SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

CHRISTINE STIX-HACKL,

predstavljeni 11. novembra 2004( )

Zadeva C-336/03

easyCar (UK) Ltd

proti

Office of Fair Trading

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (Združeno kraljestvo))

„Direktiva 97/7/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo – Področje uporabe – Sektorske izjeme iz člena 3(2) – Ali je najem vozil pogodba za preskrbo storitev prevoza?“

I – Uvod

1. Ta zadeva se nanaša na razlago člena 3(2) Direktive 97/7/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo( ). Pri tem je bilo Sodišče pozvano, naj pojasni, koliko je mogoče pogodbe o najemu motornih vozil obravnavati kot „pogodbe za preskrbo [storitev] prevoza“ v smislu te določbe.

2. Člen 3(2) te direktive predvideva sektorsko izjemo od njenih členov 4, 5, 6 in 7 ter s tem tudi od pravice do odstopa od pogodbe na podlagi člena 6, ki jo ima potrošnik.

3. Spor v glavni stvari izhaja iz tožb Office of Fair Trading (v nadaljevanju: OFT) in easyCar (UK) Limited (v nadaljevanju: družba easyCar), s katero OFT na eni strani zahteva, naj družba easyCar opusti zavračanje pravice do odstopa od pogodbe in povrnitev stroškov, ki ju imajo njene stranke, družba easyCar pa na drugi strani nacionalnemu sodišču predlaga, naj ugotovi, da je oproščena teh obveznosti.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

4. V skladu s členom 1 je predmet direktive o prodaji na daljavo „približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami med potrošniki in ponudniki, sklenjenimi pri prodaji na daljavo“.

5. „Pogodba pri prodaji na daljavo“ v skladu s členom 2(1) pomeni „vsako pogodbo, ki zadeva blago ali storitve in je bila sklenjena med ponudnikom in potrošnikom po organiziranem programu za prodajo ali preskrbo storitev, ki ga vodi ponudnik in ki za namen pogodbe uporablja izključno enega ali več sredstev za komuniciranje na daljavo, vse do takrat in vključno s trenutkom, ko je pogodba sklenjena“.

6. Člen 6(1) direktive o prodaji na daljavo, ki je del bistvenih določb te direktive, predvideva: „Za vsako pogodbo pri prodaji na daljavo ima potrošnik rok najmanj sedem delovnih dni za odstop od pogodbe brez penalov in brez navajanja razlogov […]“. Člen 6(2) podrobneje določa pravne posledice izvrševanja pravice do odstopa od pogodbe, medtem ko člen 6(3) našteva primere, v katerih je izključeno uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe, razen če ni drugače dogovorjeno.

7. Na podlagi člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo pa se določbe člena 6 med drugim ne uporablja za „pogodbe za preskrbo nastanitve, prevoza, gostinske preskrbe s hrano ali storitev za prosti čas, kjer se ponudnik ob sklenitvi pogodbe zaveže, da bo preskrbel te storitve na določen datum ali v določenem roku“.

B – Nacionalno pravo

8. Direktiva o prodaji na daljavo je bila v pravni red Združenega kraljestva prenesena s Consumer Protection (Distance Selling) Regulations 2000 (v nadaljevanju: Regulations). Sektorska izjema direktive o prodaji na daljavo iz člena 3(2) je bila prenesena s členom 6(2) Regulation, ki določa:

„Členi od 7 do 19(1) Regulations ne veljajo za:

[…]

(b) pogodbe za preskrbo nastanitve, prevoza, gostinske preskrbe s hrano ali storitev za prosti čas, kjer se ponudnik ob sklenitvi pogodbe zaveže, da bo preskrbel te storitve na določen datum ali v določenem roku.“

9. Temeljna pravica do odstopa od pogodbe je urejena v členu 10(1) Regulations:

„Če v skladu s členoma 11 in 12 Regulations potrošnik obvesti ponudnika […] o odstopu od pogodbe v roku za odstop, potem obvestilo o odstopu od pogodbe, ob upoštevanju člena 13 Regulations, povzroči prenehanje pogodbe.“

10. S členom 12 Regulations so preneseni roki iz člena 6(1) direktive o prodaji na daljavo v primerih pogodb o preskrbi storitev in s členom 13(1)(a) Regulations – na katerega se podredno sklicuje tožeča stranka – je prenesen člen 6(3) direktive o prodaji na daljavo.

11. S členom 14 Regulations je prenesen člen 6(2) direktive o prodaji na daljavo, ki med drugim predvideva, da mora ponudnik pri prenehanju pogodbe na podlagi člena 10 Regulations povrniti vse zneske, ki jih je v povezavi s pogodbo plačal potrošnik ali so bili plačani za njegov račun, ne da bi za to zaračunal kakršnekoli stroške, razen določenih zakonsko priznanih stroškov za vračilo blaga.

III – Dejansko stanje in postopek

12. Družba easyCar je podjetje za dajanje vozil v najem, ki sklepa pogodbe s strankami le po internetu. Stroški najema vozil se prilagajajo ponudbi in povpraševanju, to pomeni, da se cene načelno zvišujejo z zmanjšanjem števila vozil, ki so na razpolago. Tako so stroški najema toliko nižji, kolikor prej se opravi rezervacija, in se zvišujejo s približevanjem datuma najema glede na preostalo razpoložljivost. Ta sistem bi moral strankam omogočiti, da pridobijo vozilo tudi tik pred datumom najema, toda v tem primeru po višjih cenah.

13. V splošnih pogojih poslovanja družbe easyCar je podrobno določeno, da ima stranka po sklenitvi pogodbe o najemu sicer pravico do odstopa od pogodbe, vendar iz tega ne izhajajo pravice do povrnitve stroškov, razen v primeru nepredvidljivih ali neobičajnih okoliščin, kot so huda bolezen ali naravne nesreče.

14. Družba easyCar je 21. novembra 2002, potem ko je več potrošnikov proti družbi easyCar vložilo številne pritožbe v zvezi z združljivostjo njihovih pogodb o najemu z britanskim pravom, še posebej z Regulations, predložitveno sodišče zaprosila, naj odloči, da so njene pogodbe o najemu „na podlagi členov 10 in 12 Regulations oproščene zahtev po odstopu od pogodbe iz členov 6(2)(b) in/ali 13(1)(a) Regulations“.

15. Pri tem je družba easyCar zatrjevala, da za njene pogodbe o najemu vozil velja sektorska izjema iz člena 6(2) Regulations za „pogodbe za preskrbo [storitev] […] prevoza“, ki ustreza členu 3(2) direktive o prodaji na daljavo.

16. OFT pa v opustitveni tožbi, vloženi 7. februarja 2003, trdi, da družba easyCar ne izpolnjuje svojih obveznosti iz členov 10 in 14 Regulations, s katerimi je prenesen člen 6(1) in (2) direktive o prodaji na daljavo.

17. Čeprav imata stranki različni stališči glede izraza „prevoz“ v smislu Regulations, pa se strinjata, da v obravnavani zadevi pogodbe o najemu vozil pomenijo „pogodbe pri prodaji na daljavo“ in „preskrbo storitev“ v smislu Regulations, in zato tudi direktive o prodaji na daljavo.

18. Ker je treba Regulations, katerih kršitev OFT graja pred nacionalnim sodiščem, razlagati glede na direktivo o prodaji na daljavo kot ukrep za prenos zadnjenavedene, je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, s sklepom z dne 21. julija 2003 Sodišču predložilo naslednje vprašanje:

„Ali pojem ‘pogodbe za preskrbo [storitev] […] prevoza‘ iz člena 3(2) Direktive 97/7/ES o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo vključuje pogodbe za preskrbo storitev dajanja vozil v najem?“

IV – Vprašanje za predhodno odločanje

A – Bistvene trditve strank

19. Družba easyCar meni, da so pogodbe o najemu vozil „pogodbe za preskrbo [storitev] […] prevoza“. Beseda „prevoz“ ne vključuje le dejanske izvedbe prevoza, ki jo opravijo lastni zaposleni, temveč tudi zgolj dajanje prevoznih sredstev na razpolago. Zakonodajalec namerno ni razlikoval. Člen 3(2) se tako nanaša na vse pogodbe, sklenjene na področju „prevoza“. Tak pomen zagovarjata tudi nemška „in den Bereichen […] Beförderung“ in italijanska različica „relativi […] ai trasporti“ direktive o prodaji na daljavo, ki izključujeta ozko razlago.

20. Poleg tega druge storitve iz člena 3(2) kažejo na to, da bi morali biti s področja uporabe direktive o prodaji na daljavo izvzeti primeri, v katerih odstopa od pogodbe ni mogoče upoštevati, ker bi ponudnik s tem utrpel hude posledice. Tako je ravno v primeru, ko je zaradi omejenih zmogljivosti potrebna rezervacija. To tveganje je tudi pri dajanju vozil v najem. S tem se ne razlikuje od pogodb na področju nastanitve, gostinske preskrbe s hrano ali storitev za prosti čas.

21. Taka razlaga izhaja tudi iz pripravljalnih del k direktivi o prodaji na daljavo, ker so na primer že v členu 3 predloga direktive o prodaji na daljavo, ki ga je podala Komisija 21. maja 1992( ), izrecno navedene storitve, za katere je potrebna rezervacija.

22. Družba easyCar se nato opira na razlago pojma „prevoz“. Družba easyCar meni, da je treba, kot je odločilo Sodišče v zvezi s Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero( ), pri besedi „prevoz“ razumeti vse, kar je mogoče uporabiti za premestitev z enega mesta na drugo. Tako naj bi bila vključena tudi prevozna sredstva. Tudi iz Direktive Sveta 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo( ), naj bi izhajalo, da dajanje vozil na razpolago pomeni opravljanje storitev prevoza.

23. Poleg tega naj izključitev dajanja vozil v najem iz sektorske izjeme ne bi bila v skladu z načelom enakosti, ki mora biti zagotovljeno po pravu Skupnosti, saj naj bi bila ta storitev v primerjavi s tradicionalnimi storitvami prevoza, kot so avtobusne storitve, ki so konkurenčne storitve, v manj ugodnem položaju, če določba o izjemi zanjo ne bi veljala.

24. Britanska vlada v nasprotju s tem meni, da za pogodbe o dajanju vozil v najem ne velja sektorska izjema iz člena 3(2), ker je treba to določbo razlagati ozko in ker izraz „prevoz“ pomeni preskrbo storitev prevoza ter se ne omejuje na dajanje prevoznih sredstev na razpolago.

25. Neenako obravnavanje naj bi bilo upravičeno pri podjetjih za prevoz potnikov. Za razliko od podjetij za prevoz, ki morajo imeti posebno licenco za prevoz oseb, naj podjetju za dajanje vozil v najem ne bi bilo treba izpolniti takega pogoja. Poleg tega naj bi bila podjetja za prevoz odvisna od določenih prometnih omrežij. Poleg tega naj položaja potnika glede na posest vozovnice in sklenitev zavarovanja ne bi bilo mogoče primerjati s položajem voznika najemnega vozila.

26. Dalje britanska vlada dvomi, da so podjetja za dajanje vozil v najem v konkurenčnem razmerju s podjetji za prevoz oseb.

27. Vsekakor bi morala biti stranka pri sklepanju pogodbe o najemu vozila na daljavo enako varovana kot v drugih primerih, ki jih zajema direktiva o prodaji na daljavo.

28. Španska vlada trdi, da se pogodba o najemu vozila sama po sebi ne nanaša na prevoz. Čeprav naj bi bile oznake „suministro/fourniture/provision“ v španski, francoski in angleški jezikovni različici( ) člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo dvoumne, ker naj bi dajale vtis, da zajemajo tudi dajanje premičnin na razpolago, naj bi direktiva o prodaji na daljavo predvidevala sektorsko izjemo le za sam prevoz, in ne za dajanje prevoznih sredstev na razpolago. To naj bi izhajalo zlasti iz primerjave obeh alinej člena 3(2) in iz vsakokratne uporabe pojma “preskrba”.

29. Komisija se strinja, da člen 3(2) ne zajema pogodb o najemu vozil. To naj bi izhajalo že iz razlage pojma „prevažati“. „Prevažati“ pomeni premestiti osebe ali stvari z enega mesta na drugo. Pojem torej vsebuje aktivni element, ki je značilnost, ki je ni mogoče najti zgolj pri dajanju najemnih vozil na razpolago.

30. Komisija nato navaja, da sicer vse sektorske izjeme pomenijo storitve, ki jih je treba rezervirati, vendar je bil cilj zakonodajalca najprej, da s področja uporabe direktive o prodaji na daljavo izvzame storitve, pri katerih bi v primeru odstopa od pogodbe, ki bi bil časovno blizu datuma storitve, nastale hude posledice za podjetje, ki opravlja storitve. Tega tveganja naj ne bi bilo pri dajanju vozil v najem, ker se v tem primeru vozilo vrne v „vozni park“ in je tako podjetju še naprej na razpolago.

B – Pravna presoja

31. Vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na razlago člena 3(2), druga alinea, direktive o prodaji na daljavo in še posebej na razlago pojma „prevoz“.

32. Člen 3(2), druga alinea, direktive o prodaji na daljavo z njenega področja uporabe izključuje pogodbe za preskrbo nastanitve, prevoza, gostinske preskrbe s hrano ali storitev za prosti čas, kjer se ponudnik ob sklenitvi pogodbe zaveže, da bo te storitve preskrbel na določen datum ali v določenem roku.

33. Zato pomeni sektorsko izjemo na področju uporabe določbe sekundarne zakonodaje, ki jo je treba po ustaljeni sodni praksi ozko razlagati( ). To pravilo še posebej velja na področju varstva potrošnikov( ), ker je treba posebej na tem področju pri razlagi zadevnega pravnega akta upoštevati cilj njegovega varstva.

34. Sporna sektorska izjema je glede dajanja vozil v najem nejasna, ker se zadevne pogodbe lahko nanašajo na storitve na področju prevoza, saj je njihov namen dajanje prevoznega sredstva na razpolago. Če izhajamo iz besedila zadevne sektorske izjeme, je v bistvu treba določiti, ali je treba dajanje prevoznega sredstva na razpolago obravnavati kot storitev na področju prevoza. Pri tem je treba še posebej upoštevati cilj sektorske izjeme.

1. Pojem „prevoz“ iz člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo

35. Direktiva o prodaji na daljavo ne vsebuje opredelitve pojma „prevoz“, zato ga je načelno treba razlagati ob upoštevanju splošnega namena direktive o prodaji na daljavo in v skladu z njegovim običajnim pomenom ( ).

36. Po splošnem pojmovanju je za prevoz odločilna premestitev oseb ali stvari z enega mesta na drugo. Pri tem pa ne zadošča, da opravi storitev prevoza sam prejemnik storitve – kot na primer pri dajanju vozil v najem –, ampak je premestitev na drugo mesto po naravi del obveznosti ponudnika storitve. Francoska vlada je v ustnih navedbah pravilno poudarila to okoliščino.

37. V primeru direktive o prodaji na daljavo bi lahko sledila drugačna rešitev le, ker nekatere jezikovne različice določbe o izjemi ne obsegajo „prevoza“ kot takega, temveč na splošno preskrbo storitev „na področju“ prevoza. Tako nemška kot tudi italijanska različica se nanašata na vse storitve „in den Bereichen […] Beförderung“ oziroma „relativi […] ai trasporti“, medtem ko francoska, španska oziroma angleška jezikovna različica predpostavljajo storitve „prevoza“( ). V zvezi s tem pa ni izključeno, kot meni španska vlada, da besedilo različnih jezikovnih različic dopušča tudi širšo razlago.

38. Po ustaljeni sodni praksi je treba različne jezikovne različice predpisa Skupnosti razlagati enotno; v primeru odstopanj med temi različicami je treba zadevno določbo razlagati glede na smisel in namen ureditve, katere del je( ).

39. Po eni strani je namen direktive o prodaji na daljavo široko varstvo potrošnikov, ki mora biti načelno zagotovljeno na vseh področjih, na katerih obstaja povečana potreba po obveščanju zaradi uporabe sredstev za komuniciranje. Po drugi strani pa bi bilo treba izvzeti določena področja, za katera je zakonodajalec menil, da bi jih stroge zahteve direktive o prodaji na daljavo še posebej prizadele.

40. Če to upoštevamo zlasti pri razlagi pripravljalnih del k direktivi o prodaji na daljavo in njenega besedila, ki podrobno določa, da je treba storitve preskrbeti na določen datum ali v določenem roku, je treba ugotoviti, da so vsa izvzeta področja iz člena 3(2), druga alinea, v bistvu področja, na katerih se opravljajo rezervacije. Razlog za to je v potrebi po varstvu ponudnika storitve, še posebej v okoliščinah kratkoročnih odpovedi že rezervirane storitve( ).

41. Odvisnost podjetja od rezervacij namreč povzroča različne stroške, ki bi ob neobstoju nadomestila podjetje bistveno obremenilo. Še podrobneje, ponudnik storitve se ob sklenitvi pogodbe zavezuje, da bo določena zmogljivost za določeno obdobje ostala prosta. Če pa prejemnik storitve te storitve ne uveljavlja, mora ponudnik najti novega prejemnika storitve, ki želi v natanko istem obdobju prejeti isto storitev. To se lahko ob upoštevanju posebnih želja strank zaradi nezadostne fleksibilnosti izkaže za problematično – drugače kot pri novi ponudbi blaga ali storitev, pri kateri rezervacija ni pomembna.

42. Ob upoštevanju tega cilja – namreč zaščite interesov ponudnika storitve – ni tako zelo bistveno, ali gre pri opravljanju zadevne dejavnosti dejansko za opravljanje prevoza, ampak bolj to, ali ta dejavnost sodi na področje prevoza in je tako izpostavljena enakim tveganjem, kot so navedena v členu 3(2), druga alinea.

43. Ker sektorska izjema ne more biti odvisna od dejanskega opravljanja prevoza, vsekakor ni izključeno, da se dajanje prevoznih sredstev na razpolago obravnava kot storitev na področju „prevoza“ in jo je tako mogoče uvrstiti pod sektorsko izjemo iz direktive o prodaji na daljavo.

2. Dajanje prevoznih sredstev na razpolago kot storitev na področju prevoza

44. Družba easyCar v bistvu uveljavlja, da je dajanje vozil v najem dajanje prevoznih sredstev na razpolago, ki je kot storitev tudi zajeta v členu 3(2) direktive o prodaji na daljavo tako kot dejanska storitev prevoza. Glede tega se družba easyCar sklicuje na različne sodbe Sodišča, ki naj bi pojasnile pojem prevoznega sredstva.

45. Pri tem je vprašljivo, ali in koliko so te sodbe upoštevne v obravnavani zadevi.

a) Upoštevnost obstoječe sodne prakse na tem področju

46. Sodišče je v sodbi Hamann( ) menilo, da tudi jadrnice sodijo pod pojem „prevozno sredstvo“ ( ) iz člena 9(2)(d) Šeste direktive o DDV.

47. Glede kraja preskrbe obdavčljive storitve vsebuje člen 9(2) Šeste direktive o DDV iz praktičnih razlogov posebna merila o naveznih okoliščinah. Odločilno merilo za dajanje premičnin v najem – kraj uporabe – se na področju dajanja prevoznih sredstev v najem ni izkazalo kot praktično, ker lahko prevozna sredstva preprosto prestopijo meje in je zato težko, če ne celo nemogoče, določiti kraj uporabe( ). Ustrezno posebno merilo o naveznih okoliščinah torej ne velja za prevozna sredstva. Sodišče je v tej povezavi utemeljilo opredelitev jadrnic kot „prevoznih sredstev“ s tem, da je težko določiti kraj uporabe jadrnice in da je nujno preprečiti popolno neplačilo DDV. S tem je Sodišče odločilno upoštevalo elemente, ki za razlago člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo ne morejo imeti nobenega pomena.

48. Enako sklepam v zvezi s sodbama ARO Lease( ) in Lease Plan Luxembourg( ), v katerih je Sodišče – ponovno v okviru Šeste direktive o DDV – z namenom določiti kraj opravljanja storitve, lizing motornih vozil izenačilo z dajanjem prevoznih sredstev v najem. Podobno velja za sodbo, ki je bila izrečena v zadevi Komisija proti Španiji( ), v kateri je Sodišče glede uporabe nižje stopnje DDV ugotovilo, da „[se] dovolitev uporabe cestne infrastrukture proti plačilu cestnine ne nanaša na dajanje prevoznega sredstva na razpolago, temveč na to, da se uporabnikom, ki imajo vozilo, dovoli prevoziti pot v boljših razmerah“.

49. Na koncu je treba ugotoviti, da je mogoče rešitve, do katerih je Sodišče prišlo pri razlagi Šeste direktive o DDV, le zelo previdno prenesti v druge kontekste. Poleg tega v obravnavanem primeru ni treba ugotoviti, ali je mogoče dajanje vozil v najem opredeliti kot dajanje prevoznega sredstva na razpolago, ampak, ali gre za storitev prevoza v smislu direktive o prodaji na daljavo.

50. Končno tudi v Direktivi 83/182 in sodni praksi, ki temelji na njej, ni mogoče najti pojasnila, saj se predmet, ki ga ureja ta primer, prav tako nanaša na področje, ki je ločeno od področja varstva potrošnikov, in sicer na davčno pravo.

51. Izraza „storitev na področju prevoza“ tudi ni mogoče izpeljati iz splošnih pravnih načel Prve direktive Sveta 80/1263/EGS z dne 4. decembra 1980 o uvedbi vozniškega dovoljenja Skupnosti( ) ali Direktive Sveta 91/439/EGS z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih( ), saj se nobena od direktiv ne nanaša na prevoz; nasprotno, prvotni cilj obeh direktiv je razvrstitev različnih kategorij vozniških dovoljenj.

52. Iz sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da vse storitve iz sektorja prevoza niso storitve prevoza. Če pa se upošteva, da se je zadeva Aéroports de Paris proti Komisiji( ) nanašala na presojo opravljanja storitev na letališču, je to povsem razumljivo.

b) Sklepi glede razlage direktive o prodaji na daljavo

53. Če torej iz obstoječe sodne prakse ni mogoče sklepati na razlago direktive o prodaji na daljavo, je treba pojem prevoza iz člena 3(2) navedene direktive razlagati samostojno, drugače od zgoraj navedenih direktiv in pravnih področij. Ta razlaga mora biti v skladu s kontekstom direktive o prodaji na daljavo in s ciljem varovati njene določbe.

54. Kot sem že poudarila( ), je treba v zvezi s sektorsko izjemo predvsem opozoriti, da jo je treba na podlagi ustaljene sodne prakse razlagati ozko. Zato je treba upoštevati tudi podobnost prevoznega sredstva in prevoza v smislu člena 3(2), druga alinea, direktive o prodaji na daljavo.

55. Tako je najeto vozilo načelno primerno, da poleg voznika prevaža tudi predmete ali druge osebe. Namen, ki je uporaba najetega vozila kot prevoznega sredstva, potrjuje domnevo, da se dajanje vozil v najem nanaša na preskrbo storitev na področju prevoza – vsaj v najširšem pomenu. Res je, da najemodajalec pri dajanju vozil v najem večinoma nima vpogleda v uporabo vozila. Kot pa je družba easyCar pravilno poudarila, v primeru najema vozila kot alternative uporabi javnih prevoznih sredstev vendarle prevladuje uporaba vozila kot prevoznega sredstva.

56. Torej je treba ugotoviti, da čeprav je predmet dajanja vozil v najem dajanje prevoznih sredstev na razpolago, se kljub temu zagotavlja storitev na področju prevoza. Odgovor na vprašanje, ali gre v tem primeru – kot je tukaj potrebno – za storitev na področju prevoza v smislu člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo, pa je odvisen predvsem od cilja zadevne sektorske izjeme iz direktive o prodaji na daljavo.

3. Cilj sektorske izjeme na podlagi člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo

57. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, ali člen 3(2), druga alinea, direktive o prodaji na daljavo na podlagi njenega smisla in namena ter ob upoštevanju njenega cilja, varstva potrošnikov, dovoljuje, da se dajanje prevoznega sredstva na razpolago obravnava kot storitev na področju prevoza.

a) Smisel in namen sektorske izjeme

58. Čeprav je predmet dajanja vozil v najem dajanje prevoznih sredstev na razpolago, bi lahko smisel sektorske izjeme zahteval, da vsako dajanje prevoznih sredstev na razpolago ne sodi v njeno področje uporabe. Ta razlaga je odvisna od tega, ali je zadevno podjetje v primeru uporabe direktive o prodaji na daljavo izpostavljeno istim posebnim finančnim ali dejanskim posledicam kot drugi ponudniki storitev, ki so zajeti v členu 3(2), druga alinea. Le če bi podjetje ob uporabi določb direktive o prodaji na daljavo čutilo takšne posledice, bi bilo mogoče omejitev varstva potrošnikov upravičiti v skladu s tehtanjem, ki izhaja iz sektorske izjeme, med varstvom potrošnikov in upravičenimi interesi podjetij( ).

59. Kot je bilo zgoraj ugotovljeno( ), je namen sektorske izjeme varovati določene storitve, ki imajo za predpostavko rezervacijo in ki bi jih zahteve iz direktive o prodaji na daljavo nesorazmerno prizadele. To izhaja iz dejstva, da rezervacija vodi k dajanju na razpolago zmogljivosti, ki jih drugje ni več mogoče uporabiti in lahko povzročijo visoke oportunitetne stroške za ponudnike.

b) Morebitna nesorazmerna obremenitev podjetij za dajanje vozil v najem

60. Podjetje za dajanje vozil v najem, ki sklepa vse svoje pogodbe po internetu, je v osnovi odvisno od rezervacije njegovih storitev, saj lahko le tako donosno gospodari z vozili. Toda tudi pri „tradicionalnih“ podjetjih za dajanje vozil v najem rezervacija omogoča bolj gospodarno uporabo voznega parka. Vendar se ne zdi, da bi bil samo ta gospodarski vidik odločilen, če, recimo, pomislimo, da bi bilo mogoče tudi z vozili, ki so razpoložljiva za kratek čas, opraviti donosen posel, na primer s t. i. ponudbami v zadnjem hipu. V tem primeru ima ponudnik na razpolago sistem, ki mu omogoča, da izkorišča neizrabljene zmogljivosti v zadnjem hipu. Uporaba pravice do odstopa od pogodbe, ki jo direktiva o prodaji na daljavo predvideva pri storitvah dajanja vozil v najem, tako sama po sebi ni primerna za to, da bi z vidika gospodarnosti utemeljila nesorazmerno obremenitev zadevnih podjetij.

61. Bistvena značilnost nesorazmerne obremenitve bi bilo povečanje organizacijskih stroškov zaradi obstoječe rezervacije. Takih stroškov se običajno ne sme predvideti pri dajanju vozil na razpolago za tista vozila, ki se dajejo v najem, vsaj ne, če se na primer priprava vozila (čiščenje, polnjenje z gorivom in drugo zaradi dodatnega sporazuma) tako ali tako opravlja ločeno, kot se zdi, da je v primeru družbe easyCar.

62. Poleg tega odstop od pogodbe podjetja za dajanje vozil v najem načelno ne prizadene enako kot podjetja za prevoz , ki nesporno sodijo pod sektorsko izjemo. Tako lahko tudi kratkoročno preklicane pogodbe na področju dajanja vozil v najem privedejo do tega, da so zmogljivosti v obdobju rezervacij na razpolago in ostanejo neuporabljene. V nasprotju s podjetjem za dajanje vozil v najem pa mora podjetje za prevoz praviloma rešiti tudi vprašanje (morebitne) ustrezne prerazporeditve zaposlenih, ki jih ne potrebuje. Neodvisno od tega mora podjetje za prevoz nositi tudi večja tveganja glede odgovornosti za prevoženo blago ali osebe, ki povzročijo povišane stroške. Poleg tega bi bil lahko neobstoj možnosti uporabe vozila iz voznega parka, kot v primeru dajanja vozil v najem, povezan z nižjimi stroški kot izvedba storitve prevoza z visokim deležem prostih zmogljivosti.

63. Tudi iz morebitnega obstoja konkurenčnega razmerja med podjetjem za dajanje vozil v najem in še posebej podjetji za prevoz oseb, ki sodijo v sektorsko izjemo iz člena 3(2) direktive o prodaji na daljavo, ne izhaja drugačen sklep. Vprašanje, ali takšno konkurenčno razmerje dejansko obstaja, lahko ostane odprto, saj bi bilo tudi, če bi bilo tako, treba upoštevati, da neuporabo direktive o prodaji na daljavo pri takšnih podjetjih za prevoz utemeljujejo predvsem posebne zahteve, ki jih morajo spoštovati pri delovanju podjetja in zaposlenih, kot na primer posebne licence, odvisnost od omrežja, delna dejanska dolžnost sklepanja pogodb, ki pri dajanju vozil v najem ne veljajo v enakem obsegu.

64. Iz vsega zgoraj navedenega jasno izhaja, da sistem storitev pri dajanju vozil v najem ni čezmerno prizadet le zaradi samega obstoja pravice potrošnika do odstopa od pogodbe.

65. Dajanje vozil v najem bi bilo torej načelno vredno varstva le, če bi bilo odvisno od skupnega sistema, ki presega okvir posameznega podjetja. Postopek, v katerem je bilo postavljeno vprašanje za predhodno odločanje, se nanaša na družbo za dajanje vozil v najem easyCar, ki je del sistema, sestavljenega iz različnih panog (easyJet, easyBus itd.). Dajanje vozil v najem, ki je v sistem, ki obsega tudi področja, ki sodijo v sektorsko izjemo iz direktive o prodaji na daljavo, vključeno tako, da dejansko trpi hude posledice, kot na primer zaradi nujne identitete zaposlenih ali delovanja podjetja ali zaradi mešanih ponudb (let plus najem vozila), bi lahko spadalo pod sektorsko izjemo. Sicer bi bilo lahko podjetje za dajanje vozil v najem zaradi zgoraj navedenih posledic v slabšem položaju v primerjavi z njegovimi konkurenti. V takem primeru bi bilo poleg tega mogoče varstvo potrošnikov zadostno zagotoviti z Direktivo Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih( ).

66. Toda okoliščine, na katerih temelji vprašanje za predhodno odločanje, ne dopuščajo predpostavljanja obstoja take odvisnosti.

67. Vse zgoraj navedeno zato načelno ne upravičuje, da bi v okviru sklepanja navadne pogodbe o najemu vozila z neuporabo določb iz direktive o prodaji na daljavo izključili ali omejili varstvo potrošnika, saj bi moral potrošnik imeti predvsem zadostne informacije, da bi lahko razumel vsebino pogodbe. Toda ravno pri podjetju – kot je družba za dajanje vozil v najem easyCar, na katero se nanaša vprašanje za predhodno odločanje –, ki ustvarja prihranke na podlagi številnih delnih storitev, je potrebna povečana obveznost obveščanja, npr. katere storitve so vključene in katere je treba dodatno rezervirati.

68. Zato je treba ugotoviti, da je dajanje prevoznih sredstev na razpolago, ki ga na podlagi najemnih pogodb opravlja podjetje za dajanje vozil v najem, lahko izključeno s področja uporabe direktive o prodaji na daljavo le, če bi to podjetje zato, ker bi v njegove pogodbe vključilo pravice, ki so vsebovane v členu 3(2) direktive o prodaji na daljavo, trpelo enake hude in posebne posledice kot podjetje, ki opravlja samo prevoz. Tako pa načelno ni v primeru „običajnega“ podjetja za dajanje vozil v najem.

V – Predlog

69. Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev Sodišču Evropskih skupnosti predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako:

„Navadna pogodba o najemu vozila ni ‚pogodba za preskrbo [storitev] prevoza‘ v smislu člena 3(2) Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo.“