Zadeva C‑598/14 P

Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)

proti

Gilbertu Szajnerju

„Pritožba – Znamka Evropske unije – Postopek za ugotovitev ničnosti – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 8(4) – Člen 65(1) in(2) – Besedna znamka LAGUIOLE – Zahteva za ugotovitev ničnosti, ki temelji na prejšnji pravici, pridobljeni na podlagi nacionalnega prava – Uporaba nacionalnega prava s strani EUIPO – Uradna dolžnost sodišča Unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. aprila 2017

Pravilo 37 Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta št. 40/94 o znamki Skupnosti v zvezi z razdelitvijo vlog med vlagateljem zahteve za ugotovitev ničnosti, pristojnimi organi Urada Evropske unije za intelektualno lastnino in Splošnim sodiščem določa, da mora vlagatelj zahteve predložiti podatke, ki dokazujejo, da je po veljavni nacionalni zakonodaji upravičen uveljavljati prejšnjo pravico, ki je varovana v okviru nacionalnega prava. V skladu s tem pravilom mora vlagatelj zahteve Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino poleg podatkov, ki dokazujejo, da po nacionalni zakonodaji, katere uporabo predlaga, izpolnjuje zahtevane pogoje za dosego prepovedi uporabe znamke Evropske unije na podlagi prejšnje pravice, predložiti tudi podatke, iz katerih je razvidna vsebina te zakonodaje. Drugič, kar natančneje zadeva obveznosti Urada, je Sodišče razsodilo, da kadar zahteva za razglasitev ničnosti znamke Evropske unije temelji na prejšnji pravici, ki je varovana s pravilom nacionalnega prava, morajo pristojni organi Unije, da bi ugotovili vsebino tega pravila, presoditi dokazno vrednost in vsebino podatkov, ki jih je predložil vlagatelj zahteve. Ker je lahko posledica odločbe pristojnih organov Urada, da se imetniku znamke odvzame pravica, ki mu je bila dodeljena, obseg take odločbe nujno pomeni tudi, da vloga organa, ki to odločbo sprejme, ne more biti omejena na preprosto potrditev nacionalnega prava, ki ga predloži vlagatelj zahteve za ugotovitev ničnosti. Tretjič, v skladu s členom 65(1) in (2) Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije je Splošno sodišče pristojno za popoln nadzor nad zakonitostjo presoje Urada, ki se nanaša na podatke, ki jih je predložil vlagatelj zahteve, da bi dokazal vsebino nacionalne zakonodaje, katere varstvo uveljavlja. Ker poleg tega uporaba nacionalnega prava v okviru zadevnega postopka lahko pomeni odvzem pravice imetniku znamke Evropske unije, je nujno, da lahko Splošno sodišče kljub morebitnim pomanjkljivostim predloženih dokumentov, s katerimi se dokazuje uporabljivo nacionalno pravo, opravi dejanski nadzor. Zato mora imeti možnost, da zunaj okvira predloženih dokumentov preveri vsebino, pogoje uporabe in obseg pravil prava, ki jih uveljavlja vlagatelj zahteve za ugotovitev ničnosti. Sodni nadzor, ki ga opravi Splošno sodišče, mora zato izpolnjevati zahteve načela učinkovitega sodnega varstva. (Glej točke od 35 do 38.)

Urad Evropske unije za intelektualno lastnino in Splošno sodišče morata nadzor opraviti ob upoštevanju zahteve po zagotovitvi polnega učinka Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije, ki je zagotoviti varstvo znamke Evropske unije. To, da bi se Splošno sodišče omejilo na tako uporabo nacionalnega prava, kot so ga ob izdaji odločbe odbora za pritožbe pri Uradu razlagala nacionalna sodišča, pa bi lahko namreč povzročilo zavrnitev registracije oziroma razglasitev ničnosti znamke Unije, čeprav ob sprejetju odločitve Splošnega sodišča v upoštevnem nacionalnem predpisu za to ni nobene podlage. To ne bi bilo le v nasprotju z zahtevo po zagotovitvi polnega učinka Uredbe št. 207/2009, pač pa bi se s tem Splošnemu sodišču odvzela tudi dejanska možnost učinkovitega izvajanja popolnega nadzora zakonitosti, navedenega v točkah 37 in 38 te sodbe, v okviru načela učinkovitega sodnega varstva. Iz tega sledi, da mora Splošno sodišče pri presoji varstva, ki se zagotavlja z nacionalnim pravom, nacionalni predpis uporabiti tako, kot ga razlagajo nacionalna sodišča na datum, na katerega Splošno sodišče sprejme svojo odločbo. Zato je treba dopustiti tudi, da upošteva odločbo nacionalnega sodišča, ki je bila izdana po sprejetju odločbe odbora za pritožbe pri Uradu. Res je sicer, da lahko upoštevanje odločbe nacionalnega sodišča, izdane po sprejetju odločbe odbora za pritožbe pri Uradu, pomeni, da Splošno sodišče izvede presojo nacionalnega pravnega pravila, ki je drugačna od tiste, ki jo je opravil odbor za pritožbe. Vendar ker sodni nadzor presoje nacionalnega prava s strani odbora za pritožbe, ki ga opravi Splošno sodišče, pomeni popoln nadzor zakonitosti, okoliščina, ki nastane po izdaji odločbe tega odbora za pritožbe, da ta odločba temelji na napačni razlagi nacionalnega prava, ne more pomeniti ovire za odpravo obstoječe napake. Te ugotovitve ne omaje sodna praksa, v skladu s katero, prvič, se mora Splošno sodišče načeloma omejiti na to, da na podlagi podatkov, na katerih je temeljila odločba odbora za pritožbe pri Uradu, sprejme odločbo, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe, drugič, lahko Splošno sodišče odločbo, ki je predmet tožbe, razveljavi ali spremeni le, če je na datum njenega sprejetja obstajal eden od razlogov za razveljavitev ali spremembo, ki so navedeni v členu 65(2) Uredbe št. 207/2009, in tretjič, Splošno sodišče ne more razveljaviti ali spremeniti navedene odločbe iz razlogov, ki se pojavijo po njeni razglasitvi. To načelo – čeprav je res, da ima širok obseg in med drugim Splošnemu sodišču prepoveduje, da razveljavi ali spremeni odločbo odbora za pritožbe pri Uradu na podlagi dejstev, ki se pojavijo po izdaji te odločbe, ali na podlagi uporabe določb materialnega prava, ki ob navedi izdaji odločbe še niso veljale – pa Splošnemu sodišču ne prepoveduje, da v sporih, ki se nanašajo na uporabo člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, upošteva razvoj razlage nacionalnega pravnega pravila, ki ga je uporabil odbor za pritožbe pri Uporabe, s strani nacionalnih sodišč. To pravno pravilo nacionalnega prava je bilo namreč eden od elementov, ki jih je presojal odbor za pritožbe, pri čemer je njegova uporaba navedenega pravila na podlagi člena 65(2) te uredbe predmet popolnega nadzora zakonitosti s strani Splošnega sodišča. Vendar je v skladu z načelom kontradiktornosti, ki je del pravice do poštenega sojenja iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, to, da Splošno sodišče upošteva odločbo nacionalnega sodišča, izdano po sprejetju odločbe odbora za pritožbe pri Uradu, pogojeno s tem, da imajo stranke, tako kot v obravnavani zadevi, možnost, da pred Splošnim sodiščem podajo stališča glede zadevne nacionalne odločbe. (Glej točke od 39 do 46.)