ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)

z dne 26. junija 2008

Zadeva F-136/07

Bart Nijs

proti

Računskemu sodišču Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Predhodna pritožba – Pomanjkljivost – Rok za tožbo – Zamuda – Očitna nedopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero B. Nijs predlaga, po eni strani, razglasitev ničnosti odločbe organa, pristojnega za imenovanja, s katero je bil iz naziva AD 10, plačilni razred 6, razvrščen v nižji naziv AD 9, plačilni razred 5, ter povezanih in poznejših odločb, zlasti odločbe z dne 26. septembra 2006 o njegovi razrešitvi s funkcije, odločbe z dne 27. septembra 2007 o začetku upravne preiskave zoper njega in odločbe o njegovem nenapredovanju v naziv AD 11 v letu 2007, ter odločbe Računskega sodišča z dne 8. marca 2007, s katero je bil s 1. julijem 2007 podaljšan mandat njegovega generalnega sekretarja za šest let, in, po drugi strani, povračilo domnevno utrpele premoženjske in nepremoženjske škode.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Tožeči stranki se naloži plačilo vseh stroškov.

Povzetek

Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 35(1)(d))

Očitno nedopustna je tožba uradnika, v kateri niso natančno opredeljeni izpodbijani akti in ki tako ne izpolnjuje zahtev iz člena 35(1)(d) Poslovnika Sodišča za uslužbence.

(Glej točko 24.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 24. marec 1993, Benzler proti Komisiji, T-72/92, Recueil, str. II-347, točke 16, 18 in 19.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 6. marca 2008

Zadeva F-55/07

Giuseppe Tiralongo

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Nekdanji začasni uslužbenec – Tožba – Odškodninska tožba – Nepodaljšanje pogodbe za določen čas – Očitna nedopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero G. Tiralongo predlaga predvsem, naj se Komisiji naloži, da mu plača odškodnino za škodo, ki jo je domnevno utrpel in je posledica vrste protipravnih ravnanj Komisije pri podaljšanju njegove pogodbe.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

1. Postopek – Dopustnost tožbe – Presoja z vidika pravil, ki so veljala ob vložitvi tožbe

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 76)

2. Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba – Tožbeni razlogi

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

1. Čeprav je pravilo iz člena 76 Poslovnika Sodišča za uslužbence, po katerem lahko to sodišče s sklepom zavrne tožbo, ki jo je očitno treba zavreči ali zavrniti, postopkovno pravilo, ki se kot tako od datuma začetka veljavnosti navedenega poslovnika uporablja za vse spore, ki potekajo pred tem sodiščem, pa to ne velja za pravna pravila, po katerih lahko to sodišče na podlagi tega člena šteje tožbo za očitno nedopustno in ki so lahko samo pravila, ki so veljala na datum vložitve tožbe.

(Glej točko 26.)

2. Uradnik, ki v rokih iz členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov ni vložil ničnostne tožbe zoper akt, ki domnevno posega v njegov položaj, tako z zahtevo za povrnitev škode, nastale zaradi tega akta – ne glede na to, ali je ta škoda premoženjska ali nepremoženjska – ne more popraviti te opustitve in si zagotoviti novih rokov za vložitev tožbe.

(Glej točke 31, 33, 40 in 41.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 24. januar 1991, Latham proti Komisiji, T-27/90, Recueil, str. II-35, točka 38; 13. julij 1993, Moat proti Komisiji, T-20/92, Recueil, str. II‑799, točka 46; 28. junij 2005, Ross proti Komisiji, T-147/04, ZOdl. JU, str. I-A-171 in II-771, točka 48.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 20. aprila 2007

Zadeva F-13/07

L

proti

Evropski agenciji za zdravila (EMEA)

„Uradniki – Invalidnost – Invalidska komisija – Zavrnitev sklica – Očitna nedopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero L predlaga razglasitev ničnosti odločbe EMEA z dne 31. marca 2006, s katero je bila zavrnjena njegova zahteva za imenovanje invalidske komisije, in po potrebi odločbe z dne 25. oktobra 2006 o zavrnitvi pritožbe zoper navedeno odločbo.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

1. Postopek – Odločitev, sprejeta z obrazloženim sklepom – Pogoji

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 111; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

2. Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Roki

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90(2))

1. Možnost očitne nedopustnosti iz člena 111 Poslovnika Sodišča prve stopnje se ne uporablja samo za primere, v katerih je kršitev pravil na področju dopustnosti tako jasna in očitna, da ni mogoče navesti nobenega resnega argumenta za dopustnost, ampak tudi za primere, v katerih je sestava sodišča, ki meni, da je na podlagi listin iz spisa dovolj seznanjena z zadevo, ob branju spisa v celoti prepričana o nedopustnosti tožbe, predvsem ker ta krši zahteve, določene v ustaljeni sodni praksi, in poleg tega meni, da obravnava ne bi mogla ponuditi nobenega novega elementa v zvezi s tem. V takem primeru zavrnitev tožbe z obrazloženim sklepom ne prispeva samo k ekonomičnosti postopka, ampak strankam prihrani tudi stroške, ki bi nastali zaradi obravnave.

(Glej točki 20 in 21.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: 27. marec 2007, Manté proti Svetu, F‑87/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 16.

2. Ko uprava o odločitvi obvesti osebo, ki ima pravico zastopati uradnika – kot je njegov zakonec – začne teči trimesečni rok za pritožbo iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov. V zvezi s tem ni pomemben datum, ko se uradnik dejansko seznani z odločitvijo in je odvisen od negotovih okoliščin zasebne narave, neodvisnih od skrbnosti, s katero je uprava osebo obvestila o odločitvi, in ki ga uprava ne more dokazati.

(Glej točki 30 in 32.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 3. junij 1997, H proti Komisiji, T-196/95, RecFP, str. I‑A‑133 in II‑403, točke od 32 do 35.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

1. Postopek – Dopustnost tožbe – Presoja z vidika pravil, ki so veljala ob vložitvi tožbe

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 76)

2. Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti

(Statut Sodišča, člen 19, tretji odstavek, in Priloga I, člen 7(1) in (3); Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(1)(c))

1. Čeprav je pravilo iz člena 76 Poslovnika Sodišča za uslužbence, po katerem lahko to sodišče s sklepom zavrne tožbo, ki jo je očitno treba zavreči ali zavrniti, postopkovno pravilo, ki se kot tako od datuma začetka veljavnosti navedenega poslovnika uporablja za vse spore, ki tečejo pred tem sodiščem, pa to ne velja za pravila, po katerih lahko to sodišče na podlagi tega člena šteje tožbo za očitno nedopustno in ki so lahko samo pravila, ki so veljala na datum vložitve tožbe.

(Glej točko 25.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: 11. december 2007, Martin Bermejo proti Komisiji, F‑60/07, še neobjavljen v ZOdl. JU, točka 25.

2. V skladu s členom 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje mora tožba med drugim obsegati zlasti predmet postopka in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ti elementi morajo biti dovolj jasni in natančni, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Sodišču za uslužbence pa, da o tožbi po potrebi odloči brez dodatnih podatkov. Za zagotovitev pravne varnosti in dobrega delovanja sodnega sistema je za dopustnost tožbe nujno, da so bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih temelji, vsaj dosledno in razumljivo povzeti v besedilu same tožbe.

To še toliko bolj velja, ker v skladu s členom 7(3) Priloge I k Statutu Sodišča pisni del postopka pred Sodiščem za uslužbence načeloma obsega le eno izmenjavo vlog, razen če Sodišče za uslužbence ne odloči drugače. Poleg tega mora uradnika v skladu s členom 19, tretji odstavek, navedenega statuta, ki se v skladu s členom 7(1) Priloge I k temu statutu uporablja za postopke pred Sodiščem za uslužbence, zastopati odvetnik. Bistvena vloga tega odvetnika kot pomočnika sodstva je, da tožbene predloge opre na dovolj razumljivo in skladno pravno argumentacijo, zlasti ob upoštevanju dejstva, da pisni del postopka pred Sodiščem za uslužbence načeloma obsega le eno izmenjavo vlog.

Tožba, v kateri so dejstva predstavljena zmedeno in neurejeno, tako da jih bralec ne more učinkovito povezati s tožbenim predlogom ali z enim od tožbenih razlogov, navedenih v njegovo podporo, ne izpolnjuje zahtev po jasnosti in natančnosti.

(Glej točke od 28 do 31.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 28. april 1993, De Hoe proti Komisiji, T-85/92, Recueil, str. II-523, točka 20; 21. maj 1999, Asia Motor France in drugi proti Komisiji, T‑154/98, Recueil, str. II-1703, točka 42; 15. junij 1999, Ismeri Europa proti Računskemu sodišču, T-277/97, Recueil, str. II-1825, točka 29.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (občna seja)

z dne 13. julija 2007

Zadeva F-1/05 INT

Pia Landgren

proti

Evropski fundaciji za usposabljanje (ETF)

„Postopek – Razlaga sklepa – Pogoji za dopustnost predloga“

Predmet: Tožba, s katero je ETF na podlagi člena 129 Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki se smiselno uporablja za Sodišče za uslužbence na podlagi člena 3(4) Sklepa Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL L 333, str. 7) do začetka veljavnosti poslovnika tega sodišča, vložila predlog za razlago sklepa, ki ga je Sodišče za uslužbence (občna seja) sprejelo 22. maja 2007 v zadevi Landgren proti ETF (F‑1/05, še neobjavljen v ZOdl. JU).

Odločitev: Predlog za razlago se zavrže kot nedopusten. ETF se naložijo stroški tega postopka.

Povzetek

Postopek – Razlaga sodbe – Pogoji za dopustnost predloga

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 129; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

Da bi bil predlog za razlago sodbe dopusten, se mora nanašati na izrek zadevne sodbe v povezavi z bistvenimi razlogi, njegov namen pa mora biti odpraviti nejasnost ali dvoumnost, ki morebiti vpliva na pomen in obseg same sodbe, ker bi se moralo z njo odločiti o točno določeni zadevi, ki je bila predložena sodišču. Tak predlog torej ni dopusten, če se želi od zadevnega sodišča dobiti mnenje glede uporabe, izvedbe ali posledic sodbe ali sklepa, ki ga je izdalo to sodišče.

(Glej točko 8.)

Napotitev na:

Sodišče: 28. junij 1955, Assider proti Visoki oblasti, 5/55, Recueil, str. 263, 278; 7. april 1965, Visoka oblast proti Collottiju in Sodišču, 70/63a, Recueil, str. 353, 359; 13. julij 1966, Willame proti Komisiji, 110/63a, Recueil, str. 411, 417; 29. september 1983, Alvarez proti Parlamentu, 206/81a, Recueil, str. 2865; točke od 8 do 11; 20. april 1988, Maindiaux in drugi proti ESO in drugim, združeni zadevi 146/85 INT in 431/85 INT, Recueil, str. 2003, točki 5 in 6;

Sodišče prve stopnje: 14. julij 1993, Raiola‑Denti in drugi proti Svetu, T‑22/91 INT, Recueil, str. II‑817, točka 6; 24. julij 1997, Caballero Montoya proti Komisiji, T‑573/93 (129), RecFP, str. I‑A‑271 in II‑761, točka 27.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

Postopek – Vloga za brezplačno pravno pomoč – Kriti stroški

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 94 in 95; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

Iz členov 94 in 95 Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da mora biti odobritev pravne pomoči načeloma omejena na kritje stroškov postopka, ki nastanejo bodisi ob vložitvi vloge za pomoč bodisi po njej. Razen v posebnih okoliščinah ne bi bilo namreč niti v skladu z obliko in vsebino navedenih členov niti v interesu dobrega delovanja sodnega organa, če bi pravna pomoč lahko za nazaj pokrila stroške, nastale pred tem datumom. V primeru stroškov, nastalih pred vložitvijo vloge za pomoč, se domneva, dokler se ne dokaže nasprotno, da vlagatelj ni bil v položaju, da ne bi bil sposoben nositi teh stroškov, in da zato eden od pogojev za odobritev pravne pomoči ni izpolnjen.

(Glej točko 16.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 3. april 2006, Hassan proti Svetu in Komisiji, T‑49/04 AJ, neobjavljen v ZOdl., točka 21; 27. oktober 2006, Othman proti Svetu in Komisiji, T‑318/01 AJ, neobjavljen v ZOdl., točka 31.
V skladu s členom 18 Priloge IX h Kadrovskim predpisom disciplinska komisija z večino glasov sprejme obrazloženo mnenje o tem, ali so dejstva v zvezi z obtožbo dokazana, in o kakršni koli kazni, ki bi morala izhajati iz njih. Navedeno obrazloženo mnenje ni zavezujoče za organ, pristojen za imenovanja, kar zadeva resničnost dejstev v zvezi z obtožbo.

V disciplinskem postopku zadevni uradnik ne more uporabiti nezakonitega ravnanja drugega uradnika, ki ga organ, pristojen za imenovanja, dopušča, za izgovor za to, da tudi sam stori enako nepravilnost.

Dolžnost lojalnosti uradniku nalaga ne samo, da se vzdrži ravnanja, ki krati dostojanstvo funkcije in škodi spoštovanju, ki ga je treba izkazovati do institucije in njenih organov, ampak tudi, da izkazuje, zlasti če ima višji naziv, ravnanje, ki je brez vsakega suma, zato da se vedno ohranja obstoječe zaupanje med institucijo in tem uradnikom. Poleg tega prav ta dolžnost lojalnosti pomeni, da uradniki upravi olajšajo določanje obsega njihovih pravic s posredovanjem jasnih in nedvoumnih informacij.

Ker je nazadnje dolžnost lojalnosti splošno in objektivno zavezujoča, tristranskemu organu, pristojnemu za imenovanja, za ugotovitev, da uradnik ni izpolnil obveznosti, ni bilo treba ugotavljati ali upoštevati razlogov, ki so zadevnega uradnika napeljali h kršitvi dolžnosti lojalnosti, tudi če bi bili ti dokazani.

(Glej točki 147 in 151.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sodbe z dne 8. novembra 2007, Andreasen/Komisija, F‑40/05, EU:F:2007:189, točka 233; z dne 23. oktobra 2013, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, točka 66, in z dne 19. novembra 2014, EH/Komisija, F‑42/14, EU:F:2014:250, točka 112.
Čeprav plačilni list po svoji naravi in predmetu kot tak nima značilnosti akta, ki posega v položaj, saj le v finančnih izrazih izraža obseg prejšnjih pravnih odločb v zvezi s položajem uradnika, je plačilni list s postopkovnega vidika lahko akt, ki ustvarja določene pravne učinke za svojega naslovnika. Tako s posredovanjem plačilnega lista začnejo teči roki za vložitev pritožbe in tožbe zoper upravno odločbo, kadar sta na tem listu jasno razvidna obstoj in obseg te odločbe. Pod temi pogoji so lahko plačilni listi, ki se pošljejo mesečno in vsebujejo obračun premoženjskih pravic, akti, ki posegajo v položaj, in so lahko predmet pritožbe in morebitne tožbe.

Vendar pa, če izselitveni dodatek zaradi administrativne napake v elektronskem kodiranju pravic uradnika iz Kadrovskih predpisov ni bil izplačan, medtem ko je zadevna institucija zaradi vrnitve uradnika na delovno mesto v tej instituciji po napotitvi izrecno potrdila pravico uradnika do tega dodatka, plačilni listi navedenega uradnika od navedene potrditve ne odražajo nobene odločbe o prejemkih, ne spreminjajo njegovega pravnega položaja niti ne določajo dokončno stališča institucije.

Zato z navedenimi plačilnimi listi, ki ne odražajo odločbe organa zadevne institucije, pristojnega za imenovanja, ne morejo začeti teči roki za vložitev pritožbe.

(Glej točke 34 in od 37 do 40.)

Sodišče: sodba z dne 27. junija 1989, Giordani/Komisija, 200/87, EU:C:1989:259, točka 13;

Sodišče prve stopnje, sodba z dne 19. septembra 2008, Chassagne/Komisija, T‑253/06 P, EU:T:2008:386, točka 139;

Splošno sodišče Evropske unije, sklep z dne 13. septembra 2013, Conticchio/Komisija, T‑358/12 P, EU:T:2013:525, točka 23 in navedena sodna praksa;

Sodišče za uslužbence, sklep z dne 22. junija 2015, van Oudenaarden/Parlament, F‑139/14, EU:F:2015:64, točka 29 in navedena sodna praksa.
Kadar ima institucija Unije široko diskrecijsko pravico, kot jo ima v zvezi z napredovanjem, je upoštevanje nekaterih procesnih jamstev temeljnega pomena, med temi jamstvi pa je tudi obveznost, da se skrbno in nepristransko preverijo vse upoštevne okoliščine zadevnega položaja in da se odločitve dovolj obrazložijo.

Natančneje, glavna funkcija obrazložitve je zmanjšati tveganje samovolje z nalaganjem upravi, naj uredi svoje razlogovanje v koherentno celoto ter tako razloži svoje mnenje in obseg svoje odločitve na podlagi upoštevnih, nedvoumnih in zadostnih argumentov, ki ne vsebujejo protislovij.

Tako glavni smisel obveznosti obrazložitve, ki se pridružuje obveznostim, ki jih ima uprava na podlagi člena 266 PDEU, kadar je bil kateri od njenih aktov razglašen za ničen, zadevni instituciji nalaga dve zaporedni obveznosti. Ta mora najprej dejansko ponovno preučiti razloge, na katerih – čeprav niso bili izraženi v odločbi o nenapredovanju, ki je bila razglašena za nično – bi lahko vseeno temeljila ta odločba, in to z vidika razlogov, s katerimi je moral biti podprt izrek ničnostne sodbe. Nato mora razloge, ki so bili tako ponovno preučeni, izraziti v obrazložitvi odločbe, s katero je treba nadomestiti navedeno odločbo o nenapredovanju. Če tega ne bi storila, bi bila obveznost, da se odločba ustrezno obrazloži, še posebej po razglasitvi ničnosti zaradi neobstoja obrazložitve ali pomanjkljive obrazložitve, podobna konstruktu brez pomena, medtem ko je obrazložitev bistvena postopkovna zahteva. Poleg tega nujnost, da se po razglasitvi ničnosti zaradi kršitve obveznosti obrazložitve dejansko ponovno preučijo razlogi, ki bi lahko tvorili podlago za odločbo, ki ni formalno obrazložena, in da se ta ponovna preučitev izrazi v obrazložitvi, ne spada med vsebinske vidike odločbe o napredovanju in a fortiori ne nalaga upravi, naj sprejme odločbo, ki bo ugodna za tožečo stranko. Nasprotno, gre za postopkovno zahtevo, nujno za sprejetje odločbe, ki je zakonita.

(Glej točke od 24 do 26.)

Sodišče: sodbi z dne 23. septembra 2004, Hectors/Parlament,C‑150/03 P, EU:C:2004:146, točka 41, in z dne 16. junija 2015, Gauweiler in drugi, C‑62/14, EU:C:2015:400, točka 69;

Sodišče prve stopnje: sodba z dne 8. septembra 2009, ETF/Landgren,T‑404/06 P, EU:T:2009:313, točka 163.
Sodišče Unije ne more instituciji Unije izdati odredb, s katerimi ji naloži sprejetje ukrepov, ki jih zahteva izvršitev sodbe o razglasitvi ničnosti odločbe, ker bi s tem poseglo v posebne pravice upravnega organa. Vendar je sodišče Unije neomejeno pristojno v sporih finančne narave v skladu s členom 91(1), drugi stavek, Kadrovskih predpisov, s katerim mu je omogočeno, da toženi instituciji naloži plačilo določenih zneskov, po potrebi povečanih za zamudne obresti.

V ničnostni tožbi zoper odločbo, s katerim je bila tožeči stranki zavrnjena dodelitev nadomestila za nastanitev in dnevnic, so predlogi, naj se upravi naloži plačilo dolgovanih zneskov za ti nadomestili, povečanih za zamudne obresti, dovolj natančni in jih je treba razglasiti za dopustne, čeprav tožeča stranka ni predložila izračuna zahtevanih zneskov, saj jih je mogoče neposredno in objektivno določiti na podlagi dveh jasnih in nespornih meril, in sicer osnovne plače tožeče stranke in priznanja oziroma nepriznanja njene pravice do gospodinjskega dodatka v upoštevnem času oziroma v upoštevnih obdobjih za vsako od določb, v katerih so določena ta nadomestila.

(Glej točke od 66 do 68.)

Sodišče za uslužbence: 16. januar 2007, Borbély/Komisija,F‑126/05, EU:F:2007:12, točke od 71 do 73.
Čeprav je v členu 85 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev predvidena možnost drugega podaljšanja pogodbe, to ni niti pravica, dodeljena osebi, niti jamstvo za neprekinjenost zaposlitve, ampak samo možnost, o kateri presodi organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi. Institucije imajo namreč široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so jim dodeljene, in pri razporejanju zaposlenih, ki jih imajo na voljo, glede na te naloge, vendar pod pogojem, da se zaposleni razporedijo v interesu službe.

Vendar člen 6(2) odločbe upravnega odbora Agencije za sodelovanje energetskih regulatorjev o sprejemu splošnih določb za izvajanje postopkov, ki urejajo zaposlovanje in uporabo pogodbenih uslužbencev pri navedeni agenciji, pogojuje možnost dodelitve drugega podaljšanja pogodbe za nedoločen čas z izpolnjenostjo pogoja sine qua non, da skupno trajanje prvotne pogodbe in njenega prvega podaljšanja doseže najmanj pet let. Če ta pogoj ni izpolnjen, mora biti vsaka možnost podaljšanja, na predlog ali celo po uradni dolžnosti, obvezno izključena.

Kadar pa je institucija ali agencija pooblaščena za izdajanje splošnih določb za izvajanje, ki naj bi dopolnile ali izvajale nadrejene in zavezujoče določbe iz Kadrovskih predpisov ali Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, pristojni organ ne sme ravnati contra legem, zlasti s sprejemanjem določb, katerih uporaba bi bila v nasprotju z nameni določb Kadrovskih predpisov ali ki bi slednjim odvzele ves praktičen učinek, in tudi ne neupoštevati splošnih načel prava, kot so načelo dobrega upravljanja, načelo enakega obravnavanja oseb in načelo varstva zaupanja v pravo.

Tako člen 6(2) navedene odločbe s tem, ko uvaja dodatni pogoj za podaljšanje pogodbe pogodbenega uslužbenca v smislu člena 3a Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, ki ni določen z navedenimi pogoji in ki ovira izvajanje diskrecijske pravice, podeljene upravi, ne da bi lahko tako omejitev objektivno upravičil interes službe, omejuje področje uporabe člena 85(1) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev. Vendar pa razen v primeru izrecnega dovoljenja v ta namen splošna notranja odločba agencije, kot je odločba o splošnih določbah za izvajanje, ne more zakonito omejiti obsega izrecnega pravila iz Kadrovskih predpisov ali Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev.

(Glej točke od 51 do 53 in 56.)

Splošno sodišče Evropske unije: sodbi Komisija/Petrilli, T‑143/09 P, EU:T:2010:531, točke 31 in od 34 do 36 ter navedena sodna praksa, in Komisija/Macchia, T‑368/12 P, EU:T:2014:266, točki 49 in 60.