Ne zahteva se, da se v obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne dejanske in pravne okoliščine, ker vprašanja, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 296 PDEU in člena 41(2)(c) Listine, ni treba presojati le glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje. Tako je po eni strani akt, ki posega v položaj, dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume obseg ukrepa, sprejetega v zvezi z njo. Po drugi strani mora biti stopnja natančnosti obrazložitve akta sorazmerna z dejanskimi možnostmi in s tehničnimi pogoji ali z rokom, v katerem mora biti akt sprejet. Natančneje, obrazložitev ukrepa zamrznitve sredstev načeloma ne sme biti samo splošna in stereotipna. Nasprotno, za sprejetje takega ukrepa je treba ob upoštevanju zgoraj navedenega navesti posebne in konkretne razloge, iz katerih Svet meni, da se upoštevna ureditev uporabi za zadevno osebo.

Obrazložitev, ki se zahteva v členu 296 PDEU in členu 41(2)(c) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, mora biti prilagojena naravi izpodbijanega akta in okoliščinam, v katerih je bil sprejet. Iz nje mora biti jasno in nedvoumno razvidno razlogovanje institucije, ki je zadevni akt sprejela, tako da se zadevna oseba lahko seznani z razlogi za sprejeti ukrep in da se pristojnemu sodišču omogoči izvrševanje nadzora. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera.

To pravico do predhodnega zaslišanja je treba spoštovati, če je Svet upošteval nova dejstva zoper osebo, na katero se nanaša omejevalni ukrep in katere ime se je ohranilo za zadevnem seznamu.

(Glej točke 76, od 78 do 80, 84 in 85.)

Nevšečnosti, ki so nastale z omejevalnimi ukrepi, pa niso nesorazmerne glede na zastavljene cilje, saj so ti ukrepi na eni strani začasni in odpravljivi, zaradi česar ne posegajo v „bistveno vsebino“ lastninske pravice, na drugi pa se lahko od njih odstopa, da se krijejo osnovne potrebe, stroški sodnih postopkov ali pa tudi izredni stroški zadevnih oseb.

Prvič, omejitev mora biti „predpisana z zakonom“. Z drugimi besedami, ukrep mora imeti zakonsko podlago. Drugič, nanašati se mora na cilj splošnega interesa, ki ga kot takega priznava Unija. Med temi cilji so tudi tisti iz skupne zunanje in varnostne politike, ki so določeni v členu 21(2) PEU. Tretjič, omejitev ne sme biti pretirana. Po eni strani mora biti nujna in sorazmerna s ciljem, ki se uresničuje. Po drugi strani pa ne sme posegati v „bistveno vsebino“, torej v bistvo zadevne pravice ali svoboščine.

Merilo za vpis iz člena 1(1) Sklep 2014/119/SZVP o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini, kakor je bilo pojasnjeno s Sklepom 2015/143, določa, da so bili sprejeti omejevalni ukrepi glede oseb, ki so bile „opredeljene kot odgovorne“ za odtujitev ukrajinskih državnih sredstev, s čimer so zajete osebe, kar zajema osebe, „proti katerim ukrajinske oblasti vodijo preiskavo“ zaradi odtujitve ukrajinskih javnih sredstev ali drugega premoženja. To merilo je treba razlagati tako, da ne zajema abstraktno vseh dejanj odtujitve javnih sredstev, temveč bolj dejanja odtujitve javnih sredstev ali drugega premoženja, ki lahko posegajo v spoštovanje pravne države v Ukrajini.

Poleg tega, če zadevna oseba ali subjekt predloži pripombe v zvezi z obrazložitvijo, mora pristojni organ Unije skrbno in nepristransko preizkusiti utemeljenost zatrjevanih razlogov glede na pripombe in morebitne razbremenilne dokaze, priložene tem pripombam.

Čeprav ima Svet široko polje proste presoje glede splošnih meril, ki naj se upoštevajo za namene sprejetja omejevalnih ukrepov, učinkovitost sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zahteva, da se sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti razlogov, na katerih temelji sklep o vpisu ali ohranitvi imena določene osebe na seznamu oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, prepriča, da ta sklep, ki je za to osebo posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. To pomeni, da je treba preveriti dejstva, ki so navedena v obrazložitvenem memorandumu, na katerem temelji navedeni sklep, tako da sodni nadzor ni omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi – oziroma vsaj eden od njih, za katerega se šteje, da je sam po sebi dovolj za utemeljitev tega sklepa – utemeljeni dovolj jasno in konkretno.

Pri presoji narave, načina in intenzivnosti dokazovanja, ki se lahko zahteva od Sveta, je treba upoštevati naravo in poseben obseg omejevalnih ukrepov in njihov namen.

Kot izhaja iz uvodnih izjav 1 in 2 Sklepa 2014/119 o omejevalnih ukrepih proti določenim osebam, subjektom in organom zaradi razmer v Ukrajini, ta sklep spada v splošnejši okvir politike Unije za pomoč ukrajinskim organom, ki je namenjena politični stabilizaciji Ukrajine. Tako ustreza ciljem skupne zunanje in varnostne politike, ki so zlasti navedeni v členu 21(2)(b) PEU, na podlagi katerega Unija izvaja mednarodno sodelovanje za utrjevanje in podpiranje demokracije, pravne države, človekovih pravic in načel mednarodnega prava.

Tako so omejevalni ukrepi, ki so sprejeti v takih okoliščinah in katerih namen ni sankcioniranje kršitev, ki naj bi jih povzročile zadevne osebe, niti prisilna odvrnitev teh oseb od teh ravnanj, temveč je njihov edini namen olajšati ukrajinskim organom, da ugotovijo, da je bila storjena odtujitev državnih sredstev, in da se jim zagotovi možnost, da izterjajo nezakonito odtujeni znesek, povsem ohranitvene narave. Tako zadevni omejevalni ukrepi, ki jih je določil Svet na podlagi pristojnosti, določene v členih 21 in 29 PEU, niso kazenske narave.

(Glej točke 138, 139, 141 in 142.)