Zadeva T-66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Zloraba prevladujočega položaja – Trg sode v Združenem kraljestvu – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 82 ES – Zastaranje pooblastila Komisije za naložitev glob ali sankcij – Razumni rok – Določbe postopka – Pravnomočnost – Obstoj prevladujočega položaja – Zloraba prevladujočega položaja – Vpliv na trgovino med državami članicami – Globa – Teža in trajanje kršitve – Olajševalne okoliščine“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Upravni postopek – Zastaranje pregona – Suspendiranje

(Uredba Sveta št. 2988/74, člen 3)

2. Pravo Skupnosti – Načela – Spoštovanje razumnega roka – Področje uporabe – Konkurenca – Upravni postopek – Sodni postopek – Razlikovanje za namen presoje spoštovanja razumnega roka

(Uredba Sveta št. 17)

3. Konkurenca – Upravni postopek – Obveznosti Komisije – Spoštovanje razumnega roka

(Uredba Sveta št. 17)

4. Postopek – Trajanje postopka pred Splošnim sodiščem – Razumni rok – Merila presoje

5. Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do obrambe – Področje uporabe – Konkurenca – Upravni postopek – Obseg načela po razglasitvi prve odločbe Komisije za nično

(členi 81 ES, 82 ES in 233 ES; Uredba Sveta št. 17)

6. Komisija – Načelo solidarnosti – Obseg – Odločba v zvezi s konkurenco

7. Ničnostna tožba – Sodba o razglasitvi ničnosti – Obseg – Absolutna pravnomočnost

8. Ničnostna tožba – Sodba o razglasitvi ničnosti – Učinki

(členi 82 ES, 230 ES in 233 ES)

9. Konkurenca – Prevladujoči položaj – Opredelitev na podlagi izjemno velikega tržnega deleža

(člen 82 ES)

10. Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Rabat z učinkom zapiranja trga – Rabat za zvestobo

(člen 82 ES)

11. Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Količinski rabat – Dopustnost – Pogoji – Zloraba sistema rabatov

(člen 82 ES)

12. Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Pogodbe o izključni dobavi – Rabat za zvestobo

(člen 82 ES)

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Diskrecijska pravica Komisije

(člena 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 2988/74)

14. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije – Odločba o ugotovitvi kršitve in naložitvi globe – Razglasitev ničnosti zaradi kršitve postopka

(Uredba Sveta št. 17)

15. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Posebej težke kršitve

(člen 82 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

16. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obteževalne okoliščine – Ponovna kršitev – Pojem istovrstne kršitve – Kršitve členov 81 ES in 82 ES – Izključitev

(člena 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

17. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Obveznost, da se od globe odštejejo stroški za zagotovitev jamstev za uporabo odločbe, ki je bila kasneje razglašena za nično – Neobstoj

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

18. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Namerna kršitev – Pojem

(Uredba Sveta št. 17, člen 15)

19. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

20. Konkurenca – Globe – Naložitev – Nujnost, da je podjetje imelo korist od kršitve – Neobstoj – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Neobstoj prednosti – Izključitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

21. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Obteževalne okoliščine – Prikrivanje kartela – Neobstoj tajnosti, ki ne pomeni olajševalne okoliščine

(člena 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

1. V skladu s členom 3 Uredbe št. 2988/74 glede rokov zastaranja v postopkih in izvajanja sankcij v pravu konkurence se rok zastaranja v postopkih začasno ustavi, dokler je odločba Komisije predmet „tekočih postopkov pred Sodiščem Evropskih skupnosti“. To sklicevanje je treba od ustanovitve Splošnega sodišča razumeti, kot da se na prvem mestu nanaša na postopek pred tem sodiščem, saj je pristojno za tožbe, na podlagi katerih se naložijo sankcije ali globe na področju konkurenčnega prava.

Zastaranje se zadrži tudi med pritožbenim postopkom, ki teče pred Sodiščem. Ker imata člen 60 Statuta Sodišča in člen 3 Uredbe št. 2988/74 različno področje uporabe, neobstoj odložilnega učinka pritožbe ne more odvzeti učinka členu 3 te uredbe, ki se nanaša na primere, v katerih mora Komisija počakati na odločitev sodišča Skupnosti. Poleg tega člen 3 Uredbe št. 2988/74 ščiti Komisijo pred učinkom zastaranja, kadar mora v okviru postopkov, ki jih sama ne vodi, počakati na odločitev sodišča Skupnosti, preden izve, ali je izpodbijani akt nezakonit ali ne.

Trditev, da po razglasitvi ničnosti odločbe Komisije, ta ne more imeti koristi od svoje napake tako, da globo naloži po izteku zastaralnega roka, ne vzdrži. Za vsako razglasitev ničnosti akta, ki ga je sprejela Komisija, je namreč nujno odgovorna sama, ker to izraža njeno napako. Zato bi izključitev zadržanja zastaranja v postopkih, v katerih tožba privede do priznanja napake, za katero je odgovorna Komisija, členu 3 Uredbe št. 2988/74 odvzela ves pomen. Zadržanje je upravičeno z dejstvom, da tožba poteka pred Splošnim sodiščem ali Sodiščem, in ne z ugotovitvami, do katerih ti sodišči prideta v sodbah.

Če bi nazadnje morala Komisija sprejeti novo odločbo takoj, ko Splošno sodišče razglasi ničnost neke odločbe, ne da bi počakala na sodbo Sodišča, bi se namreč lahko zgodilo, da bi hkrati obstajali dve odločbi z enakim predmetom, če bi Sodišče razveljavilo sodbo Splošnega sodišča. Bilo bi v nasprotju z ekonomičnostjo upravnega postopka, če bi Komisiji samo zaradi preprečitve zastaranja naložili sprejetje nove odločbe, preden bi bilo znano, ali je prvotna odločba nezakonita.

Ker je bilo zastaranje, določeno s členom 3 Uredbe št. 2988/74, začasno ustavljeno ves čas postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem, Komisiji ni mogoče očitati, da je kršila načelo razumnega roka, ker je čakala na odločitev Splošnega sodišča in Sodišča, preden je sprejela izpodbijano odločbo, če je bilo to dejstvo upravičeno zaradi upoštevanja sodnega postopka in prihodnjih sodb.

(Glej točke 73, 74, 77, 82, 85, 86, 88, 89, 132.)

2. Pri proučitvi očitka glede kršitve načela razumnega roka je treba razlikovati med upravnim postopkom, ki se uvede na področju konkurence na podlagi Uredbe št. 17, in sodnim postopkom s tožbo zoper odločbo Komisije. Obdobja, v katerem sodišče Skupnosti proučuje zakonitost odločbe in, v primeru pritožbe, veljavnost sodbe, izdane na prvi stopnji, ni mogoče upoštevati pri ugotavljanju trajanja postopka pred Komisijo.

(Glej točko 102.)

3. Kršitev načela razumnega roka pri sprejemanju odločbe ob koncu upravnega postopka na področju konkurence je upravičen razlog za razglasitev ničnosti odločbe, ki jo je sprejela Komisija, samo če je bila z njo kršena tudi pravica do obrambe zadevnega podjetja. Če namreč ni dokazano, da je predolgo trajanje vplivalo na zmožnost zadevnih podjetij, da si zagotovijo učinkovito obrambo, nespoštovanje načela razumnega roka ne vpliva na veljavnost upravnega postopka.

(Glej točko 109.)

4. Splošno načelo prava Skupnosti, v skladu s katerim ima vsakdo pravico do poštenega sojenja, ki je določena v členu 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah, in predvsem pravico do sojenja v razumnem roku, velja tudi v okviru pravnega sredstva zoper odločbo Komisije, s katero se podjetju naložijo globe zaradi kršitve konkurenčnega prava.

Razumnost roka se presoja glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve ter ravnanje tožeče stranke in pristojnih organov.

Zato seznam teh meril ni izčrpen in presoja razumnosti roka ne zahteva sistematične proučitve zadevnih okoliščin glede na vsako od teh meril, kadar se trajanje postopka zdi upravičeno glede na eno izmed njih. Tako lahko zapletenost zadeve upraviči na prvi pogled predolgo trajanje.

Ker ni nobenih dokazov, da je trajanje postopka vplivalo na rešitev spora, morebitna okoliščina, da je sodišče v obravnavanem primeru prekoračilo razumni rok, tudi če bi bila dokazana, nikakor ne vpliva na zakonitost izpodbijane odločbe. Podjetje pa bi bilo lahko upravičeno do odškodnine, če bi podalo predlog za odškodnino.

(Glej točke 114, 116, 117.)

5. Razglasitev ničnosti akta Skupnosti ne vpliva nujno na pripravljalne akte, saj se postopek za nadomestitev akta, ki je bil razglašen za ničen, lahko ponovno začne prav tam, kjer je prišlo do nezakonitosti.

Ker je do postopkovne napake prišlo na končni stopnji sprejetja odločbe, s katero so bile podjetju naložene kazni zaradi kršitve konkurenčnih predpisov Skupnosti, razglasitev ničnosti ni vplivala na veljavnost pripravljalnih ukrepov za to odločbo, ki so bili izvedeni pred stopnjo, na kateri je bila ta napaka ugotovljena. Če sprejme novo odločbo s precej podobno vsebino in na podlagi enakih očitkov, Komisiji torej ni treba izvesti novih postopkovnih ukrepov.

Komisiji zlasti ni mogoče očitati, da pred sprejetjem nove odločbe zadevnega podjetja ni treba ponovno zaslišati, da mu ni dala priložnosti, da bi znova predstavilo svoje trditve ali da mu ni poslala novega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.

Pri pravnih vprašanjih, ki se lahko pojavijo v okviru uporabe člena 233 ES, kot so na primer vprašanja v zvezi s potekom časa, z možnostjo ponovitve postopkov, vpogledom v spis, ki je neločljivo povezan s ponovitvijo postopka, s posredovanjem pooblaščenca za zaslišanje in Svetovalnega odbora ter z morebitnimi posledicami člena 20 Uredbe št. 17, se ne zahtevajo nova zaslišanja, saj ne spreminjajo vsebine očitkov, ki so lahko samo predmet naknadnega sodnega nadzora.

Ker ni bilo potrebno novo zaslišanje, tudi ni bilo potrebno novo posredovanje pooblaščenca za zaslišanje. Iz vsebine naloge, dodeljene pooblaščencu za zaslišanje, namreč izhaja, da je bilo njegovo posredovanje nujno povezano z zaslišanjem podjetij zaradi morebitnega sprejetja odločbe.

Ker izpodbijana odločba tudi ne vsebuje bistvenih sprememb v primerjavi z odločbo, ki je bila razglašena za nično, se Komisiji, ki ji zadevnega podjetja ni bilo treba ponovno zaslišati, prav tako ni bilo treba ponovno posvetovati s Svetovalnim odborom glede omejevalnih ravnanj in monopolov.

Zato tudi v spis, predložen kolegiju komisarjev, ni bilo treba vključiti novega poročila pooblaščenca za zaslišanje in novega poročila o posvetovanju s Svetovalnim odborom.

(Glej točke 125, 126, 134, 135, 151, 153, 154, 161, 162, 168, 174.)

6. Načelo kolegialnosti temelji na enakosti članov Komisije pri odločanju in zlasti pomeni, da se odločitve sprejemajo skupaj in da imajo vsi člani kolegija skupno politično odgovornost za vse sprejete odločitve. Spoštovanje tega načela, zlasti zahteve, da se odločitve sprejemajo skupaj, je vsekakor v interesu pravnih subjektov, na katere se nanašajo njihovi pravni učinki, v tem smislu, da jim je treba zagotoviti, da je te odločitve dejansko sprejel kolegij in so popolnoma v skladu z njegovo voljo. Tako je treba zlasti pri aktih, ki so izrecno opredeljeni kot odločbe in jih mora Komisija sprejeti v zvezi s podjetji ali združenji podjetij, da bi se upoštevala pravila o konkurenci, in katerih namen je ugotoviti kršitev teh pravil, izdati odredbe tem podjetjem in jim naložiti denarne kazni.

Samo na podlagi dejstva, da gre v sporočilu za javnost, ki ga ni izdala Komisija in ki nikakor ni uradna izjava, za izjavo tiskovne predstavnice glede datuma sprejetja odločbe s področja konkurence in njeno vsebino, ni mogoče sklepati, da je Komisija kršila načelo kolegialnosti. Ker kolegija komisarjev ta izjava ne zavezuje, se lahko na podlagi skupne razprave tudi odloči, da ne bo sprejel izpodbijane odločbe.

(Glej točke od 175 do 178.)

7. Da bi se zagotovili stabilnost prava in pravnih razmerij in učinkovitost sojenja, je pomembno, da sodnih odločb, ki so postale dokončne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko so se iztekli roki zanje, ni več mogoče izpodbijati.

Pravnomočnost sodbe lahko ovira dopustnost tožbe, če se je tožba, na podlagi katere je bila izrečena zadevna sodba, nanašala na iste stranke in isti predmet ter temeljila na istem razlogu, pri čemer so ti pogoji nujno kumulativni. Pravnomočnost se nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi.

(Glej točke od 196 do 198.)

8. Institucija, ki je izdala akt, ki je bil razglašen za ničen, je obvezana samo v mejah tega, kar je potrebno za zagotavljanje izvrševanja ničnostne sodbe. Postopek za nadomestitev takega akta se tako lahko nadaljuje na točki, na kateri je prišlo do nezakonitosti.

Kadar se odločba Komisije, s katero so bile podjetju naložene kazni zaradi kršitve prevladujočega položaja, razglasi za nično z obrazložitvijo, da je bila navedena odločba overovljena po vročitvi, kar je pomenilo bistveno kršitev postopka v smislu člena 230 ES, Komisija lahko svojo analizo ponovno začne na stopnji overovitve, ne da bi ji bilo treba proučiti, ali ugotovitve v zvezi z zadevnim trgom, ki jih je izpeljala ob sprejetju prve odločbe, še vedno držijo glede na dejanske in pravne okoliščine ob sprejetju druge odločbe. Stališče, da ugotovitev obstoja prevladujočega položaja izhaja iz analize strukture trga in konkurence na njem takrat, ko Komisija sprejme odločbo, namreč ne pomeni, da mora Komisija v vseh primerih opraviti novo analizo zadevnega trga ob sprejetju izpodbijane odločbe. Komisiji med drugim ni bilo treba opraviti take analize, ker to ni bilo nujno za zagotovitev izvrševanja sodbe, s katero je bila odločba razglašena za nično.

(Glej točke od 243 do 245.)

9. Prevladujoči položaj iz člena 82 ES zadeva položaj gospodarske moči podjetja, ki mu omogoča, da ovira ohranitev učinkovite konkurence na zadevnem trgu, tako da mu omogoča, da ravna v precejšnji meri neodvisno od svojih konkurentov, strank in nazadnje tudi potrošnikov. Tak položaj v nasprotju z monopolnim ali skoraj monopolnim položajem ne izključuje obstoja neke konkurence, vendar podjetju s takim položajem omogoča, da samo določa pogoje, pod katerimi se taka konkurenca razvija, ali pa ima vsaj precejšen vpliv na to, in – vsekakor – da v veliki meri ravna tako, da mu je ni treba upoštevati, ne da bi mu to ravnanje škodilo.

Obstoj prevladujočega položaja na splošno izhaja iz združitve več dejavnikov, ki posamezno ne bi bili nujno odločilni. Pri ugotavljanju obstoja prevladujočega položaja na zadevnem trgu je treba najprej proučiti njegovo strukturo in nato konkurenčne razmere na navedenem trgu.

Zelo veliki tržni deleži, razen v izjemnih okoliščinah, dokazujejo obstoj prevladujočega položaja. Podjetje, ki ima zelo velik tržni delež in ga nekaj časa ohranja z obsegom proizvodnje in prodaje svoje ponudbe – ne da bi se bila podjetja s precej manjšim tržnim deležem sposobna hitro odzvati na povpraševanje tistih, ki bi želeli prekiniti sodelovanje s podjetjem, ki ima največji tržni delež – ima namreč zaradi tega deleža moč, zaradi katere si ga morajo drugi izbrati za trgovinskega partnerja in ki mu samo zaradi tega vsaj v relativno dolgih obdobjih omogoča svobodo delovanja, ki je značilna za prevladujoči položaj.

Tako je od 70- do 80-odstotni tržni delež jasen pokazatelj obstoja prevladujočega položaja. Prav tako 50-odstotni tržni delež razen v izjemnih okoliščinah dokazuje obstoj prevladujočega položaja.

(Glej točke od 254 do 257.)

10. Šteje se, da je sistem rabatov, ki povzroča zapiranje trga, v nasprotju s členom 82 ES, če ga uporablja podjetje s prevladujočim položajem. To velja za rabat za zvestobo, dodeljen v zameno za zavezo stranke, da se bo oskrbovala izključno ali skoraj izključno pri podjetju s prevladujočim položajem. Namen takega rabata je namreč z dodelitvijo finančnih ugodnosti preprečiti, da bi se stranke oskrbovale pri konkurenčnih proizvajalcih. Ko je podjetje s svojim ravnanjem zaprlo dostop konkurentov do trga, je to lahko imelo posledice za tržne tokove in konkurenco na skupnem trgu.

(Glej točke 296, 297, 337.)

11. Za sisteme količinskih rabatov, ki so vezani izključno na obseg nabav pri podjetju s prevladujočim položajem, se običajno šteje, da nimajo učinka zapiranja, prepovedanega s členom 82 ES. Če povečanje dobavljene količine pomeni manjši strošek za dobavitelja, ima ta namreč pravico, da to zmanjšanje prenese na svojo stranko, tako da ji ponudi ugodnejšo ceno. Za količinske rabate se torej šteje, da kažejo na večjo učinkovitost in ekonomijo obsega, ki ju je doseglo podjetje s prevladujočim položajem.

Iz tega izhaja, da sistem rabatov, katerega stopnja odbitka se zvišuje glede na obseg nabave, ni v nasprotju s členom 82 ES, razen če je iz meril in pravil za dodelitev rabatov razvidno, da sistem ne temelji na upravičeni gospodarski protivrednosti, temveč je njegov namen – po zgledu rabata za zvestobo in ciljnega rabata – preprečiti, da bi se stranke oskrbovale pri drugih konkurentih.

Pri ugotavljanju, ali sistem količinskih rabatov pomeni zlorabo, je treba torej presoditi vse okoliščine, zlasti merila in pogoje za dodelitev rabatov, in proučiti, ali je njihov namen, da se z dodelitvijo ugodnosti, ki ne temelji na nobeni gospodarski protivrednosti, zaradi katere bi bila upravičena, kupcu odvzame ali bistveno omeji možnost izbire oskrbovalnih virov, konkurentom prepreči dostop do trga, uvedejo neenaki pogoji za primerljive posle z drugimi trgovinskimi partnerji ali z izkrivljanjem konkurence okrepi prevladujoči položaj.

(Glej točke od 298 do 300.)

12. Okoliščina, da podjetje s prevladujočim položajem na trgu kupce – tudi če to stori na njihovo zahtevo – z zavezo ali obljubo obveže, da bodo vse potrebne količine ali njihov velik del nabavljali izključno pri navedenem podjetju, pomeni zlorabo prevladujočega položaja v smislu člena 82 ES, tako če je zadevna obveznost določena brez podrobnejšega opisa kot tudi če se sprejme zaradi odobritve rabata. Enako velja, če navedeno podjetje, ne da bi kupce formalno obvezalo, uporabi – bodisi v skladu s pogoji iz sporazumov, sklenjenih s temi kupci, bodisi enostransko – sistem rabatov za zvestobo, to je popuste, zaradi katerih mora stranka kupovati vse potrebne količine ali večino teh od podjetja s prevladujočim položajem. Zaveze o izključni nabavi te vrste, v zameno za rabat ali dodelitev rabata za zvestobo ali pa ne, katerih namen je kupca spodbuditi k izključni nabavi pri podjetju s prevladujočim položajem, so nezdružljive s ciljem neizkrivljene konkurence na skupnem trgu, ker ne temeljijo na gospodarski protivrednosti, zaradi katere bi bila ta obveznost ali ugodnost upravičena, temveč je njihov namen kupcu odvzeti ali omejiti možnost izbire oskrbovalnih virov in drugim proizvajalcem preprečiti dostop do trga.

(Glej točko 315.)

13. Komisija mora pri določitvi zneska glob, naloženih zaradi kršitev skupnostnih pravil o konkurenci, upoštevati ne le težo kršitve in posebne okoliščine zadevnega primera, temveč tudi okoliščine, v katerih je bila kršitev storjena, in zagotoviti odvračalni učinek, zlasti za kršitve, ki škodijo uresničevanju ciljev Skupnosti. Če je Komisija izpodbijano odločbo sprejela ob upoštevanju Uredbe št. 2988/74 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v pravu konkurence in načela razumnega roka, ji ni mogoče očitati, da je odlašala s sprejetjem izpodbijane odločbe. V takih okoliščinah globe, ki je bila naložena z odločbo, sprejeto po razglasitvi ničnosti prve odločbe, ni treba razveljaviti zaradi časa, ki je pretekel od sprejetja prve odločbe do sprejetja druge odločbe.

(Glej točki 354, 355.)

14. Če je odločba Komisije s področja konkurence razglašena za nično zaradi postopkovne napake, lahko Komisija novo odločbo sprejme brez uvedbe novega upravnega postopka. Če je vsebina izpodbijane odločbe skoraj enaka vsebini prejšnje odločbe in če obe temeljita na enakih razlogih, je treba pri določitvi zneska globe v novi odločbi upoštevati pravila, veljavna ob sprejetju prejšnje odločbe. Komisija namreč ponovi fazo postopka, v kateri je bila storjena postopkovna napaka, in brez ponovne proučitve primera z vidika pravil, ki niso veljala ob sprejetju prve odločbe, sprejeme novo odločbo.

(Glej točke od 366 do 368.)

15. Komisija lahko pri presoji teže nekemu podjetju očitanih kršitev skupnostnih pravil o konkurenci za določitev zneska globe, ki bi bil z njo sorazmeren, upošteva posebej dolgo trajanje nekaterih kršitev, število in raznolikost kršitev, ki so se nanašale na vse ali skoraj vse proizvode zadevnega podjetja in izmed katerih so nekatere prizadele vse države članice, posebno težo kršitve v okviru načrtovane in usklajene strategije, katere namen je bil z različnimi ravnanji za izključitev konkurentov in s politiko pridobivanja zvestobe strank umetno ohraniti ali okrepiti prevladujoči položaj podjetja na trgih, na katerih je bila konkurenca že tako omejena, posebej škodljive učinke zlorabe na konkurenco in prednost, ki jo je podjetje pridobilo s kršitvami.

Komisija lahko upravičeno kot zelo resna opredeli ravnanja podjetja s prevladujočim položajem, ki s tem, da svojim strankam dodeljuje rabate na mejno količino in z njimi sklepa sporazume o zvestobi, vsem svojim konkurentom onemogoča prodajo na dolgi rok in trajno škoduje strukturi trga v škodo potrošnikov.

(Glej točke 370, 372, 374.)

16. Pri analizi teže storjene kršitve skupnostnih pravil o konkurenci je treba upoštevati morebitno ponovitev kršitve. Pojem ponovitve kršitve, kot je razumljen v več nacionalnih pravnih redih, pomeni, da je neka oseba ponovila kršitve, potem ko je za podobne kršitve že bila kaznovana. Smernice o načinu določanja glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ, gredo s sklicevanjem na „kršitev iste vrste“ v isto smer. Komisija torej ne more šteti za obteževalno okoliščino ponovitve kršitve podjetja, ki zlorablja svoj prevladujoči položaj na trgu v smislu člena 82 ES zaradi tajnega dogovarjanja, ki se nanaša na člen 81 ES in se poleg tega zelo razlikuje od ravnanj, ki pomenijo kršitev člena 82 ES.

(Glej točke od 377 do 381.)

17. Na področju konkurence velja, da če ima podjetje stroške za položitev jamstev za plačilo glob, naloženih v odločbi, ki jo je nato sodišče Skupnosti razglasilo za nično, in za ugotovitev nezakonitosti te odločbe, Komisiji ni treba upoštevati teh stroškov, če določi globo z odločbo, ki je bila sprejeta po sodbi o razglasitvi ničnosti, ker bi lahko podjetje njihovo povračilo zahtevalo na podlagi odškodninske tožbe.

(Glej točko 383.)

18. Da se kršitev pravil konkurence iz Pogodbe lahko šteje za namerno, ni nujno, da se je podjetje zavedalo kršitve prepovedi, določene s temi pravili; zadostuje, da ni moglo prezreti, da je bil cilj ali učinek njegovega ravnanja omejevanje konkurence na skupnem trgu.

(Glej točko 412.)

19. Elementi, ki se nanašajo na namen ravnanja, so lahko pomembnejši za določitev zneska globe kot elementi, ki se nanašajo na njegove učinke.

(Glej točko 435.)

20. Čeprav mora biti znesek naložene globe sorazmeren trajanju kršitve in drugim elementom, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji teže kršitve, med katerimi je korist, ki jo je zadevno podjetje lahko imelo od svojega delovanja, dejstvo, da podjetje od kršitve ni imelo nobene koristi, ni ovira za naložitev globe, sicer bi ta izgubila svoj odvračilni učinek. Iz tega izhaja, da Komisija pri določanju zneska glob ni dolžna upoštevati, da zadevna kršitev ne prinaša nobene koristi. Poleg tega neobstoja finančne koristi, povezane s kršitvijo, ni mogoče šteti za olajševalno okoliščino.

(Glej točko 443.)

21. Komisija lahko pri presoji teže kršitve iz členov 81 ES in 82 ES tajnost uporabi kot obteževalno okoliščino. Iz tega kljub temu ni mogoče sklepati, da neobstoj tajnosti pomeni olajševalno okoliščino.

(Glej točki 446, 447.)

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)

z dne 25. junija 2010( )

„Konkurenca – Zloraba prevladujočega položaja – Trg sode v Združenem kraljestvu – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 82 ES – Zastaranje pooblastila Komisije za naložitev glob ali sankcij – Razumni rok – Določbe postopka – Pravnomočnost – Obstoj prevladujočega položaja – Zloraba prevladujočega položaja – Vpliv na trgovino med državami članicami – Globa – Teža in trajanje kršitve – Olajševalne okoliščine“

V zadevi T-66/01,

Imperial Chemical Industries Ltd, nekdanja Imperial Chemical Industries plc, s sedežem v Londonu (Združeno kraljestvo), ki so jo sprva zastopali D. Vaughan, D. Anderson, QC, S. Lee, barrister, S. Turner, S. Berwick in R. Coles, solicitors, nato D. Vaughan, S. Lee, S. Berwick in S. Ford, barrister,

tožeča stranka,

proti

Evropski komisiji, ki jo zastopata J. Currall in P. Oliver, zastopnika, skupaj z J. Flynnom, QC, in s C. Westom, barrister,

tožena stranka,

zaradi, primarno, predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2003/7/ES z dne 13. decembra 2000 v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 [ES] (zadeva COMP/33.133 – D: Natrijev karbonat – ICI) (UL 2003, L 10, str. 33) in, podredno, predloga za razveljavitev ali znižanje globe, naložene tožeči stranki,

SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),

v sestavi A. W. H. Meij, predsednik, V. Vadapalas (poročevalec) in A. Dittrich, sodnika,

sodna tajnica: K. Pocheć, administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. junija 2008

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Tožeča stranka, Imperial Chemical Industries Ltd, prej Imperial Chemical Industries plc, je družba prava Združenega kraljestva, dejavna v sektorju kemije. V času dejanskega stanja je med drugim proizvajala natrijev karbonat.

2 Natrijev karbonat obstaja v naravi v obliki minerala trona (naravna soda) ali pa je pridobljen s kemijskim postopkom (sintetična soda). Naravna soda se pridobiva z drobljenjem, s prečiščevanjem in kalcinacijo minerala trona. Sintetična soda nastane pri reakciji navadne soli in apnenca s postopkom „amoniak–soda“, ki sta ga brata Solvay razvila leta 1863.

3 Komisija Evropskih skupnosti je aprila 1989 na podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204), v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, opravila preiskave pri različnih proizvajalcih natrijevega karbonata v Skupnosti.

4 Komisija je 19. junija 1989 tožeči stranki na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 poslala zahtevo za informacije, na katero je ta odgovorila 14. septembra 1989.

5 Komisija se je 19. februarja 1990 odločila, da bo zoper tožečo stranko, družbo Solvay in družbo Chemische Fabrik Kalk (v nadaljevanju: CFK) po uradni dolžnosti začela postopek na podlagi člena 3(1) Uredbe št. 17.

6 Komisija je 13. marca 1990 tožeči stranki ter družbama Solvay in CFK poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Vsaka od družb je prejela samo del ali dele obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, povezane s kršitvami, ki so jo zadevale, skupaj s priloženimi zadevnimi obremenilnimi dokazi.

7 Komisija je za vse kršitve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah sestavila samo en spis.

8 Komisija je v zvezi z obravnavano zadevo pod naslovom V obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ugotovila, da je tožeča stranka zlorabila prevladujoč položaj na trgu natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu.

9 Tožeča stranka je 31. maja 1990 predložila pisna stališča v odgovor na očitke, ki jih je navedla Komisija. Komisija jo je zaslišala 26. in 27. junija 1990.

10 Komisija je 19. decembra 1990 sprejela Odločbo 91/300/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [82 ES] (IV/33.133 – D: Natrijev karbonat – ICI) (UL 1991, L 152, str. 40). V tej odločbi, ki je bila tožeči stranki vročena z dopisom z dne 1. marca 1991, je ugotovila, da „[je tožeča stranka] nekje od leta 1983 [pa] do danes kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem, s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco in ki je obsegalo […] odobritev precejšnjih rabatov in drugih finančnih spodbud za mejno količino, tako da je zagotovila, da se bo stranka [pri njej] oskrbovala z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi količinami, zagotovitev privolitve strank, da se bodo [pri njej] oskrbovale z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi količinami ali pa nakupe pri konkurentih omejile na določeno količino, [in], vsaj v enem primeru, pogojevanje dodelitve rabatov in drugih finančnih ugodnosti s privolitvijo stranke, da se bo [pri njej] oskrbovala z vsemi potrebnimi količinami“.

11 V skladu s členom 3 Odločbe 91/300 je bila „[tožeči stranki] zaradi [ugotovljene] kršitve [naložena] globa v višini [desetih] milijonov ekujev“.

12 Istega dne je Komisija sprejela tudi Odločbo 91/297/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/33.133 – A: Natrijev karbonat – Solvay, ICI) (UL 1991, L 152, str. 1), v kateri je ugotovila, da sta „družba Solvay in [tožeča stranka] kršili določbe člena [81 ES] s tem, ko sta od 1. januarja 1973 [in] vsaj do sprožitve tega postopka sodelovali pri usklajenem ravnanju, s katerim sta svojo prodajo natrijevega karbonata v Skupnosti omejili na svoja notranja trga, in sicer družba Solvay na zahodno celinsko Evropo, [tožeča stranka] pa na Združeno kraljestvo in Irsko“. Družbi Solvay in tožeči stranki je bila naložena globa, in sicer vsaki v višini sedem milijonov ekujev.

13 Komisija je istega dne sprejela tudi Odločbo 91/298/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [81 ES] (IV/33.133 – B: Natrijev karbonat – Solvay, CFK) (UL 1991, L 152, str. 16), v kateri je ugotovila, da sta „družbi Solvay in CFK kršili določbe člena [81 ES] s tem, ko sta približno od leta 1987 [pa] do danes sodelovali pri sporazumu o delitvi trgov, s katerim je družba Solvay družbi CFK jamčila minimalni obseg prodaje natrijevega karbonata v Nemčiji, izračunan na podlagi prodaje, ki jo je družba CFK dosegla leta 1986, in se zavezala, da bo morebiten primanjkljaj družbe CFK izravnala z odkupom potrebnih količin, da bi njena prodaja dosegla zajamčeni minimum“. Družbi Solvay in družbi CFK je bila naložena globa v višini treh milijonov oziroma enega milijona ekujev.

14 Komisija je istega dne sprejela še Odločbo 91/299/EGS v zvezi s postopkom na podlagi člena [82 ES] (IV/33.133 – C: Natrijev karbonat – Solvay) (UL 1991, L 152, str. 21), v kateri je ugotovila, da je „družba Solvay nekje od leta 1983 [pa] do danes kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem, s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco in ki je obsegalo […] sklepanje sporazumov s strankami, na podlagi katerih so se morale [pri njej] nedoločeno ali pretirano dolgo obdobje oskrbovati z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi količinami sode, odobritev precejšnjih rabatov in drugih finančnih spodbud za mejno količino, ki je presegla osnovno pogodbeno količino stranke, tako da je zagotovila, da se je pri družbi Solvay oskrbovala z vsemi ali s skoraj vsemi potrebnimi količinami, [in] pogojevanje odobritve rabatov s privolitvijo stranke, da se bo [pri] družbi Solvay oskrbovala z vsemi potrebnimi količinami“. Družbi Solvay je bila naložena globa v višini 20 milijonov ekujev.

15 Družba Solvay je 2. maja 1991 predlagala razglasitev ničnosti odločb 91/297, 91/298 in 91/299. Tožeča stranka je 14. maja 1991 pri Splošnem sodišču vložila tožbi, s katerima je predlagala razglasitev ničnosti odločb 91/297 in 91/300.

16 Splošno sodišče je s sodbo z dne 29. junija 1995 v zadevi ICI proti Komisiji (T‑37/91, Recueil, str. II‑1901, v nadaljevanju: sodba ICI II) razsodilo, da je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravic do obrambe glede vpogleda v spis, v celoti zavrniti, in nato Odločbo 91/300 razglasilo za nično z obrazložitvijo, da je bila navedena odločba overovljena po vročitvi, kar je pomenilo bistveno kršitev postopka v smislu člena 230 ES.

17 Splošno sodišče je istega dne razglasilo za nično tudi Odločbo 91/297 (sodbi v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑30/91, Recueil, str. II‑1775, v nadaljevanju: sodba Solvay I, in v zadevi ICI proti Komisiji, T‑36/91, Recueil, str. II‑1847, v nadaljevanju: sodba ICI I) v delu, ki se nanaša na tožeči stranki v teh zadevah, zaradi kršitve pravice do vpogleda v spis. Poleg tega je Splošno sodišče razglasilo za nično Odločbo 91/298 (sodba v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑31/91, Recueil, str. II‑1821, v nadaljevanju: sodba Solvay II) v delu, ki se nanaša na družbo Solvay, in Odločbo 91/299 (sodba v zadevi Solvay proti Komisiji, T‑32/91, Recueil, str. II‑1825, v nadaljevanju: sodba Solvay III), in sicer zaradi nepravilne overovitve izpodbijanih odločb.

18 Komisija je 30. avgusta 1995 v sodnem tajništvu Sodišča vložila pritožbe zoper zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II ter zgoraj v točki 17 navedeni sodbi Solvay II in Solvay III.

19 Sodišče je s sodbama z dne 6. aprila 2000 v zadevi Komisija proti ICI (C‑286/95 P, Recueil, str. I‑2341) in v združenih zadevah Komisija proti Solvay (C‑287/95 P in C‑288/95 P, Recueil, str. I‑2391) zavrnilo pritožbe zoper zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II ter zgoraj v točki 17 navedeni sodbi Solvay II in Solvay III.

20 Neka tiskovna agencija je v torek 12. decembra 2000 objavila to sporočilo za javnost:

„Evropska komisija bo družbam iz kemične industrije, med katerimi sta Solvay SA in Imperial Chemical Industries plc […], v sredo naložila globo zaradi kršitve konkurenčnega prava Evropske unije, je v torek sporočila tiskovna predstavnica.

Globe za domnevno zlorabo prevladujočega položaja na trgu natrijevega karbonata so bile naložene že pred desetimi leti, vendar jih je najvišje evropsko sodišče iz postopkovnih razlogov razveljavilo.

Komisija bo isto odločbo ponovno sprejela v sredo, vendar v pravilni obliki, je sporočila tiskovna predstavnica.

Vsebine odločbe niso družbe nikoli izpodbijale. Povedala je, da bo še enkrat sprejeta ista odločba.“

21 Komisija je 13. decembra 2000 sprejela Odločbo 2003/7/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 [ES] (COMP/33.133 – D: Natrijev karbonat – ICI) (UL 2003, L 10, str. 33, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

22 Istega dne je sprejela tudi odločbi 2003/5/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (COMP/33.133 – B: Natrijev karbonat – Solvay, CFK) (UL 2003, L 10, str. 1) in 2003/6/ES v zvezi s postopkom na podlagi člena 82 [ES] (COMP/33.133 – C: Natrijev karbonat – Solvay) (UL 2003, L 10, str. 10).

23 Izpodbijana odločba vsebuje ta izrek:

„Člen 1

[Tožeča stranka] je od približno leta 1983 in vsaj do konca leta 1989 kršila določbe člena [82 ES], in sicer z ravnanjem, s katerim je želela izključiti ali zelo močno omejiti konkurenco in ki je obsegalo:

(a) odobritev precejšnjih rabatov in drugih finančnih spodbud za mejno količino, tako da […] se bo stranka [pri njej] oskrbovala z vsemi ali skoraj vsemi potrebnimi količinami;

(b) zagotovitev privolitve strank, da se bodo [pri njej] oskrbovale z vsemi ali skoraj vsemi potrebnimi količinami ali pa nakupe pri konkurentih omejile na določeno količino;

(c) vsaj v enem primeru, pogojevanje dodelitve rabatov in drugih finančnih ugodnosti s privolitvijo stranke, da se bo [pri njej] oskrbovala z vsemi potrebnimi količinami.

Člen 2

[Tožeči stranki] se zaradi kršitve iz člena 1 naloži globa v višini [desetih] milijonov EUR.

[…]“

24 Vsebina izpodbijane odločbe je dejansko enaka vsebini Odločbe 91/300. Komisija je vnesla samo nekatere redakcijske spremembe in dodala nov del z naslovom „Postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem“.

25 Komisija je v tem novem delu izpodbijane odločbe s sklicevanjem na sodbo Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji (od T‑305/94 do T‑307/94, od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, v nadaljevanju: sodba Splošnega sodišča PVC II) menila, da ima „pravico, da brez sprožitve novega upravnega postopka ponovno sprejme odločbo, ki je bila zaradi popolnoma postopkovnih napak razglašena za nično“ in da ji „ni treba izvesti novega zaslišanja, če besedilo nove odločbe ne vsebuje drugih očitkov, kot so bili navedeni v prvi odločbi“ (točka 164 obrazložitve).

26 Komisija je v izpodbijani odločbi še navedla, da je treba zastaralni rok podaljšati za čas, v katerem je bila tožba zoper Odločbo 91/300 predmet postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem, v skladu s členom 3 Uredbe Sveta (EGS) št. 2988/74 z dne 26. novembra 1974 o rokih zastaranja v postopkih in izvajanju sankcij v transportnem pravu in pravu konkurence Evropske gospodarske skupnosti (UL L 319, str. 1) (točki 169 in 170 obrazložitve). Tako je Komisija ob upoštevanju okoliščin tega primera menila, da ima do konca leta 2003 čas, da sprejme novo odločbo (točka 172 obrazložitve). Poleg tega je navedla, da pravica do obrambe ni kršena, če se nova odločba sprejme v razumnem roku (točka 164 obrazložitve).

27 Kar zadeva kršitev v pravem pomenu besede, je Komisija v izpodbijani odločbi pojasnila, da sta „proizvodni trg in geografski trg, z vidika katerih je treba presojati gospodarsko moč tožeče stranke, trg sode v Združenem kraljestvu“ (točka 125 obrazložitve).

28 Komisija je zato, da je presodila tržno moč tožeče stranke za namene te zadeve, poudarila, da je bil tržni delež tožeče stranke na upoštevnem trgu tradicionalno večji od 90 % v celotnem obravnavanem obdobju, kar je močan dokaz precejšnje tržne moči (točka 127 obrazložitve). Nato je proučila upoštevne gospodarske dejavnike in v izpodbijani odločbi ugotovila, da je imela tožeča stranka v vseh bistvenih trenutkih prevladujoč položaj v smislu člena 82 ES (točke od 128 do 136 obrazložitve).

29 Glede zlorabe prevladujočega položaja je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da je tožeča stranka vzpostavila „prakso, s katero je svoje stranke vezala nase“ z več mehanizmi, katerih skupni cilj je bila izključitev (točka 138 obrazložitve). V zvezi s tem je v točki 139 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da so bili rabati na mejno količino namenjeni izključitvi učinkovite konkurence s temi sredstvi:

– spodbujanje potrošnikov, naj mejno količino, ki bi si jo lahko priskrbeli pri drugem dobavitelju, kupijo pri tožeči stranki;

– minimiziranje ali nevtraliziranje konkurenčnega vpliva družbe General Chemical z ohranitvijo njene prisotnosti na trgu v smislu cen, količin in strank v mejah, ki zagotavljajo ohranitev učinkovitega monopola tožeče stranke;

– izločitev družbe Brenntag s trga ali vsaj s čim večjim zmanjšanjem njenega konkurenčnega učinka;

– čim večje zmanjšanje nevarnosti, da bi se stranke obrnile na druge vire oskrbe;

– ohranitev ali okrepitev dejanskega monopola tožeče stranke na trgu sode v Združenem kraljestvu.

30 Poleg tega je Komisija v točki 147 izpodbijane odločbe pojasnila, da „so sporazumi, ki jih je [tožeča stranka] sklenila s svojimi velikimi strankami, pomenili, da so te vezane nanjo glede skoraj vseh svojih potrebnih količin (in vsaj v enem primeru glede vseh potrebnih količin), medtem ko je bil konkurenčni učinek drugih dobaviteljev zmanjšan do najmanjše stopnje“.

31 Komisija je v izpodbijani odločbi pojasnila tudi, da so druge finančne spodbude utrjevale prevladujoč položaj tožeče stranke na način, ki ni združljiv s pojmom konkurence, ki ga vsebuje člen 82 ES (točka 149 obrazložitve).

32 Kar zadeva vpliv na trgovino med državami članicami, je Komisija v izpodbijani odločbi navedla, da čeprav so bili ukrepi, ki jih je tožeča stranka sprejela za zagotovitev ohranitve svojega prevladujočega položaja in dejanskega monopola v Združenem kraljestvu, namenjeni predvsem neposredni konkurenci zunaj Skupnosti (Združene države in Poljska) in ne drugim proizvajalcem Skupnosti, je treba rabate na mejno količino in druge mehanizme izključitve vseeno proučiti v splošnem okviru pojava stroge delitve nacionalnih trgov v Skupnosti. V zvezi s tem je navedla, da je tožeča stranka še posebej želela, da družba General Chemical ostane na zadevnem trgu kot drug vir oskrbe, in da če bi ta družba popolnoma zapustila ta trg, bi bili lahko potrošniki spodbujeni k iskanju drugih virov oskrbe, morda cenejših, v celinski zahodni Evropi. Poleg tega je poudarila, da sta ohranitev in okrepitev prevladujočega položaja tožeče stranke v Združenem kraljestvu vplivali na celotno strukturo konkurence na skupnem trgu in zagotavljali ohranitev statusa quo, ki je temeljil na delitvi trgov (točke od 151 do 154 obrazložitve).

33 Komisija je v izpodbijani odločbi pojasnila, da so bile storjene kršitve še posebej težke, ker „so bile del premišljene politike za utrditev nadzora, ki ga je tožeča stranka izvajala nad [trgom sode v Združenem kraljestvu] na način, ki vsekakor ni bil v skladu s temeljnimi cilji Pogodbe,“ in „namenjene posebej omejitvi dejavnosti določenih konkurentov ali vplivu nanjo“ (točka 156 obrazložitve).

34 Komisija je poleg tega v izpodbijani odločbi navedla, da se je kršitev začela približno leta 1983 in je trajala najmanj do konca leta 1989. Nazadnje je pojasnila, da je upoštevala dejstvo, da je tožeča stranka s 1. januarjem 1990 opustila sistem rabatov na mejno količino (točki 160 in 161 obrazložitve).

35 Tožeča stranka je z dopisi z dne 18. januarja, 26. januarja in 8. februarja 2001 vložila zahtevo za vpogled v spis pri Komisiji. Komisija je z dopisom z dne 14. februarja 2001 zavrnila to zahtevo.

Postopek

36 Tožeča stranka je 20. marca 2001 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

37 Tožeča stranka je v tožbi med drugim predlagala, naj Splošno sodišče Komisiji odredi predložitev dokumentov iz njenega spisa v zadevi COMP/33.133.

38 Zadeva je bila 4. maja 2001 dodeljena četrtemu senatu Splošnega sodišča in določen je bil sodnik poročevalec.

39 Tožeča stranka in Komisija sta po odobritvi Splošnega sodišča 18. oziroma 23. decembra 2002 predložili stališča glede posledic, ki jih ima za obravnavano zadevo sodba Sodišča z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, Recueil, str. I‑8375, v nadaljevanju: sodba Sodišča PVC II). Tožeča stranka je v stališčih Splošno sodišče obvestila, da odstopa od očitka, ki se nanaša na kršitev načela non bis in idem.

40 Sodnik poročevalec je bil po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča 1. oktobra 2003 razporejen v prvi senat, zato je bila obravnavana zadeva 8. oktobra 2003 dodeljena temu senatu.

41 Sodnik poročevalec je bil po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča 13. septembra 2004 razporejen v četrti senat v novi sestavi, zato je bila obravnavana zadeva 19. oktobra 2004 dodeljena temu senatu.

42 Splošno sodišče je 11. januarja 2005 Komisijo pozvalo, naj v sodnem tajništvu predloži podroben zaporedni seznam vseh dokumentov, ki sestavljajo upravni spis. Na tem seznamu so morali biti povzeti podatki o avtorju, vrsti in vsebini vsakega dokumenta. Splošno sodišče je od Komisije še zahtevalo, naj navede, v katere od teh dokumentov je imela tožeča stranka vpogled, in po potrebi pojasni razloge, ki so po njenem mnenju nasprotovali razkritju teh dokumentov.

43 Komisija je z dopisi z dne 28. januarja 2005 v sodnem tajništvu predložila zaporedni seznam, ki ga je zahtevalo Splošno sodišče, in navedla, da je imela tožeča stranka med upravnim postopkom vpogled v dokumente, na katerih so temeljili njeni očitki in ki so bili torej priloženi obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Navedla je tudi, da mora „Splošno sodišče žal obvestiti, da [se zdi], da nedvomno zaradi več selitev v zadnjih desetih letih kljub temeljitemu iskanju ne more več najti nekaterih dokumentov,“ in da meni, da je njena dolžnost nemudoma obvestiti Splošno sodišče in tožečo stranko, da „čeprav so na seznamu, priloženem […] stališčem, našteti vsi dokumenti spisa, ki jih ima, pa na njem niso navedeni manjkajoči dokumenti“. Po trditvah Komisije se je pri postopku leta 1990 upoštevala tedaj veljavna sodna praksa v zvezi s pravico do vpogleda v spis. Dodala je še, da ni takrat nič kazalo, da so v spisu obstajali dokumenti, ki bi lahko dejansko vplivali na izid Odločbe 91/300, tudi če se upošteva razvoj sodne prakse od leta 1990.

44 Splošno sodišče je z dopisom z dne 13. aprila 2005 tožečo stranko pozvalo, naj izmed dokumentov z zaporednega seznama navede tiste, ki ji med upravnim postopkom niso bili poslani in bi po njenem mnenju lahko vsebovali podatke, ki bi lahko koristili njeni obrambi.

45 Tožeča stranka je z dopisom z dne 9. maja 2005 poudarila, da bi nekateri od manjkajočih dokumentov lahko koristili njeni obrambi. Navedla je tudi dokumente, naštete na seznamu, ki bi po njenem mnenju lahko koristili njeni obrambi in v katere bi želela imeti vpogled. Po njenem mnenju bi lahko na podlagi teh dokumentov razvila svoje trditve glede opredelitve upoštevnega geografskega trga, obstoja prevladujočega položaja, zlorabe tega prevladujočega položaja in vpliva na trgovino med državami članicami.

46 Splošno sodišče je 7. junija 2005 Komisijo pozvalo, naj v sodnem tajništvu Splošnega sodišča predloži dokumente, ki sestavljajo upravni spis in jih vsebujejo „podspisi“ od 2 do 38, od 50 do 59 in od 60 do 65, razen internih dokumentov. Komisija je bila tudi pozvana, naj predloži nezaupne različice ali nezaupne povzetke namesto dokumentov, ki vsebujejo poslovne skrivnosti, in informacije, ki so ji bile sporočene med upravnim postopkom, ob upoštevanju njihove zaupnosti ali drugih zaupnih informacij. Poleg tega je bila pozvana, naj predloži popolno različico, vključno z zaupnimi podatki, zgoraj navedenih dokumentov, da se preveri njihova zaupnost.

47 Komisija je 21. junija 2005 Splošno sodišče prosila, ali lahko glede na dolžino dokumentov predloži samo en izvirnik skupaj s CD-ROM-om. Tej prošnji je bilo 4. julija 2005 ugodeno.

48 Komisija je z dopisom z dne 20. julija 2005 v sodnem tajništvu predložila dokumente, ki jih je zahtevalo Splošno sodišče. Sodno tajništvo je nato tožeči stranki poslalo CD-ROM-e, ki jih je predložila Komisija.

49 Tožeča stranka je 13. oktobra 2005 predložila stališča do tega, kako bi dokumenti iz upravnega spisa koristili njeni obrambi. Komisija je 26. oktobra 2007 odgovorila na stališča tožeče stranke.

50 Predsednik Splošnega sodišča je po prenehanju funkcij prvotno imenovanega sodnika poročevalca s sklepom z dne 22. junija 2006 določil novega sodnika poročevalca.

51 Sodnik poročevalec je bil po spremembi sestave senatov Splošnega sodišča 25. septembra 2007 razporejen v šesti senat, zato je bila obravnavana zadeva 8. novembra 2007 dodeljena temu senatu.

52 Ker sodnik T. Čipev 13. februarja 2008 ni mogel odločati, je predsednik Splošnega sodišča na podlagi člena 32(3) Poslovnika Splošnega sodišča določil sodnika A. Dittricha, da dopolni senat.

53 Splošno sodišče (šesti senat) se je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in je na podlagi ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Komisiji in tožeči stranki postavilo pisna vprašanja. Tožeča stranka in Komisija sta nanje odgovorili v predpisanem roku.

54 Stranki sta na obravnavi 26. in 27. junija 2008 podali ustne navedbe in odgovorili na ustna vprašanja Splošnega sodišča.

55 Splošno sodišče je na obravnavi tožeči stranki dovolilo predložiti stališča v zvezi s pisnimi odgovori Komisije z dne 16. junija 2008. Tožeča stranka je stališča predložila 9. julija 2008, Komisija pa je nanje odgovorila 3. septembra 2008.

Predlogi strank

56 Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbo razglasi za dopustno;

– razglasi, da Komisija zaradi pretečenega časa ni bila pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe ali, podredno, ni bila pristojna, da ji naloži globo;

– izpodbijano odločbo razglasi za nično;

– razveljavi ali zniža globo, naloženo v členu 2 izpodbijane odločbe;

– Komisiji naloži, naj predloži vse interne dokumente v zvezi s sprejetjem izpodbijane odločbe ter zlasti zapisnik sestanka kolegija komisarjev in vse priložene dokumente ter tudi vse dokumente, ki so bili ob tej priložnosti predloženi kolegiju komisarjev;

– Komisiji naloži predložitev vseh dokumentov, vključenih v njen spis v zadevi COMP/33.133;

– Komisiji naloži plačilo stroškov, vključno s stroški in z obrestmi vseh jamstev, ki jih je zagotovila v zvezi z globo, naloženo v izpodbijani odločbi.

57 Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbo zavrne kot neutemeljeno;

– zavrne zahtevo tožeče stranke za vpogled v spis;

– predlog za pridobitev posebne odredbe, s katero bi ji bilo naloženo plačilo stroškov tožeče stranke, vključno s stroški in z obrestmi predložitve kakršnega koli jamstva v zvezi z globo, razglasi za nedopusten ali ga vsekakor zavrne kot neutemeljenega;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo

58 Predlogi tožeče stranke se primarno nanašajo na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, podredno pa na razveljavitev ali znižanje globe, ki ji je bila naložena z navedeno odločbo.

1. Predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe

59 Tožeča stranka v bistvu navaja šest tožbenih razlogov za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Ti se nanašajo na, prvič, nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe; drugič, bistvene kršitve postopka; tretjič, slabo presojo zadevnega trga; četrtič, neobstoj prevladujočega položaja; petič, neobstoj zlorabe prevladujočega položaja, in šestič, neobstoj vpliva na trgovino med državami članicami.

Prvi tožbeni razlog: nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe

60 Prvi tožbeni razlog je razdeljen na dva dela, ki se nanašata na napačno uporabo pravil o zastaranju oziroma na kršitev načela razumnega roka.

Prvi del: napačna uporaba pravil o zastaranju

– Trditve strank

61 Tožeča stranka navaja, da čeprav se rok zastaranja, določen z Uredbo št. 2988/74, uporablja samo za del zadevne določbe, s katerim je naložena globa, je to zelo pomemben del navedene odločbe.

62 Po mnenju tožeče stranke učinek člena 3 Uredbe št. 2988/74 ni podaljšanje zastaralnega roka, kar zadeva sodni postopek, katerega predmet je končna odločba Komisije. Zastaranje naj bi bilo namreč začasno ustavljeno samo pr pritožbi zoper odločitve, sprejete med upravnim postopkom, to je preiskovalne ukrepe, vključno s sprejetjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah ali sprejetjem ukrepov na podlagi splošnih preiskovalnih pooblastil, podeljenih z Uredbo št. 17. Razlaga, ki ji je Komisija sledila v izpodbijani odločbi, naj bi bila v nasprotju z besedilom člena 3 Uredbe št. 2988/74. Komisija naj bi napačno razlagala izraz „v postopkih“, ki ga vsebujejo členi od 1 do 3 Uredbe št. 2988/74, in naj ne bi upoštevala dejstva, da mora biti njena končna odločba sprejeta pred iztekom zastaralnega roka. Poleg tega naj bi razlaga Komisije odvzela smisel členu 2(3) Uredbe št. 2988/74 in naj bi dokazovala slabo razumevanje strukture navedene uredbe, ker naj bi bile posledice zastaranja, ki izhajajo iz odločbe, obravnavane v členih od 4 do 6, in ne v členih od 1 do 3. Nazadnje naj bi bila taka razlaga v nasprotju z načelom, v skladu s katerim mora Komisija za zagotovitev pravne varnosti svoj pregon končati v določenem roku in končno odločbo sprejeti v strogem roku desetih let od konca kršitve, razen če Komisija preiskav in postopkov ni mogla končati zaradi tožb, vloženih zoper predhodne odločbe. V obravnavanem primeru pa naj Komisiji ne bi bilo preprečeno, da konča svoj pregon.

63 Tožeča stranka meni, da pristop iz zgoraj v točki 25 navedene sodbe Splošnega sodišča PVC II ni združljiv s trditvijo iz točke 1098 navedene sodbe, v skladu s katero je cilj člena 3 Uredbe št. 2988/74 omogočiti začasno ustavitev zastaralnega roka, kadar Komisija ne more posredovati iz objektivnega razloga, za katerega ni odgovorna. Tožba zoper končno odločbo, s katero je naložena globa, naj namreč Komisiji ne bi preprečevala ukrepanja, ker je navedena končna odločba v celoti izvršljiva, dokler je Splošno sodišče ne razglasi za nično ali neobstoječo.

64 Vsekakor naj sklepanja, da je bilo Komisiji preprečeno, da bi ukrepala, v obravnavani zadevi ne bi bilo mogoče uporabiti za pritožbo, vloženo zoper zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II. Komisija naj bi bila namreč popolnoma svobodna, da takoj po izreku zgoraj v točki 16 navedene sodbe ICI II znova sprejme Odločbo 91/300. Za dodaten čas, ki je bil posledica pritožbe, naj bi bila torej v celoti „odgovorna“ Komisija. Poleg tega naj ta pritožba ne bi bila potrebna glede na sodbo Sodišča z dne 15. junija 1994 v zadevi Komisija proti BASF in drugim (C‑137/92 P, Recueil, str. I‑2555) in ob upoštevanju namena Komisije, da znova sprejme Odločbo 91/300. Tako Komisija ne more izkoristiti svoje „postopkovne napake“ in petletne zamude, ki naj bi nastala zaradi te napake.

65 Poleg tega naj bi bila razlaga Komisije v nasprotju s členom 60 Statuta Sodišča, v skladu s katerim pritožba nima odložilnega učinka. Tožeča stranka meni, da tudi če bi bilo treba upoštevati trajanje postopka pred Splošnim sodiščem, bi bil zastaralni rok začasno ustavljen samo za približno štiri leta, en mesec in petnajst dni. Komisija bi zato morala Odločbo 91/300 znova sprejeti pred aprilom 1999.

66 Poleg tega naj bi iz člena 3 Uredbe št. 2988/74 izhajalo, da pri pritožbi predmet postopka ni odločba Komisije, ampak sodba Splošnega sodišča.

67 Poleg tega naj v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II ne bi bilo posebej obravnavano vprašanje, ali je treba pritožbo upoštevati glede na začasno ustavitev zastaralnega roka, ker je morala Komisija v zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, ugotoviti samo to, ali je bil zastaralni rok zaradi trajanja postopka pred Splošnim sodiščem začasno ustavljen. Tako naj bi stališča Splošnega sodišča glede učinka pritožbe na začasno ustavitev zastaranja pomenila samo obiter dictum.

68 Tožeča stranka dodaja, da učinek odločbe, ki jo Komisija sprejme v nasprotju s svojim poslovnikom, ne more biti podaljšanje zastaralnega roka. Komisija naj namreč ne bi pravilno overovila Odločbe 91/300. Zato naj učinek te odločbe ne bi mogel biti razširitev pristojnosti Komisije za nalaganje glob po običajnem roku zastaranja, določenem z Uredbo št. 2988/74. Tak rezultat bi bil namreč v nasprotju z načelom, v skladu s katerim stranka ne sme imeti koristi od svoje napake, in z naravnim pravom. Za zamudo naj bi bila v celoti odgovorna Komisija, zato ta nikakor ne more uporabiti člena 3 Uredbe št. 2988/74.

69 Nazadnje, razlaga členov 2 in 3 Uredbe št. 2988/74, uporabljena v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II, naj bi Komisiji omogočala, da sprejme več zaporednih odločb, ki bi segale do polovice 21. stoletja. Taka razlaga naj torej ne bi bila zakonita, ker naj bi bila v nasprotju s pravico do sojenja v razumnem roku.

70 Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

71 Najprej je treba poudariti, da je bila z Uredbo št. 2988/74 vzpostavljena celovita ureditev, v kateri so podrobno urejeni roki, v katerih ima Komisija pravico naložiti globe podjetjem, proti katerim potekajo postopki uporabe pravil konkurence, ne da bi ogrozila temeljno zahtevo pravne varnosti (sodbi Splošnega sodišča z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T‑213/00, Recueil, str. II‑913, točka 324, in z dne 18. junija 2008 v zadevi Hoechst proti Komisiji, T‑410/03, ZOdl., str. II‑881, točka 223).

72 Tako v skladu s členom 1(1)(b) in (2) Uredbe št. 2988/74 ter členom 2(3) iste uredbe postopki zastarajo, če Komisija globe ali sankcije ni izrekla v petih letih od začetka zastaralnega roka, ne da bi bil medtem sprejet ukrep, zaradi katerega bi bil zastaralni rok prekinjen, ali najpozneje v desetih letih po navedenem začetku, če so bili sprejeti ukrepi, zaradi katerih je bil zastaralni rok prekinjen. Vendar se tako določen zastaralni rok v skladu s členom 2(3) navedene uredbe podaljša za čas, v katerem se zastaranje v skladu s členom 3 navedene uredbe začasno ustavi (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 140).

73 V skladu s členom 3 Uredbe št. 2988/74 se rok zastaranja v postopkih začasno ustavi, dokler je odločba Komisije predmet tekočih postopkov pred Sodiščem Evropskih skupnosti.

74 Sklicevanje v členu 3 Uredbe št. 2988/74 na „tekoče postopke pred Sodiščem Evropskih skupnosti“ je treba od ustanovitve Splošnega sodišča razumeti, kot da se na prvem mestu nanaša na postopek pred tem sodiščem, saj je pristojno za tožbe, na podlagi katerih se naložijo sankcije ali globe na področju konkurenčnega prava.

75 Tožeča stranka v obravnavanem primeru ne izpodbija, da bi se ob upoštevanju vprašanja začasne ustavitve zastaranja na podlagi člena 3 Uredbe št. 2988/74 petletni zastaralni rok iztekel leta 1995.

76 Zato je treba samo proučiti, ali je imela Komisija na podlagi člena 3 Uredbe št. 2988/74 pravico 13. decembra 2000 sprejeti izpodbijano odločbo.

77 V zvezi s tem iz točke 157 sodbe Sodišča PVC II, navedene v točki 39 zgoraj, izhaja, da se v smislu člena 3 Uredbe št. 2988/74 zastaranje zadrži, dokler je zadevna odločba predmet postopka, ki poteka „pred [Splošnim sodiščem] in Sodiščem“. Tako je bilo v obravnavani zadevi zastaranje zadržano ves čas postopka pred Splošnim sodiščem in tudi ves čas postopka pred Sodiščem v okviru pritožbe, ne da bi se bilo treba izreči o obdobju od izreka sodbe Splošnega sodišča do predložitve zadeve Sodišču.

78 Po tožbi, ki jo je tožeča stranka 14. maja 1991 vložila pri Splošnem sodišču, in sodbi z dne 29. junija 1995, nato pritožbi na Sodišče, ki jo je 30. avgusta 1995 vložila Komisija, in sodbi z dne 6. aprila 2000 je bilo zastaranje zadržano za najmanj osem let, osem mesecev in dvaindvajset dni, kot Komisija pravilno poudarja v točki 171 obrazložitve izpodbijane odločbe.

79 Zato po tem zadržanju zastaranja v obravnavanem primeru ni preteklo več kot pet let od prenehanja zadevnih kršitev ali od kakršne koli prekinitve zastaranja do sprejetja izpodbijane odločbe 13. decembra 2000.

80 Izpodbijana odločba je bila torej sprejeta ob upoštevanju pravil zastaranja, določenih z Uredbo št. 2988/74.

81 Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati z nobeno trditvijo tožeče stranke.

82 Prvič, iz besedila členov 2 in 3 Uredbe št. 2988/74 nikakor ne izhaja, da je „odločba Komisije“ iz člena 3, ki je predmet tekočega postopka pred sodiščem, zaradi katerega se zadrži zastaranje v postopkih, lahko samo eden od ukrepov iz člena 2, ki prekinejo to zastaranje in katerih seznam naj bi bil izčrpen (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 141). S členom 3 je namreč Komisija zavarovana pred učinkom zastaranja, če mora v okviru postopkov, na potek katerih ne more vplivati, počakati na odločitev sodišča, preden izve, ali izpodbijani akt je ali ni zakonit. Člen 3 se torej nanaša na primere, v katerih nedelovanje institucije ni posledica pomanjkanja skrbnosti. Taki primeri se pojavljajo tako pri tožbah zoper ukrepe, ki prekinjajo roke zastaranja in so našteti v členu 2 Uredbe št. 2988/74 ter jih je mogoče izpodbijati, kot pri tožbah zoper odločbo, s katero je izrečena globa ali sankcija. V takih okoliščinah besedilo in cilj člena 3 zajemata sočasno tožbe, vložene zoper ukrepe iz člena 2, ki jih je mogoče izpodbijati, in tožbe, usmerjene zoper končno odločbo Komisije. Zato tožba, vložena zoper končno odločbo, s katero so naložene sankcije, zadrži zastaranje v postopkih, dokler sodišče ne odloči dokončno o navedeni tožbi (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točke od 144 do 147).

83 Drugič, tožeča stranka trdi, da vložitev tožbe zoper odločbo, s katero so naložene globe, Komisiji nikakor ne preprečuje, da bi sprejela tovrstno odločbo. Vendar bi taka razlaga, če bi bila sprejeta, pomenila, da institucija umika izpodbijano odločbo, da bi jo nadomestila z drugo odločbo, ki bo upoštevala vsebino izpodbijanja. Z njo bi bila Komisiji zanikana pravica, da sodišču Skupnosti po potrebi predlaga, naj ugotovi zakonitost izpodbijane odločbe (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 149).

84 Tretjič, tožeča stranka ne more trditi, da je odločba, s katero so naložene globe, v celoti izvršljiva, dokler je sodišče ne razglasi za nično. Ukrepov, s katerimi se izvršuje odločba, s katero je sankcionirana kršitev, po definiciji ni mogoče šteti za ukrepe, namenjene preiskavi ali pregonu kršitve. Taki ukrepi, katerih zakonitost je poleg tega odvisna od zakonitosti odločbe, ki je predmet tožbe, torej ne morejo prekiniti roka zastaranja v postopkih pri razglasitvi ničnosti sodno izpodbijane odločbe (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 150).

85 Četrtič, navesti je treba, da imata člen 60 Statuta Sodišča in člen 3 Uredbe št. 2988/74 različno področje uporabe. Neobstoj odložilnega učinka pritožbe ne more odvzeti učinka členu 3 Uredbe št. 2988/74, ki se nanaša na primere, v katerih mora Komisija počakati na odločitev sodišča Skupnosti. Trditve tožeče stranke, da Komisija ne bi smela upoštevati obdobja, v katerem je potekal postopek pred Sodiščem, torej ni mogoče sprejeti, saj bi pomenilo, da se sodbi Sodišča v pritožbenem postopku odvzamejo pomen in učinki.

86 Petič, tožeča stranka ne more trditi, da po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 zaradi neoverovitve Komisija ne more imeti koristi od svoje napake tako, da globo naloži po izteku petletnega zastaralnega roka, določenega z Uredbo št. 2988/74. Za vsako razglasitev ničnosti akta, ki ga je sprejela Komisija, je namreč nujno odgovorna sama, ker to izraža njeno napako. Zato bi izključitev zadržanja zastaranja v postopkih, v katerih tožba privede do priznanja napake, za katero je odgovorna Komisija, členu 3 Uredbe odvzela ves pomen. Zadržanje je upravičeno z dejstvom, da tožba poteka pred Splošnim sodiščem ali Sodiščem, in ne z ugotovitvami, do katerih ti sodišči prideta v sodbah (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 153).

87 Šestič, namen ničnostne tožbe je, da Splošno sodišče prouči, ali izpodbijani akt je ali ni zakonit (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 144).

88 Sedmič, razlaga člena 3 Uredbe št. 2988/74, ki jo predlaga tožeča stranka, vodi do resnih praktičnih težav. Če bi morala Komisija sprejeti novo odločbo takoj, ko Splošno sodišče razglasi ničnost odločbe, ne da bi počakala na sodbo Sodišča, bi se namreč lahko zgodilo, da bi sočasno obstajali dve odločbi z enakim predmetom, če bi Sodišče razveljavilo sodbo Splošnega sodišča.

89 Osmič, bilo bi v nasprotju z zahtevami po ekonomičnosti upravnega postopka, če bi morala Komisija samo zaradi preprečitve zastaranja sprejeti novo odločbo, preden bi bilo znano, ali prvotna odločba je ali ni zakonita.

90 Iz vsega navedenega izhaja, da je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti.

Drugi del: kršitev načela razumnega roka

– Trditve strank

91 Tožeča stranka trdi, da neodvisno od vprašanj zastaranja čas, ki je pretekel od domnevnih kršitev, vpliva na pristojnost Komisije za sprejetje celotne izpodbijane odločbe in ne samo dela v zvezi z globami.

92 Tožeča stranka, ki se sklicuje na točko 121 sodbe Splošnega sodišča PVC II, navedene v točki 25 zgoraj, in na načelo razumnega roka, meni, da je treba proučiti, ali je Komisija izpodbijano odločbo sprejela v razumnem roku po koncu upravnih postopkov na področju konkurence.

93 Po mnenju tožeče stranke je mogoče domnevati, da je Komisija kršila načelo razumnega roka, kadar v zadevi preteče več kot enajst let in pol od začetka preiskave do sprejetja izpodbijane odločbe.

94 Tožeča stranka navaja, da je, medtem ko sta postopek pred Splošnim sodiščem in postopek pred Sodiščem skupaj trajala 105 mesecev, Komisija 35 mesecev posvetila sprejetju svoje odločbe, vključno z devetimi meseci med zgoraj v točki 19 navedeno sodbo Komisija proti ICI in izpodbijano odločbo. Poleg tega naj bi bilo upravičeno upoštevati trajanje sodnega postopka, zlasti kadar se ta postopek nanaša na drugo odločbo in poteka pred izpodbijano odločbo.

95 Po mnenju tožeče stranke upoštevanje trajanja postopka pred Sodiščem še posebej ni sprejemljivo. Komisija naj bi se po zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II in zgoraj v točki 64 navedeni sodbi Komisija proti BASF in drugim zavedala, da Odločba 91/300 ni bila pravilno overovljena. Če je Komisija nameravala znova sprejeti svojo odločbo, bi to morala storiti na tej stopnji, namesto da je pri Sodišču vložila pritožbo, zaradi katere je bilo sprejetje navedene odločbe odloženo za pet let in pol.

96 Tožeča stranka, ki se sklicuje na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 27. septembra 1997 v zadevi Garyfallou AEBE proti Grčiji (Recueil des arrêts et décisions 1997-V, str. 1821), meni, da je treba postopek proučiti v celoti, da bi preverili, ali je bilo o zadevi razsojeno v razumnem roku.

97 Poleg tega tožeča stranka trdi, da zaradi časa, ki je pretekel od domnevnih kršitev, ne more v celoti uresničevati svojih pravic do obrambe. Najprej trdi, da je svoj oddelek za natrijev karbonat 6. oktobra 1991 prodala neodvisnemu kupcu in da ni več dejavna na trgu natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu. Dalje trdi, da so člani osebja, ki so bili tedaj odgovorni za zadevo, zapustili podjetje in niso več na voljo, da bi ji nudili potrebno pomoč. Poleg tega naj bi se zaradi časa, ki je pretekel od domnevnih kršitev, povečala njena finančna škoda, ker so se na primer povečali stroški za jamčenje za izdatke in/ali učinki zamudnih obresti. Vsekakor naj bi bila zgoraj v točki 25 navedena sodba Splošnega sodišča PVC II v nasprotju s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero varstvo iz člena 6(1) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), ni odvisno od dokaza, da je bila zaradi zamude povzročena dejanska škoda interesom tožeče stranke. Kršitev temeljne obveznosti iz EKČP naj bi lahko privedla samo do razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe in ne preprosto do plačila odškodnine.

98 Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

99 Najprej je treba opozoriti, da je treba na področju konkurence v upravnih postopkih, sproženih na podlagi Uredbe št. 17, v katerih se lahko naložijo v njej predvidene sankcije, in v sodnem postopku upoštevati načelo razumnega roka (zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 179).

100 Prvič, tožeča stranka trdi, da je trajanje upravnega postopka, upoštevanega v celoti, to je od začetka preiskave do sprejetja izpodbijane odločbe, prekoračilo razumni rok.

101 To trditev je treba zavrniti.

102 Pri proučitvi očitka glede kršitve načela razumnega roka je namreč treba razlikovati med upravnim in sodnim postopkom. Obdobja, v katerem je sodišče proučevalo zakonitost Odločbe 91/300 in veljavnost zgoraj v točki 16 navedene sodbe ICI II, torej ni mogoče upoštevati pri ugotavljanju trajanja postopka pri Komisiji (glej v tem smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega sodišča PVC II, točka 123).

103 Drugič, tožeča stranka graja trajanje upravnega postopka od izreka zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI do sprejetja izpodbijane odločbe.

104 V zvezi s tem je treba opozoriti, da se je to obdobje začelo 6. aprila 2000, ko je bila izrečena zgoraj v točki 19 navedena sodba Komisija proti ICI, in končalo 13. decembra 2000 s sprejetjem izpodbijane odločbe. Ta faza upravnega postopka je torej trajala osem mesecev in sedem dni.

105 Glede presoje upoštevanja zastaralnih rokov je Komisija v tem obdobju v Odločbo 91/300 vnesla samo oblikovne spremembe, med drugim z vključitvijo novega dela, ki se je nanašal na „postopka pred [Splošnim sodiščem] in Sodiščem“. Sicer pa pred sprejetjem izpodbijane odločbe ni bilo nobene dodatne preiskave, saj se je Komisija oprla na ugotovitve preiskave, opravljene pred desetimi leti. Vseeno je treba priznati, da se lahko tudi v teh okoliščinah izkaže, da so potrebna nekatera preverjanja in posvetovanja znotraj uprave, da bi prišli do takega rezultata.

106 Na podlagi tega ni mogoče sklepati, da je treba rok osmih mesecev in sedmih dni, ki je potekel od izreka zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI do sprejetja izpodbijane odločbe, šteti za nerazumen.

107 Tretjič, tožeča stranka v bistvu graja trajanje upravnega postopka, ki je privedel do sprejetja Odločbe 91/300 (glej točko 94 zgoraj).

108 Vendar če se upošteva trajanje upravnega postopka od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in trajanje postopka pred tem obvestilom (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. septembra 2006 v zadevi Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied proti Komisiji, C‑105/04 P, ZOdl., str. I‑8725, točka 51), je treba ugotoviti, da to trajanje ni predolgo, ob upoštevanju preverjanj, izvedenih od aprila 1989, poznejših zahtev za informacije in sprožitve postopka po uradni dolžnosti 19. februarja 1990. V teh okoliščinah trajanja upravnega postopka, ki je privedel do sprejetja Odločbe 91/300, ni mogoče šteti za nerazumnega.

109 Dodati je treba, da bi bila kršitev načela razumnega roka upravičen razlog za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete po koncu upravnega postopka na področju konkurence, samo če bi bila z njo kršena tudi pravica do obrambe zadevnega podjetja. Če namreč ni dokazano, da je predolgo trajanje vplivalo na zmožnost zadevnih podjetij, da si zagotovijo učinkovito obrambo, neupoštevanje načela razumnega roka ne vpliva na veljavnost upravnega postopka (glej v tem smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega sodišča PVC II, točka 122).

110 Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da težko uresničuje svoje pravice do obrambe, ker je svoj oddelek za natrijev karbonat 6. oktobra 1991 prodala neodvisnemu kupcu, ni več dejavna na trgu natrijevega karbonata v Združenem kraljestvu in za potrebno pomoč ne more več stopiti v stik s člani svojega oseba, ki so bili tedaj odgovorni za zadevo, ker so ti zapustili podjetje.

111 Vendar pa je treba poudariti, da Komisija od izreka zgoraj v točki 19 navedene sodbe Komisija proti ICI do sprejetja izpodbijane odločbe ni izvedla preiskovalnega ukrepa.

112 V primerjavi s prvim obdobjem, po katerem je bila sprejeta Odločba 91/300 in v katerem ni bilo nobenih težav z vidika uresničevanja pravic do obrambe, torej Komisija ni upoštevala nobenega novega elementa, zaradi katerega bi bilo treba uveljavljati pravico do obrambe.

113 V teh okoliščinah pravice do obrambe tožeče stranke niso bile kršene.

114 Četrtič, v zvezi s sodnim postopkom je treba opozoriti, da splošno načelo prava Skupnosti, v skladu s katerim ima vsakdo pravico do poštenega sojenja, ki je določena v členu 6(1) EKČP, in predvsem pravico do sojenja v razumnem roku, velja tudi v okviru pravnega sredstva zoper odločbo Komisije, s katero se podjetju naložijo globe zaradi kršitve konkurenčnega prava. Razumnost roka se presoja glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve ter ravnanje tožeče stranke in pristojnih organov. Seznam teh meril ni izčrpen in presoja razumnosti roka ne zahteva sistematične proučitve zadevnih okoliščin glede na vsako od teh meril, kadar se trajanje postopka zdi upravičeno glede na eno izmed njih. Tako lahko zapletenost zadeve upraviči na prvi pogled predolgo trajanje (glej sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v združenih zadevah Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji, C‑403/04 P in C‑405/04 P, ZOdl., str. I‑729, točke od 115 do 117 in navedena sodna praksa).

115 Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji (C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417) na podlagi ugotovitve, da je Splošno sodišče kršilo zahteve v zvezi z upoštevanjem razumnega roka, zaradi ekonomičnosti postopka ter zagotovitve takojšnje in učinkovite odprave take postopkovne nepravilnosti odločilo, da je tožbeni razlog, ki se je nanašal na predolgo trajanje postopka, utemeljen razlog za razveljavitev izpodbijane sodbe v delu, v katerem je bila tožeči stranki naložena globa v višini 3 milijone ekujev. Ker ni bilo dokazov, da je trajanje postopka vplivalo na rešitev spora, je Sodišče presodilo, da na podlagi tega tožbenega razloga ni mogoče razveljaviti celotne izpodbijane sodbe, da pa znesek v višini 50.000 ekujev pomeni pravično zadoščenje zaradi predolgega trajanja postopka, zato je torej znižalo znesek globe, naložene zadevnemu podjetju.

116 Ker ni nobenih dokazov, da je trajanje postopka vplivalo na rešitev spora, morebitna okoliščina, da je sodišče v obravnavanem primeru prekoračilo razumni rok, tudi če bi bila dokazana, nikakor ne vpliva na zakonitost izpodbijane odločbe (ta rešitev je bila uporabljena v točki 140 sodbe Splošnega sodišča z dne 17. decembra 2009 v zadevi Solvay proti Komisiji, T-57/01, neobjavljena v ZOdl.).

117 Dodati je treba, da tožeča stranka v tožbi ni podala predloga za odškodnino.

118 Zato je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti in torej prvi tožbeni razlog zavrniti v celoti.

Drugi tožbeni razlog: bistvena kršitev postopka

119 Drugi tožbeni razlog je v bistvu razdeljen na pet delov, ki se nanašajo, prvič, na nezakonitost pripravljalnih faz za Odločbo 91/300; drugič, na predolgo obdobje med upravnim postopkom in sprejetjem izpodbijane odločbe; tretjič, na obveznost novih postopkovnih ukrepov; četrtič, na kršitev pravice do vpogleda v spis, in petič, na kršitev člena 253 ES.

Prvi del: nezakonitost pripravljalnih faz za Odločbo 91/300

– Trditve strank

120 Tožeča stranka trdi, da so postopkovni ukrepi, ki jih Komisija izvede pred sprejetjem odločbe, samo pripravljalne faze in da ne morejo biti predmet ničnostne tožbe. Iz postranskosti postopkovnih faz pred sprejetjem te odločbe naj bi izhajalo, da mora v nasprotju s tem, kar je navedeno v točki 189 sodbe Splošnega sodišča PVC II, navedene v točki 25 zgoraj, razglasitev ničnosti navedene odločbe povzročiti tudi razglasitev ničnosti teh predhodnih postopkovnih faz. Komisija se torej v obravnavanem primeru ne more sklicevati na navedene postopkovne faze pred Odločbo 91/300 kot na nujne postopkovne korake pred sprejetjem izpodbijane odločbe.

121 Poleg tega je Komisija po navedbah tožeče stranke sprožila samo en upravni postopek za domnevne kršitve členov 81 ES in 82 ES. Zadevi naj bi bili ločeni šele na stopnji sprejetja odločb 91/297 in 91/300. Tožeča stranka tudi opozarja, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi ICI I razsodilo, da so bile na stopnji upravnega postopka kršene pravice do obrambe. Ta odločitev naj bi imela posledice za Odločbo 91/300, ker je Komisija izvedla popolnoma enak upravni postopek. Tako bi moralo Splošno sodišče v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, razglasiti ničnost Odločbe 91/300 zaradi kršitve pravic do obrambe.

122 Tožeča stranka v repliki dodaja, da je bilo Splošno sodišče v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II zelo kritično glede analize zadevnega trga, ki jo je opravila Komisija in v kateri je ločila dokaze glede trditev v zvezi s členom 81 ES in členom 82 ES ter izvedla ločene postopke.

123 Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

124 Najprej je treba opozoriti, da je bila Odločba 91/300 razglašena za nično zaradi formalne napake, to je neoverovitve, ki se je nanašala izključno na podrobnosti dokončnega sprejetja te odločbe s strani Komisije.

125 V skladu z ustaljeno sodno prakso razglasitev ničnosti akta Skupnosti ne vpliva nujno na pripravljalne akte, saj se postopek za nadomestitev akta, ki je bil razglašen za ničen, lahko ponovno začne prav tam, kjer je prišlo do nezakonitosti (sodba Sodišča z dne 12. novembra 1998 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑415/96, Recueil, str. I‑6993, točki 31 in 32, in zgoraj v točki 39 navedena sodba PVC II, točka 73).

126 Ker je v obravnavanem primeru do ugotovljene postopkovne napake prišlo na končni stopnji sprejetja Odločbe 91/300, razglasitev ničnosti ni vplivala na veljavnost pripravljalnih ukrepov za to odločbo, ki so bili izvedeni pred stopnjo, na kateri je bila ta napaka ugotovljena (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 75).

127 Poleg tega, kar zadeva trditev tožeče stranke, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi ICI I Odločbo 91/297 razglasilo za nično zaradi kršitve pravic do obrambe, je treba opozoriti, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II, ki je podlaga za to zadevo, prav tako podrobno proučilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev pravic do obrambe, in ga v celoti zavrnilo (glej točko 73). Sodišče je nato zavrnilo pritožbo zoper to zadnjo sodbo.

128 Poleg tega, čeprav je upravni spis skupen zadevam COMP/33.133, se odločbi 91/297 in 91/300 nanašata na različni kršitvi na dveh različnih trgih. Kršitev pravic do obrambe pa je treba proučiti na podlagi posebnih okoliščin vsakega primera, ker je odvisna predvsem od očitkov, ki jih Komisija uveljavlja kot dokaz kršitve, ki se očita zadevnemu podjetju (zgoraj v točki 17 navedena sodba ICI I, točka 70, in zgoraj v točki 16 navedena sodba ICI II, točka 50; glej tudi sodbo Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točka 127).

129 Zato je treba prvi del drugega tožbenega razloga zavrniti.

Drugi del tožbenega razloga: predolgo obdobje med upravnim postopkom in sprejetjem izpodbijane odločbe

– Trditve strank

130 Tožeča stranka trdi, da je od postopkovnih faz pred sprejetjem odločb 91/297 in 91/300, po eni strani, in izpodbijano odločbo, po drugi strani, preteklo deset let, kar pomeni zanikanje varstva pravic do obrambe. Po njenem mnenju morajo imeti podjetja priložnost izraziti svoje stališče in učinkovito braniti svoje interese. Zato naj bi bilo odločbe, zlasti kadar so z njimi naložene globe, mogoče sprejeti samo v razumnem roku, potem ko so lahko podjetja sporočila svoja stališča, kar pa naj se v tem primeru ne bi zgodilo.

131 Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

132 Prvič, kot je bilo navedeno pri proučitvi prvega dela prvega tožbenega razloga, je bilo zastaranje, določeno s členom 3 Uredbe št. 2988/74, začasno ustavljeno ves čas postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem po vložitvi pritožbe zoper zgoraj v točki 16 navedeno sodbo ICI II. Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je čakala na odločitev Splošnega sodišča in Sodišča, preden je sprejela izpodbijano odločbo. V zvezi s tem je dejstvo, da Komisija izpodbijane odločbe ni sprejela med postopkom pred Splošnim sodiščem in Sodiščem, upravičeno zaradi upoštevanja sodnega postopka in prihodnjih sodb.

133 Drugič, kot izhaja iz proučitve drugega dela prvega tožbenega razloga, Komisija ni kršila načela razumnega roka, ko je 13. decembra 2000 sprejela izpodbijano odločbo.

134 Tretjič, iz proučitve tretjega dela drugega tožbenega razloga, opravljene v nadaljevanju (točke 151, 153 in 168), izhaja, da Komisiji v obravnavanem primeru ni bilo treba izvesti novih postopkovnih ukrepov po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 zaradi formalne napake, ki se je nanašala izključno na podrobnosti dokončnega sprejetja navedene odločbe.

135 Zato Komisiji ni mogoče očitati, da tožeči stranki ni dala priložnosti, da bi po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 znova predstavila svoje trditve.

136 Zato je treba drugi del drugega tožbenega razloga zavrniti.

Tretji del: kršitev obveznosti sprejetja novih postopkovnih ukrepov

– Trditve strank

137 Tožeča stranka trdi, da bi morala Komisija pred sprejetjem izpodbijane odločbe sprejeti nove postopkovne ukrepe.

138 Prvič, tožeča stranka trdi, da bi ji Komisija morala poslati novo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Po njenem mnenju so bile trditve v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, o katerem je bila uradno obveščena leta 1990, storjene v okviru „obtožbe, da sta bila ,delitev trgov‘ med Združenim kraljestvom in celinsko zahodno Evropo in načelo ,nacionalnega trga‘ posledica dogovora ali usklajenega ravnanja med družbo Solvay in [njo]“. Tožeča stranka pa navaja, da je Splošno sodišče odločbo Komisije o tem omejevalnem sporazumu razglasilo za nično in da v zvezi s tem ni bila več preganjana. Zato tožeča stranka meni, da je imela pravico, da pred sprejetjem izpodbijane odločbe prejme obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerem ni ponovljena trditev o dogovarjanju. V tem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah bi morali biti navedeni tudi očitki Komisije z vidika razvoja prava med letoma 1990 in 2000, zlasti kar zadeva opredelitev zadevnega trga.

139 Drugič, tožeča stranka trdi, da bi jo Komisija morala ponovno zaslišati in ji dati priložnost, da predstavi svoje trditve. Meni, da se Splošno sodišče v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II ni smelo sklicevati na dejstvo, da ni bil oblikovan noben nov očitek. Podjetja naj bi namreč morala imeti priložnost predložiti stališča do vseh očitkov zoper nje, zlasti z vidika novih vprašanj, ki bi bila lahko upoštevna za njihovo obrambo.

140 Po mnenju tožeče stranke se pravica do izjave nanaša ne samo na dejanske elemente, ampak tudi na pravne elemente, kot naj bi Splošno sodišče priznalo v zgoraj v točki 17 navedeni sodbi Splošnega sodišča ICI I in zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Splošnega sodišča PVC II. Poleg tega naj bi Sodišče v sodbah z dne 3. oktobra 1991 v zadevi Italija proti Komisiji (C‑261/89, Recueil, str. I‑4437) in z dne 4. februarja 1992 v zadevi British Aerospace in Rover proti Komisiji (C‑294/90, Recueil, str. I‑493) priznalo, da se pravica do izjave uporablja pred sprejetjem druge odločbe, vsebinsko enake prvi. V obravnavanem primeru naj bi več elementov, to je dejstvo, da je leta 1991 zapustila zadevni trg, razglasitev ničnosti Odločbe 91/297 in ugotovitve iz protidampinških odločb v 90. letih, vplivalo na to, kako je treba proučiti očitke.

141 Poleg tega naj bi pravica do izjave izhajala iz Poslovnika Splošnega sodišča. Če bi namreč Sodišče zadevo vrnilo v ponovno odločanje Splošnemu sodišču, bi imele stranke na podlagi člena 119(1) Poslovnika pravico podati pisna stališča, čeprav bi se pisni postopek običajno štel za končan. Enako naj bi člen 4 Protokola št. 7 k EKČP določal, da se lahko nova odločba, sprejeta po predhodni končni odločbi, sprejme samo, če je zadeva ponovno odprta v skladu z zakonom in s kazenskim postopkom zadevne države.

142 Tožeča stranka iz tega sklepa, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je menilo, da so bile njene pravice do obrambe ustrezno zaščitene z možnostjo, ki ji je bila dana, da poda izjavo med upravnim postopkom.

143 Tretjič, tožeča stranka opozarja na bistveno vlogo pooblaščenca za zaslišanje, ki je skrbel za to, da so zadevne stranke pred sprejetjem odločbe lahko v celoti uresničevale svoje pravice do obrambe in da so bili bistveni pravni ali dejanski elementi, ki so jih navedle, sporočeni generalnemu direktorju za konkurenco, članom Komisije in Svetovalnemu odboru. Trdi tudi, da ker so njene pravice do obrambe vključevale možnost, da je pred sprejetjem izpodbijane odločbe ponovno podala izjavo, bi morala imeti pravico tudi do vključitve pooblaščenca za zaslišanje, za katero je bila prikrajšana.

144 Četrtič, tožeča stranka meni, da bi se morala Komisija ob upoštevanju njene pravice do ponovne izjave pred sprejetjem izpodbijane odločbe tudi ponovno posvetovati s Svetovalnim odborom. Splošno sodišče naj bi v zgoraj v točki 25 navedeni sodbi PVC II napačno odločilo, da je posvetovanje s Svetovalnim odborom nujno samo v primerih, v katerih mora biti podjetjem zagotovljena pravica do izjave. Poleg tega naj bi iz Uredbe št. 17 izhajalo, da je za vsako odločbo potrebno ločeno posvetovanje, ne glede na to, ali so podjetja podala izjavo, in ne glede na stopnjo podobnosti med odločbami. Zato naj bi se Komisija, čeprav je izpodbijana odločba vsebovala samo redakcijske spremembe v primerjavi z Odločbo 91/300, pred sprejetjem izpodbijane odločbe morala ponovno posvetovati s Svetovalnim odborom. Poleg tega bi bila sestava Svetovalnega odbora nedvomno bistveno spremenjena, njegovo mnenje iz leta 2000 pa se ne bi nujno ujemalo z mnenjem iz leta 1990.

145 Petič, tožeča stranka trdi, da bi moral imeti kolegij komisarjev ob sprejetju izpodbijane odločbe priložnost proučiti vsa tedaj upoštevna dejstva, okoliščine in pravna vprašanja. Vendar pa naj te možnosti ne bi imel, ker Komisija zadevnim podjetjem ni ponovno zagotovila pravice do izjave niti se ni ponovno posvetovala s Svetovalnim odborom. Tožeča stranka iz tega sklepa, da če bi kolegij komisarjev poznal vsa dejstva, bi se lahko odločil drugače.

146 Šestič, tožeča stranka navaja, da je tiskovna predstavnica Komisije, katere izjave so povzete v sporočilu za javnost agencije Reuters z dne 12. decembra 2000, navedla, da bo izpodbijana odločba sprejeta na sestanku kolegija komisarjev 13. decembra 2000. Iz teh izjav naj bi izhajalo, da je bila izpodbijana odločba sprejeta že pred navedenim sestankom v nasprotju s Poslovnikom Komisije in z načelom kolegialnosti.

147 Nazadnje, tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj odredi predložitev spisa, predloženega kolegiju komisarjev, in zapisnika sestanka z vsemi priloženimi dokumenti.

148 Komisija izpodbija trditve tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

149 Prvič, poudariti je treba, da tožeča stranka v bistvu trdi, da bi leta 2000 morala prejeti novo obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ker naj bi trditve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, o katerem je bila uradno obveščena leta 1990, temeljile na obstoju delitve trgov, ki je bila posledica dogovora ali usklajenega ravnanja med družbo Solvay in njo, to je dogovora, ki je bil kaznovan z Odločbo 91/297, ki je bila nato z zgoraj v točki 17 navedeno sodbo ICI I razglašena za nično.

150 Vendar kot izhaja iz točke 126 zgoraj, razglasitev ničnosti Odločbe 91/300 ni vplivala na veljavnost predhodnih postopkovnih aktov in zlasti obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.

151 Komisiji torej samo zaradi te razglasitve ničnosti tožeči stranki ni bilo treba poslati novega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.

152 Poleg tega je treba poudariti, da je Komisija v okviru obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, o katerem je bila tožeča stranka uradno obveščena leta 1990, navedla več očitkov in da sta bila očitka, ki sta se nanašala, po eni strani, na kršitev člena 81 ES, in po drugi strani, na kršitev člena 82 ES, samostojna in sta temeljila na različnih dokazih. Zato dejstvo, da je Splošno sodišče razglasilo ničnost Odločbe 91/297 zaradi kršitve pravice do vpogleda v spis, ne more povzročiti pomislekov o očitkih, da je tožeča stranka zlorabila prevladujoč položaj na zadevnem trgu.

153 Drugič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi ji morala Komisija ponovno zagotoviti pravico do izjave, je treba opozoriti, da kadar Komisija po razglasitvi ničnosti odločbe, s katero so bile podjetjem naložene kazni zaradi kršitve člena 82 ES, zaradi postopkovne napake, povezane izključno s podrobnostmi njenega končnega sprejetja v okviru kolegija komisarjev, sprejme novo odločbo s precej podobno vsebino in na podlagi enakih očitkov, ji zadevnih podjetij ni treba ponovno zaslišati (glej v tem smislu zgoraj v točki 25 navedeno sodbo Splošnega sodišča PVC II, točke od 246 do 253, ki je bila potrjena z zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točke od 83 do 111).

154 Pri pravnih vprašanjih, ki se lahko pojavijo v okviru uporabe člena 233 ES, kot so na primer vprašanja v zvezi s potekom časa, z možnostjo ponovitve postopkov, vpogledom v spis, ki je neločljivo povezan s ponovitvijo postopka, s posredovanjem pooblaščenca za zaslišanje in Svetovalnega odbora ter z morebitnimi posledicami člena 20 Uredbe št. 17, se ne zahtevajo nova zaslišanja, saj ne spreminjajo vsebine očitkov, ki so lahko samo predmet naknadnega sodnega nadzora (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 93).

155 Komisija je v obravnavanem primeru povzela skoraj celotno vsebino Odločbe 91/300. Izpodbijani odločbi je dodala samo del, ki se je nanašal na postopek pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.

156 Zato je treba ugotoviti, da imata izpodbijana odločba in Odločba 91/300 v bistvu enako vsebino in temeljita na enakih razlogih.

157 Komisiji zato v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah 153 in 154 zgoraj, pred sprejetjem izpodbijane odločbe tožeče stranke ni bilo treba ponovno zaslišati.

158 Tretjič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi morala pred sprejetjem izpodbijane odločbe imeti pravico do vključitve pooblaščenca za zaslišanje, je treba opozoriti, da je Komisija uvedla funkcijo pooblaščenca za zaslišanje s 1. septembrom 1982 na podlagi obvestila z naslovom „Obvestilo o postopkih uporabe pravil konkurence iz pogodb EGS in ESPJ (člena [81 ES] in [82 ES]; člena 65 [PJ], in 66 [PJ])“ (UL 1982, C 251, str. 2).

159 Komisija je v obvestilu, navedenem v točki 158 zgoraj, funkcijo pooblaščenca za zaslišanje opredelila tako:

„Pooblaščenec za zaslišanje zagotavlja, da se zaslišanje vodi pravilno, in prispeva k nepristranskosti zaslišanja in vseh pozneje sprejetih odločb. Pooblaščenec za zaslišanje si posebej prizadeva, da pri pripravi osnutkov odločb Komisije na področju konkurence zagotovi, da se upoštevajo vse dejanske okoliščine, ugodne ali neugodne za zadevne stranke.

Pri opravljanju svojih nalog zagotavlja upoštevanje pravic do obrambe ob upoštevanju potrebe po učinkoviti uporabi pravil konkurence v skladu z veljavnimi predpisi in načeli, ki jih uporablja Sodišče.“

160 Naloge pooblaščenca za zaslišanje so bile natančneje določene v sklepu z dne 24. novembra 1990, katerega člen 2 se glasi enako kot prvotna opredelitev, nato v Sklepu Komisije 94/810/ESPJ, ES z dne 12. decembra 1994 o obsegu pristojnosti pooblaščencev za zaslišanje v postopkih na področju konkurence pred Komisijo (UL L 330, str. 67). S tem sklepom, ki je veljal ob sprejetju izpodbijane odločbe, sta bila nadomeščena in razveljavljena predhodna sklepa. Njegov člen 2 se je glasil podobno kot prvotna opredelitev.

161 Zato iz vsebine naloge, dodeljene pooblaščencu za zaslišanje, ki je posredoval v postopku pred sprejetjem izpodbijane odločbe, izhaja, da je bilo zadevno posredovanje nujno povezano z zaslišanjem podjetij zaradi morebitnega sprejetja odločbe.

162 V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da ker po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 v obravnavanem primeru ni bilo potrebno novo zaslišanje, tudi ni bilo potrebno novo posredovanje pooblaščenca za zaslišanje v okoliščinah, določenih s sklepom z dne 24. novembra 1990, ki je medtem začel veljati (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 127).

163 Četrtič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi se bilo treba pred sprejetjem izpodbijane odločbe posvetovati s Svetovalnim odborom, je treba opozoriti, da člen 10 Uredbe št. 17, v različici, ki se je uporabljala ob dejanskem stanju, določa:

„3. Pred sprejetjem katere koli odločbe, ki sledi postopku iz odstavka 1, in katere koli odločbe v zvezi s podaljšanjem, spremembo ali preklicem odločbe na podlagi člena [81](3) [ES] se vpraša za mnenje Svetovalni odbor za omejevalna ravnanja in monopole.

[…]

5. Posvetovanje poteka na skupnem sestanku, ki ga skliče Komisija; takšen sestanek se organizira štirinajst dni po tem, ko je bilo odposlano obvestilo o njegovem sklicu. Obvestilu se glede na vsak posamezni primer, ki ga je treba raziskati, doda povzetek primera skupaj z navedbo najpomembnejših dokumentov in predhodni osnutek odločbe.“

164 Poleg tega člen 1 Uredbe Komisije 99/63/EGS z dne 25. julija 1963 o zaslišanjih, predvidenih v členu 19(1) in (2) Uredbe št. 17 (UL 127, str. 2268), določa:

„Komisija pred posvetovanjem s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in prevladujoče položaje opravi zaslišanje na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 17.“

165 V skladu z ustaljeno sodno prakso iz člena 1 Uredbe št. 99/63 izhaja, da se zaslišanje zadevnih podjetij in posvetovanje s Svetovalnim odborom zahtevata v enakih primerih (sodba Sodišča z dne 21. septembra 1989 v združenih zadevah Hoechst proti Komisiji, 46/87 in 227/88, Recueil, str. 2859, točka 54, in zgoraj v točki 39 navedena sodba Sodišča PVC II, točka 115).

166 Uredbo št. 99/63 je nadomestila Uredba Komisije (ES) št. 2842/98 z dne 22. decembra 1998 o zaslišanju pogodbenic v nekaterih postopkih na podlagi členov [81 ES] in [82 ES] (UL L 354, str. 18), ki je veljala ob sprejetju izpodbijane odločbe in katere člen 2(1) je podoben členu 1 Uredbe št. 99/63.

167 V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, kot izhaja iz izpodbijane odločbe, da je bilo pred sprejetjem Odločbe 91/300 opravljeno posvetovanje s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in prevladujoče položaje. Tožeča stranka ne izpodbija niti obstoja niti pravilnosti tega posvetovanja.

168 Ker izpodbijana odločba ne vsebuje bistvenih sprememb v primerjavi z Odločbo 91/300, se Komisiji, ki ji tožeče stranke pred sprejetjem izpodbijane odločbe ni bilo treba ponovno zaslišati, prav tako ni bilo treba ponovno posvetovati s Svetovalnim odborom (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točka 118).

169 Poleg tega je člen 10(4) Uredbe št. 17 v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, določal:

„Svetovalni odbor sestavljajo uradniki, pristojni za omejevalna ravnanja in monopole. Vsaka država članica imenuje enega uradnika, ki jo zastopa in ki ga lahko ob odsotnosti nadomesti drug uradnik.“

170 V skladu s sodno prakso sprememba sestave nekega organa ne vpliva na kontinuiteto organa, katerega dokončni ali pripravljalni akti načeloma ohranijo vse učinke (sodba Sodišča z dne 13. novembra 1990 v zadevi Fedesa in drugi, C‑331/88, Recueil, str. I‑4023, točka 36).

171 Poleg tega ne obstaja nobeno splošno načelo prava, s katerim bi se zahtevala kontinuiteta sestave upravnega organa, ki odloča o postopku, v katerem se lahko naloži globa (zgoraj v točki 25 navedena sodba Splošnega sodišča PVC II, točki 322 in 323).

172 Petič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da bi moral imeti kolegij komisarjev ob sprejetju izpodbijane odločbe priložnost proučiti vsa tedaj upoštevna dejstva, okoliščine in pravna vprašanja, je treba opozoriti, da Komisija ni napačno uporabila prava, ko po razglasitvi ničnosti Odločbe 91/300 ni ponovno zaslišala zadevnih podjetij pred sprejetjem izpodbijane odločbe.

173 Poleg tega, kot je bilo ugotovljeno v točkah 162 in 167 zgoraj, novo posredovanje pooblaščenca za zaslišanje in novo posvetovanje s Svetovalnim odborom v obravnavani zadevi nista bili potrebni.

174 V teh okoliščinah v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, v spis, predložen kolegiju komisarjev, ni bilo treba vključiti novega poročila pooblaščenca za zaslišanje in novega poročila o posvetovanju s Svetovalnim odborom. Zato izhodišče sklepanja tožeče stranke v zvezi s sestavo tega spisa ni pravilno, tako da navedeno sklepanje ni utemeljeno (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Sodišča PVC II, točke od 130 do 133).

175 Šestič, kar zadeva trditev tožeče stranke, da naj bi bila izpodbijana odločba sprejeta pred sestankom kolegija komisarjev, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo kolegialnosti temelji na enakosti članov Komisije pri odločanju in zlasti pomeni, da se odločitve sprejemajo skupaj in da imajo vsi člani kolegija skupno politično odgovornost za vse sprejete odločitve (sodbi Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑191/95, Recueil, str. I‑5449, točka 39, in z dne 13. decembra 2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑1/00, Recueil, str. I‑9989, točka 79).

176 Upoštevanje načela kolegialnosti, zlasti zahteve, da se odločitve sprejemajo skupaj, je vsekakor v interesu pravnih subjektov, na katere se nanašajo njihovi pravni učinki, v tem smislu, da jim je treba zagotoviti, da je te odločitve dejansko sprejel kolegij in so popolnoma v skladu z njegovo voljo. Tako je zlasti pri aktih, ki so izrecno opredeljeni kot odločbe in jih mora Komisija sprejeti v zvezi s podjetji ali z združenji podjetij, da bi se upoštevala konkurenčna pravila, in katerih namen je ugotoviti kršitev teh pravil, izdati odredbe tem podjetjem in jim naložiti denarne kazni (zgoraj v točki 64 navedena sodba Komisija proti BASF in drugim, točki 64 in 65).

177 Tožeča stranka se v obravnavanem primeru sklicuje na dejstvo, kot izhaja iz sporočila za javnost agencije Reuters z dne 12. decembra 2000, da je tiskovna predstavnica Komisije sporočila, da bo Komisija isto odločbo ponovno sprejela 13. decembra 2000.

178 Vendar tudi če je tiskovna predstavnica Komisija izjavila to, na kar se sklicuje tožeča stranka, samo na podlagi dejstva, da je v sporočilu za javnost zasebne družbe navedena neka izjava, ki nikakor ni uradna, ni mogoče sklepati, da je Komisija kršila načelo kolegialnosti. Kolegija komisarjev ni ta izjava namreč nikakor zavezovala in bi se torej med sestankom 13. decembra 2000 lahko na podlagi skupne razprave tudi odločil, da ne bo sprejel izpodbijane odločbe.

179 Zato Komisiji ni treba naložiti, naj predloži vse interne dokumente v zvezi s sprejetjem izpodbijane odločbe ter zlasti zapisnik sestanka kolegija komisarjev in vse priložene dokumente ter tudi vse dokumente, ki so bili ob tej priložnosti predloženi kolegiju komisarjev.

180 Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tretji del drugega tožbenega razloga zavrniti.

Četrti del: kršitev pravice do vpogleda v spis

– Trditve strank

181 Tožeča stranka trdi, da je, potem ko je prejela izpodbijano odločbo, na začetku leta 2001 zaprosila za vpogled v spis, kar pa je Komisija zavrnila. Ta vpogled naj bi ji bil zavrnjen tudi leta 1990.

182 Tožeča stranka poudarja, da bi ji Komisija morala omogočiti vpogled v spis, čeprav je bila izpodbijana odločba že sprejeta, in sicer iz več razlogov. Prvič, Komisija naj bi jo prikrajšala za novo priložnost, da zaprosi za vpogled v spis, ko je izpodbijano odločbo sprejela, ne da bi ponovno začela upravni postopek in ne da bi ji sporočila svoj namen. Drugič, Komisija, ki je zavrnila odobritev vpogleda v spis leta 1990, bi lahko to napako popravila ob sprejetju izpodbijane odločbe. Tretjič, s Sporočilom Komisije o notranjem poslovniku za obdelavo zahtevkov za dostop do spisa v primerih po členih [81 ES] in [82 ES], členih 65 [PJ] in 66 [PJ] in Uredbe Sveta (EGS) št. 4064/89 (UL 1997, C 23, str. 3, v nadaljevanju: sporočilo o vpogledu v spis) naj bi bila izdelana ugodnejša pravila za podjetja, kar zadeva vpogled v spis. Tožeča stranka torej meni, da bi morala tako kot vsaka druga naslovnica odločbe, sprejete leta 2000, biti upravičena do teh novih pravil.

183 Tožeča stranka priznava, da so bile njene trditve v zvezi z vpogledom v spis zavrnjene v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II. Vendar trdi, da to Splošnemu sodišču ne preprečuje, da bi v tej zadevi odločilo njej v korist.

184 Po mnenju tožeče stranke je spis zagotovo vseboval korespondenco in dokumente njenih strank v Združenem kraljestvu, zlasti proizvajalcev stekla, njenih konkurentov v Združenem kraljestvu in ameriških uvoznikov. S pisnimi odgovori in dokumenti steklarjev in strank v Združenem kraljestvu bi si lahko pomagala pri svoji obrambi, kar zadeva trditve o prevladujočem položaju in njegovi zlorabi. Prav tako bi si lahko na podlagi informacij svojih konkurentov pojasnila elemente iz izpodbijane odločbe. Poleg tega bi si z dokumenti proizvajalcev iz celinske zahodne Evrope lahko pomagala pri analizi zadevnega trga in zlasti pri vprašanju občutnega vpliva na konkurenco ali trgovino med državami članicami. Iz tega naj bi izhajalo, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II storilo napako, ko je razsodilo, da njene pravice do obrambe niso bile kršene.

185 Poleg tega tožeča stranka trdi, da ima pravico ponovno sprožiti vprašanje vpogleda v spis. Po eni strani naj bi Splošno sodišče, ko je v zgoraj v točki 16 navedeni sodbi ICI II proučilo vprašanje vpogleda v spis, to storilo na podlagi zaporednega seznama, ki ga je predložila Komisija. Vendar pa naj na tem seznamu ne bi bili navedeni vsi dokumenti, ki jih je vseboval spis. Po drugi strani naj po razglasitvi Odločbe 91/300 za nično ne bi imela razloga, da bi čas in denar namenila vložitvi n