ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Člen 80 Uredbe št. 528/2012, naslovljen „Pristojbine in takse“, določa: „1. Komisija na podlagi načel iz odstavka 3 sprejme izvedbeno uredbo, v kateri določi: (a) pristojbine, ki se plačujejo Agenciji, vključno z letno pristojbino za proizvode, za katere je izdano dovoljenje Unije v skladu s poglavjem VIII, in pristojbino za vloge za medsebojno priznanje v skladu s poglavjem VII; (b) pravila glede pogojev za nižje pristojbine, oprostitev pristojbin in povračilo za člana Odbora za biocidne proizvode, ki opravlja nalogo poročevalca, in (c) pogoje plačila. Ta izvedbena uredba se sprejme v skladu s postopkom pregleda iz člena 82(3). Uporablja se le v zvezi s pristojbinami, ki se plačujejo Agenciji. Agencija lahko zahteva tudi takse za druge storitve, ki jih zagotavlja. Pristojbine, ki se plačujejo Agenciji, se določijo na taki ravni, da prihodki, ki izhajajo iz pristojbin, v kombinaciji z drugimi viri prihodkov Agencije na podlagi te uredbe zadostujejo za kritje stroškov opravljenih storitev. Pristojbine, ki se plačujejo, objavi Agencija. 2. Države članice vlagateljem neposredno zaračunajo pristojbine za storitve, ki jih opravljajo v zvezi s postopki iz te uredbe, vključno s storitvami, katere opravljajo pristojni organi držav članic, ki delujejo kot ocenjevalni pristojni organi. Komisija na podlagi načel iz odstavka 3 izda smernice za usklajenost strukture pristojbin. Države članice lahko zaračunajo letne pristojbine v zvezi z biocidnimi proizvodi, ki so dostopni na njihovih trgih. Države članice lahko zahtevajo tudi takse za druge storitve, ki jih zagotavljajo. Države članice določijo in objavijo zneske pristojbin, ki se plačujejo njihovim pristojnim organom. 3. Tako v izvedbeni uredbi iz odstavka 1 kot tudi v pravilih držav članic glede pristojbin se upoštevajo naslednja načela: (a) pristojbine se določijo na takšni ravni, da z njimi povezani prihodki načeloma zadostujejo za kritje stroškov opravljenih storitev in ne presegajo tistega, kar je potrebno za kritje teh stroškov; (b) pristojbina se delno povrne, kadar vlagatelj zahtevanih informacij ne predloži v določenem roku; (c) ustrezno se upoštevajo posebne potrebe MSP, vključno z možnostjo razdelitve plačil na več obrokov in faz; (d) pri strukturi in znesku pristojbin se upošteva, ali so bile informacije predložene skupaj ali ločeno; (e) v ustrezno utemeljenih okoliščinah in kadar to odobri Agencija ali pristojni organ, se lahko plačilo pristojbine v celoti ali delno oprosti in (f) roki za plačilo pristojbin se določijo ob upoštevanju rokov postopkov iz te uredbe.“
52

Prvič, glede zahtevka, ki se nanaša na uničenje ponarejenih izdelkov, je iz člena 89(1) Uredbe št. 6/2002 – ki se nanaša v točki (a) na prepoved nadaljevanja z dejanji, ki kršijo ali bi lahko kršila model Skupnosti, v točki (b) in (c) na zaseg izdelkov, ki so predmet kršitve, ter zaseg materialov in pripomočkov, ki se uporabljajo za njihovo proizvajanje – razvidno, da je uničenje navedenih izdelkov„del drugih sankcij, ustreznih v okoliščinah“, navedenih v točki (d). Iz tega je razvidno, da je na podlagi člena 89(1)(d) te uredbe pravo, ki se uporablja – vključno z mednarodnim zasebnim pravom – pravo države članice, v kateri pride do dejanj kršitve ali zagrožene kršitve.
5

V uvodnih izjavah 2, 3 in 8 Uredbe št. 2252/2004 je navedeno: „(2) Minimalni varnostni standardi za potne liste so bili uvedeni z Resolucijo predstavnikov vlad držav članic, ki so se sestali v okviru Sveta 17. oktobra 2000 [s katero so bile dopolnjene resolucije z dne 23. junija 1981, z dne 30. junija 1982, z dne 14. julija 1986 in z dne 10. julija 1995 glede varnosti potnih listov in drugih potovalnih dokumentov (UL C 310, str. 1)]. Da bi dosegli višje, usklajene varnostne standarde za potne liste in potovalne dokumente in jih zaščitili pred ponarejanjem, je primerno, da se ta resolucija zdaj posodobi in nadomesti z ukrepom Skupnosti. Hkrati je v potni list ali potovalni dokument treba vključiti biometrične identifikatorje, tako da bo vzpostavljena zanesljiva povezava med potnim listom ali potovalnim dokumentom in njegovim pristnim imetnikom. (3) Usklajevanje varnostnih značilnosti in vključitev biometričnih identifikatorjev pomenita z vidika prihodnjega razvoja na evropski ravni pomemben korak v smeri uporabe novih elementov, ki bolje zaščitijo potovalni dokument in vzpostavijo zanesljivejšo povezavo med potnim listom in potovalnim dokumentom ter njegovim imetnikom, kar v veliki meri prispeva k zagotavljanju zaščite potnega lista oziroma potovalnega dokumenta pred zlorabo. Upoštevati je treba zahteve Mednarodne organizacije za civilni letalski promet (ICAO), in zlasti tiste iz dokumenta št. 9303 o strojno berljivih potovalnih dokumentih. […] (8) V zvezi z osebnimi podatki, ki jih je treba obdelati zaradi potnega lista in potovalnih dokumentov, se uporablja Direktiva [95/46]. Treba je zagotoviti, da v potnem listu niso shranjene nobene druge informacije, razen če ta uredba ali njena priloga ne določa drugače, ali če ni to navedeno v zadevnih potovalnih dokumentih.“
60

Iz navedenega torej izhaja, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2) Direktive 89/104 razlagati tako, da ima lahko imetnik ugledne znamke na podlagi „upravičenega razloga“ v smislu te določbe obveznost, da tretji osebi dopusti uporabo znaka, ki je podoben tej znamki, za proizvod, ki je enak proizvodu, za katerega je bila navedena znamka registrirana, če se dokaže, da se je ta znak uporabljal pred prijavo navedene znamke in da je bila njegova uporaba za enak proizvod dobroverna. Predložitveno sodišče mora pri preverjanju, ali je to tako, upoštevati zlasti: — uveljavitev in ugled navedenega znaka pri upoštevni javnosti, — stopnjo podobnosti med proizvodi in storitvami, za katere se je isti znak prvotno uporabljal, in proizvodom, za katerega je bila ugledna znamka registrirana, in — gospodarsko in tržno pomembnost uporabe znaka, ki je podoben tej znamki, za ta proizvod.
1.

Člen 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki izključuje pravico avtorjev do dovoljevanja ali prepovedovanja priobčitve njihovih del, ki jo zdravilišče, ki posluje kot podjetje, opravlja z namernim oddajanjem signala prek televizijskih in radijskih sprejemnikov v sobah pacientov v tej ustanovi. Člen 5(2)(e), (3)(b) in (5) te direktive ne more vplivati na to razlago.
46

Varstvo, podeljeno s členom 7 Direktive 96/9, se res ne nanaša na dejanje vpogleda v bazo podatkov (glej zgoraj navedeni sodbi The British Horseracing Board in drugi, točka 54, in Directmedia Publishing, točka 51). Zato če izdelovalec baze podatkov dopusti dostop do vsebine te baze tretjim osebam, tudi če je ta dostop odplačen, mu njegova pravica sui generis ne omogoča, da bi nasprotoval vpogledu tretjih oseb v to bazo zaradi informacij (glej zgoraj navedeni sodbi The British Horseracing Board in drugi, točka 55, in Directmedia Publishing, točka 53).
6

Člen 26 Šeste direktive, naslovljen „Posebna ureditev za potovalne agente“, določa: „1. Države članice uporabljajo [DDV] za delovanje potovalnih agentov v skladu z določbami tega člena, če potovalni agenti poslujejo z naročniki v svojem imenu in če pri zagotavljanju potovalnih zmogljivosti uporabljajo dobave in storitve drugih davčnih zavezancev. Ta člen se ne uporablja za potovalne agente, ki delujejo samo kot posredniki in obračunavajo davek v skladu s členom 11A(3)(c). V tem členu potovalni agenti vključujejo tudi organizatorje potovanj. 2. Vse transakcije, ki jih opravi potovalni agent v zvezi s potovanjem, se obravnavajo za eno storitev potovalnega agenta potniku. Obdavčljiva je v državi članici, v kateri ima potovalni agent sedež svoje dejavnosti ali ima stalno poslovno enoto, iz katere je potovalni agent opravil storitve. Davčna osnova in cena brez davka v smislu člena 22(3)(b) glede te storitve je marža potovalnega agenta, kar pomeni razliko med celotnim zneskom, ki ga plača potnik brez [DDV], in dejanskimi stroški potovalnega agenta za dobave in storitve, ki jih opravijo drugi davčni zavezanci, če so te transakcije v neposredno korist potnika. 3. Če so transakcije, ki jih za potovalnega agenta opravijo drugi davčni zavezanci, opravljene izven Skupnosti, se storitev potovalnega agenta obravnava kot oproščena dejavnost posredovanja v skladu s členom 15(14). Če so te transakcije opravljene v Skupnosti pa tudi izven nje, je lahko oproščen samo tisti del storitve potovalnega agenta, ki se nanaša na transakcije izven Skupnosti. 4. Davek, ki ga potovalnemu agentu obračunajo drugi davčni zavezanci za transakcije, opisane v odstavku 2, in so v neposredno korist potnika, ni upravičen do odbitka ali vračila v katerikoli državi članici.“
7.

Ker so vlade držav članic Evropske gospodarske skupnosti z resolucijo ob podpisu Konvencije o evropskem patentu za skupni trg sklenile, da prilagodijo svoje zakone, ki se nanašajo na patente, tako, da jih bodo (med drugim) uskladile z ustreznimi določbami Evropske patentne konvencije, Konvencije o patentu Skupnosti in Pogodbe o sodelovanju na področju patentov, se razglasi, da so naslednje določbe tega zakona, in sicer členi 1, od (1) do (4), od 2 do 6, 14(3), (5) in (6), 37(5), 54, 60, 69, 72(1) in (2), 74(4), 82, 83, 100 in 125, oblikovane tako, da imajo, kolikor je izvedljivo, v Združenem kraljestvu enake posledice, kot jih imajo ustrezne določbe Evropske patentne konvencije, Konvencije o patentu Skupnosti in Pogodbe o sodelovanju na področju patentov na ozemljih, na katerih se te konvencije uporabljajo.“
36

KN ne opredeljuje pojmov „deli“ v smislu tarifne številke 7321 KN. Vendar je iz sodne prakse Sodišča v zvezi s poglavjema 84 in 85 oddelka XV in poglavjem 90 oddelka XVIII KN razvidno, da pojem „deli“ nakazuje, da obstaja celota, za delovanje katere so ti deli nujno potrebni (glej zlasti sodbi z dne 15. februarja 2007 v zadevi RUMA, C-183/06, ZOdl., str. I-1559, točka 31, in z dne 16. junija 2011 v zadevi Unomedical, C-152/10, ZOdl., str. I-5433, točka 29, ter zgoraj navedeno sodbo Rohm & Haas Electronic Materials CMP Europe in drugi, točka 34). Iz te sodne prakse izhaja, da za opredelitev blaga kot „delov“ v smislu teh poglavij ne zadostuje, da se dokaže, da stroj ali aparat brez tega blaga ne more zadovoljiti potreb, ki jim je namenjen. Dokazati je treba, da je mehansko in elektronsko delovanje zadevnih strojev ali aparatov odvisno od navedenega blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2002 v zadevi Turbon International, C-276/00, Recueil, str. I-1389, točka 30, in zgoraj navedeno sodbo Rohm & Haas Electronic Materials CMP Europe in drugi, točka 35). Poleg tega je treba upoštevati opombo 2(a) oddelka XV, v kateri je pojasnjeno, da se določbe o „delih“ izdelkov, med drugim v tarifni številki 7321 te nomenklature, ne nanašajo na „dele z možnostjo splošne rabe“.
16

Gerechtshof te Leeuwarden je ugotovilo, da se X ne more sklicevati na načelo sorazmernosti, ker je vozilo stalno in v glavnem uporabljala na Nizozemskem in ker davek AM ni ovira za izvajanje svoboščin, ki jih varuje pravo Unije. V zvezi s tem naj dejstvo, da je plačala belgijski davek na registracijo, ne bi nasprotovalo temu, da je X, ki po nizozemski zakonodaji prebiva na Nizozemskem, zavezana k plačilu davka AM na to vozilo.
9

Komisija je 30. novembra 2005 sprejela sporno odločbo, katere člen 1(1)(k) določa, da sta pritožnica in družba Groupe Gascogne kršili člen 81 ES s tem, da sta prva od 9. februarja 1988 do 26. junija 2002 in druga od 1. januarja 1994 do 26. junija 2002 sodelovali pri skupku sporazumov in usklajenih ravnanjih v sektorju plastičnih industrijskih vreč v Belgiji, Nemčiji, Španiji, Franciji, Luksemburgu in na Nizozemskem, ki so se nanašali na določitev cen in vzpostavitev skupnih modelov za izračun cen, razdelitev trga in dodelitev prodajnih kvot, razdelitev strank, poslov in naročil, na usklajene ponudbe na nekatere javne razpise in izmenjavo individualiziranih informacij.
Konvencija o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah z dne 25. junija 1998, v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 (UL L 124, str. 1, v nadaljevanju: Aarhuška konvencija), v členu 9 določa:

„[…]

2. Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

a) ki imajo zadosten interes ali drugače,

b) ki uveljavljajo kršeno pravico, kadar jo upravno postopkovno pravo države članice zahteva kot predpogoj,

dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi določb člena 6, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.

Kaj sta zadosten interes in kršitev pravice, se določi v skladu z zahtevami notranjega prava in skladno s ciljem te konvencije, da se s to konvencijo daje vključeni javnosti širok dostop do pravnega varstva. V ta namen se za pododstavek (a) tega odstavka šteje za zadosten tudi interes vsake nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz odstavka 5 člena 2. Za take organizacije se tudi šteje, da imajo pravice, ki se lahko kršijo v smislu pododstavka (b) tega odstavka.

Določbe tega drugega odstavka ne izključujejo možnosti predhodnega revizijskega postopka pred upravnim organom in ne vplivajo na zahtevo, da je treba izčrpati vse upravne revizijske postopke, preden se zateče k sodnim revizijskim postopkom, če je taka zahteva predvidena po notranjem pravu.

3. Poleg tega in brez vpliva na revizijske postopke iz prvega in drugega odstavka tega člena mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.

[…]“
15

Splošno sodišče je v točkah od 50 do 54 izpodbijane sodbe menilo: „50 [R]azlog za zavrnitev, ki se nanaša na tveganje oslabitve, kot je določen v členu 8(5) Uredbe št. 207/2009, skupaj z drugimi relativnimi razlogi za zavrnitev iz tega člena prispeva k ohranitvi primarne funkcije znamke, to je funkcije označbe izvora. V zvezi s tveganjem oslabitve je treba navesti, da je ta funkcija ogrožena, kadar je sposobnost prejšnje znamke, da proizvode ali storitve, za katere je registrirana in za katere se uporablja, označuje tako, kot da izvirajo od imetnika navedene znamke, oslabljena, ker uporaba poznejše znamke povzroči razpršitev identitete prejšnje znamke in njene razpoznavne moči v javnosti. Tako je zlasti takrat, kadar prejšnja znamka, ki je izzvala takojšno asociacijo s proizvodi ali storitvami, za katere je registrirana, tega ne more več povzročiti (sodba [z dne 27. novembra 2008] v zadevi Intel Corporation, [C-252/07, ZOdl. str. I-8823,] točka 29). 51 Iz [zgoraj navedene] sodbe Intel Corporation je razvidno, da mora imetnik prejšnje znamke, ki se sklicuje na varstvo iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, dokazati, da bi uporaba poznejše znamke škodovala razlikovalnemu učinku prejšnje znamke. Imetniku prejšnje znamke za to ni treba dokazati obstoja dejanske in sedanje kršitve njegove znamke. Imetniku prejšnje znamke namreč ni treba – kadar se predvidi, da bo tako škodovanje izhajalo iz uporabe, ki jo lahko pri svoji znamki izvaja imetnik poznejše znamke – počakati na to dejansko uresničitev, da bi se lahko prepovedala navedena uporaba. Vendar mora imetnik prejšnje znamke dokazati obstoj elementov, iz katerih je mogoče sklepati na resno tveganje za nastanek take kršitve v prihodnosti ([zgoraj navedena] sodba Intel Corporation, točke 37, 38 in 71). 52 Zato mora imetnik prejšnje znamke predložiti elemente, na podlagi katerih je mogoče prima facie sklepati o nehipotetičnem tveganju oškodovanja v prihodnosti […]. Tak sklep je mogoč predvsem na podlagi logičnih sklepanj, ki izhajajo iz analize možnosti in ob upoštevanju običajne prakse v upoštevni gospodarski panogi ter vseh drugih okoliščin obravnavanega primera […]. 53 Vendar ni mogoče zahtevati, da imetnik prejšnje znamke poleg teh elementov dokaže dodaten učinek uvedbe poznejše znamke na ekonomsko ravnanje povprečnega potrošnika proizvodov ali storitev, za katere je prejšnja znamka registrirana. Tega pogoja namreč ni ne v členu 8(5) Uredbe št. 207/2009 ne v [zgoraj navedeni] sodbi Intel Corporation. 54 Glede točke 77 [zgoraj navedene] sodbe Intel Corporation je treba navesti, da je iz izbire besedne zveze „iz tega sledi“ in zgradbe točke 81 iste sodbe razvidno, da je sprememba ekonomskega ravnanja potrošnika, na katero se sklicuje [Environmental Manufacturing] v utemeljitev svojega očitka, v skladu s točko 76 navedene sodbe dokazana, kadar je sposobnost te znamke, da proizvode ali storitve, za katere je registrirana in za katere se uporablja, označuje tako, kot da izvirajo od imetnika navedene znamke, oslabljena, ker uporaba poznejše znamke povzroči razpršitev identitete prejšnje znamke in njene razpoznavne moči v javnosti.“
11

Člen 17 te direktive določa: „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi trgovskemu zastopniku po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju zagotovijo nadomestilo v skladu z odstavkom 2 ali odškodnino v skladu z odstavkom 3. (a) Trgovski zastopnik ima pravico do nadomestila, če in kolikor: — je naročitelju priskrbel nove stranke ali razširil poslovne stike z obstoječimi strankami in naročitelj še uživa velike prednosti v poslih s temi strankami in — je plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno, predvsem glede provizije, za katero je trgovski zastopnik prikrajšan in ki izhaja iz poslov s temi strankami. Države članice lahko predvidijo, da te okoliščine zajemajo tudi izvajanje ali neizvajanje konkurenčne klavzule v skladu s členom 20; (b) znesek nadomestila ne more presegati višine, ki ustreza letnemu nadomestilu, izračunanemu na podlagi letnega povprečja plačil, ki jih je trgovski zastopnik prejemal zadnjih pet let, in če se pogodba sklene za manj kakor pet let, se nadomestilo izračuna glede na povprečje tega obdobja; (c) odobritev tega nadomestila trgovskemu zastopniku ne preprečuje uveljavljanja odškodnine. 3. Trgovski zastopnik ima pravico do odškodnine za nastalo škodo zaradi prenehanja pogodbenega razmerja z naročiteljem. Ta odškodnina se nanaša na prenehanje pogodbenega razmerja in vključuje okoliščine: — ki trgovskemu zastopniku onemogočajo prejemanje provizije, do katere bi bil pri normalnem izvajanju pogodbe upravičen, in naročitelju zagotavljajo pomembne prednosti, povezane z dejavnostjo trgovskega zastopnika, — ki trgovskemu zastopniku niso omogočili amortizacije stroškov in izdatkov, povzročenih z izvajanjem pogodbe na priporočilo naročitelja. […] 5. Trgovski zastopnik izgubi pravico do nadomestila iz odstavka 2 ali odškodnine iz odstavka 3, če v enem letu od prenehanja veljavnosti pogodbe ne obvesti naročitelja, da namerava uveljavljati svoje pravice. […]“
8

Zavezujoči ponudbi sta predložila dva ponudnika, in sicer na eni strani GRAWE, avstrijska družba, ki ponuja vrsto zavarovalnih in finančnih storitev ter storitev lizinga in ki je imela leta 2006 velik del neposrednih naložb v dveh finančnih družbah v bančnem in investicijskem sektorju, skupaj z GW Beteiligungserwerbs- und -verwaltungs-GmbH, in na drugi strani avstrijsko-ukrajinski konzorcij, v katerega so bile povezane avstrijski družbi SLAV AG in SLAV Finanzbeteiligung GmbH ter ukrajinski delniški družbi Ukrpodshipnik in Ilyich (v nadaljevanju: konzorcij). Ti ponudbi sta bili nato predmet individualnega pregleda in pogajanj, ki so se končala 4. marca 2006.
Člen 8 navedene direktive, naslovljen „Zaščitna klavzula“, državam članicam omogoča, da sprejmejo te ukrepe:

„1. Če kaka država članica [katera od držav članic] ugotovi, da lahko pripomočki iz druge alinee člena 4(1) in (2) pri predvidenem namenu in ob pravilni namestitvi, vzdrževanju in uporabi škodljivo vplivajo na zdravje in/ali varnost bolnikov, uporabnikov in, če to pride v poštev, drugih oseb, sprejme ustrezne začasne ukrepe za umik takih pripomočkov s trga ali za prepoved ali omejitev njihovega dajanja na trg ali v uporabo. Država članica nemudoma obvesti Komisijo o vseh takih ukrepih z navedbo razlogov za tako odločitev in še posebej, ali je neskladnost s to direktivo posledica:

(a) neizpolnjevanja bistvenih zahtev iz člena 3;

(b) nepravilne uporabe standardov iz člena 5, če se zatrjuje, da so bili ti standardi uporabljeni;

(c) pomanjkljivosti standardov samih.

[…]

3. Če pripomoček, ki ni v skladu s temi zahtevami, nosi oznako CE, pristojna država članica sproži ustrezne ukrepe proti osebi/osebam, ki so pritrdile oznako, in o tem obvesti Komisijo in druge države članice.“
14

Člen 306 zakonika o socialni varnosti (Code de la sécurité sociale) določa: „(1) Med starševskim dopustom, odobrenim v skladu s členi od L. 234‑43 do L. 234‑49 delovnega zakonika, členi od 29a do 29f spremenjenega zakona z dne 16. aprila 1979 o določitvi splošnih kadrovskih predpisov za državne uslužbence in členi od 30a do 30f spremenjenega zakona z dne 24. decembra 1985 o določitvi splošnih kadrovskih predpisov za občinske uslužbence, se plačilo nadomesti s pavšalnim denarnim nadomestilom, v nadaljevanju imenovanim ‚nadomestilo‘, ki se določi na 1778,31 EUR na mesec za starševski dopust s polnim delovnim časom in na 889,15 EUR na mesec za starševski dopust s krajšim delovnim časom. Izplača se v mesečnih obrokih v celotnem trajanju starševskega dopusta iz tega poglavja. […] (2) Pravico do nadomestila ima tudi samozaposlena oseba v času starševskega dopusta, odobrenega zaradi rojstva ali posvojitve enega ali več otrok, za katere se izplača družinski dodatek in ki v zvezi z osebo, ki zaprosi za starševski dopust, izpolnjujejo pogoje iz člena 270, alineji 2 in 3, do vključno petega leta starosti teh otrok, če (a) ima stalno prebivališče in neprekinjeno prebiva v Luksemburgu ali spada na področje uporabe predpisov Skupnosti; (b) ima zakonito stalno prebivališče na ozemlju Velikega vojvodstva Luksemburg ob rojstvu ali sprejemu enega ali več otrok v posvojitev; (c) je zato vsaj dvanajst mesecev neposredno po začetku starševskega dopusta iz tega naslova neprekinjeno vključen v obvezno socialno zavarovanje v skladu s členom 1, alineja 1, točke (4), (5) in (10), tega zakonika; […]“
78

Navesti je treba tudi, da različne kategorije biomase, ki so naštete v členu 2(b) Direktive 2001/77, med drugim vključujejo več vrst odpadkov. Glede tega je sicer v uvodni izjavi 8 Direktive 2001/77 poudarjeno, da mora biti podpora, ki jo države članice zagotavljajo obnovljivim virom energije, skladna z drugimi cilji Unije, zlasti glede hierarhije pri ravnanju z odpadki. Ni pa na primer sporno, da ob upoštevanju te hierarhije, kot je na zadnje pojasnjena v členu 4 Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv (UL L 312, str. 3), snovi, kot so biološko razgradljivi del industrijskih in komunalnih odpadkov, ki so že v osnovi namenjene odstranitvi ali pridobivanju energije, zlasti s soproizvodnjo, ni mogoče šteti za primerljive niti z lesom, ki se lahko uporabi kot surovina, niti z lesnimi odpadki, ker se ti lahko vnovič uporabijo ali reciklirajo v povezanih industrijskih sektorjih in ker ima lahko tako ravnanje v okviru navedene hierarhije prednost pred energetsko predelavo.
29

Poleg tega se Uredba št. 1924/2006 na podlagi svojega člena 1(2) uporablja za prehranske in zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju ne glede na to, ali so navedene pri označevanju, predstavitvi ali oglaševanju živil, če so zadevna živila kot taka namenjena končnemu potrošniku.