ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑4/16

J. D.

proti

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Sąd Apelacyjny w Warszawie Wydział Cywilny)

„Predhodno odločanje – Okolje – Direktiva 2009/28/ES – Člen 2, drugi odstavek, točka (a) – Energija iz obnovljivih virov – Hidroenergija – Pojem – Energija, proizvedena v mali hidroelektrarni, ki stoji na kraju izpusta industrijskih odpadnih voda drugega obrata“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. marca 2017

Okolje – Spodbujanje uporabe energije iz obnovljivih virov – Direktiva 2009/28 – Pojem energije iz obnovljivih virov – Energija, proizvedena v hidroelektrarni, ki stoji na kraju izpusta industrijskih odpadnih voda drugega obrata – Vključitev

Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/28, člen 2, drugi odstavek, točka (a))

Pojem „energija iz obnovljivih virov“ iz člena 2, drugi odstavek, točka (a), Direktive 2009/28/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77/ES in 2003/30/ES je treba razlagati tako, da vključuje energijo, ki jo proizvede mala hidroelektrarna, ki ni niti črpalna hidroelektrarna niti pretočna elektrarna s funkcijo črpanja in ki stoji na kraju izpusta industrijskih odpadnih voda drugega obrata, ki je vodo najprej uporabil za svoje potrebe.

Kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točkah od 36 do 38 sklepnih predlogov, je iz teh elementov razvidno, da je energija iz obnovljivih virov v smislu člena 2, drugi odstavek, točka (a), Direktive 2009/28 vsaka hidroenergija, ne glede na to, ali je proizvedena iz vodne energije iz naravnega vodotoka ali vodne energije iz umetnega vodotoka, ob izključitvi električne energije, proizvedene z akumulacijskimi prečrpovalnimi napravami, ki uporabljajo vodo, ki je bila najprej prečrpana navzgor. Vendar je za preprečitev vsakršnega izogibanja pomembno, da edini cilj dejavnosti, ki se izvaja na zgornjem delu vodotoka in ki je razlog za ta umetni vodotok, ni ustvariti navedeni vodotok, da bi se ta uporabil za proizvodnjo električne energije na spodnjem delu vodotoka. Tako med drugim pod pojem hidroenergija iz obnovljivih virov v smislu Direktive 2009/28 ne spada električna energija, proizvedena iz vodne energije, pridobljene iz umetnega vodotoka, kadar je ta zgornji del vodotoka ustvarjen s črpanjem zgolj zato, da se na spodnjem vodotoku ustvari električna energija.

(Glej točke 31, 36 in 38 ter izrek.)
78

EUIPO podredno trdi, da bi moralo Sodišče, če bi se izpodbijana sodba razveljavila le v delu, v katerem je Splošno sodišče ugotovilo kršitev načel enakih možnosti in preglednosti, to sodbo razveljaviti tudi v delu, ki se nanaša na plačilo odškodnine za škodo, ki je nastala družbi European Dynamics Luxembourg in drugim. Po eni strani, kot naj bi izhajalo iz točk 142 in 143 izpodbijane sodbe, naj namreč ne bi bilo vzročne zveze med pomanjkljivostmi pri obrazložitvi, ki jih je ugotovilo Splošno sodišče, in to zatrjevano škodo. Po drugi strani naj Splošno sodišče, ker ni preučilo vpliva očitnih napak pri presoji, ugotovljenih v točkah 91 in 102 izpodbijane sodbe, na končni izid postopka oddaje naročila, ne bi dovolj obrazložilo ugotovitve iz točke 144 te sodbe, da obstaja vzročna zveza med temi napakami in navedeno škodo.
23

V teh okoliščinah je Tribunale di Varese (okrožno sodišče v Vareseju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je mogoče pravo Unije, zlasti člen 4(3) PEU v povezavi s členom 325 PDEU in Direktivo [o DDV], ki za države članice določajo obveznost izenačitve politik sankcioniranja, razlagati tako, da nasprotuje razglasitvi nacionalnega predpisa, ki določa, da se neplačilo DDV kaznuje ob preseženem denarnem pragu, ki je višji od praga, določenega za neplačilo neposrednega davka od dohodkov? 2. Ali je mogoče pravo Unije, zlasti člen 4(3) PEU v povezavi s členom 325 PDEU in Direktivo [o DDV], ki državam članicam nalagajo obveznost, da določijo učinkovite, odvračilne in sorazmerne sankcije za zaščito finančnih interesov EU, razlagati tako, da nasprotuje razglasitvi nacionalnega predpisa, ki določa izključitev kaznivosti za obdolženca (naj gre za poslovodjo, zakonitega zastopnika, pooblaščenca za opravljanje davčnih nalog ali za sostorilca kršitve), če je zadevni subjekt, ki ima pravno osebnost, z zamudo plačal davek in upravne kazni, dolgovane iz naslova DDV, čeprav je bil davčni inšpekcijski nadzor že opravljen in se je že začel kazenski pregon, poleg tega pa je bil uveden sodni postopek in v skladu s predpisi zagotovljena kontradiktornost postopka, vendar še ni bila razpisana glavna obravnava, in sicer v sistemu, v katerem za navedenega poslovodjo in zakonitega zastopnika ali njunega pooblaščenca ter sostorilca kršitve ni odrejena nobena druga kazen, niti upravna? 3. Ali je treba pojem kaznivega dejanja goljufije iz člena 1 Konvencije ZFI razlagati tako, da se šteje, da je v navedeni pojem vključen tudi primer neplačila in delnega ali zapoznelega plačila [DDV], in ali torej člen 2 [te] konvencije državi članici nalaga, da za neplačilo ter delno ali zapoznelo plačilo DDV v znesku nad 50.000 EUR določi zaporne kazni? Če je odgovor nikalen, se je treba vprašati, ali je treba določbo člena 325 PDEU, ki državam članicam nalaga, da določijo – tudi kazenske – sankcije, ki so odvračilne, sorazmerne in učinkovite, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodajni ureditvi, v skladu s katero je za poslovodje in zakonite zastopnike pravnih oseb ali njihove pooblaščence ter sostorilce kršitve izključena kazenska in upravna odgovornost za neplačilo in delno ali zapoznelo plačilo DDV za zneske, ki ustrezajo od tri- do petkratnemu najnižjemu pragu v višini 50.000 EUR, določenemu za goljufije?“
61

Spomniti je tudi treba, da člen 78 carinskega zakonika carinskim organom omogoča, da na zahtevo deklaranta, po odobritvi prepustitve blaga, deklaracijo ponovno pregledajo in, če je to potrebno, povrnejo preveč plačani znesek, če uvozne dajatve, ki jih je plačal deklarant, presegajo to, kar je bilo zakonsko dolgovano v času njihovega plačila. To povračilo se lahko izvede na podlagi člena 236 carinskega zakonika, če so upoštevani pogoji, ki jih določa ta določba, in sicer med drugim spoštovanje roka, ki je načeloma tri leta in ki je določen za vložitev zahtevka za povračilo (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2005, Overland Footwear, C‑468/03, EU:C:2005:624, točki 53 in 54).
12

Po trditvah Republike Avstrije, ki jih Zvezna republika Nemčija ne izpodbija, je mogoče pogoje izdaje teh vrednostnih papirjev povzeti tako: – vrednostni papirji upravičujejo letno izplačilo v obliki fiksnega odstotka svoje nominalne vrednosti; – če lahko letno izplačilo povzroči računovodsko izgubo, se njegov znesek ustrezno zmanjša; – vendar pa vrednostni papirji v času svojega obstoja upravičujejo izplačilo zapadlih zneskov v naslednjih letih, če to poplačilo ne povzroči računovodske izgube; – izplačilo obresti in plačilo zapadlih zneskov imata prednost pred razporeditvijo sredstev v rezerve in izplačili porokom; – znesek kapitala, ki je dan na razpolago izdajatelju v zameno za vrednostne papirje, se povrne v njihovi nominalni vrednosti; – vendar se znesek terjatve v zvezi s povračilom ustrezno zmanjša, če je iz bilance stanja razvidna izguba. V tem primeru se razlika do nominalne vrednosti vrednostnega papirja izravna v naslednjih letih, če to ne povzroči računovodske izgube; – vrednostni papirji ne dajejo pravice do udeležbe pri iztržku od likvidacije družbe izdajateljice in – družba izdajateljica ima pravico do odpoklica vrednostnih papirjev, če ti ne upravičujejo več davčnega odbitka.
9

Člen 132(1) Direktive 2006/112, ki je v poglavju 2, naslovljenem „Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu“, njenega Naslova IX, določa: „Države članice oprostijo naslednje transakcije: (a) opravljanje storitev javnih poštnih služb, razen prevoza potnikov in telekomunikacijskih storitev, ter dobavo blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev; (b) bolnišnično in zdravstveno oskrbo ter z njo tesno povezane dejavnosti, ki jih opravljajo osebe javnega prava ali jih pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, opravljajo bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko ter druge uradno priznane ustanove podobne vrste; (c) zdravstveno oskrbo oseb pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jo opredeli posamezna država članica; (d) oskrbo s človeškimi organi, krvjo ter materinim mlekom; (e) storitve zobnih tehnikov pri opravljanju poklicne dejavnosti in zobno protetiko, ki jo dobavijo zobozdravniki in zobni tehniki; (f) storitve, ki jih za svoje člane opravijo neodvisne skupine oseb, katerih dejavnosti so oproščene ali niso predmet DDV, in so neposredno namenjene za opravljanje njihove dejavnosti, če te skupine od svojih članov zahtevajo samo natančno povrnitev njihovega deleža skupnih stroškov in ni verjetno, da bi takšna oprostitev povzročila izkrivljanje konkurence; (g) opravljanje storitev in dobavo blaga, ki je tesno povezana s socialnim skrbstvom in socialnovarstvenim delom, vključno z dobavami s strani domov za ostarele, ki jih opravljajo osebe javnega prava ali druge organizacije, ki jih država članica priznava kot organizacije socialnega pomena; […] (i) izobraževanje otrok ali mladine, šolsko ali univerzitetno izobraževanje, poklicno usposabljanje ali prekvalifikacijo, vključno z opravljanjem storitev in dobavo blaga, tesno povezano s temi storitvami, če te dejavnosti opravljajo osebe javnega prava, ki so temu namenjene, ali druge organizacije, ki jim država članica priznava podoben namen; […] (m) določene storitve, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo in jih nepridobitne organizacije opravijo posameznikom, ki se ukvarjajo s športom ali telesno vzgojo; (n) določene kulturne storitve in dobavo blaga, tesno povezano s temi storitvami, ki jih opravljajo osebe javnega prava ali druge kulturne ustanove, ki jih priznava država članica; […]“
Člen 17 iste direktive, naslovljen „Trajnostna merila za pogonska biogoriva in druga tekoča biogoriva“, določa:

„1. Ne glede na to, ali so bile surovine pridelane na ozemlju Skupnosti ali zunaj nje, se energija iz pogonskih biogoriv in drugih tekočih biogoriv za namene iz točk (a), (b) in (c) upoštev[a] v nadaljevanju samo, če izpolnjujejo trajnostna merila, določena v odstavkih 2 do [6]:

(a) ocenjevanje izpolnjevanja zahtev te direktive v zvezi z nacionalnimi cilji;

(b) ocenjevanje izpolnjevanja obveznosti glede uporabe obnovljive energije;

(c) upravičenost do finančne podpore za porabo pogonskih biogoriv in drugih tekočih biogoriv.

[…]

2. Prihranek emisij toplogrednih plinov zaradi uporabe pogonskih biogoriv in drugih tekočih biogoriv, ki se upošteva za namene iz točk (a), (b) in (c) odstavka 1, je najmanj 35 %.

[…]

3. Pogonska biogoriva in druga tekoča biogoriva, upoštevana za namene iz točk (a), (b) in (c) odstavka 1, se ne proizvedejo iz surovin, pridobljenih na zemljišču velikega pomena za ohranjanje biološke raznovrstnosti […]

4. […] se ne proizvedejo iz surovin, pridobljenih na zemljišču z visoko zalogo ogljika […]

5. […] se ne pridobivajo iz surovin iz zemljišč, ki so bila 1. januarja 2008 šotišča […]

6. Kmetijske surovine, pridelane v Skupnosti ter uporabljene za proizvodnjo pogonskih biogoriv in drugih tekočih biogoriv, ki se upoštevajo za namene iz točk (a), (b) in (c) odstavka 1, se pridobijo v skladu z zahtevami in standardi na podlagi določb iz naslova ‚Okolje‘ v delu A in točki 9 Priloge II k Uredbi Sveta (ES) št. 73/2009 z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpore za kmete [UL 2009, L 30, str. 16], in v skladu z minimalnimi zahtevami za dobre kmetijske in okoljske pogoje, opredeljenimi na podlagi člena 6(1) navedene uredbe.

[…]

8. Države članice za namene iz točk (a), (b) in (c) odstavka 1 ne smejo opustiti upoštevanja pogonskih biogoriv in drugih tekočih biogoriv, pridobljenih v skladu s tem členom, iz drugih razlogov, povezanih s trajnostjo.

[…]“
9

Člen 8 Betriebsverfassungsgesetz (zakon o družbeni organizaciji podjetja, BGBl. 2001 I, str. 2518) določa: „(1) Izvoljeni so lahko vsi volilni upravičenci, ki so šest mesecev zaposleni v poslovni enoti ali so v okviru dela od doma delali predvsem za navedeno poslovno enoto. V to šestmesečno zaposlenost v poslovni enoti so vključena obdobja, v katerih je delavec neposredno pred sedanjo zaposlitvijo delal v drugi poslovni enoti iste družbe ali koncerna […] (2) Če poslovna enota obstaja manj kot šest mesecev, so lahko z odstopanjem od določbe iz odstavka 1 o šestmesečni zaposlenosti v poslovni enoti izvoljeni delavci, ki so ob začetku volitev v svet delavcev zaposleni v poslovni enoti in izpolnjujejo ostale pogoje za izvolitev.“
71

Za to člen 4(1) Direktive matičnih in odvisnih družb državam članicam dopušča izbiro med dvema sistemoma, to je sistemom oprostitev in sistemom odbitka (glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, točka 44). V skladu z uvodnima izjavama 7 in 9 te direktive namreč ta določba določa, da kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme distribucijo dobička, se država članica matične družbe in država članica, v kateri je njena stalna poslovna enota, razen v primeru likvidacije odvisne družbe, bodisi vzdržita obdavčevanja takšnega dobička bodisi ta dobiček obdavčita ter hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovolita, da od zneska davka odbijeta del davka, ki se nanaša na ta dobiček ter ki ga je distribuirala odvisna družba in katera koli odvisna družba nižjega ranga.
82

V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri presoji, ali država članica spoštuje načelo sorazmernosti na področju javnega zdravja, upoštevati dejstvo, da sta zdravje in življenje ljudi najpomembnejša med dobrinami in interesi, varovanimi s Pogodbo DEU, in da države članice določijo raven, na kateri želijo zagotoviti varovanje javnega zdravja, in kako naj se ta raven doseže. Ker je ta raven v državah članicah lahko različna, je treba tem priznati polje proste presoje (glej med drugim sodbe z dne 11. septembra 2008, Komisija/Nemčija, C‑141/07, EU:C:2008:492, točka 51; z dne 19. maja 2009, Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, C‑171/07 in C‑172/07, EU:C:2009:316, točka 19; z dne 21. junija 2012, Susisalo in drugi, C‑84/11, EU:C:2012:374, točka 28; z dne 5. decembra 2013, Venturini in drugi, od C‑159/12 do C‑161/12, EU:C:2013:791, točka 59, in z dne 19. oktobra 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung, C‑148/15, EU:C:2016:776, točka 30).
49

Sodišče je tako najprej razsodilo, da če je dokazano, da je oseba, ki ponuja neposreden dostop do varovanih del, vedela ali bi morala vedeti, da hiperpovezava, ki jo je namestila, omogoča dostop do dela, ki je na internetu objavljeno nezakonito, je treba šteti, da namestitev te povezave pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29. Sodišče je nato dodalo, da enako velja, če ta povezava uporabnikom spletnega mesta, na katerem je ta povezava, omogoča obiti omejevalne ukrepe, ki so sprejeti na mestu, na katerem je varovano delo, da bi se dostop javnosti omejil samo na naročnike, in zato namestitev take povezave pomeni nameren poseg, brez katerega navedeni uporabniki ne bi mogli pregledovati razširjanih del. Nazadnje je Sodišče navedlo, da če so hiperpovezave nameščene s pridobitnim namenom, je mogoče od tistega, ki jih je namestil, pričakovati, da opravi potrebna preverjanja, da se prepriča, da ni zadevno delo na spletnem mestu, na katero napotujejo navedene povezave, objavljeno nezakonito, zaradi česar je mogoče domnevati, da je do namestitve prišlo ob seznanjenosti s tem, da je navedeno delo varovano, in s tem, da imetnik avtorske pravice morda ni dovolil objave na internetu. V teh okoliščinah in dokler se ta izpodbojna domneva ne ovrže, dejanje namestitve hiperpovezave do dela, ki je nezakonito objavljeno na internetu, pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 (glej sodbo z dne 8. septembra 2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, točke od 49 do 51).
20

V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) ((pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali so ob upoštevanju člena 132(1)(i) Direktive [2006/112] restavracijske storitve in storitve s področja zabave, ki jih izobraževalna ustanova opravi za javnost (ki ni prejemnik glavne storitve, namreč izobraževanja), ki zanje plača, ,tesno povezane‘ z izobraževanjem v okoliščinah, v katerih opravljanje teh storitev omogočijo študenti (ki so prejemniki glavne storitve, namreč izobraževanja) v okviru izobraževanja, pri čemer so te storitve bistven del njihovega izobraževanja? 2. Ali je za ugotovitev, ali je opravljanje restavracijskih storitev in storitev s področja zabave zajeto z oprostitvijo iz člena 132(1)(i) [Direktive 2006/112] kot opravljanje storitev, ,tesno povezanih‘ z izobraževanjem: (a) upoštevno, da študentom koristi to, da so udeleženi pri opravljanju zadevnih storitev, ne pa predmet teh storitev; (b) upoštevno, da teh storitev ne prejmejo ali potrošijo neposredno ali posredno študenti, ampak jih prejme ali potroši javnost, ki zanje plača in ki ni prejemnik glavne opravljene storitve, namreč izobraževanja; (c) upoštevno, da opravljene storitve z vidika povprečnega prejemnika zadevnih storitev (torej javnosti, ki zanje plača) ne pomenijo sredstva za večjo korist od katere koli druge storitve, ampak so same sebi namen; (d) upoštevno, da z vidika študentov zadevne storitve niso same sebi namen, ampak udeležba študentov pri opravljanju storitev pomeni sredstvo za večjo korist od glavnih, namreč izobraževalnih storitev; (e) in v kolikšnem obsegu je treba upoštevati načelo davčne nevtralnosti?“
35

Sodišče je do tega sklepa prišlo na podlagi uvodne izjave 39 in besedila člena 12(2) in (3) Direktive o zasebnosti in elektronskih komunikacijah ter ugotovitve, da če je podjetje, ki je naročniku dodelilo telefonsko številko, tega naročnika obvestilo o možnosti posredovanja njegovih osebnih podatkov drugemu podjetju zaradi objave teh podatkov v javnem imeniku in je ta privolil v objavo teh podatkov v takem imeniku, naročniku ni treba ponovno privoliti v posredovanje teh podatkov drugemu podjetju, ki namerava izdati tiskani ali elektronski imenik oziroma namerava omogočiti dostop do teh imenikov prek imeniških storitev, če se zagotovi, da zadevni podatki ne bodo uporabljeni za druge namene kot za tiste, za katere so bili zbrani ob prvi objavi. Privolitev, ki jo je na podlagi člena 12(2) te direktive dal pravilno obveščeni naročnik, kar zadeva objavo njegovih osebnih podatkov v javnem imeniku, se namreč nanaša na namen te objave in torej zajema vsako poznejšo obdelavo teh podatkov, ki jo opravijo druga podjetja, ki delujejo na trgu javno dostopnih imeniških storitev in imenikov, če je namen te obdelave podatkov enak. Sodišče je v zvezi s tem poudarilo, da na podlagi besedila člena 12(2) Direktive o zasebnosti in elektronskih komunikacijah namreč ni mogoče šteti, da ima naročnik pravico do izbire nekaterih ponudnikov javno dostopnih imeniških storitev in imenikov (glej v tem smislu sodbo z dne 5. maja 2011, Deutsche Telekom, C‑543/09, EU:C:2011:279, točke od 62 do 65).
13

Splošno sodišče je nato v točkah od 89 do 146 izpodbijane sodbe preučilo različna ravnanja varuha človekovih pravic v povezavi z vodenjem prvotne preiskave, ki jih je C. Staelen grajala, pri čemer je svojo preučitev v zvezi s tem končalo tako, da je v točkah od 141 do 146 navedene sodbe presodilo, da je varuh človekovih pravic trikrat kršil dolžnost skrbnega ravnanja in da so bile te kršitve dovolj resne za utemeljitev odgovornosti Unije. Navedene kršitve so zadevale, prvič, to, da je varuh človekovih pravic izkrivil vsebino mnenja Parlamenta, drugič, to, da je kršil dolžnost skrbnega ravnanja v okviru preiskave, katere namen je bil ugotoviti, ali je Parlament informacije v zvezi z vpisom imena C. Staelen na seznam primernih kandidatov posredoval drugim institucijam, organom, agencijam in uradom Unije, in tretjič, to, da je tako dolžnost kršil tudi v okviru svoje preiskave, katere namen je bil preveriti, ali je Parlament te informacije sporočil svojim generalnim direktoratom.
54

V tem kontekstu ni sporno, da je zakonodajalec Unije ob sprejetju davčnega ukrepa primoran sprejeti politične, gospodarske in socialne odločitve ter prednostno razvrščati različne interese in opraviti kompleksne presoje. Zato mu je treba v tem okviru priznati široko polje proste presoje, tako da mora biti sodni nadzor spoštovanja pogojev, navedenih v prejšnji točki te sodbe, omejen na očitno napako (glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, točka 123, in z dne 17. oktobra 2013, Billerud Karlsborg in Billerud Skärblacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, točka 35).
4

V uvodnih izjavah 3, 4, 10, 26 in 34 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno: „(3) Unija si je zastavila cilj ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice, med drugim z lajšanjem dostopa do sodnega varstva, zlasti z načelom vzajemnega priznavanja sodnih in izvensodnih odločb v civilnih zadevah. […] (4) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznavanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter zagotavljanje hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb, sprejetih v državi članici. […] (10) Področje uporabe te uredbe bi moralo zajemati vse glavne civilne in gospodarske zadeve, razen točno opredeljenih zadev […] […] (26) Medsebojno zaupanje pri delovanju pravosodja v Uniji upravičuje načelo, da bi bilo treba sodne odločbe, izdane v državi članici, priznati v vseh državah članicah, ne da bi bil zato potreben kakšen poseben postopek. Poleg tega namen skrajšanja trajanja čezmejnih pravd ter zmanjšanja njihovih stroškov upravičuje odpravo razglasitve izvršljivosti pred izvršitvijo sodne odločbe v zaprošeni državi članici. Posledično bi bilo treba sodbo sodišča posamezne države članice obravnavati, kot da je bila dana v zaprošeni državi članici. […] (34) Zagotoviti bi bilo treba kontinuiteto med [K]onvencijo [z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32)], Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago [Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah] in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“