SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 4. marca 2010( )

Zadeva C‑583/08 P

Christos Gogos

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Kadrovski predpisi – Razvrstitev v naziv – Začetni ali višji karierni razred A 7/A 6 – Izguba možnosti predčasnega imenovanja – Nadomestilo v skladu s pravili o napredovanju ali denarno nadomestilo – Pogoji za odobritev odškodnine po uradni dolžnosti – Spor finančne narave – Neomejena pristojnost – Predolgo trajanje postopka na prvi stopnji“

I – Uvod

1. Predmet te zadeve je eden zadnjih delovnopravnih sporov, o katerem Sodišče odloča kot pritožbeno sodišče. Postavlja temeljna vprašanja, ki so zelo pomembna za prihodnjo sodno prakso na področju evropskega kadrovskega prava in na drugih pravnih področjih. Sodišče ima v okviru drugega pritožbenega razloga še posebej možnost, da natančneje preuči neomejeno pristojnost sodišč Evropske unije.

2. Ozadje te zadeve se lahko povzame tako: uslužbenec Evropske komisije C. Gogos je sodeloval v internem natečaju za napredovanje iz svoje takratne kategorije B („višji uradnik“) v takratno kategorijo A („visoki uradnik“). Zaradi napake v postopku je bilo treba njegov ustni preizkus dvakrat ponoviti, tako da ga je C. Gogos opravil šele v tretjem poskusu in je bil zato na seznam ustreznih kandidatov uvrščen približno pet let pozneje kot drugi kandidati, ki so preizkus uspešno opravili. Zaradi te zamude je C. Gogosu ušla priložnost, da bi bil v naziv iz kategorije A imenovan znatno prej, kot se je to dejansko zgodilo, in da bi v novi kategoriji napredoval. C. Gogos meni, da bi ga morala Komisija kot nadomestilo za to zamudo razvrstiti neposredno v naziv A 6. Komisija pa ga je dejansko uvrstila v nižji začetni naziv A 7.

3. Tožbo, s katero je C. Gogos izpodbijal odločbo organa za imenovanje o razvrstitvi v naziv A 7, je Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 15. oktobra 2008( ) (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) zavrnilo. V pritožbi C. Gogos sedaj Splošnemu sodišču očita napačno uporabo prava in to, da mu po uradni dolžnosti ni priznalo denarne odškodnine. Poleg tega posebej zahteva odškodnino zaradi postopka na prvi stopnji, ki je po njegovem mnenju trajal predolgo.

4. V tej zadevi sicer še velja „stari“ pravni položaj, ki je veljal do 30. aprila 2004, to je pred „veliko reformo“ evropskega kadrovskega prava v skladu z Uredbo (ES) št. 723/2004( ). Pravna vprašanja v zvezi z neomejeno pristojnostjo in odškodnino za zamujene priložnosti, o katerih mora odločiti Sodišče, pa so enako pomembna tudi glede na novi pravni položaj, ki velja od 1. maja 2004.

II – Pravni okvir

5. Pravni okvir te zadeve določajo Kadrovski predpisi za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) v različici, ki je veljala 30. aprila 2004.( ) V členu 5(1) Kadrovskih predpisov je bila takratna struktura nazivov evropskih javnih uslužbencev urejena tako:

„Delovna mesta, ki jih urejajo Kadrovski predpisi, se v skladu z vrsto in pomembnostjo nalog razvrstijo v padajočem vrstnem redu v štiri kategorije, in sicer A, B, C in D.

V kategoriji A je osem razredov [nazivov], razdeljenih v karierne razrede, ki imajo praviloma po dva razreda za uslužbence, ki opravljajo upravne in svetovalne naloge, za katere se zahteva univerzitetna izobrazba ali enakovredne delovne izkušnje.

V kategoriji B je pet razredov [nazivov], razdeljenih v karierne razrede, ki imajo praviloma po dva razreda za uslužbence, ki opravljajo izvedbene naloge, za katere se zahteva srednješolska izobrazba ali enakovredne delovne izkušnje.

[…]“

6. Poleg tega je bilo v členu 45(2) Kadrovskih predpisov določeno:

„Uradnik je lahko premeščen iz ene službe v drugo ali napreduje iz ene kategorije v drugo le na podlagi natečaja.“

7. V členu 31 Kadrovskih predpisov je bilo določeno:

„(1) […] kandidati se imenujejo, kakor sledi:

– Uradniki iz kategorije A […]:

v začetni razred [naziv] njihove kategorije […];

[…]

(2) Organ za imenovanje pa lahko ob upoštevanju naslednjih omejitev odstopa od odstavka 1:

a) Za razrede [nazive] A 1, A 2, A 3 in LA 3:

[…]

b) Za druge razrede [nazive]:

– do ene tretjine imenovanj na izpraznjena delovna mesta;

– do polovice imenovanj na novo odprta delovna mesta.

Razen za razred LA 3 se ta določba uporablja v skupinah po šest delovnih mest, ki jih je treba zapolniti v vsakem razredu za namene te določbe.“

8. Opozoriti je treba še na člen 91(1) Kadrovskih predpisov, ki v različici, ki je veljala do 30. aprila 2004, in v različici, veljavni od 1. maja 2004, določa:

„Sodišče Evropskih skupnosti je pristojno za vse spore med Skupnostmi in katero koli osebo, za katero veljajo ti kadrovski predpisi, v zvezi z zakonitostjo akta, ki ima negativne posledice za to osebo v smislu člena 90(2). Sodišče Evropskih skupnosti je neomejeno pristojno za spore finančne narave.“





III – Dejansko stanje in potek postopka

9. Christos Gogos je od leta 1981 uslužbenec Evropskih skupnosti (sedaj: Evropska unija), Komisija pa ga je 1. oktobra 1986 imenovala za uradnika naziva B 5.

10. Leta 1997 je C. Gogos sodeloval v Komisijinem internem natečaju št. COM/A/17/96, ki naj bi uradnikom, ki so bili takrat v kategoriji B, omogočal napredovanje v takratno kategorijo A, natančneje v kategorijo A 7/A 6. Eden od pogojev za sodelovanje v tem natečaju je bilo vsaj sedemletno opravljanje dela na delovnem mestu iz kategorije B. Natečaj je poleg tega vseboval obvestilo, da bodo uspešni kandidati praviloma uvrščeni v kategorijo A 7/A 6.

11. Na ustnem preizkusu tega natečaja C. Gogos ni dosegel ustreznega števila točk in se zato ni uvrstil na seznam ustreznih kandidatov. O tem ga je natečajna komisija obvestila v dopisu z dne 15. decembra 1997.

12. Na podlagi tožbe C. Gogosa je Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 23. marca 2000( ) to odločbo natečajne komisije razveljavilo predvsem zato, ker naj ta na ustnem preizkusu ne bi bila sposobna zagotoviti enakega obravnavanja vseh kandidatov.

13. Komisija je zato 25. septembra 2000 C. Gogosa povabila na drugi ustni preizkus, ki pa ga znova ni uspešno opravil.

14. C. Gogos je tudi drugo odločbo natečajne komisije izpodbijal pri Sodišču prve stopnje. V postopku pred tem sodiščem sta se C. Gogos in Komisija dogovorila za sporazumno poravnavo. V okviru te poravnave se je C. Gogos odpovedal zahtevi za razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije in zahtevani odškodnini, Komisija pa se je zavezala, da bo njemu v prid izvedla tretji ustni preizkus in mu povrnila nastale stroške.( )

15. Tretji ustni preizkus, ki je bil izveden 8. novembra 2002, je C. Gogos uspešno opravil. Nato ga je Komisija v dopisu z dne 15. novembra 2002 obvestila, da se je sedaj uvrstil na seznam ustreznih kandidatov natečaja št. COM/A/17/96.

16. Z veljavnostjo od 1. aprila 2003 je bil C. Gogos tako imenovan za uradnika kategorije A. Z odločbo organa za imenovanje je bil C. Gogos 31. marca 2003 obveščen o razvrstitvi v tretji plačilni razred glede na delovno dobo naziva A 7 (v nadaljevanju: odločba o razvrstitvi).

17. V skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov je C. Gogos 30. junija 2003 zoper odločbo o razvrstitvi vložil upravno pritožbo, v kateri je očital kršenje členov 31 in 45 Kadrovskih predpisov, člena 233 ES in sporazumne poravnave iz predhodnega postopka( ). V bistvu je trdil, da bi moral biti uvrščen tako, kot da bi natečaj uspešno opravil že decembra 1997. Večina uspešnih kandidatov tega natečaja naj bi že napredovala v naslednji višji naziv A 6. C. Gogos meni, da bi ga moral organ za imenovanje za izravnavo njegovega zaostanka v primerjavi s temi kandidati razvrstiti neposredno v naziv A 6, in ne v A 7.

18. Organ za imenovanje je upravno pritožbo C. Gogosa zavrnil v odločbi z dne 24. novembra 2003 (v nadaljevanju: odločba o zavrnitvi pritožbe). Zoper to odločbo je C. Gogos 18. februarja 2004 vložil tožbo pri Sodišču prve stopnje. Več kot štiri leta pozneje, 15. oktobra 2008, je Sodišče prve stopnje to tožbo zavrnilo z izpodbijano sodbo, Komisiji pa je v skladu s členom 87(3) v povezavi s členom 88 svojega poslovnika naložilo plačilo vseh stroškov.

19. V pritožbi, vloženi 22. decembra 2008( ), C. Gogos predlaga,

– naj se sodba Sodišča prve stopnje razveljavi,

– naj se odločba o uvrstitvi pritožnika v naziv A 7 in odločba z dne 24. novembra 2003 o zavrnitvi njegove upravne pritožbe razglasita za nični,

– naj se uveljavlja neomejena pristojnost in se mu prizna odškodnina v višini skupaj 538.121,79 EUR za gospodarsko škodo, ki je nastala zaradi nezakonitega ravnanja Komisije, ko je ta sprejela vprašljivo in nezakonito odločbo, in katere učinki bodo zaradi upravne reforme trajali vse življenje pritožnika,

– naj se mu prizna 50.000 EUR odškodnine za veliko zamudo pri sprejetju odločbe na prvi stopnji in

– naj se toženi stranki naloži plačilo stroškov, ki so mu nastali v postopku pred Sodiščem prve stopnje in v pritožbenem postopku.

20. Komisija predlaga,

– naj se pritožba v celoti zavrne,

– naj se pritožnikov odškodninski zahtevek v zvezi s trajanjem postopka zavrne in

– naj se plačilo vseh stroškov postopka naloži pritožniku.

21. Postopek v zvezi s pritožbo pred Sodiščem je bil najprej pisni, nato je 28. januarja 2010 sledila obravnava.

IV – Presoja

22. C. Gogos izpodbijani sodbi nasprotuje v dveh pritožbenih razlogih (glej oddelek A). Poleg tega posebej zahteva odškodnino zaradi trajanja postopka na prvi stopnji (glej oddelek B).

A – Oba pritožbena razloga

23. Najprej se bom posvetila obema pritožbenima razlogoma, s katerima C. Gogos utemeljuje razveljavitev izpodbijane sodbe.

1. Očitek, da več tožbenih razlogov v izpodbijani sodbi ni bilo preizkušenih (prvi pritožbeni razlog)

24. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na tiste dele utemeljitve sodbe, v katerih se obravnava vprašanje, ali je bil C. Gogos upravičeno uvrščen v nižji začetni naziv A 7 ali pa bi moral biti uvrščen neposredno v višji naziv A 6. C. Gogos Sodišču prve stopnje očita, da pet od šestih njegovih tožbenih razlogov ni preizkusilo in je zato brez zadostne utemeljitve zavrnilo njegovo tožbo zoper odločbo o razvrstitvi in odločbo o zavrnitvi pritožbe.

25. Podlaga tega pritožbenega razloga je očitek C. Gogosa glede kršenja naslednjih predpisov oziroma pravnih načel v postopku na prvi stopnji: člena 31(2) Kadrovskih predpisov, člena 233 ES, načela enakega obravnavanja, načela pravičnosti, načela dobrega upravljanja in načela upravičenosti do napredovanja.( ) V izpodbijani sodbi pa je Sodišče prve stopnje natančno preučilo le člen 31(2) Kadrovskih predpisov,( ) členu 233 ES in preostalim načelom, ki jih je navedla tožeča stranka, pa je namenilo le tri kratke točke.( )

a) Dopustnost

26. Dopustnost prvega pritožbenega razloga se sploh ne zdi dvomljiva.

27. Znano je, da se lahko očitek, da Sodišče prve stopnje določenega tožbenega razloga ni obravnavalo, razume kot očitek neobstoja obrazložitve.( ) Obveznost obrazložitve, ki ji je zavezano Splošno sodišče, je določena v členu 36 v povezavi s členom 53(1) Statuta Sodišča. Ali je sodba na prvi stopnji nezadostno obrazložena, je glede na ustaljeno sodbo prakso pravno vprašanje, ki se lahko postavi v okviru pravnega sredstva.( )

28. Kljub temu Komisija odločno izpodbija dopustnost prvega pritožbenega razloga. Komisija meni, da je C. Gogos na prvi stopnji predložil le en razlog za ničnost, s katerim je očital le kršitev člena 31(2) Kadrovskih predpisov. Na preostale predpise oziroma pravne razloge, ki jih je navedel, naj bi opozoril le dodatno. Če C. Gogos sedaj te dopolnilne trditve iz prve stopnje naknadno poskuša uveljaviti kot samostojne razloge za ničnost, naj bi bilo to v nasprotju z njegovim ravnanjem v postopku na prvi stopnji, ti razlogi pa naj bi bili dejansko novi tožbeni razlogi, kar naj bi bilo v pritožbenem postopku nedopustno.

29. Ta ugovor ni prepričljiv.

30. V nasprotju s Komisijo v spisu postopka ne najdem dokazov, da naj bi trditve tožeče stranke pred Splošnim sodiščem nujno kazale na obstoj le enega, enotnega tožbenega razloga. Iz tožbe, ki jo je C. Gogos vložil na prvi stopnji, je namreč razvidno, da ta vsebuje samostojne oddelke, ki se nanašajo na člen 233 ES, načelo enakega obravnavanja ter na načela pravičnosti, dobrega upravljanja in upravičenosti do napredovanja. To prej potrjuje kot zanika obstoj samostojnih tožbenih razlogov.

31. Iz poročila o obravnavi na prvi stopnji in izpodbijane sodbe, na katera se poskuša sklicevati Komisija, ni razvidno nič nasprotnega. Poročilo o obravnavi preprosto povzame trditve tožeče stranke, pri čemer jih ne uvrsti niti k izključno enemu enotnemu niti k več razlogom za ničnost.( ) V izpodbijani sodbi je navedeno le, da tožeča stranka „predvsem“ trdi, da gre za kršitev člena 31(2) Kadrovskih predpisov, „v preostalem“, „kot posledica“ te kršitve, pa gre za kršitev drugih predpisov oziroma pravnih načel, ki jih je navedla;( ) tudi to nujno ne kaže na obstoj enega samega tožbenega razloga.

32. Ne glede na to bi bilo preveč formalistično, vloga Sodišča kot pritožbenega sodišča pa bi bila neprimerno okrnjena, če bi le na podlagi prvotnega opisa „ακυρωτικοί λόγοι“( ) v pritožbi prepoznali dokaze za širitev predmeta spora v primerjavi s postopkom na prvi stopnji.

33. Sicer drži, da je v skladu s členom 42(2) v povezavi s členom 118 Poslovnika Sodišča v pritožbenem postopku prepovedano navajanje novih pritožbenih razlogov. Glede na ustaljeno sodno prakso pa ti predpisi le preprečujejo, da bi se predmet spora razširil prek trditev, ki so bile obravnavane na prvi stopnji.( ) To v tej zadevi ni tako.

34. C. Gogos dejansko očita, da izpodbijana sodba ni zadostno presodila ključnih delov njegovih trditev v postopku na prvi stopnji.( ) Pritožnik Sodišču torej ne predlaga vsebinsko novih trditev, ampak prosi le, naj preveri, ali je Sodišče prve stopnje dokumentacijo postopka, ki je bila obravnavana že na prvi stopnji, preučilo v skladu s pravnimi zahtevami za obrazložitev sodbe. Odgovoriti na to vprašanje je izključno naloga Sodišča kot pritožbenega organa.

35. Zato je prvi pritožbeni razlog dopusten.

b) Utemeljenost

36. Prvi pritožbeni razlog bi bil učinkovit, če Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ne bi upoštevalo obveznosti obrazložitve, ki ji je zavezano glede na člen 36 v povezavi s členom 53(1) Poslovnika Sodišča.

37. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti sklepanje Splošnega sodišča nedvoumno in jasno razvidno iz obrazložitve sodbe, tako da zainteresirane stranke lahko prepoznajo razloge za sprejetje odločbe Splošnega sodišča, Sodišče pa lahko izvrši sodni nadzor.( )

38. Zaveza Splošnega sodišča, da obrazloži svoje sodbe, pa ne pomeni, da bi se to moralo podrobno posvetiti vsaki trditvi, ki je bila predložena na prvi stopnji, še posebej če zadevna trditev ni bila dovolj jasna in nedvoumna.( ) Obrazložitev sodbe je lahko celo implicitna, če zainteresiranim strankam omogoča prepoznavo razlogov, zaradi katerih se Splošno sodišče ni strinjalo z njihovimi trditvami, Sodišču pa daje dovolj podatkov za izvajanje nadzora.( ) V celoti pa mora biti iz obrazložitve razvidno, da je Splošno sodišče preizkusilo vse domnevne zakonske kršitve, očitane na prvi stopnji.( )

39. Izpodbijana sodba tem zahtevam ustreza. Potem ko je Sodišče prve stopnje v njej zavrnilo očitek kršitve člena 31(2) Kadrovskih predpisov,( ) poudarja, da „posledično“ tudi druge nepravilnosti v zvezi s členom 233 ES, z načelom enakega obravnavanja, načelom pravičnosti, načelom dobrega upravljanja in načelom upravičenosti do napredovanja, ki jih očita C. Gogos, „niso mogle vplivati na zakonitost odločbe o razvrstitvi“( ).

40. S tem Sodišče prve stopnje ni obšlo preostalih predpisov oziroma pravnih načel, ki jih je uveljavljal C. Gogos, ampak jih je obravnavalo, čeprav zelo na kratko. Iz navedenega dela tožbe je zlahka razvidno, da Sodišče prve stopnje zadevne očitke zavrača iz istih razlogov kot prej očitek, ki se sklicuje na člen 31(2) Kadrovskih predpisov.

41. C. Gogos ugovarja, da bi moralo Sodišče prve stopnje posebno načelo enakega obravnavanja presojati neodvisno, ne pa v okviru preizkusa člena 31(2) Kadrovskih predpisov.

42. Ob tem ugotavljam, da se v izpodbijani sodbi na načelo enakega obravnavanja nanašata dve ločeni točki.( ) V teh dveh točkah je, čeprav spet zelo na kratko, predstavljeno pravno stališče Sodišča prve stopnje o tem, zakaj v tej zadevi C. Gogosa na podlagi sklicevanja na načelo enakega obravnavanja ni bilo mogoče razvrstiti v višji naziv. Prvič, po mnenju Sodišča prve stopnje je sklicevanje na načelo enakopravnosti izključeno zato, ker je za vsako delovno mesto potrebna samostojna odločitev o oceni sposobnosti uradnika, ki naj bi bil imenovan. Drugič, posebne delovne izkušnje naj bi bile upoštevne že pri napredovanju zadevnega uradnika v višjo kategorijo.

43. Mogoče je, da se C. Gogos s temi ugotovitvami Sodišča prve stopnje ne strinja. To pa ne spremeni dejstva, da je obravnavalo očitke, ki jih je ta navedel. Le okoliščina, da je Sodišče prve stopnje sprejelo drugačen sklep kot pritožnik, ne kaže na neobstoj obrazložitve izpodbijane sodbe.( )

44. Prvi pritožbeni razlog je treba zato v celoti zavrniti.

2. Okoliščine, v katerih je treba odškodnino priznati po uradni dolžnosti (drugi pritožbeni razlog)

45. Predmet drugega pritožbenega razloga je vprašanje, ali bi Sodišče prve stopnje lahko oziroma v danem primeru moralo C. Gogosu po uradni dolžnosti priznati odškodnino. C. Gogos očita, da je Sodišče prve stopnje spregledalo neomejeno pristojnost, ki jo ima v sporih finančne narave. Po njegovem mnenju bi ta pristojnost prvostopenjskim sodnikom omogočila, da mu po uradni dolžnosti priznajo odškodnino.

46. S tem pritožbenim razlogom pritožnik nasprotuje posebej točki 47 izpodbijane sodbe, v kateri Sodišče prve stopnje smiselno navaja: C. Gogos je zaradi nujnosti ponovnega ustnega preizkusa( ) sicer morda zamudil priložnost, da bi bil prej imenovan v kategorijo A in temu ustrezno tam tudi prej napredoval. Vendar v zvezi s tem pred Sodiščem prve stopnje ni zahteval odškodnine.

a) Dopustnost

47. Komisija meni, da je drugi pritožbeni razlog nedopusten. Navaja, da je C. Gogos v dosedanjem postopku zahteval le razglasitev ničnosti odločbe o razvrstitvi in odločbe o zavrnitvi pritožbe. Odškodnine naj ne bi nikoli zahteval, nedopustno pa naj bi bilo, da bi jo prvič zahteval v pritožbenem postopku.

48. Res je, da C. Gogos po svojih navedbah v postopku pred Sodiščem prve stopnje formalno ni zahteval odškodnine.

49. Kljub temu ugovora Komisije v zvezi z dopustnostjo ni mogoče sprejeti. Komisija se ne zaveda pravega cilja, ki mu C. Gogos sledi v drugem pritožbenem razlogu. Gre za vprašanje, ali bi Sodišče prve stopnje lahko in moralo tožeči stranki po uradni dolžnosti, torej brez ustreznega zahtevka, priznati odškodnino.

50. Ali je bilo Sodišče prve stopnje upravičeno in v danem primeru zavezano, da C. Gogosu po uradni dolžnosti prizna odškodnina, je pravno vprašanje, ki se lahko preizkusi v pritožbenem postopku. Za preučitev tega vprašanja ni mogoče postavljati pogoja, da je zainteresirana stranka na prvi stopnji sama zahtevala odškodnino. Nasprotno, to vprašanje se običajno postavi predvsem v primerih, ko tožeča stranka v postopku na prvi stopnji ni predložila ustreznega zahtevka.

51. C. Gogos z vložitvijo pritožbe v zvezi z omenjeno težavo ne širi predmeta spora, ampak Sodišče prosi, naj preveri, ali je Sodišče prve stopnje dokumentacijo postopka na prvi stopnji obravnavalo v skladu z zakonskimi zahtevami in v zvezi s tem sprejelo vse dopustne in potrebne ukrepe.

52. Pravna varnost bi bila pri tem brez učinka, če bi bil obstoj prvostopenjskega odškodninskega zahtevka nujen pogoj za dopustnost pritožbe. To ne bi bilo združljivo z načelom učinkovitega sodnega varstva.

53. Drugi pritožbeni razlog je zato dopusten.

b) Utemeljenost

54. Da bi se drugemu pritožbenemu razlogu lahko ugodilo, bi moralo biti Splošno sodišče v tej zadevi pristojno, da C. Gogosu po uradni dolžnosti prizna odškodnino, ta pristojnost pa bi morala biti spregledana.( )

i) Neomejena pristojnost v skladu s Kadrovskimi predpisi v sporu finančne narave

55. V skladu s členom 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov ima Sodišče Evropske unije v sporih finančne narave med uradnikom Evropske unije in njegovim delodajalcem neomejeno pristojnost.

56. Izraz „spor finančne narave“ se ne sme razlagati ozko.

57. Za spor finančne narave gre predvsem takrat, ko zadevni uradnik vloži tožbo v okviru člena 270 PDEU, s katero zahteva denarno dajatev, na primer plačilo odškodnine ali zneska, ki ga po njegovem mnenju lahko zahteva v skladu s Kadrovskimi predpisi ali z drugim pravnim aktom, ki ureja njegovo delovno razmerje;( ) pri tem gre lahko na primer za plačo, določene dodatke in socialne dajatve v skladu s Kadrovskimi predpisi ali zamudne obresti.( )

58. Poleg tega je spor finančne narave lahko celo v ozadju ničnostne tožbe uradnika, s katero ta zahteva razglasitev ničnosti odločbe, ki se nanaša na njegov delovnopravni položaj.( ) V tej zadevi je predvsem pomembno, da lahko tudi tožba uradnika, v kateri ta zahteva sodni preizkus svoje razvrstitve, povzroči spor finančne narave.( ) Podlaga za to je mnenje, da odločba organa za imenovanje o razvrstitvi uradnika poleg vpliva na kariero tega uradnika in njegov osebni položaj v hierarhiji med organi neposredno učinkuje na njegove pravice finančne narave, še posebej na višino njegove plače v skladu s Kadrovskimi predpisi.

59. Glede na to je bil tudi v tej zadevi spor finančne narave, v katerem je bilo Sodišče prve stopnje v skladu s členom 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov neomejeno pristojno.

60. Na podlagi neomejene pristojnosti je v skladu s členom 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov naloga sodišča Unije, da dokončno odloči o spornih zadevah, ki so bile pri njem vložene.( ) Sodišče Unije se torej ne sme omejiti le na nadzor zakonitosti ravnanja organov, ustanov in drugih služb Unije, če gre v posameznih sporih izključno za finančnopravni vidik, ampak je tudi pristojno za preizkus smotrnosti tega ravnanja. Glede na izključno finančnopravni vidik posameznega spora sodišče Unije s svojo oceno torej lahko zamenja oceno organa za imenovanje, njegovo odločbo pa ne samo razveljavi, ampak jo tudi vsebinsko spremeni.

61. Neomejena pristojnost v skladu s sodno prakso vključuje pravico sodišča, da toženi stranki po potrebi po uradni dolžnosti, to je tudi takrat, ko ni bil vložen ustrezen zahtevek, naloži plačilo odškodnine, ki je nastala zaradi njenega nepravilnega ravnanja, in to škodo ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve oceni ex aequo et bono.( )

62. V sporih o odločbah o razvrstitvi to pomeni, da sodišča Unije lahko preizkusijo le zakonitost razvrstitve uradnika, ne smejo pa je sama odrediti ali spremeniti; vendar pa so pristojna, da zadevnemu uradniku po potrebi po uradni dolžnosti priznajo odškodnino za morebitno nepravilnost v ravnanju organa za imenovanje pri odločanju o njegovi razvrstitvi.

ii) Smisel in namen priznanja odškodnine po uradni dolžnosti v okviru neomejene pristojnosti

63. V tej zadevi Sodišče prve stopnje niti enkrat ni obravnavalo vprašanja, ali bi se Komisiji po uradni dolžnosti lahko naložilo plačilo odškodnine. Nasprotno, Sodišče prve stopnje se je zadovoljilo s kratko trditvijo, da C. Gogos ni zahteval odškodnine.( )

64. To bi lahko pomenilo, da je Sodišče prve stopnje spregledalo finančnopravno naravo spora v smislu člena 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov. Sodišču prve stopnje morda ni bilo jasno, da ima zaradi finančnopravnega vidika tega spora neomejeno pristojnost, kar vključuje tudi pravico, da po uradni dolžnosti odredi plačilo odškodnine.( )

65. Vprašanje, ali je Sodišče prve stopnje dejansko spregledalo obseg svojih pristojnosti in tako napačno uporabilo pravo, tukaj lahko ostane odprto. V tej zadevi namreč ni bilo pogojev, na podlagi katerih bi se Komisiji lahko naložilo plačilo odškodnine.

66. Pristojnost, da lahko sodišča Unije uradnikom po uradni dolžnosti priznajo odškodnino, naj bi tem predvsem omogočala, da zagotovijo polni učinek ničnostnih sodb, ki so jih izrekla v sporih finančne narave.( ) Če torej (popolna ali delna) razglasitev ničnosti nezakonite odločbe organa za imenovanje za uveljavitev pravic zadevnega uradnika ali za učinkovito zaščito njegovih interesov ne zadostuje, mu lahko sodišče Unije po uradni dolžnosti dosodi plačilo odškodnine.

67. V tej zadevi pa je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da Komisija pri sprejetju odločbe o razvrstitvi in odločbe o zavrnitvi pritožbe ni napačno uporabila prava. Ker zato teh odločb ni razglasila za ničnih, Sodišče prve stopnje ni imelo razloga, da bi zagotovilo polni učinek svoje sodbe tako, da bi po uradni dolžnosti odredilo plačilo odškodnine. To ravnanje je s pravnega vidika pravilno.

68. Mimogrede naj še omenim, da v tej zadevi že od samega začetka ni prišla v poštev možnost odškodnine C. Gogosa zaradi posledic zakonitega upravnega ravnanja. Ne glede na to, da v pravu Evropske unije še ni dokončno razjasnjeno, ali in pod kakšnimi pogoji se mora taka odškodnina odobriti,( ) škoda, ki jo je C. Gogos utrpel v zvezi s plačo in kariero v novi kategoriji A, ni posledica odločbe o razvrstitvi in odločbe o zavrnitvi pritožbe, ampak Komisijine napačne uporabe prava v natečajnem postopku.( )

69. Zato je drugi pritožbeni razlog neutemeljen.

3. Sklepne ugotovitve

70. Zaradi popolnosti naj še omenim, da odločba o razvrstitvi uradnika ni ustrezen okvir za poravnavo morebitne škode, ki jo je ta uradnik utrpel zaradi napak v že izvedenem natečaju.

71. Sicer je močno dvomljivo, ali je pravilna domneva Sodišča prve stopnje, da naj bi bil člen 31(2) Kadrovskih predpisov v primeru internega natečaja od vsega začetka neuporaben.( ) Ta določba naj bi organu kot delodajalcu namreč omogočala, da si zagotovi storitve posamezne osebe, ki bi jih lahko izgubil, saj je ta oseba na trgu dela zaželena in mogoče prejema številne ponudbe drugih morebitnih delodajalcev.( ) V nasprotju z dozdevnim mnenjem Sodišča prve stopnje taka konkurenca med evropskimi institucijami in zasebnimi delodajalci v zvezi z internimi kandidati nikakor ni izključena. Nasprotno, oseba, ki je že zaposlena pri organu Unije, temu lahko obrne hrbet in se zaposli v zasebnem sektorju ali pri drugi mednarodni instituciji, če se ji ponudbe zunanjih delodajalcev zdijo privlačnejše od njene razvrstitve in možnosti napredovanja v evropski javni upravi. To velja predvsem za mnoge diplomante visokih šol, ki opravljajo delo v kategoriji B ali C.

72. Navsezadnje lahko vprašanje o uporabnosti člena 31(2) Kadrovskih predpisov v tem postopku ostane odprto. V skladu s členom 31(2) je namreč višja razvrstitev ob neupoštevanju načela razvrstitve v začetni naziv iz odstavka 1 mogoča le izjemoma,( ) in sicer le, če taka razvrstitev ustreza posebnim delovnim zahtevam ali pa je glede na izjemne kvalifikacije ali delovne izkušnje zadevnega uradnika dejansko upravičena;( ) drugače povedano, ta uradnik mora biti nadpovprečen.( ) Če bi se kljub neobstoju navedenih pogojev hotelo uporabiti določbo kot izravnavo za določeno škodo v zvezi s kariero uradnika, bi to pomenilo zlorabo določil člena 31(2).

73. C. Gogos tudi na podlagi splošnega načela enakega obravnavanja ne more sklepati o pravici do razvrstitve v višji naziv. V skladu s tem načelom se primerljiva dejanska stanja ne smejo obravnavati različno, različna dejanska stanja pa ne enako, razen če se tako ravnanje lahko objektivno upraviči.( ) Značilnosti različnih dejanskih stanj in s tem njihovo primerljivost je treba med drugim oceniti ob upoštevanju cilja in namena ukrepa, ki naj bi bil sprejet.( )

74. Cilj in namen odločbe o razvrstitvi na podlagi člena 31 Kadrovskih predpisov je posameznega uradnika v poslovnem interesu in skladno z njegovimi kvalifikacijami razvrstiti v naziv njegovega kariernega razreda. Sodišče ni prejelo dokazov, da bi bil C. Gogos glede na ta merila v drugačnem položaju kot drugi uspešni kandidati internega natečaja. V skladu s tem se tudi ob upoštevanju načela enakega obravnavanja ne more očitati, da je bil razvrščen v isti naziv A 7 kot drugi uspešni kandidati. Morebitne nepravilnosti pri izvedbi natečaja in posledično zamuda pri imenovanju uradnika v naziv pa v nasprotju s tem v zvezi z odločbo o razvrstitvi niso pomembna merila za primerjavo.

75. Vsekakor je nesporno, da C. Gogos zaradi dvakratnega ponavljanja ustnega preizkusa in posledično zamude pri poteku natečaja ni imel možnosti, da bi bil prej uvrščen v kategorijo A in tam tudi prej napredoval.( ) Premoženjska in nepremoženjska škoda, ki sta s tem povezani, pa nista nastali zaradi spornih odločb o razvrstitvi in zavrnitvi pritožbe iz tega postopka. Celo v primeru nezakonitosti teh dveh odločb Sodišče prve stopnje te škode po uradni dolžnosti torej ne bi moglo upoštevati, ne da bi pri tem kršilo načelo ne ultra petita.

76. Nasprotno, ta škoda je, kot sem že omenila,( ) posledica napačne uporabe prava pri izvedbi takratnega natečaja. C. Gogos bi jo lahko uveljavljal v obeh preteklih postopkih pred sodiščem,( ) tako da bi uporabil vsa pravna sredstva, ki so mu bila na voljo.

77. V zvezi s prvim postopkom je treba pripomniti, da je C. Gogos v okviru svoje ničnostne tožbe zoper odločbo natečajne komisije zahteval le nadomestilo svoje nepremoženjske škode. Ta zahtevek pa je Sodišče prve stopnje zavrnilo z obrazložitvijo, da naj bi bila razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije zadostno nadomestilo za škodo tožeče stranke.( ) Ta sodba je sedaj pravnomočna.

78. V drugem postopku se je C. Gogos v okviru sporazumne poravnave s Komisijo odpovedal vsem svojim odškodninskim zahtevkom.( ) Ker ni dokazov, da je zunajsodni dogovor med C. Gogosom in Komisijo neizvršljiv ali ga je mogoče izpodbijati, pritožnik z današnjega stališča ne more več zahtevati odškodnine, na katero se ta dogovor nanaša.

79. Z današnjega stališča bi bila odškodnina za izgubo možnosti hitrejšega napredovanja mogoča le, če bi se izkazalo, da še obstaja omembe vredna škoda, za katero se C. Gogos v preteklosti ni veljavno odpovedal odškodnini. Če so izpolnjeni drugi pogoji za uveljavljanje pravice do odgovornosti upravnih organov( ) in zadeva še ni zastarala, C. Gogos tako škodo še lahko uveljavlja ločeno.

4. Vmesni predlog

80. Ker nobenemu od pritožbenih razlogov C. Gogosa ni mogoče ugoditi, se njegova pritožba v celoti zavrne.

81. Tako so njegove zahteve za razglasitev ničnosti odločbe o razvrstitvi in odločbe o zavrnitvi pritožbe ter odobritev odškodnine v višini 538.121,79 EUR brezpredmetne, saj je pogoj za te zahteve razglasitev ničnosti izpodbijane sodbe.

B – Poseben odškodninski zahtevek zaradi trajanja sodnega postopka na prvi stopnji

82. C. Gogos še predlaga, naj mu Sodišče prizna ustrezno odškodnino v zvezi s postopkom pred Sodiščem prve stopnje, ki je po njegovem mnenju trajal predolgo. Opirajoč se na zadevo Baustahlgewebe( ) meni, da bi odškodnina morala znašati 50.000 EUR.

83. Kot je Sodišče ugotovilo v sodbi FIAMM( ), taka posebna odškodnina v okviru pritožbenega postopka ni dopustna. V skladu s členom 113(1) Poslovnika Sodišča sta predmet pritožb lahko le popolna ali delna razglasitev ničnosti sodb Sodišča prve stopnje in po potrebi popolna ali delna ohranitev zahtevkov, ki so bili vloženi na prvi stopnji; novih zahtevkov ni mogoče vložiti.

84. Predolgo trajanje postopka na prvi stopnji se v pritožbenem postopku lahko uveljavlja le, če je to po mnenju stranke v postopku vplivalo na vsebino prvostopenjske sodbe in zato obstaja razlog za razglasitev ničnosti te sodbe.( ) Tega pa C. Gogos v tej zadevi ni navedel.

85. Zato je njegov odškodninski zahtevek treba zavrniti.

86. Samo zaradi popolnosti naj še omenim, da ima C. Gogos vsekakor možnost, da v zvezi s trajanjem postopka pri Sodišču prve stopnje vloži odškodninsko tožbo v skladu s členom 268 PDEU v povezavi s členom 340, drugi odstavek, PDEU( ) proti Evropski uniji( ). Za morebitno odškodnino pa bi moralo odgovarjati Sodišče Evropske unije kot organ, in ne Evropska komisija.

87. V okviru take tožbe pa bi bilo treba med drugim preizkusiti, ali je postopek na prvi stopnji v tej zadevi trajal predolgo, tako da je bila kršena pravica do poštenega sojenja v ustreznem roku.( ) To je treba ugotoviti na podlagi okoliščin posamezne zadeve, na primer zapletenosti spora in ravnanja strank.( )

88. V tej zadevi je celotni postopek pred sodiščem trajal približno štiri leta in osem mesecev.( ) Posebej moram pripomniti, da so od konca pisnega postopka do ustne obravnave na prvi stopnji( ) pretekla več kot tri leta. S pridržkom natančnejšega preizkusa v okviru morebitnega odškodninskega postopka tega trajanja postopka ne upravičuje niti posebna zahtevnost zadeve ali odprtih vprašanj v zvezi z dejstvi in s pravom niti ravnanje strank. Samoumevno je, da težave pri notranji organizaciji Sodišče prve stopnje, na primer težave, povezane z redno menjavo sodnikov, posameznikom ne smejo škoditi. Komisija sicer opozarja, da je moralo Sodišče prve stopnje v upoštevnem obdobju obravnavati veliko več primerov kot v času sodbe Baustahlgewebe, ne omenja pa, da ima danes veliko več članov in osebja kot takrat.

V – Stroški

89. Kot izhaja iz člena 122, prvi odstavek, Poslovnika, Sodišče odloča o stroških, če pritožbo zavrne. Odločba o stroških je v tej zadevi še posebej pomembna, saj ima Komisija kot druga stranka v postopku pravnega zastopnika.

90. V skladu s členom 69(2) v povezavi s členom 118 Poslovnika se neuspeli stranki na zahtevo načeloma naloži plačilo vseh stroškov. Kot še izhaja iz člena 122, drugi odstavek, prva alinea, Poslovnika, to pravilo velja tudi v pritožbah, ki jih v delovnopravnih sporih vložijo uradniki in drugi uslužbenci organov Unije. Glede na to bi bilo treba C. Gogosu, ki je v tej zadevi neuspešen, naložiti plačilo lastnih stroškov in stroškov Komisije, kot je Komisija predlagala v tem primeru.

91. Sodišče lahko splošno pravilo o plačilu stroškov, kot izhaja iz člena 69(2) Poslovnika, pri pritožbah, ki jih vložijo uradniki ali drugi uslužbenci določenega organa, v skladu s členom 122, drugi odstavek, Poslovnika obide in plačilo stroškov razdeli med stranke, če je to v skladu z načelom pravičnosti.

92. Najprej je treba v tej zadevi nedvomno upoštevati, da pritožbenima razlogoma, ki ju je predložil C. Gogos, in zahtevkom, ki jih je vložil, ni bilo mogoče ugoditi, saj so temeljili na nepravilnih pravnih domnevah.

93. Nato pa je treba tudi opozoriti, da je Komisija s svojim ravnanjem precej prispevala k nastanku tega spora. Če Komisija natečaja ne bi morala izvesti trikrat, da C. Gogosu zagotovi ustrezen ustni preizkus, bi se temu sporu lahko izognili.( )

94. Poleg tega je bila želja pritožnika, da prejme ustrezno nadomestilo za izgubo možnosti, da je v kategorijo A (visoki uradnik) uvrščen prej, kot se je to dejansko zgodilo, utemeljena. Da je v tem pritožbenem postopku to izravnavo poskušal doseči s sklicevanjem na možnost odobritve odškodnine po uradni dolžnosti, se mu zaradi slabo ustaljene sodne prakse na tem področju lahko očita le pogojno.

95. Zato se mi zdi iz razlogov pravičnosti dopustno, da se uporabi izjema iz člena 122, drugi odstavek, druga alinea, Poslovnika in se stroški tega pritožbenega postopka z odstopanjem od splošnega pravila o plačilu stroškov iz člena 69(2) Poslovnika razdelijo med obe stranki. Pravično se mi zdi, da se vsaki stranki naloži plačilo lastnih stroškov.

VI – Predlog

96. Na podlagi navedenih navedb Sodišču predlagam, naj odloči tako:

1. Pritožba se zavrne.

2. Zahtevek Christosa Gogosa za odobritev odškodnine zaradi trajanja postopka na prvi stopnji se zavrne.

3. Vsaki stranki se naloži plačilo lastnih stroškov.