Iz tega je razvidno, da mora Komisija zadevno podjetje v fazi prvega ukrepa, sprejetega zoper njega, tudi v zahtevah za informacije, ki mu jih pošlje na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, obvestiti predvsem o predmetu in namenu preiskave, ki poteka. V zvezi s tem obrazložitev ne mora imeti enakega obsega kot obrazložitev, zahtevana za odločbe o preiskavi, saj ta zahteva izhaja iz njihove bolj zavezujoče narave in posebne intenzivnosti njihovega vpliva na pravni položaj zadevnega podjetja. Ta obrazložitev mora temu podjetju vseeno omogočiti, da razume namen in tudi predmet te preiskave, kar pomeni, da je treba navesti domnevne kršitve in v tem okviru dejstvo, da je lahko predmet očitkov, povezanih s to morebitno kršitvijo, in da lahko sprejme ukrepe, ki se mu zdijo potrebni za svojo, ter tako pripravi obrambo v kontradiktorni fazi upravnega postopka.

Ostane dejstvo, da pripravljalni ukrepi, ki jih Komisija sprejme v predhodni preiskovalni fazi, zlasti ukrepi preiskave in zahteve za informacije na podlagi členov 11 in 14 Uredbe št. 17, po naravi vključujejo očitek kršitve in imajo lahko pomembne posledice za položaj osumljenih podjetij. Zato je treba preprečiti, da bi bila pravica do obrambe nepopravljivo kršena v tej fazi upravnega postopka, ker so pripravljalni ukrepi lahko odločilni za zagotovitev dokazov o nezakonitosti ravnanja podjetij, za katero lahko odgovarjajo.

V okviru upravnega postopka na podlagi Uredbe št. 17, lahko zadevno podjetje šele po tem, ko je bilo poslano obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v celoti uveljavlja pravico do obrambe, saj je šele po tem dejanju obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in ima pravico do vpogleda v spis, da se zagotovi dejansko izvajanje njegove pravice do obrambe. Če bi se ta pravica raztezala na obdobje pred poslanim obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah, bi bila namreč učinkovitost preiskave Komisije ogrožena, saj bi podjetje lahko že v prvi fazi preiskave Komisije izvedelo, s katerimi podatki je Komisija že seznanjena in katere podatke je torej še mogoče skrivati.

Z odločbo Komisije, v kateri je ugotovljena odgovornosti svetovalnega podjetja za kršitev člena 81(1) ES, kadar to dejavno in namerno pripomore h kartelu proizvajalcev, ki delujejo na trgu, ki je ločen od trga, na katerem deluje samo, ni presežena omejitev prepovedi iz tega člena, zaradi česar Komisija s tem, da temu podjetju naloži globo, ne prekorači pooblastil, ki jih ima na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17.

Dobesedna, kontekstualna in teleološka razlaga dikcije „sporazumi med podjetji“ iz člena 81(1) ES namreč ne zahteva restriktivne razlage pojma storilec, v skladu s katero bi bilo tako podjetje le sostorilec v kartelu, ki se ne kaznuje. Nasprotno, podjetje lahko krši prepoved iz navedenega člena, kadar je namen njegovega ravnanja, kot je usklajeno z ravnanjem drugih podjetij, omejevati konkurenco na določenem upoštevnem trgu znotraj skupnega trga, ne da bi to nujno predpostavljalo, da tudi samo deluje na navedenem upoštevnem trgu. Vsaka druga razlaga bi namreč lahko zmanjšala pomen prepovedi, določene v členu 81(1) ES, v obsegu, ki je v nasprotju z njenim polnim učinkom in glavnim ciljem, kot izhaja z vidika člena 3(1)(g) ES, in sicer da se zagotavlja ohranjanje neizkrivljene konkurence na skupnem trgu, ker ne bi omogočala pregona dejavnega prispevanja podjetja k omejevanju konkurence samo zato, ker ta prispevek ne izhaja iz gospodarske dejavnosti, ki spada na upoštevni trg, na katerem se to omejevanje izvaja ali naj bi se izvajalo.

Pripisovanje odgovornosti za celotno kršitev zadevnemu podjetju je v skladu z zahtevami načela osebne odgovornosti, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer objektivni in subjektivni. V zvezi s prvim pogojem mora zadevno podjetje pripomoči k izvajanju kartela, čeprav podredno, pomožno ali pasivno, pri čemer se morebitni omejeni pomen tega prispevka lahko upošteva pri določitvi višine kazni. V zvezi z drugim pogojem mora to podjetje izraziti svojo voljo, ki kaže na to, da podpira cilje kartela, čeprav tiho, kar pomeni utemeljitev, na podlagi katere je mogoče zadevno podjetje šteti za odgovorno, ker je s svojim ravnanjem nameravalo prispevati k skupnim ciljem, za katere si prizadevajo vsi sodelujoči, in je poznalo kršitve drugih sodelujočih ali bi jih razumno lahko predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

Čeprav se sodišče Skupnosti v času storitve kršitev ni izrecno opredelilo do tega vprašanja, taka razlaga člena 81(1) tudi ni v nasprotju z načelom zakonitosti v kazenskem postopku (nullum crimen, nulla poena sine lege), ki nima nujno istega obsega kot ob njihovi uporabi v položaju, ki ga pokriva kazensko pravo v ožjem pomenu, saj je postopek pred Komisijo, ki je uveden na podlagi Uredbe št. 17, zgolj upravne narave. Tako je lahko vsako podjetje, ki se je odločilo za prikrito ravnanje, vključno s svetovalnimi podjetji, ki ne delujejo na zadevnem trgu, ki ga je prizadelo omejevanje konkurence, razumno predvidelo, da prepoved, določena v členu 81(1) ES, načeloma velja zanj. Tako podjetje namreč ni moglo prezreti ali pa je lahko razumelo, da praksa odločanja Komisije in sodna praksa Skupnosti dovolj jasno in natančno vsebujeta temelj izrecnega priznavanja odgovornosti svetovalnega podjetja za kršitev člena 81(1) ES, kadar to dejavno in namerno pripomore h kartelu proizvajalcev, ki delujejo na trgu, ki je ločen od trga, na katerem deluje samo.

Nazadnje, čeprav se praksa odločanja Komisije pred sprejetjem izpodbijane odločbe lahko zdi protislovna s to razlago člena 81(1) ES, načelo varstva upravičenih pričakovanj ne more preprečiti spremembe te prakse odločanja, ki temelji na pravilni razlagi obsega prepovedi iz te odločbe, ki je bila poleg tega bolj predvidljiva, saj je obstajal precedens.

(Glej točke 112, 113, 117, 122, 123, 127, od 133 do 135, 149, 150, 157, 163 in 164.)