Kolikor je namreč dokazano, da je bila stranka o tej pravici poučena, je namen varstva potrošnika, ki ga ima po Direktivi 85/577, v celoti zagotovljen. Ta rešitev ne vodi k temu, da se potrošniku odvzame njegovo pravico do odstopa, ampak le da se časovno omeji uresničevanje te pravice, ker je potrošnik, čeprav je bil s to pravico seznanjen ali je imel možnost, da se z njo seznani, v določenem roku ni uresničeval. V takih okoliščinah trdnost pravnih razmerij in tudi lojalnost trgovskih poslov določata, da se izvaja pravilno ravnovesje med varstvom potrošnika, ki ga zagotavljata pouk in tudi obstoj pravice do odstopa, ter načelom trdnosti pravnih razmerij, ki mora omogočati, da se šteje, če se izkaže, da potrošnik pozna ali je lahko poznal obstoj svoje pravice, da se pogodbi ne bo več oporekalo po izteku določenega roka od prejema zahtevanega pouka.

28. Direktiva 85/577 ne zahteva širšega varstva, ki ne bi sorazmerno dopuščalo proste presoje potrošniku, ki je poučen o svoji pravici do odstopa, izbire najbolj ugodnega trenutka, da bi postavil pod vprašanje svoje pogodbeno razmerje. Neobstoj kakršne koli časovne omejitve pravice do odstopa, če je bil potrošnik seznanjen s svojo pravico do odstopa, po mojem mnenju očitno prekorači cilj varstva, ki je namen Direktive. Varstvo potrošnika ne izključuje omejitve pravice do odstopa, ker člen 5(1) izrecno predvidi tako možnost, če je bil pouk, ki se zahteva v skladu z Direktivo, zagotovljen v okoliščinah iz tega besedila. Prav tako, čeprav je potrošnik poučen pozno in ne na način, ki je določen v Direktivi, te okoliščine ne vplivajo na cilj varstva potrošnika v okviru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov.

29. Poleg tega direktivi 94/47/ES ( 13 ) in 97/7/ES ( 14 ), ki se nanašata na pogodbe „time-sharing“ in na pogodbe, sklenjene na daljavo, izrecno določajo rok, po katerem pravice do odstopa ni več mogoče uresničevati, čeprav potrošnik ni bil poučen o njej.

30. Seveda se težko strinjam z nemško vlado, da sestavljajo te direktive, skupaj z Direktivo o prodaji od vrat do vrat, „paket varstva“, ki v težnji po pravni doslednosti določa, da nujno obstaja omejitev za uresničevanje te pravice, to je tri mesece ( 15 ). Direktiva, s katero se ukvarjamo, se razlikuje z okrepljeno potrebo po varstvu potrošnika, ko je bil ta v fizičnem stiku s prodajalcem, čigar vpliv lahko torej potrošnik močneje začuti ( 16 ). Izkazalo se je, da je Sodišče to mnenje potrdilo v zgoraj navedeni sodbi Heininger, ker meni, da se lahko pri prodaji od vrat do vrat omejitev pravice do odstopa uveljavlja proti potrošniku le od trenutka, ko je poučen o svoji pravici. Vendar pa ne moremo zanikati, da te direktive poskušajo dokazati obstoj načela, ki je skupen državam članicam, ki ga ponovno najdemo na ravni Skupnosti in ki namerava določiti časovno omejitev uresničevanja pravice, če se ni uresničevala v obdobju, v katerem bi lahko dvomili, da jo bo enkrat uveljavljal njen upravičenec.

31. Torej, kadar je ugotovljeno, da je bil potrošnik poučen – ali bi lahko bil poučen – o svoji pravici, lahko štejemo, da obstaja načelo, ki je skupno pravnim ureditvam držav članic, po katerem lojalnost pri trgovskih poslih in stabilnost pravnih odnosov določata, da v okviru njihove proste presoje, kot je priznana v členu 4, tretji odstavek, Direktive 85/577, države lahko določijo rok, v katerem se odstop lahko veljavno uveljavlja od časa, ko je bil potrošnik o tem seznanjen, čeprav je do tega prišlo kasneje.

32. Zato je treba na vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, odgovoriti, da je treba Direktivo 85/577 razlagati tako, da se omejitve pravice do odstopa potrošniku lahko oporeka le od trenutka, ko je bil poučen ali bi lahko bil poučen o svoji pravici. Ta zahteva se presoja neodvisno od datuma sklenitve ali celotne izpolnitve pogodbe. Tako nacionalna zakonodaja, ki bi določila, da se začne rok, v katerem se lahko pravica do odstopa uresničuje, od takrat, ko obe stranki popolnoma izpolnita pogodbo, čeprav potrošnik o tej pravici ni bil poučen, ne bi bila v skladu s cilji, ki jih zasleduje Direktiva 85/577.

33. Nasprotno pa člen 4, prvi in tretji odstavek, ter člen 5(1) Direktive 85/577 ne nasprotujeta temu, da države članice v okviru proste presoje določijo rok, v katerem se lahko pravica do odstopa veljavno uresničuje od trenutka, ko je dokazano, da je bil potrošnik poučen ali bil lahko bil poučen o svoji pravici.

III – Predlog

34. Glede na zgoraj navedene preudarke predlagam Sodišču, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Oberlandesgericht Stuttgart, odgovori: Direktivo Sveta 85/577/EGS z dne 20. decembra 1985 za varstvo potrošnika v primeru pogodb, sklenjenih zunaj poslovnih prostorov, je treba razlagati tako, da izključuje, da se omejitev uresničevanja pravice do odstopa uveljavlja proti potrošniku, če ta o tej pravici ni bil poučen ali o njej ni bil poučen pravilno. Nasprotno člena 4 in 5 Direktive 85/577 ne nasprotujeta temu, da države članice v okviru proste presoje določijo rok, v katerem se lahko pravica do odstopa veljavno uresničuje od trenutka, ko je ugotovljeno, da je bil potrošnik poučen ali bil lahko bil poučen o svoji pravici.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL L 372, str. 31.

( 3 ) Od takrat je bila ta določba spremenjena z zakonom o spremembi prava obligacij Schuldrechtsmodernisierungsgesetz (BGBl. 2001 I, str. 3138). Zakon je začel veljati 1. januarja 2002 in izključuje prenehanje pravice do odstopa, če potrošnik o njej ni bil pravilno poučen. Vendar ob neobstoju retroaktivnega učinka, ki ga ima ta nova določba, spor, s katerim se ukvarjamo, še vedno ureja člen 2(1), četrti stavek HWiG.

( 4 ) Sodba z dne 13. decembra 2001 (C-481/99, Recueil, str. I-9945).

( 5 ) Člen 4, tretji odstavek, Direktive 85/577.

( 6 ) Zgoraj navedena sodba Heininger, točka 47.

( 7 ) Moj poudarek.

( 8 ) Glej med drugim študijo komisije Lando, Principles of European Contract Law, del III, Lando, O., Clive, E., Prüm, A. in Zimmermann, R. (ur.), Kluwer Law International, Hag, 2003, zlasti Poglavje 14; Le code européen des contrats, predprojekt akademije evropskih privatistov, koordinator Gandolfi, G., Knjiga I, A. Giuffrè, Milano, 2004, zlasti Poglavje X ter stran 260 in naslednje ter Principles of existing EC Contract Law (Načela Acquisja), Contract I, Pre-contractual Obligations, Conclusion of contract, Unfair Terms, prvi zvezek del, Sellier, 2007, zlasti str. 98 in naslednje ter str. 166 in naslednje.

( 9 ) Komisija se torej izreče v korist izdelave skupnega referenčnega okvira: glej predvsem Sporočilo Komisije EP in Svetu: Evropsko pogodbeno pravo in sprememba Acquisa: COM(2005)456 konč. Koristno se lahko sklicujemo na študije glede tega, med drugim, Van Gerven, W., „Comparative law in a texture of communitarization of national laws and europeanization of community law“, in Judicial Review in the European Union, Liber amicorum in honour of Lord Slynn of Hadley, Kluwer Law International, The Hague, zvezek. I, 2000, str. 433–445; Schulze, R., „The Acquis Communautaire and the Development of European Contrat Law“, in Schulze/Ebers/Grigoleit št. 25), str. 15 in na splošno o tehniki pravnega sredstva glede načel, skupnih pravom držav članic s strani sodnega organa Skupnosti: Galmot, Y., „Réflexions sur le recours au droit comparé par la Cour de justice des Communautés européennes“, RFDA, 1990, str. 255.

( 10 ) Glej študije, navedene v opombi 10.

( 11 ) Zgoraj navedena sodba Heininger, točka 47.

( 12 ) Glej zlasti sodbo z dne 13. januarja 2000 v zadevi Estée Lauder (C-220/98, Recueil, str. I-117, točki 17 in 30).

( 13 ) Direktiva Evropskega Parlamenta in Sveta 94/47/ES z dne 26. oktobra 1994 o varstvu potrošnikov v zvezi z nekaterimi vidiki pogodb o nakupu pravice do uporabe nepremičnin na podlagi časovnega zakupa (UL L 280, str. 83).

( 14 ) Direktiva 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL L 144, str. 19).

( 15 ) Trimesečni rok je določen tako v Direktivi 94/47, člen 5, prvi stavek, točka 1, druga alinea, kot v Direktivi 97/7, člen 6(1), četrti stavek.

( 16 ) Torej je bilo povzeto, da „je ugotovitev zakonodajalca [Skupnosti] namreč, da posedovanje vseh objektivnih podatkov posla ne preprečuje potrošniku, da se pusti zavesti trgovcu, ki se zna občudovanja vredno izkazati za prepričjivega – kar je najverjetneje tudi umetnost njegovega poklica“, in Rzepecki, N., Droit de la consommation et théorie générale du contrat, Institut de droit des affaires, Aix-en-Provence, 2002, str. 100.