ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 2, 4, 6, 10, 11 in 14 Direktive 2008/115 je navedeno: „(2) Evropski svet v Bruslju 4. in 5. novembra 2004 je pozval k ustanovitvi učinkovite politike odstranitev in repatriacije, ki temelji na skupnih standardih, da se osebe vrnejo na human način in ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih pravic in dostojanstva. […] (4) Za učinkovito politiko vračanja je treba kot nujen sestavni del migracijske politike z dobrim upravljanjem določiti jasna, pregledna in poštena pravila. […] (6) Države članice bi morale zagotoviti, da se nezakonito prebivanje državljanov tretjih držav zaključi po poštenem in preglednem postopku. V skladu s splošnimi načeli zakonodaje EU bi morale biti odločbe, izdane v skladu s to direktivo, sprejete za vsak primer posebej in bi morale temeljiti na nepristranskih merilih, pri čemer se ne bi smelo upoštevati zgolj nezakonitega prebivanja. Pri uporabi standardnih obrazcev za izdajo odločb v zvezi z vrnitvijo, kot so odločbe o vrnitvi ter, če so izdane, odločbe o prepovedi vstopa in določbe o odstranitvi, bi morale države članice upoštevati navedeno načelo in v celoti ravnati v skladu z vsemi veljavnimi določbami te direktive. […] (10) Če ni razlogov, zaradi katerih bi lahko verjeli, da bi bil namen postopka vračanja s tem ogrožen, bi morala imeti prostovoljna vrnitev prednost pred prisilno vrnitvijo, omogočiti pa bi bilo treba tudi obdobje za prostovoljni odhod. […] (11) Vzpostaviti bi bilo treba skupne minimalne ukrepe pravnega varstva za odločbe v zvezi z vrnitvijo, da se zagotovi učinkovito varstvo interesov zadevnih posameznikov. […] […] (14) Učinki nacionalnih ukrepov vračanja bi morali na podlagi uveljavljanja prepovedi vstopa, ki prepoveduje vstop v vse države članice in prebivanje na njihovem ozemlju, dobiti evropsko razsežnost. Trajanje prepovedi vstopa bi bilo treba določiti ob upoštevanju vseh ustreznih okoliščin posameznega primera, običajno pa naj ne bi bila daljša od petih let. V tem okviru bi bilo treba posebej upoštevati dejstvo, da je bila za zadevnega državljana tretje države že izdana več kot ena odločba o vrnitvi ali odredba o odstranitvi ali da je ta državljan vstopil na ozemlje države članice med prepovedjo vstopa.“
57

V obravnavanem primeru glede na cilje revidiranega okvirnega sporazuma, kot so navedeni v točkah 29 in 30 te sodbe, in glede na – v točki 44 te sodbe poudarjen – pomen varstva, ki je delavcem priznano na podlagi klavzule 5, točki 1 in 2, revidiranega okvirnega sporazuma, klavzule 5, točka 2, drugi stavek, tega okvirnega sporazuma ni mogoče razlagati tako, da bi se ogrozil polni učinek varstva, ki je delavcem priznano na podlagi klavzule 5, točka 2, prvi stavek, navedenega okvirnega sporazuma. Tako pa bi bilo, če bi bilo treba v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ugotoviti, da je mogoče na podlagi klavzule 5, točka 2, drugi stavek, revidiranega okvirnega sporazuma upravičiti to, da pravica, ki je pridobljena ali v postopku pridobitve, ugasne, ker nacionalna zakonodaja določa, da taka pravica zakonito preneha veljati po izteku roka, ki ga ni mogoče podaljšati in ki neprekinjeno teče med odsotnostjo zadevnega delavca zaradi starševskega dopusta.
22

Spomniti je treba, da iz preambul Prve in Druge direktive izhaja, da je njun namen po eni strani zagotoviti prosti pretok motornih vozil, ki so običajno na ozemlju Evropske unije, in oseb, ki so v motornih vozilih in po drugi strani to, da bodo oškodovanci nesreč, ki jih povzročijo ta vozila, enako obravnavani ne glede na to, kje v Uniji se je nesreča zgodila (sodba z dne 23. oktobra 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, točka 26 in navedena sodna praksa).
76

Komisija tudi meni, da tri zelo splošne trditve pritožnikov v podporo njihovemu očitku, da Splošno sodišče ni razumno presodilo dejstva, niso utemeljene. Najprej, s trditvijo, da razlog iz točke 70 izpodbijane sodbe ni utemeljen, ne morejo uspeti, saj je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je Komisija na eni strani opravila podroben, samostojen in kritičen pregled pripomb pritožnikov in njihove uvrstitve na seznam oseb, za katere veljajo omejevalni ukrepi, ki ga je določil Odbor za sankcije, in da na drugi strani ni samodejno prepisala ugotovitev tega odbora. Dalje, trditev pritožnikov, da obrazložitev iz točk od 66 do 70 izpodbijane sodbe ni združljiva s sodbami z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518), z dne 21. marca 2014, Yusef/Komisija (T‑306/10, EU:T:2014:141), in z dne 14. aprila 2015, Ayadi/Komisija (T‑527/09 RENV, neobjavljena, EU:T:2015:205), naj ne bi bila utemeljena, ker je treba obstoj kršitve pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva presojati glede na posebne okoliščine posamične zadeve. Nazadnje, trditev, da naj bi bilo v točkah od 66 do 70 izpodbijane sodbe napačno uporabljeno pravo, ker naj ne bi bil v nobenem trenutku dokazan kakršen koli stik z Združenim kraljestvom, ni utemeljena. S to sodno prakso naj namreč Komisiji nikakor ne bi bila naložena obveznost, da stopi v stik z Združenim kraljestvom. Vsekakor pa se je Komisija posvetovala z upravnim odborom Unije, v katerem so zastopane vse države članice.
12

Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče, Latvija) je s sodbo z dne 29. maja 2014 pritožbi zoper prvo sodbo delno ugodilo, delno pa jo zavrnilo. To sodišče je zlasti menilo, da ker ni pravne vezi med pošiljateljem ali naslovnikom blaga in podjetjem „L.Č.“, storitev, ki jih je opravljalo podjetje „L.Č.“, ni bilo mogoče enačiti s storitvami odpremnika ali špediterja, temveč je šlo za zagotavljanje vozniških storitev, in sicer z dajanjem na voljo voznika za prevozno sredstvo v lasti prevoznika, ki je imetnik dovoljenja za mednarodni prevoz blaga, v obravnavanem primeru je to družba „Atek“, in da glede na to, da podjetje „L.Č.“ tega dovoljenja nima, ni mogoče niti šteti, da ima status prevoznika. Zato po mnenju tega sodišča za storitve, ki jih je opravljalo podjetje „L.Č.“, ni bilo mogoče uporabiti ničelne stopnje DDV.
3

V uvodnih izjavah 1, 7 in 12 Uredbe št. 261/2004 je navedeno: „(1) Ukrepanje Skupnosti na področju zračnega prevoza mora med drugim zagotavljati visoko raven varstva potnikov. Poleg tega je treba na splošno v celoti upoštevati zahteve o varstvu potrošnikov. […] (7) Za zagotovitev učinkovite uporabe te uredbe mora iz nje izhajajoče obveznosti prevzeti dejanski letalski prevoznik, ki opravlja ali ima namen opraviti let, ne glede na to, ali je lastnik zrakoplova ali let opravlja na podlagi zakupa samega zrakoplova ali zakupa zrakoplova s posadko ali v okviru kakšne druge ureditve. […] (12) Prav tako je treba zmanjšati težave in nevšečnosti, ki jih potnikom povzroča odpoved letov. To je treba doseči s prepričevanjem letalskih prevoznikov, naj potnike obvestijo o odpovedih pred odhodom po voznem redu in jim dodatno ponudijo ustrezno spremembo poti, da potniki lahko opravijo druge postopke. Če letalskim prevoznikom to ne uspe, bi morali potnikom plačati odškodnino, razen kadar so vzrok odpovedi izredne razmere, ki se jim ni bilo mogoče izogniti, tudi če so bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi.“
22

V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je dajanje prostorov v najem storitev v smislu člena 2, točka 1, in člena 3 (ter uvodnih izjav 2, 3, 7, 11, 18 in 23) Direktive 2011/7? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je pri sklenitvi najemne pogodbe za nedoločen čas trgovinski posel v smislu člena 1(1), člena 2, točka 1, člena 3, člena 6 in člena 8 (ter uvodnih izjav 1, 3, 4, 8, 9, 26 in 35) Direktive 2011/7 pogodba ali posamezna ločena ‚transakcija‘ v obliki vsakokratnega plačila najemnine v zameno za možnost uporabe prostorov in priključkov? 3. Če bi se pri odgovoru na drugo vprašanje ugotovilo, da je trgovinski posel plačilo vsakokratne najemnine v zameno za možnost uporabe prostorov in priključkov, ali je treba člen 1(1), člen 2, točka 1, in člen 12(4) (ter uvodno izjavo 3) Direktive 2011/7 razlagati tako, da lahko države članice iz uporabe [navedene] direktive izključijo najemne pogodbe, sklenjene pred 16. marcem 2013, če zamuda pri plačilu posameznih najemnin nastopi po tem datumu?“
Člene 2, 3(1)(c) ter 6(1) in (3) Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se v okviru kazenskega postopka določa, da mora obdolženec, ki v tej državi članici nima prebivališča in tudi nima stalnega prebivališča v tej državi članici ali v državi članici porekla, imenovati pooblaščenca za sprejem kaznovalnega naloga, izdanega zoper njega, in da rok za ugovor zoper ta nalog, preden ta postane izvršljiv, teče od vročitve navedenega naloga temu pooblaščencu.
„(1)

Nadzor porabe energije v Evropi ter večja uporaba energije iz obnovljivih virov skupaj s prihranki energije in večjo energetsko učinkovitostjo so pomembni deli svežnja ukrepov, potrebnih za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov […] Prav tako imajo ta dejstva pomembno vlogo pri spodbujanju zanesljivosti oskrbe z energijo in tehnološkega razvoja in inovacij ter zagotavljanju možnosti za zaposlovanje in regionalni razvoj […]
3.

Sklep Komisije 2011/527/EU z dne 26. januarja 2011 o državni pomoči C 7/10 (ex CP 250/09 in NN 5/10), ki jo izvaja Nemčija, Shema za prenos davčnih izgub v primeru prestrukturiranja podjetij v težavah („Sanierungsklausel“) se razglasi za ničen.
Komisija ima pravico pri Sodišču vložiti tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, s katero graja pomanjkanje neodvisnosti preiskovalnega organa iz člena 21(1) Direktive 2004/49 o varnosti na železnicah Skupnosti, ne da bi morala navesti konkretno situacijo, v kateri naj bi dejansko prišlo do posega v to neodvisnost. Države članice so namreč zavezane zagotavljati neodvisnost preiskovalnega organa s sprejetjem skupka pravil, ki temu organu zagotavljajo možnost opravljanja svojih nalog brez tveganja, da bo med drugim podvržen navodilom ali vplivu upravljavca železniške infrastrukture ali prevoznika v železniškem prometu. Neobstoj ali nezadostnost takega pravnega okvirja je sam po sebi tak, da izkazuje neizpolnitev obveznosti iz člena 21(1) Direktive 2004/49.

Glede javnih organov neodvisnost običajno pomeni status, ki zadevnemu javnemu organu zagotavlja možnost popolnoma prostega ravnanja glede na organizacije, v razmerju do katerih mora biti njegova neodvisnost zagotovljena, brez vsakršnega navodila in vsakršnega pritiska.

V zvezi s tem je treba glede neodvisnosti preiskovalnega organa, navedenega v členu 21 Direktive 2004/49 o varnosti na železnicah Skupnosti, je treba ugotoviti, da čeprav nobena določbe navedene direktive ne prepoveduje, da minister, pristojen za promet, lahko imenuje in razrešuje vse člane preiskovalnega organa, člen 21(1) te direktive v delu, v katerem zahteva, da ima ta organ organizacijsko neodvisnost od, med drugim, vsakega upravljavca infrastrukture in prevoznika v železniškem prometu, nasprotuje temu, da institucija, ki nadzoruje upravljavca infrastrukture in prevoznika v železniškem prometu, lahko imenuje in razreši vse člane preiskovalnega organa, kadar tega pooblastila zakon ne ureja restriktivno, tako da je ta institucija dolžna sprejeti odločitve na podlagi objektivnih meril, ki so jasno in izčrpno našteta in preverljiva.

Natančneje, ker minister, pristojen za promet, nadzoruje prevoznika v železniškem prometu in upravljavca infrastrukture, dejstvo, da ima široko diskrecijsko pravico za določitev oseb, ki lahko kot ad hoc člani preiskovalnega organa sodelujejo pri preiskavah železniških nesreč in incidentov, in za to, da drugim osebam prepreči, da pri njih sodelujejo, ni združljivo z zahtevo po organizacijski neodvisnosti tega preiskovalnega organa.

(Glej točke 67, 86 in 93.)
(Glej točke od 23 do 26 in 30.)

Člen 13(2) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki [Evropske unije] je treba razlagati tako, da imetnik znamke ne more nasprotovati temu, da vzporedni uvoznik dalje prodaja medicinski pripomoček v njegovi izvorni notranji in zunanji embalaži, kadar je uvoznik nanjo nalepil dodatno nalepko, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki s svojo vsebino, namenom, velikostjo, videzom in namestitvijo ne ogroža zagotavljanja porekla medicinskega pripomočka, ki nosi znamko.

Ker pakiranje zadevnega medicinskega pripomočka ni bilo spremenjeno in se je v prvotni videz embalaže poseglo le z namestitvijo majhne nalepke, ki ne prekriva znamke in na kateri je kot oseba, odgovorna za dajanje izdelka na trg, naveden vzporedni uvoznik – z navedbo njegovih podatkov, črtne kode in centralne farmacevtske številke – torej ni mogoče šteti, da pomeni namestitev take nalepke ponovno pakiranje v smislu sodb z dne 23. aprila 2002, Boehringer Ingelheim in drugi (C-143/00, EU:C:2002:246), in z dne 26. aprila 2007, Boehringer Ingelheim in drugi (C-348/04, EU:C:2007:249).

Zato nikakor ni mogoče šteti, da namestitev take nalepke vpliva na poseben namen znamke, ki je potrošniku ali končnemu uporabniku zagotoviti poreklo izdelka, označenega s to znamko.

(Glej točke 35, 36, 39 in izrek.)
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Združeni zadevi C-3 9 8 / 1 6 in C-3 9 9 / 1 6  
XBV  
in  
XNV  
proti  
Staatssec retaris van Financiën  
(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)  
„Predhodno odločanje – Člena 49 in 54 PDEU – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakono daja –  
Davek od dohodkov pravnih oseb – Ugodnosti, povezane z ustanovitvijo enotnega davčnega subjekta –  
Izključitev čezmejnih skupin“  
Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. februarja 2018  
1. Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Nacionalna 
ureditev, ki matični družbi rezidentki ne omogoča, da odbije obresti posojila, ki ga pridobi od 
povezane družbe za financiranje vložka kapitala v hčerinski družbi s sedežem v drugi državi 
članici – Možnost odbitka, čejehčerinska družba rezidentka, pri čemer je matična družba lahko 
upravičena do tega odbitka, če shčerinsko družbo tvori davčno povezani subjekt – Nedopustnost 
– Utemeljitev – Neobstoj 
(člena 49 PDEU in 54 PDEU) 
2. Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Nacionalna 
ureditev, ki matični družbi rezidentki ne omogoča, da od svojega dobička odbije izgube, ki 
nastanejo zaradi sprememb menjalnih tečajev v zvezi z zneskom njenih udeležb v h čerinski družbi 
s sedežem v drugi državi članici – Nacionalna ureditev, ki dobičkov, ki nastanejo zaradi teh 
sprememb, ne obdavčuje simetrično – Dopustnost 
(člena 49 PDEU in 54 PDEU) 
1. Člena 49 in 54 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakono daji, kakršna je ta 
v postopku v glavni stvari, na podlagi katere matična družba s sedežem v državi članici ne sme odbiti 
obresti posojila, pridobljenega pri povezani družbi zato, da financira vložek kapitala v hčerinsko družbo 
s sedežem v drugi državi članici, medtem ko je matična družba, katere hčerinska družba ima sedež 
v isti državi članici, lahko upravičena do tega odbitka, če s to družbo tvori davčno povezani subjekt. 
(Glej točko 51 in točko 1 izreka.) 
SL 
ECLI:EU:C:2018 :110 1 
POVZETEK – ZDRU ŽENI ZADEVI C-398/16 IN C-399/16 
X INX 
2. Člena 49 in 54 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta 
v postopku v glavni stvari, na podlagi katere matična družba, ki ima sedež vdržavi članici, od svojega 
dobička ne sme odbiti izgub, ki nastanejo zaradi spremem b menjalnih tečajev v zvezi z zneskom 
njenih udeležbvhčerinski družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, če se v skladu s to isto 
ureditvijo simetrično ne obdavčijo dobički, ki nastanejo zaradi teh spremem b menjalnih tečajev. 
(Glej točko 60 in točko 2 izreka.) 
ECLI:EU:C:2018 :110 2
Člen 101 PDEU je treba razlagati tako, da lahko za namene njegove uporabe nacionalni organ, pristojen za konkurenco, v upoštevni trg poleg zdravil, odobrenih za zdravljenje zadevnih bolezni, vključi drugo zdravilo, katerega dovoljenje za promet ne zajema tega zdravljenja, vendar se to zdravilo uporablja za ta namen in je v konkretnem razmerju nadomestljivosti s prvonavedenimi. Za ugotovitev, ali obstaja tako razmerje nadomestljivosti, mora ta organ, če so preizkus skladnosti zadevnega proizvoda z veljavnimi določbami, ki urejajo njegovo proizvodnjo ali trženje, opravili za to pristojni organi ali sodišča, upoštevati rezultat tega preizkusa, pri tem pa presoditi njegove morebitne učinke na strukturo povpraševanja ali ponudbe.

(Glej točko 67 in točko 1 izreka.)
V primeru, v katerem je treba vračilo nezakonito izplačanih državnih pomoči zagotoviti od podjetij, ki so to pomoč prejela in ki so v težavah ali v stečaju, take težave ne vplivajo na obveznost zagotovitve vračila pomoči. Država članica si je zato po potrebi dolžna prizadevati za likvidacijo podjetja, za vpis svoje terjatve med obveznosti tega podjetja ali za sprejetje kakršnega koli drugega ukrepa, ki bi omogočal vračilo pomoči.

(Glej točko 36.)
Člena 65 in 167 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevah v glavni stvari, pravice do odbitka davka na dodano vrednost, povezanega z izvršitvijo predplačila, ni mogoče zavrniti potencialnemu pridobitelju zadevnega blaga, če je bilo to predplačilo izvršeno in prejeto ter če je mogoče šteti, da so bili temu pridobitelju ob tem plačilu znani vsi upoštevni elementi prihodnje dobave in se je torej zdelo, da je dobava tega blaga gotova. Vendar je navedenemu pridobitelju uveljavljanje te pravice mogoče zavrniti, če je glede na objektivne elemente izkazano, da je ob izvršitvi predplačila vedel oziroma da razumno ni mogoče, da ne bi vedel, da ta dobava ni bila gotova.

(Glej točko 51 in točko 1 izreka.)
Ker položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe ratione personae pojma „samozaposlene osebe“ v smislu Sporazuma med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb, ki je bil podpisan v Luxembourgu 21. junija 1999, je treba določbe tega sporazuma razlagati tako, da ne nasprotujejo zakonodaji države podpisnice tega sporazuma, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki – kadar fizična oseba prenese svoje stalno prebivališče iz te države v drugo državo pogodbenico tega sporazuma, obenem pa ohrani svojo gospodarsko dejavnost v prvi od teh dveh držav, vendar se ne vozi vsak dan ali vsaj enkrat na teden iz kraja svoje gospodarske dejavnosti v kraj svojega stalnega prebivališča – določa takojšnjo obdavčitev nerealiziranega kapitalskega dobička, povezanega z znatnimi deleži, ki jih ima ta oseba v kapitalu družb, za katere velja pravo prve države, ob tem prenosu stalnega prebivališča, in ki odlog plačila dolgovanega davka dopušča, le če so vzpostavljena vsa jamstva, ki služijo zagotovitvi izterjave navedenega davka, medtem ko je oseba, ki ima tudi takšne deleže, vendar še vedno prebiva na ozemlju prve države članice, obdavčena šele ob odsvojitvi teh deležev.

(Glej točko 32 in izrek.)
2.

Panalpina World Transport (Holding) Ltd, Panalpina Management AG in Panalpina China Ltd poleg svojih stroškov nosijo stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
Zbi rka odločb sodne pr akse  
Zadeva C-2 9 8 / 1 6  
Teodor Ispas  
in  
Anduța Ispas proti  
Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Cluj) 
„Predhodno odločanje – Splošna načela prava Unije – Pravica do dobrega upravljanja in pravica do 
obrambe – Nacionalna ureditev, ki določa pravico do izjave in pravico do obveščenosti med upravnim 
davčnim postopkom – Odločba o odmeri davka na dodano vrednost, ki jo izdajo nacionalni davčni 
organi, ne da bi davčnemu zavezancu omogočili dostop do informacij in dokumentov, ki so podlaga za 
navedeno odločbo“ 
Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. novembra 2017 
1. Pravo Evropske unije – Načela – Pravica do obrambe – Upoštevanje v upravnih postopkih – 
Obseg – Meje 
2. Pravo Evropske unije – Načela – Pravica do obrambe – Upoštevanje v upravnih postopkih – 
Davek na dodano vrednost – Odmerna odločba, sprejeta ob koncu postopka davčnega nadzora in 
določitve davčne osnove – Obveznost, da se davčnemu zavezancu omogoči dostop do informacij in 
dokumentov, ki so podlaga za navedeno odločbo – Meje 
(Direktiva Sveta 2006 /112) 
1. Glej besedilo odločbe. 
(Glej točke 26, 27 in 35.) 
2. Splošno načelo prava Unije glede spoštovanja pravice do obrambe je treba razlagati tako, da mora 
imeti posameznik v upravnih postopkih glede nadzora in določitve osnove za davek na dodano 
vrednost možnost, da se mu na njegovo zahtevo predložijo informacije in dokumenti iz upravnega 
spisa, ki jih javni organ upošteva pri sprejetju odločbe, razen če cilji v splošnem interesu upravičujejo 
omejitev dostopa do navedenih informacij in dokumentov. 
V postopku davčnega nadzora, katerega namen je preveriti, ali davčni zavezanci izpolnjujejo obveznosti 
na tem področju, je od njih namreč upravičeno pričakovati, da bodo zahtevali dostop do teh 
dokumentov in informacij, da bi, če bi bilo to potrebno, podali pojasnila ali navedli razloge zoper 
stališče davčne uprave. Učinkovito spoštovanje pravice do obrambe pa zahteva, da obstaja dejanska 
možnost dostopa do navedenih dokumentov in informacij, razen če cilji v splošnem interesu 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :843 1 
POVZETEK – ZADEVA C-298/16  
ISPAS  
upravičujejo omejitev tega dostopa. V zvezi s tem je v postopku davčnega nadzora in določitve osnove 
za DDV namen takih omejitev, določenih v nacionalnih predpisih, zlasti zaščita zahtev po zaupnosti in 
poklicni tajnosti, ki bi jo lahko ogrozil dostop do nekaterih informacij in nekaterih dokumentov. 
(Glej točke 33, 34, 36, 39 in izrek.) 
ECLI:EU:C:2017 :843 2
Združeni zadevi C‑374/16 in C‑375/16

Rochus Geissel

proti

Finanzamt Neuss

in

Finanzamt Bergisch Gladbach

proti

Igorju Butinu

(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Bundesfinanzhof)

„Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 168(a), člen 178(a) in člen 226, točka 5 – Odbitek vstopnega davka – Podatki, ki morajo biti obvezno navedeni na računih – Legitimno pričakovanje davčnega zavezanca, da so pogoji za pravico do odbitka izpolnjeni“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 15. novembra 2017

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Obveznosti davčnega zavezanca – Posedovanje računa, ki vsebuje določene navedbe – Nacionalna ureditev, s katero je pravica do odbitka izključena, če na računu ni naveden naslov, na katerem izdajatelj tega računa opravlja gospodarsko dejavnost – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 2006/112, členi 168(a), 178(a) in 226, točka 5)

Člen 168(a) in člen 178(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost v povezavi s členom 226, točka 5, te direktive je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s katero se za uveljavljanje pravice do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost zahteva, da je na računu naveden naslov, na katerem izdajatelj računa opravlja gospodarsko dejavnost.

(Glej točko 50 in izrek.)