SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)

z dne 4. julija 2007

Zadeva T-502/04

Stéphane Lopparelli

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2003 – Dodelitev prednostnih točk“

Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe o dodelitvi prednostnih točk tožeči stranki v napredovalnem obdobju 2003 ter odločbe o nevpisu njenega imena na seznam uradnikov, ki so v tem obdobju napredovali v naziv A 5.

Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

1. Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Podrobna pravila

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 43 in 45)

2. Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Podrobna pravila

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)

1. V okviru sistema napredovanja, ki temelji na notranjih predpisih Komisije in na količinski opredelitvi delovne uspešnosti ter za katerega sta značilni letna dodelitev različnih vrst točk uradnikom in potreba, da se od leta 2003 doseže določen prag, ki ustreza skupnemu številu točk, da bi uradnik lahko napredoval, je prehodni ukrep, s katerim se v obdobju 2003 samodejno dodeli zelo omejeno število prednostnih točk glede na delovno dobo v nazivu, po eni strani utemeljen z nujno potrebo, povezano s prehodom na nov sistem napredovanja, in po drugi strani ni nesorazmeren, saj sam po sebi ne daje odločilnega pomena delovni dobi v nazivu. Zato za ta ukrep ni mogoče šteti, da presega pristojnosti, ki jih ima organ za imenovanja, da prehodno poskrbi za spremembo pravil o napredovanju uradnikov, tako da ni v nasprotju s členoma 43 in 45 Kadrovskih predpisov.

(Glej točke od 51 do 54.)

2. V okviru sistema napredovanja, ki temelji na notranjih predpisih Komisije in na količinski opredelitvi delovne uspešnosti ter za katerega sta značilni, po eni strani, letna dodelitev različnih vrst točk uradnikom, pri čemer nekatere – „točke za delovno uspešnost“ – izhajajo iz pretvorbe ocene, ki jo uradnik dobi pri periodičnem ocenjevanju iz naslova člena 43 Kadrovskih predpisov, druge – „prednostne točke“ – pa imajo za cilj med uradniki ločiti tiste, ki so najzaslužnejši, da bi se povečale njihove možnosti za napredovanje, in, po drugi strani, potreba, da se doseže določen prag, ki ustreza skupnemu številu točk, da bi uradnik lahko napredoval, niti obstoj praga za napredovanje, niti obstoj kvot za dodelitev prednostnih točk znotraj vsakega generalnega direktorata, niti določitev ciljnega povprečja za dodelitev točk za delovno uspešnost ne morejo preprečiti primerjalne ocene uspešnosti, ki je v nasprotju s členom 45 Kadrovskih predpisov ter načeloma enakega obravnavanja in upravičenosti do kariere. Nasprotno, očitno je, da ta mehanizma lahko spodbujata učinkovito izražanje ocene, ki predstavlja zasluge uradnikov, in hkrati zagotavljata najvišjo raven primerljivosti ocen v vseh generalnih direktoratih Komisije ter posledično enako obravnavo navedenih uradnikov. V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v praksi primerjalna ocena uspešnosti temeljiti na enakopravnosti ter na primerljivih virih podatkov in informacij.

Kar zadeva kvoto prednostnih točk, ki jih ima na voljo vsak generalni direktorat, ta ustreza splošnemu cilju teh točk, in sicer med uradniki ločiti tiste, ki so najzaslužnejši, da bi se povečale njihove možnosti za napredovanje. Omejitev števila razpoložljivih točk lahko namreč spodbudi generalne direktorate, da opravijo tako izbiro. Ta cilj je sam po sebi združljiv s členom 45 Kadrovskih predpisov, z enakim obravnavanjem in upravičenostjo do kariere. Dejstvo, da lahko dodelitev navedenih točk v obravnavani zadevi povzroči, da v generalnem direktoratu napreduje samo en uradnik, je logična posledica tega cilja izbire. Prav tako je enako logično in sorazmerno, da ima majhen generalni direktorat manj uradnikov, ki dobijo to vrsto točk, kot generalni direktorati s precej več uradniki, ki lahko napredujejo. V vsakem primeru je trditev, da bi kvote teh prednostnih točk kaznovale majhne generalne direktorate, ker bi v njih lahko napredoval samo en uradnik, brezpredmetna, saj število navedenih prednostnih točk, ki se dodeli uradniku, ni samo po sebi odločilno za doseganje praga za napredovanje, ker lahko organ za imenovanja dodeli druge vrste prednostnih točk, da uradniku omogoči, da doseže navedeni prag.

Nazadnje, tako vzpostavljen sistem ni v nasprotju niti z vsebino niti z besedilom člena 45 Kadrovskih predpisov, ker ne vključuje obstoja primerjave uspešnosti uradnikov iz različnih generalnih direktoratov ob dodelitvi prednostnih točk v vsakem generalnem direktoratu, saj generalni direktor ne more opraviti predhodne primerjalne ocene dela, opravljenega v generalnem direktoratu, glede na delo uradnikov v drugih generalnih direktoratih. Po eni strani različnost nalog, ki jih opravljajo uradniki v različnih generalnih direktoratih institucije, kakršna je Komisija, namreč pomeni, da odgovornosti, ki jih imajo uradniki v istem nazivu znotraj institucije, niso enakovredne, njihovo uspešnost pa je zato težko primerjati. Glede na omejeno število prednostnih točk, ki jih ima na voljo generalni direktorat, vsak uradnik, ki lahko napreduje, z drugimi uradniki v svojem direktoratu ali službi tekmuje za omejeno število točk za napredovanje. Po drugi strani se prednostne točke v vsakem generalnem direktoratu dodelijo s pripravo seznama zaslužnih uradnikov, s katerim pa ni dokončno določen vrstni red napredovanja uradnikov, katerih imena so navedena na tem seznamu ali ne, saj organ za imenovanja odloči, kateri uradniki bodo napredovali v vsakem nazivu, na podlagi predlogov odborov za napredovanje, ki so priloženi k temu seznamu, vendar ne zavezujejo navedenega organa. Ta sprejme odločitev o napredovanju uradnika v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov po primerjalni oceni uspešnosti vseh uradnikov institucije, upravičenih do napredovanja, katerih ime je na navedenem seznamu. Tako upošteva načeli enakega obravnavanja in upravičenosti do kariere uradnikov glede na njihov naziv.

(Glej točke 111, 112 in od 147 do 152.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 30. november 1993, Tsirimokos proti Parlamentu, T‑76/92, Recueil, str. II‑1281, točka 21; Sodišče prve stopnje, 21. september 1999, Oliveira proti Parlamentu, T‑157/98, RecFP, str. I‑A‑163 in II‑851, točka 35.