Keywords

Summary



Keywords

1. Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Distribucija radijskih ali televizijskih oddaj v javnosti – Primerne obveznosti izvajanja prenosa („must carry“)

(člen 56 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 31(1))

2. Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Distribucija radijskih ali televizijskih oddaj v javnosti – Primerne obveznosti izvajanja prenosa („must carry“)

(člen 56 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 31(1))

3. Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Distribucija radijskih ali televizijskih oddaj v javnosti – Primerne obveznosti izvajanja prenosa („must carry“)

(člen 56 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 31(1))

Summary

1. V skladu s členom 31(1), drugi stavek, Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami se lahko obveznosti prenosa naložijo samo, če so potrebne za izpolnitev jasno opredeljenih ciljev v splošnem interesu, biti pa morajo sorazmerne in transparentne.

Toda cilj zagotovitve pluralnosti in kulturne raznolikosti na podlagi kulturne politike je cilj v splošnem interesu, ki je vezan na temeljno pravico do svobode izražanja. Čeprav imajo nacionalni organi glede tega veliko diskrecijsko pravico, pa zahteve, ki izhajajo iz ukrepov, namenjenih izvajanju take politike, nikakor ne smejo biti nesorazmerne glede na omenjeni cilj in podrobna pravila njihove uporabe ne smejo biti diskriminatorna do državljanov drugih držav članic. Tako mora biti status programa, za katerega velja obveznost prenosa, strogo omejen na programe, katerih celotna vsebina lahko uresniči želeni cilj v splošnem interesu.

Toda zgolj navedba takega splošnega političnega cilja, h kateremu ni dodan noben drug element, ki bi subjektom omogočal, da predhodno določijo vrsto in obseg natančnih pogojev in obveznosti, ki jih je treba izpolnjevati, kadar se prijavijo za podelitev statusa upravičenca v zvezi z obveznostjo prenosa, ne opredeljuje jasno meril, ki so jih nacionalni organi konkretno uporabili za izbiro televizijskih programov, za katere velja obveznost prenosa, in ne pojasnjuje dovolj, da bi se zagotovilo, da so izbrani programi, katerih celotna vsebina lahko uresniči želeni kulturni cilj v splošnem interesu.

(Glej točke 50 in od 52 do 55.)

2. Nacionalna ureditev, ki ne pojasnjuje nobenega objektivnega in vnaprej znanega merila, ki bi ga zadevna država članica uporabila za določitev programov izdajateljev televizijskih programov, za katere velja obveznost prenosa, zasebnim izdajateljem televizijskih programov, za katere bi lahko veljala obveznost prenosa, ne omogoča, da bi poznali merila, ki jih je treba izpolniti za podelitev statusa upravičenca, in torej ne spoštuje načela preglednosti, v smislu člena 31(1), drugi stavek, Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami. Spoštovanje tega načela ni zagotovljeno niti takrat, ko taka ureditev ne določa dovolj jasno, da bo obveznost prenosa veljala le za posebej določene televizijske programe, kot to zahteva navedeni člen 31(1). Iz te določbe namreč izhaja, da se status upravičenca te obveznosti ne more avtomatsko podeliti vsem televizijskim postajam, ki jih oddaja isti zasebni izdajatelj televizijskih programov, temveč mora biti strogo omejen na tiste, katerih celotna vsebina programov lahko uresniči želeni cilj v splošnem interesu.

Poleg tega merila, na podlagi katerih se podeljuje status upravičenca v zvezi z obveznostjo prenosa, ne smejo biti diskriminatorna. Podelitev tega statusa zlasti ne sme biti ne pravno ne dejansko podrejena zahtevi po sedežu na nacionalnem ozemlju. Nacionalna ureditev, ki ne omogoča, da se izključi, da bi se za podelitev tega statusa pravno ali dejansko zahtevalo, da bi imeli zasebni izdajatelji televizijskih programov, ki bi lahko imeli status upravičenca, sedež v zadevni državi članici, prav tako ne zadošča za izpolnitev pogoja preglednosti določenega v členu 31(1) Direktive 2002/22.

(Glej točke 59, 60, 63 in od 65 do 68.)

3. Obveznosti prenosa, ki izhajajo iz člena 31(1) Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami, pa se operaterjem elektronskih komunikacijskih omrežij naložijo le, kadar veliko končnih uporabnikov teh omrežij ta uporablja kot glavno sredstvo za sprejem radijskih ali televizijskih oddaj. Država članica ne prenese pravilno te določbe, če za svoje nacionalne organe določi možnost, da operaterje omrežij, katerih končnih uporabnikov, ki ta omrežja uporablja kot glavno sredstvo za sprejem radijskih ali televizijskih oddaj, ni zadosti, oprostijo obveznosti prenosa. Ta sistem tem organom omogoča, da v primeru zavrnitve te oprostitve navedenim operaterjem naložijo zgoraj navedene obveznosti in da od teh operaterjev zahtevajo dokaz, da so izpolnjeni pogoji za priznanje oprostitve.

(Glej točke od 73 do 75.)