ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45

Predložitveno sodišče s četrtim in petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 4, točka 2, okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da se izračun pravice do plačanega letnega dopusta opravi po drugačnih načelih glede na to, ali gre za določitev nadomestila za neizrabljen plačani letni dopust v primeru prenehanja delovnega razmerja ali za določitev preostanka pravice do plačanega letnega dopusta v primeru ohranitve delovnega razmerja.
20

V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za davčnega zavezanca šteti osebo, ki opravi naložbene izdatke z namenom, potrjenim z objektivnimi elementi, opravljanja ekonomske dejavnosti v smislu člena 9(1) Direktive o DDV. Kot tak ima torej v skladu s členom 167 in naslednjimi te direktive pravico do takojšnjega odbitka DDV, dolgovanega ali plačanega za naložbene izdatke, opravljene za namene transakcij, ki jih namerava opraviti in pri katerih je davek odbiten (glej v tem smislu sodbo Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, točka 27 in navedena sodna praksa). Ta pravica do odbitka v skladu s členoma 63 in 167 Direktive o DDV nastane, ko nastane obveznost za obračun davka, to je ob dobavi blaga (sodba KlubC‑153/11, EU:C:2012:163, točka 36 in navedena sodna praksa).
14

Kúria je dvomilo o določitvi prava, ki se uporabi, in o pooblastilih, ki jih ima madžarski nadzorni organ glede na člena 4(1) in 28 Direktive 95/46, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 28(1) Direktive 95/46 razlagati tako, da lahko nacionalna zakonodaja države članice na njenem ozemlju velja za upravljavca podatkov, ki je ustanovljen izključno v drugi državi članici in upravlja spletno stran za posredovanje pri prodaji nepremičnin in med drugim oglašuje nepremičnine, ki so na ozemlju prvonavedene države članice, lastniki nepremičnin pa so svoje osebne podatke prenesli na sredstvo (strežnik) za shranjevanje in procesiranje podatkov, ki je v lasti upravljavca spletne strani in ki je v drugi državi članici? 2. Ali je treba člen 4(1)(a) Direktive 95/46 glede na uvodne izjave od 18 do 20 ter člena 1(2) in 28(1) te direktive razlagati tako, da madžarski nadzorni organ kot nacionalno pravo ne more uporabiti madžarskega zakona o varstvu podatkov za upravljavca spletne strani za oglaševanje nepremičnin, ki je ustanovljen izključno v drugi državi članici, niti tedaj, kadar ta oglašuje madžarske nepremičnine, katerih lastniki so – najverjetneje z ozemlja Madžarske – podatke v zvezi s svojimi nepremičninami prenesli na sredstvo (strežnik) za shranjevanje in procesiranje podatkov, ki je v lasti tega upravljavca spletne strani in ki je v drugi državi članici? 3. Ali je za razlago pomembno, da se storitev upravljavca podatkov, ki upravlja spletno stran, opravlja za ozemlje druge države članice? 4. Ali je za razlago pomembno, da so bili podatki v zvezi z nepremičninami, ki so na ozemlju druge države članice, in osebni podatki lastnikov dejansko naloženi z ozemlja te druge države članice? 5. Ali je za razlago pomembno, da so osebni podatki v zvezi z navedenimi nepremičninami osebni podatki državljanov druge države članice? 6. Ali je za razlago pomembno, da lastniki podjetja, ki ima sedež na Slovaškem, prebivajo na Madžarskem? 7. Ali je treba – če iz odgovorov na zgornja vprašanja izhaja, da madžarski nadzorni organ lahko vodi postopek, vendar ne more uporabiti nacionalnega prava, temveč mora uporabiti pravo države članice, v kateri ima zadevno podjetje sedež – člen 28(6) Direktive 95/46 razlagati tako, da lahko madžarski nadzorni organ v skladu z zakonodajo države članice, v kateri ima zadevno podjetje sedež, izvaja le pooblastila, določena v členu 28(3) te direktive, in da torej ni pooblaščen za naložitev globe? 8. Ali je mogoče za pojem ‚adatfeldolgozás‘ (procesiranje podatkov), uporabljen v členu 4(1)(a) in členu 28(6) Direktive 95/46, šteti, da je v terminologiji navedene direktive popolnoma enak pojmu ‚adatkezelés‘ (obdelava podatkov)?“
25

V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih je bila kršitev prava Unije odkrita šele po nastanku škode, začne zastaralni rok teči od storitve nepravilnosti, to je od trenutka, ko pride do dejanja ali opustitve gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev prava Unije, in do škode za proračun Unije ali proračunska sredstva, ki jih ta upravlja.
14

Poleg tega je v pojasnjevalnih opombah HS, ki jih je objavila Svetovna carinska organizacija (izdaja 2007), glede tarifne številke 30.03 HS, ki ustreza tarifni številki 3003 KN (v nadaljevanju: pojasnjevalne opombe HS), med drugim navedeno: „Različne določbe pod naslovom te tarifne številke se ne uporabljajo niti za hrano niti pijačo (npr. za dietetično hrano, obogatena živila, hrano za diabetike, tonične pijače in naravne ali umetne mineralne vode), ki jih je treba uvrstiti glede na njihovo naravo. To velja predvsem za živila, ki vsebujejo samo hranilne snovi. Najpomembnejše hranilne snovi, ki se pojavljajo v hrani, so beljakovine, ogljikovi hidrati in maščobe, v prehrani imajo prav tako pomembno vlogo vitamini in minerali. Enako velja za hrano in pijačo z zdravilnimi učinkovinami, katerih edini namen je zagotavljanje boljšega dietetičnega ravnovesja, dvig energetske ali hranilne vrednosti izdelka, ali izboljšanje njegovega okusa, ne da bi se mu pri tem odvzela lastnost živila. […] Poleg tega ta tarifna številka ne zajema prehranskih dopolnil, ki vsebujejo vitamine ali mineralne soli in so namenjena ohranjanju splošnega zdravja, vendar nimajo navedb o preprečevanju ali zdravljenju bolezni. Ti proizvodi, ki so običajno v tekočem stanju, vendar so lahko tudi v obliki prahu ali tablet, na splošno spadajo pod št. 21.06 ali poglavje 22. Vendar so sem še vedno razvrščeni pripravki, v katerih prehranske snovi ali pijače pomenijo zgolj podlago, pomožno snov ali sladilo za zdravilno snov ali zdravilne snovi zaradi lažjega zaužitja.“
7

Klavzula 2 okvirnega sporazuma je določala: „1. V okviru drugega odstavka klavzule 2.2 ta sporazum podeljuje moškim in ženskim delavcem individualno pravico do starševskega dopusta v primeru rojstva ali posvojitve otroka, da bodo lahko skrbeli za tega otroka, in sicer za najmanj tri mesece in do določene starosti do največ 8 let, ki jo določi država članica in/ali uprava in delavci [socialni partnerji]. 2. Za spodbujanje enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk podpisane strani tega sporazuma menijo, da bi bilo treba pravico do starševskega dopusta, ki ga predvideva prvi odstavek klavzule 2, načelno dodeliti na neprenosljivi podlagi. 3. Pogoji za dostop in podrobna pravila za način izrabe starševskega dopusta se opredelijo z zakonom in/ali kolektivno pogodbo v državi članici, kolikor se minimalne zahteve tega sporazuma spoštujejo. Države članice in/ali uprava in delavci [socialni partnerji] lahko še posebej: (a) odločijo, ali se starševski dopust dodeli za polni čas ali za polovični čas, po vnaprej določenih časovnih intervalih ali po izbiri posameznika; (b) dodelijo pravico do starševskega dopusta na podlagi obdobja delovne kvalifikacije in/ali dolžine delovne dobe, ki ne presega obdobja enega leta; (c) pogoje za dostop in podrobna pravila za uporabo starševskega dopusta prilagodijo posebnim okoliščinam posvojitve; (d) določijo rok za vnaprejšnje obvestilo delodajalcu s strani delavca, ko želi ta izkoristiti pravico do starševskega dopusta, pri čemer mora delavec navesti začetek in konec tega dopusta; (e) opredelijo okoliščine, v katerih lahko delodajalec po posvetovanju v skladu z nacionalnim zakonom, kolektivnimi pogodbami in prakso odloži dodelitev starševskega dopusta iz upravičenih razlogov, ki so povezani z delovanjem podjetja (npr. če je delo sezonske narave, če ni mogoče najti zamenjave v roku vnaprejšnjega obvestila, če zaprosi za porodniški dopust znaten delež delovne sile hkrati, če je funkcija, ki jo delavec opravlja, posebne strateške narave). Vsako težavo, ki nastane zaradi izvajanja te določbe, je treba obravnavati v skladu z državnim zakonom, kolektivno pogodbo in prakso; (f) poleg navedenega pod črko (e) dovoli posebno ureditev, s katero zadovolji delovne in organizacijske zahteve majhnih podjetij.“
11

Člen 19 te uredbe, naslovljen „Sodelovanje z Irsko in Združenim kraljestvom“, določa: „1. Za namene te uredbe lahko izmenjava informacij in sodelovanje z Irsko in Združenim kraljestvom potekata bodisi na podlagi dvostranskih ali večstranskih sporazumov med Irsko ali Združenim kraljestvom ter eno ali več sosednjimi državami članicami bodisi prek regionalnih mrež, ki temeljijo na teh sporazumih. Nacionalni koordinacijski centri držav članic so kontaktne točke za izmenjavo informacij z ustreznimi organi Irske in Združenega kraljestva v okviru sistema EUROSUR. Ob sklenitvi takšnih sporazumov se uradno obvesti Komisija. 2. Sporazumi iz odstavka 1 se omejijo na izmenjavo naslednjih informacij med nacionalnim koordinacijskim centrom države članice ter ustreznim organom Irske ali Združenega kraljestva: (a) informacije iz nacionalne slike razmer države članice, če so bile Agenciji posredovane za namene evropske slike razmer skupne predmejne obveščevalne slike; (b) informacije, ki sta jih zbrala Irska in Združeno kraljestvo ter so pomembne za namene evropske slike razmer in skupne predmejne obveščevalne slike; (c) informacije iz člena 9(9). 3. Informacije, ki jih v okviru sistema EUROSUR zagotovi Agencija ali država članica, ki ni pogodbenica sporazuma iz odstavka 1, se ne delijo z Irsko in Združenim kraljestvom brez predhodne odobritve Agencije ali te države članice. Zavrnitev odobritve, kar zadeva delitev informacij z Irsko in Združenim kraljestvom, je za države članice in Agencijo zavezujoča. 4. Nadaljnji prenos ali drugo posredovanje informacij, izmenjanih na podlagi tega člena, tretjim državam ali tretjim stranem sta prepovedana. 5. Sporazumi iz odstavka 1 vsebujejo določbe o finančnih stroških, ki nastanejo zaradi sodelovanja Irske in Združenega kraljestva pri izvajanju teh sporazumov.“
55

Navedeni pojem zahteva, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih dejstev, značilnih za zadevni pogoj za zaposlitev v posebnem kontekstu, v katerem se uporabi, ter na podlagi objektivnih in transparentnih meril, da se ugotovi, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže želeni cilj in ali je nujno za dosego tega cilja. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene pogodbe za določen čas, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti ali pa so, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države članice (glej sodbi Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, točki 53 in 58, in Gavieiro Gavieiro in Iglesias Torres, C‑444/09 in C‑456/09, EU:C:2010:819, točka 55, ter sklepa Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, točka 41, in Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, točka 48).
Člen 12 Direktive 2004/38, naslovljen „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru smrti ali odhoda državljana Unije“, določa:

„1. Brez poseganja v drugi pododstavek smrt ali odhod državljana Unije iz države članice gostiteljice ne vpliva na pravico do prebivanja njegovih/njenih družinskih članov, ki so državljani države članice.

Pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča morajo zadevne osebe izpolnjevati pogoje, določene v točkah (a), (b), (c) ali (d) člena 7(1).

2. Brez poseganja v drugi pododstavek smrt državljana Unije nima za posledico izgube pravice do prebivanja njegovih/njenih družinskih članov, ki niso državljani države članice in ki so prebivali v državi članici gostiteljici kot družinski člani najmanj eno leto pred smrtjo državljana Unije.

Pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča ostaja pravica do prebivanja zadevnih oseb zavezana zahtevi, da te osebe lahko dokažejo, da so delavci ali samozaposlene osebe ali da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in da imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali da so člani družine, že ustvarjene v državi članici gostiteljici, osebe, ki izpolnjuje te zahteve. ‚Zadostna sredstva‘ so opredeljena v členu 8(4).

Takšni družinski člani ohranijo svojo pravico do prebivanja izključno na osebni podlagi.

3. Odhod državljana Unije iz države članice gostiteljice ali njegova/njena smrt nimata za posledico izgube pravice do prebivanja njegovih/njenih otrok ali roditelja, ki ima dejansko skrbništvo nad otroki, ne glede na državljanstvo, če otroci bivajo v državi članici gostiteljici in so vpisani na izobraževalno ustanovo z namenom, da bi se v njej šolali, vse do zaključka šolanja.“
14

V teh okoliščinah je pritožbeno sodišče v Monsu prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali člen 13(A)(1)(b) in (c) [Šeste direktive] nasprotuje temu, da se prevoz vzorcev in organov zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo opravlja tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti, oprosti DDV za storitve, ki so tesno povezane z zdravstvenimi storitvami, to je storitvami, katerih namen je postavitev diagnoze, negovanje in, kolikor je mogoče, zdravljenje bolezni ali zdravstvenih težav? 2. Ali je mogoče dejavnost prevoza vzorcev in organov zaradi medicinske analize ali zdravstvene ali terapevtske oskrbe, ki jo je izvedel tretji neodvisni ponudnik, katerega storitve so zajete v povrnitev stroškov klinikam in laboratorijem v okviru socialne varnosti, in sicer zaradi opravljanja medicinskih analiz, oprostiti davka na podlagi člena 13(A)(1)(b) in (c) [Šeste direktive]? 3. Ali je treba pojem drugih uradno priznanih ustanov podobne vrste, naveden v členu 13(A)(1)(b) Šeste direktive, razlagati tako, da vključuje zasebne družbe, katerih storitve zajemajo prevoz človeških vzorcev zaradi analize, ki je nujen za dosego terapevtskih ciljev, ki jih uresničujejo bolnišnične in zdravstvene ustanove?“
97

Splošno sodišče je s temi uvodnimi pojasnili torej zgolj uporabilo sodno prakso, ki jo je Sodišče razvilo v sodbi Bouygues in Bouygues Télécom/Komisija in drugi ter Komisija/Francija in drugi (C‑399/10 P in C‑401/10 P, EU:C:2013:175), na katero se je Splošno sodišče tudi izrecno sklicevalo v točki 67 izpodbijane sodbe in v skladu s katero glede na to, da imajo državni posegi različne oblike in jih je treba analizirati glede na njihove učinke, ni mogoče izključiti, da je treba za namen uporabe člena 107(1) PDEU več zaporednih državnih posegov obravnavati kot en sam poseg. Tako je lahko zlasti, kadar med zaporednimi posegi – med drugim z vidika njihovega časovnega razporeda, njihovega namena in položaja podjetja ob teh posegih – obstaja tako tesna povezava, da jih ni mogoče ločiti.
50

V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da pritožnica sicer zatrjuje, da izpodbijana sodba temelji na izkrivljanju dejstev in dokazov, na podlagi katerih je Splošno sodišče presodilo fonetično in vizualno podobnost spornih znakov, vendar trditve, ki jih navaja v utemeljitev te navedbe, v bistvu samo ponavljajo zatrjevanja, ki so bila že predstavljena v pisanjih pred Splošnim sodiščem in ne vsebujejo nobene posebne pravne argumentacije, s katero bi se poleg domnevno napačne presoje dejstev Splošnega sodišča lahko dokazalo njihovo izkrivljanje v izpodbijani sodbi.
25

Svet in intervenientke opozarjajo, da je treba določbe člena 3 naslova II Pogodbe ESAE, pod katerega spadata člena 31 AE in 32 AE, razlagati široko, da se zagotovi njihov polni učinek (sodbe Parlament/Svet, C‑70/88, EU:C:1991:373, točka 14; Komisija/Svet, C‑29/99, EU:C:2002:734, točke od 78 do 80, in ČEZ, C‑115/08, EU:C:2009:660, točki 100 in 112), in odgovarjajo, da je izpodbijana direktiva glede na svoj cilj in vsebino upravičeno temeljila na členih 31 AE in 32 AE.
–

če predložitveno sodišče meni, da pogodbeni pogoj, ki se nanaša na način izračuna rednih obresti, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ni sestavljen jasno in razumljivo v smislu člena 4(2) te direktive, mora preučiti, ali ta pogoj ni pošten v smislu člena 3(1) navedene direktive. V okviru te preučitve bo navedeno sodišče moralo predvsem primerjati način izračuna obrestne mere rednih obresti, ki jo določa ta pogoj, in dejanski znesek obrestne mere, ki iz tega izhaja, z načini izračuna, ki se običajno uporabljajo, in zakonsko obrestno mero ter obrestno mero, ki se je ob sklenitvi pogodbe iz postopka v glavni stvari uporabljala na trgu za posojilo v znesku in za trajanje, ki sta enakovredna znesku in trajanju obravnavane posojilne pogodbe, in
Člen 3(1) Uredbe Komisije št. 800/2008 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive s skupnim trgom z uporabo členov 87 in 88 Pogodbe (Uredba o splošnih skupinskih izjemah) je treba razlagati tako, da to, da v shemi pomoči ni izrecnega sklicevanja na to uredbo z navedbo njenega naslova in sklica na objavo v Uradnem listu Evropske unije, nasprotuje opredelitvi te sheme za shemo, ki izpolnjuje pogoje iz člena 25(1) te uredbe za izvzetje iz obveznosti priglasitve, določene v členu 108(3) PDEU.

Država članica lahko namreč – kljub obveznosti držav članic na podlagi pogodb, da predhodno priglasijo vsak ukrep, s katerim se podeli ali spremeni nova pomoč, kar je eden od temeljnih elementov nadzornega sistema na področju državnih pomoči – za sprejete ukrepe, ki izpolnjujejo upoštevne pogoje iz Uredbe št. 800/2008 uporabi možnost oprostitve od obveznosti priglasitve. Nasprotno je iz uvodne izjave 7 Uredbe št. 800/2008 razvidno, da je treba za državne pomoči, ki jih ta uredba ne vključuje, še naprej uporabljati obveznost priglasitve, določeno v členu 108(3) PDEU. Iz tega sledi, da je treba Uredbo št. 800/2008 in pogoje, ki jih ta določa, kot omilitev splošnega pravila o obveznosti priglasitve, razlagati ozko. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da pogoj, določen v členu 3(1) Uredbe št. 800/2008, v skladu s katerim se mora shema pomoči za to, da bi bila izvzeta iz obveznosti priglasitve po členu 108(3) PDEU, izrecno sklicevati na to uredbo, ni zgolj formalnost, ampak nujnost, tako da je njegovo neizpolnjevanje ovira za odobritev izvzetja iz te obveznosti na podlagi navedene uredbe.

(Glej točke 36, 37, 51, 52 in izrek.)
Prilogo I, poglavje V, točka 1.4(d), k Uredbi št. 1/2005 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, je treba razlagati tako, da lahko v okviru cestnega prevoza živali zadevnih vrst, med drugim goveda, razen telet, prvič, čas počitka med obdobji prevozov načeloma traja več kot eno uro. Vendar če ta čas presega eno uro, ne sme biti ták, da v konkretnih okoliščinah, v katerih ta počitek in prevoz potekata skupaj, pomeni nevarnost poškodbe ali nepotrebnega trpljenja živali, ki se prevažajo. Poleg tega kombinacija časa vožnje in časa počitka, kot sta določena v točki 1.4(d) tega poglavja, ne sme trajati več kot 29 ur, razen če se podaljšata za 2 uri v korist živali v skladu s točko 1.8 tega poglavja, in brez poseganja v uporabo določb člena 22 te uredbe, kadar nastopijo nepredvidljive okoliščine. Drugič, v obdobjih prevozov, pri čemer vsako traja največ 14 ur, je lahko eden ali več postankov. Te postanke je treba dodati k delom prevozov za izračun celotnega trajanja obdobja prevoza, ki lahko traja največ 14 ur in katerega del so ti postanki.

(Glej točko 43 in točko 1 izreka.)
Člen 21 PDEU in Direktivo 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero se državljanu tretje države, ki je eden od staršev mladoletnega otroka, ki je državljan Unije in ni državljan države članice gostiteljice ampak druge države članice ter ki ga ta od staršev vzdržuje in živi skupaj z njim v državi članici gostiteljici, samodejno zavrne izdaja dovoljenja za prebivanje zgolj iz razloga, da je predkaznovan.

Pravo Unije namreč nasprotuje omejitvi pravice do prebivanja, ki temelji na razlogih splošne prevencije in je odrejena s ciljem odvračanja drugih tujcev, zlasti če je bil ta ukrep izrečen avtomatično na podlagi kazenske obsodbe, brez upoštevanja osebnega obnašanja storilca kaznivega dejanja in nevarnosti, ki jo pomeni za javni red. Tako je treba pri presoji, ali je ukrep odpovedi prebivanja in vrnitve sorazmeren z zastavljenim legitimnim ciljem, v tem primeru z varstvom javnega reda ali javne varnosti, upoštevati merila iz člena 28(1) Direktive 2004/38, in sicer dolžino prebivanja zadevne osebe na ozemlju države članice gostiteljice, njeno starost, zdravstveno stanje, družinske in ekonomske razmere, socialno in kulturno vključenost v državi članici gostiteljici ter obseg njenih vezi z izvorno državo. Pomembno je, da se v okviru načela sorazmernosti upošteva tudi teža kršitve. V zvezi s tem mora osebno obnašanje zadevnega posameznika predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne interese družbe, pogoj v zvezi z obstojem sedanje grožnje pa mora biti načeloma izpolnjen ob sprejetju zadevnega ukrepa.

Poleg tega, kar zadeva morebitno odpoved prebivanja in vrnitev državljana tretje države, je treba na eni strani upoštevati temeljne pravice, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče, zlasti pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, kot je določena v členu 7 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in na drugi spoštovati načelo sorazmernosti. Ta člen 7 Listine je treba razumeti v povezavi z obveznostjo upoštevanja koristi otroka, ki je priznana v členu 24(2) Listine.

(Glej točke 61, 62, od 65 do 67 in 88 ter izrek.)
Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da nasprotuje sistemu pravičnega nadomestila za zasebno razmnoževanje, ki se financira iz splošnega državnega proračuna, tako da ni mogoče zagotoviti, da bi strošek tega pravičnega nadomestila bremenil uporabnike zasebnega razmnoževanja.

Prvič, iz nedvoumnega besedila te določbe namreč izhaja, da je izjema zasebnega razmnoževanja določena v izključno korist fizičnih oseb, ki reproducirajo ali imajo možnost reproduciranja varovanih del in drugih predmetov za zasebno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni. Iz tega sledi, da v nasprotju s fizičnimi osebami, za katere ob izpolnjevanju pogojev iz Direktive 2001/29 velja izjema zasebnega razmnoževanja, za pravne osebe ta izjema nikakor ne velja, zato nimajo pravice izvajati zasebnega razmnoževanja, če prej niso pridobile dovoljenja od imetnikov pravic nad zadevnimi deli in objekti.

Drugič, čeprav lahko države članice v skladu s trenutno veljavnim pravom Unije uvedejo sistem, v katerem morajo pravne osebe pod nekaterimi pogoji plačati pristojbino, namenjeno financiranju pravičnega nadomestila iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, pa take pravne osebe navsezadnje nikakor ne smejo biti dejanske dolžnice navedene obveznosti in to ne glede na to, ali je država članica, ki je uvedla izjemo zasebnega razmnoževanja, uvedla sistem pravičnega nadomestila, ki se financira s pristojbinami ali iz splošnega državnega proračuna.

V teh okoliščinah s sistemom pravičnega nadomestila iz splošnega državnega proračuna v skladu s katerim, prvič, za konkretne stroške niso dodeljena konkretna sredstva, zato je treba za proračunsko postavko, iz katere se plačuje pravično nadomestilo, šteti, da se vanjo zlivajo vsa sredstva iz splošnega državnega proračuna in torej tudi prispevki vseh davčnih zavezancev, vključno s pravnimi osebami, in drugič, ni nobene določbe, na podlagi katere bi lahko pravne osebe zaprosile za oprostitev obveznosti prispevanja k financiranju navedenega nadomestila ali vsaj zaprosile za vračilo tega prispevka, ni mogoče zagotoviti, da bi strošek tega nadomestila na koncu bremenil le uporabnike zasebnega razmnoževanja.

(Glej točke 29, 30, 36, 37, od 39 do 42 in izrek.)