Da za informacije veljajo pogoji o varovanju poklicne tajnosti in so lahko varovane pred javnim razkritjem, mora biti ugotovljeno, da lahko razkritje teh informacij resno škodi osebi, ki jih da na voljo, ali tretjim.

S tega vidika interes podjetja, ki mu je Komisija naložila globo za kršitev konkurenčnega prava, da se podrobnosti kršitve, ki se mu očita, ne razkrijejo javnosti, ni vreden posebnega varstva, ob upoštevanju, na eni strani, interesa javnosti, da se kar najbolje seznani z razlogi vseh ravnanj Komisije, interesa gospodarskih subjektov, da izvejo, katera so ravnanja, za katera se lahko naložijo sankcije, in interesa oseb, ki so bile prizadete s kršitvijo, da se seznanijo s podrobnostmi, da bi lahko po potrebi proti sankcioniranim podjetjem uveljavljale svoje pravice, in, na drugi strani, možnosti tega podjetja, da ta sklep predloži v sodni nadzor.

Da za informacije veljajo pogoji o varovanju poklicne tajnosti in so lahko varovane pred javnim razkritjem, morajo biti interesi, ki so z razkritjem informacij lahko prizadeti, objektivno vredni zaščite. Ta pogoj pomeni, da je treba pri presoji zaupnosti informacije tehtati med legitimnimi interesi, ki nasprotujejo njenemu razkritju, in splošnim interesom, ki zahteva, da dejavnosti institucij potekajo čim bolj javno.

(Glej točke od 83 do 85 in od 87 do 90.)

Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s trditvijo, da informacije, glede katerih so podjetja zahtevala zaupno obravnavo, pravzaprav niso bistvene za razumevanje izreka sklepa Komisije o ugotovitvi kršitve konkurenčnega prava in zato ne spadajo v okvir obveznosti objave, ki je naložena Komisiji s členom 30(2) Uredbe št. 1/2003. Posledično člen ne želi omejevati svobode Komisije, da prostovoljno objavi različico svojega sklepa v večjem obsegu, kot je potrebno, in da vanjo vključi tudi informacije, katerih objava ni potrebna, če njihovo razkritje ni nezdružljivo z varstvom poklicne tajnosti.

Poleg tega zadevna trditev vključuje interes javnosti, da čim bolje pozna razloge za vsako ravnanje Komisije, interes gospodarskih subjektov, da vedo, za katero ravnanje so lahko sankcionirani, in, nazadnje, interes Komisije, da ohrani koristen učinek svojega programa prizanesljivosti. Ti interesi pa niso specifični za zadevna podjetja, tako da je le Komisija pristojna v konkretnem primeru tehtati učinkovitost programa prizanesljivosti, na eni strani, ter interes javnosti in gospodarskih subjektov, da so obveščeni o vsebini njenega sklepa in da ravnajo v smislu varovanja svojih pravic, na drugi strani.

V zadevi, ki se ne nanaša na ugovor zoper zavrnitev dostopa do dokumentov v postopku v zvezi s konkurenco, temveč na Komisijino nameravano objavo nekaterih informacij, vsebovanih v dokumentih ali izjavah, ki so ji jih podjetja, vpletena v kršitev pravil o konkurenci, posredovala prostovoljno, z namenom, da bi bila deležna programa prizanesljivosti, in v kateri je bilo zatrjevano, da naj bi bil z objavo informacij, ki jih podjetja med preiskavo posredovala prostovoljno, v upanju, da bodo deležna programa prizanesljivosti, resno ogrožen cilj Komisijinih preiskav, ta zadnja trditev ne more biti podlaga za novo pravno pravilo, ki naj bi ga Komisija kršila le zato, ker naj bi z nameravano objavo informacij, posredovanih v okviru prizanesljivosti, lahko vplivala na izvajanje tega programa pri poznejših preiskavah.

Ob uporabi teh načel je Sodišče, ki odloča v postopku predhodnega odločanja – v okviru sporov glede zahtev podjetij, ki menijo, da so bila s kršitvijo konkurenčnega prava prizadeta, za dostop do preiskovalnih spisov, ki jih imajo nacionalni organi za konkurenco – pozvalo nacionalna sodišča, ki odločajo v teh sporih, da tehtajo interese, ki upravičujejo posredovanje informacij, ki so jih posredovali vlagatelji zahtev za prizanesljivost prostovoljno, in interese za varstvo teh informacij.

Vendar pa lahko pravica do pridobitve odškodnine za škodo, nastalo zaradi sporazumov ali ravnanj, ki bi lahko omejevali ali izkrivljali konkurenco, bistveno pripomore k ohranitvi učinkovite konkurence v Uniji in s tem prispeva k uresničevanju cilja javnega interesa.

Komisija se s tem, da sprejme pravila ravnanja, kot so ta iz obvestil imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah, in da z njihovo objavo razglasi, da jih bo v prihodnje uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, sama omejuje pri izvrševanju svojega diskrecijske pravice in od teh pravil brez utemeljitve ne more odstopiti, ne da bi bila, glede na okoliščine primera, sankcionirana na podlagi kršitve splošnih pravnih načel, kot sta enako obravnavanje in varstvo legitimnih pričakovanj. Vendar iz teh pravil ne izhaja prepoved, da Komisija v nobenem primeru ne sme objaviti informacij, ki jih vsebujejo prošnje za prizanesljivost, ali izjav, podanih v okviru programa prizanesljivosti. Različne zaveze iz navedenih obvestil se nanašajo le na razkritje dokumentov, ki so ji jih prostovoljno sporočila podjetja, da bi bila deležna programa prizanesljivosti, in izjav istih podjetij v tem okviru.

Čeprav načelo varstva legitimnih pričakovanj spada med temeljna načela Unije, gospodarski subjekti ne morejo imeti legitimnega pričakovanja glede ohranitve sedanjega položaja, ki ga lahko institucije Unije na podlagi svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku spremenijo.

S tega vidika podjetja podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi pravil Unije o konkurenci, ne more izpeljati legitimnega pričakovanja iz ohranitve prejšnje prakse Komisije, v skladu s katero se informacije, ki so jih podjetja Komisiji razkrila prostovoljno v okviru prošenj za prizanesljivost in glede katerih so zahtevala zaupno obravnavo, niso razkrile.

Komisija ima namreč široko polje proste presoje pri tem, ali bo te informacije objavila. Člen 30(2) Uredbe št. 1/2003 omejuje obveznost objave s strani Komisije na to, da objavi imena strank in glavno vsebino sklepov, navedenih v odstavku 1 te določbe, z namenom olajšati nalogo Komisije, da javnost obvesti o obstoju in vsebini teh sklepov, upoštevajoč med drugim jezikovne zahteve, povezane z objavo v Uradnem listu Evropske unije. Ta določba pa ne omejuje možnosti Komisije, da, ob spoštovanju poslovnih skrivnosti, objavi celotna besedila svojih sklepov ali vsaj njihovo podrobno različico, če presodi, da je to ustrezno, in ji viri to dopuščajo.

Čeprav torej za Komisijo velja splošna obveznost objavljanja zgolj nezaupnih različic sklepov, člena 30(2) Uredbe št. 1/2003, da bi se zagotovilo spoštovanje te obveznosti, ni treba razlagati tako, da naj bi naslovnikom sklepov, sprejetih na podlagi členov od 7 do 10, ter 23 in 24 navedene uredbe, dajal posebno pravico, ki bi jim omogočala, da nasprotujejo temu, da Komisija v Uradnem listu, in glede na okoliščine primera tudi na spletni strani te institucije, objavi informacije, ki, čeprav niso zaupne, niso bistvene za razumevanje izreka teh sklepov. Namen člena 30 Uredbe št. 1/2003 ni omejevati svobodo Komisije, da prostovoljno objavi različico sklepa v večjem obsegu, kot je minimalno potrebno, in da vanjo vključi tudi informacije, katerih objava ni potrebna, če njihovo razkritje ni nezdružljivo z varstvom poklicne tajnosti.

(Glej točke 120 in od 122 do 124.)