SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NICHOLASA EMILIOUJA,

predstavljeni 22. junija 2022 ( 1 )

Zadeva C‑259/21

Evropski parlament

proti

Svetu Evropske unije

„Skupna ribiška politika – Ničnostna tožba – Členi od 15 do 17, 20 in 59, drugi odstavek, Uredbe (EU) 2021/92 – Področje uporabe člena 43(3) PDEU – Pristojnosti Sveta – Domnevna zloraba pooblastil Sveta – Postopek za sprejetje tehničnih ukrepov iz členov 10(4) in 15 Uredbe (EU) 2019/1241 ter člena 9 Uredbe (EU) 2019/472 – Pooblastila Komisije za določitev teh tehničnih ukrepov v delegiranih aktih – Načelo lojalnega sodelovanja“

I. Uvod

1. Na splošno se obravnavana zadeva nanaša na nesporazum, ki med institucijami Unije obstaja glede vloge, ki naj bi jo Svet Evropske unije imel pri sprejemanju nekaterih tehničnih ukrepov na področju ribištva.

2. Svet je pred začetkom veljavnosti Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljevanju: PDEU) imel glavno vlogo pri odločanju o vseh vidikih skupne ribiške politike (v nadaljevanju: SRP). Vendar ni več tako. V skladu s členom 43(2) PDEU se namreč na področju SRP uporablja redni zakonodajni postopek, medtem ko lahko Svet enostranske pristojnosti odločanja izvaja le v mejah, določenih v členu 43(3) PDEU. Svet lahko na podlagi te določbe sprejema ukrepe, med katere med drugim spadajo ukrepi o „določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti“.

3. Evropski parlament s to tožbo predlaga razglasitev ničnosti nekaterih tehničnih ukrepov iz Uredbe (EU) 2021/92, ( 2 ) ki jo je Svet sprejel na podlagi zadnjenavedene določbe. Ti ukrepi so navedeni v členih 15, 16, 17, 20 in 59, drugi odstavek, navedene uredbe (v nadaljevanju: izpodbijane določbe).

4. Parlament v bistvu trdi, da je Svet s sprejetjem teh določb prekoračil svoja pooblastila. Meni, da so te določbe v nasprotju z dvema uredbama, in sicer z Uredbo (EU) 2019/472 ( 3 ) in Uredbo (EU) 2019/1241 ( 4 ) (v nadaljevanju skupaj: temeljni uredbi), ki sta ju Svet in Parlament sprejela v skladu s členom 43(2) PDEU. Parlament zagovarja stališče, da navedeni uredbi omejujeta pristojnosti odločanja, ki jih ima Svet na podlagi člena 43(3) PDEU, saj z delegiranimi akti, sprejetimi v skladu s členom 290(1) PDEU ( 5 ) izrecno pooblaščata Komisijo, da sprejme tehnične ukrepe, ki ustrezajo ukrepom, sprejetim v izpodbijanih določbah.

II. Pravni okvir

A. Upoštevne določbe PDEU

5. Člen 43(2) in (3) PDEU določa: „2. Evropski parlament in Svet po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z Ekonomsko-socialnim odborom določita skupne ureditve kmetijskih trgov iz člena 40(1) in druge določbe, potrebne za doseganje ciljev skupne kmetijske in [SRP]. 3. Svet na predlog Komisije sprejme ukrepe o določitvi cen, prelevmanov, pomoči in količinskih omejitev ter o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti.“

B. Temeljni uredbi

1. Uredba 2019/472

6. Člen 9(1) Uredbe 2019/472 določa: „Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 18 te uredbe in členom 18 Uredbe (EU) št. 1380/2013 ( 6 ) za dopolnitev te uredbe v zvezi z naslednjimi tehničnimi ukrepi: (a) specifikacije v zvezi z lastnostmi ribolovnega orodja in predpisi o njegovi uporabi za zagotovitev ali izboljšanje selektivnosti, zmanjšanje nenamernega ulova ali zmanjšanje negativnega vpliva na ekosistem; (b) specifikacije v zvezi s spremembami ribolovnega orodja ali dodatnimi napravami za zagotovitev ali izboljšanje selektivnosti, zmanjšanje nenamernega ulova ali zmanjšanje negativnega vpliva na ekosistem; (c) omejitve ali prepovedi uporabe nekaterih vrst ribolovnega orodja ter ribolovnih dejavnosti na določenih območjih ali v določenih obdobjih za zaščito drstečih se rib, rib pod najmanjšo referenčno velikostjo ohranjanja ali neciljnih vrst rib ali za zmanjšanje negativnega vpliva na ekosistem in (d) določitve najmanjše referenčne velikosti ohranjanja za vsak stalež, za katerega se uporablja ta uredba, da se zaščitijo nedorasli morski organizmi.“

2. Uredba 2019/1241

7. Člen 10(4) Uredbe 2019/1241 določa: „Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 29, s katerimi se spremeni seznam iz Priloge I, kadar najboljše razpoložljivo znanstveno mnenje navaja, da je treba ta seznam spremeniti.“

8. Člen 15(2) navedene uredbe določa: „Zaradi upoštevanja regionalnih posebnosti zadevnih ribolovov se na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 29 te uredbe in členom 18 Uredbe (EU) št. 1380/2013, s katerimi se spremenijo, nadomestijo, razveljavijo ali se določi odstopanje od tehničnih ukrepov, določenih v [prilogah od V do XI], tudi pri izvajanju obveznosti iztovarjanja v okviru člena 15(5) in (6) Uredbe (EU) št. 1380/2013. Komisija takšne delegirane akte sprejme na podlagi skupnega priporočila, predloženega v skladu s členom 18 Uredbe (EU) št. 1380/2013 in v skladu z ustreznimi členi poglavja III te uredbe.“

9. Člen 29(6) te uredbe določa: „Delegirani akt, sprejet na podlagi člena 2(2), člena 8(3), člena 10(4), člena 12(2), člena 15(2), člena 23(1) in (5), člena 27(7) in člena 31(4), začne veljati le, če mu niti Evropski parlament niti Svet ne nasprotuje v roku dveh mesecev od uradnega obvestila Evropskemu parlamentu in Svetu o tem aktu ali če pred iztekom tega roka tako Evropski parlament kot Svet obvestita Komisijo, da mu ne bosta nasprotovala. Ta rok se na pobudo Evropskega parlamenta ali Sveta podaljša za dva meseca.“

10. Priloga VI k Uredbi 2019/1241 vsebuje tehnične ukrepe, ki se uporabljajo za severozahodne vode. ( 7 )

C. Uredba 2021/92 (v nadaljevanju: sporna uredba)

11. Člen 15 sporne uredbe, naslovljen „Tehnični ukrepi za trsko in mola v Keltskem morju“, določa številne ukrepe zlasti glede velikosti mrežnega očesa. Ti ukrepi veljajo za plovila Unije, ki v Keltskem morju lovijo s pridnenimi vlečnimi mrežami ali potegalkami.

12. Člen 16 te uredbe, naslovljen „Tehnični ukrepi v Irskem morju“, določa obveznosti glede možnosti uporabe ribolovnega orodja za ribiška plovila Unije, ki v Irskem morju lovijo s pridnenimi vlečnimi mrežami ali potegalkami.

13. Člen 17 iste uredbe, naslovljen „Tehnični ukrepi zahodno od Škotske“, prav tako določa ukrepe zlasti glede velikosti mrežnega očesa. Ti veljajo za ribiška plovila Unije, ki s pridnenimi vlečnimi mrežami ali potegalkami lovijo škampa (Nephrops norvegicus) v vodah zahodno od Škotske.

14. V skladu s členom 20 sporne uredbe, naslovljenim „Prepovedane vrste“, je ribiškim plovilom Unije prepovedano loviti, obdržati na krovu, pretovarjati ali iztovarjati nekatere vrste v določenih razdelkih in podobmočjih ICES ( 8 ) takratnih voda Unije. Ta člen določa tudi, da se navedene vrste ob nenamernem ulovu ne smejo poškodovati in da se osebki takoj izpustijo.

15. Člen 59 te uredbe, naslovljen „Prehodna določba“, določa: „Členi 11, 19, 20, 27, 33, 34, 41, 42, 43, 48, 50 in 57 se v letu 2022 še naprej smiselno uporabljajo do začetka veljavnosti uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022. Členi 15, 16 in 17 se uporabljajo do datuma začetka uporabe delegiranega akta o spremembi Priloge VI k Uredbi (EU) 2019/1241 z uvedbo ustreznih tehničnih ukrepov za severozahodne vode, sprejetega v skladu s členom 15(2) navedene uredbe.“

III. Dejansko stanje

16. Komisija je 27. oktobra 2020 predlagala sprejetje uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2021 za nekatere staleže rib in skupine staležev rib, ki se uporabljajo za vode Unije in za ribiška plovila Unije v nekaterih vodah zunaj Unije (v nadaljevanju: predlog Komisije).

17. Komisija je ta predlog 14. decembra 2020 posodobila s sprejetjem več določb, ki so enake izpodbijanim določbam. Ti osnutki določb so bili najprej vključeni v neuradni dokument (v nadaljevanju: neuradni dokument), pozneje pa objavljeni na spletni strani Komisije.

18. Svet je 28. januarja 2021 na podlagi člena 43(3) PDEU sprejel sporno uredbo. Ta je bila v Uradnem listu Evropske unije objavljena 29. januarja 2021. Veljati je začela dan po objavi.

19. Parlament je 23. aprila 2021 v sodnem tajništvu Sodišča na podlagi člena 263, drugi odstavek, PDEU vložil to tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijanih določb.

IV. Dejstva, ki so nastala po vložitvi tožbe

20. Komisija je 23. avgusta 2021 sprejela Delegirano uredbo Komisije (EU) 2021/2324 o spremembi Uredbe 2019/1241 Evropskega parlamenta in Sveta glede tehničnih ukrepov za nekatere vrste pridnenega in pelagičnega ribolova v Keltskem in Irskem morju ter zahodno od Škotske (v nadaljevanju: Delegirana uredba 2021/2324). ( 9 ) Ta uredba je bila sprejeta na podlagi člena 10(4) in člna 15(2) Uredbe 2019/1241 (ene od dveh temeljnih uredb).

21. V uvodni izjavi 6 Delegirane uredbe 2021/2324 je pojasnjeno, da je cilj tega instrumenta „v enem aktu združiti“ tehnične ukrepe, ki ustrezajo ukrepom iz členov od 15 do 17 sporne uredbe, in nekatere druge ukrepe.

22. Dalje, Svet je 27. januarja 2022 sprejel novo uredbo o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 (v nadaljevanju: uredba o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022). ( 10 ) Ta uredba je začela veljati 31. januarja 2022, to je na dan njene objave v Uradnem listu. ( 11 )

V. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

23. Parlament Sodišču predlaga, naj: – izpodbijane določbe razglasi za nične in – Svetu naloži plačilo stroškov.

24. Svet Sodišču predlaga, naj: – tožbo zavrne kot neutemeljeno in učinke izpodbijanih določb ohrani do sprejetja novih določb, ki bodo nadomestile te določbe, ter – Parlamentu naloži plačilo stroškov.

25. Komisiji je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 19. avgusta 2021 dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.

VI. Tožba

26. „Tehnični ukrep[i]“ na področju ribištva so opredeljeni kot „ukrep[i], ki ureja[jo] sestavo ulovov po vrstah in velikosti ter vplive na sestavne dele ekosistema, ki so posledica ribolovnih dejavnosti, prek vzpostavitve pogojev uporabe in strukture ribolovnega orodja ter omejevanjem dostopa do ribolovnih območij“. ( 12 ) Po navedbah Parlamenta in Sveta so tehnični ukrepi „orodje“, s katerim se podpira izvajanje SRP. ( 13 ) Brez njih naj ne bi bilo mogoče doseči ciljev ohranjanja ribolovnih virov in ohranjanja relativne stabilnosti ribolovnih dejavnosti, ki sta bistveni del vseh pravil Unije na tem področju. ( 14 )

27. O sprejetju takih ukrepov lahko teoretično odločata (i) Svet in Parlament na podlagi člena 43(2) PDEU; (ii) Komisija na podlagi člena 290(1) PDEU, če je v zakonodajnem aktu, sprejetem na podlagi člena 43(2) PDEU določeno, da se pristojnost za to prenese na Komisijo; ali (iii) Svet, ki v skladu s členom 43(3) PDEU deluje samostojno. ( 15 ) Obravnavana zadeva pa se nanaša na medsebojna razmerja in omejitve, ki veljajo za pristojnosti odločanja navedenih institucij.

28. Kot sem pojasnil v točki 2 teh sklepnih predlogov, je Svet na podlagi člena 43(3) PDEU pristojen za sprejemanje ukrepov „o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti“. Sporna uredba je bila sprejeta na podlagi te določbe. ( 16 ) Namenjena je določitvi skupnega celotnega dovoljenega ulova (total allowable catch, v nadaljevanju: TAC) in kvot za nekatere staleže rib in skupine staležev rib za leto 2021 ter dodelitvi teh TAC in kvot državam članicam.

29. Ta uredba poleg pravil, ki veljajo za določitev vrednosti TAC in kvot, v členih od 15 do 17 določa tudi številne tehnične ukrepe, ki so se v nekaterih delih takratnih voda Unije (Keltsko morje, Irsko morje in območje zahodno od Škotske) uporabljali za določena plovila Unije (tista, ki lovijo s pridnenimi vlečnimi mrežami ali potegalkami). Te določbe so v bistvu namenjene zmanjšanju prilova nekaterih vrst, in sicer z določitvijo tehničnih zahtev glede ribolovnega orodja (zlasti glede velikosti mrežnega očesa). ( 17 ) Poleg tega je v členu 20 sporne uredbe določen seznam vrst, katerih ribolov je izrecno prepovedan. Parlament v postopku pred Sodiščem predlaga razglasitev ničnosti teh štirih določb in člena 59, drugi odstavek, sporne uredbe, ki omejuje časovno področje uporabe členov 15, 16 in 17 te uredbe.

30. Parlament trdi, da je bila pristojnost za sprejetje teh tehničnih ukrepov, ki jo ima Svet v skladu s členom 43(3) PDEU, izrecno omejena s tremi določbami obeh temeljnih uredb, in sicer s členoma 10(4) in 15(2) Uredbe 2019/1241 ter členom 9 Uredbe 2019/472. Navedene določbe naj bi Komisiji omogočale, da zadevne tehnične ukrepe določi v delegiranih aktih. ( 18 ) Parlament meni, da Svet zaradi teh določb ne bi smel ukrepati na podlagi člena 43(3) PDEU in sprejeti izpodbijanih določb, saj naj bi o teh ukrepih lahko pravilno odločala le Komisija. ( 19 )

31. Natančneje, Parlament meni, da je Svet z enostranskim sprejetjem izpodbijanih določb dejansko izpeljal postopek odločanja, s katerim je kršil institucionalne pristojnosti Parlamenta in posegel v pravico Parlamenta, da nasprotuje ali ugovarja tehničnim ukrepom, ki jih vsebujejo te določbe.

32. V zvezi s tem opozarjam, da imata tako Parlament kot tudi Svet na podlagi člena 29(3) Uredbe 2019/1241 še naprej pravico, da kadar koli prekličeta prenos pristojnosti iz člena 10(4) in člena 15(2) te uredbe. Prav tako imata možnost, da v roku dveh mesecev od uradnega obvestila o sprejetju delegiranih aktov, sprejetih na podlagi teh določb, izrazita nasprotovanje takemu aktu. ( 20 ) Enako velja tudi za delegirane akte, ki jih Komisija sprejme na podlagi člena 9 Uredbe 2019/472. ( 21 )

33. Če pa Svet sprejme ukrep na podlagi člena 43(3) PDEU (na podlagi katerega je bila sprejeta sporna uredba), Parlament ne more nasprotovati vsebini tega ukrepa. Za sprejetje takega ukrepa je namreč pristojen zgolj Svet.

34. Obravnavana zadeva se torej v svojem bistvu nanaša predvsem na razmejitev vlog, ki jih imajo Parlament, Svet in Komisija pri sprejemanju tehničnih ukrepov, predpisanih v izpodbijanih določbah. Če bi Sodišče te določbe razglasilo za nične (kot predlaga Parlament), bi s tem potrdilo, da ima Parlament pravico do opravljanja nadzora nad sprejemanjem tehničnih ukrepov iz teh določb, ki ga izvaja bodisi z izražanjem nasprotovanja tem ukrepom bodisi s preklicem pooblastil Komisije za sprejetje takih delegiranih aktov v prihodnje. Zavrnitev te tožbe pa bi pomenila, da bi lahko Svet na podlagi člena 43(3) PDEU o tovrstnih vidikih povsem zakonito sprejemal enostranske odločitve.

35. Stranki se ne strinjata glede tega, ali je tožba po tem, ko je Komisija 23. avgusta 2021 sprejela delegirano uredbo, postala brezpredmetna. ( 22 ) Najprej bom obravnaval to vprašanje in preučil učinek, ki ga ima uredba o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 na to tožbo (razdelek A). Nato pa bom preučil tožbena razloga, ki ju v tožbi navaja Parlament, in predstavil razloge, iz katerih menim, da ta tožbena razloga nista utemeljena (razdelek B).

A. Učinek Delegirane uredbe 2021/2324 in uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 z vidika morebitne ustavitve postopka

1. Delegirana uredba 2021/2324

36. Menim, da je povsem jasno, da se členi od 15 do 17 sporne uredbe po začetku veljavnosti Delegirane uredbe 2021/2324 ne uporabljajo več. Kot sem že navedel v točki 21 teh sklepnih predlogov, je cilj te delegirane uredbe „v enem aktu združiti“ tehnične ukrepe, ki ustrezajo ukrepom iz členov od 15 do 17 sporne uredbe, in nekatere druge ukrepe. Poleg tega člen 59, drugi odstavek, zadnjenavedene uredbe nedvoumno določa, da se te določbe uporabljajo le „do datuma začetka uporabe delegiranega akta […], sprejetega v skladu s členom 15(2) [Uredbe 2019/1241]“.

37. Delegirana uredba 2021/2324 je bila sprejeta prav na podlagi te določbe, in sicer 23. avgusta 2021, veljati pa je začela 30. decembra 2021. ( 23 ) Za stranki v postopku v glavni stvari ni sporno, da ukrepi, ki jih vsebuje ta uredba, ustrezajo ukrepom iz členov od 15 do 17 sporne uredbe in da so ti ukrepi torej dejansko „nadomestili“ te določbe. Stranki prav tako ne oporekata temu, da sprejetje Delegirane uredbe 2021/2324 ne vpliva na člen 20 sporne uredbe, saj ta določba ni izrecno navedena niti v členu 59, drugi odstavek, sporne uredbe niti v besedilu te delegirane uredbe.

38. Stranki imata na podlagi predstavljenega razvoja dejanskega stanja nasprotni stališči glede morebitne brezpredmetnosti obravnavane tožbe v delu, v katerem Parlament predlaga razglasitev ničnosti členov od 15 do 17 ter člena 59, drugi odstavek, sporne uredbe. ( 24 )

39. Parlament po eni strani meni, da mora Sodišče ne glede na to, da je Komisija sprejela Delegirano uredbo 2021/2324, še vedno odločiti o veljavnosti teh določb. V bistvu trdi, da čeprav nekatere določbe te delegirane uredbe odražajo vsebino členov od 15 do 17 sporne uredbe, te določbe v zakonodajni ureditvi še vedno obstajajo in jih je treba zaradi zagotavljanja pravne varnosti razveljaviti. Zato trdi, da tožba, ki jo je vložil, ni postala brezpredmetna.

40. Svet pa po drugi strani trdi, da o tem vprašanju po sprejetju Delegirane uredbe 2021/2324 ni več treba odločati. Meni, da je iz člena 59, drugi odstavek, sporne uredbe jasno razvidno, da se členi od 15 do 17 te uredbe uporabljajo le do datuma, na katerega je Komisija sprejela delegirani akt na področjih, ki so jih urejale te določbe. Svet poleg tega trdi, da ni nikdar nameraval doseči, da bi te določbe imele kakršen koli učinek tudi po letu 2021.

41. Na prvi pogled moram priznati, da se do določene mere strinjam z obrazložitvijo Sveta. Če členi od 15 do 17 sporne uredbe ne veljajo več, nikakor ni očitno, da bi lahko Parlament s tem, da bi Sodišče te določbe razglasilo za nične, kar koli „pridobil“. V zvezi s tem poudarjam, da tako Svet kot Parlament Sodišču predlagata, naj se pretekli učinki vseh štirih izpodbijanih določb ohranijo. Parlament z vložitvijo te tožbe ne predlaga niti spremembe „stanja“, ki je nastalo, ker Svet izpodbija sprejete določbe.

42. Ne glede na navedeno pa menim, da v obravnavani zadevi obstajajo vsaj trije konkretni razlogi, iz katerih je treba ugotoviti, da ta tožba po sprejetju Delegirane uredbe 2021/2324 ni postala brezpredmetna.

43. Prvič, Parlament je to tožbo zoper Svet vložil na podlagi člena 263, drugi odstavek, PDEU. V zvezi s tem opozarjam, da Parlamentu ni treba dokazati, da ima pravni interes ( 25 ) za vložitev tožbe, s katero predlaga razglasitev ničnosti odločb ali aktov, ki jih sprejme Svet. ( 26 ) Na podlagi te določbe ima Parlament pravico vložiti tako tožbo za izpodbijanje zakonitosti uredbe Sveta, ne da bi bilo uveljavljanje te pravice pogojeno z utemeljitvijo pravnega interesa. ( 27 )

44. Drugič, Sodišče je že ugotovilo dopustnost tožbe za razglasitev ničnosti spornega akta, ki je bil v času vložitve tožbe že izvršen ali se ni več uporabljal. ( 28 ) To bi moralo po mojem mnenju še toliko bolj veljati za tožbo za razglasitev ničnosti akta, ki se je (tako kot členi od 15 do 17 sporne uredbe) v času vložitve te tožbe še vedno uporabljal, veljati pa je prenehal med postopkom pred Sodiščem Iz takih okoliščin ne izhaja avtomatično, da tožba postane brezpredmetna v trenutku, ko sporne določbe ali sporni zakonodajni akt prenehajo veljati.

45. Kar je res pomembno, je po mojem mnenju vprašanje, ali lahko razglasitev ničnosti tega akta v obeh položajih že sama po sebi povzroči pravne posledice.

46. V zvezi s tem želim poudariti, da Parlament zatrjuje, kot sem že navedel v točki 31 teh sklepnih predlogov, da mu je Svet z enostranskim sprejetjem izpodbijanih določb odvzel pravico, da preuči tehnične ukrepe iz teh določb in jim po potrebi nasprotuje. Parlament trdi, da bi se glede vsebine takih ukrepov lahko izrekel, če bi bili ti ukrepi vključeni v enega ali več delegiranih aktov, ki bi jih v skladu s členoma 10(4) in 15(2) Uredbe 2019/1241 ter členom 9 Uredbe 2019/472 sprejela Komisija, ne pa Svet, ki je ukrepal na podlagi člena 43(3) PDEU.

47. Razumem, da namerava Parlament s to tožbo zagotoviti, da Svet pristojnosti odločanja, ki jih ima na podlagi člena 43(3) PDEU, v prihodnje ne bi izvajal v položajih, v katerih se izvajanje takih pristojnosti prekriva z nekaterimi pooblastili, ki so prenesena na Komisijo, in postopki, navedenimi v sekundarni zakonodaji (v obravnavani zadevi v členih 10(4) in 15(2) Uredbe 2019/1241 ter v členu 9 Uredbe 2019/472). Parlament želi z vložitvijo te tožbe v bistvu doseči, da bi Sodišče izdalo sodbo, s katero bi se Svetu preprečilo, da bi v prihodnje na podlagi člena 43(3) PDEU sprejemal tehnične ukrepe, podobne tistim, ki so navedeni v izpodbijanih določbah.

48. Iz tega izhaja, da izpodbijane določbe sicer res ne veljajo več in nimajo več pravnih učinkov, vendar lahko razglasitev ničnosti sama po sebi povzroči pravne posledice, med drugim tako, da prepreči ponovitev nepravilnega ravnanja Sveta. ( 29 ) Zato menim, da ta tožba ni postala brezpredmetna iz razloga, ki je sledil sprejetju Delegirane uredbe 2021/2324.

49. Moje stališče v zvezi s tem je podprto s sodno prakso, ki jo je Sodišče izoblikovalo v zvezi s postopki zaradi neizpolnitve obveznosti. Na splošno velja, da tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti postanejo brezpredmetne, če je zatrjevana neizpolnitev obveznosti prenehala učinkovati pred iztekom roka, ki ga je v obrazloženem mnenju določila Komisija. Vendar je Sodišče v omejenem številu zadev ugotovilo, da ima lahko Komisija še vedno pravico do vložitve tožbe pred Sodiščem, čeprav je kršitev že prenehala. V teh zadevah je šlo običajno za obstoj neposredne nevarnosti za ponovitev kršitve ( 30 ) ali za sezonsko kršitev, ( 31 ) ki sicer ne bi mogla biti predmet sodnega nadzora.

50. Po mojem mnenju je mogoče med navedeno sodno prakso in obravnavano zadevo potegniti vzporednico, ker je Parlament z vložitvijo tožbe v tej zadevi želel preprečiti ponovitev ravnanja Sveta. Poleg tega je sporna uredba namenjena urejanju natančno določenega in v tej zadevi zelo kratkega obdobja (leto 2021), zaradi česar je težko zagotoviti ne le to, da bi Parlament pravočasno sprožil postopek, ampak tudi to, da bi se tak postopek končal, preden bi se sporna uredba prenehala uporabljati.

51. Tretjič in iz praktičnega vidika moram dodati, da bi se mi zdelo precej presenetljivo, če bi se lahko akt, kakršen je sporna uredba, ki je zasnovan tako, da velja zgolj eno leto (ali celo manj), izpodbijal le v tem natančno določenem obdobju in take možnosti ne bi bilo več, ko bi se to obdobje izteklo. Po mojem mnenju bi bilo nerealno in škodljivo, če bi Sodišče od tožečih strank vselej zahtevalo, (i) da pravno sredstvo vložijo najpozneje v roku enega leta (ali po potrebi celo v krajšem času) po sprejetju akta in (ii) da se do izteka tega roka izvede in konča tudi postopek pred Sodiščem.

52. Drži, da ima Sodišče možnost, da se v takih primerih odloči za obravnavo po „hitrem postopku“ (v skladu s členom 133(1) in (3) Poslovnika Sodišča). Vendar za uporabo tega postopka ni popolnoma nobenega zagotovila. ( 32 ) Zato menim, da zgolj obstoj te možnosti ni dovolj za zagotavljanje zadostnega dostopa do Sodišča. ( 33 )

53. Menim, da je pragmatičen pristop, ki ga predlagam Sodišču, še toliko nujnejši, kadar je spor, o katerem odloča Sodišče, kot je to v obravnavani zadevi, ustavnega pomena in se nanaša na porazdelitev zakonodajnih pristojnosti, ki jih imajo različne institucije Unije. V tem okviru ne razumem, zakaj Sodišče o zadevah, v katerih so tožbe vložene zaradi neobstoja pravne podlage ali nepravilnega sprejetja zakonodajnega akta, ne bi smelo odločati zgolj zato, ker so pravni učinki takega akta „kratkotrajni“. Taka rešitev bi navsezadnje pomenila, da Sodišče ne bi moglo opravljati sodnega nadzora in po potrebi preprečiti, da bi se podobni akti sprejemali tudi v prihodnje.

54. Iz teh razlogov menim, da mora Sodišče o tej tožbi vseeno odločiti, čeprav je bila vmes sprejeta Delegirana uredba 2021/2324.

2. Uredba o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022

55. Sprejetje Delegirane uredbe 2021/2324 ni bil edini korak v razvoju, do katerega je prišlo po tem, ko je Parlament že vložil to tožbo. Kot sem že navedel v točki 22 teh sklepnih predlogov, je Svet 27. januarja 2022 sprejel uredbo o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022, ki je dejansko nadomestila sporno uredbo. Ta uredba je začela veljati 31. januarja 2022. V skladu s členom 59, prvi odstavek, sporne uredbe ( 34 ) se člen 20 od tega dne dalje ni več uporabljal. Čeprav je začetek veljavnosti Delegirane uredbe 2021/2324 povzročil prenehanje uporabe členov od 15 do 17 sporne uredbe, pa je bilo prenehanje uporabe člena 20 te uredbe posledica sprejetja uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022.

56. Parlament in Komisija sta v odgovoru na vprašanje Sodišča, ki je bilo postavljeno na podlagi člena 62 Poslovnika, pojasnili, da sprejetje uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 ne vpliva na to tožbo. Parlament navaja, da je v členu 18 te uredbe povzet seznam prepovedanih vrst iz člena 20 sporne uredbe (zaradi česar ima ta določba še naprej pravne učinke). Poleg tega Parlament trdi, da ne glede na sprejetje uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022, obstaja tveganje, da do zatrjevane nezakonitosti (sprejetje tehničnih ukrepov, ki ustrezajo ukrepom, vsebovanih v določbah, ki jih je izpodbijal Svet) pride v prihodnje.

57. Svet te trditve prereka. Meni, da je obravnavana tožba po sprejetju uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 postala brezpredmetna v delu, v katerem se nanaša na člen 20 sporne uredbe. Po njegovem mnenju je to razvidno iz prvega odstavka člena 59 sporne uredbe.

58. Menim, da se preudarki, ki sem jih v prejšnjem oddelku predstavil v zvezi s členi od 15 do 17 in členom 59, drugi odstavek, sporne uredbe, smiselno uporabljajo tudi za člen 20 sporne uredbe v delu, v katerem se nanaša na posledice sprejetja uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 na to določbo.

59. Glede na navedeno menim, da je treba o tej tožbi odločiti, čeprav nobena od izpodbijanih določb ne velja več.

B. Vsebinska presoja

60. Parlament v utemeljitev tožbe za razglasitev ničnosti navaja dva tožbena razloga. Prvič, trdi, da je Svet zlorabil postopek, določen v temeljnih uredbah. Drugič, trdi, da je Svet kršil „načelo lojalnega sodelovanja“ v smislu člena 13(2) PEU. ( 35 ) Navedena tožbena razloga bom obravnaval zaporedoma.

1. Prvi tožbeni razlog: zloraba postopka, določenega v temeljnih uredbah

a) Glavne trditve strank

1) Glavne trditve Parlamenta

61. Parlament v bistvu trdi, da so pooblastila, ki jih ima Svet za sprejemanje tehničnih ukrepov v skladu s členom 43(3) PDEU, omejena, saj sta se Parlament in Svet v enem ali več zakonodajnih aktih, sprejetih na podlagi člena 43(2) PDEU, dogovorila, da lahko take ukrepe sprejme Komisija, ne pa Svet.

62. Parlament v obravnavani zadevi meni, da je bilo Komisiji na podlagi členov 10(4) in 15 Uredbe 2019/1241 ter člena 9 Uredbe 2019/472 (ki so bili sprejeti v skladu s členom 43(2) PDEU) izrecno podeljeno pooblastilo za sprejemanje tehničnih ukrepov, kakršna so ta, ki jih vsebujejo izpodbijane določbe, zaradi česar se Svet v utemeljitev enostranskega sprejetja teh določb ne more sklicevati na člen 43(3) PDEU. ( 36 )

63. Parlament trdi, da so v obravnavani zadevi izpolnjene vse zahteve, ki jih je Sodišče v sodni praksi določilo za dokazovanje zlorabe pooblastil. Poudarja, da je Svet v uvodni izjavi 59 in členu 59, drugi odstavek, sporne uredbe izrecno priznal, da bi morala biti za sprejetje tehničnih ukrepov iz členov od 15 do 17 te uredbe pristojna Komisija. Poleg tega meni, da Svet sploh ni utemeljil, zakaj je izpodbijane določbe sprejel sam, in ne Komisija, kar naj bi lahko storil na primer z navedbo, zakaj Komisija teh določb v obravnavani zadevi ne bi mogla sprejeti.

64. Parlament ravno tako trdi, da bi bila člena 12 in 13 Uredbe št. 1380/2013 ustrezna pravna podlaga za sprejetje tehničnih ukrepov iz izpodbijanih določb, če bi bilo sprejetje teh ukrepov upravičeno zaradi nujnih okoliščin. V navedenih določbah naj bi bilo namreč predvideno, da lahko „nujne“ ukrepe (ki so namenjeni odzivanju na resno grožnjo za ohranitev morskih bioloških virov ali morski ekosistem) sprejmejo bodisi Komisija ( 37 ) bodisi države članice, ( 38 ) ne pa Svet. Parlament opozarja, da v primeru neobstoja takih nujnih okoliščin iz člena 8(2) in (3) Uredbe 2019/472 jasno izhaja, da lahko popravne ukrepe (ki so namenjeni zagotavljanju hitre vrnitve zadevnega staleža ali funkcionalne enote na določeno raven) sprejme le Komisija v delegiranih aktih.

65. Nazadnje, Parlament opozarja, da tako kot pristojnost Sveta za sprejetje tehničnih ukrepov „o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti“ izhaja iz člena 43(3) PDEU, so tudi splošna pooblastila za sprejemanje delegiranih aktov Komisiji podeljena na podlagi člena 290(1) PDEU in s tem na podlagi primarnega prava.

2) Glavne trditve Sveta in Komisije

66. Svet izpodbija trditve Parlamenta. Meni, da prvi tožbeni razlog ni utemeljen, ker si Parlament napačno razlaga pojem „zloraba postopka“ in ker napačno razume cilj in vsebino izpodbijanih določb.

67. Poleg tega trdi, da je bilo sprejetje izpodbijanih določb povsem v skladu s členom 43(3) PDEU, saj se cilj teh določb nanaša na „določit[ev] […] ribolovnih možnosti“. Po drugi strani pa naj bi se tehnični ukrepi, navedeni v temeljnih uredbah, nanašali na cilje, ki so zastavljeni širše in se razlikujejo od „določit[ve] […] ribolovnih možnosti“.

68. Svet poudarja, da temeljni uredbi ne vsebujeta ničesar, kar bi kazalo na to, da so pooblastila, ki so na Komisijo prenesena na podlagi členov 10(4) in 15 Uredbe 2019/1241 ter člena 9 Uredbe 2019/472, izključna, kar bi pomenilo, da Svet ne sme sprejemati tehničnih ukrepov v zvezi z istimi vidiki.

69. Nato navaja, da člen 59, drugi odstavek, sporne uredbe izrecno določa, da členi od 15 do 17 te uredbe po sprejetju delegiranega akta, ki ureja te iste vidike, ne veljajo več. Iz te določbe je jasno razvidno, da Svet ni nameraval prekoračiti svojih pooblastil. Prav tako naj bi se na podlagi člena 20 sporne uredbe v celoti ohranilo pooblastilo Komisije za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 10(2) Uredbe 2019/1241. V zvezi s tem naj bi bilo treba tudi upoštevati, da so bile izpodbijane določbe sprejete kmalu po izstopu Združenega kraljestva iz Unije, in sicer v okoliščinah, v katerih naj bi še vedno vladala negotovost glede „določitve ribolovnih možnosti“ za leto 2021 in v katerih naj bi bilo jasno, da mora Komisija svoj predlog dopolniti še pred sprejetjem kakršnega koli delegiranega akta.

70. Komisija se na splošno strinja s trditvami Sveta. Poudarja, da temeljni uredbi ne vsebujeta ničesar, kar bi jo zavezovalo k sprejetju tehničnih ukrepov v zvezi z vidiki, ki jih urejajo izpodbijane določbe.

71. Komisija prav tako pojasnjuje, da je bilo treba glede na to, da so prejšnji popravni ukrepi (ki so bili navedeni v členu 13 Uredbe (EU) 2020/123 ( 39 )) veljali le do 31. decembra 2020, zagotoviti, da Svet nove tehnične ukrepe sprejme v začetku leta 2021. ( 40 ) Komisija naj bi lahko nove tehnične ukrepe sprejela z delegiranim aktom, če bi države članice pravočasno predložile skupno priporočilo. ( 41 ) Vendar naj Komisiji do 14. decembra 2020 dejansko ne bi bilo predloženo nobeno skupno priporočilo (v končni obliki). ( 42 ) Neuradni dokument Komisije (na podlagi katerega je Svet sprejel izpodbijane določbe) pa naj bi zapolnila nastalo pravno praznino.

b) Analiza

72. Sodišče je že večkrat razsodilo, da gre lahko za akt, pri katerem so bila zlorabljena pooblastila, če je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih indicev mogoče sklepati, da je bil sprejet samo ali vsaj odločilno za druge cilje, kot so tisti, zaradi katerih je bilo zadevno pooblastilo dano, ali za izognitev postopku, ki je s Pogodbo posebej določen za ukvarjanje z okoliščinami obravnavanega primera. ( 43 )

73. Prvi tožbeni razlog, ki ga Parlament navaja v obravnavani zadevi, v bistvu temelji na trditvi, da se je Svet s sprejetjem izpodbijanih določb izognil uporabi postopka, ki je v temeljnih uredbah predpisan za sprejemanje tehničnih ukrepov, na podlagi katerih naj bi bila za sprejemanje takih ukrepov pooblaščena zgolj Komisija.

74. Vendar menim, da je treba te trditve Parlamenta zavrniti. Parlament namreč ni dokazal, da so bile izpodbijane določbe sprejete samo ali odločilno zaradi doseganja drugih ciljev, kot so tisti, za katere so bila pooblastila iz člena 43(3) PDEU podeljena Svetu, ali zaradi izogibanja postopku, ki je s to Pogodbo posebej določen za ukvarjanje z okoliščinami obravnavane zadeve.

75. V zvezi s tem opozarjam, da je Sodišče že imelo priložnost pojasniti zadevni področji uporabe člena 43(3) PDEU, ki določa, da Svet sprejme ukrepe, ki se med drugim nanašajo na „določit[ev] […] ribolovnih možnosti“, in člena 43(2) PDEU. Sodišče je razsodilo, da avtonomne odločitve, sprejete na podlagi političnih interesov Unije, spadajo na področje pristojnosti zakonodajalca Unije (to je na področje uporabe člena 43(2) PDEU). Člen 43(3) PDEU pa se uporablja v zvezi z večinoma tehničnimi ukrepi, s katerimi se izvajajo te odločitve. ( 44 )

76. Generalni pravobranilec N. Wahl je v sklepnih predlogih v združenih zadevah Parlament in Komisija/Svet ( 45 ) pojasnil, da iz te sodne prakse izhaja, da bi se moral redni zakonodajni postopek iz člena 43(2) PDEU uporabljati za splošnejše kategorije ukrepov, in sicer za tiste, ki so potrebni za doseganje ciljev SRP, medtem ko bi moral biti nezakonodajni postopek na podlagi člena 43(3) PDEU pridržan za določeno vrsto regulatornih ukrepov. V skladu s tem bi bilo treba ukrepe iz člena 43(3) PDEU omejiti na tiste, ki so ozko povezani z določitvijo, kdo sme kje in kaj loviti, in s pogoji, ki so funkcionalno povezani s temi vprašanji, ( 46 ) ne da bi ti ukrepi vključevali vsak tehnični ukrep, ki je kakor koli povezan z ribolovnimi možnostmi. Pri tem je odločilno, kot je že potrdilo Sodišče, ali zadevni ukrep vključuje politično izbiro, ki je pridržana zakonodajalcu Unije, ker je nujen za doseganje ciljev skupne kmetijske in ribiške politike. ( 47 )

77. Menim, da je v obravnavani zadevi jasno, da so izpodbijane določbe funkcionalno povezane z „določit[vijo] […] ribolovnih možnosti“ v smislu člena 43(3) PDEU, ne pa s politično izbiro, ki je pridržana zakonodajalcu Unije. ( 48 )

78. Svet in Komisija namreč navajata, da so izpodbijane določbe namenjene izboljšanju selektivnosti ribolovnega orodja (členi od 15 do 17) in zaščiti določenih vrst (člen 20). Te določbe naj bi bile sprejete zato, da se ne bi ravni TAC znižale še bolj, kot je bilo za to leto že dogovorjeno. To naj bi potrjevalo besedilo uvodne izjave 3 Delegirane uredbe 2021/2324, v skladu s katerim so bili ukrepi, določeni v izpodbijanih določbah, „funkcionalno povezani z ravnmi celotnega dovoljenega ulova za ciljne vrste“, saj „bi bilo treba brez teh ukrepov znižati takšne ravni celotnega dovoljenega ulova, da bi se omogočila obnova staležev prilova“. ( 49 )

79. Poleg tega naj bi se izpodbijane določbe drugače kakor spremembe, ki jih je Svet sprejel na podlagi člena 43(3) PDEU in ki so bile v središču sodbe Parlament in Komisija/Svet, ( 50 ) uporabljale le v posebnih okoliščinah (saj naj bi veljale za določene vrste plovil, ki lovijo le na določenih območjih, in zgolj za določene vrste rib) in na letni osnovi (v letu 2021). Te določbe naj ne bi bile namenjene prilagoditvi splošnega mehanizma za določanje vrednosti TAC in omejitev ribolovnega napora, da bi se tako odpravile napake, ki izhajajo iz uporabe prejšnjih pravil, oziroma določitvi pravnega okvira, v katerem so določene te vrednosti TAC in omejitve ribolovnega napora. ( 51 )

80. Zato menim, da izpodbijane določbe spadajo v okvir pristojnosti, ki jih ima Svet na podlagi člena 43(3) PDEU.

81. V zvezi s posebinm vprašanjem, ali je Svet lahko to pravno podlago pravilno uporabil za sprejetje tehničnih ukrepov iz izpodbijanih določb, čeprav je v temeljnih uredbah predvideno, da te ukrepe sprejme Komisija, opozarjam, da je Sodišče razsodilo, da lahko Svet člen 43(3) PDEU uporabi kot pravno podlago za sprejetje ukrepov, določenih v okviru SRP, pri čemer velja, da mora Svet pri tem ukrepati v okviru meja svojih pristojnosti ter, če je potrebno, v pravnem okviru, ki je že določen na podlagi člena 43(2) PDEU. ( 52 ) V tem okviru je obseg diskrecijske pravice, ki jo ima Svet pri sprejemanju ukrepov na podlagi člena 43(3) PDEU, odvisen od tega, koliko svobode mu je pustil zakonodajalec Unije. Zato moram v nadaljevanju preučiti, ali je zakonodajalec Unije pravni okvir, ki je že določen v temeljnih uredbah, zasnoval tako, da je omejil pristojnosti Sveta za ukrepanje na podlagi člena 43(3) PDEU.

82. V zvezi s tem menim, da temeljni uredbi ne vsebujeta nobenega elementa, ki bi kazal na to, da Svet zaradi pooblastil, ki so na Komisijo prenesena na podlagi členov 10(4) in 15 Uredbe 2019/1241 oziroma člena 9 Uredbe 2019/472, ne bi smel sprejeti tehničnih ukrepov v zvezi z istimi vidiki, če se Komisija pred tem ni odločila, da bo posredovala in sama sprejela delegiranih aktov. Strinjam se s Parlamentom, da Svet Komisiji ne sme odvzeti pooblastil, ki jih ima na podlagi navedenih določb, saj bi te sicer postale brezpredmetne, Svet pa ne bi spoštoval pravnega okvira, opredeljenega v teh določbah. Vendar menim, da je očitno, da Svet s sprejetjem izpodbijanih določb tega ni storil.

83. Iz člena 59, drugi odstavek, sporne uredbe je namreč razvidno, da se členi od 15 do 17 sporne uredbe uporabljajo le do datuma, na katerega Komisija sprejme enega ali več delegiranih aktov, ki se nanašajo na iste tehnične ukrepe. Zato tako kot Svet in Komisija menim, da so bile izpodbijane določbe začasne in da Svet ni posegel v pooblastilo Komisije za sprejemanje delegiranih aktov, ampak je izrecno želel zagotoviti, da bi Komisija to pooblastilo ohranila.

84. Komisija namreč tega pooblastila nima le na podlagi člena 59, drugi odstavek, sporne uredbe, ampak tudi na podlagi uvodne izjave 59 te uredbe, v kateri je navedeno, da bodo tehnični ukrepi, ki jih bo Komisija sprejela na podlagi Uredbe 2019/1241, „bolj celoviti in se bodo uporabljali na bolj stabilni podlagi“ kot tehnični ukrepi, ki so predvideni v izpodbijanih določbah.

85. V teh okoliščinah lahko brez težav ugotovim, da Svet ni ravnal le v mejah pristojnosti, ki jih ima na podlagi člena 43(3) PDEU, ampak tudi v posebnem pravnem okviru, ki je že določen na podlagi člena 43(2) PDEU.

86. Na to ugotovitev nikakor ne vpliva trditev Parlamenta, ki sem jo povzel v točki 63 teh sklepnih predlogov, da bi morale biti izpodbijane določbe sprejete ali kot „nujni“ ukrepi, ki so namenjeni odzivanju na resno grožnjo za ohranitev morskih bioloških virov, ali pa bi jih morala ob neobstoju takih nujnih okoliščin sprejeti Komisija v delegiranih aktih, saj sta to edini možnosti, ki sta določeni v členu 8(2) in (3) Uredbe št. 2019/472.

87. Strinjam se s Parlamentom, da izpodbijane določbe niso „nujni ukrepi“, namenjeni odzivanju na resno grožnjo za ohranitev morskih bioloških virov. Ne glede na navedeno in če je že govora o tem, pa menim, da obstajajo posebne okoliščine, s katerimi je mogoče pojasniti, zakaj je Svet posredoval in sprejel izpodbijane določbe za vmesno obdobje, v katerem Komisija še ni izkoristila druge možnosti, ki jo 8(2) in (3) Uredbe št. 2019/472 izrecno dopušča, in v skladu z navedenima določbama sama sprejela enega ali več delegiranih aktov.

88. Komisija pojasnjuje, da so prejšnji popravni ukrepi (ki so navedeni v členu 13 Uredbe 2020/123) veljali le do 31. decembra 2020 in da so se takratna prizadevanja osredotočala na sklenitev dogovora med Unijo in Združenim kraljestvom o usklajenih funkcionalno povezanih tehničnih ukrepih za obdobje po izstopu te države iz Unije, zato ji ni bilo dovolj zgodaj predloženo nobeno skupno priporočilo, da bi lahko delegirane akte sprejela že na začetku leta 2021. To naj bi potrjevala uvodna izjava 2 Delegirane uredbe 2021/2324, v kateri je navedeno, da so Belgija, Španija, Francija, Irska in Nizozemska, čeprav so prvo skupno priporočilo predložile maja 2020, revidirano skupno priporočilo predložile šele 14. decembra 2020.

89. V tem okviru je jasno, da je Svet s sprejetjem izpodbijanih določb nameraval zapolniti pravno praznino, ki bi sicer obstajala še nekaj mesecev ali celo v celotnem obdobju leta 2021.

90. Glede na navedeno ugotavljam, da nič ne kaže na to, da je Svet s sprejetjem izpodbijanih določb prekoračil ali zlorabil svoja pooblastila.

91. Ker Parlament z nobeno od trditev, ki jih je navedel v podporo prvemu tožbenemu razlogu, ni uspel, je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

2. Drugi tožbeni razlog: kršitev načela lojalnega sodelovanja

a) Glavne trditve strank

92. Parlament trdi, da je Svet s tem, da ni upošteval postopka, opredeljenega v temeljnih uredbah, kršil načelo lojalnega sodelovanja.

93. Parlament poudarja, da v skladu s členom 13(2) PEU, kot ga Sodišče razlaga v sodni praksi, velja, da to načelo pomeni, da mora vsaka institucija svoje pristojnosti izvajati ob upoštevanju pristojnosti drugih institucij. Opozarja tudi, da ima medinstitucionalni sporazum o boljši pripravi zakonodaje, ( 53 ) ki je bil sprejet na podlagi člena 295 PDEU, zavezujoče učinke za Parlament, Svet in Komisijo. V skladu s točko 25 tega sporazuma si morajo te tri institucije izmenjati mnenja, „[č]e bi bilo treba zaradi predvidene spremembe pravne podlage uporabiti namesto rednega posebni zakonodajni postopek ali nezakonodajni postopek“. V skladu s točko 2 Priloge k temu sporazumu ( 54 ) pa morajo institucije sodelovati ves čas postopka in tako zagotavljati nemoteno izvajanje prenesenih pooblastil ter učinkovit nadzor Parlamenta nad temi pooblastili. Parlament v obravnavani zadevi meni, da mu je Svet dejansko odvzel pooblastilo za izvajanje takega nadzora.

94. Parlament meni, da bi se moral Svet z njim posvetovati o tem, da namerava izpodbijane določbe sprejeti na podlagi člena 43(3) PDEU, kar je v nasprotju s temeljnima uredbama.

95. Svet, ki ga podpira Komisija, tem trditvam oporeka. Pri tem napotuje na trditve, ki jih je navedel v zvezi s prvim tožbenim razlogom. Po njegovem mnenju iz neobstoja kakršne koli zlorabe postopka (v okviru prvega tožbenega razloga) izhaja, da načelo lojalnega sodelovanja v obravnavani zadevi ni bilo kršeno.

96. Svet dodaja, da medinstitucionalni sporazum o boljši pripravi zakonodaje v obravnavani zadevi ni upošteven. Trdi, da je bila sporna uredba sprejeta na isti pravni podlagi, kot jo je v svojem predlogu predlagala Komisija, in da ukrepanje Sveta posledično ne pomeni „spremembe pravne podlage“ v smislu točke 25 navedenega sporazuma.

b) Analiza

97. Člen 13(2) PEU določa, da institucije med seboj lojalno sodelujejo. To lojalno sodelovanje pa mora potekati ob spoštovanju omejitve pooblastil, ki so s Pogodbama podeljena vsaki instituciji. Obveznost iz člena 13(2) PEU torej ne more spremeniti teh pooblastil. ( 55 )

98. V zvezi z vprašanjem, ali je Svet s sprejetjem izpodbijanih določb kršil načelo lojalnega sodelovanja, ugotavljam, da Parlament v utemeljitev tega tožbenega razloga navaja podobne trditve, ki jih je navedel že v okviru prvega tožbenega razloga.

99. Iz prejšnjega oddelka teh sklepnih predlogov izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog Parlamenta zavrniti, ker Svet v obravnavani zadevi ni zlorabil pooblastil. Zato in glede na to, da so trditve Parlamenta v podporo njegovima tožbenima razlogoma tesno povezane, se strinjam s Svetom in Komisijo, da načelo lojalnega sodelovanja v tem primeru ni bilo kršeno. Menim, da je treba drugi tožbeni razlog posledično zavrniti kot neutemeljen.

100. Trditve, ki jih je Parlament navedel v zvezi z medinstitucionalnim sporazumom o boljši pripravi zakonodaje, ne vplivajo na mojo ugotovitev.

101. Iz prejšnjega oddelka izhaja, da Komisiji ni namreč popolnoma nič preprečevalo, da bi delegirani akt sprejela na podlagi temeljnih uredb (zlasti členov 10(4) in 15(2) Uredbe št. 2019/1241 ter člena 9 Uredbe 2019/472). To, da je Svet sprejel izpodbijane določbe, torej ne pomeni „spremembe pravne podlage“ v smislu člena 25 navedenega sporazuma.

102. Poleg tega in ker je imela Komisija vso pravico do sprejetja Delegirane uredbe 2021/2324 (kar je ne nazadnje tudi storila), menim, da Parlamentu nikakor ni bilo odvzeto pooblastilo za izvajanje nadzora nad sprejetjem delegiranega akta v smislu točke 2 tega sporazuma in da je lahko v obravnavani zadevi tak nadzor tudi v celoti izvajal.

103. Iz vsega navedenega po mojem mnenju izhaja, da je treba to tožbo zavrniti kot neutemeljeno.

3. Predlog za ohranitev učinkov izpodbijanih določb

104. Glede na to, da menim, da je treba oba tožbena razloga, ki ju navaja Parlament, zavrniti in to tožbo posledično zavrniti kot neutemeljeno, ugotavljam, da Sodišču o predlogu strank za ohranitev učinkov izpodbijanih določb ni treba odločiti.

105. V zvezi s tem želim zgolj navesti, da je odločitev o ohranitvi učinkov akta, ki je razglašen za ničnega, običajno upravičena, če za to obstajajo pomembni razlogi pravne varnosti ali če je ohranitev učinkov potrebna zaradi izogibanja resnim negativnim posledicam za zadevni sektor in če se zakonitost izpodbijanega akta ne izpodbija iz razlogov v zvezi z njegovim ciljem ali vsebino, temveč zaradi nepristojnosti avtorja tega akta ali bistvene kršitve postopka. ( 56 )

106. V obravnavani zadevi se mi zdi, da imajo stranke v tem postopku nasprotna stališča le glede uporabljene pravne podlage, ne pa tudi glede vsebine izpodbijanih določb. Poleg tega ni dvoma, da retroaktivna razglasitev ničnosti učinkov izpodbijanih določb ne bi bila problematična le z vidika pravne varnosti, ampak bi lahko povzročila tudi resne posledice za ribiški sektor, saj bi pomenila, da za leto 2021 dejansko ne bi bilo mogoče uporabiti nobene izmed omejitev, navedenih v izpodbijanih določbah (ki se nanašajo na uporabo ribolovnega orodja ali ribolov prepovedanih vrst). V zvezi s tem dodajam, da nobena izmed strank v obravnavanem postopku ne izpodbija tega, da so ukrepi iz teh določb namenjeni uresničevanju ciljev SRP, to je ohranjanju ribolovnih virov in trajnostnemu izkoriščanju morskih bioloških virov. Poleg tega opozarjam, da je namen aktov, sprejeta zatem, ko je bila sprejeta sporna uredba, in sicer Delegirana uredba 2021/2324 in uredba o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022, dejansko povzeti vsebino izpodbijanih določb. ( 57 )

107. Če se Sodišče z mojim stališčem glede tega, da je Svet lahko sprejel izpodbijane določbe, ne bi strinjalo, pa menim, da je treba učinke teh določb ohraniti.

VII. Predlog

108. Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj: – zavrne tožbo Evropskega parlamenta za razglasitev ničnosti členov od 15 do 17, 20 in 59, drugi odstavek, Uredbe Sveta (EU) 2021/92 z dne 28. januarja 2021 o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2021 za nekatere staleže rib in skupine staležev rib, ki se uporabljajo za vode Unije in za ribiška plovila Unije v nekaterih vodah zunaj Unije, in – Parlamentu naloži plačilo stroškov.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba Sveta z dne 28. januarja 2021 o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2021 za nekatere staleže rib in skupine staležev rib, ki se uporabljajo za vode Unije in za ribiška plovila Unije v nekaterih vodah zunaj Unije (UL 2021, L 31, str. 31).

( 3 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. marca 2019 o vzpostavitvi večletnega načrta za staleže, ki se lovijo v zahodnih vodah in sosednjih vodah, ter ribištvo, ki izkorišča te staleže, spremembi uredb (EU) 2016/1139 in (EU) 2018/973 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 811/2004, (ES) št. 2166/2005, (ES) št. 388/2006, (ES) št. 509/2007 in (ES) št. 1300/2008 (UL 2019, L 83, str. 1).

( 4 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2019 o ohranjanju ribolovnih virov in varstvu morskih ekosistemov s tehničnimi ukrepi, o spremembi uredb Sveta (ES) št. 2019/2006, (ES) št. 1224/2009 ter uredb (EU) št. 1380/2013, (EU) 2016/1139, (EU) 2018/973, 2019/472 in (EU) 2019/1022 Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 894/97, (ES) št. 850/98, (ES) št. 2549/2000, (ES) št. 254/2002, (ES) št. 812/2004 in (ES) št. 2187/2005 (UL 2019 L 198, str. 105).

( 5 ) Člen 290(1) PDEU določa: „V zakonodajnem aktu se lahko na Komisijo prenese pooblastilo za sprejemanje nezakonodajnih aktov, ki se splošno uporabljajo in dopolnjujejo ali spreminjajo nekatere nebistvene elemente zakonodajnega akta“.

( 6 ) Uredba (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES.

( 7 ) Pred izstopom Združenega kraljestva iz Evropske unije so bile severozahodne vode v celoti del voda Unije in so med drugim vključevale Keltsko morje, Irsko morje in območje zahodno od Škotske (glej Prilogo I k Sklepu Sveta z dne 19. julija 2004 o ustanovitvi regionalnih svetovalnih svetov v okviru skupne ribiške politike (UL 2004, L 256, str. 17); glej tudi zemljevid, ki je na voljo na spletni strani svetovalnega sveta za severozahodne vode na tem naslovu: https://www.nwwac.org/_fileupload/Structure%20of%20NWWAC/NWWAC_Area_Map%20incl%20EU%20zone.pdf).

( 8 ) Mednarodni sveti za raziskovanje morja.

( 9 ) UL 2021, 465, str. 1.

( 10 ) Glej Uredbo Sveta (EU) 2022/109 z dne 27. januarja 2022 o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022 za nekatere staleže rib in skupine staležev rib, ki se uporabljajo za vode Unije in za ribiška plovila Unije v nekaterih vodah zunaj Unije (UL 2022, L 21, str. 1).

( 11 ) Glej člen 60 Uredbe 2022/109.

( 12 ) Glej člen 4(1)(20) Uredbe (EU) št. 1380/2013.

( 13 ) Glej uvodno izjavo 2 Uredbe 2019/1241.

( 14 ) Glej sodbo z dne 15. maja 2008, Španija/Svet (C‑442/04, EU:C:2008:276, točka 42). Naj poudarim, da se uvodna izjava 7 Uredbe 2019/1241 sklicuje na „doseganje ciljev SRP za ribolov na ravni največjega trajnostnega donosa, zmanjšanje nenamernega ulova in odpravo zavržkov ter [glede] doseganj[a] dobrega okoljskega stanja“, ki so navedeni v Direktivi 2008/56/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju politike morskega okolja (Okvirna direktiva o morski strategiji) (UL 2008, L 164, str. 19).

( 15 ) V zvezi s tem opozarjam, da člen 7(2) Uredbe št. 1380/2013 vsebuje neizčrpen seznam elementov, ki jih lahko vključujejo „tehnični ukrepi“. Vendar v nobeni določbi te uredbe ni navedeno, katera institucija Unije je pristojna za sprejetje teh ukrepov.

( 16 ) Glej uvodno izjavo 1 sporne uredbe.

( 17 ) Kot izhaja iz pojasnil Komisije v uvodni izjavi 3 Delegirane uredbe 2021/2324. Vrste rib, na katere se nanašajo členi od 15 do 17 zadevne uredbe, so trska, mol in ribe iz družine Gadidae.

( 18 ) V skladu z besedilom teh določb se na Komisijo prenese pooblastilo za spreminjanje seznama vrst rib ali lupinarjev, ki jih je prepovedano loviti, obdržati na krovu, pretovarjati ali iztovarjati (glej člen 10(4) Uredbe 2019/1241); za nadomestitev, spremembo, razveljavitev ali določitev odstopanja od tehničnih ukrepov, namenjenih upoštevanju regionalnih posebnosti nekaterih vrst ribolova (to je regionalnih tehničnih ukrepov, glej člen 15(2) Uredbe 2019/1241); ter za dopolnitev tehničnih ukrepov v zvezi z ribolovnim orodjem, dodatnimi napravami, povezanimi z ribolovnim orodjem, ribolovnimi dejavnostmi in določitvijo najmanjše referenčne velikosti ohranjanja (glej člen 9 Uredbe 2019/472).

( 19 ) Natančneje, Parlament meni, da je Svet člene od 15 do 17 sporne uredbe sprejel v nasprotju s členom 15(2) Uredbe 2019/1241 oziroma členom 9 Uredbe 2019/472. Člen 20 sporne uredbe naj bi bil v nasprotju s členom 10(4) Uredbe 2019/1241.

( 20 ) Glej člen 29(6) Uredbe (EU) 2019/1241.

( 21 ) Glej člen 18(3) in (6) Uredbe 2019/472.

( 22 ) Glej točki 20 in 21 teh sklepnih predlogov.

( 23 ) Glej člen 3 Delegirane uredbe 2021/2324.

( 24 ) Kot sem navedel v prejšnji točki teh sklepnih predlogov, se člen 59, drugi odstavek, sporne uredbe nanaša na časovno področje uporabe členov od 15 do 17 te uredbe. Če bi torej Sodišče ugotovilo, da je tožba postala brezpredmetna v delu, v katerem Parlament predlaga razglasitev ničnosti teh treh določb, bi moralo zavrniti tudi trditve, ki jih Parlament navaja v zvezi s členom 59, drugi odstavek, sporne uredbe.

( 25 ) V tem okviru imam z izrazom „interes“ v mislih interes, kakršnega morajo dokazati fizične ali pravne osebe, da bi lahko vložile tožbo na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU.

( 26 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2009, Komisija/Svet (C‑370/07, EU:C:2009:590, točka 166 in navedena sodna praksa).

( 27 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 26. marca 1987, Komisija/Svet (45/86, EU:C:1987:163, točka 3).

( 28 ) Glej sodbo z dne 1. oktobra 2009, Komisija/Svet (C‑370/07, EU:C:2009:590, točka 17 in navedena sodna praksa). Sodišče je v tej zadevi razglasilo ničnost sklepa Sveta o stališču, ki ga je treba v imenu Evropske skupnosti sprejeti na zasedanju Konference pogodbenic Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami (CITES), čeprav so bili pravni učinki tega sklepa že izčrpani, saj je bilo to stališče na zadevni konferenci že predloženo.

( 29 ) Ker je Svet, kot sem navedel v točki 22 teh sklepnih predlogov, 27. januarja 2022 sprejel uredbo o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022, ni mogoče dvomiti, da bi bile lahko ugotovitve, ki jih bo Sodišče podalo v obravnavani zadevi, neposredno upoštevne za vprašanje, ali bi bilo treba tudi to uredbo, če vsebuje določbe, ki so podobne izpodbijanim določbam, v celoti ali delno razglasiti za nično (če bi se ta izpodbijala pred Sodiščem). Dalje, če bi Sodišče izpodbijane določbe razglasilo za nične, bi bila naravna posledica takega izida to, da Svet v prihodnje dejansko ne bi mogel sprejemati podobnih določb.

( 30 ) Glej sodbo z dne 25. oktobra 2001, Nemčija/Komisija (C‑276/99, EU:C:2001:576, točka 32).

( 31 ) Glej sodbo z dne 11. oktobra 2007, Komisija/Grčija (C‑237/05, EU:C:2007:592, točke od 36 do 39).

( 32 ) Člen 133(1) Poslovnika namreč določa, da predsednik Sodišča „lahko“ (moj poudarek), če je treba zadevo zaradi njene narave obravnavati v kar najkrajšem času, odloči, da se zadeva obravnava po hitrem postopku.

( 33 ) V zvezi s tem želim dodati, da mora Sodišče zaradi obravnave zadeve po hitrem postopku uporabiti vse svoje vire, kar pomeni, da je mogoče hitri postopek z logističnega vidika uporabiti le za nekaj zadev letno. Vprašanje, ali tožba v zadevi, kakršna je obravnavana, postane brezpredmetna, pa po mojem mnenju ne sme biti odvisno od tega, ali se predlogu za odločanje po hitrem postopku ugodi ali ne.

( 34 ) Člen 59, prvi odstavek, sporne uredbe določa, da se člen 20 (kot tudi večina drugih določb sporne uredbe, ki niso predmet te tožbe) „še naprej […] uporablja[…] do začetka veljavnosti uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022“.

( 35 ) V skladu s to določbo „[v]saka institucija deluje v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, in v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih določata Pogodbi. Institucije med seboj lojalno sodelujejo.“

( 36 ) Natančneje, po mnenju Parlamenta se s členi od 15 do 17 in členom 20 sporne uredbe spreminjajo pravila iz Priloge VI, del B, točka 1, in dela C oziroma iz člena 10(1) in (2) Priloge I k Uredbi 2019/1241. Navedene določbe naj bi bile zato v nasprotju s členoma 10(4) in 15(2) zadnjenavedene uredbe, ki jasno določata, da spreminjanje teh pravil ni naloga Sveta, ampak Komisije.

( 37 ) Glej člen 12 Uredbe št. 1380/2013 (naslovljen „Ukrepi Komisije v primeru resne grožnje morskim biološkim virom“).

( 38 ) Glej člen 13 Uredbe št. 1380/2013 (naslovljen „Nujni ukrepi države članice“).

( 39 ) Uredba Sveta z dne 27. januarja 2020 o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2020 za nekatere staleže rib in skupine staležev rib, ki se uporabljajo za vode Unije in za ribiška plovila Unije v nekaterih vodah zunaj Unije (UL 2020, L 25, str. 1).

( 40 ) Sicer bi bilo treba znižati vrednosti posameznih TAC (da bi se tako nadomestil neobstoj vsakršnih tehničnih ukrepov).

( 41 ) Glej člen 15(2) Uredbe 2019/1241 in člen 9(1) Uredbe 2019/472 (glej tudi člen 18 Uredbe št. 1380/2013 in med drugim člen 15(3) Uredbe 2019/1241). Vendar za delegirane akte, sprejete na podlagi člena 10(4) navedene uredbe, takšna zahteva ne obstaja.

( 42 ) Glej uvodno izjavo 2 Delegirane uredbe 2021/2324.

( 43 ) Glej med drugim sodbi z dne 15. maja 2008, Španija/Svet (C‑442/04, EU:C:2008:276, točka 49 in navedena sodna praksa), in z dne 16. aprila 2013, Španija in Italija/Svet (C‑274/11 in C‑295/11, EU:C:2013:240, točka 33).

( 44 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 26. novembra 2014, Parlament in Komisija/Svet (C‑103/12 in C‑165/12, EU:C:2014:2400, točki 79 in 81).

( 45 ) C‑124/13 in C‑125/13, EU:C:2015:337, točka 61.

( 46 ) Prav tam (točka 66).

( 47 ) Glej sodbo z dne 1. decembra 2015, Parlament in Komisija/Svet (C‑124/13 in C‑125/13, EU:C:2015:790, točka 59).

( 48 ) Ugotavljam, da so trditve Parlamenta v zvezi s tem vidikom nekoliko protislovne. Parlament po eni strani jasno navaja, da nima namena izpodbijati tega, ali bi se lahko Svet, če temeljni uredbi pred tem sploh ne bi bili sprejeti, pri sprejemanju izpodbijanih določb oprl na člen 43(3) PDEU. Po drugi strani pa se mi zdi, da se Parlament ne strinja s tem, da so členi od 15 do 17 sporne uredbe povezani z „določit[vijo] […] ribolovnih možnosti“. Parlament v bistvu trdi, da bi lahko Svet, če bi sledili utemeljitvi, ki jo je navedel glede tega, da so členi od 15 do 17 sporne uredbe povezani z „določit[vijo] […] ribolovnih možnosti“ (v smislu člena 43(3) PDEU), na podlagi te utemeljitve dejansko sprejel vse vrste tehničnih ukrepov in tako onemogočil uporabo „standardnega“ postopka za sprejemanje tehničnih ukrepov na področju ribištva (ki bi moral zajemati, prvič, sprejetje zakonodajnega akta v skladu s členom 43(2) PDEU, in drugič, sprejetje delegiranih aktov, ki jih Komisija sprejme zaradi izvajanja tega zakonodajnega akta).

( 49 ) Kot je pojasnjeno v točki 26 teh sklepnih predlogov, kratica TAC (total allowable catch) pomeni celoten dovoljen ulov. Ni sporno, da je določitev vrednosti TAC eden od načinov, na katere lahko Svet „določi in dodeli ribolovne možnosti“ v smislu člena 43(3) PDEU.

( 50 ) Sodišče je v navedeni zadevi ugotovilo, da so bile sporne spremembe namenjene temu, da bi se „znatno spremenil[…]“ poseben postopek za letno določitev vrednosti TAC za staleže trske in nadomestila samodejna zmanjšanja vrednosti TAC, ki so bila v zvezi s tem prvotno določena (glej sodbo z dne 1. decembra 2015, Parlament in Komisija/Svet, C‑124/13 in C‑125/13, EU:C:2015:790, točka 73) Sodišče je ugotovilo, da je bil v tem primeru člen 43(2) PDEU, in ne člen 43(3) PDEU, ustrezna pravna podlaga.

( 51 ) Prav tam (točki 79 in 80). Ukrep, ki drugače kakor izpodbijane določbe določa okvir ali pomeni prvi pogoj za določitev in dodelitev ribolovnih možnosti ter ki ni namenjen zgolj izvajanju določbe, sprejete na višji ravni, običajno spada na področje uporabe člena 43(2) PDEU, in ne na področje uporabe člena 43(3) PDEU (glej pojasnilo, ki ga je generalni pravobranilec N. Wahl navedel v sklepnih predlogih v združenih zadevah Parlament in Komisija/Svet, C‑124/13 in C‑125/13, EU:C:2015:337, točka 66).

( 52 ) Prav tam (točka 58). Glede tega vidika se ne strinjam z obrazložitvijo Sveta, da akti, sprejeti na podlagi člena 43(3) PDEU (kakršen je sporna uredba), vselej prevladajo nad delegiranimi akti, ki jih Komisija sprejme v skladu z zakonodajo, sprejeto na podlagi člena 43(2) PDEU. Menim namreč, da lahko Svet svoje pristojnosti odločanja, ki izhajajo iz prvonavedene določbe, izvaja le, če je to združljivo s prenosom pooblastil, ki se izvaja z akti, sprejetimi v skladu z zadnjenavedeno določbo, saj je Sodišče pojasnilo, da sta ti določbi Pogodbe DEU v hierarhičnem razmerju (glej sodbo z dne 26. novembra 2014, Parlament in Komisija/Svet, C‑103/12 in C‑165/12, EU:C:2014:2400, točki 79 in 81).

( 53 ) Medinstitucionalni sporazum med Evropskim parlamentom, Svetom Evropske unije in Evropsko komisijo o boljši pripravi zakonodaje z dne 13. aprila 2016 (UL 2016, L 123, str. 1).

( 54 ) Ki je naslovljena „Skupni dogovor med Evropskim parlamentom, Svetom in Komisijo glede delegiranih aktov“.

( 55 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 12. februarja 2015, Parlament/Svet (C‑48/14, EU:C:2015:91, točki 57 in 58).

( 56 ) Glej na primer sodbe z dne 3. septembra 2009, Parlament/Svet (C‑166/07, EU:C:2009:499, točki 74 in 75); z dne 5. septembra 2012, Parlament/Svet (C‑355/10, EU:C:2012:516, točki 89 in 90), in z dne 6. maja 2014, Komisija/Parlament in Svet (C‑43/12, EU:C:2014:298, točke od 54 do 56).

( 57 ) Glej člen 2 Delegirane uredbe 2021/2324 in člen 18 uredbe o določitvi ribolovnih možnosti za leto 2022.