ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

Ali je mogoče po uradni dolžnosti in ab limine litis izključiti sodni nadzor, kadar tožeča stranka v zahtevku jasno določi višino zamudnih obresti, znesek dolga, vključno z glavnico in obrestmi, pogodbene kazni in stroške, obrestno mero in obdobje, za katero se obresti zahtevajo (ali navede, da se po uradni dolžnosti zakonite obresti prištejejo h glavnici na podlagi prava države članice izvora), temelj zahtevka, vključno z opisom okoliščin, ki se uveljavljajo kot podlaga za zahtevek in za zahtevane obresti, ter je opredeljeno, ali gre za zakonite ali pogodbene obresti, za kapitalizacijo obresti ali posojilne obrestne mere, ali je to izračunala tožeča stranka, in število odstotnih točk nad temeljno obrestno mero centralne banke, kot je v Uredbi Skupnosti o postopku za evropski plačilni nalog? (3)
3.

Ali je treba člen 22(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da določa maksimalno usklajevanje na področju potrošniških kreditov, to je usklajevanje, ki državam članicam ne dovoljuje: 3.1. da bi področje uporabe določb Direktive 2008/48 razširile na pogodbe, ki so izrecno izključene z njenega področja uporabe (kot so pogodbe o hipotekarnih posojilih ali pogodbe, ki se nanašajo na lastninsko pravico na nepremičnini), ali 3.2. da bi določile dodatne obveznosti v breme kreditnih ustanov na področju vrst provizij, ki jih te lahko zaračunajo, ali kategorij referenčnih indeksov, na katere se lahko nanaša spremenljiva obrestna mera, uporabljena v potrošniških kreditnih pogodbah, ki spadajo na področje uporabe nacionalne zakonodaje za prenos direktive? Če je odgovor na tretje vprašanje nikalen, ali je treba načeli prostega pretoka storitev in prostega pretoka kapitala na splošno, ter natančneje, člene 56, 58 in 63, prvi odstavek, Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) razlagati tako, da državi članici preprečujejo, da bi kreditnim ustanovam nalagala ukrepe, s katerimi bi za potrošniške kreditne pogodbe prepovedala uporabo bančnih provizij, ki niso navedene na seznamu dovoljenih provizij, ne da bi bile te opredeljene v zakonodaji te države?
SL Uradni list Evropske unije C 72/10

Pritožba, ki jo je Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska vložilo 16. decembra 2010 zoper sodbo Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 30. septembra 2010 v zadevi T-85/09, Yassin Abdullah Kadi proti Evropski Komisiji

(Zadeva C-595/10 P)

2011/C 72/17

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnik: Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska (zastopniki: E. Jenkinson, zastopnik, D. Beard in M. Wood, Barristers)

Druge stranke v postopku: Yassin Abdullah Kadi, Evropska komisija, Svet Evropske unije, Francoska republika

Predlog

Pritožnik trdi, da bi Sodišče moralo:

— v celoti razveljaviti sodbo Splošnega sodišča v zadevi T-85/09;

— zavrniti zahtevo Yassina Abdullaha Kadija za razglasitev ničnosti Uredbe št. 881/2002 (1) v delu, ki se nanaša nanj;

— Yassinu Abdullahu Kadiju naložiti plačilo stroškov Združenega kraljestva v postopku pred Sodiščem.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Ugotovitev Splošnega sodišča, da je celovit sodni preizkus primeren za ukrepe EU, s katerimi se dosledno izvršujejo resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov, je v nasprotju z določbami Pogodb EU in sodno prakso sodišča EU. Takšna ugotovitev je tudi v neposrednem nasprotju z zgodovino in namenom EU in še posebej z razvojem pristojnosti glede skupne zunanje in varnostne politike.

Listina Združenih narodov od svojih držav članic zahteva, da spoštujejo svoje obveznosti. Takšne obveznosti imajo prevlado nad obveznostmi, ki lahko izhajajo iz drugih mednarodnih sporazumov. Takšne obveznosti vključujejo tiste iz resolucij Varnostnega sveta, katerih cilj je boj proti mednarodnemu terorizmu.

Obveznost držav članic spoštovati odločitve Varnostnega sveta, ob upoštevanju zlasti členov 3(5) in 21 PEU in člena 351 PDEU, prevlada nad katerokoli obveznostjo, ki izhaja iz pogodb EU.

EU mora šteti, da je zavezana k spoštovanju Listine OZN in odločitev Varnostnega sveta, sprejetih na njeni podlagi.

V neskladju z zavezujočim učinkom odločitev Varnostnega sveta OZN je, da bi sodstvo Unije opravilo celovit preizkus ukrepov EU, katerih cilj je izvršitev odločitev Varnostnega sveta.

V kolikor je preizkus ukrepov EU, s katerimi se zvesto izvršujejo resolucije Varnostnega sveta, primeren, mora Sodstvo Unije pri tem upoštevati naravo in namen Listine Združenih narodov ter vlogo Varnostnega sveta kot poglavitnega organa z nalogo zagotavljanja mednarodnega miru in varnosti. Glede na naravo Varnostnega sveta in pomembno nalogo, ki jo opravlja, ob upoštevanju ustanovitve in delovanja Urada varuha človekovih pravic ter ob potrebnem upoštevanju povzetka razlogov, ki so bili posredovani Komisiji in Yassinu Abdullahu Kadiju, razlogi za razglasitev ničnosti Uredbe št. 881/2002 (2) v delu, ki se nanaša na slednjega, ne obstajajo.

(1) UL L 139, str. 9.

(2) UL L 139, str. 9.
1.

Ali je treba opredelitev „načrtov in programov“ iz člena 2(a) Direktive 2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje (1) razlagati tako, da je s področja uporabe te direktive izključen postopek popolne ali delne razveljavitve načrta, kakršen je postopek razveljavitve posebnega načrta rabe zemljišča, določen s členi od 58 do 63 bruseljskega zakonika o prostorskem načrtovanju?
SL Uradni list Evropske unije C 30/18

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Združeno kraljestvo) 8. novembra 2010 – Lebara Ltd proti The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

(Zadeva C-520/10)

()

2011/C 30/29

Jezik postopka: angleščina

Predložitveno sodišče

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Stranki v postopku v glavni stvari

Pritožnica: Lebara Ltd

Naprotna stranka: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Vprašanji za predhodno odločanje

1. Ali je treba člen 2, točka 1, Šeste direktive o DDV (1), kadar davčni zavezanec (v nadaljevanju: trgovec A) prodaja telefonske kartice, ki predstavljajo pravico do prejema telekomunikacijskih storitev od tega subjekta, razlagati tako, da trgovec A opravi dve dobavi za namene DDV: eno, ko prvotno proda telefonsko kartico drugemu davčnemu zavezancu (v nadaljevanju: trgovec B), drugo pa ob unovčenju te kartice (tj. ko jo oseba – v nadaljevanju: končni uporabnik – uporablja za opravljanje telefonskih klicev)?

2. Če je odgovor pritrdilen, kako je treba (v skladu z zakonodajo EU o DDV) uporabiti DDV v dobavni verigi, če trgovec A proda telefonsko kartico trgovcu B, trgovec B telefonsko kartico proda naprej v državi članici B, na koncu pa jo kupi končni uporabnik v državi članici B in nato telefonsko kartico uporablja za opravljanje telefonskih klicev?

(1) Šesta direktiva sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero

UL L 145, str. 1.
SL Uradni list Evropske unije C 46/5

Pritožba, ki jo je Lagardère SCA vložila 26. novembra 2010 zoper sodbo Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 13. septembra 2010 v zadevi T-452/04, Editions Jacob proti Evropski komisiji

(Zadeva C-554/10 P)

2011/C 46/08

Jezik postopka: francoščina

Stranke

Pritožnica: Lagardère SCA (zastopniki: A. Winckler, F. de Bure in J.-B. Pinçon, odvetniki)

Druge stranke v postopku: Éditions Odile Jacob SAS, Evropska komisija, Wendel Investissement SA

Predlogi

— Sodba Splošnega sodišča z dne 13. septembra 2010 v zadevi T-452/04 naj se v delu, v katerem je bila odločba Evropske komisije z dne 30. julija 2004, s katero je bila družba Wendel Investissement potrjena kot kupec sredstev v okviru postopka nadzora koncentracij št. COMP/M.2978 – Lagardère/Natexis/VUP, razglašena za nično, razveljavi;

— tožba družbe Odile Jakob zoper to odločbo, vložena pred Splošnim sodiščem, naj se zavrne;

— družbi Odile Jacob naj se naloži plačilo vseh stroškov tega postopka na prvi stopnji in v postopku s to pritožbo.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica v podporo pritožbi navaja dva pritožbena razloga.

Družba Lagardère s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo, s tem ko se je za utemeljitev razglasitve ničnosti odločbe o potrditvi pooblaščenca sklicevalo na ugovor nezakonitosti.

Z drugim pritožbenim razlogom, razdeljenim na štiri dele, pritožnica zatrjuje, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, s tem ko je razsodilo, da bi prisotnost pooblaščenčevega predstavnika v upravi družbe Editis kot tretje neodvisne osebe lahko upravičila razglasitev odločbe o potrditvi za nično. To izhaja iz izkrivljanja nekaterih dejstev, iz očitno pomanjkljive obrazložitve in napačne uporabe prava: Splošno sodišče naj bi tako napačno uporabilo pravo, s tem ko je napačno razlagalo pojem neodvisnost (prvi del pritožbenega razloga); Splošno sodišče naj v obrazložitvi ne bi pojasnilo, s čim bi obstoječe povezave med pooblaščenčevim predstavnikom in družbo Editis lahko negativno vplivale na vsebino poročila, ki ga je pooblaščenec izročil Komisiji (drugi del pritožbenega razloga); Splošno sodišče naj bi izkrivilo dejstva in izpodbijano sodbo očitno pomanjkljivo obrazložilo, s tem ko je ocenilo, da je pooblaščenčevo poročilo „odločilno vplivalo“ na odločbo o potrditvi (tretji del pritožbenega razloga) in, končno, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, s tem ko je razglasilo za nično odločbo o potrditvi, ne da bi pojasnilo, v čem bi bila njena vsebina drugačna, če ne bi prišlo do navedenih nepravilnosti (četrti del pritožbenega razloga).
SL Uradni list Evropske unije C 30/14

Tožba, vložena 25. oktobra 2010 – Evropska komisija proti Kraljevini Nizozemski

(Zadeva C-508/10)

()

2011/C 30/23

Jezik postopka: nizozemščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: M. Condou-Durande in R. Troosters, zastopnika)

Tožena stranka: Kraljevina Nizozemska

Predloga tožeče stranke

— ugotoviti, da Kraljevina Nizozemska, ker od državljanov tretjih držav in njihovih družinskih članov, ki zahtevajo priznanje statusa rezidenta za daljši čas, zahteva plačilo visokih in neprimernih taks, ni izpolnila obveznosti iz Direktive 2003/109/ES (1) in zato ni izpolnila obveznosti iz člena 258 PDEU.

— Kraljevini Nizozemski naložiti plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija meni, da znesek, ki glede na primer znaša od 201 do 803 EUR, za obravnavanje zahtevka za priznanje statusa rezidenta za daljši čas, ni sorazmeren v primerjavi s 30 EUR, ki jih morajo plačati državljani EU za dovoljenje za prebivanje. Takega postopka torej ni mogoče obravnavati kot „primernega“. Komisija meni, da so take visoke takse ne glede na vprašanje, ali so povračilo za dejansko povzročene stroške, lahko „sredstvo oviranja uveljavljanja pravice do prebivanja“ v smislu uvodne izjave 10 te direktive in lahko torej odvračalno učinkujejo na državljane tretjih držav, ki bi želeli uveljaviti pravice, ki jih zagotavlja Direktiva. Temu v prid govori tudi dejstvo, da je Komisija s tem v zvezi prejela pritožbe državljanov.

(1) Direktiva Sveta z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL 2004, L 16, str. 44).
1.

Ali je treba člen 8(1)(c) Direktive Sveta 92/81/EGS z dne 19. oktobra 1992 (1) o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja razlagati tako, da so mineralna olja, ki so bila dobavljena za uporabo v bagru, ki je pritrjen na plovilo, toda ima samostojen motor in rezervoar za gorivo ter deluje neodvisno od motorja za pogon plovila, v okoliščinah obravnavane zadeve oproščena plačila trošarine?
SL Uradni list Evropske unije C 346/29

Tožba, vložena 17. septembra 2010 – Evropska komisija proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg

(Zadeva C-458/10)

()

2010/C 346/48

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: S. Pardo Quintillán in O. Beynet, zastopnika)

Tožena stranka: Veliko vojvodstvo Luksemburg

Predloga tožeče stranke

— Ugotovi naj se, da Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da ni v celoti in pravilno preneslo člena 9(3)(b), (c) in (e) Direktive 98/83/ES (1), ni izpolnilo obveznosti iz člena 9(3)(b), (c) in (e) Direktive 98/83/ES;

— Velikemu vojvodstvu Luksemburg naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija za utemeljitev tožbe navaja dva očitka.

V prvem očitku zatrjuje, da prenos točk (b) in (c) člena 9(3) Direktive 98/83 ni popoln. Nacionalna ureditev naj namreč ne bi določala, da mora odločba o odobritvi odstopanja vsebovati „predhodne ustrezne rezultate spremljanja stanja“, in naj ne bi opredeljevala „količine dobavljene vode“, „zadevnega prebivalstva“ in „ali bo prizadeto kako podjetje za proizvodnjo hrane“.

V drugem očitku navaja, da prenos točke (e) člena 9(3) Direktive 98/83 ni popoln in pravilen v delu, v katerem so luksemburške oblasti zlasti zatrjevale, da ker mora vlagatelj zahteve za odobritev odstopanja določiti in izvesti sanacijske ukrepe, bi moral isti organ predložiti „povzetek načrta“, „roke“ in „oceno stroškov“ ukrepov, in ne organ, ki izda odločbo o odobritvi odstopanja, kot je zahtevano z Direktivo.

(1) Direktiva Sveta 98/83/ES z dne 3. novembra 1998 o kakovosti vode, namenjene za prehrano ljudi (UL L 330, str. 32).
1.

Ali sta v smislu člena 3 zakona 241/1990 in člena 3 zakona dežele Sicilije 10/1991 v zvezi s členom 1 zakona 241/90, ki v skladu z obveznostjo obrazložitve aktov javne uprave iz člena 296, drugi odstavek, Pogodbe o delovanju Evropske unije in člena 41(2)(c) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah zavezuje italijansko upravo k uporabi načel pravnega reda Evropske unije, razlaga in uporaba navedenih nacionalnih določb, na podlagi katerih se lahko neoblastni akti oziroma akti, povezani s subjektivnimi pravicami s področja pokojnin, ki pa so vezane, izognejo obveznosti obrazložitve, združljivi s pravom Evropske unije in ali v tem primeru to pomeni bistveno kršitev obličnosti upravnega ukrepa?
3.

Ali je treba načelo sorazmernosti ter omejitve in pogoje, ki so določeni za izvrševanje prostega gibanja državljanov Unije, kot tudi ukrepe, ki so bili v skladu s pravom Unije sprejeti za njihovo izvajanje, oziroma merila iz člena 27(1) in (2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS, v okoliščinah postopka v glavni stvari razlagati tako, da dovoljujejo – če obstaja javnopravni dolg gospodarske družbe, ki je registrirana v skladu s pravom države članice, in je v skladu s pravom te države opredeljen kot „znatni dolg“ – da se fizični osebi, ki je poslovodja zadevne družbe, prepove zapustiti to državo članico, če so istočasno izpolnjene te okoliščine: 3.1 obstoj „znatnega“ javnopravnega dolga se obravnava kot resnična, sedanja in dovolj resna grožnja, ki prizadene osnovni interes družbe; gre za presojo, ki jo je zakonodajalec opravil z uvedbo konkretnega upravnega ukrepa „prepoved zapustiti državo“; 3.2 ni predvidena presoja okoliščin, ki so povezane z osebnim obnašanjem poslovodje in posegom v njegove temeljne pravice, kot je njegova pravica do opravljanja pridobitne dejavnosti, ki je povezana s potovanji v tujino v drugem pravnem razmerju; 3.3 po sprejetju prepovedi se ne presojajo posledice za poslovno dejavnost družbe dolžnice in možnosti plačila javnopravnega dolga; 3.4 prepoved je izrečena na podlagi predloga, ki je zavezujoč, če je v njem potrjeno, da obstaja „znaten“ javnopravni dolg konkretne gospodarske družbe, ki ni zavarovala dolga v obsegu glavnice in obresti, in da je oseba, zoper katero se predlaga naložitev prepovedi, poslovodni organ te gospodarske družbe; 3.5 prepoved je omejena do popolnega plačila ali varščine javnopravnega dolga, ne da bi bil predviden preizkus prepovedi na predlog naslovnika pred organom, ki je naložil prepoved, in upoštevajo se roki za zastaranje dolga?
SL Uradni list Evropske unije C 301/12

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (Chancery Division) (Združeno kraljestvo) 27. avgusta 2010 – Georgetown University, University of Rochester, Loyola University of Chicago proti Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

(Zadeva C-422/10)

()

2010/C 301/17

Jezik postopka: angleščina

Predložitveno sodišče

High Court of Justice (Chancery Division)

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeče stranke: Georgetown University, University of Rochester, Loyola University of Chicago

Tožena stranka: Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

Vprašanje za predhodno odločanje

1. Ali je na podlagi Uredbe št. 469/2009, zlasti njenega člena 3(b), dovoljeno podeliti dodatni varstveni certifikat za posamezno učinkovino ali kombinacijo učinkovin, če: (a) veljavni osnovni patent varuje posamezno učinkovino ali kombinacijo učinkovin v smislu člena 3(a) Uredbe št. 469/2009 in (b) je zdravilo, ki vsebuje eno učinkovino ali kombinacijo učinkovin skupaj z eno ali več drugimi učinkovinami, predmet veljavnega dovoljenja za dajanje v promet, izdanega v skladu z Direktivo 2001/83/ES (1) ali 2001/82/ES (2), in je to prvo dovoljenje za dajanje v promet ene učinkovine ali kombinacije učinkovin?

(1) Direktiva 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini

UL L 311, str. 67.

(2) Direktiva 2001/82/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v veterinarski medicini

UL L 311, str. 1.
2.

Ali je treba direktivo o plačilni nesposobnosti, zlasti njene člene 4, 5 in 10, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki k tej prijavi zavezuje tudi delavce, ki so v obdobju do poteka odpovednega roka opravljali dejavnosti v okviru lastnega podjetja ali poklica?
6.

Ali se obseg pravice do nadomestila iz člena 7(2) Direktive 2003/88/ES nanaša samo na pravico do minimalnega dopusta štirih tednov, ki izhaja iz člena 7(1) Direktive 2003/88/ES, ali pa se pravica do nadomestila poleg tega nanaša tudi na pravico do dopusta, ki jo dodatno določa nacionalno pravo? Ali k tem dodatnim pravicam do dopusta spadajo tudi takšne, pri katerih je pravica do odsotnosti posledica zgolj posebne razporeditve delovnega časa?
—

Ugotovi naj se da Italijanska republika, s tem da je nacionalno sodišče na zadnji stopnji izključilo vsako odgovornost italijanske države za škodo, povzročeno posameznikom s kršitvijo prava Unije s strani nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, ker je ta kršitev posledica razlage pravnih pravil ali presoje dejstev in dokazov, ki ju je opravilo to nacionalno sodišče, in s tem da je to odgovornost omejilo zgolj na primere prevare ali hude kršitve, v skladu s členom 2(1) in (2), italijanskega zakona št. 117 z dne 13. aprila 1988, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi splošnega načela odgovornosti držav članic za kršitev prava Unije, ki jo stori eno od njenih sodišč, ki odloča na zadnji stopnji, kot je navedlo Sodišče Evropske unije.
SL Uradni list Evropske unije C 274/13

Tožba, vložena 30. julija 2010 – Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji

(Zadeva C-383/10)

()

2010/C 274/20

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: R. Lyal in F. Dintilhac, zastopnika)

Tožena stranka: Kraljevina Belgija

Predloga tožeče stranke

— Naj se ugotovi, da je Kraljevina Belgija s tem, ko je uzakonila in ohranila v veljavi sistem, ki nalaga diskriminatorno obdavčitev za obresti, ki jih plačajo banke nerezidentke, s tem da uporablja davčno oprostitev le za obresti, ki jih plačajo belgijske banke, kršila obveznosti na podlagi določb členov 56 in 63 Pogodbe o delovanju Evropske unije (prej člena 49 in 56 Pogodbe ES) in členov 36 in 40 Sporazuma o evropskem gospodarskem prostoru,

— naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija graja zadevne nacionalne določbe v delu, v katerem odvračajo belgijske rezidente od uporabe storitev bank s sedežem v drugih državah članicah Unije, ker obresti, ki jih te banke plačajo, ne uživajo davčne oprostitve, ki se uporablja le za obresti, ki jih plačajo belgijske banke.

Primarno Komisija zavrača predvsem trditev tožene stranke, da je neposredna obdavčitev v izključni pristojnosti držav članic, in trdi, da je to področje implicitno, toda nujno vključeno v pristojnost na notranjem trgu in zato predstavlja deljeno pristojnost med Unijo in državami članicami.

V odgovor na ugovore belgijskih organov Komisija ugotavlja, prvič, da nevložitev tožbe v zvezi s tem s strani finančnega sektorja ni pomembna, saj je ugotovitev neizpolnitve obveznosti objektivne narave in zato ne more biti pogojena s tožbo. Drugič in tretjič, Komisija po eni strani nasprotuje trditvi, da so zgoraj navedeni ukrepi utemeljeni z nujnim javnim interesom, da se zagotovi učinkovitost davčnega nadzora, in po drugi strani trditvi, da je zadevna zakonodaja ukrep družbeno-politične narave, ki varuje javni interes. Četrtič, tožeča stranka zavrača utemeljitev belgijskih organov v zvezi z zmanjšano učinkovitostjo razširitve te oprostitve in trdi, da bi lahko skupino davčnih zavezancev, za katere se ta ukrep uporablja, utegnile zanimati tudi storitve bank s sedežem v drugih državah članicah. Petič, Komisija izpodbija trditev tožene stranke v zvezi z razlikami na področju varstva potrošnikov Unije v primeru stečaja banke in opominja, da je to področje predmet usklajevanja v Evropski uniji. Nazadnje, Komisija zatrjuje, da ima Belgija tri uradne jezike (nizozemščino, francoščino in nemščino) in da navedeni ugovori v zvezi s tveganjem nezadostnih informacij, ker banke s sedežem zunaj Belgije uporabljajo jezik, ki se v Belgiji ne govori, niso utemeljeni.
Pritožba, ki jo je 22. julija 2010 vložila EMC Development AB zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 12. maja 2010 v zadevi EMC Development AB proti Evropski komisiji, T-432/05

(Zadeva C-367/10 P)

()

(2010/C 288/33)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Pritožnica: EMC Development AB (zastopnik: W.-N. Schelp, odvetnik)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predlogi pritožnice

Pritožnica Sodišču predlaga, naj:

(i) Odločbo Komisije z dne 28. septembra 2005 razglasi za nično;

(ii) podredno (i) v celoti ali delno razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje o utemeljenosti tožbe z vidika usmeritev, ki mu jih bo podalo Sodišče;

(iii) v vsakem primeru Komisiji naloži plačilo stroškov pritožnice v postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče s tem, da se je strinjalo s stališči Komisije v zvezi s smernicami, od pritožnice zahtevalo, naj dokaže dejansko stanje in ji s tem naložilo obveznost, ki je ni mogoče izpolniti. S tem je želelo zahtevati dokaz učinkov standarda, ne da bi upoštevalo obsežnejša in bolj temeljna vprašanja narave tega predpisa. Pritožnica trdi, da to pomeni napačno uporabo prava in da je bil obrnjen vrstni red preizkusa narave in učinkov standarda.
2.

Ali je treba člen 110, prvi odstavek, PDEU (prej člen 90, prvi odstavek, ES) razlagati tako, da državi članici prepoveduje uvedbo takse s takimi lastnostmi, kot jih ima taksa na onesnaževanje, določena z nujno uredbo vlade št. 50/2008, kakor je bila spremenjena z nujno uredbo vlade št. 218/2008, plačila katere so oproščena motorna vozila kategorije M1 s stopnjo onesnaževanja Euro 4 in prostornino motorja, ki ne presega 2 000 cm3, in vsa motorna vozila kategorije N1 s stopnjo onesnaževanja Euro 4, ki so prvič registrirana v Romuniji ali v drugi državi članici v obdobju od 15. decembra 2008 do 31. decembra 2009, medtem ko se uporablja za motorna vozila z drugačnimi tehničnimi lastnostmi, ki so v istem obdobju registrirana v drugih državah članicah, tako da lahko ta taksa pomeni notranji davek na izdelke iz drugih držav članic, ki je glede na obdavčitev domačih izdelkov posredno diskriminacijski in ščiti domačo proizvodnjo novih motornih vozil?