Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Akt, sprejet na podlagi naslova IV Pogodbe ES – Predložitev s strani sodišča, zoper odločbe katerega je mogoče vložiti pravno sredstvo po nacionalnem pravu – Predložitev v prehodnem obdobju pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe – Vključitev

(člen 267 PDEU)

2. Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Potreba po predhodni odločbi, ki bo nacionalnemu sodišču omogočila izreči sodbo – Pojem

(člen 267, drugi odstavek, PDEU)

3. Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Sodišče države članice v smislu člena 267 PDEU – Pojem – Sodišče, ki ravna v okviru sodelovanja med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah

(člen 267, drugi odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 1206/2001)

4. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pridobivanje dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah – Uredba št. 1206/2001 – Pojem stroškov

(Uredba Sveta št. 1206/2001, člena 14 in 18(1) in (2))

Summary

1. Glede na razširitev pravice do vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki je bila uvedena z Lizbonsko pogodbo, imajo od takrat to pravico tudi prvostopenjska sodišča, če gre za akte, sprejete na področju iz naslova IV Pogodbe ES, naslovljenega „Vizumi, azil, priseljevanje in druge politike v zvezi s prostim gibanjem oseb“.

Cilj člena 267 PDEU, in sicer postaviti temelje za učinkovito sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ter načelo ekonomičnosti postopka pa govorita v prid dopustnosti predlogov za sprejetje predhodne odločbe, ki so jih v prehodnem obdobju malo pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe vložila sodišča nižjih stopenj in jih je Sodišče obravnavalo šele po začetku njene veljavnosti. Zavrženje zaradi nedopustnosti bi namreč v tem primeru zgolj povzročilo, da bi predložitveno sodišče, ki je medtem pridobilo pravico do predložitve Sodišču, vložilo nov predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z istim vprašanjem, kar bi povzročilo pretirane upravne formalnosti in nepotrebno podaljšanje postopka v glavni stvari. Torej je treba šteti, da je Sodišče od 1. decembra 2009 pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo sodišče, zoper odločitve katerega se po nacionalnem pravu lahko vloži pravno sredstvo, in to tudi če je bil predlog vložen pred tem dnem.

(Glej točke od 28 do 31.)

2. V številnih primerih, v katerih se postavljajo vprašanja v zvezi z razlago Uredbe št. 1206/2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah, ki se nanašajo na pridobivanje dokazov, bi bila, če bi za upoštevnost vprašanja za predhodno odločanje za rešitev spora postavili prevelike zahteve, onemogočena razlaga te uredbe v postopku predhodnega odločanja. Večina teh vprašanj se namreč lahko na postopke v glavni stvari, v katerih so postavljena, nanaša le posredno.

Iz tega je razvidno, da bi se bilo zgolj s široko razlago besedne zveze „izreči sodbo“ v smislu člena 267, drugi odstavek, PDEU mogoče izogniti temu, da bi se veliko procesnih vprašanj, zlasti tistih, ki se postavljajo pri uporabi Uredbe št. 1206/2001, štelo za nedopustna in jih Sodišče ne bi moglo razlagati.

To besedno zvezo je torej treba razumeti tako, da zajema celoten postopek, v katerem se izda sodba predložitvenega sodišča, da bi Sodišče lahko odločalo o razlagi vseh procesnih določb prava Unije, ki jih mora predložitveno sodišče uporabiti za izdajo sodbe. Z drugimi besedami, navedena besedna zveza zajema celoten postopek nastanka sodbe, vključno z vsemi vprašanji o plačilu stroškov postopka.

(Glej točke 39, 41 in 42.)

3. Nacionalna sodišča lahko sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pred njimi poteka spor in če odločajo v postopku, ki bo pripeljal do izdaje sodne odločbe.

Toda čeprav sodelovanje med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov ne pripelje vedno do izdaje sodne odločbe, je zaslišanje priče s strani sodišča dejanje, ki se opravi v okviru sodnega postopka, ki bo pripeljal do izdaje sodne odločbe. Vprašanje plačila stroškov zaslišanja spada v okvir tega postopka. Obstaja torej neposredna povezava med vprašanjem za predhodno odločanje v zvezi z navedenimi stroški in opravljanjem sodne funkcije sodišča.

(Glej točki 44 in 45.)

4. Člena 14 in 18 Uredbe št. 1206/2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da sodišče, ki zaprosi, zaprošenemu sodišču ni dolžno plačati predujem za stroške za pričo ali zaslišani priči povrniti stroške.

Če bi bilo vprašanje stroškov odvisno od nacionalnega pojmovanja stroškov, bi bilo to namreč v nasprotju s smislom in ciljem Uredbe št. 1206/2001, katere cilj je zagotoviti hitro in nezapleteno izvršitev zaprosil za pridobitev dokazov. Tako je treba glede izrazov iz člena 18(1) navedene uredbe kot „dajatve“ razumeti zneske, ki jih sodišče pobira za svojo dejavnost, medtem ko je treba kot „stroške“ razumeti tiste zneske, ki jih sodišče med postopkom nakaže tretjim osebam, zlasti izvedencem ali pričam. Iz tega izhaja, da pojem stroškov v smislu člena 18(1) Uredbe št. 1206/2001 zajema plačila stroškov, ki jih zaprošeno sodišče plača zaslišani priči. Glede stroškov lahko torej obveznost povračila sodišča, ki zaprosi, obstaja le, če se uporabi ena od izjem iz člena 18(2) te uredbe.

(Glej točke 58, 59, 61, 63 in 69 ter izrek.)