SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 27. januarja 20211
Zadeva C-591/19 P
Evropska komisija
proti
Fernandu De Estebanu Alonsu
„Pritožba  –  Nekdanji uradnik Evropske komisije  –  Preiskava Evropskega urada za boj proti 
goljufijam (OLAF)  –  Posredovanje informacij o dejstvih, ki bi lahko bila podlaga za kazenski  
pregon, nacionalnim pravosodnim organom  –  Člen 4 Sklepa 1999/396/ES, ESPJ, Euratom  –  
Dolžnost obveščanja in zaslišanja zadevne osebe  –  Člen 9(4) Uredbe (ES) št. 1073/1999  –  Pravica  
Komisije, da vloži tožbo in premoženjskopravni zahtevek pri državnih pravosodnih organih  –  
Domnevno nastala škoda zaradi ravnanja urada OLAF in Komisije med postopkom na prvi 
stopnji  –  Odškodninska tožba  –  Vzročna zveza “
I.Uvod
1.Evropska komisija s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije 
z dne 11. junija 2019 , De Esteban Alonso/Komisija (T-138/18 , EU:T:2019:398 ; v nadaljevanju: 
izpodbijana sodba), s katero je to Komisiji naložilo, naj Ferdinandu De Estebanu Alonsu (v 
nadaljevanju: tožeča stranka) plača 62.000 EUR iz naslova nepremoženjske škode, ki jo je utrpel 
zaradi nezakonitega ravnanja Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF) in Komisije 
v okviru posredovanja informacij nacionalnim pravosodnim organom in nacionalnega kazenskega 
postopka, uvedenega zoper njega.
2.Ta pritožba je za Sodišče priložnost, da prvič odloči, prvič, o obsegu člena 4 Sklepa 
1999/396/ES, ESPJ, Euratom2v zvezi s tem, da OLAF nacionalnim pravosodnim organom 
posreduje informacije o preiskavi, preden se ta zaključi, in drugič, o obsegu člena 9(4) Uredbe 
(ES) št. 1073/19993v zvezi z vpletenostjo Komisije v kazenski postopek pred zaključkom 
navedene preiskave urada OLAF.4
SLZbirka odločb sodne prakse
1 Jezik izvirnika: francoščina.
2 Sklep Sveta z dne 2. junija 1999 o pogojih za izvajanje notranjih preiskav v zvezi s preprečevanjem goljufij, korupcije in kakršnega koli 
nezakonitega ravnanja, ki škoduje interesom Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 118).
3 Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o preiskavah, ki jih izvaja [OLAF] (UL, posebna izdaja v slovenščini, 
poglavje 1, zvezek 3, str. 91).
4 Ta določba je bila nadomeščena s členom 11(4) Uredbe (EU, Euratom) št. 883/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 
11. septembra 2013 o preiskavah, ki jih izvaja Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), ter razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1073/1999 
Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbe Sveta (Euratom) št. 1074/1999 (UL 2013, L 248, str. 1). Glede obravnavanega primera je nova 
določba v bistvu enaka prejšnji.
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                           1
II.Pravni okvir
3.Urad OLAF, ustanovljen s Sklepom Komisije 1999/352/ES, ESPJ, Euratom z dne 
28. aprila 1999 ,5je na podlagi člena 2 tega sklepa odgovoren, da znotraj institucij izvaja upravne 
preiskave, ki so namenjene boju proti goljufijam, korupciji in kakršnemu koli drugemu 
nezakonitemu ravnanju, ki škoduje finančnim interesom Unije, in preiskuje težja dejanja v zvezi 
z opravljanjem poklicnega dela, ki lahko pomenijo kršitev obveznosti uradnikov in uslužbencev 
Unije, pri katerih obstaja možnost uvedbe disciplinskega in, v določenih primerih, kazenskega 
postopka.
A.Uredba št. 1073/1999
4.Uredba št. 1073/1999 ureja inšpekcije, preglede in druge ukrepe, ki jih izvajajo uslužbenci urada 
OLAF pri opravljanju svojih delovnih nalog. Preiskave, ki jih izvaja urad OLAF, so sestavljene iz 
„zunanjih“ preiskav (zunaj institucij Unije) in „notranjih“ preiskav (znotraj teh institucij). Ta 
uredba, ki se za dejansko stanje uporablja ratione temporis, je bila razveljavljena z Uredbo 
št. 883/2013.
5.V uvodni izjavi 10 Uredbe št. 1073/1999 je bilo navedeno:
„ker je treba te preiskave izvajati v skladu s Pogodbo in zlasti s Protokolom [(št. 7)] o posebnih 
pravicah in imunitetah [Evropske unije],6ob upoštevanju Kadrovskih predpisov za uradnike in 
druge uslužbence [Evropske unije]7[…], ter v celoti spoštovati človekove pravice in temeljne 
svoboščine, zlasti načelo poštenosti, pravice vpletenih oseb, da izrazijo svoje mnenje o dejstvih, ki 
jih zadevajo, in načela, da lahko ugotovitve preiskave temeljijo izključno na dejstvih z dokazno 
vrednostjo; ker morajo v ta namen institucije, organi, uradi in agencije določiti pogoje za 
izvajanje takšnih notranjih preiskav; ker je zato treba Kadrovske predpise spremeniti, da bi 
opredelili pravice in obveznosti uradnikov in drugih uslužbencev v zvezi z notranjimi 
preiskavami“.
6.Člen 4(1) in (5) te uredbe, naslovljen „Notranje preiskave“, je določal:
„1. Urad [OLAF] opravlja upravne preiskave v institucijah, organih, uradih in agencijah […] na 
področjih iz člena 1.
Te notranje preiskave se izvajajo po pravilih iz Pogodb, zlasti Protokola [(št. 7)] o posebnih pravicah in 
imunitetah Evropskih skupnosti, in ob ustreznem upoštevanju Kadrovskih predpisov pod pogoji in 
v skladu s postopki, predvidenimi v tej uredbi in v sklepih, ki jih sprejme vsaka institucija, organ, urad 
in agencija. Institucije se med seboj posvetujejo o pravilih, ki jih določijo s temi sklepi.
[…]
5.Če se pri preiskavah pokaže morebitna osebna vpletenost člana, vodstva, uradnika ali drugega 
uslužbenca, mora biti o tem obveščena institucija, organ, urad ali agencija, ki ji pripada.
5 UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 110.
6 UL 2016, C 202, str. 266; v nadaljevanju: protokol o privilegijih in imunitetah.
7 Kadrovski predpisi, določeni z Uredbo Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 z dne 29. februarja 1968 o določitvi Kadrovskih predpisov 
za uradnike in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti ter o uvedbi posebnih ukrepov, ki se začasno uporabljajo za 
uradnike Komisije (UL 1968, L 56, str. 1) (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi).
2                                                                                                                   ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
Kjer je zaradi preiskave potrebna popolna zaupnost ali uporaba preiskovalnih sredstev, ki spadajo 
v pristojnost nacionalne sodne oblasti, se lahko razkritje takšnih podatkov začasno odloži.“
7.Člen 9 navedene uredbe, naslovljen „Poročilo o opravljeni preiskavi in sprejeti ukrepi po 
zaključku preiskave“, je določal:
„1. Po zaključku preiskave, ki jo izvede urad [OLAF], ta pod vodstvom direktorja pripravi 
poročilo, v katerem navede ugotovljena dejstva, morebitno finančno izgubo in ugotovitve 
preiskave vključno s priporočili direktorja urada [OLAF] o ukrepih, ki jih je treba sprejeti.
2.Pri pripravi takšnih poročil se morajo upoštevati postopkovne zahteve, določene v nacionalni 
zakonodaji posamezne države članice. Tako pripravljena poročila so dopustni dokazi v upravnih 
ali sodnih postopkih države članice, v katerih se njihova uporaba izkaže za potrebno, na isti način 
in pod istimi pogoji kakor upravna poročila, ki jih pripravijo nacionalni upravni inšpektorji. Za ta 
poročila veljajo ista pravila ocenjevanja, kakor veljajo za upravna poročila, ki jih pripravijo 
nacionalni upravni inšpektorji, in so tem poročilom enakovredna.
3.Poročila, pripravljena po opravljeni zunanji preiskavi, in vsi koristni dokumenti v zvezi 
s preiskavo se pošljejo pristojnim organom zadevnih držav članic v skladu s pravili, ki veljajo za 
zunanje preiskave.
4.Poročila, pripravljena po opravljeni notranji preiskavi, in vsi koristni dokumenti v zvezi 
s preiskavo se pošljejo zadevni instituciji, organu, uradu ali agenciji. Institucija, organ, urad ali 
agencija na podlagi notranje preiskave sproži ustrezne postopke, predvsem disciplinske ali sodne, 
kakor zahtevajo rezultati teh preiskav, in o tem poroča direktorju urada [OLAF] v roku, ki ga ta 
določi v ugotovitvah na koncu poročila.“
8.Člen 10 te uredbe, naslovljen „Podatki, ki jih pošilja urad [OLAF]“, je določal:
„1. Urad [OLAF] lahko kadarkoli pošlje pristojnim organom zadevne države članice podatke, ki 
jih je pridobil med zunanjo preiskavo, brez vpliva na člene 8, 9 in 11 te uredbe in na določbe 
Uredbe (Euratom, ES) št. 2185/96.[8]
2.Direktor urada [OLAF] pošlje sodnim organom države članice podatke, ki jih je urad [OLAF] 
pridobil med notranjo preiskavo zadev, ki bi lahko imele za posledico kazenski postopek, brez 
vpliva na člene 8, 9 in 11 te uredbe. Ob upoštevanju zahtev preiskave o tem hkrati obvesti tudi 
zadevno državo članico.
3.Urad [OLAF] lahko kadarkoli pošlje instituciji, organu, uradu ali agenciji podatke, ki jih je 
pridobil med notranjo preiskavo, brez vpliva na člena 8 in 9 te uredbe.“
8 Uredba Sveta z dne 11. novembra 1996 o pregledih in inšpekcijah na kraju samem, ki jih opravlja Komisija za zaščito finančnih interesov 
Evropskih skupnosti pred goljufijami in drugimi nepravilnostmi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 303).
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                   3SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
B.Sklep 1999/396
9.Člen 4 Sklepa 1999/396 o načinih za obveščanje zainteresiranih strani v okviru notranjih 
preiskav urada OLAF določa:
„O vsaki možni osebni vpletenosti člana, uradnika ali uslužbenca Komisije je treba zainteresirano stran 
takoj obvestiti, pod pogojem, da to ne ogrozi preiskave. V nobenem primeru se ne sme v ugotovitvah 
ob koncu preiskave poimensko imenovati člana, uradnika ali uslužbenca Komisije, ne da bi 
zainteresirana stran imela možnost izraziti svoja stališča o vseh dejstvih, ki se nanašajo nanjo.
V primerih, ko se zaradi preiskovanja zahtevajo popolna tajnost in uporaba preiskovalnih postopkov, 
ki spadajo v pristojnost državnega pravosodnega organa, se lahko obveznost, da je treba člana, 
uradnika ali uslužbenca Komisije pozvati, naj izrazi svoja stališča, odloži v soglasju s predsednikom ali 
generalnim sekretarjem Komisije.“
III. Dejansko stanje
10.Tožeča stranka je nekdanji uradnik Komisije, ki je med drugim od 1. januarja 1993 do 
31. januarja 1997 opravljal funkcijo direktorja direktorata za informatiko, publikacije in zunanje 
odnose pri Statističnem uradu Evropske unije (v nadaljevanju: Eurostat), preden je bil imenovan 
na drugo funkcijo v okviru Komisije.
11.Eurostat je statistične podatke razširjal ob podpori Urada za publikacije Evropske unije. Ta 
urad je leta 1996 vzpostavil mrežo prodajnih točk, imenovanih „datashops“. Odnosi med 
Eurostatom, Uradom za publikacije Evropske unije in posamezno prodajno točko datashop so 
bili urejeni s sporazumi o financiranju. Ker so bile pri notranji reviziji v Eurostatu 
septembra 1999 ugotovljene nepravilnosti pri finančnem poslovodenju in je bil podan sum 
nezakonite odtujitve sredstev, je bila zadeva 17. marca 2000 predložena uradu OLAF, ki je uvedel 
več preiskav.
12.V okviru ene od teh preiskav v zvezi z zadevo „Eurostat-Datashop-Planistat“ je generalni 
direktor urada OLAF francoskim pravosodnim organom 19. marca 2003 poslal dopis 
z informacijami o dejstvih, ki bi jih bilo mogoče opredeliti kot kazniva dejanja (v nadaljevanju: 
dopis z dne 19. marca 2003 ). V tem dopisu sta bila poimensko imenovana Y. Franchet, v času 
dejanskega stanja in na datum navedenega dopisa generalni direktor Eurostata, in D. Byk, v času 
dejanskega stanja vodja oddelka Eurostata, ki je na datum tega dopisa postal njegov direktor. 
Tožeča stranka v tem dopisu ni bila imenovana.
13.Državni tožilec je pri Tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu, Francija) 
4. aprila 2003 uvedel preiskavo zaradi dejanj prikrivanja in sostorilstva pri zlorabi zaupanja. 
Generalni direktor urada OLAF je 3. aprila 2003 generalnemu sekretarju Komisije poslal 
sestavljeno poročilo o tekočih preiskavah o Eurostatu. Komisija je 10. julija 2003 vložila tožbo 
zoper X in uveljavljala premoženjskopravni zahtevek.
14.Urad OLAF je 25. septembra 2003 francoskim pravosodnim organom predložil končno 
poročilo v zadevi „Eurostat-Datashop-Planistat“. Tudi v njem tožeča stranka ni bila imenovana.
4                                                                                                                   ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
15.Komisija je 29. januarja 2004 v odgovor na zahtevo francoskega tožilstva dovolila, da se tožeči 
stranki odvzame imuniteta v skladu s členom 17, drugi odstavek, protokola o privilegijih in 
imunitetah. Ta o tem ni bila obveščena. Nato je Komisija zoper tožečo stranko uvedla disciplinski 
postopek.
16.Tožeča stranka je bila 9. septembra 2008 po zaslišanju, na katero jo je kot pričo povabila 
francoska kriminalistična policija, pridržana, naslednji dan pa je bila zoper njo uvedena preiskava 
zaradi zlorabe zaupanja.
17.Preiskovalni sodnik pri Tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu) je 
9. septembra 2013 izdal sklep o ustavitvi postopka (v nadaljevanju: sklep o ustavitvi postopka) za 
vse osebe, zoper katere je bila uvedena preiskava, vključno s tožečo stranko. Komisija je kot 
oškodovanka zoper ta sklep vložila pritožbo, ki jo je Cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče 
v Parizu) (Francija) s sodbo z dne 23. junija 2014 zavrnilo, Komisija pa je nato zoper 
zadnjenavedeno sodbo vložila kasacijsko pritožbo, ki jo je Cour de cassation (kasacijsko sodišče, 
Francija) s sodbo z dne 15. junija 2016 zavrnilo.
18.Tožeča stranka je 15. septembra 2008 in nato 12. decembra 2013 vložila prošnji za pomoč na 
podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov, ki ju je Komisija zavrnila. Tožeča stranka je zoper drugo 
zavrnitev prošnje za pomoč vložila najprej pritožbo, ki jo je zavrnil organ za imenovanja (v 
nadaljevanju: OI), in nato tožbo, ki jo je Sodišče za uslužbence Evropske unije s sklepom z dne 
15. julija 2015 ,9ki ga je Splošno sodišče v pritožbenem postopku s sodbo z 9. septembra 2016
potrdilo.10
19.Tožeča stranka je 22. decembra 2016 na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov vložila 
zahtevek za povračilo škode, ki jo je utrpela zaradi ravnanja urada OLAF in Komisije. Ker je OI ta 
zahtevek zavrnil kot neutemeljen, je tožeča stranka zoper sklep o zavrnitvi vložila pritožbo. OI je 
s sklepom z dne 29. novembra 2017 to pritožbo zavrnil kot neutemeljeno.
IV. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
20.Tožeča stranka je z aktom, ki je bil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložen 
28. februarja 2018 , vložila tožbo na podlagi člena 270 PDEU za odškodnino za nepremoženjsko in 
premoženjsko škodo ter telesne bolečine, ki naj bi jih utrpela zaradi napak, ki sta jih storila urad 
OLAF in Komisija, ker, prvič, ni bila zaslišana, preden so bila obremenilna dejstva poslana 
francoskim organom, in drugič, je Komisija neutemeljeno nadaljevala kazenski pregon zoper njo. 
Tožeča stranka je škodo ocenila na 1.102.291,68 EUR, temu znesku pa je bilo treba dodati še 
3.000 EUR iz naslova dodatnih stroškov in izdatkov.
21.Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da so bili trije pogoji, na katerih temelji 
odgovornost Unije, in sicer nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam, resničnost škode in 
obstoj vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo, izpolnjeni. Zato je torej delno ugodilo 
zahtevku tožeče stranke in Komisiji naložilo plačilo zneska 62.000 EUR kot odškodnino za 
nepremoženjsko škodo, ki jo je tožeča stranka utrpela zaradi nezakonitega ravnanja te institucije 
in urada OLAF.
9 F-35/15, EU:F:2015:87.
10 T-557/15 P, neobjavljena, EU:T:2016:456.
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                   5SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
22.Splošno sodišče je natančneje v zvezi z nezakonitostjo ravnanja urada OLAF in Komisije 
uvodoma pojasnilo, da Unija kot delodajalka nosi precejšnjo odgovornost, ki se kaže 
z obveznostjo povračila škode, ki jo njeno osebje utrpi zaradi kakršne koli nezakonitosti, ki jo 
stori kot delodajalka.11Na prvem mestu je Splošno sodišče ugotovilo, da je urad OLAF kršil 
člen 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396 in pravico tožeče stranke do obrambe pri posredovanju 
spisa „Eurostat-Datashop-Planistat“ francoskim pravosodnim organom,12oziroma vsaj ni izpolnil 
svoje obveznosti obvestitve tožeče stranke v skladu s to določbo.13Glede na funkcijo, ki jo je tožeča 
stranka opravljala v času dejanskega stanja, bi namreč morala biti „izenačena“ z osebami, ki so bile 
„poimensko imenovane“ v ugotovitvah ob koncu preiskave, ki jo je vodil urad OLAF, v smislu 
člena 4, prvi odstavek, drugi stavek, navedenega sklepa,14oziroma bi jo bilo vsekakor treba šteti 
za osebno vpleteno v dejanja, ki so bila povod za to preiskavo, in bi jo bilo treba zato takoj obvestiti 
v smislu člena 4, prvi odstavek, prvi stavek, navedenega sklepa.15Na drugem mestu je Splošno 
sodišče ugotovilo, da je Komisija kršila člen 9(4) Uredbe št. 1073/1999, ker je pred francoskimi 
sodišči uveljavljala premoženjskopravne zahtevke in vložila tožbe, preden je urad OLAF izdal 
končno poročilo, ne da bi imela zadostne in prepričljive razbremenilne dokaze o tožeči stranki.16
23.V zvezi z nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpela tožeča stranka, in vzročno zvezo med 
odkritimi kršitvami in to škodo, je Splošno sodišče na prvem mestu ugotovilo, da je dejstvo, da je 
Komisijah pri francoskih sodiščih uveljavljala premoženjskopravni zahtevek in vložila tožbo, 
preden je bila zaključena preiskava urada OLAF, škodilo časti ter poklicnemu ugledu tožeče 
stranke ter da je navedena škoda izhajala neposredno iz ravnanja Komisije.17Na drugem mestu je 
ugotovilo, da ji je s tem, da je urad OLAF francoskim pravosodnim organom poslal dopis z dne 
19. marca 2003 , ki je vključeval tožečo stranko, ne da bi jo zaslišal ali vsaj obvestil, nastala 
nepremoženjske škoda, ker ni mogla izraziti svojega stališča in se braniti v zvezi z dejanji, zaradi 
katerih so bili proti njej sproženi postopki, ter da je ta škoda izhajala iz nezakonitega ravnanja 
urada OLAF.18
V.Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
24.Komisija je 1. avgusta 2019 vložila pritožbo zoper izpodbijano sodbo. Sodišču predlaga, naj 
izpodbijano sodbo razveljavi, zavrne tožbo, vloženo na prvi stopnji, in tožeči stranki naloži plačilo 
stroškov na obeh stopnjah.
25.Tožeča stranka Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in, podredno, v celoti ugodi njenemu 
predlogu, vloženem pri Splošnem sodišču,19ter Komisiji naloži plačilo stroškov na obeh stopnjah.
11 Glej izpodbijano sodbo, točka 46.
12 Glej izpodbijano sodbo, točka 82.
13 Glej izpodbijano sodbo, točka 85.
14 Glej izpodbijano sodbo, točka 77.
15 Glej izpodbijano sodbo, točka 83.
16 Glej izpodbijano sodbo, točka 109.
17 Glej izpodbijano sodbo, točka 130.
18 Glej izpodbijano sodbo, točka 131.
19 Ker tožeča stranka ni vložila nasprotne pritožbe, menim, da drugi predlog ni dopusten.
6                                                                                                                   ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
VI. Analiza
26.Komisija v podporo svoji pritožbi navaja tri razloge za razveljavitev: prvi se nanaša na napačno 
pravno kvalifikacijo dejstev glede na člen 4 Sklepa 1999/396, drugi na napačno uporabo prava pri 
razlagi člena 9(4) Uredbe št. 1073/1999 in tretji, naveden podredno, na neobstoj vzročne zveze 
med ravnanjem in zatrjevano škodo.
27.Uvodoma je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso odgovornost Unije 
podana ob izpolnitvi vseh pogojev v zvezi z nezakonitostjo ravnanja, ki se očita institucijam, 
resničnostjo škode in obstojem vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo.20
Kumulativnost pogojev pomeni, da če eden od pogojev ni izpolnjen, nepogodbene odgovornosti 
Unije ni mogoče uveljavljati.21
28.Splošno sodišče je natančneje v zvezi s pogojem nezakonitosti ravnanja, ki se očita instituciji 
ali zadevnemu organu, v izpodbijani sodbi pravilno pojasnilo, da v skladu z ustaljeno sodno 
prakso Splošnega sodišča22Unija kot delodajalka nosi precejšnjo odgovornost, ki se kaže 
z obveznostjo povračila škode, ki jo njeno osebje utrpi zaradi kakršne koli nezakonitosti, ki jo 
stori kot delodajalka,23pri čemer se ni treba vprašati, ali gre za dovolj resno kršitev pravnega 
pravila, katerega cilj je podeliti pravice posameznikom.24V obravnavanem primeru se to 
pojasnilo ni izpodbijalo.
29.Pogoj glede vzročne zveze se nanaša na obstoj dovolj neposredne vzročne zveze med 
ravnanjem institucij Unije in škodo, pri čemer mora tako zvezo dokazati tožeča stranka, očitano 
ravnanje pa mora biti odločilni razlog za nastanek škode.25
30.Na podlagi teh preudarkov je treba preučiti tri pritožbene razloge, od katerih se prvi nanaša na 
nezakonitost ravnanja urada OLAF glede na člen 4 Sklepa 1999/396, drugi na nezakonitost 
ravnanja Komisije glede na člen 9(4) Uredbe št. 1073/1999 in tretji na vzročno zvezo med tem 
ravnanjem in nepremoženjsko škodo, ki jo je priznalo Splošno sodišče.
A.Prvi pritožbeni razlog: napačna pravna kvalifikacija dejstev glede na člen 4 Sklepa 
1999/396
31.Komisija s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo 
pravo, ker je tožečo stranko štelo za „osebno vpleteno“ ali „poimensko imenovano“ v smislu 
člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396. Tožeča stranka odgovarja, da čeprav v ugotovitvah 
poročila urada OLAF ni bila „poimensko imenovana“, pa je iz dopisa z dne 19. marca 2003
izhajalo, kot da je „osebno vpletena“, saj je državni tožilec pri Tribunal de grande instance de Paris 
(okrožno sodišče v Parizu) po posredovanju tega dopisa, ki se je implicitno skliceval nanjo, in na 
podlagi informacij iz dopisa uvedel preiskavo, v kateri je bila poimensko imenovana.
20 Glej sodbo z dne 10. septembra 2019, HTTS/Svet (C-123/18 P, EU:C:2019:694, točka 32 in navedena sodna praksa).
21 Sodba z dne 9. septembra 1999, Lucaccioni/Komisija (C-257/98 P, EU:C:1999:402, točka 63), in sklep z dne 12. marca 2020, EMB 
Consulting in drugi/ECB (C-571/19 P, neobjavljen, EU:C:2020:208, točka 29).
22 Glej zlasti sodbo z dne 2. aprila 2020, UG/Komisija (T-571/17, neobjavljena, EU:T:2020:141, točka 83 in navedena sodna praksa; 
v pritožbenem postopku).
23 Glej izpodbijano sodbo, točka 46.
24 Glej sodbo z dne 14. junija 2018, Spagnolli in drugi/Komisija (T-568/16 in T-599/16, EU:T:2018:347, točka 196 in navedena sodna 
praksa).
25 Glej sklep z dne 31. marca 2011, Mauerhofer/Komisija (C-433/10 P, neobjavljen, EU:C:2011:204, točka 127 in navedena sodna praksa).
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                   7SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
32.Za preučitev tega razloga se je treba uvodoma lotiti razlage člena 4, prvi odstavek, Sklepa 
1999/396, in nato preučiti ugotovitve Splošnega sodišča, v skladu s katerimi je tožeča stranka, 
prvič, morala biti izenačena z osebo, „poimensko imenovano“ v „ugotovitvah ob koncu preiskave“ 
urada OLAF, v smislu drugega stavka te določbe, in drugič, je bila vsekakor „osebno vpletena“ 
v dejanja, ki so bila povod za preiskavo urada OLAF, in bi zato morala biti „takoj obveščena“ 
v smislu prvega stavka navedene določbe.
1.Razlaga člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396
33.Člen 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396, ki določa podrobna pravila za obveščanje 
zainteresiranih strani v okviru notranjih preiskav urada OLAF določa zlasti, prvič, da če se med 
preiskavo pokaže možnost „osebne vpletenosti“ uradnika Komisije, je treba zainteresirano stran 
takoj obvestiti o tem, če to ne ogrozi preiskave, in drugič, da se uradnik Komisije v ugotovitvah 
ob koncu preiskave ne sme „poimensko imenovati“, ne da bi zainteresirana stran imela možnost 
izraziti svoja stališča o vseh dejstvih, ki se nanašajo nanjo.
34.Ta določba torej ureja dva različna primera z različnimi posledicami. Prvi primer se nanaša 
zlasti na položaj, pri katerem se med preiskavo pojavi možnost „osebne vpletenosti“ uradnika, 
drugi primer pa se nanaša zlasti na položaj, v katerem je v ugotovitvah ob koncu preiskave uradnik 
„poimensko imenovan“. Če uporaba prvega pojma zahteva vsebinsko presojo okoliščin 
obravnavane zadeve, da se preveri obstoj elementov, ki bi lahko dokazali vpletenost zadevne 
osebe, pa uporaba drugega pojma zahteva bolj formalno preverjanje, ali je oseba imenovana 
v ugotovitvah ob koncu preiskave ali ne.26
35.Menim, da je razlika med tema primeroma še zlasti pomembna glede na različne pravne 
posledice, ki so z njima povezane: na eni strani je obveznost takojšnjega obveščanja osebe, za 
katero se zdi, da je osebno vpletena, na drugi strani pa je obveznost, da se poimensko imenovani 
osebi omogoči zaslišanje. Poleg tega se navedena primera razlikujeta tudi glede časa, ko veljajo 
zgoraj navedene obveznosti: v prvem stavku člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396 je določena 
zelo splošna obveznost „takojšnjega“ obveščanja vpletene osebe, drugi odstavek te določbe pa 
določa, da mora biti imenovana oseba zaslišana pred ugotovitvami ob koncu preiskave, in se 
nujno nanaša na ugotovitve iz poročila, sestavljenega pod vodstvom direktorja urada OLAF.27
36.Splošno sodišče je v obravnavani zadevi ugotovilo, prvič, da bi morala biti tožeča stranka 
izenačena s „poimensko imenovano“ osebo in bi torej morala biti zaslišana v smislu drugega stavka 
člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396,28in drugič, da bi bilo treba šteti vsaj, da je ta oseba osebno 
vpletena, in bi jo torej bilo treba takoj obvestiti v smislu prvega stavka te določbe.29Zato je torej 
treba preučiti ti dve ugotovitvi Splošnega sodišča, ki sta predmet očitkov Komisije, z vidika zgoraj 
navedene razlage člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396.
26 Da bi se učinkovito zagotovila pravica do izjave, ki je določena v drugem primeru, se ne sme omejiti na povsem formalistično razlago 
pojma „poimensko imenovana oseba“, kar bi uradu OLAF omogočilo, da se izogne svojim obveznostim tako, da osebe ne imenuje. 
Vendar menim, da je možnost uporabe tega pojma zunaj položaja, v katerem je oseba v ugotovitvah izrecno navedena, omejena na 
primere zlorabe tega predpisa, zlasti na položaje, iz katerih jasno izhaja, da se lahko ugotovitve ob koncu preiskave kot na odgovorno 
osebo za dejanja, ki so povod za preiskavo, nanašajo le na osebo, ki je nemudoma prepoznavna (na primer s sklicevanjem na njene 
funkcije), ki pa v teh ugotovitvah ni navedena.
27 Glej sklep predsednika Sodišča z dne 8. aprila 2003, Gómez-Reino/Komisija (C-471/02 P(R), EU:C:2003:210, točka 68).
28 Glej izpodbijano sodbo, točka 77.
29 Glej izpodbijano sodbo, točka 83.
8                                                                                                                   ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
2.Ugotovitev Splošnega sodišča, da bi bilo treba tožečo stranko izenačiti z osebo, „poimensko 
imenovano“ v „ugotovitvah ob koncu preiskave“ urada OLAF
37.Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi primarno ugotovilo, da bi morala biti tožeča stranka 
zaradi svoje funkcije v času dejanskega stanja „izenačena“ z osebami, ki so v ugotovitvah urada 
OLAF poimensko imenovane.30Splošno sodišče se je pri tej ugotovitvi oprlo na naslednja 
elementa.
38.Prvič, v dopisu z dne 19. marca 2003 je bilo poudarjeno, da je bila tožeča stranka v hierarhiji 
pod svojim nadrejenim, generalnim direktorjem Eurostata, Y. Franchetom, in nad svojim 
podrejenim, vodjo oddelka, D. Bykom. Zato tudi če v končnem poročilu urada OLAF ni bila 
poimensko imenovana, je to pri francoskih organih pregona moralo vzbuditi sum, da je tožeča 
stranka vpletena v opisana dejanja.31Drugič, v dopisu z dne 19. marca 2003 je bilo poudarjeno, da 
se je z delom prometa prodajnih točk datashop, ki je bil nezakonito odtujen v dobro Eurostata, na 
črno polnila blagajna, katere uporabo je moral odobriti uradnik Eurostata, ki v dopisu ni bil 
imenovan, vendar pa je bilo iz sklepa o ustavitvi postopka mogoče ugotoviti njegovo identiteto, 
saj ni bilo prav nobenega dvoma o identiteti oseb, vpletenih v dejanja, opisana v tem dopisu.32
39.Splošno sodišče je torej „izenačitev“ tožeče stranke s „poimensko imenovano“ osebo oprlo 
tako na funkcijo, ki jo je imela, in sicer njeno vlogo v hierarhičnem položaju med dvema 
poimensko imenovanima osebama v preiskavi urada OLAF, kot tudi na pooblastila, podeljena 
s to funkcijo, zlasti pooblastilo dajanja dovoljenja za uporabo „črne blagajne“, ki je bila predmet te 
preiskave.
40.Vendar na prvem mestu menim, da je Splošno sodišče s tem zamenjalo oba primera iz člena 4, 
prvi odstavek, Sklepa 1999/396. Za preučitev pojma „poimensko imenovana oseba“ je namreč 
uporabilo enako dejansko presojo okoliščin, kot je ta, ki se zahteva za preučitev pojma „osebno 
vpleten posameznik“. Drugače povedano, Splošno sodišče je pojem „poimensko imenovane 
osebe“ razlagalo zelo široko, tako da ga je v bistvu izenačilo s pojmom „osebno vpleteni 
posameznik“.33
41.Menim, da bi bil s tako razlago razlikovanju med obema primeroma iz člena 4, prvi odstavek, 
Sklepa 1999/396 odvzet vsakršen učinek ter da bi privedla do zamenjave obveznosti takojšnega 
obvestitve osebno vpletenega uradnika o spornih dejanjih med preiskavo in obveznosti zaslišanja 
poimensko imenovane osebe pred sprejetjem končnega poročila. Menim torej, da je navedena 
razlaga v nasprotju s samim besedilom določbe, ki je predmet razlage.
30 Glej izpodbijano sodbo, točka 77.
31 Glej izpodbijano sodbo, točka 75. Po mnenju Splošnega sodišča je to ugotovitev „potrjeval“ sklep o ustavitvi postopka, iz katerega je 
izhajalo, da je bila tožeča stranka od leta 1994 nadrejena D. Byku.
32 Glej izpodbijano sodbo, točka 76. Splošno sodišče se pri tej ugotovitvi opira tudi na sklep o ustavitvi postopka, iz katerega je izhajalo, da je 
poslovni partner tožečo stranko in druge osebe, ki so zastopale Eurostat, zaprosil za dovoljenje za plačilo prejetih računov, ki ga je lahko 
izdalo samo pet oseb, od katerih je bila ena tožeča stranka, in da so transakcije, povezane s finančno rezervo, ustvarjeno na računih 
Eurostata, do leta 1998 potekale pod nadzorom tožeče stranke, direktorja D. Byka.
33 Poleg tega tudi pri neformalistični razlagi pojma „poimensko imenovana“ oseba, kot je predstavljena v opombi 26 teh sklepnih predlogov, 
iz okoliščin, ki jih je izpostavilo Splošno sodišče, po mojem mnenju ne izhaja, da so se sporna dejanja v ugotovitvah urada OLAF nanašala 
le na tožečo stranko, še toliko bolj, ker, prvič, so obstajale druge osebe, ki so bile „poimensko imenovane“ in so vzbudile sum pri uradu 
OLAF, in drugič, so pooblastilo za dajanje dovoljenja za uporabo „črne blagajne“, ki je bila predmet preiskave, imele še štiri druge osebe, 
od katerih je bila ena v dopisu z dne 19. marca 2003 poimensko imenovana. Poleg tega tudi dejstvi, da francoski pravosodni organi 
tožeče stranke prvotno niso pozvali kot priče in da je bila s sklepom o ustavitvi postopka, sprejetega ob koncu sodne preiskave, 
oproščena, neposredno in a posteriori potrjujeta, da je bilo to, da urad OLAF tožeče stranke ni poimensko imenoval, objektivno 
utemeljeno z negotovostjo glede njene udeležbe v spornih dejanjih.
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                   9SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
42.Na drugem mestu je Splošno sodišče zamenjalo tudi čas, ko je treba presojati obstoj obeh 
zgoraj navedenih položajev. Kot je ugotovilo Splošno sodišče, je namreč državni tožilec pri 
Tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu) 4. aprila 2003 uvedel preiskavo 
po posredovanju dopisa z dne 19. marca 2003 .34Vendar v tem dopisu, ki je po mnenju tožeče 
stranke akt, ki posega v njen položaj,35ni ugotovitev „ob koncu preiskave“, ker je bilo končno 
poročilo sprejeto šele 25. septembra 2003 .
43.Vendar Splošno sodišče te okoliščine ni upoštevalo in se je pri svoji presoji36brez razlikovanja 
oprlo na ugotovitve iz končnega poročila in dopisa z dne 19. februarja 2003 ,37ki so bile po mnenju 
Splošnega sodišča sicer „potrjene“ s sklepom o ustavitvi postopka, sprejetim 21. januarja 2013 po 
zaključitvi preiskave francoskih pravosodnih organov, to je skoraj deset let po sprejetju dopisa 
z dne 19. februarja 2003 .38Tako Splošno sodišče pri razlagi ni upoštevalo razlikovanja, ki očitno 
izhaja iz člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396, med, na eni strani, sprejetjem končnega 
poročila, na podlagi katerega ima urad OLAF obveznost, da predhodno zasliši imenovane osebe, 
in, na drugi strani, sprejetjem vseh drugih aktov, ki so bili predhodno sprejeti v okviru preiskave 
urada OLAF, kot je dopis z dne 19. marca 2003 , s katerim se sproži le obveznost takojšne 
obvestitve vpletenih oseb.39
44.Menim torej, da je Splošno sodišče pri razlagi člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396, 
napačno uporabilo pravo.
3.Ugotovitev Splošnega sodišča, da je bila tožeča stranka vsekakor „osebno vpletena“ 
v dejanja, ki so bila povod za preiskavo urada OLAF, in bi zato morala biti „takoj obveščena“
45.Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi podredno razsodilo, da bi bilo treba šteti vsaj, da je 
tožeča stranka v dejanja, ki so bila povod za preiskavo urada OLAF, „osebno vpletena“, in da ji 
bilo torej treba takoj obvestiti, če ni bilo ugotovljeno, da bi to lahko škodilo tej preiskavi.40
46.V zvezi s tem, najprej opozarjam, da člen 4, prvi odstavek, prvi stavek, Sklepa 1999/396 določa 
zlasti, da je treba uradnika, pri katerem se pokaže možnost osebne vpletenosti, „takoj obvestiti“, če 
to ne ogrozi preiskave. Dalje poudarjam, da člen 10(2) Uredbe št. 1073/1999 posebej ureja 
pošiljanje informacij pravosodnim organom in določa, da direktor urada OLAF pravosodnim 
organom zadevne države članice pošlje informacije, ki jih je pridobil med notranjo preiskavo, 
34 Glej zlasti točki 15 in 71 izpodbijane sodbe.
35 Glej izpodbijano sodbo, točka 53.
36 Glej izpodbijano sodbo, točki 75 in 76.
37 Naj glede tega pripomnim, da je pristop Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi v skladu s pristopom v sodbi z dne 8. julija 2008, Franchet 
in Byk/Komisija (T-48/05, EU:T:2008:257), ki se je nanašala na isto preiskavo urada OLAF in uporabo iste določbe, ki pa ni bila predmet 
pritožbe. Splošno sodišče je v tej sodbi sicer priznalo, da se člen 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396 nanaša na ugotovitve iz poročila, 
sestavljenega pod vodstvom direktorja urada OLAF (točka 131), vendar je menilo, da je treba glede na to, da ni bilo nobenega poročila, 
vseeno preučiti, ali je treba informacije, poslane nacionalnim pravosodnim organom (točka 132), razumeti tako, da vsebujejo ugotovitve, 
ki se poimensko nanašajo na tožeči stranki (točka 133), ne da bi zagotovilo pojasnila v zvezi s tem.
38 Poleg tega, čeprav so, tako kot Splošno sodišče navaja v točkah 75 in 76 izpodbijane sodbe, v sklepu o ustavitvi postopka navedena 
nekatera dejstva v zvezi s tožečo stranko, je treba ugotoviti, da ti elementi pravosodnih organov niso ovirali, da bi tožečo stranko povsem 
oprostili, s čimer bi se – v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča – a posteriori očitno celo upravičilo dejstvo, da urad OLAF tožeče 
stranke ni poimensko imenoval (glej tudi opombo 33 teh sklepnih predlogov).
39 Poleg tega menim, da se obveznost „takojšnjega obveščanja“ vpletenih oseb – v nasprotju z obveznostjo zaslišanja poimensko imenovanih 
oseb pred končnim poročilom –lahko nanaša le na obveščanje po trenutku, ko se ugotovi osebna vpletenost zadevnega posameznika, kar 
pa ne preprečuje nujno tega, da se ta obvestitev izvede hkrati s posredovanjem informacij pravosodnim organom ali po njem.
40 Glej izpodbijano sodbo, točka 83.
10                                                                                                                 ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
o dejstvih, katerih posledica bi lahko bil kazenski pregon. Vendar v tej določbi ni določen rok ali 
pogoj za pošiljanje teh informacij. Menim, da je navedena določba v zvezi s pošiljanjem 
informacij pravosodnim organom lex specialis glede na člen 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/36.
47.Vendar pa niti iz člena 4, prvi odstavek, Sklepa 1999/396, ki ga je Splošno sodišče po analogiji 
uporabilo v obravnavani zadevi, niti iz člena 10(2) Uredbe št. 1073/1999, ki posebej ureja pošiljanje 
informacij pravosodnim organom, ne izhaja, da je treba osebno vpletenega uradnika nujno 
obvestiti, preden direktor urada OLAF pošlje informacije pravosodnim organom. Poleg tega niti 
iz izpodbijane sodbe niti iz spisa v zadevi ne izhaja, da so bile v obravnavanem primeru 
s pošiljanjem informacij pravosodnim organom med preiskavo urada OLAF ali med sodno 
preiskavo francoskih organov kršene pravice tožeče stranke do obrambe, niti da so bile 
z ravnanjem urada OLAF kršeni drugi predpisi ali splošna načela.41
48.Zato je po mojem mnenju Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je člen 4, prvi 
odstavek, Sklepa 1999/396 razlagalo tako, da je treba uradnika, za katerega se zdi, da je osebno 
vpleten, obvestiti preden se informacije pošljejo pravosodnim organom v smislu člena 10(2) 
Uredbe št. 1073/1999.
49.Zato menim, da je treba prvi pritožbeni razlog sprejeti.
B.Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi člena 9(4) Uredbe 
št. 1073/1999
50.Komisija z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo 
pravo pri razlagi člena 9(4) Uredbe št. 1073/1999 v delu, v katerem je z razlago a contrario te 
določbe sklepalo, da Komisija ne sme vložiti premoženjskopravnega zahtevka in tožbe pri 
nacionalnem sodišču pred zaključkom morebitne preiskave urada OLAF. Trdi, da ni nobenega 
upravičenega razloga za omejitev možnosti, da Komisija vloži premoženjskopravni zahtevek ali 
tožbo pri nacionalnih sodiščih. Tožeča stranka odgovarja, da je bila v okviru nacionalne kazenske 
preiskave povabljena na podlagi dopisa z dne 19. marca 2003 , ki je bil poslan francoskim 
pravosodnim organom v okviru notranje preiskave urada OLAF, in da bi zato morala biti v skladu 
s spoštovanjem načela pravice do obrambe in pravice do domneve nedolžnosti o dejstvih, ki jo 
zadevajo, obveščena in zaslišana, preden je bil ta dopis poslan zadevnim organom.
51.Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi v bistvu sklenilo, da Komisija ne bi smela vložiti 
premoženjskopravnega zahtevka in tožbe pri francoskih sodiščih pred zaključkom preiskave urada 
OLAF, ki se je nanašala na ista dejanja, da bi zaščitila zadevne uradnike, ob upoštevanju dejstva, da 
če se v preiskavi urada OLAF ne bi prišlo do ugotovitev, Komisija ne bi mogla sprejeti premišljene 
odločitve.42Splošno sodišče je to ugotovilo tako, da je za nacionalne sodne postopke po analogiji 
uporabilo „sklepanje“, da Komisija ne sme uvesti disciplinskega postopka pred zaključkom 
preiskave urada OLAF, to pa po mnenju Splošnega sodišča temelji na členu 9(4) Uredbe 
št. 1073/1999, kot je razložen v sodbi z dne 8. julija 2008 , Franchet in Byk/Komisija.43
41 Poleg tega menim, da je ob upoštevanju omejenih pristojnosti pritožbenega sodišča pri presoji dejanskega stanja koristno ugotoviti, da je 
Splošno sodišče sklenilo, da je bila tožeča stranka „osebno vpletena“, le na podlagi funkcije, ki jo je imela, in pooblastil, ki so iz te funkcije 
izhajala (glej točki 38 in 39 teh sklepnih predlogov), ne da bi upoštevalo dejstvo, da je urad OLAF poimensko imenoval dve drugi osebi 
kot vpleteni v dejanja, ki so bila povod za preiskavo. Splošno sodišče je torej analizo, ki jo je opravil urad OLAF v okviru pristojnosti, ki 
jih ima na podlagi Sklepa 1999/352 in Uredbe št. 1073/1999, nadomestilo s svojo presojo dejanj in vpletenosti oseb v ta dejanja, ne da bi 
pojasnilo, v čem je bila analiza prvonavedenega napačna.
42 Glej izpodbijano sodbo, točka 108.
43 T-48/05, EU:T:2008:257, točka 351. Glej izpodbijano sodbo, točke od 98 do 102.
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                 11SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
52.Vendar menim, da je Splošno sodišče pri sklepanju po analogiji napačno uporabilo pravo. 
Ugotoviti je namreč treba, da je v členu 9(4), drugi stavku, Uredbe št. 1073/1999 določeno samo, 
da „[i]nstitucija, organ, urad ali agencija na podlagi notranje preiskave sproži ustrezne postopke, 
predvsem disciplinske ali sodne, kakor zahtevajo rezultati teh preiskav.“ Poleg tega, kot izhaja iz 
naslova člena 9 te uredbe, zadevna določba ureja zlasti „sprejete ukrepe po zaključku preiskave“ 
urada OLAF, sicer pa se navedena uredba nanaša samo na preiskave tega urada. Zato ob 
upoštevanju jezikovne in sistematične razlage namen člena 9(4), drugi stavek, Uredbe 
št. 1073/1999 ni niti urejati niti omejevati pooblastil in polja proste presoje Komisije v zvezi 
z možnostjo, da začne sodni pregon ali da sodeluje, zlasti kot oškodovanka, v sodnem postopku, 
in to neodvisno od njenih pooblastil ali nalog v zvezi z ukrepi, sprejetimi po zaključku preiskav 
urada OLAF.
53.Splošno sodišče samo priznava, da z nobenim izrecnim pravilom ni prepovedano, da Komisija 
vloži premoženjskopravni zahtevek ali da kazensko preganja uradnika, preden urad OLAF 
predloži končno poročilo o preiskavi. Vendar pa meni, da se lahko sklepanje v zvezi 
z disciplinskimi postopki po analogiji uporabi tudi za nacionalne sodne postopke, kar naj bi bilo 
v skladu z duhom in besedilom Uredbe št. 1073/1999.44
54.V zvezi s tem ugotavljam, da Splošno sodišče ne pojasni, na katerih pravnih podlagah je ta 
analogija v obravnavanem primeru utemeljena. V razlogovanju, na katero se sklicuje, je zgolj, 
prvič, povzeta njegova ugotovitev iz sodbe z dne 8. julija 2008 , Franchet in Byk/Komisija,45
drugič, naveden člen 25 Priloge IX h Kadrovskim predpisom,46in tretjič, opozorjeno na besedilo 
člena 9(4) Uredbe št. 1073/1999.47
55.Glede, prvič, sodbe z dne 8. julija 2008 , Franchet in Byk/Komisija,48je treba ugotoviti, da je 
Splošno sodišče v tej sodbi ugotovilo, da je Komisija kršila pravila, ki prepovedujejo uvedbo 
disciplinskega postopka pred zaključkom preiskav urada OLAF,49pri čemer je svojo ugotovitev 
oprlo predvsem na uporabo člena 5(2) in (7) Sklepa Komisije št. C(2002) 540 z dne 
19. februarja 2002 o poteku upravnih preiskav in disciplinskih postopkov50ter podredno navedlo 
samo člen 9(4) Uredbe št. 1073/1999,51ne da bi iz zadnjenavedene določbe izpeljalo neko posebno 
ugotovitev.
56.Vsekakor tudi ob predpostavki, da se lahko prepoved, da Komisija uvede disciplinski postopek 
pred zaključkom preiskave urada OLAF, utemelji že zgolj s členom 9(4) Uredbe št. 1073/1999, pa 
to brez dodatnega pojasnila ne zadošča za utemeljitev, da se ta prepoved po analogiji uporabi za 
nacionalne sodne postopke, kot je to storilo Splošno sodišče.52Po mojem mnenju se namreč ta 
primera bistveno razlikujeta: na eni strani disciplinski postopek, ki ga vodi Komisija kot 
preiskovalka in organ, pristojen za odločanje, in katerega posebni cilj je ugotoviti morebitno 
odgovornost uradnika z vidika njegovih disciplinskih obveznosti, in na drugi strani sodni 
44 Glej izpodbijano sodbo, točka 100.
45 T-48/05, EU:T:2008:257, točka 351. Glej izpodbijano sodbo, točka 98.
46 Glej izpodbijano sodbo, točka 99.
47 Glej izpodbijano sodbo, točki 101 in 102.
48 T-48/05, EU:T:2008:257.
49 Glej sodbo z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija (T-48/05, EU:T:2008:257, točki 350 in 351).
50 Glej sodbo z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija (T-48/05, EU:T:2008:257, točki 346 in 348).
51 Glej sodbo z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija (T-48/05, EU:T:2008:257, točka 349).
52 Glej točko 100 izpodbijane sodbe.
12                                                                                                                 ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
postopek, uveden na pobudo nacionalnih pravosodnih organov, ki ga tudi vodijo, katerega cilj pa je 
drugačen, in sicer ugotoviti morebitna kazniva dejanja, to je postopek, nad katerim Komisija nima 
nikakršnega nadzora.
57.Če je v prvem primeru upravičeno določiti, da Komisija počaka na zaključek preiskave urada 
OLAF, preden uvede disciplinski postopek, pa je nasprotno v drugem primeru lahko primerno, da 
se, kadar obstajajo elementi, na podlagi katerih je mogoče sumiti na obstoj kaznivih dejanj, zadeva 
takoj predloži nacionalnemu pravosodnemu organu, da se mu omogoči, da brez odlašanja začne 
pregon domnevno odgovornih, ne glede na to, ali je Komisija istočasno začela disciplinski 
postopek.
58.Glede, drugič, člena 25 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki ga je navedlo Splošno sodišče, 
zadostuje ugotoviti, da ta določba v obravnavanem primeru ni upoštevna. Iz te določbe namreč 
izhaja, da „[č]e […] uradnika za ta ista dejanja kazensko preganjajo, se končna odločitev sprejme 
šele po pravnomočni sodbi sodišča, ki je obravnavalo zadevo“. Drugače povedano, navedena 
določba določa ustavitev disciplinskega postopka, če poteka kazenski postopek, ne pa obratno 
ustavitev kazenskega postopka, če poteka disciplinski postopek. V skrajnem primeru obstoj iste 
določbe kaže, da ima kazenski postopek – v nasprotju s pristopom Splošnega sodišča – prednost 
pred vsakršnim disciplinskim postopkom, ki ga vodi Komisija.
59.Tretjič, čeprav „mora“ v skladu s členom 9(4) Uredbe št. 1073/1999 zadevna institucija sprožiti 
sodne postopke, ki se zahtevajo s poročilom o preiskavi urada OLAF, če je to poročilo dokaz, 
potreben za navedeni postopek,53pa po razlagi a contrario iz te določbe ne izhaja, da Komisija 
zadeve ne „sme“ nemudoma predložiti pravosodnemu organu pred zaključkom preiskave urada 
OLAF, če meni, da ima na voljo informacije ali elemente, na podlagi katerih bi bilo mogoče 
sprožiti sodno preiskavo ali ki so koristen dokaz za to preiskavo.
60.Poleg tega menim, da tudi z drugimi dejstvi, ki jih je Splošno sodišče navedlo podredno, te 
ugotovitve ni mogoče omajati. To, da se je Komisija zavedala dejstva, da na podlagi informacij, ki 
jih je imela na voljo, v tej fazi ni bilo mogoče narediti zaključkov o zadevnih uradnikih54in da je 
bilo treba v obravnavani zadevi zagotoviti spoštovanje načela domneve nedolžnosti,55Komisiji ni 
preprečevalo, ampak je celo upravičevalo, da je vložila tožbo zoper X, ki se ni nanašala na tožečo 
stranko, in ji tudi ni preprečevalo, da vloži premoženjskopravni zahtevek.56To še toliko bolj velja, 
ker je ta institucija vložila premoženjskopravni zahtevek v postopku, ki je že potekal, in sicer po 
tem, ko se je obrnila na urad OLAF57in po tem, ko je od direktorja urada OLAF prejela 
obrazloženo poročilo, v katerem je poudaril, da je od francoskih organov prejel informacije, na 
podlagi katerih meni, da mora Komisija vložiti tožbo, „da finančni zahtevek ne bi bil omejen le na 
prikrivanja, storjena v Franciji, in da bi lahko zahtevala povračilo tudi za vso škodo, ki jo je utrpela 
53 Glej izpodbijano sodbo, točka 102.
54 Glej izpodbijano sodbo, točka 103.
55 Glej izpodbijano sodbo, točka 104.
56 Glej izpodbijano sodbo, točka 105.
57 Glej izpodbijano sodbo, točka 103. Poleg tega je ugotovitev iz točke 108 izpodbijane sodbe, da Komisija ne bi smela vložiti 
premoženjskopravnega zahtevka in tožbe pri francoskih sodiščih pred zaključkom preiskave urada OLAF, težko uskladiti z ugotovitvami 
iz točk od 111 do 115 izpodbijane sodbe, s katerimi je Splošno sodišče zavrnilo očitek, da je Komisija kršila pravico do dobrega 
upravljanja in dolžnost skrbnega ravnanja, ker je podaljševala sodni pregon, ne da bi predložila zadostne dokaze. V zvezi s tem je Splošno 
sodišče zlasti spomnilo, da je možnost uveljavljanja pravic v sodnih postopkih izraz splošnega pravnega načela, iz katerega izhajajo 
ustavne tradicije, skupne državam članicam, in ki je določeno tudi v členih 6 in 13 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in 
temeljnih svoboščin ter členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in da se lahko, ker je dostop do sodnega varstva temeljna 
pravica in splošno načelo, ki zagotavlja spoštovanje prava, uveljavljanje pravic institucije pred sodiščem samo v resnično izjemnih 
okoliščinah šteje za nepravilno ravnanje organa (izpodbijana sodba, točka 111).
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                 13SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
v Luxembourgu in Bruslju“,58ne glede na to, da se v skladu s členom 87 Code de procédure pénale 
français (francoski zakonik o kazenskem postopku) premoženjskopravni zahtevek lahko vloži 
kadar koli med preiskavo.59
61.Zato, čeprav ni mogoče izključiti, da bi bilo v nekaterih okoliščinah zaradi uporabe drugih 
predpisov ali splošnih načel prava Unije, kot je zlasti pravica do obrambe ali načelo domneve 
nedolžnosti, primerno ali nujno, da Komisija počaka na rezultate preiskave urada OLAF, preden 
začne sodni pregon zoper uradnika, pa v spisu ni nobenega elementa, iz katerega bi izhajalo, da je 
bilo taka načela mogoče uporabiti, ali še manj, da so bila v obravnavanem primeru kršena.
62.Nazadnje menim, da okoliščine, ki jih je navedlo Splošno sodišče, v obravnavanem primeru 
niso upravičevale, da se po analogiji uporabi člen 9(4) Uredbe št. 1073/1999 v tem smislu, da se 
možnost Komisije, da vloži tožbo zoper X ali premoženjskopravni zahtevek v sodnem postopku 
omeji tako, da se mora prej obrniti na urad OLAF.60
63.Glede na vse navedeno predlagam, da se drugi pritožbeni razlog sprejme.
C.Tretji tožbeni razlog: neobstoj vzročne zveze
64.Komisija s tretjim pritožbenim razlogom, ki ga uveljavlja podredno, trdi, da je Splošno sodišče 
napačno uporabilo pravo, ker je ugodilo tožbi kljub neobstoju vzročne zveze med, na eni strani, 
pošiljanjem dopisa z dne 19. marca 2003 in odločitvijo Komisije, da vloži tožbo zoper X, ne da bi 
tožečo stranko obvestila, ter, na drugi strani, škodo, ki jo je ta navedla, ker je bila ta škoda le 
rezultat pobud francoskih pravosodnih organov, na katere pa niti Komisija niti urad OLAF nista 
mogla vplivati. Tožeča stranka odgovarja, da je bila kot visok evropski uradnik med postopkom 
deležna hudih in neutemeljenih obtožb, zaradi katerih so njeni nekdanji sodelavci in okolica 
mislili, da je storila nedopustna dejanja in da je bila vpletena v evropski finančni škandal. S tem 
naj bi utrpela nepremoženjsko škodo, ker sta bila prizadeta njena čast in ugled.
65.Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ugotovilo, prvič, da je to, da je Komisija vložila 
premoženjskopravni zahtevek in tožbo pri francoskih sodiščih pred zaključkom preiskave urada 
OLAF, škodilo časti in poklicnemu ugledu tožeče stranke in da je ta škoda izhajala neposredno iz 
ravnanja Komisije,61in drugič, da je to, da je urad OLAF francoskim pravosodnim organom poslal 
dopis z dne 19. marca 2003 , ki je vključeval tožečo stranko, ne da bi jo zaslišal ali vsaj obvestil, 
zadnjenavedeni povzročilo nepremoženjsko škodo, ker ni mogla izraziti svojega stališča in se 
braniti v zvezi z dejstvi, na podlagi katerih so bili proti njej sproženi postopki, ter da je ta škoda 
izhajala iz nezakonitega ravnanja urada OLAF.62
66.Menim, da teh ugotovitev Splošnega sodišča ni mogoče potrditi.
58 Glej izpodbijano sodbo, točka 106.
59 Glej izpodbijano sodbo, točka 107.
60 Poleg tega je ta možnost zagotovljena s členom 335 PDEU, ki določa, da ima Unija v vseh državah članicah kar najširšo pravno in 
poslovno sposobnost, ki jo pravnim osebam priznava nacionalna zakonodaja in jo v ta namen zastopa Komisija. Vendar v spisu v zadevi 
ni nobenega elementa, iz katerega bi izhajalo, da je v obravnavanem primeru francoska zakonodaja omejevala možnost Komisije, da vloži 
tožbo pri sodišču.
61 Glej izpodbijano sodbo, točka 130.
62 Glej izpodbijano sodbo, točka 131.
14                                                                                                                 ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
67.Najprej se mi zdi očitno, da je bila škoda, ki jo je upoštevalo Splošno sodišče, zlasti škoda, 
povzročena časti in poklicnemu ugledu tožeče stranke,63ter občutek krivice, nemoči in 
frustracije,64neposredna posledica uvedbe preiskave francoskih pravosodnih organov zoper 
tožečo stranko in ni izhajala iz ravnanja urada OLAF oziroma Komisije, še toliko bolj, ker tožeča 
stranka ni bila navedena niti v dopisu z dne 19. marca 2003 niti v pritožbi Komisije zoper X in ker 
je Komisija premoženjskopravni zahtevek vložila v okviru sodnega postopka, ki so ga francoski 
pravosodni organi že uvedli.
68.Dalje, ugotoviti je treba, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke, da je bila predmet „hudih in 
neutemeljenih obtožb“,65niti dopisa z dne 19. marca 2003 niti tožbe zoper X in vložitve 
premoženjskopravnega zahtevka Komisije ni mogoče izenačiti z „obtožbami“. Komisija je namreč 
francoske pravosodne organe le obvestila o dejanjih, ki bi lahko pomenila kazniva dejanja, ne da bi 
tožečo stranko sploh navedla kot morebiti odgovorno za ta kazniva dejanja, navedeni organi pa 
morajo po prvem pregledu zadeve odločiti o uvedbi preiskave in torej „obdolžitvi“ domnevno 
odgovornih za ta kazniva dejanja.66
69.Poleg tega tudi ob predpostavki, da je bilo domnevno nezakonito ravnanje urada OLAF ali 
Komisije nujni pogoj (conditio sine qua no) za nastanek navedene škode, in sicer v tem smislu, da 
so bile informacije, predložene francoskim pravosodnim organom, odločilne za to, da so uvedli 
postopek, to ne bi zadostovalo za ugotovitev dovolj neposredne vzročne zveze. Kot je bilo 
opozorjeno v prejšnji točki, je namreč uvedba sodne preiskave, s katero je povezana škoda, ki naj 
bi jo utrpela tožeča stranka, in je v izključni pristojnosti francoskih pravosodnih organov, odločilni 
vzrok za to škodo v smislu ustaljene sodne prakse Sodišča.67
70.Zato predlagam, da se tretji pritožbeni razlog sprejme.
VII. Tožba pred Splošnim sodiščem
71.Sodišče lahko v skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije 
v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje 
postopka to dovoljuje.
72.V obravnavanem primeru je, tako kot je bilo ugotovljeno pri preučitvi treh pritožbenih 
razlogov, Splošno sodišče napačno uporabilo pravo v zvezi s presojo prvega in tretjega pogoja, ki 
sta potrebna za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije in sta bila predmet kontradiktorne 
razprave pred Splošnim sodiščem ter za preučitev katerih ni treba sprejeti nobenega dodatnega 
ukrepa procesnega vodstva ali dodatno preučiti spisa.
73.Vendar pa je treba na podlagi analize, opravljene v teh sklepnih predlogih, ugotoviti, da je 
treba tožbo tožeče stranke pred Splošnim sodiščem zavrniti bodisi, ker pogoj nezakonitosti 
ravnanja, očitanega uradu OLAF in Komisiji, ni bil izpolnjen bodisi, podredno, ker vzročna zveza 
med tem ravnanjem in zatrjevano škodo ne obstaja.
63 Glej izpodbijano sodbo, točka 130.
64 Glej izpodbijano sodbo, točka 131.
65 Glej točko 64 zgoraj.
66 Tožeča stranka v svojih pisanjih zatrjevano škodo pripisuje zlasti „uvedbi preiskave zoper njo“ ali „sklepu o uvedbi sodnega postopka 
zoper njo“. Vendar gre očitno za dejanja, za katera se lahko pripiše odgovornost samo francoskim pravosodnim organom. Poleg tega niti 
tožeča stranka niti Splošno sodišče nista pojasnila ali – in koliko – naj bi informacije iz aktov urada OLAF in Komisije, ki jih izpodbija in 
bi po svoji naravi morale biti zaupne, prišle v javnost, tako da bi škodovale njeni časti in ugledu.
67 Glej zlasti sodno prakso, navedeno v točki 29 teh sklepnih predlogov.
ECLI:EU:C:2021:66                                                                                                                 15SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO
VIII. Stroški
74.Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da Sodišče, če je pritožba utemeljena in če samo 
dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških.
75.V skladu s členom 138(1) navedenega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporabi na 
podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker 
tožeča stranka ni uspela, predlagam, naj se ji v skladu s predlogi Komisije poleg plačila lastnih 
stroškov naloži plačilo stroškov, ki jih je Komisija priglasila v zvezi s postopkom na prvi stopnji in 
v pritožbenem postopku.
IX. Predlog
76.Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
1.Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 11. junija 2019 , De Esteban Alonso/Komisija
(T-138/18 , EU:T:2019:398 ), se razveljavi.
2.Tožba v zadevi T-138/18 se zavrne.
3.Fernadu De Estebanu Alonsu se naloži plačilo stroškov na obeh stopnjah.
16                                                                                                                 ECLI:EU:C:2021:66SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-591/19 P 
KOMISIJA /DE ESTEBAN ALONSO