ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 25 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kakor je bila spremenjena s konvencijami o pristopu iz let 1978, 1982, 1989 in 1996, se nanaša na vse sodne odločbe, ki jih izdajo sodišča v državah pogodbenicah, ne da bi razlikoval med njimi. Za uporabo navedene konvencije za te sodne odločbe zadostuje, da so bile ali bi lahko bile – preden se je zahtevalo njihovo priznanje ali njihova izvršitev v drugi državi, kot je država izvora – v državi izvora v različnih postopkih predmet kontradiktorne obravnave. Ker sta bili sodni odločbi nacionalnega sodišča izdani v obliki zamudne sodbe in sklepa, in to v civilnem postopku, ki je načeloma oblikovan kontradiktorno, dejstvo, da je sodišče odločilo, kot da se tožena stranka, ki je pred njim zakonito nastopila, ne bi spustila v postopek, ne more zadostovati za izpodbijanje opredelitve v sprejetih sodnih odločbah.

Člen 27, točka 1, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kakor je bila spremenjena s konvencijami o pristopu iz let 1978, 1982, 1989 in 1996 je treba razlagati tako, da sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, glede na klavzulo javnega reda, določeno v tem členu, lahko upošteva dejstvo, da je sodišče države izvora odločilo o zahtevkih tožeče stranke, ne da bi zaslišalo toženo stranko, ki je zakonito nastopila pred njim, vendar je bila iz postopka izključena s sklepom, ker ni izpolnila obveznosti, ki so ji bile naložene s sklepom, izdanim pred tem v okviru istega postopka, če glede na celotno presojo postopka in glede na vse okoliščine ugotovi, da je ukrep izključitve očitna in nesorazmerna kršitev pravice tožene stranke do izjave. Nadzor predložitvenega sodišča se mora nanašati ne le na pogoje, pod katerimi sta bili izdani sodni odločbi, katerih priznanje se zahteva, ampak tudi na pogoje, pod katerimi sta bila v zgodnejši fazi izdana sklepa, in zlasti na preverjanje po eni strani pravnih sredstev, ki so bila na voljo toženi stranki, in po drugi strani na preverjanje, ali je tožena stranka v okviru navedenih odločb imela možnost dati izjavo ob spoštovanju kontradiktornosti in uresničevanju pravice do obrambe v celoti.

(Glej točke 41, 46, 48 in izrek.)
Poklicni sklad, pri katerem se morajo podjetja iz določene panoge in določenega območja obvezno včlaniti zaradi zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, ni podjetje v smislu členov 81 ES in 82 ES, temveč opravlja izključno socialno funkcijo, če deluje v okviru sistema, ki izvaja načelo solidarnosti in je pod nadzorom države. Zgolj okoliščina, da poklicni sklad neposredno ponuja storitve zavarovanja, kot taka ne more vplivati na popolnoma socialni značaj njegove funkcije, saj ne vpliva ne na solidarnostni značaj tega sistema ne na nadzor, ki ga nad njim izvaja država.

Pogoj glede solidarnosti sistema zavarovanja je izpolnjen, če se ta financira s prispevki, katerih stopnja ni sistematično sorazmerna z zavarovanim tveganjem, in če vrednost dajatev, ki jih izplačajo pokojninski skladi, ni nujno sorazmerna s plačilom zavarovanca. Dvoma o solidarnostnem značaju financiranja ne vzbujajo ne neobstoj zgornje omejitve prispevkov, ne dejstvo, da tega sistema ne izvaja ena, temveč več organizacij na sektorski in/ali ozemeljski podlagi, ne dejstvo, da lahko te organizacije določijo enoten minimalni znesek prispevka.

V zvezi s pogojem nadzora, ki ga izvaja država, prosta presoja poklicnih skladov pri določitvi dejavnikov, ki vplivajo na znesek prispevkov in dajatev, v okviru sistema samoupravljanja kot taka ne more spremeniti značaja dejavnosti, ki jo opravljajo navedeni skladi, saj je ta prosta presoja predvidena in natančno omejena z zakonom, poleg tega pa so ti skladi glede tega pod nadzorom države.

(Glej točke 44, od 50 do 55, 61, 62, od 64 do 68 in točko 1 izreka.)
Člen 31(1) Direktive 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki zavezuje kabelskega operaterja, da v svoje analogno kabelsko omrežje vključi televizijske kanale in televizijske storitve, ki se že prenašajo prek prizemne tehnike, kar ima za posledico več kot polovično zasedenost tega omrežja, in ki ob pomanjkanju prostih kanalov določi vrstni red vlagateljev, ki vodi do polne zasedenosti prostih kanalov v tem omrežju, če te obveznosti ne povzročajo neprimernih ekonomskih posledic, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 56 in točko 1 izreka.)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. decembra 2008 – Komisija proti Španiji

(Zadeva C-480/07)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2000/59/ES — Pristaniške zmogljivosti za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora — Nedoločitev, neizvajanje ali nepotrditev načrtov za sprejem in obdelavo odpadkov v teh pristaniščih“

1. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče — Stanje, ki ga je treba upoštevati — Položaj ob izteku roka, določenega z obrazloženim mnenjem (člen 226 ES) (Glej točko 16.)

2. Okolje — Odpadki — Direktiva 2000/59 — Ladijski odpadki in ostanki tovora (člen 249 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/59, člen 5(1)) (Glej točke 17 in od 21 do 23.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora (UL L 332, str. 81) – Nepriprava in/ali neizvajanje načrtov za sprejem in obdelavo odpadkov v vseh pristaniščih, ki so v pristojnosti „avtonomnih skupnosti“

Izrek

1. Kraljevina Španija s tem, da ni določila, izvedla in potrdila načrtov za sprejem in obdelavo odpadkov v vseh španskih pristaniščih, ni izpolnila obveznosti iz členov 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora.

2. Kraljevina Španija plača stroške postopka.

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. decembra 2008 – Komisija proti Španiji

(Zadeva C-480/07)

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2000/59/ES — Pristaniške zmogljivosti za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora — Nedoločitev, neizvajanje ali nepotrditev načrtov za sprejem in obdelavo odpadkov v teh pristaniščih“

1. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče — Stanje, ki ga je treba upoštevati — Položaj ob izteku roka, določenega z obrazloženim mnenjem (člen 226 ES) (Glej točko 16.)

2. Okolje — Odpadki — Direktiva 2000/59 — Ladijski odpadki in ostanki tovora (člen 249 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/59, člen 5(1)) (Glej točke 17 in od 21 do 23.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora (UL L 332, str. 81) – Nepriprava in/ali neizvajanje načrtov za sprejem in obdelavo odpadkov v vseh pristaniščih, ki so v pristojnosti „avtonomnih skupnosti“

Izrek

1. Kraljevina Španija s tem, da ni določila, izvedla in potrdila načrtov za sprejem in obdelavo odpadkov v vseh španskih pristaniščih, ni izpolnila obveznosti iz členov 5(1) in 16(1) Direktive 2000/59/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. novembra 2000 o pristaniških zmogljivostih za sprejem ladijskih odpadkov in ostankov tovora.
Zadeva C-404/07

Győrgy Katz

proti

István Roland Sós

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság)

„Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah — Okvirni sklep 2001/220/PNZ — Položaj žrtev v kazenskem postopku — Zasebni tožilec namesto državnega tožilca — Izjava žrtve kot priče“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 10. julija 2008 I ‐ 7609

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. oktobra 2008 I ‐ 7620

Povzetek sodbe

Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Položaj žrtev v kazenskem postopku – Okvirni sklep 2001/220

(Okvirni sklep Sveta 2001/220, člena 2 in 3)

Čeprav Okvirni sklep 2001/220 o položaju žrtev v kazenskem postopku državam članicam nalaga, da na eni strani žrtvam zagotavljajo visoko raven zaščite in zagotovijo resnično in primerno vlogo v svojih kazenskopravnih sistemih ter da na drugi strani priznavajo njihove pravice in pravne interese in zagotovijo, da se jih lahko zasliši in da predložijo dokaze, nacionalnim organom pušča široko prosto presojo glede konkretnih podrobnosti uresničevanja teh ciljev.

Tako je treba člena 2 in 3 navedenega sklepa razlagati tako, da nacionalnega sodišča ne zavezujeta, da žrtvam kaznivega dejanja dovoli, da se jih zasliši kot priče v postopku na podlagi nadomestne zasebne tožbe. Vendar je treba žrtvam, če nimajo take možnosti, omogočiti, da podajo izjavo, ki se lahko upošteva kot dokaz.

(Glej točki 46, 50 in izrek.)
Člen 12(7) Direktive 97/33 o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah za zagotavljanje univerzalne storitve in medobratovalnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežja, kot je bila spremenjena z Direktivo 98/61, in člen 4c Direktive 90/388 o konkurenci na trgih telekomunikacijskih storitev, kot je bila spremenjena z Direktivo 96/19, slednjega v zvezi z uvodnima izjavama 5 in 20 Direktive 96/19, je treba razlagati tako, da nacionalni regulativni organ operaterju omrežja, ki je medomrežno povezano z javnim omrežjem, ne more naložiti obveznosti, da operaterju naročniškega omrežja s prevladujočim položajem za leto 2003 poleg tarife za medomrežno povezovanje plača tudi priključnino za izravnavo primanjkljaja, ki slednjemu nastane zaradi zagotavljanja krajevnih zank.

Prvič, za tako priključnino se namreč uporabi člen 12(7) Direktive 97/33, za njeno določanje pa veljajo enaki pogoji kot za tarifo za medomrežno povezovanje v ožjem smislu, in sicer upoštevanje načela stroškovne naravnanosti cen. To načelo, določeno v členu 7(2) Direktive 97/33, obvezuje k določanju tarife na podlagi dejanskih stroškov. Zato člen 12(7) Direktive 97/33 nacionalnemu regulativnemu organu ne dovoljuje, da odobri priključnino, katere višina ni stroškovno naravnana, če ima enake lastnosti kot tarifa za medomrežno povezovanje in se zaračunava kot dodatek k tej tarifi.

Drugič, posledica priključnine je zgolj varovanje operaterja naročniškega omrežja s prevladujočim položajem na trgu, s tem da mu ta omogoča, da za svoje naročnike ohranja nižje stroške klicev od dejanskih in tako financira lasten primanjkljaj z naročniki drugih operaterjev medomrežno povezanih omrežij. Tako financiranje, ki ne poteka v okviru financiranja obveznosti v zvezi z univerzalno storitvijo, ni združljivo z načelom svobodne konkurence.

Tretjič, uvedba take priključnine ni dopustna po 1. januarju 2000, ki je po uvodnih izjavah 5 in 20 Direktive 96/19 in členu 4c Direktive 90/388 končni datum za dokončanje navedenega tarifnega usklajevanja držav članic.

(Glej točke od 22 do 24, od 28 do 33 in točko 1 izreka.)
V okviru postopka, določenega v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, spada presoja dejanskega stanja v pristojnost nacionalnega sodišča. Sodišče je pristojno odločati o razlagi ali veljavnosti prava Skupnosti samo na podlagi dejstev, ki mu jih predloži nacionalno sodišče. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, načeloma dolžno odločati.

Povezani določbi členov 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi o izračunu davka na dediščino in davka na prenos lastnine za nepremičnino, ki je v državi članici, ki ne predvideva odbitka dolgov v zvezi s to nepremičnino, če zapustnik ob svoji smrti ni prebival v tej, ampak v drugi državi članici, medtem ko je tak odbitek dovoljen, če je zapustnik ob svoji smrti prebival v prvonavedeni državi članici, v kateri je nepremičnina, ki je predmet dedovanja.

Ker namreč taka ureditev določa odvisnost odbitka določenih dolgov, ki bremenijo zadevno nepremičnino, od kraja bivanja zapustnika ob njegovi smrti, kar pomeni večje davčno breme za zapuščino dedičev nerezidentov, je prosti pretok kapitala omejen.

Različno obravnavanje ne more biti utemeljeno zato, ker se nanaša na primere, ki niso objektivno primerljivi. Kadar nacionalna ureditev dediče oseb, ki so bile ob svoji smrti rezidenti, in dediče oseb, ki ob svoji smrti niso bile rezidenti, pri izračunu davka na podedovano nepremičnino, ki je v zadevni državi članici, postavlja na enako raven, taka ureditev v okviru te iste obdavčitve glede odbitka dolga, ki bremeni to nepremičnino, teh dedičev ne sme, ne da bi bila diskriminatorna, obravnavati različno. S tem ko dediščine teh dveh kategorij oseb za namen obdavčevanja, razen glede odbitka dolgov, obravnava enako, nacionalni zakonodajalec dejansko priznava, da med njimi ne obstajajo nobene objektivne razlike glede modalitet in pogojev te obdavčitve, ki bi lahko upravičevali različno obravnavanje.

Poleg tega se država članica, v kateri je nepremičnina, ki je del dediščine, za utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala, ki izhaja iz njene ureditve, ne more sklicevati na možnost, ki ni odvisna od njene volje, in sicer davčnega odbitka s strani druge države članice, kot je država članica, katere rezident je bil zapustnik ob svoji smrti, ki bi delno ali v celoti lahko izravnal škodo, ki bi nastala dedičem te osebe, ker se v državi članici, v kateri je nepremičnina, dolgovi nepremičnine pri izračunu davka na prenos lastnine ne odbijejo.

(Glej točke 46, 60, 63, 68, 71 in izrek.)
Zadeva C-164/07

James Wood

proti

Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložila Commission d’indemnisation des victimes d’infractions du tribunal de grande instance de Nantes)

„Člen 12 ES — Diskriminacija glede na državljanstvo — Odškodnina, ki jo izplačuje Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions — Izključitev“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 28. februarja 2008 I - 4145

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. junija 2008 I - 4157

Povzetek sodbe

Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija glede na državljanstvo

(člen 12 ES)

Pravo Skupnosti nasprotuje zakonodaji države članice, na podlagi katere državljani drugih držav članic, ki prebivajo in delajo na njenem ozemlju, zgolj zaradi svojega državljanstva niso upravičeni do odškodnine za škodo zaradi kršitev osebne nedotakljivosti, ki so nastale s kaznivim dejanjem, ki ni bilo storjeno na ozemlju te države.

(Glej točko 16 in izrek.)
To, da je delodajalec javno izjavil, da ne bo zaposlil delavcev določene narodnosti oziroma rase, pomeni neposredno diskriminacijo pri zaposlovanju, v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/43 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost, ker so take izjave takšne, da resno odvračajo nekatere kandidate, da bi predložili svoje kandidature, in s tem ustvarjajo oviro za njihov dostop do trga dela. Obstoj take neposredne diskriminacije ne predpostavlja, da je mogoče določiti tožnika, ki bi zatrjeval, da naj bi bil žrtev take diskriminacije.

(Glej točki 25 in 28 ter točko 1 izreka.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti

–

Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče

–

Stanje, ki ga je treba upoštevati

–

Stanje ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL L 134, str. 1), v predpisanem roku.

Izrek

Izrek

1) Kraljevina Švedska, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

2) Kraljevini Švedski se naloži plačilo stroškov.
Tretja, peta, osma, trinajsta, sedemnajsta in enaindvajseta uvodna izjava Direktive 93/42 določajo:

„ker bi morale biti nacionalne določbe v zvezi z varnostjo in zdravstvenim varstvom pacientov, uporabnikov in, kjer to pride v poštev, drugih oseb pri uporabi medicinskih pripomočkov usklajene, da bi bil zagotovljen prosti pretok teh pripomočkov na notranjem trgu;

[…]

ker morajo medicinski pripomočki pacientom, uporabnikom in tretjim osebam nuditi visoko stopnjo varnosti in dosegati zmogljivostne lastnosti, ki jim jih pripisuje proizvajalec; ker je torej ohranjanje in izboljševanje ravni zaščite, dosežene v državah članicah, eden bistvenih ciljev te direktive;

[…]

ker morajo biti v skladu z načeli iz Resolucije Sveta z dne 7. maja 1985 o novem pristopu v tehničnem usklajevanju in standardizaciji [(UL C 136, str. 1)] pravila v zvezi z načrtovanjem in izdelavo medicinskih pripomočkov omejena na določbe, ki so potrebne za izpolnjevanje bistvenih zahtev; ker naj bi take določbe zato, ker so bistvene, zamenjale ustrezne nacionalne določbe; ker bi bilo treba bistvene zahteve uporabljati po prostem preudarku, tako da se upošteva tehnološka raven, obstoječa v času načrtovanja, in tehnične ter gospodarske razloge, združljive z visoko ravnijo zaščite zdravja in varnosti;

[…]

ker je za namene te direktive usklajeni standard tehnična specifikacija (evropski standard ali usklajen dokument), ki ga po pooblastilu Komisije sprejme katero od teh teles ali obe v skladu z Direktivo Sveta 83/189/EGS z dne 28. marca 1983 o postopku za posredovanje informacij na področju tehničnih standardov in predpisov [(UL L 109, str. 8)], in v skladu z zgoraj omenjenimi splošnimi smernicami [za sodelovanje med Komisijo in tema dvema telesoma, podpisanimi ]; […] ker morajo biti za specifična področja standardi, uporabljeni v monografijah Evropske farmakopeje, uvrščeni v to direktivo; ker je mogoče torej nekatere monografije v Evropski farmakopeji imeti za enakovredne zgoraj navedenim usklajenim standardom;

[…]

ker morajo medicinski pripomočki praviloma nositi oznako CE, da izkažejo svojo skladnost z določbami te direktive, kar jim omogoča prost pretok v Skupnosti in dajanje v uporabo v skladu z njihovo namembnostjo;

[…]

ker bi bilo mogoče varovanje zdravja in z njim povezani nadzor narediti učinkovitejša s pomočjo sistemov nadzorovanja medicinskih pripomočkov, integriranih na ravni Skupnosti“.
47

Vendar je treba po eni strani opozoriti, da pravo Skupnosti nikakor ne nalaga javnim organom, da morajo za skupno zagotovitev opravljanja nalog javnih storitev uporabiti posebne pravne oblike. Po drugi strani takšno sodelovanje med javnimi organi ne more spodkopati glavnega namena pravil Skupnosti na področju javnih naročil, namreč prostega pretoka storitev ter proste in neizkrivljene konkurence v vseh državah članicah, če je izvajanje takšnega sodelovanja urejeno izključno na podlagi zahtev, ki so lastne uresničevanju ciljev v javnem interesu, in če je načelo enakega obravnavanja zainteresiranih strank iz Direktive 92/50 zagotovljeno, tako da nobeno zasebno podjetje ne bi bilo postavljeno v položaj, ki bi mu dajal prednost pred tekmeci (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Stadt Halle in RPL Lochau, točki 50 in 51).
1

S to pritožbo družba L & D SA (v nadaljevanju: družba L & D) predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 7. septembra 2006 v zadevi L & D proti UUNT – Sämann Ltd (Aire Limpio) (T-168/04, ZOdl., str. II-2699, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to sodišče zavrnilo tožbo zoper odločbo drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 15. marca 2004 (zadeva R 326/2003-2, v nadaljevanju: sporna odločba). S to odločbo je odbor za pritožbe delno ugodil pritožbi družbe Julius Sämann Ltd (v nadaljevanju: družba Sämann) in delno zavrnil prijavo za registracijo figurativnega znaka, ki vsebuje besedno zvezo „Aire Limpio“, ki jo je vložila družba L & D.
44

V zvezi s to uvrstitvijo člen 4(1) Direktive 2002/37 državam članicam nalaga, naj, prvič, pregledajo prej izdane registracije za vsako fitofarmacevtsko sredstvo, ki vsebuje etofumesat, in se s tem prepričajo, da izpolnjujejo pogoje v zvezi s to aktivno snovjo iz Priloge I k Direktivi 91/414/EGS, ter, drugič, v skladu s slednjo direktivo spremenijo ali po potrebi prekličejo navedene registracije do 1. septembra 2003. Vendar pa člen 4(2) Direktive 2002/37 določa, da države članice za vsako registrirano fitofarmacevtsko sredstvo, ki vsebuje etofumesat kot edino aktivno snov ali kot eno od več aktivnih snovi, ki so vse bile vključene v Prilogo I k Direktivi 91/414, do 1. marca 2003 ponovno ocenijo to sredstvo v skladu z enotnimi načeli iz Priloge VI k tej direktivi na osnovi dokumentacije iz Priloge III.
2

Člen 3 Direktive 96/71 z naslovom „Določbe in pogoji za zaposlitev“ določa: „1. Države članice poskrbijo, da ne glede na to, katera zakonodaja se uporablja za delovno razmerje, podjetja iz člena 1(1) zagotovijo delavcem, ki so napoteni na njihovo ozemlje, pogoje za delo in zaposlitev v zvezi z naslednjimi zadevami, ki so urejene v državi članici, v kateri se opravlja delo: — z zakonom ali drugim predpisom in/ali — s kolektivnimi pogodbami ali arbitražnimi odločbami, razglašenimi za splošno veljavne v smislu odstavka 8, kolikor zadevajo dejavnosti, omenjene v Prilogi: a) maksimalni delovni čas in minimalni počitek; b) minimalni plačani letni dopust; c) minimalne urne postavke, tudi za nadurno delo; ta točka se ne uporablja za programe dodatnega kolektivnega pokojninskega zavarovanja; d) pogoje za posredovanje dela delavcev, zlasti kadar gre za delavce, ki jih zagotovijo podjetja za začasno zaposlovanje; e) zdravje, varnost in higiena pri delu; f) varnostni ukrepi glede pogojev za delo in zaposlitev za noseče ženske ali ženske, ki so pred kratkim rodile, za otroke in mlade; g) enako obravnavanje moških in žensk in druge določbe o nediskriminiranju. V tej direktivi je koncept minimalnih urnih postavk iz odstavka 1 točke (c) opredeljen z nacionalno zakonodajo in/ali prakso države članice[,] na katere ozemlje je delavec napoten. […] 10. Ta direktiva ne onemogoča državam članicam, da uporabljajo v skladu s Pogodbo za nacionalna podjetja in za podjetja iz drugih držav, na podlagi enakega obravnavanja: — pogoje za delo in zaposlitev za druge zadeve kot za tiste, navedene v prvem pododstavku odstavka 1, kolikor gre za predpise na področju javnega reda, — pogoje za delo in zaposlitev, opredeljene v kolektivnih pogodbah ali arbitražnih odločbah v smislu odstavka 8 in v zvezi z drugimi dejavnostmi, kot so navedene v tej prilogi.“
42

Prav tako določba, ki ureja uveljavljanje pravice do odstopa, in sicer člen 5(1) direktive o prodaji od vrat do vrat, med drugim določa, da ima „[p]otrošnik […] pravico, da odstopi od pogodbe“. Uporaba pojma „pogodba“ v tej določbi kaže na to, kot je na obravnavi pred Sodiščem trdila Volksbank, da se lahko pravica do odstopa uveljavlja le, če ima potrošnik ob uveljavljanju te pravice še kakšno obveznost iz pogodbe, od katere odstopa. Ta razlaga izhaja iz enega od splošnih načel civilnega prava, in sicer da je celotna izpolnitev pogodbe praviloma posledica izvršitve vzajemnih storitev pogodbenih strank in prenehanja te pogodbe.