ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C-103/05

Reisch Montage AG

proti

Kiesel Baumaschinen Handels GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija))

„Uredba (ES) št. 44/2001 — Člen 6, točka 1 — Več toženih strank — V državi članici vložena tožba proti prvotoženi stranki v stečaju s stalnim prebivališčem v tej državi in proti drugotoženi stranki s sedežem v drugi državi članici — Nedopustnost tožbe proti osebi v stečaju — Pristojnost sodišča, ki odloča o zadevi, glede na drugotoženo stranko“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 14. marca 2006 I - 6829

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. julija 2006 I - 6840

Povzetek sodbe

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001

(Uredba Sveta št. 44/2001, člen 6, točka 1)

Člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se je na ta člen mogoče sklicevati v primeru tožbe, ki je bila v državi članici vložena proti prvotoženi stranki s stalnim prebivališčem v tej državi in drugotoženi stranki s sedežem v drugi državi članici, tudi kadar se šteje, da je bila ta tožba že ob vložitvi glede prvotožene stranke nedopustna na podlagi nacionalne ureditve, kot je pravilo, ki izključuje posamične tožbe upnikov zoper dolžnika v stečaju. Prvič, ta določba namreč ne vsebuje nobene izrecne napotitve k uporabi notranjih pravil niti nobenega pogoja, da bi moral biti na podlagi nacionalne ureditve tožbeni zahtevek proti več toženim strankam ob vložitvi dopusten glede vsake od njih. Drugič, ker ni del določb, ki izrecno določajo uporabo notranjih pravil in so torej njena pravna podlaga, te določbe ni mogoče razlagati tako, da je njena uporaba lahko odvisna od učinkov notranjih pravil. Vendar te iste določbe ni mogoče razlagati tako, da tožeči stranki omogoča oblikovanje tožbenega zahtevka proti več toženim strankam z izključnim namenom, da bi se ena od njih izvzela iz pristojnosti sodišč države članice, v kateri ima stalno prebivališče.

(Glej točke 27, od 30 do 33 in izrek.)
Zadeva C-251/05

Talacre Beach Caravan Sales Ltd

proti

Commissioners of Customs & Excise

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Šesta direktiva o DDV — Člen 28 — Oprostitev z vračilom plačanega davka — Prodaja blaga, obdavčenega z ničelno stopnjo, opremljenega z blagom, obdavčenim po splošni stopnji — Bivalne prikolice — Enotna dobava“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 4. maja 2006 I - 6271

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. julija 2006 I - 6284

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Možnost držav članic, da ohranijo izjeme z vračilom davka, plačanega na prejšnji stopnji

(Direktiva Sveta 77/388, člen 28(2a))

Dejstvo, da je določeno blago predmet ene same dobave, ki po eni strani zajema glavno blago, ki je v skladu z zakonodajo države članice predmet oprostitve z vračilom plačanega davka v smislu člena 28(2)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/77 o dopolnitvi skupnega sistema davka na dodano vrednost in spremembi Direktive 77/388 (približevanje stopenj davka na dodano vrednost), in po drugi strani blago, ki je z navedeno zakonodajo izključeno s področja uporabe te oprostitve, zadevni državi članici ne preprečuje, da bi obračunala davek na dodano vrednost na dobavo tega izključenega blaga po splošni stopnji.

Čeprav je iz sodne prakse glede enotne dobave razvidno, da je taka dobava načeloma predmet ene same stopnje davka na dodano vrednost, ta ne nasprotuje ločeni obdavčitvi posameznih delov te dobave, če se samo s tako obdavčitvijo izpolnijo pogoji, ki jih predvideva člen 28(2)(a) Šeste direktive za uporabo oprostitev z vračilom plačanega davka.

(Glej točki 24 in 27 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Opravljanje storitev

(Direktiva Sveta 77/388, člen 9(2)(c), prva alinea)

Summary

Člen 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive 77/388 na področju usklajevanja zakonodaje držav članic o prometnih davkih določa kot kraj opravljanja storitev, katerih predmet so dejavnosti s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja, zabavnih prireditev ali podobnih dejavnosti, vključno z dejavnostmi organizatorjev teh dejavnosti, in pomožnih storitev, tisti kraj, kjer so te storitve dejansko opravljene. To določbo je treba razlagati tako, da celovita storitev, ki jo dobavi organizator razstavljavcem na sejmu ali v salonu, spada v kategorijo storitev, ki so zajete s to določbo.

Skupne značilnosti, predstavljene v različnih kategorijah storitev, določenih v členu 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive, namreč izhajajo iz zapletenega značaja zadevnih storitev, ki vključujejo več storitev, in iz dejstva, da se navedene storitve po navadi dobavijo več prejemnikom storitev, namreč vsem osebam, ki iz različnih razlogov sodelujejo pri dejavnostih s področja kulture, umetnosti, športa, znanosti, izobraževanja ali zabavnih prireditev. Te različne kategorije storitev imajo skupno značilnost, da se na splošno dobavijo v okviru posameznih dogodkov in da je kraj, kjer se te storitve dejansko opravijo, načeloma preprosto določiti, saj ti dogodki potekajo na določenem kraju. Salon ali sejem, ne glede na vrsto, skuša številnim prejemnikom dobaviti, načeloma na posameznem kraju in na določen način, različne celovite storitve s ciljem, med drugim, ponuditi informacije, blago ali dogodke tako, da jih predstavi obiskovalcem.

V teh okoliščinah je treba salon ali sejem obravnavati, kot da spada med podobne dejavnosti, določene v členu 9(2)(c), prva alinea, Šeste direktive.

(Glej točke od 23 do 25 in 29 ter izrek.)
Zadeva C-169/05

Uradex SCRL

proti

Union Professionnelle de la Radio et de la Télédistribution (RTD) in Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (BRUTELE)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Belgija))

„Avtorske in sorodne pravice — Direktiva 93/83/EGS — Člen 9(2) — Obseg pooblastil kolektivne organizacije, za katero se šteje, da uveljavlja pravice imetnika, ki nanjo ni prenesel uveljavljanja svojih pravic — Izvajanje pravice do podelitve ali zavrnitve dovoljenja kabelskemu operaterju za kabelsko retransmisijo oddaje“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 14. februarja 2006 I - 4975

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 1. junija 2006 I - 4987

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Avtorske in sorodne pravice – Direktiva 93/83 – Satelitsko radiodifuzno oddajanje in kabelska retransmisija

(Direktiva Sveta 93/83, člen 9(2))

Člen 9(2) Direktive 93/83 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo je treba razlagati tako, da kadar se za kolektivno organizacijo šteje, da je pooblaščena za uveljavljanje pravic imetnika avtorske ali sorodnih pravic, ki uveljavljanja svojih pravic ni prenesel na kolektivno organizacijo, je ta organizacija pristojna za uveljavljanje pravic tega imetnika do podelitve ali zavrnitve dovoljenja kabelskemu operaterju za kabelsko retransmisijo oddaje, in zato uveljavljanje pravic tega imetnika s strani te organizacije ni omejeno na finančni vidik teh pravic.

Vendar ta direktiva ne nasprotuje dodelitvi pravice retransmisije, ki lahko temelji tako na pogodbi kot na pravni domnevi in torej ne nasprotuje temu, da avtor, izvajalec ali producent na podlagi nacionalne določbe izgubi status „imetnika“ te pravice v smislu člena 9(2) Direktive, zaradi česar se prekine vsaka pravna vez, ki na podlagi te določbe obstaja med njim in kolektivno organizacijo.

(Glej točki 24 in 25 ter izrek.)
18

Člen 19 Direktive 96/92 je določal: „1. Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe za zagotovitev odprtja trga z električno energijo tako, da se pogodbe pod pogoji, določenimi v členih 17 in 18, lahko sklenejo vsaj do pomembne ravni, in o tem obvestijo Komisijo enkrat na leto. Delež nacionalnega trga se izračunava na podlagi deleža porabe elektrike Skupnosti s strani končnih uporabnikov, ki porabijo več kot 40 GWh letno (na podlagi lokacije porabe in skupaj z lastno proizvodnjo). Povprečni delež Skupnosti izračuna Komisija na podlagi podatkov, ki jih redno pošiljajo države članice. Komisija objavi povprečni delež Skupnosti, ki določa stopnjo odprtja trga, v Uradnem listu Evropskih skupnosti vsako leto pred mesecem novembrom, z vsemi potrebnimi podatki, ki pojasnjujejo izračun. 2. Delež domačega trga iz odstavka 1 se bo v obdobju šestih let postopoma povečeval. To povečevanje bo izračunano z zmanjševanjem praga porabe v Skupnosti iz odstavka 1 od 40 GWh na 20 GWh letne porabe električne energije tri leta po uveljavitvi te direktive in na raven 9 GWh letne porabe električne energije šest let po uveljavitvi te direktive. 3. Države članice določijo tiste odjemalce znotraj svojega ozemlja, ki predstavljajo deleže, določene v odstavkih 1 in 2. Ti imajo pravno in poslovno sposobnost, da sklepajo pogodbe za električno energijo skladno s členoma 17 in 18 s tem, da morajo biti vsi končni uporabniki, ki porabijo več kot 100 GWh na leto (na podlagi lokacije porabe in skupaj z lastno proizvodnjo), vključeni v to kategorijo. Distribucijska podjetja morajo imeti, če že niso s tem odstavkom opredeljena kot upravičeni odjemalci, za dobavo svojim odjemalcem pravno in poslovno sposobnost sklepanja pogodb pod pogoji iz členov 17 in 18 za količino električne energije, ki jo porabijo njihovi odjemalci, ki se štejejo za upravičene znotraj svojega distribucijskega sistema. 4. Države članice objavijo vsako leto do 31. januarja merila za določanje upravičenih odjemalcev, ki so sposobni sklepati pogodbe pod pogoji, določenimi v členih 17 in 18. […]“
9

Dejavnosti iz člena 400(1) ZD 1992 so določene v členu 1 kraljevega odloka z dne 26. decembra 1998 o izvajanju členov 400, 401, 403, 404 in 406 ZD 1992 in člena 30a zakona z dne 27. junija 1969 o spremembi arrêté-loi z dne 28. decembra 1944 o socialni varnosti delavcev (Moniteur belge z dne 31. decembra 1998, str. 42147). V skladu s prvim odstavkom navedenega člena 1 gre za te dejavnosti: „(1) izvajanje gradbenih del. Za ‚gradbeno delo‘ šteje vsaka gradnja, predelava, dokončanje, opremljanje, popravljanje, vzdrževanje, čiščenje, rušenje nepremičnine v celoti ali delno ter vsaka transakcija, ki zajema dobavo premičnin in njihovo namestitev v nepremičnino, tako da ta premičnina postane po svoji naravi nepremičnina; (2) vsaka transakcija – tudi tista, ki ni zajeta v prvem odstavku – dobave in namestitve v stavbi: a) vseh ali dela sestavnih delov centralnega ogrevanja ali klimatske naprave, vključno s pečmi, rezervoarji in napravami za uravnavanje in nadzor grelcev za vodo ali radiatorjev; b) vseh ali dela sestavnih delov sanitarnega sistema v stavbi in, splošneje, vseh nameščenih naprav za sanitarno ali higiensko uporabo, ki so povezane z vodovodom ali kanalizacijo; c) vseh ali dela sestavnih delov električne napeljave v stavbi, brez svetilnih naprav in luči; d) vseh ali dela sestavnih delov električnega zvonca, požarnih detektorjev in sistemov proti kraji, internega telefona; e) omar, odtokov, pomivalnih korit in omaric pod pomivalnimi koriti, umivalnikov in omaric pod umivalniki, nap, ventilatorjev in prezračevalnikov, ki so v kuhinji ali kopalnici; f) žaluzij, rolet in naoknic, ki so nameščene zunaj stavbe; (3) vsaka transakcija, tudi tista, ki ni zajeta v prvem odstavku, ki se nanaša na dobavo in namestitev stenskih ali talnih oblog v stavbi, ne glede na to, ali se namestijo v stavbo ali pa je za namestitev potreben le razrez na kraju samem na dimenzije površin, ki jih je treba pokriti; (4) namestitev, vgradnja, popravila, vzdrževanje in čiščenje blaga iz drugega in tretjega odstavka; (5) dajanje na razpolago osebja, da bi se opravila dejavnost iz tega člena.“
30

Iz spisa izhaja, da je Italijanska republika za izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Italiji v prvi fazi sprejela te ukrepe: — Na univerzi v Milanu je kolektivna pogodba za jezikoslovne sodelavce in strokovnjake, podpisana 27. novembra 1999, določila, da je treba dejavnost, ki so jo ti opravljali kot lektorji za tuj jezik, upoštevati pri določitvi njihovega plačila. Nato je ta univerza z dopisom z dne 7. maja 2002 italijansko vlado obvestila, da so bila plačila jezikoslovnih sodelavcev in strokovnjakov povišana in da so bile dolgovane plače izračunane na podlagi maksimalno 450 ur poučevanja letno. — Na univerzi v Pisi so nekdanji lektorji na podlagi sklepa upravnega direktorja z dne 13. marca 2002 in rektorja z dne 10. maja 2002 upravičeni do dolgovanih plač glede na tri plačilne razrede, odvisno od delovne dobe. — Sklep upravnega direktorja univerze „La Sapienza“ iz Rima z dne 17. maja 2002 je določil, da se delovna doba nekdanjih lektorjev računa na podlagi obveznosti 400 ur poučevanja letno. — Univerza iz Palerma je z dopisom z dne 27. maja 2002 razglasila, da namerava ponovno določiti plačilo nekdanjih lektorjev na podlagi izračunov, ki se zdaj uporabljajo. — S sklepom rektorja „Instituto universitario orientale“ iz Neaplja z dne 20. maja 2002 naj bi bili jezikoslovni sodelavci in strokovnjaki upravičeni do dolgovanih plač, izračunanih na podlagi 318 ur poučevanja letno. — Sklep upravnega direktorja univerze v Basilicate z dne 22. maja 2002 je delovno dobo jezikoslovnih sodelavcev in strokovnjakov določil glede na pet plačilnih razredov in na pavšalni podlagi 400 ur poučevanja letno.
38

Po drugi strani, preučitev take tožbe, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, ne zahteva presoje dejstev, značilnih samo za kraj, v katerem je ena od dveh obravnavanih nepremičnin, ki bi upravičevala pristojnost sodišč ene od dveh zadevnih držav z izključitvijo sodišč druge države. Tako je Sodišče v točkah 15 in 17 sodbe z dne 30. novembra 1976 v zadevi Bier, imenovani „Mines de Potasse d’Alsace“ (21/76, Recueil, str. 1735), izdane na podlagi tožbe zaradi odgovornosti za premoženjsko škodo, ki so jo na zemljišču, ki leži v državi članici, povzročili onesnaženi izlivi, ki so v reko odtekali iz obrata v drugi državi članici, poudarilo, da bi se glede na okoliščine v takem primeru zelo koristni podatki za dokazovanje in organizacijo postopka lahko zagotovili tako na kraju, v katerem je bilo dejanje storjeno, kot na kraju, v katerem je nastala škoda.
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Pravno sredstvo, s katerim se postopek začne – Navedba očitkov in tožbenih razlogov – Obličnostne zahteve (člen 226 ES; Statut Sodišča, člen 21; Poslovnik Sodišča, člen 38(1)(c)) (Glej točko 23.)

2. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev med predhodnim postopkom (člen 226 CE) (Glej točki 24 in 25.)

3. Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosto opravljanje storitev – Neposredno zavarovanje, razen življenjskega zavarovanja, in neposredno življenjsko zavarovanje – Direktivi 92/49 in 2002/83 (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/83, člen 14(5); Direktiva Sveta 92/49, člen 12(6)) (Glej točke od 40 do 42.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Neizpolnitev obveznosti iz člena 12(6) Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) (UL L 228, str. 1) in člena 14(5) Direktive 2002/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. novembra 2002 o življenjskem zavarovanju (UL L 345, str. 1) – Nacionalna zakonodaja, diskriminatorna do zavarovalcev iz drugih držav članic.

Izrek

Izrek

1. Tožba se zavrne.

2. Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
Keywords

Summary



Keywords

Prosti pretok kapitala – Omejitve – Pravo družb

(člen 56 ES)

Summary

Člen 56 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, v skladu s katero lahko statut delniške družbe državi ali javnemu subjektu, ki je udeležen v kapitalu te družbe, podeli pravico neposrednega imenovanja enega ali več članov upravnega odbora, pri čemer ta pravica sama po sebi ali v povezavi z določbo, ki navedeni državi ali javnemu subjektu priznava pravico sodelovanja pri oblikovanju seznama članov upravnega odbora, ki jih ne imenuje neposredno, tej državi ali temu subjektu daje na voljo nesorazmerne nadzorne pristojnosti glede na njegovo udeležbo v kapitalu navedene družbe.

V bistvu navedena določba delničarjem, ki so javni subjekti, daje možnost, da pomembneje sodelujejo pri dejavnostih upravnega odbora delniške družbe, kot pa bi jim to običajno omogočal njihov status delničarja, in jim s tem daje na voljo instrument, ki jim omogoča izvajanje vpliva, ki presega njihove naložbe. Taka nacionalna zakonodaja lahko s tem, da delničarjem, ki so javni subjekti, omogoča omejevanje možnosti udeležbe drugih delničarjev v družbi, da bi z njo vzpostavili ali ohranili trajne in neposredne gospodarske vezi, ki omogočajo dejansko udeležbo pri njenem upravljanju ali nadzoru, odvrne neposredne vlagatelje iz drugih držav članic od neposrednih naložb v kapital te družbe in pomeni torej omejevanje pretoka kapitala.

Čeprav zadevna nacionalna zakonodaja ne daje navedene pravice imenovanja neposredno državi ali javnemu subjektu, ampak je potrebna na njeni podlagi odločitev skupščine delničarjev zadevne družbe, pa to dejstvo zadevni zakonodaji ne odvzema omejevalnega značaja. Ne glede na vprašanje, ali ima delničar, ki je javni subjekt, sam potrebno večino za to, da v statut zadevne družbe vnese svojo pravico neposrednega imenovanja njenih članov upravnega odbora, oziroma ali lahko doseže tak vpis zgolj s podporo drugih delničarjev, je treba ugotoviti, da zadevna zakonodaja, ki razveljavlja skupno zakonodajo družb, delničarju, ki je javni subjekt, v nasprotju z zasebnim delničarjem omogoča, da pridobi pravico sodelovanja pri dejavnosti upravnega odbora z večjim vplivom, kot bi mu ga običajno omogočal njegov status delničarja.

Vsekakor pomisleki, ki bi glede na okoliščine lahko utemeljili, da države članice ohranjajo določen vpliv v nekoč javnih podjetjih, ki so se privatizirala, če ta podjetja delujejo na področju storitev v splošnem ali strateškem interesu, ne upravičujejo take določbe, ker slednja vpisa pravice države ali javnega subjekta, ki je udeležen v delniški družbi, da neposredno imenuje enega ali več članov upravnega odbora, v statut te družbe ne podreja nobenemu pogoju.

(Glej točke od 22 do 24, 29, 33, 34, od 41 do 43 in izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preučitev utemeljenosti, ki jo opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 12.)

2. Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 (Direktiva Sveta 92/43, člen 12(1)(b) in (d) ter priloga IV, točka a) (Glej točke od 14 do 22.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 12(1)(b) Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL L 206, str. 7) – Varstvo gadov Vipera schweizeri na otoku Milos – Nesprejetje potrebnih ukrepov za prepoved vznemirjanja te vrste med razmnoževanjem ter poškodovanja ali uničenja razmnoževališč.

Izrek

Izrek

1) Helenska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela potrebnih ukrepov za vzpostavitev in izvajanje učinkovitega sistema strogega varstva gada Vipera schweizeri na otoku Milos, ki bi prepovedoval namerno vznemirjanje te vrste zlasti med razmnoževanjem, vzrejo mladičev in zimskim spanjem, ter vsako poškodovanje ali uničenje razmnoževališč ali počivališč, ni izpolnila obveznosti iz člena 12(1)(b) in (d) Direktive Sveta z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst.

2) Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
(Glej točke 28, 30,31 in 34.)

Če se nacionalen ukrep nanaša hkrati na svobodo opravljanja storitev in na prosti pretok kapitala, je treba preizkusiti, kako navedeni ukrep vpliva na izvajanje teh temeljnih svoboščin, in če, kot v okoliščinah postopka v glavni stvari, ena od njih prevlada nad drugo. Preizkus zadevnega ukrepa se načeloma opravi zgolj glede na eno od teh dveh svoboščin, če je očitno, da je v okoliščinah obravnavanega primera ena od njiju drugotnega pomena glede na drugo in da se nanjo navezuje.

Iz besedila členov 49 ES in 56 ES ter iz njune umeščenosti v različni poglavji naslova III Pogodbe je razvidno, da sta bili ti določbi, čeprav sta tesno povezani, namenjeni ureditvi različnih položajev in da ima vsaka ločeno področje uporabe. Brez dvoma ni izključeno, da lahko v nekaterih posebnih primerih, ko se nacionalna določba istočasno nanaša na svobodo opravljanja storitev in na prosti pretok kapitala, ta določba hkrati ovira izvajanje teh dveh svoboščin.

Ker nacionalna ureditev, na podlagi katere država članica za družbe s sedežem v tretji državi predpiše predhodno dovoljenje za opravljanje poslovne dejavnosti dajanja kreditov na njenem ozemlju in na podlagi katere se tako dovoljenje zavrne, zlasti če navedena družba nima glavne uprave ali podružnice na tem ozemlju, ovira dostop družb s sedežem v tretjih državah do finančnega trga države članice, se z njo tudi odločilno posega v izvajanje svobode opravljanja storitev v smislu členov 49 ES in naslednjih.

Ker so omejevalni učinki take ureditve na prosti pretok kapitala le neizogibna posledica omejitve, določene glede opravljanja storitev, ni treba preizkusiti združljivosti te ureditve s členom 56 ES in naslednjimi.

Družba s sedežem v tretji državi se ne more sklicevati na člen 49 in naslednje. V nasprotju s poglavjem Pogodbe, ki se nanaša na prosti pretok kapitala, namreč poglavje, ki se nanaša na svobodo opravljanja storitev, ne vsebuje nobene določbe, s katero bi se pravice iz teh določb razširile na ponudnike storitev iz tretjih držav in s sedežem zunaj Evropske unije, saj je namen zadnjenavedenega poglavja zagotoviti svobodo opravljanja storitev v korist državljanov držav članic.

(Glej točke 25, 49, 50 in izrek.)