ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Člen 3 navedene direktive določa: „1. Okoljska presoja v skladu s členi 4 do 9 se izvede pri načrtih in programih iz odstavkov 2 do 4, ki bodo verjetno znatno vplivali na okolje. 2. Ob upoštevanju odstavka 3 se okoljska presoja izvede za vse načrte in programe, (a) ki so pripravljeni za kmetijstvo, gozdarstvo, ribištvo, energetiko, industrijo, promet, ravnanje z odpadki, upravljanje voda, telekomunikacije, turizem, prostorsko načrtovanje ali rabo zemljišč in ki določajo okvir za prihodnja soglasja za izvedbo projektov iz prilog I in II k Direktivi [Sveta] 85/337/EGS [z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 248), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne 3. marca 1997 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 151, v nadaljevanju: Direktiva 85/337)]; ali (b) pri katerih je bilo glede na možne vplive na območja ugotovljeno, da je zanje potrebna presoja skladno s členom 6 ali 7 Direktive [Sveta] 92/43/EGS [z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102)]. […] 4. Države članice ugotovijo, ali je verjetno, da bodo načrti in programi, ki določajo okvir za prihodnja soglasja za izvedbo projektov in ki niso načrti in programi iz odstavka 2, znatno vplivali na okolje. 5. Države članice s preučevanjem vsakega primera posebej, z določanjem vrst načrtov in programov ali s kombinacijo obeh načinov ugotovijo, ali je verjetno, da bodo načrti ali programi iz odstavkov 3 in 4 znatno vplivali na okolje. Zato države članice v vseh primerih upoštevajo ustrezna merila iz Priloge II za zagotovitev, da so načrti in programi z verjetnimi znatnimi vplivi na okolje zajeti s to direktivo. […]“
Iz samega besedila člena 52(3) Direktive 2007/64 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, ki ureja pravico prejemnika plačila, da od plačnika zahteva plačilo nadomestila za uporabo določenega plačilnega instrumenta, je razvidno, da se ta določba navezuje na razmerje med „prejemnikom plačila“ in „plačnikom“. Iz tega sledi, da se navedena določba uporablja za uporabo plačilnega instrumenta v pogodbenem razmerju med operaterjem mobilne telefonije kot prejemnikom plačila in njegovo stranko kot plačnikom.

Člen 4, točka 23, Direktive 2007/64 o plačilnih storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da se postopek za izdajo naloga za prenos z nalogom, ki ga je lastnoročno podpisal plačnik, in postopek za izdajo naloga za prenos v okviru spletnega bančništva štejeta za plačilna instrumenta v smislu te določbe. Izdaja naloga za prenos, ki ga je lastnoročno podpisal plačnik, in izdaja naloga za prenos v okviru spletnega bančništva namreč pomenita vse postopke, ki so dogovorjeni med uporabnikom in ponudnikom plačilnih storitev in ki jih uporabnik uporabi, da odredi plačilni nalog.

(Glej točke 38, 41, 44 in točko 2 izreka.)
3.

Okolje — Odpadki — Odlaganje odpadkov na odlagališčih — Direktiva 1999/31 — Nacionalni ukrep, ki dovoljuje obratovanje odlagališča brez prostorskega načrta in brez dokončne odločbe glede nadaljnjega obratovanja na podlagi odobrenega prostorskega načrta — Neizpolnitev obveznosti (člen 258 PDEU; direktiva Sveta 1999/31, člen 14, od (a) do (c)) (Glej točke od 36 do 39 in izrek.)
2.

Usklajevanje nacionalnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Posebna ureditev za potovalne agente — Cilj — Pristop, ki temelji na kupcu — Neobstoj neizpolnitve — Pristop, ki temelji na potniku — Neskladnost s posebno ureditvijo za potovalne agente (Direktivi Sveta 77/388, člen 26 od (2) do (4) in 2006/112, členi od 306 do 310) (Glej točke od 52 do 54 in 62.)
1.

Okolje — Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst — Direktiva 92/43 — Izvajanje držav članic — Prenos brez sprejetja zakona — Nedopustnost — Prenos z upravno prakso — Nezadostnost (člen 288, tretji odstavek, PDEU; Direktiva Sveta 92/43) (Glej točke od 26 do 28 in 41.)
Člen 11(A)(1)(a), (2)(a) in (3)(c) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero in člene 73, 78, prvi odstavek, (a), in 79, prvi odstavek, (c) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da mora biti dajatev, kakršna je dajatev na predvajanje, ki jo portugalska zakonodaja določa v korist kinematografskih in avdiovizualnih umetnosti, vključena v davčno osnovo davka na dodano vrednost, ki se plačuje za storitve predvajanja oglasov.

V zvezi s tem je treba ugotoviti, da obdavčljivi dogodek pri dajatvi na predvajanje sovpada z obdavčljivim dogodkom za DDV, ki se plačuje za storitve predvajanja oglasov. Davčni dolg pri dajatvi na predvajanje namreč nastane v trenutku opravljanja storitve in le, če je bila ta storitev opravljena.

Zato ima taka dajatev, kadar obdavčljiva dogodka pri dajatvi na predvajanje in DDV sovpadata, neposredno zvezo z opravljanjem storitev predvajanja oglasov. Zaradi tega spada med „davke, dajatve, prelevmane in takse“ v smislu člena 11(A)(2)(a) Šeste direktive in člena 78, prvi odstavek, (a), Direktive 2006/112.

(Glej točke 41, 42 in 48 ter izrek.)
Vendar vsake sodne prakse ni mogoče šteti za negotovo in zato nezmožno izpolniti zahtevi jasnosti in natančnosti, da bi se jo lahko štelo za veljavno za izpolnitev obveznosti iz členov 3(7) in 4(4) Direktive 2003/35 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč.

Posebej v primeru, kadar se z zadevno določbo želijo ustvariti pravice za posameznike, mora biti pravni položaj dovolj natančen in jasen, da se upravičenci lahko seznanijo z vsemi svojimi pravicami in se po potrebi lahko nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči.

Za prenos direktive v notranje pravo se ne zahteva nujno formalni in dobesedni prevzem njene vsebine v izrecno in specifično določbo zakona ali drugega predpisa, ampak za njen prenos lahko zadostuje splošni pravni kontekst, če ta kontekst dejansko zagotavlja polno uporabo direktive na dovolj jasen in natančen način.

Zahteva po ne nedopustno dragih postopkih iz členov 3(7) in 4(4) Direktive 2003/35 o sodelovanju javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z okoljem in o spremembi direktiv Sveta 85/337/EGS in 96/61/ES glede sodelovanja javnosti in dostopa do sodišč nacionalnim sodiščem ne prepoveduje, da ob koncu sodnega postopka naložijo stroške, če je njihov znesek razumen, in če celotni stroški, ki so nastali zadevni stranki, niso nedopustno visoki.

Polje proste presoje, s katerim razpolaga sodišče v posameznem primeru, pri uporabi nacionalnega sistema stroškov ne more šteti za nezdružljivo z zahtevo po ne nedopustno dragem postopku. Poleg tega možnost, da sodišče sprejme sklep o omejitvi stroškov, ki tožeči stranki v začetni fazi postopka omogoča pridobitev omejitve zneska potencialno naloženih stroškov, zagotavlja večjo predvidljivost stroškov postopka in prispeva k izpolnjevanju te zahteve.

Vendar je mogoče šteti, da so bile navedene določbe Direktive 2003/35 pravilno prenesene, le, če je nacionalno sodišče s pravnim pravilom zavezano zagotoviti, da postopek za tožečo stranko ni nedopustno drag. Zgolj dejstvo – da je moralo Sodišče zaradi ugotavljanja, ali nacionalno pravo izpolnjuje cilje te direktive, analizirati in presojat pomen, ki poleg tega ni nesporen, različnih odločitev nacionalnih sodišč in s tem celovite sodne prakse, medtem ko pravo Unije podeljuje posameznikom točno določene pravice, ki za svojo učinkovitost zahtevajo nedvoumna pravila – pripelje do ugotovitve, da prenos, na katerega se sklicuje Združeno kraljestvo, v nobenem primeru ni dovolj jasen in natančen.

Pogoji, pod katerimi nacionalno sodišče odloči o predlogih za omejitev stroškov, ne omogočajo zagotovitve skladnosti nacionalnega prava z zahtevo po ne nedopustno dragih sodnih postopkih, ki jo določa Direktiva 2003/35, če je ugotovljeno, da lahko sodišče razglasi sklep o omejitvi stroškov le, če vprašanja, ki jih je treba obravnavati, predstavljajo splošni interes, in da ni dolžno odobriti omejitve, če so stroški postopka objektivno nerazumni ali ko gre za osebni interes tožeče stranke.

(Glej točke 44 in od 54 do 57.)
Če institucija uporabi eno od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, mora tehtati poseben interes, ki ga je treba varovati z nerazkritjem zadevnega dokumenta, in zlasti javni interes, da se omogoči dostop do dokumenta, ob upoštevanju prednosti, ki izhajajo, kot je navedeno v uvodni izjavi 2 Uredbe št. 1049/2001, iz povečane preglednosti, to je tesnejšega sodelovanja državljanov v postopku odločanja in večje legitimnosti v upravi ter njeno učinkovitejše in odgovornejše ravnanje v razmerju do državljanov v demokratičnem sistemu.

V zvezi s tem se, čeprav za utemeljitev zavrnitve dostopa do dokumenta načeloma ne zadostuje, da se ta dokument nanaša na dejavnost ali interes, ki ju omenja člen 4 Uredbe št. 1049/2001, saj mora zadevna institucija tudi pojasniti, kako bi dostop do tega dokumenta lahko konkretno in dejansko ogrožal interes, ki ga varuje izjema iz tega člena 4, kljub temu ta institucija lahko opre na splošne domneve, ki veljajo za določeno vrsto dokumentov, saj lahko podobne splošne ugotovitve veljajo za zahteve za razkritje, ki se nanašajo na dokumente iste vrste. V takem primeru mora zadevna institucija vseeno pojasniti, na katerih splošnih ugotovitvah utemeljuje domnevo, da bi lahko razkritje teh dokumentov ogrožalo enega od interesov, ki jih varujejo izjeme, določene v členu 4 Uredbe št. 1049/2001, pri čemer ni treba konkretno presoditi vsebine vsakega od teh dokumentov.

(Glej točke 32, 72 in 73.)
(Glej točke od 27 do 30.)

(Glej točke od 35 do 41.)

Direktivo 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu je treba razlagati tako, da če poslovna praksa izpolnjuje vsa merila iz člena 6(1) te direktive, da bi se opredelila kot zavajajoča v razmerju do potrošnika, sodišču, ki odloča, ni treba preveriti, ali je taka praksa tudi v nasprotju z zahtevami poklicne skrbnosti na podlagi člena 5(2)(a) iste direktive, da bi se lahko veljavno štela za nepošteno in zato prepovedano na podlagi člena 5(1) navedene direktive.

Sestavni elementi zavajajoče poslovne prakse, kakor so navedeni v členu 6(1) Direktive 2005/29, so namreč zasnovani predvsem z vidika potrošnika kot naslovnika nepoštenih poslovnih praks in v bistvu ustrezajo drugemu pogoju, ki opredeljuje tovrstno prakso, kakor je določen v členu 5(2)(b) te direktive. Ni pa v navedenem členu 6(1) omenjen pogoj iz člena 5(2)(a) navedene direktive, da mora biti poslovna praksa v nasprotju z zahtevami poklicne skrbnosti, ki se nanaša na podjetnika.

Zato je taka razlaga potrebna glede na besedilo kot na zgradbo členov 5 in 6(1) navedene direktive ter glede na njeno sistematiko in je edina, s katero je mogoče ohraniti polni učinek posebnih pravil iz členov od 6 do 9 Direktive o nepoštenih poslovnih praksah.

(Glej točke 43, 45, 46 in 48 ter izrek.)
Iz besedila člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča, v skladu s katerim se, kadar rok za vložitev tožbe proti aktu institucije začne teči z dnem objave akta, rok računa po izteku 14. dne po objavi akta v Uradnem listu Evropske unije, ne izhaja, da se ta določba uporablja le za akte, ki so objavljeni v Uradnem listu Evropske unije.

Prvi del stavka člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča je namreč oblikovan tako, da se tako kot člen 263, šesti odstavek, PDEU nanaša na objavo aktov na splošno. Omembo Uradnega lista Evropske unije v drugem delu tega stavka se torej lahko pojasni s preprostim dejstvom, da je bila objava v njem edina, ki je bila v času, ko je bil sprejet ta poslovnik, sploh predvidljiva. Iz tega izhaja, da ni izključeno, da se določba iz člena 102(1) Poslovnika uporablja za akt, ki je bil objavljen le na spletni strani, kot je bilo to v primeru odločbe Evropske agencije za kemikalije v zvezi z vključitvijo snovi na seznam snovi, ki izpolnjujejo merila iz člena 57 Uredbe št. 1907/2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (ECHA), ki je bila objavljena v skladu s 59(10) te uredbe.

Poleg tega je treba, če določba ni dovolj jasna, upoštevati sobesedilo te določbe in cilje te uredbe. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da cilj štirinajstdnevnega roka iz člena 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča zainteresiranim strankam zagotavlja dovolj dolgo časovno obdobje, da vložijo tožbo zoper objavljene akte, kar omogoča spoštovanje pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki ga sedaj zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Če pa je mogoče člen 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča razlagati tako, kot da se nanaša na vsak objavljen akt, ne glede na obliko objave, je treba to določbo razlagati v tem smislu, da se prepreči, da se zainteresiranim osebam, ki se zanašajo na obstoj dodatnega 14‑dnevnega roka za vložitev tožbe, ne odvzame pravica do učinkovitega sodnega varstva.

(Glej točke od 29 do 32 in od 34 do 36.)
V okviru postopka, predvidenega v členu 260(2) PDEU, mora naložitev plačila pavšalnega zneska v vsakem posameznem primeru temeljiti na upoštevanju vseh bistvenih elementov, ki zadevajo značilnosti ugotovljene neizpolnitve obveznosti in ravnanje zadevne države članice. Ta določba v zvezi s tem podeljuje Sodišču široko diskrecijsko pravico, da odloči, ali je tako sankcijo treba naložiti. Predlogi Komisije zato Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek. Prav tako smernice, ki jih vsebujejo obvestila Komisije, za Sodišče niso zavezujoče, temveč prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem Komisije.

Na podlagi člena 260 PDEU načelo naložitve plačila pavšalnega zneska v bistvu temelji na presoji posledic neizpolnitve obveznosti zadevne države članice za zasebne in javne interese, zlasti če se je neizpolnitev obveznosti nadaljevala dlje časa po sodbi, s katero je bila prvotno ugotovljena.

(Glej točke od 40 do 42.)
Uredba Sveta št. 1470/2001 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene za uvoz integralnih elektronskih kompaktnih fluorescentnih svetilk (CFL-i) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 1322/2006, in Uredba Sveta št. 1205/2007 o uvedbi protidampinških dajatev na uvoz integriranih elektronskih kompaktnih fluorescenčnih žarnic (CFL-i) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske po pregledu zaradi izteka obstoječih ukrepov, izvedenim v skladu s členom 11(2) temeljne protidampinške št. 384/96, in razširitvi protidampinških dajatev na uvoz istih izdelkov, poslanih iz Socialistične republike Vietnam, Islamske republike Pakistan in Republike Filipini, se nanašata na vse proizvode, ki imajo enake bistvene značilnosti kot proizvodi, navedeni v teh uredbah, in ki prav tako spadajo pod tarifno podštevilko ex 8539 31 90 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 254/2000. Predložitveno sodišče mora presoditi, ali to drži za kompaktne fluorescenčne sijalke iz postopka v glavni stvari, čeprav jim je dodano zatemnitveno stikalo, ali pa so te kompaktne fluorescenčne sijalke drugačni proizvodi, ker imajo dodatne značilnosti, ki v navedenih uredbah niso navedene.

(Glej točko 45 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Mednarodni sporazumi – Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb – Področje uporabe – Obmejni samozaposleni delavci – Pojem – Razlike glede na pojem samozaposlitve

(Sporazum ES-Švica o prostem pretoku oseb, Priloga I, člena 12(1) in 13(1))

2. Mednarodni sporazumi – Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb – Enako obravnavanje – Davčne olajšave – Državljani države članice, ki tam dobivajo vse obdavčljive dohodke, vendar živijo v Švici – Ureditev države članice obdavčitve, ki svojim državljanom zavrača davčno ugodnost zgolj zato, ker imajo stalno prebivališče v Švici – Nedopustnost

(Sporazum ES-Švica o prostem pretoku oseb, člen 1(a) in Priloga I, členi 9(2), 13(1) in 15(2))

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 33 do 40.)

2. Člen 1(a) Sporazuma med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani ter Švicarsko konfederacijo na drugi strani o prostem gibanju oseb, ter člene 9(2), 13(1) in 15(2) Priloge I k temu sporazumu je treba razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, ki določa, da se zakoncema, ki sta državljana te države, kjer sta zavezana za plačilo dohodnine od vseh svojih obdavčljivih dohodkov, davčna ugodnost skupne obdavčitve, ki temelji na uporabi sistema „splitting“, določenega v tej ureditvi, zavrne samo zato, ker je njuno stalno prebivališče v Švicarski konfederaciji.

Samozaposlena oseba v državi gostiteljici je deležna istih davčnih ugodnosti kot samozaposlene osebe, ki v tej državi opravljajo dejavnost in tam stalno prebivajo.

Osebna davčna sposobnost davčnega zavezanca, kot izhaja iz njegovega skupnega dohodka ter osebnega in družinskega položaja, se lahko najlažje presodi v državi njegovega stalnega prebivališča, kjer praviloma pridobiva bistveni del dohodkov, in da s tega vidika položaja rezidentov in nerezidentov praviloma nista primerljiva.

Vendar je kljub temu drugače v primeru, v katerem nerezident v državi stalnega prebivališča ni pridobival znatnega dela dohodkov, ampak je bistveni del obdavčljivih dohodkov prejemal iz dejavnosti, ki jo je opravljal v drugi državi, in sicer tako, da mu država stalnega prebivališča ni mogla podeliti ugodnosti, ki bi izhajale iz presoje njegovega osebnega in družinskega položaja. V takem primeru je davčni zavezanec nerezident, zaposlen ali samozaposlen, ki prejema ves ali skoraj ves dohodek v državi, v kateri dela, objektivno v enakem položaju glede dohodnine kot rezident te države, ki tam opravlja enako dejavnost. Ti kategoriji davčnih zavezancev sta v primerljivem položaju predvsem glede upoštevanja njihovega osebnega in družinskega položaja. Takšno upoštevanje ni mogoče v državi stalnega prebivališča obmejnih delavcev, če slednji tam ne pridobivajo dohodka.

(Glej točke 43, 46, 47, 52 in izrek.)
(Glej točke od 37 do 39 in 64.)

V okviru prava konkurence je vsaka dejavnost, s katero se na določenem trgu ponujajo blago ali storitve, gospodarska dejavnost. Podjetje, ki upravlja regionalno letališče, opravlja gospodarsko dejavnost, ker ponuja letališke storitve proti plačilu, ki je med drugim pridobljeno iz letaliških dajatev na trgu regionalnih letaliških storitev. Gradnje nove vzletne in pristajalne steze ni mogoče ločiti od upravljanja letališke infrastrukture, ta pa pomeni gospodarsko dejavnost, ki spada na področje uporabe prava Unije o državnih pomočeh.

To, da neka dejavnost s strani zasebnih subjektov ni zagotovljena ali da ni dobičkonosna, nista upoštevni merili pri opredelitvi te dejavnosti za gospodarsko. Na eni strani namreč pojem podjetje zajema vsak subjekt, ki opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na njegovo pravno obliko in njegov način financiranja; in na drugi strani je gospodarska dejavnost vsaka dejavnost, ki na nekem trgu ponuja blago ali storitve. Iz tega je razvidno, da gospodarska narava dejavnosti ni odvisna niti od osebnega ali javnega statusa subjekta, ki jo opravlja, niti od dobičkonosnosti te dejavnosti.

(Glej točke 40, 43, 44 in 50.)
V zvezi z bojem proti goljufijam in drugim nezakonitim ravnanjem v okviru zaščite finančnih interesov Unije členi od 15 do 17 in od 19 do 22 Sklepa 2008/969/ES o sistemu zgodnjega opozarjanja za odredbodajalce Komisije in izvajalske agencije ne le dovoljujejo, ampak predvsem narekujejo, da zadevni odredbodajalci sprejmejo posebne ukrepe zoper zadevni subjekt ali projekt. Vendar se učinek opozorila na neki subjekt v navedenem sistemu ne more omejiti na zadevno institucijo in da tako opozorilo nujno prizadene odnose med zadevnimi odredbodajalci institucije in tem subjektom.

Poleg tega čeprav so posledice opozorila W1 manj zavezujoče od posledic opozoril od W2 do W5, ostane dejstvo, da se ukrepi poostrenega spremljanja, ki ga mora odredbodajalec sprejeti zoper zadevni subjekt, ne nanašajo samo na notranje odnose zadevne institucije, ampak imajo lahko učinke na odnose med to institucijo in zadevnim subjektom. To pa ne pomeni, da ti zunanji učinki samodejno bistveno spremenijo pravni položaj zadevnega subjekta. Tako spremembo je treba, nasprotno, preveriti za vsak primer posebej.

(Glej točke 37, 38, 42 in 44.)
Člen 32 Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da zajema tudi odločbo, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ne glede na opredelitev take odločbe v pravu druge države članice.

Potrebo po taki razlagi pojma sodna odločba, ki mora biti avtonomna, potrjujejo cilji Uredbe 44/2001 kot so navedeni v uvodnih izjavah 2 in 6 te uredbe, in sicer poenostavitev formalnosti za priznavanje in izvršitev sodnih odločb ter njihov prosti pretok ter načelo medsebojnega zaupanja sodišč, ki je v skladu z uvodnima izjavama 16 in 17 podlaga za sistem, uveden z Uredbe št. 44/2001.

To medsebojno zaupanje bi bilo namreč ogroženo, če bi sodišče države članice lahko zavrnilo priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno. Dopustiti, da sodišče države članice lahko zavrne priznanje take odločbe, bi bilo v nasprotju s sistemom, ki ga je uvedla Uredba št. 44/2001, saj bi lahko taka zavrnitev ogrozila učinkovito delovanje pravil iz poglavja II te uredbe glede delitve pristojnosti med sodišči držav članic.

(Glej točke od 25 do 29, 32 in točko 1 izreka.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2012 :672 1Zadeva C-5 5 7 / 1 1
Maria K ozak
proti
Dyrektor Izby Sk arbowej w Lublinie
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki g a je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny)
„DDV — Direktiva 2006 /112/ES — Členi od 306 d o 310 — Posebna ureditev za potovalne agente — 
Prevoz, ki g a opravi potovalna agencija, ki p osluje v svojem i menu — Pojem e notne storitve — 
Člen 98 — Nižja stopnja DDV“
Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. oktobra 2012
Usklajevanje davčne zakonodaje — Skupni sistem d avka na dodano vrednost — Posebna ureditev za 
potovalne agente — Področje uporabe — Paketna potovanja, ki jih de lno ses tavljajo lastne storitve — 
Uporaba te posebne ureditve za lastne storitve — Izključitev — Uporaba nižje stopnje na področju 
storitev prevoza za lasten prevoz — Dopustnost
(Direktiva Sveta 2006 /112, členi 98 in od 306 d o 310)
Člene od 306 d o 310 D irektive 2006 /112/ES o skupnem s istemu da vka n a dodano v rednost je treba 
razlagati tako, da č e potovalna agencija v okviru turistične storitve, ki j o za potnika o pravi za pavšalni 
znesek in ki j e obdavčena v skladu s temi določbami, za tega potnika o pravi lastno s toritev p revoza, ki 
je eden od elementov turistične storitve, za to storitev ve lja skupna ureditev da vka n a dodano v rednost, 
zlasti glede stopnje obdavčitve, in ne posebna ureditev da vka n a dodano v rednost, ki s e uporablja za 
delovanje potovalnih agencij. Če so dr žave članice določile nižje stopnje da vka n a dodano v rednost za 
storitve p revoza, se za navedeno s toritev v skladu s členom 98 te dir ektive u porablja nižja stopnja.
(Glej točko 27 in izrek.)