ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 10 Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive 96/61 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje uporabi nacionalnih zakonodajnih ukrepov, katerih cilj in učinek je znižanje nadomestila za dejavnost proizvodnje električne energije za znesek, za katerega se je navedeno nadomestilo povišalo zaradi vključitve vrednosti brezplačno dodeljenih pravic do emisij v ceno iz prodajnih ponudb na veleprodajnem trgu električne energije.

Države članice namreč načeloma lahko sprejmejo ukrepe gospodarske politike, kot je nadzor nad cenami na trgih nekaterih bistvenih dobrin ali virov, s katerimi se vpliva na to, kako se vrednost pravic do emisij, ki so proizvajalcem dodeljene brezplačno, prenaša na potrošnike, če sprejetje takih ukrepov ne izniči načela brezplačne dodelitve pravic do emisij in ne ogrozi ciljev Direktive 2003/87.

V zvezi z načelom brezplačne dodelitve pravic do emisij je treba ugotoviti, da pojem brezplačnosti iz člena 10 Direktive 2003/87 ne nasprotuje le neposredni določitvi cene za dodelitev pravic do emisij, temveč tudi poznejši obremenitvi zaradi dodelitve navedenih pravic.

Vendar pa brezplačna dodelitev pravic do emisij ni bila namenjena priznavanju subvencij zadevnim proizvajalcem, temveč ublažitvi ekonomskega učinka takojšnje in enostranske uvedbe trga pravic do emisij s strani Evropske unije s preprečevanjem izgube konkurenčnosti nekaterih sektorjev proizvodnje, na katere se nanaša ta direktiva. Mehanizem brezplačne dodelitve pravic do emisij ne zahteva, da bi morali proizvajalci električne energije imeti možnost prenesti vrednost teh pravic na cene električne energije in s tem ustvariti izjemne dobičke.

V zvezi z ogrožanjem ciljev Direktive 2003/87 je treba ugotoviti, da z izravnavanjem izjemnih dobičkov, ki so posledica brezplačne dodelitve pravic, nacionalna ureditev ne ogroža cilja ureditve, uvedene z Direktivo 2003/87 – to je zmanjšanje emisij – ki temelji na vključitvi okoljskih stroškov v izračun cen proizvodov, zlasti ker, prvič, je bila brezplačna dodelitev pravic do emisij prehoden ukrep, namenjen preprečevanju izgube konkurenčnosti podjetij zaradi uvedbe sistema trgovanja s pravicami do emisij, ki ne zadeva neposredno okoljskega cilja zmanjšanja emisij, drugič, se zadevna ureditev ne nanaša na trg pravic do emisij, temveč na izjemne dobičke, ki so jih ustvarili vsi proizvajalci električne energije zaradi vključitve vrednosti navedenih pravic v izračun cen iz ponudb, ki so bile zaradi marginalnosti tega trga upoštevane pri določitvi cene na veleprodajnem trgu električne energije, in , tretjič, zadevna ureditev, čeprav lahko zmanjša spodbudo za zmanjševanje emisij toplogrednih plinov, te ne odpravlja popolnoma, zaradi česar ne ogroža okoljskega cilja Direktive 2003/87, ki je pospeševanje zmanjšanja emisij.

(Glej točke od 29 do 31, 39, 41, od 44 do 46, 48, 58 in 59 ter izrek.)
Člen 5 Prve Direktive 89/104 o znamkah nasprotuje temu, da se imetniku znamke, ki je v okviru deljene uporabe s tretjo osebo, soglašal, da tretja stranka uporablja znake, ki so enaki njegovim znamkam, za nekatere proizvode iz razredov, za katere so bile te znamke registrirane, in čigar soglasje ne obstaja več, odvzameta vsakršno možnost uveljavljanja izključne pravice iz navedenih znamk v razmerju do navedene tretje osebe in možnost, da bi sam izvrševal to izključno pravico za proizvode, ki so enaki proizvodom te tretje osebe.

Glede omejitev izključne pravice, ki izhajajo iz člena 5 Prve direktive 89/104 o blagovni znamki kot takega, se izključna pravica iz te določbe dodeli za to, da imetnik znamke lahko zavaruje svoje posebne interese kot imetnik te znamke, to pomeni, da se zagotovi, da znamka lahko opravi svoje funkcije. Zato mora biti izvrševanje te pravice omejeno na primere, v katerih uporaba znaka s strani tretje osebe posega ali bi lahko posegala v katero od funkcij znamke. Med te funkcije ne spada samo bistvena naloga znamke, tj. potrošniku jamčiti za poreklo zadevnega proizvoda ali storitve, ampak tudi druge, zlasti zagotavljanje kakovosti tega proizvoda ali storitve, sporočanje, investiranje ali oglaševanje.

Res je sicer – kot potrjuje sklicevanje v šesti uvodni izjavi Direktive 89/104 na nacionalno pravo na področju civilnopravne odgovornosti – da lahko nacionalno sodišče imetniku znamke naloži sankcijo ali povrnitev povzročene škode, če ugotovi, da je ta imetnik nezakonito preklical soglasje, na podlagi katerega je lahko tretja oseba uporabljala znake, ki so enaki njenim znamkam. Vendar pa ugotovitev takega ravnanja ne more povzročiti podaljšanja, s sodno odločbo in za nedoločen čas, deljene uporabe navedenih znamk, če skupna volja zadevnih družb za tako uporabo ne obstaja več.

(Glej točke 58, 61, 62 in izrek.)
V sistemu pristojnosti Unije mora izbira pravne podlage akta temeljiti na objektivnih okoliščinah, ki jih je mogoče sodno preizkusiti, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina tega akta, in ne na pravni podlagi za sprejetje drugih aktov Unije, ki imajo, odvisno od primera, podobne značilnosti. V zvezi s tem je bilo Sklep 2011/407 o stališču Evropske unije v Skupnem odboru Evropskega gospodarskega prostora (EGP) glede spremembe Priloge VI (Socialna varnost) in Protokola 37 k Sporazumu EGP mogoče veljavno sprejeti na podlagi člena 48 PDEU.

Cilj tega sklepa je namreč omogočiti, da se acquis Unije glede koordinacije sistemov socialne varnosti, spremenjen z uredbama št. 883/2004 in št. 987/2009, uporablja tudi za države Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA), ki so pogodbenice Sporazuma EGP. Cilj navedenega sklepa je neposredno urediti ne le socialne pravice državljanov zadevnih treh držav Efte, ampak tudi in enako socialne pravice državljanov Unije v navedenih državah.

Tako Sklep 2011/407 dejansko spada med ukrepe, s katerimi mora biti pravo notranjega trga Unije, kolikor je mogoče, razširjeno na EGP, tako da so državljani navedenih držav upravičeni do prostega gibanja oseb pod istimi socialnimi pogoji kot državljani Unije. Če ne bi bilo spremembe, načrtovane s tem sklepom, namreč prostega gibanja oseb v EGP ne bi bilo mogoče izvajati pod enakimi socialnimi pogoji, kot so tisti, ki jih določa Unija, kar bi nedvomno ogrozilo razvoj združitve in uresničevanje ciljev Sporazuma EGP. Iz tega je mogoče sklepati, da je treba posodobitev in poenostavitev pravil o koordinaciji sistemov socialne varnosti znotraj Unije, na katere se nanaša prav Sklep 2011/407, kar se je izvedlo z nadomestitvijo Uredbe št. 1408/71 z Uredbo št. 883/2004, nujno izvesti tudi na ravni EGP.

Poleg tega člen 79(2) PDEU ni mogel biti podlaga za sprejetje ukrepa, kot je Sklep 2011/407, saj ob upoštevanju konteksta razvoja združenja z državami Efte, v katerega je umeščen, in zlasti ciljev, ki jih uresničuje to združenje, tak ukrep očitno ni združljiv s cilji iz navedenega člena 79(2) PDEU, ki spada pod poglavje 2 Pogodbe DEU, naslovljeno „Politika glede mejne kontrole, azila in priseljevanja“.

(Glej točke 44, 47, 55, od 58 do 64 in 67.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Pristojnost nacionalnega sodišča – Dokaz in presoja dejstev spora – Potreba po vprašanju za predhodno odločanje in upoštevnost postavljenih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča

(člen 267 PDEU)

2. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pridobivanje dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah – Uredba št. 1206/2001 – Področje uporabe – Preiskovalno dejanje, odrejeno na pobudo ene od strank v okviru postopka za izdajo začasne odredbe – Vključitev

(Uredba Sveta št. 1206/2001, člen 1(1) in (2))

3. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pridobivanje dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah – Uredba št. 1206/2001 – Cilj

(Uredba Sveta št. 1206/2001, uvodne izjave 2, 7, 8, 10 in 11)

4. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pridobivanje dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah – Uredba št. 1206/2001 – Stvarno področje uporabe – Neposredna izvedba izvedenskega dela, ki se deloma opravi na ozemlju druge države članice – Neobstoj obveznosti za sodišče, ki je odredilo preiskovalni ukrep, da sledi postopku, določenem z Uredbo – Meje – Poseg v javno oblast države članice (Uredba Sveta št. 1206/2001, člena 1(1)(b) in 17)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 30 in 33.)

2. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 34 in 35.)

3. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 43 do 46.)

4. Člena 1(1)(b) in 17 Uredbe Sveta (ES) št. 1206/2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da sodišču države članice, ki želi, da se pridobivanje dokazov z izvedencem opravi na ozemlju druge države članice, tega pridobivanja dokazov ni nujno treba odrediti na podlagi teh določb.

V nekaterih okoliščinah se namreč lahko izkaže, da je za sodišče, ki odredi tako izvedensko delo, preprosteje, učinkoviteje in hitreje, da dokazov ne pridobi na podlagi Uredbe št. 1206/2001. Če pa med državama članicama ni sporazuma ali dogovora v smislu člena 21(2) navedene uredbe, je način pridobivanja dokazov, določen v navedenih členih 1(1)(b) in 17, edini, ki sodišču države članice omogoča izvedbo izvedenskega dela neposredno v drugi državi članici, ker to delo v nekaterih okoliščinah lahko posega v javno oblast države članice, v kateri se mora opraviti, zlasti če gre za delo, ki ga je treba opraviti na krajih, vezanih na izvajanje te oblasti, ali krajih, do katerih je dostop ali drug poseg prepovedan ali dovoljen samo pooblaščenim osebam.

(Glej točke 45, 47, 48, 54 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Nerešena zadeva pred predložitvenim sodiščem, ki je postala brezpredmetna – Ustavitev postopka

(člen 267 PDEU)

Summary

Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 25 do 27 in od 30 do 32 ter izrek.)
Ukrepov, ki so potrebni za obnovitev normalnih razmer v prometu, sprejetih v skladu s členom 29 Direktive 2001/14 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti, naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture in podeljevanju varnostnega spričevala, vključno z odvzemom vlakovnih poti, ni mogoče šteti, da se nanašajo neposredno na bistveno funkcijo dodeljevanja vlakovnih poti v smislu člena 14(2) iste direktive, ki jo je treba zaupati neodvisnemu organu za dodeljevanje. To so prej enkratni ukrepi, ki jih je treba nujno sprejeti za obvladovanje posebnega položaja in zagotoviti, da lahko uporabnik dejansko uresniči pravico do zmogljivosti v obliki vlakovnih poti v skladu z voznim redom omrežja. Zato sprejetje takih ukrepov spada k vodenju prometa in ni podvrženo zahtevi po neodvisnosti, tako da se upravljavcu infrastrukture, ki je hkrati prevoznik v železniškem prometu, take funkcije lahko zaupajo.

Toda, čeprav se odvzem vlakovnih poti v primeru motenj prometa ne šteje za bistveno funkcijo, se mora nova dodelitev teh poti šteti za eno bistvenih funkcij, ki jih lahko opravlja le neodvisni upravljavec ali organ za dodeljevanje, saj v nasprotju z vodenjem prometa, ki ne vključuje odločanja v smislu Priloge II k Direktivi 91/440 o razvoju železnic Skupnosti, nova dodelitev vlakovnih poti zahteva odločanje o dodelitvi vlakovnih poti.

(Glej točke 34 in od 36 do 38.)
Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Pristojnost nacionalnega sodišča – Ugotavljanje in presoja dejstev spora – Nujnost vprašanja za predhodno odločanje in upoštevnost predloženih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča – Očitno neupoštevna vprašanja in hipotetična vprašanja, postavljena v okviru, ki izključuje koristen odgovor – Vprašanja, ki niso povezana s predmetom spora v postopku v glavni stvari

(člen 267 PDEU)
(Glej točki 21 in 22.)

(Glej točke od 30 do 33.)

Člen 46a Uredbe št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki vsebuje določbo, na podlagi katere je družinska pokojnina, ki se izplačuje v tej državi članici, zmanjšana zaradi povišanja starostne pokojnine, ki se izplačuje na podlagi zakonodaje druge države članice, če so izpolnjeni pogoji iz člena 46a(3)(d).

V zvezi s tem je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da tudi ta ne nasprotuje uporabi take nacionalne ureditve, če ta ne povzroči, da je zainteresirana stranka v slabšem položaju v primerjavi s položajem, v katerem je oseba, glede katere ni podanega nobenega čezmejnega elementa; če pa to povzroči, pa ji ne nasprotuje, če je ta ureditev objektivno upravičena in sorazmerna glede na cilj, ki mu nacionalno pravo legitimno sledi, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točke 34, 37, 47 in izrek.)
Okvirni sklep 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je treba razlagati tako, da izvršitveni pravosodni organi ne smejo zavrniti izvršitve evropskega naloga za prijetje iz razloga, da zahtevana oseba pred izdajo tega naloga za prijetje v odreditveni državi članici ni bila zaslišana.

Okoliščina, da je bil evropski nalog za prijetje izdan z namenom uvedbe kazenskega postopka, ne da bi odreditveni pravosodni organi zahtevano osebo zaslišali, namreč ni navedena med razlogi za neizvršitev takega naloga za prijetje, ki so določeni v določbah Okvirnega sklepa 2002/584.

Poleg tega za spoštovanje členov 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ni potrebno, da imajo pravosodni organi države članice možnost zavrniti izvršitev evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan z namenom uvedbe kazenskega postopka, iz tega razloga. Po eni strani bi zahteva, da morajo odreditveni pravosodni organi pred izdajo evropskega naloga za prijetje zahtevano osebo zaslišati, neizogibno izničila sam mehanizem predaje, ki ga določa Okvirni sklep 2002/584, in tako vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice, ker mora imeti tak nalog za prijetje, da bi se z njim preprečil beg zadevne osebe, učinek presenečenja. Po drugi strani je evropski zakonodajalec v členih 8, od 13 do 15 in 19 Okvirnega sklepa 2002/584 zagotovil spoštovanje pravice do zaslišanja v izvršitveni državi članici, tako da učinkovitost mehanizma evropskega naloga za prijetje ni ogrožena. Nobena od teh določb pa ne določa obveznosti, da bi morali odreditveni pravosodni organi zaslišati zahtevano osebo pred izdajo evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan z namenom uvedbe kazenskega postopka.

(Glej točke od 38 do 41, 43 in izrek.)
V zvezi s pomočmi, ki so se v Bolgariji izvajale pred pristopom te države k Uniji, Priloga V k Aktu o pristopu v točki 2 določa mehanizem nadzora. Ta mehanizem je namenjen zlasti omejitvi obsega takih pomoči, ki bi se lahko ob pristopu štele za „obstoječe pomoči“ v smislu člena 88(1) ES. V skladu s tem mehanizmom so državni ukrepi, ki se izvajajo pred navedenim pristopom – vendar ki se po eni strani še vedno uporabljajo po pristopu in ki po drugi strani na datum pristopa izpolnjujejo kumulativna merila iz člena 87(1) ES – podvrženi posebnim pravilom, določenim v Prilogi V k Aktu o pristopu, bodisi kot obstoječe pomoči v smislu člena 88(1) ES, če spadajo v eno od treh kategorij, navedenih v tej prilogi, bodisi kot nove pomoči na datum pristopa za namene uporabe člena 88(3) ES, če ne spadajo v eno od teh treh kategorij.

Iz tega sledi, da se morajo ukrepi državne podpore, sprejeti pred pristopom, v smislu navedene priloge zlasti „izvajati“ tudi po pristopu, da bi zanje lahko veljala navedena posebna pravila iz Priloge V k Aktu o pristopu. Besedni zvezi „izvajajo tudi po“ in „še vedno uporabljajo“, navedeni v Prilogi V k Aktu o pristopu, je treba razlagati tako, da se v bistvenem nanašata na ukrepe, ki so se izvajali pred pristopom k Uniji in ki so po tem pristopu še vedno taki, da zadevni državi članici povzročajo stroške ali povečanje njene finančne obveznosti oziroma zmanjšajo proračunske prihodke te države.

V primeru, ko je bilo izvajanje državnih pomoči zaključeno pred pristopom Bolgarije k Uniji, te pomoči torej po tem pristopu niso mogle povzročiti stroškov ali večje finančne obveznosti v breme bolgarskih državnih organov oziroma zmanjšati proračunskih prihodkov te države. V teh okoliščinah za državne pomoči ni mogoče šteti, da se v smislu Priloge V k Aktu o pristopu „izvajajo“ po pristopu. Zato teh ukrepov ni mogoče šteti ne za „obstoječo pomoč“ ne za „novo pomoč po pristopu“ v smislu te priloge.

Vendar pa mora postopek izterjave državne pomoči, dodeljene neki družbi pred pristopom Republike Bolgarije, v primeru nespoštovanja pogojev iz člena 9(4) Protokola 2 k Evropskemu sporazumu o pridružitvi, v skladu s katerim je bila Bolgariji dovoljena dodelitev pomoči za prestrukturiranje njenega jeklarskega sektorja, med drugim pod pogojem, da ta pomoč po koncu obdobja prestrukturiranja privede do sposobnosti preživetja podjetij, ki jo prejemajo, pod običajnimi tržnimi pogoji, temeljiti na členu 3 Dodatnega protokola k temu evropskemu sporazumu. V tem okviru lahko pristojni nacionalni organi v skladu s tretjim odstavkom tega člena sprejmejo odločbo o izterjavi državne pomoči, ki ne izpolnjuje teh pogojev. Odločba Evropske komisije na podlagi člena 3, drugi odstavek, tega dodatnega protokola ni nujen pogoj za izterjavo take pomoči s strani teh organov.

(Glej točke 40, od 51 do 53, 55, od 58 do 60 in 71 ter izrek.)
Člen 3(4) Uredbe št. 1443/82 o podrobnih pravilih za uporabo sistema kvot v sektorju sladkorja, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 392/94, ki določa, da če se po ugotovitvi končne proizvodnje sladkorja vsakega podjetja za preteklo tržno leto naknadno ugotovi, da je končna proizvodnja za sladkor drugačna, se te razlike upoštevajo pri določitvi končne proizvodnje v tržnem letu, v katerem je bila ugotovljena razlika, je treba razlagati tako, da se ne uporablja, kadar nacionalni organi pri naknadnem pregledu pri proizvajalcu ugotovijo presežno količino sladkorja, če gre za presežno količino sladkorja C v smislu člena 24(1) temeljne uredbe št. 1785/81 o skupni ureditvi trgov v sektorju sladkorja, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1148/98.

Razlaga te določbe, ki bi omogočala, da se te presežne količine sladkorja upoštevajo v tržnem letu, v katerem so bile ugotovljene, bi bila v nasprotju s ciljem ureditve sladkorja C, ki je izogniti se temu, da bi se ta sladkor dajal v promet na notranjem trgu. Če bi se namreč sladkor C tako kot sladkor A in B na podlagi člena 3(4) Uredbe št. 1443/82 lahko upošteval pri ugotavljanju končne proizvodnje za tržno leto, v katerem je bila ugotovljena razlika, to proizvajalcev nikakor ne bi spodbujalo k izvažanju teh presežkov sladkorja ali k temu, da bi jih prijavili in prenesli v naslednje tržno leto. Zato ne bi bilo mogoče izključiti, da bi proizvajalci neomejeno hranili iste količine sladkorja, ki bi se vsakič znova upoštevale v tržnem letu, v katerem so bile ugotovljene, čeprav bi v resnici šlo za sladkor, prenesen iz prejšnjega tržnega leta. Tak položaj pa ne bi le onemogočal učinkovitega nadzora nad trženjem sladkorja C, ampak bi tudi kršil člen 27(3) temeljne uredbe, ki je določal, da se količine sladkorja, ki se prenesejo, lahko omejijo.

To, da zadevni proizvajalec ob prijavi končne proizvodnje sladkorja ni vedel, da obstajajo presežne količine, je glede tega brezpredmetno. Po eni strani je namreč poleg tega, da je obstoj take okoliščine težko dokazati, treba ugotoviti, da mora preudaren gospodarski subjekt, ki je seznanjen z ureditvijo, pri ocenjevanju ugodnosti trgovanja s sladkorjem upoštevati tveganja, povezana s proizvodnjo takega blaga, zlasti težave pri ugotavljanju natančne količine proizvedenega sladkorja, in jih sprejeti kot del običajnih nevšečnosti pri taki proizvodnji. Po drugi strani ureditev, ki se uporablja za sladkor C in je določena z zadevno zakonodajo, temelji na objektivnih merilih in se uporablja neodvisno od tega, ali ima proizvajalec goljufiv namen. Zato bi bilo treba dajatve, predpisane za primer, da se sladkor C ne izvozi v roku, predpisanem v členu 26(1) temeljne uredbe, ali za dajanje tega sladkorja na notranji trg v smislu člena 27(3) te uredbe, pobrati brez upoštevanja morebitnega goljufivega namena proizvajalca.

(Glej točke od 56 do 60 in 62 ter izrek.)
Člen 39 ES nasprotuje določbi, ki pravico do denarne pomoči za čakanje na prvo zaposlitev za mlade, ki iščejo svojo prvo zaposlitev, pogojuje s tem, da se je zainteresirana oseba vsaj šest let šolala v izobraževalni ustanovi države članice gostiteljice, saj ta pogoj preprečuje upoštevanje drugih reprezentativnih elementov, ki bi lahko izkazovali obstoj dejanske povezave med prosilcem za denarno pomoč in zadevnim geografskim trgom dela in zato presega to, kar je potrebno za doseganje cilja, ki mu sledi ta določba, in sicer zagotovitev obstoja take povezave.

Taka ureditev namreč za pridobitev te pravice določa pogoj, za katerega je verjetno, da ga lažje izpolnijo državljani te države, zaradi česar lahko postavi v slabši položaj v glavnem državljane iz drugih držav članic.

Ta ureditev je lahko upravičena le, če je z določitvijo tega pogoja nacionalni zakonodajalec želel zagotoviti obstoj dejanske povezave med prosilcem za navedeno denarno pomoč in zadevnim geografskim trgom dela.

To ni podano v primeru ureditve, ki za presojo obstoja take povezave ne omogoča upoštevanja okoliščin, da se je prosilec s tem, da je izvrševal svobodo gibanja, ki jo državljanom Unije zagotavlja člen 18 ES, preselil v državo članico gostiteljico, zato da bi si tam po poroki z državljanom te države z njim ustvaril skupno prebivališče in da je tam prebival nekaj časa, ter okoliščine, da je že nekaj časa prijavljen kot iskalec zaposlitve pri uradu za zaposlovanje te države članice, pri čemer si aktivno prizadeva za to, da bi tam našel zaposlitev. Te različne okoliščine namreč lahko izkazujejo obstoj take povezave.

(Glej točke od 31 do 33, 40, 46, 48, 50 in 52 ter izrek.)
(Glej točke od 37 do 42.)

Drugače kot procesni roki je zastaralni rok iz člena 46(1) Statuta Sodišča za vlaganje tožb proti Uniji s področja nepogodbene odgovornosti, po poteku katerega ni več mogoče vložiti tožbe, materialni rok. Funkcija tega roka je zlasti to, da po eni strani zagotavlja varstvo pravic oškodovane osebe, ki mora imeti na voljo dovolj časa, da zbere ustrezne informacije za morebitno tožbo, in po drugi strani, da prepreči, da lahko oškodovana oseba neomejeno odlaša z uveljavljanjem svoje pravice do odškodnine.

Zastaranje je torej ugovor nedopustnosti, ki za razliko od procesnih rokov ni del javnega reda, ampak ugasne pravica do odškodninske tožbe le na predlog tožene stranke.

V ta namen, kot je razvidno iz člena 46(1) Statuta Sodišča, ki določa trajanje zastaralnega roka, bi moral izračun tega roka temeljiti le na strogo objektivnih merilih in se ne bi smel razlikovati glede na to, ali prekinitev roka povzroči vložitev tožbe ali predložitev predhodne zahteve. Posledica uporabe roka zaradi oddaljenosti pri zastaralnem roku bi tako bila, da bi tožba zastarala ob koncu različno dolgega obdobja, odvisno od tega, ali bi se oškodovana stranka odločila vložiti tožbo pri Splošnem sodišču ali bi se s predhodno zahtevo obrnila na pristojno institucijo Unije, kar pa bi bilo v nasprotju z zahtevo po pravni varnosti, ki je potrebna za uveljavljanje zastaralnih rokov. Trajanje zastaralnega roka iz navedenega člena 46(1) ni primerljivo s trajanjem rokov za vložitev tožbe ali pritožbe, tako da ni mogoče trditi, da je uporaba roka zaradi oddaljenosti pri tem zastaralnem roku potrebna za zagotovitev učinkovitega uveljavljanja pravice do odškodnine iz člena 340, drugi odstavek, PDEU.

(Glej točke od 52 do 56 in 58.)