SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE,
predstavljeni 8. septembra 20221
Zadeva C-25/21
ZA,
AZ,
BX,
CV,
DU,
ET
proti
Repsol Comercial de Productos Petrolíferos SA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil (sodišče za 
gospodarske spore v Madridu, Španija))
„Predhodno odločanje  –  Konkurenca  –  Izvajanje v zasebnem interesu  –  Člen 101(1) in (2) 
PDEU  –  Uredba (ES) št. 1/2003  –  Člen 2  –  Ničnostna tožba  –  Odškodninska tožba  –  
Direktiva 2014/104/ES  –  Časovna uporaba  –  Dokazna vrednost odločbe nacionalnega organa, 
pristojnega za konkurenco, v okviru ničnostne tožbe in odškodninske tožbe  –  
Procesna avtonomija držav članic  –  Načeli učinkovitosti in pravne varnosti “
1.V okviru izvajanja pravil Unije o konkurenci v zasebnem interesu („private enforcement“) 
imajo vprašanja, povezana z dokaznimi zahtevami, temeljno vlogo. Za civilne tožbe zaradi kršitve 
konkurenčnega prava je običajno potrebna zapletena analiza dejanskega stanja in ekonomskih 
dejavnikov ter značilna zelo velika asimetrija informacij. Ti dejavniki lahko ogrozijo zmožnost 
oseb, ki vložijo take civilne tožbe, da učinkovito uveljavljajo svoje pravice.
2.V tem okviru je vprašanje dokazne vrednosti odločb nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, pred nacionalnimi civilnimi sodišči, ki odločajo o odškodninskih tožbah, vloženih 
zaradi kršitve konkurenčnega prava, zdaj urejeno s členom 9(1) Direktive 2014/104/EU 
o odškodninskih tožbah zaradi kršitev določb konkurenčnega prava2. Vendar številna vprašanja 
še niso rešena.
SLZbirka odločb sodne prakse
1 Jezik izvirnika: francoščina.
2 Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem 
pravu za kršitve določb konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije (UL 2014, L 349, str. 1).
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                          1
3.Poleg vprašanj, povezanih z razlago navedene določbe, kakšna je torej dokazna vrednost takih 
odločb v okviru ničnostnih tožb na podlagi člena 101(2) PDEU? Poleg tega, kakšna je narava 
določbe člena 9(1) Direktive 2014/104, ki določa njegovo uporabo ratione temporis? Če se ta 
določba ne uporablja, kakšna je torej dokazna vrednost navedenih odločb v okviru odškodninskih 
tožb zaradi kršitve konkurenčnega prava Unije?
4.Sodišče bo imelo v obravnavani zadevi, ki se nanaša na predlog za sprejetje predhodne odločbe, 
ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil de Madrid (gospodarsko sodišče v Madridu, Španija), to 
je predložitveno sodišče, možnost, da vsa ta vprašanja pojasni.
I.Pravni okvir
A.Pravo Unije
5.Člen 2 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz 
členov [101 in 102 PDEU]3, naslovljen „Dokazno breme“, določa:
„V vseh nacionalnih postopkih ali postopkih Skupnosti za uporabo členov [101 in 102 PDEU] 
kršitve iz člena [101(1)] ali člena [102 PDEU] dokazuje stranka ali organ, ki kršitev domneva. […]“
6.V uvodni izjavi 34 Direktive 2014/104 je navedeno:
„Da bi lahko Komisija in nacionalni organi, pristojni za konkurenco, zagotovili učinkovito in 
dosledno uporabo člena 101 in 102 PDEU, je potreben skupen pristop na ravni Unije glede 
učinka pravnomočnih odločb nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, v zvezi s kršitvami 
na nadaljnje odškodninske tožbe. […] Zaradi krepitve pravne varnosti, izogibanja nedoslednosti 
pri uporabi členov 101 in 102 PDEU, povečanja uspešnosti in procesne učinkovitosti 
odškodninskih tožb ter krepitve delovanja notranjega trga za podjetja in potrošnike ugotovitve 
o kršitvi člena 101 ali 102 PDEU iz pravnomočne odločbe nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, ali pritožbenega sodišča ne bi smelo biti mogoče znova izpodbijati v poznejših 
odškodninskih tožbah. Takšna ugotovitev bi zato morala veljati za neovrgljivo dokazano 
v odškodninskih tožbah, vloženih v državi članici nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, ali pritožbenega sodišča, ki obravnava to kršitev. Vendar bi moral učinek ugotovitve 
zajemati le naravo kršitve ter njen vsebinski, osebni, časovni in geografski obseg, kot ga je ugotovil 
organ, pristojen za konkurenco, ali pritožbeno sodišče pri izvajanju sodne pristojnosti.“
7.Člen 9(1) in (2) Direktive 2014/104, naslovljen „Učinek nacionalnih odločb“, določa:
„1. Države članice zagotovijo, da kršitev konkurenčnega prava, ugotovljena s pravnomočno 
odločbo nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, ali pritožbenega sodišča, velja za 
neovrgljivo dokazano v primeru odškodninske tožbe, vložene pred nacionalnimi sodišči na podlagi 
člena 101 ali 102 PDEU ali nacionalnega konkurenčnega prava.
2.Države članice zagotovijo, da se lahko pravnomočna odločba iz odstavka 1, izdana v drugi 
državi članici, v skladu z njihovim zadevnim nacionalnim pravom predloži pred nacionalnimi 
sodišči vsaj kot dokaz prima facie, da je bilo kršeno konkurenčno pravo, po potrebi pa se lahko 
oceni skupaj z drugimi dokazi, ki jih predložita stranki.“
3 UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205.
2                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
8.Člen 22 Direktive 2014/104, naslovljen „Časovna veljavnost“, določa:
„1. Države članice zagotovijo, da se nacionalni ukrepi, sprejeti na podlagi člena 21 za uskladitev 
z bistvenimi določbami te direktive, ne uporabljajo retroaktivno.
2.Države članice zagotovijo, da se vsi nacionalni ukrepi, sprejeti na podlagi člena 21, ki niso 
ukrepi iz odstavka 1, ne uporabljajo za odškodninske tožbe, ki so bile predložene nacionalnim 
sodiščem pred 26. decembrom 2014.“
B.Špansko pravo
9.Direktiva 2014/104 je bila v špansko pravo prenesena z Real Decreto-ley 9/2017, por el que se 
transponen directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero, mercantil y sanitario, y sobre 
el desplazamiento de trabajadores (kraljeva uredba-zakon št. 9/2017 o prenosu direktiv Evropske 
unije na finančnem, trgovinskem in zdravstvenem področju ter o gibanju delavcev)4z dne 
26. maja 2017 , s katero je bil spremenjen Ley 15/2007 de Defensa de la Competencia (zakon 
št. 15/2007 o varstvu konkurence) z dne 3. julija 20075.
II.Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
10.Dediči osebe KN so lastniki bencinskega servisa, ki ga je zgradila oseba KN in ki je v Španiji. 
Repsol je glavno špansko podjetje, dejavno v sektorju proizvodnje energentov z rafiniranjem 
surove nafte. Oseba KN ali njeni dediči in družba Repsol so med letoma 1987 in 2009 sklenili pet 
pogodb o dobavi goriva v zvezi z obratovanjem bencinskega servisa.
11.Prvi pogodbi sta bili sklenjeni leta 1987 oziroma leta 1996. Iz predložitvene odločbe izhaja, da 
je bilo ti pogodbi, čeprav sta bili opredeljeni kot pogodbi o izključni dobavi, dejansko mogoče šteti 
za pogodbi o preprodaji.6V teh dveh pogodbah je bilo določeno, da je plačilo za upravljavca 
bencinskega servisa provizija, ki jo je ta lahko zaračunal na maloprodajno ceno goriv, pri čemer je 
to ceno priporočila družba Repsol.
12.Tribunal de Defensa de la Competencia (sodišče za varstvo konkurence, Španija) je z odločbo 
z dne 11. julija 2001 (v nadaljevanju: odločba iz leta 2001) ugotovilo, da je družba Repsol kršila 
nacionalna pravila o konkurenci, in izdalo to odločbo:
„1. Ugotovi se, da je [družba Repsol] izvajala prakso, ki je prepovedana s členom 1(1) Ley de 
Defensa de la Competencia [zakon o varstvu konkurence], s tem da je določala maloprodajne 
cene goriv za distributerje, ki delujejo z njo v okviru domnevnega sistema provizij ali 
posredništva na podlagi pogodb, navedenih [[…] (ni prevedeno)] v spisu službe.
2. [Družbi Repsol] se naloži, da preneha določati cene v okviru odnosov z bencinskimi servisi, 
s katerimi je povezana s pogodbo s podobnimi značilnostmi.“
4 BOE št. 126 z dne 27. maja 2017, str. 42820.
5 BOE št. 159 z dne 4. julija 2007, str. 28848.
6 Iz navedene odločbe namreč izhaja, da je gorivo, ki ga je dobavljala družba Repsol, postalo last osebe KN takoj, ko je bilo pretočeno 
v rezervoar bencinskega servisa.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                  3SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
13.To odločbo sta potrdila Audiencia Nacional (nacionalno visoko sodišče, Španija)7in nato 
Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija)8, s čimer je postala pravnomočna.
14.Oseba KN ali njeni dediči in družba Repsol so 22. februarja 2001 , 22. februarja 2006 in 
17. julija 2009 sklenili tri poznejše pogodbe, opredeljene kot „pogodbe o izključni proviziji“. Te tri 
pogodbe so vsebovale obveznost izključne dobave v korist družbe Repsol za obdobje petih, treh 
oziroma petih let. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je ekonomska ureditev vključevala 
„domnevno“ provizijo, ki je v resnici prikrivala pogodbo o preprodaji, saj je bil komisionar tisti, ki 
je prevzel tveganje v zvezi s proizvodom in je moral dovolj vnaprej plačati znesek naročenih 
proizvodov (maloprodajna cena, ki jo je določila družba Repsol, minus provizija), da je lahko 
družba Repsol potrdila plačilo pred dostavo.
15.Iz navedene predložitvene odločbe izhaja, da je bila v teh treh pogodbah komisionarju 
formalno priznana možnost, da strankam daje popuste na račun svoje provizije. Vendar naj bi 
bila ta možnost v praksi povsem teoretična.
16.Comisión Nacional de la Competencia (nacionalna komisija za konkurenco, v nadaljevanju: 
CNC)9je po preiskavi, s katero je bilo potrjeno, da družba Repsol še naprej krši pravila 
o konkurenci, ker se je izkazalo, da možnost, ki je bila dana upravljavcem bencinskih servisov 
v njeni mreži, da uporabijo popuste na račun svoje provizije, ni realna, z odločbo z dne 
30. julija 2009 (v nadaljevanju: odločba iz leta 2009) odločila, da bo med drugim družbo Repsol za 
te kršitve pravil o konkurenci kaznovala. V izreku odločbe iz leta 2009 je bilo navedeno:
„PRVIČ. – Ugotovi se, da je družba Repsol […] kršila člen 1 [zakona o varstvu konkurence] in člen 
[101(1) PDEU] s tem, da je posredno določala maloprodajno ceno za samostojne podjetnike, ki 
delujejo pod njeno znamko, s čimer je omejila konkurenco med bencinskimi servisi v njeni mreži 
in drugimi bencinskimi servisi.
DRUGIČ. – Ugotovi se, da se bodo vse pogodbe, ki vključujejo klavzule, na podlagi katerih 
naročitelj na drugo pogodbeno stranko prenese pomembna poslovna ali finančna tveganja, za 
namene uporabe konkurenčnega prava obravnavale kot pogodbe o preprodaji.
TRETJIČ. – Ugotovi se, da je vsaka druga pogodbena klavzula v pogodbah o dobavi goriv družbe 
Repsol, ki določa, da se nakupna cena goriva določi glede na najvišjo ali priporočeno ceno, ne glede 
na to, ali je to cena samega bencinskega servisa ali cena konkurentov v regiji, v nasprotju 
s členom 1 [zakona o konkurenci] in členom [101(1) PDEU] […].
ČETRTIČ. – Ugotovi se, da je vsaka druga pogodbena klavzula v pogodbah o dobavi goriv družbe 
Repsol […], ki določa, da se provizije/marže, ki jih je treba pobrati, določijo na ravneh, ki so 
podobne tistim v regiji, v kateri je bencinski servis, ki je predmet pogodbe, v nasprotju s členom 1 
[zakona o konkurenci] in členom [101(1) PDEU] […].
7 Sodba z dne 11. julija 2007, tožba št. 866/01.
8 Sodba z dne 17. novembra 2010, tožba št. 6188/2007.
9 Ki se zdaj imenuje Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia (nacionalna komisija za trge in konkurenco, v nadaljevanju: 
CNMC).
4                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
PETIČ. – Družbi Repsol […] se naloži, da od uradnega obvestila o tej odločbi sprejme ukrepe, 
potrebne za prenehanje vseh ravnanj, ki prispevajo k posrednemu določanju cene goriv, ki se 
prodajajo na bencinskih servisih mrež, ki so zajeti s pogodbo o poslovanju pod blagovno znamko, 
sklenjeno z družbo Repsol […], in katerih upravljavci so samostojni podjetniki, za namene uporabe 
pravil o konkurenci […].“
17.Španska sodišča so odločbo iz leta 2009 potrdila,10tako da je postala pravnomočna.
18.V okviru postopka spremljanja je CNMC izdala tri odločbe,11v katerih je ugotovila, da je 
družba Repsol svoje nezakonito ravnanje ohranila do leta 2019.
19.V teh okoliščinah so dediči osebe KN pri predložitvenem sodišču vložili tožbo za ugotovitev 
ničnosti obstoječih pogodb med strankami na podlagi člena 101(2) PDEU, ker je družba Repsol 
določala maloprodajno ceno za goriva za ogrevanje in pogonska goriva v nasprotju 
s členom 101(1) PDEU, in odškodninski zahtevek za škodo, povzročeno zaradi kršitve člena 101 
PDEU. Kot dokaz nezakonitega ravnanja so dediči osebe KN predložili obe odločbi španskih 
organov, pristojnih za konkurenco (to je odločbo iz leta 2001 in odločbo iz leta 2009), ki sta postali 
pravnomočni.
20.Predložitveno sodišče poudarja, da v skladu s členom 2 Uredbe št. 1/2003 dokazno breme za 
kršitev člena 101 PDEU nosi stranka, ki jo zatrjuje. Sklicuje se tudi na načelo učinkovitosti in 
tožbo, ki so jo vložili dediči osebe KN, opredeljuje kot tožbo za ugotovitev ničnosti obstoječih 
pogodb med strankami z odškodninskim zahtevkom za povzročeno škodo (tožba „stand-alone“).
21.Predložitveno sodišče nato ugotavlja, da ni z nacionalno sodno prakso12odločbam organa, 
pristojnega za konkurenco, dodeljena nikakršna dokazna moč v okviru ničnostne tožbe, kot je ta, 
ki so jo vložili dediči osebe KN. Iz te sodne prakse naj bi izhajalo, da ukrepi, ki so jih sprejeli 
španski organi, pristojni za konkurenco, vključno s tistimi, ki so jih potrdila pristojna sodišča, ne 
morejo povzročiti razglasitve ničnosti vseh pogodb o poslovanju pod blagovno znamko, ki so jih 
sklenile naftne družbe. Prav tako naj te odločbe za civilno sodišče ne bi bile niti pokazatelj 
nezakonitega ravnanja. Zato naj bi morala tožeča stranka, da bi dosegla ničnost spornih pogodb, 
temu sodišču ponovno predložiti dokaze, ki so bili predloženi v okviru upravnega postopka.
22.Predložitveno sodišče poudarja tudi, da lahko tožeča stranka zdaj v okviru tožbe, imenovane 
„follow-on“, v skladu s členom 9 Direktive 2014/104 izpolni dokazno breme v zvezi 
z nezakonitim ravnanjem tako, da preprosto dokaže, da se pravnomočne odločbe organa, 
pristojnega za konkurenco, nanašajo na sporno pogodbeno razmerje. V obravnavani zadevi pa 
naj dediči osebe KN ne bi vložili le odškodninske tožbe, ampak naj bi uveljavljali tudi ničnost 
spornih pogodb na podlagi člena 101(2) PDEU. Vendar bi po mnenju predložitvenega sodišča 
zanikanje vsakršne dokazne vrednosti odločbe iz leta 2001 in odločbe iz leta 2009 povzročilo 
ohranitev pogodb, prepovedanih s členom 101 PDEU, in neobstoj odškodnine za škodo, ki je bila 
s prepovedanim ravnanjem povzročena zadevnim osebam. Te posledice naj ne bi bilo mogoče 
predvideti, ker naj bi pogodbe, sklenjene med družbo Repsol in dediči osebe KN, ustrezale 
sankcioniranim ravnanjem in pogodbam, ki so jih organi, pristojni za konkurenco, analizirali 
v navedenih odločbah, ter zlasti ker naj bi bile sklenjene v istem obdobju kot navedene pogodbe 
in na istem geografskem trgu kot te pogodbe.
10 Na zadnji stopnji je bila potrjena s sodbama Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) z dne 22. maja in 2. junija 2015.
11 Odločbe z dne 20. decembra 2013, 27. julija 2017 in 12. junija 2020 (spis VS/652/07 REPSOL/CEPSA/BP).
12 Glej špansko sodno prakso, navedeno v oddelku (b) predložitvene odločbe.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                  5SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
23.V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno 
odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.Ali je treba, če tožeča stranka dokaže, da njeno pogodbeno razmerje v zvezi z izključno dobavo 
in poslovanjem pod blagovno znamko (v obliki komisijske prodaje ali pa dokončne prodaje 
z referenčno ceno – preprodaja s popustom) z družbo [Repsol] spada pod ozemeljski in 
časovni okvir, ki ga je analiziral nacionalni organ, pristojen za konkurenco, šteti, da na 
pogodbeno razmerje vpliva odločba [iz leta 2001] (zadeva 490/00 REPSOL) in/ali odločba [iz 
leta 2009] (zadeva 652/07 REPSOL/CEPSA/BP), saj se zahteve iz člena 2 Uredbe (ES) 
št. 1/2003 v zvezi z dokaznim bremenom glede kršitve na podlagi teh dveh odločb štejejo za 
izpolnjene?
2.Ali mora biti v primeru pritrdilnega odgovora na prejšnje vprašanje in če se v konkretnem 
primeru dokaže, da na pogodbeno razmerje vpliva odločba [iz leta 2001] (zadeva 
490/00 REPSOL) in/ali odločba [iz leta 2009] (zadeva 652/07 REPSOL/CEPSA/BP), nujna 
posledica ugotovitev ničnosti pogodbe v skladu s členom 101(2) PDEU?“
III. Analiza
24.Namen obeh vprašanj, ki ju je postavilo predložitveno sodišče v tej zadevi, je, da se z vidika 
prava Unije ugotovi dokazna vrednost, ki jo je treba v okviru civilne tožbe, vložene pri njem, 
pripisati dvema pravnomočnima odločbama španskih organov, pristojnih za konkurenco, ki so 
ugotovili kršitve nacionalnega konkurenčnega prava in konkurenčnega prava Unije.
25.Pred podrobno obravnavo vprašanj za predhodno odločanje je po mojem mnenju treba 
navesti uvodne ugotovitve.
26.Po eni strani se zdi primerno pojasniti nekatere vidike v zvezi s tožbo, ki so jo dediči osebe KN 
v sporu o glavni stvari vložili pri predložitvenem sodišču.
27.Po drugi strani vprašanje učinka pravnomočne odločbe nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, za namene odškodninske tožbe, vložene pri nacionalnem sodišču, zdaj ureja 
člen 9(1) Direktive 2014/104, ki je bil v špansko pravo prenesen s členom 75 zakona št. 15/2007 
o varstvu konkurence, kakor je bil spremenjen s kraljevo uredbo-zakonom št. 9/2017. Zato bo 
treba najprej preveriti, ali se ta določba uporablja v sporu o glavni stvari.
A.Uvodne ugotovitve
1.Tožba, vložena pri predložitvenem sodišču
28.V obravnavanem primeru so španski organi, pristojni za konkurenco, v odločbah iz let 
2001 in 2009 ugotovili, da je družba Repsol več let kršila prepoved sporazumov o omejevanju 
konkurence, ki je določena z nacionalnim konkurenčnim pravom in konkurenčnim pravom 
Unije, s tem da je posredno določala maloprodajne cene goriv v okviru odnosov z bencinskimi 
servisi, s katerimi je bila povezana. Ti organi so ugotovili vertikalne omejitve konkurence v okviru 
pogodbenih razmerij med proizvajalcem-dobaviteljem goriva, to je družbo Repsol, in njegovimi 
distributerji, to je bencinskimi servisi.
6                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
29.Oseba KN in njeni dediči, to je tožeče stranke pred predložitvenim sodiščem, so v obdobju, 
zajetem z zgoraj navedenima odločbama, z družbo Repsol sklenili več pogodb o izključni dobavi 
goriva za preprodajo na svojem bencinskem servisu. Ker menijo, da so bili prizadeti zaradi 
protikonkurenčnega ravnanja družbe Repsol, so pri predložitvenem sodišču vložili civilno tožbo.
30.Dediči osebe KN v okviru te tožbe navedenemu sodišču predlagajo, naj kot ločeni posledici 
kršitve člena 101(1) PDEU na eni strani razglasi ničnost upoštevnih pogodb neposredno na 
podlagi člena 101(2) PDEU in na drugi strani družbi Repsol naloži plačilo odškodnine za škodo, 
nastalo zaradi te kršitve.13
31.Predložitveno sodišče je v predložitveni odločbi to tožbo izrecno opredelilo kot tožbo 
„stand-alone“. Zdi se, da navedeno sodišče pri tej opredelitvi izhaja iz okoliščine, da je 
odškodninska tožba, ki so jo vložili dediči osebe KN, povezana s tožbo za ugotovitev ničnosti 
obstoječih pogodb na podlagi člena 101(2) PDEU. To opredelitev, o kateri se je razpravljalo tako 
v stališčih, predloženih Sodišču, kot tudi na obravnavi, je treba pojasniti.
32.V konkurenčnem pravu in zlasti v okviru „private enforcement“ običajno razlikujemo dve vrsti 
civilnih odškodninskih tožb zaradi kršitev določb konkurenčnega prava: „samostojne tožbe“ (ali 
„tožbe stand-alone“) in „nadaljnje tožbe“ (ali „tožbe follow-on“).
33.Čeprav se v okviru „private enforcement“ konkurenčnega prava to razlikovanje pogosto 
uporablja v praksi,14v pravu Unije ni natančne pravne opredelitve teh dveh vrst tožb. Tako se 
Direktiva 2014/104 ne sklicuje izrecno niti na to razlikovanje niti na obe vrsti tožb. Edina 
sklicevanja na razlikovanje med tožbami „stand-alone“ in „follow-on“ je mogoče najti 
v pripravljalnih dokumentih Komisije v zvezi s sprejetjem te direktive.15
34.Iz teh dokumentov in iz uporabe teh pojmov v praksi izhaja, da so „samostojne tožbe“ (ali 
„tožbe stand-alone“) civilne tožbe, zlasti odškodninske,16vložene pri sodišču, ne da bi organ, 
pristojen za konkurenco, sprejel predhodno odločbo. „Nadaljnje tožbe“ (ali „tožbe follow-on“) pa 
so civilne tožbe, potem ko je organ, pristojen za konkurenco, ugotovil kršitev konkurenčnega 
prava.
35.Iz tega izhaja, da se dihotomija med tožbami „follow-on“ in „stand-alone“ nanaša na 
razlikovanje med civilnimi tožbami, vloženimi pri civilnem sodišču za priznanje pravnih posledic 
v razmerjih med posamezniki, ki izhajajo iz kršitve pravil o konkurenci, zlasti odškodnine za 
škodo, ki je nastala zaradi take kršitve, glede na to, ali je bila kršitev predhodno ugotovljena 
13 Glej strani 6 in 69 predloga za izdajo ugotovitvene sodbe, ki so ga dediči osebe KN 2. februarja 2018 vložili pri predložitvenem sodišču.
14 Glej med drugim kot primer sklepne predloge generalne pravobranilke L. Medina v zadevi Daimler (Omejevalni sporazumi – Smetarski 
tovornjaki za odvoz gospodinjskih odpadkov) (C-588/20, EU:C:2022:130, točki 1 in 6) ali sklepne predloge generalnega pravobranilca 
A. Rantosa v zadevi Volvo in DAF Trucks (C-267/20, EU:C:2021:884, točke 18, 45, 46 in 49).
15 Glej na primer Delovni dokument služb Komisije, Povzetek ocene učinka, Odškodninske tožbe zaradi kršitve protimonopolnih pravil EU, 
Spremni dokument k predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o nekaterih pravilih, ki urejajo postopke z odškodninskimi 
tožbami v nacionalni zakonodaji zaradi kršitev določb zakonodaje o konkurenci držav članic in Evropske unije, z dne 11. junija 2013 
(SWD(2013) 204 final, točka 10) ali Commission Staff Working Paper accompanying the White Paper on Damages actions for breach of 
the EC antitrust rules z dne 2. aprila 2008 (SEC(2008) 404, glej med drugim opombo 3 in točko 21).
16 Ker ni normativne opredelitve teh dveh vrst tožb, ni izključeno, da se lahko razlikovanje med tožbo „stand-alone“ in tožbo „follow-on“ 
uporabi tudi za ničnostne tožbe, odvisno od tega, ali so vložene ali ne po tem, ko je organ, pristojen za konkurenco, ugotovil kršitev pravil 
o konkurenci. Običajno pa se razlikovanje uporablja v zvezi z odškodninskimi tožbami.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                  7SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
v odločbi organa, pristojnega za konkurenco, ali ne. Ne gre torej za razlikovanje med ničnostnimi 
tožbami na eni strani in odškodninskimi tožbami na drugi strani, kot se zdi, da to razume 
predložitveno sodišče in vsaj del španske sodne prakse.17
36.V obravnavani zadevi pa je ne glede na to, kakšen učinek in concreto imata odločbi španskih 
organov, pristojnih za konkurenco, v okviru civilne tožbe, vložene pri predložitvenem sodišču, iz 
spisa jasno razvidno, da so dediči osebe KN civilno tožbo vložili po ugotovitvah španskih 
organov, pristojnih za konkurenco, v dveh odločbah iz let 2001 in 2009, iz katerih izhaja, da je 
družba Repsol kršila prepoved sporazumov o omejevanju konkurence.
37.Dediči osebe KN se namreč v utemeljitev svoje tožbe celo želijo opreti na navedene 
ugotovitve. Poleg tega vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo predložitveno sodišče 
v zvezi z dokazno vrednostjo obeh odločb v okviru navedene civilne tožbe, potrjujeta, da je bila ta 
tožba vložena po teh dveh odločbah. V teh okoliščinah se mi porajajo dvomi glede opredelitve 
zadevne odškodninske tožbe kot tožbe „stand-alone“, ki jo je uporabilo predložitveno sodišče.
38.Okoliščina, da je odškodninska tožba povezana s tožbo za ugotovitev ničnosti obstoječih 
pogodb med strankami na podlagi člena 101(2) PDEU, ne spremeni nič v zvezi s tem.
39.Čeprav sta ti tožbi nedvomno povezani – ker se obe nanašata na isto kršitev pravil 
o konkurenci – gre namreč za tožbi, ki sta ločeni, saj se z njima stremi k drugačnim pravnim 
posledicam, ki izhajajo iz te kršitve, in temeljita na različnih pravnih podlagah. Namen ničnostne 
tožbe je doseči razglasitev ničnosti pogodb, sklenjenih v nasprotju s pravili o konkurenci, na 
podlagi člena 101(2) PDEU. Nasprotno pa je namen odškodninske tožbe pridobiti odškodnino za 
škodo, utrpelo zaradi te kršitve, in temelji na pravici, priznani s pravom Unije,18ki se izvaja na 
podlagi nacionalnih pravil o civilni odgovornosti, bodisi pogodbeni bodisi nepogodbeni.
40.V zvezi s tem iz predložitvene odločbe ni jasno razvidno, ali dediči osebe KN odškodninsko 
tožbo, ki so jo vložili, utemeljujejo s pogodbeno ali nepogodbeno odgovornostjo družbe Repsol.19
Vendar opredelitev odškodninske tožbe v skladu z nacionalnim pravom kot pogodbene ali 
nepogodbene nikakor ne vpliva na pravico do odškodnine za škodo, utrpelo zaradi kršitve 
konkurenčnega prava. Niti v sodni praksi, s katero je bila priznana pravica zahtevati povračilo 
škode zaradi kršitve pravil o konkurenci,20niti v Direktivi 2014/10421ni namreč uveljavljanje take 
pravice odvisno od obstoja posebne oblike odgovornosti ali pogojeno z njim.
41.Tudi če bi torej priznali, kot so na obravnavi zastopniki družbe Repsol trdili, da je bila 
v obravnavani zadevi odškodninska tožba odvisna od razglasitve ničnosti – kar se mi dejansko ne 
zdi razvidno iz besedila tožbe, ki so jo pri predložitvenem sodišču vložili dediči osebe KN22– to ne 
bi nikakor zmanjšalo pomena dejstva, da škoda, katere povračilo se zahteva, izhaja neposredno iz 
17 Iz navajanja sodne prakse v stališčih španske vlade namreč izhaja, da se vsaj v nekaterih sodbah španskih sodišč razlikuje med 
„ničnostnimi tožbami“ (tožbe „stand-alone“) in tožbami zaradi odgovornosti zaradi kršitve pravil Unije o konkurenci (tožbe „follow-on“).
18 Glej sodbo z dne 13. julija 2006, Manfredi in drugi (od C-295/04 do C-298/04, EU:C:2006:461, točka 61), in sodbo z dne 5. junija 2014, 
Kone in drugi (C-557/12, EU:C:2014:1317, točka 22 in navedena sodna praksa).
19 Zdi se, da dejstvo, da je odškodninska tožba povezana z ničnostno tožbo, govori v prid pogodbene odgovornosti. To poleg tega izhaja iz 
dejstva, da v primeru kršitve konkurenčnega prava, do katere je prišlo v okviru vertikalnih razmerij, obstaja pogodbeno razmerje med 
podjetjem, ki je kršilo pravila o konkurenci, in domnevnim oškodovancem. Vendar je treba za določitev narave civilne odgovornosti 
uporabiti nacionalno pravo.
20 Glej sodno prakso, navedeno v opombi 18 teh sklepnih predlogov.
21 Glej zlasti opredelitvi pojmov „odškodninska tožba“ in „odškodninski zahtevek“ iz člena 2, točki 4 in 5, Direktive 2014/104.
22 Glej točko 30 in opombo 13 teh sklepnih predlogov.
8                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
kršitve konkurenčnega prava (Unije) in da odškodninski zahtevek pomeni uveljavljanje 
samostojne pravice, ki jo priznava pravo Unije, ki ni odvisna od morebitne razglasitve ničnosti 
spornih pogodb.
2.Uporaba člena 9(1) Direktive 2014/104
42.Kot sem že navedel, vprašanje učinka pravnomočne odločbe nacionalnega organa države 
članice, pristojnega za konkurenco, za namene odškodninske tožbe, vložene pri sodišču te države 
članice zaradi kršitve določb konkurenčnega prava, zdaj ureja člen 9(1) Direktive 2014/104.
43.Ker je bila tožba, ki so jo dediči osebe KN vložili pri predložitvenem sodišču, po eni strani 
vložena 12. februarja 2018 , to je po prenosu člena 9(1) Direktive 2014/104 v špansko pravo,23in 
po drugi strani vključuje tako odškodninsko tožbo, je treba najprej preveriti, ali se ta določba 
v obravnavani zadevi uporablja ratione materiae in ratione temporis.
a)Uporaba ratione materiae
44.V zvezi z uporabo ratione materiae Direktive 2014/104 in zlasti njenega člena 9(1) 
v obravnavani zadevi so nekatere stranke, ki so Sodišču predložile stališča, trdile, da se ta direktiva 
v obravnavanem primeru ne uporablja, ker naj bi se uporabljala izključno za odškodninske tožbe 
vrste „follow-on“. Ob sklicevanju na preudarke iz točk od 32 do 41 zgoraj, ki se nanašajo tako na 
razlikovanje med tožbami „stand-alone“ in „follow-on“ kot tudi na analizo tožbe, vložene v tej 
zadevi, poudarjam, da je v odstavku 2 člena 1 Direktive 2014/104, naslovljenega „Predmet 
urejanja in področje uporabe“, navedeno, da ta direktiva med drugim določa izvajanje pravil 
o konkurenci „v zvezi z odškodninskimi tožbami pred nacionalnimi sodišči“,24ne da bi obstajalo 
kakršno koli sklicevanje na razlikovanje med tožbami „stand-alone“ in „follow-on“. Kot sem 
navedel, v navedeni direktivi tako razlikovanje ni niti omenjeno. Iz tega sledi, da se Direktiva 
2014/104 uporablja za vse vrste odškodninskih tožb zaradi kršitev določb konkurenčnega prava, 
ne glede na to, ali je tožba opredeljena kot „follow-on“ ali „stand-alone“.
45.Ker določba člena 9(1) Direktive 2014/104 ureja učinek odločb nacionalnih organov, 
pristojnih za konkurenco, te določbe seveda ni mogoče uporabljati, če take odločbe ni. Vendar to 
po eni strani ne pomeni, da se ta direktiva ne uporablja ratione materiae za tožbe „stand-alone“. 
Po drugi strani v obravnavani zadevi obstajata dve odločbi nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, in vprašanji za predhodno odločanje sta namenjeni prav ugotovitvi učinkov in 
dokazne vrednosti teh odločb v okviru civilne tožbe, vložene pri predložitvenem sodišču, vključno 
z odškodninsko tožbo.
46.Poleg tega je treba še poudariti, da se Direktiva 2014/104, kot izhaja iz njenega člena 1, 
uporablja izključno za odškodninske tožbe in se, nasprotno, ne uporablja za civilne tožbe za 
razglasitev ničnosti sporazumov, ki so v nasprotju s členom 101(2) PDEU. Tovrstne ničnostne 
tožbe torej niso urejene na ravni sekundarnega prava Unije.
23 Glej točko 8 teh sklepnih predlogov.
24 Glede stvarnega področja uporabe Direktive 2014/104 glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco 
Communications (C-637/17, EU:C:2019:32, točke od 55 do 58).
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                  9SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
b)Uporaba ratione temporis
47.Glede uporabe člena 9(1) Direktive 2014/104 ratione temporis ugotavljam, da je Sodišče 
v nedavni sodbi z dne 22. junija 2022 , Volvo in DAF Trucks (C-267/20 , EU:C:2022:494 , 
v nadaljevanju: sodba Volvo), pojasnilo merila za določitev uporabe ratione temporis različnih 
določb te direktive. Poleg tega je šlo za predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo 
špansko sodišče.25
48.V tem okviru je Sodišče najprej opozorilo, da Direktiva 2014/104 vsebuje posebno določbo, in 
sicer člen 22, ki izrecno določa pogoje za časovno uporabo njenih materialnopravnih in 
procesnopravnih določb.26
49.Natančneje, po eni strani so morale države članice na podlagi člena 22(1) Direktive 2014/104 
zagotoviti, da se nacionalni ukrepi, sprejeti na podlagi člena 21 za uskladitev z materialnopravnimi 
določbami te direktive, ne uporabljajo retroaktivno.27
50.Po drugi strani so morale države članice na podlagi člena 22(2) Direktive 2014/104 zagotoviti, 
da se vsi nacionalni ukrepi, sprejeti za uskladitev s procesnopravnimi določbami te direktive, ne 
uporabljajo za odškodninske tožbe, ki so bile predložene nacionalnim sodiščem pred 
26. decembrom 2014.28
51.Iz tega sledi, da je treba za določitev časovne uporabe člena 9(1) Direktive 2014/104, na prvem 
mestu, ugotoviti, ali je ta določba materialnopravna določba ali ne.29
52.Sodišče je poleg tega razsodilo, da je treba po določitvi, ali je zadevna določba 
materialnopravna ali ne, na drugem mestu, preveriti, ali je v okoliščinah, kakršne so te v postopku 
v glavni stvari, v katerih je bila Direktiva 2014/104 prepozno prenesena, zadevni položaj, če ga ni 
mogoče opredeliti kot novega, nastal pred iztekom roka za prenos te direktive oziroma ali je še 
naprej ustvarjal učinke po izteku tega roka.30
53.Glede direktiv namreč iz sodne prakse izhaja, da je na področje uporabe ratione temporis neke 
direktive na splošno mogoče vključiti le, po eni strani, pravne položaje, nastale po izteku roka za 
prenos direktive, ali, po drugi strani, pravne položaje, nastale v času veljavnosti starega pravila, ki 
še naprej ustvarjajo učinke tudi po začetku veljavnosti nacionalnih aktov, sprejetih za prenos 
direktive po izteku roka za njen prenos.31
25 Glede uporabe ratione temporis Direktive 2014/104 glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi 
PACCAR in drugi (C-163/21, EU:C:2022:286, točke od 52 do 58) in v zadevi RegioJet (C-57/21, EU:C:2022:363, točke od 27 do 36).
26 Glej sodbo Volvo, točka 35, in sodbo z dne 28. marca 2019, Cogeco Communications (C-637/17, EU:C:2019:263, v nadaljevanju: sodba 
Cogeco, točka 25).
27 Glej sodbo Volvo, točka 36, in sodbo Cogeco, točka 26.
28 Glej sodbo Volvo, točka 37, in sodbo Cogeco, točka 27.
29 Glej sodbo Volvo, točka 38. Sodišče je v točki 39 te sodbe pojasnilo, da je treba vprašanje, katere od določb Direktive 2014/104 so 
materialnopravne in katere to niso – glede na to, da člen 22 te direktive ne napotuje na nacionalno pravo – presojati z vidika prava Unije, 
in ne z vidika nacionalnega prava, ki se uporablja.
30 Glej sodbo Volvo, točka 42.
31 Glej sodbo Volvo, točki 33 in 34 ter navedena sodna praksa.
10                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
1)Narava člena 9(1) Direktive 2014/104 kot materialnopravne ali procesnopravne določbe
54.Čeprav Direktiva 2014/104 v členu 22 določa različne pogoje uporabe ratione temporis za 
svoje določbe glede na to, ali gre za procesnopravne ali materialnopravne določbe, v njej ni 
opredeljeno, katere od njenih določb je treba šteti za materialnopravne ali procesnopravne.
55.Na splošno je mogoče meniti, da materialnopravna pravila določajo obstoj in obseg 
odgovornosti oseb, ki so udeležene pri kršitvi konkurenčnega prava, medtem ko procesnopravna 
pravila določajo potek postopka.32
56.Vendar je Sodišče, ker v Direktivi 2014/104 ni napotkov, v svoji sodni praksi natančno 
analiziralo vsebino in namen vsake določbe te direktive, katere uporaba ratione temporis je bila 
vprašljiva, da bi ugotovilo, ali gre za materialnopravno ali procesnopravno določbo.
57.V zvezi s členom 9(1) Direktive 2014/104 je treba opozoriti, da iz besedila te določbe izhaja, da 
države članice zagotovijo, da kršitev konkurenčnega prava, ugotovljena s pravnomočno odločbo 
nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, ali pritožbenega sodišča, velja za neovrgljivo 
dokazano za namene odškodninske tožbe, vložene pri nacionalnih sodiščih na podlagi 
člena 101 ali 102 PDEU ali nacionalnega konkurenčnega prava.
58.Kot izhaja iz uvodne izjave 34 Direktive 2014/104, je namen navedene določbe zagotoviti 
pravno varnost, preprečiti nedoslednosti pri uporabi členov 101 in 102 PDEU, povečati uspešnost 
in procesno učinkovitost odškodninskih tožb ter krepiti delovanje notranjega trga za podjetja in 
potrošnike.
59.Za dosego teh ciljev je s to določbo v bistvu odločbam nacionalnih organov, pristojnih za 
konkurenco, ali pritožbenega organa, ki so postale pravnomočne in s katerimi je ugotovljena 
kršitev konkurenčnega prava, podeljena neovrgljiva dokazna vrednost te ugotovitve za namene 
odškodninske tožbe. S tega vidika je mogoče šteti, da člen 9(1) Direktive 2014/104 ureja dokazno 
vrednost kvalificiranega dokaza, in sicer odločbe nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco. 
V primeru ujemanja33med kršitvijo, ugotovljeno v odločbi nacionalnega organa, in kršitvijo, 
s katero je bila domnevno povzročena škoda, katere povračilo se zahteva v okviru civilne tožbe, 
bo ta odločba veljala za neovrgljiv dokaz kršitve v okviru te tožbe.
60.Vendar, čeprav iz prejšnje točke teh sklepnih predlogov izhaja, da člen 9(1) Direktive 
2014/104 ureja presojo (kvalificiranega) dokaza, in sicer odločbe nacionalnega organa, 
pristojnega za konkurenco, po mojem mnenju za to določbo ni mogoče šteti, da ima zgolj dokazni 
namen.34
32 Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi RegioJet (C-57/21, EU:C:2022:363, točka 29).
33 V zvezi s tem iz uvodne izjave 34 Direktive 2014/104 po eni strani izhaja, da je treba ugotovitev kršitve člena 101 ali 102 PDEU, ki jo 
vsebuje pravnomočna odločba nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, šteti za neovrgljivo dokazano v okviru odškodninskih 
tožb v zvezi s to kršitvijo, vloženih v državi članici organa, pristojnega za konkurenco. Po drugi strani iz nje izhaja, da mora učinek 
ugotovitve zajemati le naravo navedene kršitve ter njen vsebinski, osebni, časovni in geografski obseg, kot ga je ugotovil organ, pristojen za 
konkurenco. Iz besedila te uvodne izjave po eni strani izhaja, da se mora ugotovitev kršitve pravil o konkurenci v pravnomočni odločbi 
organa, pristojnega za konkurenco, da bi se lahko štela za neovrgljivo dokazano v okviru odškodninske tožbe v skladu s členom 9(1) te 
direktive, nanašati na isto kršitev, s katero je bila domnevno povzročena škoda oškodovancu, ki je vložil tožbo. Zato mora obstajati 
ujemanje med kršitvama. Po drugi strani iz te uvodne izjave izhaja, da se mora to ujemanje nanašati na naravo kršitve ter njen vsebinski, 
osebni, časovni in geografski obseg (v zvezi s tem glej tudi točko 96 teh sklepnih predlogov).
34 Glej prav tako v zvezi s tem sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, 
EU:C:2019:32, točka 61).
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                11SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
61.Obstoj kršitve pravil o konkurenci, s katero je bila domnevno povzročena škoda, katere 
povračilo se zahteva v okviru odškodninske tožbe, je namreč del nujno potrebnih elementov, ki 
jih mora imeti oškodovanec na voljo, da lahko vloži odškodninsko tožbo.35
62.Ker člen 9(1) Direktive 2014/104 določa, da je treba kršitev konkurenčnega prava, če je 
ugotovljena s pravnomočno odločbo organa, pristojnega za konkurenco, šteti za neovrgljivo 
dokazano, tako da oškodovancu, ki vloži tožbo, ni treba dokazati obstoja take kršitve, je po 
mojem mnenju treba šteti, da se ta določba nanaša na enega od konstitutivnih elementov civilne 
odgovornosti za kršitve določb konkurenčnega prava.36
63.S to določbo je v bistvu uvedena neizpodbojna domneva37obstoja enega od teh elementov, in 
sicer kršitve, za namene odškodninske tožbe, kadar je bila ista kršitev ugotovljena s pravnomočno 
odločbo nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, države članice sodišča, pri katerem je 
bila vložena tožba, ali pritožbenega organa iste države članice. Ker gre za neizpodbojno domnevo 
konstitutivnega elementa civilne odgovornosti, ta domneva neposredno vpliva na pravni položaj 
podjetja, zoper katero je vložena odškodninska tožba.38
64.V teh okoliščinah menim, da člen 9(1) Direktive 2014/104 pomeni pravilo, ki je tesno 
povezano z nastankom, pripisom in obsegom civilne odgovornosti podjetij, ki so kršila pravila 
o konkurenci, in da ga je zato mogoče opredeliti kot materialnopravno pravilo.39Iz tega sledi, da 
je bistveno pravilo v smislu člena 22(1) te direktive.
2)Vprašanje, ali je položaj iz postopka v glavni stvari nastal pred rokom za prenos Direktive 
2014/104
65.Kot izhaja iz točke 52 teh sklepnih predlogov, je treba za določitev časovne uporabe člena 9(1) 
Direktive 2014/104 preveriti tudi, ali je v obravnavani zadevi položaj iz postopka v glavni stvari 
nastal pred iztekom roka za prenos te direktive oziroma ali še naprej ustvarja učinke po izteku tega 
roka.40
66.V obravnavanem primeru je treba pravni položaj iz postopka v glavni stvari, v zvezi s katerim 
je treba preveriti, ali je nastal pred tem datumom, po mojem mnenju obravnavati glede na 
konkretizacijo konstitutivnih elementov pravice dedičev osebe KN do odškodnine za škodo, ki jo 
je družba Repsol povzročila s kršitvijo pravil o konkurenci.41
67.V obravnavanem primeru dediči osebe KN zahtevajo odškodnino za škodo, ki so jo utrpeli 
zaradi omejitev konkurence, vsebovanih v petih pogodbah, navedenih v točkah 11 in 14 teh 
sklepnih predlogov, ki so jih sklenili z družbo Repsol.
35 Glej sodbo Volvo, točka 60.
36 Glej v tem smislu v zvezi z drugimi konstitutivnimi elementi odgovornosti (to je vzročno zvezo in škodo) sodbo Volvo, točka 94.
37 Glej v zvezi s tem sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, EU:C:2019:32, 
točka 95).
38 Glej v tem smislu sodbo Volvo, točka 95.
39 Glej v tem smislu sodbo Volvo, točki 95 in 96, ter sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications 
(C-637/17, EU:C:2019:32, točka 62).
40 Glej sodbo Volvo, točka 49. Iz točke 8 teh sklepnih predlogov izhaja tudi, da Direktiva 2014/104 v špansko pravo ni bila prenesena v roku 
za prenos.
41 Glej po analogiji sodbo z dne 16. decembra 2010, Stichting Natuur en Milieu in drugi (C-266/09, EU:C:2010:779, točki 34 in 35).
12                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
68.V zvezi s tem po eni strani iz predložitvene odločbe izhaja, da je bila zadnja pogodba, ki so jo 
sklenili dediči osebe KN in na kateri utemeljujejo odgovornost družbe Repsol, podpisana 
17. julija 2009 za obdobje petih let. Tako je očitno, da je ta pogodba prenehala veljati najpozneje 
leta 2014, to je pred iztekom roka za prenos Direktive 2014/104, ki je bil 27. decembra 2016 .42Iz 
tega sledi, da na ta datum klavzule v pogodbah, ki so vsebovale vertikalne omejitve, zaradi katerih 
je prišlo do nezakonitega ravnanja, niso več imele učinkov in da se je tako, vsaj kar natančneje 
zadeva dediče osebe KN,43kršitev končala pred navedenim datumom izteka tega roka za prenos.44
69.Po drugi strani iz vloge za začetek postopka, ki so jo dediči osebe KN vložili pri 
predložitvenem sodišču, izrecno izhaja, da ti zahtevajo povračilo škode, ki naj bi jo utrpeli 
v obdobju med 14. januarjem 1993 in 17. aprilom 2013, ko je družba Repsol opravila zadnjo 
dobavo dedičem osebe KN.45Ugotoviti je torej treba, da ti zahtevajo odškodnino za škodo, ki naj 
bi jo utrpeli v obdobju, ki je poteklo pred iztekom roka za prenos Direktive 2014/104.
70.V teh okoliščinah je treba po mojem mnenju ugotoviti, da je treba na dan izteka roka za prenos 
Direktive 2014/104 pravni položaj iz postopka v glavni stvari šteti za nastal.
71.V teh okoliščinah je treba ob upoštevanju člena 22(1) Direktive 2014/104 ugotoviti, da 
člena 9(1) te direktive ni mogoče uporabiti ratione temporis za odškodninsko tožbo, ki se, čeprav 
je bila vložena po začetku veljavnosti nacionalnih določb, s katerimi je bila navedena direktiva 
prepozno prenesena v nacionalno pravo, po eni strani nanaša na kršitev, ki izhaja iz omejitev 
konkurence, vsebovanih v pogodbah, katerih učinki so prenehali pred iztekom roka za prenos te 
direktive, in po drugi strani na odškodninski zahtevek za škodo, ki je bila povzročena v obdobju, 
ki je poteklo pred tem datumom.
72.Iz vsega navedenega po mojem mnenju izhaja, da se člen 9(1) Direktive 2014/104 v zadevi 
v glavni stvari ne uporablja.
B.Vprašanji za predhodno odločanje
73.Vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložitveno sodišče postavilo v tej zadevi, je treba 
preučiti ob upoštevanju navedenih preudarkov.
74.Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje o dokazni 
vrednosti, ki jo mora v okviru civilne tožbe, vložene pri njem, pripisati odločbama španskih 
organov, pristojnih za konkurenco, iz let 2001 in 2009. Navedeno sodišče želi natančneje izvedeti, 
ali je treba pogoje iz člena 2 Uredbe št. 1/2003 v zvezi z dokaznim bremenom šteti za izpolnjene, če 
je tožeča stranka na podlagi teh odločb dokazala, da njeno pogodbeno razmerje v zvezi z izključno 
dobavo in poslovanjem pod blagovno znamko spada na ozemeljsko in časovno področje uporabe, 
ki ga je preučil nacionalni organ, pristojen za konkurenco.
42 Glej člen 21(1) Direktive 2014/104.
43 Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da je, kot je bilo navedeno v točki 18 teh sklepnih predlogov, CNMC v več odločbah, 
izdanih v okviru postopka spremljanja, ugotovila, da je družba Repsol svoje nezakonito ravnanje ohranila tudi po izteku roka za prenos 
Direktive 2014/104. Ker pa je v obravnavanem primeru kršitev, ki jo je storila družba Repsol, povezana z nekaterimi vertikalnimi 
omejitvami, ki jih vsebujejo pogodbe z določenimi distributerji goriva, se nezakonito ravnanje, ki je bilo ugotovljeno v teh odločbah, 
izdanih v okviru postopka spremljanja, in je bilo storjeno po datumu izteka učinkov zadnje pogodbe, ki so jo dediči osebe KN sklenili 
z družbo Repsol, ne more nanašati nanje.
44 Glej v tem smislu sodbo Volvo, točka 103.
45 Glej str. 6 predloga za izdajo ugotovitvene sodbe, ki so ga dediči osebe KN vložili pri predložitvenem sodišču.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                13SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
75.Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je 
v primeru, da je treba pogoje iz člena 2 Uredbe št. 1/2003 v zvezi z dokaznim bremenom šteti za 
izpolnjene na podlagi navedenih dveh odločb, posledica nujno razglasitev ničnosti zadevnih 
pogodb v skladu s členom 101(2) PDEU.
76.Ker sta vprašanji za predhodno odločanje povezani, menim, da je treba nanju odgovoriti 
skupaj.
77.V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da v skladu s členom 2 Uredbe št. 1/2003 dokazno 
breme za kršitev člena 101(1) PDEU nosi stranka, ki kršitev zatrjuje.
78.Zato morajo dediči osebe KN v zadevi v glavni stvari za namene tako ničnostne tožbe kot tudi 
odškodninske tožbe, ki so ju vložili, dokazati, da je družba Repsol kršila prepoved sporazumov 
o omejevanju konkurence. Za to so predložitvenemu sodišču predložili odločbi iz let 2001 in 2009.
79.Kot je bilo poudarjeno zgoraj,46sta tožbi (ničnostna in odškodninska), ki so ju vložili dediči 
osebe KN, povezani, vendar pravno ločeni. Ker se harmonizacija, izvedena z Direktivo 2014/104 
na področju odškodninskih tožb, v zadevi v glavni stvari še ne uporablja ratione temporis,47za 
nobeno od teh dveh tožb ni posebnih predpisov sekundarne zakonodaje v zvezi z vprašanjem 
dokazne vrednosti odločb nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco. V teh okoliščinah je 
treba analizo za obe tožbi opraviti na podlagi določb primarnega prava in splošnih načel prava 
Unije, kot se razlagajo v sodni praksi Sodišča.
1.Upoštevna načela sodne prakse
80.V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da ima člen 101(1) PDEU neposredne učinke 
v odnosih med posamezniki in za zadevne posameznike ustvarja pravice, ki jih morajo nacionalna 
sodišča varovati.48
81.Vsakdo se namreč lahko pred sodiščem sklicuje na kršitev člena 101(1) PDEU in torej 
uveljavlja ničnost omejevalnega sporazuma ali ravnanja, ki ga ta določba prepoveduje, iz 
člena 101(2) PDEU ter zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, kadar obstaja vzročna zveza 
med to škodo in tem omejevalnim sporazumom ali tem ravnanjem.49
82.V zvezi s tem je Sodišče priznalo, da bi bil polni učinek člena 101 PDEU in zlasti polni učinek 
prepovedi, določene v njegovem odstavku 1, ogrožen, če ne bi mogel vsakdo zahtevati odškodnine 
za škodo, ki mu je nastala zaradi pogodbe ali ravnanja, ki lahko omejuje ali izkrivlja konkurenco.50
Enako velja, če katera koli stranka pogodbe, ki je prepovedana s to določbo, ne more uveljavljati 
ničnosti te pogodbe, saj bi brez sodne ugotovitve ničnosti ostala pravna negotovost glede učinkov 
te pogodbe, za katero bi se lahko štelo, da ima učinke, čeprav je nična, ker je v nasprotju 
s členom 101(1) PDEU.
46 Glej točki 30 in 39 teh sklepnih predlogov.
47 Glej točke od 47 do 72 teh sklepnih predlogov.
48 Sodba z dne 11. novembra 2021, Stichting Cartel Compensation in Equilib Netherlands (C-819/19, EU:C:2021:904, točka 48 in navedena 
sodna praksa).
49 Sodba z dne 11. novembra 2021, Stichting Cartel Compensation in Equilib Netherlands (C-819/19, EU:C:2021:904, točka 49 in navedena 
sodna praksa).
50 Glej med drugim sodbo z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi (C-724/17, EU:C:2019:204, točka 25 in navedena 
sodna praksa).
14                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
83.Tako so nacionalna sodišča pristojna za uporabo člena 101 PDEU med drugim 
v zasebnopravnih sporih, saj ta pristojnost izhaja iz neposrednega učinka tega člena.51
84.Iz ustaljene sodne prakse je namreč razvidno, da so nacionalna sodišča, ki morajo v okviru 
svojih pristojnosti uporabiti določbe prava Unije, dolžna ne samo zagotoviti polni učinek teh 
določb, ampak tudi zaščititi pravice, ki jih te določbe dajejo posameznikom. Skrb za zagotovitev 
pravnega varstva, ki za pravne subjekte izhaja iz neposrednega učinka določb prava Unije, je 
zaupana tem sodiščem.52
85.Ob neobstoju ureditve Unije – kar zadeva ničnostno tožbo in ki se uporablja ratione temporis 
v zvezi z odškodninsko tožbo – mora nacionalni pravni red vsake države članice določiti podrobna 
pravila glede izvrševanja pravice uveljavljati ničnost ali zahtevati odškodnino za škodo, nastalo 
zaradi omejevalnega sporazuma ali ravnanja, prepovedanega s členom 101 PDEU, vključno 
s pravili v zvezi z dokazno vrednostjo odločb organa, pristojnega za konkurenco, pred civilnimi 
sodišči, če se upoštevata načeli enakovrednosti in učinkovitosti.53
86.Tako pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki zaradi 
neposrednega učinka prava Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna 
nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali 
čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).54
87.V zvezi s tem in, natančneje, na področju konkurenčnega prava ta pravila ne smejo posegati 
v učinkovito uporabo pravil Unije na področju konkurence in zlasti člena 101 PDEU.55
88.Poleg tega je treba pojasniti, da iz sodne prakse izhaja, da je izvajanje pristojnosti, ki je 
nacionalnim sodiščem podeljena za uporabo člena 101 PDEU v zasebnopravnih sporih, navedena 
v točki 83 zgoraj, lahko omejeno med drugim z načelom pravne varnosti, zlasti s potrebo, da se 
prepreči, da bi navedena sodišča in subjekti, ki so odgovorni za upravno izvajanje pravil Unije 
o konkurenci, sprejeli nasprotujoče si odločitve.56
2. Uporaba v obravnavani zadevi: procesna avtonomija in omejitve, ki izhajajo iz načel 
učinkovitosti in pravne varnosti
89.Iz načel sodne prakse, navedenih v prejšnjih točkah teh sklepnih predlogov, izhaja, da morajo 
države članice ob neobstoju ureditve Unije, ki bi urejala to področje, v okviru svoje procesne 
avtonomije urejati dokazno vrednost odločb organa, pristojnega za konkurenco, 
v zasebnopravnih sporih, v katerih se oseba pred sodiščem sklicuje na kršitev člena 101(1) PDEU, 
da bi na podlagi člena 101(2) PDEU uveljavljala ničnost omejevalnega sporazuma ali ravnanja, ki 
ga prvonavedena določba prepoveduje, ter zahtevala odškodnino za utrpelo škodo, kadar obstaja 
vzročna zveza med to škodo in tem omejevalnim sporazumom ali tem ravnanjem.
51 Sodba z dne 11. novembra 2021, Stichting Cartel Compensation in Equilib Netherlands (C-819/19, EU:C:2021:904, točka 51 in navedena 
sodna praksa).
52 Sodba z dne 11. novembra 2021, Stichting Cartel Compensation in Equilib Netherlands (C-819/19, EU:C:2021:904, točka 52 in navedena 
sodna praksa).
53 Glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi (C-724/17, EU:C:2019:204, točka 27 in navedena 
sodna praksa), ter po analogiji sodbo Cogeco, točka 42.
54 Glej sodbo z dne 5. junija 2014, Kone in drugi (C-557/12, EU:C:2014:1317, točka 25), ter po analogiji sodbo Cogeco, točka 43.
55 Glej sodbo z dne 5. junija 2014, Kone in drugi (C-557/12, EU:C:2014:1317, točka 26).
56 Sodba z dne 11. novembra 2021, Stichting Cartel Compensation in Equilib Netherlands (C-819/19, EU:C:2021:904, točka 55). V zvezi 
s tem glej tudi uvodno izjavo 34 Direktive 2014/104.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                15SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
90.Vendar iz navedenih načel sodne prakse izhaja, da je procesna avtonomija držav članic v zvezi 
s tem omejena z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti po eni strani ter z načelom pravne 
varnosti po drugi strani.
91.Kar zadeva, na prvem mestu, načelo učinkovitosti, na katero se je predložitveno sodišče 
sklicevalo v predložitveni odločbi,57se strinjam z mnenjem, da bi bilo uveljavljanje pravice do 
odškodnine za kršitev člena 101(1) PDEU čezmerno oteženo, če predhodnemu delu organa, 
pristojnega za konkurenco, ne bi bil priznan nikakršen učinek v okviru civilne odškodninske 
tožbe.58Iz tega sledi, da bi morala biti glede na posebno zapletenost številnih kršitev 
konkurenčnega prava in praktične težave, ki jih imajo oškodovanci pri dokazovanju teh kršitev, 
na podlagi načela učinkovitosti pravnomočna ugotovitev kršitve člena 101(1) PDEU s strani 
nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, v okviru odškodninske tožbe upoštevna vsaj kot 
indic ali začetni dokaz obstoja kršitve.59
92.Enako po mojem mnenju velja za tožbe za razglasitev ničnosti omejevalnega sporazuma ali 
ravnanja, prepovedanega s to določbo, ki je določena v členu 101(2) PDEU. Ker je pravnomočna 
ugotovitev nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, da je bila storjena kršitev, upoštevna 
za ugotovitev take ničnosti, je treba na podlagi načela učinkovitosti taki ugotovitvi priznati vsaj 
okvirno vrednost indica ali začetnega dokaza v okviru ničnostne tožbe, da se zagotovi polni učinek 
člena 101 PDEU in zlasti polni učinek prepovedi iz odstavka 1 tega člena.
93.Pristop, v skladu s katerim civilno sodišče ne more prezreti ugotovitev nacionalnih organov, 
pristojnih za konkurenco, v zvezi s kršitvami konkurenčnega prava Unije, je poleg tega v skladu 
z nujnim funkcionalnim dopolnjevanjem med „public enforcement“ in „private enforcement“ tega 
prava. Kot sem že imel priložnost navesti60in kot je to priznalo Sodišče, je namreč izvajanje 
konkurenčnega prava, v zasebnem ali javnem interesu, nepogrešljiv instrument za krepitev 
učinkovitosti politike za preprečevanje protikonkurenčnih ravnanj. S tega vidika namen prvega ni 
le zadovoljitev interesov fizičnih oseb, ampak ima tudi odvračilen namen, ki prispeva k doseganju 
ciljev v javnem interesu, ki spadajo v okvir varstva konkurence. Bolj kot se torej izključujejo ali 
zmanjšujejo praktične ovire – kot je zahteva po dokazovanju kršitve, čeprav je organ, pristojen za 
konkurenco, že ugotovil isto kršitev ali kršitev, ki se vsaj delno ujema – za odškodninske tožbe 
subjektov, oškodovanih zaradi kršitev pravil o konkurenci, bolj se ta odvračilni učinek krepi.
94.Res je, da načela učinkovitosti in zahteve po zagotovitvi polnega učinka člena 101 PDEU ni 
mogoče razlagati tako, da se od držav članic zahteva, da priznajo neizpodbojno domnevo, kot je 
ta, ki je v zvezi z odškodninskimi tožbami zdaj določena v členu 9(1) Direktive 2014/104.61Vendar 
menim, da se mora v okviru polja proste presoje, ki jo ima civilno sodišče na podlagi svojih 
nacionalnih postopkovnih pravil – ki spadajo v procesno avtonomijo držav članic – v zvezi 
s presojo dokazov, vrednost, ki jo mora to sodišče v skladu z načelom učinkovitosti pripisati 
57 Niti v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo predložitveno sodišče, niti v stališčih, ki so jih stranke predložile pred 
Sodiščem, ni omenjena morebitna težava v zvezi z načelom enakovrednosti.
58 Glej v tem smislu in po analogiji sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, 
EU:C:2019:32, točka 93).
59 Glej v tem smislu in po analogiji sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, 
EU:C:2019:32, točka 93). Glej – po analogiji tudi z odločbami Komisije na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 – sodbo z dne 
23. novembra 2017, Gasorba in drugi (C-547/16, EU:C:2017:891, točka 29).
60 Glej moje sklepne predloge v zadevi Sumal (C-882/19, EU:C:2021:293, točka 67 in navedena sodna praksa).
61 Generalna pravobranilka J. Kokott v točkah 95 in 96 sklepnih predlogov v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, EU:C:2019:32) 
podrobno pojasnjuje, zakaj je to tako.
16                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
ugotovitvi kršitve, vsebovani v pravnomočni odločbi nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, razlikovati glede na stopnjo ujemanja med kršitvijo, ugotovljeno v tej odločbi, in 
zatrjevano kršitvijo, na kateri temelji civilna tožba, vložena pri njem.
95.Kadar torej obstaja ujemanje med kršitvijo člena 101(1) PDEU, ki jo je ugotovil nacionalni 
organ, pristojen za konkurenco, in zatrjevano kršitvijo, na kateri temelji civilna tožba, vložena pri 
nacionalnem sodišču, ki se nanaša na naravo kršitve ter njen vsebinski, osebni, časovni in geografski 
obseg,62menim, da mora civilno sodišče na podlagi načela učinkovitosti in zahteve po zagotovitvi 
polnega učinka člena 101 PDEU tej ugotovitvi pripisati ne le vrednost indica ali začetnega dokaza, 
ampak najmanj vrednost dokaza prima facie v zvezi z obstojem te kršitve.63V takem primeru bi 
namreč obstajalo popolno ujemanje med ugotovljeno kršitvijo in kršitvijo, zatrjevano za namene 
civilne tožbe, ki glede na zgoraj navedena načela po mojem mnenju ne bi upravičevalo dejstva, da 
se ugotovitvi nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, pripiše zgolj vrednost indica ali 
začetnega dokaza.
96.V zvezi s tem sklicevanje na „naravo kršitve“ pomeni, da mora to biti ista kršitev, ki temelji na 
isti opredelitvi dejstev, vsebovani v odločbi organa, pristojnega za konkurenco. Sklicevanje na 
„vsebinski obseg“ kršitve pomeni, da se mora ujemanje nanašati na ravnanje, ki je izrecno 
navedeno v odločbi organa, pristojnega za konkurenco.64Sklicevanje na „osebni obseg“ kršitve 
pomeni, da je to dokaz prima facie za kršitev samo za podjetja, v zvezi s katerimi je kršitev pravil 
o konkurenci ugotovljena v pravnomočni odločbi.65Sklicevanje na „časovni obseg“ kršitve pomeni, 
da ugotovitve iz pravnomočne odločbe pomenijo dokaz prima facie za civilno sodišče samo za čas 
trajanja kršitve, kakor je bil ugotovljen v tej pravnomočni odločbi. Prav tako sklicevanje na 
„geografski obseg“ kršitve pomeni, da je navedena odločba dokaz prima facie za civilno sodišče 
samo za ozemlje, na katerem je bila v navedeni odločbi ugotovljena kršitev.
97.Nasprotno, kadar ujemanje med kršitvijo člena 101(1) PDEU, ki jo je ugotovil nacionalni 
organ, pristojen za konkurenco, in kršitvijo, na kateri temelji civilna tožba, vložena pri 
nacionalnem sodišču, ni popolno, ampak le delno, ker se na primer ugotovitev nacionalnega 
organa, pristojnega za konkurenco, nanaša na protikonkurenčna ravnanja, ki se, čeprav so 
podobna in jih izvaja isto podjetje, ne ujemajo natančno s tistimi, ugotovljenimi v odločbi organa, 
pristojnega za konkurenco, nacionalno sodišče ne bo moglo popolnoma prezreti odločbe, ampak ji 
bo moralo na podlagi načela učinkovitosti in zahteve po zagotovitvi polnega učinka člena 101 
PDEU pripisati vrednost indica ali začetnega dokaza.
62 Sklicevanje na ta merila očitno odraža uvodno izjavo 34 Direktive 2014/104, ki se, kot je bilo že navedeno, v obravnavanem primeru ne 
uporablja. Vendar se lahko Sodišče prosto opre na to direktivo, da bi konkretiziralo obseg prava na podlagi razlage, ki temelji na splošnih 
načelih.
63 Pojem „dokaz prima facie“, katerega obseg je pojasnjen v točki 107 zgoraj, je izrecno uporabljen v členu 9(2) Direktive 2014/104. Glede 
tega poudarjam, da čeprav je v veliki večini jezikovnih različic te določbe uporabljen izraz „dokaz prima facie“ (glej angleško, francosko, 
nemško, italijansko, portugalsko, bolgarsko, češko, dansko, estonsko, hrvaško, litovsko, malteško, nizozemsko, romunsko, slovaško, 
slovensko in švedsko različico), je v španski različici te določbe uporabljen izraz „principio de prueba“, ki dobesedno ustreza izrazu 
„commencement de preuve“ („začetni dokaz“). Vendar se zdi, da gre za nenatančnost v besedilu španske različice te določbe, ki ne 
ustreza drugim jezikovnim različicam. Vsekakor – kot je podrobneje razvidno iz točk od 105 do 107 teh sklepnih predlogov – je treba 
v okviru Direktive 2014/104 pojem „dokaz prima facie“ razlikovati od pojma „indic ali začetni dokaz“, nanaša pa se na dokazno sredstvo, 
ki ima večjo dokazno moč od zgolj „začetnega dokaza“.
64 Če se v okviru odškodninske tožbe uveljavljajo še druga protikonkurenčna ravnanja, tudi če so povezana z ravnanji, ki so bila ugotovljena 
in opredeljena kot kršitev v pravnomočni odločbi organa, pristojnega za konkurenco, jih bo treba dokazati pred civilnim sodiščem, ki jih 
bo lahko prosto presojalo brez kakršnih koli omejitev.
65 Zato učinka dokaza prima facie, ki ga ima ta odločba, ni mogoče razširiti na druga podjetja, ki niso navedena v navedeni odločbi. Če želi 
oškodovanec uveljavljati odgovornost drugih podjetij, mora dokazati, da so ta podjetja storila kršitev, nacionalno sodišče pa lahko prosto 
presoja različne dokaze, predložene v zvezi s tem.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                17SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
98.Primer takega položaja je lahko ta, ki izhaja iz obravnavane zadeve, v katerem distributer vloži 
civilno tožbo zaradi kršitve člena 101(1) PDEU, pri čemer trdi, da nekatere klavzule njegovih 
pogodb vsebujejo vertikalne omejitve, podobne tistim, ki so v odločbi nacionalnega organa, 
pristojnega za konkurenco, posebej opredeljene kot kršitve. V takem primeru se vsebinski obseg 
kršitve, ugotovljene v odločbi, in vsebinski obseg kršitve, ki se uveljavlja za namene civilne tožbe, 
ne ujemata, ujemajo pa se vsi drugi elementi (to je narava kršitve ter osebni, časovni in geografski 
obseg). V takem primeru civilno sodišče ne more prezreti odločbe nacionalnega organa, 
pristojnega za konkurenco, s katero je ugotovljena kršitev člena 101(1) PDEU, ampak ji mora 
pripisati vrednost indica ali začetnega dokaza v zvezi z obstojem kršitve v smislu, pojasnjenem 
v točki 106 teh sklepnih predlogov.
99.Kar zadeva, na drugem mestu, načelo pravne varnosti, je treba najprej opozoriti, da so v skladu 
s členom 5 Uredbe št. 1/2003 organi držav članic, ki so pristojni za konkurenco, pristojni za 
uporabo členov 101 in 102 PDEU v posameznih primerih. Ta uredba pa zavezujoči učinek 
v postopkih pred nacionalnimi sodišči določa izključno za odločbe Komisije, zlasti v svojem 
členu 16, tega učinka pa ni mogoče razširiti na odločbe nacionalnih organov, pristojnih za 
konkurenco, razen če to izrecno določi zakonodajalec Unije.66
100. Vendar to ne spremeni dejstva, da, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 88 zgoraj, 
načelo pravne varnosti nacionalnim sodiščem nalaga, da se, kolikor je mogoče, izogibajo 
odločitvam, ki so v nasprotju z odločbami subjektov, odgovornih za upravno izvajanje pravil Unije 
o konkurenci, in sicer poleg Komisije tudi nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco.
101. Iz tega sledi, da tudi načelo pravne varnosti nacionalnim sodiščem nalaga, da pravnomočni 
ugotovitvi nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, da je bila storjena kršitev člena 101 
PDEU, pripišejo vsaj vrednost indica ali začetnega dokaza v civilnih tožbah, vloženih pri njih 
zaradi kršitve konkurenčnega prava Unije, in vrednost dokaza prima facie, kadar obstaja ujemanje 
kršitve, ki jo je ugotovil nacionalni organ, pristojen za konkurenco, in kršitve, na kateri temelji 
civilna tožba, vložena pri nacionalnem sodišču, kar zadeva naravo kršitve ter njen vsebinski, 
osebni, časovni in geografski obseg.
102. Glede na navedeno menim, da je primerno navesti štiri dodatne preudarke.
103. Na prvem mestu, iz vsega navedenega izhaja, da civilna sodišča kljub procesni avtonomiji 
držav članic ne morejo prezreti odločbe organa, pristojnega za konkurenco, v kateri je 
ugotovljena kršitev konkurenčnega prava Unije. Iz tega sledi, da je nacionalna zakonodaja67ali 
sodna praksa, kot je ta, ki jo navaja predložitveno sodišče, ki bi zanikala kakršno koli vrednost, 
tudi kot indica, take odločbe nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, v nasprotju 
s pravom Unije ter zlasti z zahtevo po zagotovitvi polnega učinka člena 101 PDEU in zahtevami, 
ki izhajajo iz načel učinkovitosti in pravne varnosti.
104. Na drugem mestu, pojasniti moram, da se preudarki iz točk od 89 do 101 zgoraj uporabljajo 
izključno za civilne tožbe, ki temeljijo na ugotovitvi nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, da so bila kršena pravila Unije o konkurenci. Ta načela se torej ne uporabljajo za 
civilne tožbe, ki se nanašajo izključno na kršitev nacionalnega konkurenčnega prava. Zahteve 
v zvezi z načelom učinkovitosti in zahteva po zagotovitvi polnega učinka se namreč nanašajo 
66 Kot je to storil v členu 9(1) Direktive 2014/104, ki se, kot je navedeno, ne uporablja ratione temporis. Glej sklepne predloge generalne 
pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, EU:C:2019:32, točka 96).
67 Glej na primer preudarke v zvezi s portugalsko zakonodajo, analizirano v točki 92 in naslednjih sklepnih predlogov generalne 
pravobranilke J. Kokott v zadevi Cogeco Communications (C-637/17, EU:C:2019:32).
18                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
izključno na pravo Unije in v obravnavanem primeru zlasti na člen 101 PDEU. Ne zajemajo nujno 
nacionalnega prava. Seveda je položaj drugačen v primeru odškodninske tožbe, za katero se 
uporablja člen 9(1) Direktive 2014/104.68
105. Na tretjem mestu, menim, da je za usmerjanje predložitvenega sodišča primerno podati 
nekaj dodatnih pojasnil glede tega, kaj je treba razumeti z vrednostjo „indica ali začetnega 
dokaza“ in vrednostjo „dokaza prima facie“. Najprej, jasno je, da mora nacionalno sodišče ta 
pojma razlagati v okviru svojih postopkovnih pravil za presojo dokazov, ki, kot je bilo že 
navedeno, spadajo v procesno avtonomijo držav članic.
106. Vendar „indic“ ali „začetni dokaz“ po mojem mnenju pomeni element, ki podpira ugotovitev 
civilnega sodišča o obstoju kršitve, vendar ga je treba presojati in utemeljiti glede na druge dokaze, 
da bi se lahko obstoj kršitve štel za potrjen.
107. Nasprotno, dokaz prima facie69na splošno ustreza dokazu, s katerim je mogoče dokazati 
verjetnost zatrjevanega dejstva na podlagi izkustvenih maksim, zaradi katerih se obstoj tega 
dejstva izkaže za verjeten. S tega vidika nacionalna odločba, s katero je ugotovljena kršitev, vodi 
sodišče, da v okviru svojega polja proste presoje dokazov na podlagi svojega nacionalnega prava 
domneva obstoj kršitve, pri čemer se opre na izkustveno maksimo, v skladu s katero so se kršitve, 
ugotovljene v odločbah organov, pristojnih za konkurenco, običajno zgodile. Vendar še vedno 
obstaja možnost, da stranka, zoper katero je vložena tožba, predloži dokaze, na podlagi katerih se 
sodišče prepriča o nasprotnem.70
108. Na četrtem mestu, kar zadeva spore o glavni stvari, mora predložitveno sodišče na podlagi 
vseh zgornjih preudarkov in svojega nacionalnega prava presoditi dokazno vrednost odločb iz let 
2001 in 2009 v okviru civilne tožbe, o kateri odloča. Sodišče pa mu lahko za usmeritev pri tej 
presoji zagotovi vse elemente za razlago, ki izhajajo iz prava Unije in ki bi mu lahko koristili.71
109. Glede tega se v zvezi z odločbo iz leta 2001 zdi, da se nanaša izključno na ugotovitev kršitve 
nacionalnega konkurenčnega prava, ne da bi se vzporedno uporabljal člen 101(1) PDEU. Če je to 
tako, kar mora potrditi predložitveno sodišče, bi bila torej dokazna vrednost te odločbe v okviru 
civilne tožbe, o kateri odloča predložitveno sodišče, urejena izključno z nacionalnim pravom, kot 
izhaja iz točke 104 zgoraj.
110. Nasprotno, odločba iz leta 2009 vsebuje vzporedno uporabo nacionalnega konkurenčnega 
prava in člena 101(1) PDEU.
111. V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti, ali obstaja ujemanje med ugotovljeno 
kršitvijo in kršitvijo, na kateri temeljita civilni tožbi (ničnostna in odškodninska), ki sta bili vloženi 
pri njem, glede narave kršitve ter njenega vsebinskega, osebnega, časovnega in geografskega 
obsega, kot se razumeta v skladu s preudarki, navedenimi v točki 96 zgoraj.
68 Glej zadnji stavek tega člena in zadnji stavek uvodne izjave 34 Direktive 2014/104.
69 Kot je bilo navedeno v opombi 63 zgoraj, je pojem „dokaz prima facie“ izrecno uporabljen v členu 9(2) Direktive 2014/104. Zdi se, da je 
bil prevzet iz pojma „Anscheinbeweis“ v nemškem pravu. Vendar je zaradi neobstoja sklicevanja na pravo držav članic to pojem prava 
Unije, ki ga mora Sodišče razlagati kot takega.
70 Ne gre torej za izpodbojno domnevo kot tako, ampak bolj za dokazno sredstvo, ki vpliva na diskrecijsko pravico sodišča in na podlagi 
katerega to pri izvajanju te pravice domneva zatrjevano dejstvo, in sicer v tem okviru obstoj kršitve.
71 Glej v zvezi s tem sodbo z dne 12. maja 2022, Servizio Elettrico Nazionale in drugi (C-377/20, EU:C:2022:379, točka 87 in navedena sodna 
praksa).
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                19SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
112. V tem primeru bi moralo predložitveno sodišče vrednost dokaza prima facie za namene 
civilne tožbe pripisati ugotovitvi kršitve v odločbi iz leta 2009. Če pa nasprotno obstaja le delno 
ujemanje, bo ta odločba imela dokazno vrednost indica o obstoju kršitve za namene obeh tožb, to 
je ničnostne in odškodninske.
113. Natančneje, v zvezi s časovnim in geografskim obsegom se zdi, da iz vprašanj za predhodno 
odločanje izhaja, da so ju dediči osebe KN določili. Iz spisa je namreč razvidno, da pogodbe, 
sklenjene med dediči osebe KN in družbo Repsol, časovno in geografsko spadajo na področje 
uporabe ugotovitve kršitve v odločbi iz leta 2009.
114. Zdi se tudi, da se osebni obseg obeh kršitev ujema, saj je tako ugotovljeno kršitev kot tudi 
kršitev, navedeno v civilni tožbi, storila družba Repsol.
115. Tako je treba še preveriti, ali med ugotovljeno kršitvijo in kršitvijo, navedeno v civilni tožbi, 
obstaja ujemanje glede narave kršitve in njenega vsebinskega obsega.
116. Vendar v zvezi s tem ugotavljam, da se ob branju izreka odločbe iz leta 2009, povzetega 
v točki 15 teh sklepnih predlogov, zdi, da ima ugotovitev kršitve, ki jo vsebuje ta odločba, zelo 
širok vsebinski obseg. Nanaša se namreč na vse samostojne podjetnike, ki delujejo pod znamko 
družbe Repsol, ter vse pogodbe, ki vključujejo klavzule, ki so privedle do kršitve, in vse v njej 
opisane klavzule. Predložitveno sodišče mora na koncu preveriti, ali je mogoče za klavzule 
v pogodbah, ki so jih oseba KN ali njeni dediči sklenili z družbo Repsol in spadajo na časovno 
področje uporabe odločbe iz leta 2009, šteti, da spadajo na stvarno področje uporabe ugotovitve, 
ki jo vsebuje ta odločba, tako da je mogoče šteti, da obstaja popolno ujemanje med ugotovljeno 
kršitvijo in kršitvijo, navedeno za namen civilne tožbe.
IV. Predlog
117. Glede na vse navedene preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno 
odločanje, ki ju je postavilo Juzgado de lo Mercantil de Madrid (gospodarsko sodišče v Madridu, 
Španija), odgovori:
1.Člen 9(1) Direktive 2014/104/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014
o nekaterih pravilih, ki urejajo odškodninske tožbe po nacionalnem pravu za kršitve določb 
konkurenčnega prava držav članic in Evropske unije,
se ne uporablja ratione temporis
za odškodninsko tožbo, ki se, čeprav je bila vložena po začetku veljavnosti nacionalnih določb, 
s katerimi je bila ta direktiva prepozno prenesena v nacionalno pravo, po eni strani nanaša na 
kršitev, ki izhaja iz omejitev konkurence, vsebovanih v pogodbah, katerih učinki so prenehali 
pred iztekom roka za prenos navedene direktive, in po drugi strani na odškodninski zahtevek za 
škodo, ki je bila povzročena v obdobju, ki je poteklo pred tem datumom.
2.Ob neobstoju ureditve Unije, ki bi urejala to področje ali se uporabljala ratione temporis, 
morajo države članice v okviru svoje procesne avtonomije urejati dokazno vrednost odločb 
nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, v zasebnopravnih sporih, v katerih se oseba 
pred sodiščem sklicuje na kršitev člena 101(1) PDEU, da bi na podlagi člena 101(2) PDEU 
uveljavljala ničnost omejevalnega sporazuma ali ravnanja, ki ga prvonavedena določba 
20                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:659SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS
prepoveduje, ter/ali zahtevala odškodnino za utrpelo škodo, kadar obstaja vzročna zveza med 
to škodo in tem omejevalnim sporazumom ali tem ravnanjem, če se upoštevata načeli 
enakovrednosti in učinkovitosti.
Na podlagi načela učinkovitosti in zahteve po zagotovitvi polnega učinka člena 101 PDEU ter 
načela pravne varnosti je treba pravnomočni ugotovitvi nacionalnega organa, pristojnega za 
konkurenco, da je bila storjena kršitev člena 101(1) PDEU, priznati vsaj vrednost indica ali 
začetnega dokaza za namene civilne tožbe.
Kadar med kršitvijo člena 101(1) PDEU, ki jo je pravnomočno ugotovil nacionalni organ, 
pristojen za konkurenco, in zatrjevano kršitvijo, na kateri temelji civilna tožba, vložena pri 
nacionalnem sodišču, obstaja ujemanje glede narave kršitve ter njenega vsebinskega, osebnega, 
časovnega in geografskega obsega, kar mora ugotoviti nacionalno sodišče, načelo učinkovitosti 
in zahteva po zagotovitvi polnega učinka člena 101 PDEU ter načelo pravne varnosti zahtevajo, 
da se tej pravnomočni ugotovitvi nacionalnega organa, pristojnega za konkurenco, prizna vsaj 
vrednost dokaza prima facie v zvezi z obstojem kršitve za namene civilne tožbe.
ECLI:EU:C:2022:659                                                                                                                21SKLEPNI PREDLOGI G. PITRUZZELLE – ZADEVA C-25/21 
REPSOL COMERCIAL DE PRODUCTOS PETROLÍFEROS