SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 7. julija 20221
Zadeva C-42/21 P
Lietuvos geležinkeliai AB
proti
Evropski komisiji
„Pritožba  –  Konkurenca  –  Zloraba prevladujočega položaja  –  Trg železniškega tovornega 
prevoza  –  Sklep o ugotovitvi kršitve člena 102 PDEU  –  Dostop do infrastrukture, ki jo upravlja 
litovska nacionalna železniška družba  –  Podrtje železniškega odseka  –  Pojem ,zloraba‘  –  
Sodna praksa iz zadeve Bronner  –  Nujnost dostopa  –  Protikonkurenčni namen  –  
Izvajanje neomejene pristojnosti  –  Zmanjšanje zneska globe “
I.Uvod
1.Družba Lietuvos geležinkeliai AB (v nadaljevanju: LG) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe 
Splošnega sodišča Evropske unije z dne 18. novembra 2020 , Lietuvos geležinkeliai/Komisija
(T-814/17 , v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2020:545 ), s katero je to na eni strani zavrnilo 
njeno tožbo v delu, v katerem se je ta nanašala na razglasitev ničnosti Sklepa Evropske komisije 
C(2017) 6544 final z dne 2. oktobra 2017 o postopku na podlagi člena 102 PDEU (zadeva 
AT.39813 – Baltic Rail) (v nadaljevanju: sporni sklep), in na drugi strani v okviru izvrševanja 
neomejene pristojnosti zmanjšalo znesek globe, naložene družbi LG s tem sklepom, 
na 20.068.650 EUR.
2.V obravnavani zadevi je bila v spornem sklepu ugotovljena zloraba prevladujočega položaja, ki 
je zajemala to, da je družba LG, ki je litovsko nacionalno železniško podjetje in upravljavec 
železniške infrastrukture te države, odstranila 19-kilometrski odsek železniške proge v Litvi, ki je 
segal do meje z Latvijo (v nadaljevanju: železniška proga). Po mnenju Komisije je ta odstranitev 
lahko konkurenčnemu prevozniku v železniškem prometu s sedežem v Latviji onemogočilo vstop 
na litovski trg opravljanja storitev železniškega prevoza naftnih derivatov ali je ta vstop vsaj otežila.
3.Prvi trije razlogi te pritožbe so v bistvu usmerjeni proti presoji Splošnega sodišča glede obstoja 
zlorabe prevladujočega položaja. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na presojo zneska globe.
4.Ta pritožba je po eni strani za Sodišče priložnost, da pojasni svojo sodno prakso v zvezi z merili, 
ki se uporabljajo za ugotovitev zlorabe prevladujočega položaja, in da zlasti nadalje pojasni obseg 
sodne prakse, ki izhaja iz sodbe z dne 26. novembra 1998 , Bronner (C-7/97 , v nadaljevanju: sodba 
SLZbirka odločb sodne prakse
1 Jezik izvirnika: francoščina.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                          1
Bronner, EU:C:1998:569 ), v zvezi z merili, na podlagi katerih je zavrnitev dostopa ali dobave 
s strani podjetja s prevladujočim položajem mogoče opredeliti kot „prakso, ki pomeni zlorabo“. 
Po drugi strani ta pritožba omogoča tudi izpeljavo koristnih ugotovitev o izvajanju neomejene 
pristojnosti s strani Splošnega sodišča.
II.Dejansko stanje spora
5.Dejansko stanje in vsebina spornega sklepa sta navedena v točkah od 1 do 48 izpodbijane sodbe. 
Za potrebe te pritožbe ju je mogoče povzeti, kot sledi.
A.Dejanske okoliščine
6.LG je litovska nacionalna železniška družba, javno podjetje s sedežem v tej državi članici, 
katerega edini delničar je litovska država. Kot vertikalno integrirano podjetje je LG hkrati 
upravljavec železniške infrastrukture, ki pa ostaja v lasti litovske države, in ponudnik storitev 
železniškega prevoza v Litvi.
7.Orlen Lietuva AB (v nadaljevanju: Orlen) je podjetje s sedežem v Litvi, specializirano za 
rafiniranje surove nafte in distribucijo rafiniranih naftnih derivatov. Orlen je 100-odstotna 
hčerinska družba poljskega podjetja PKN Orlen SA. Družba Orlen v okviru svojih dejavnosti 
upravlja različne obrate v Litvi, med drugim veliko rafinerijo (v nadaljevanju: rafinerija) 
v Bugeniaiju v okrožju Mažeikiai na severozahodu Litve v bližini meje z Latvijo. Ta rafinerija je 
edini tak obrat v vseh treh baltskih državah. Konec prvega desetletja 21. stoletja se je 90 % 
proizvodnje rafiniranih naftnih derivatov iz te rafinerije prepeljalo po železnici, tako da je bila 
družba Orlen ena od najpomembnejših strank družbe LG.
8.V tem obdobju je družba Orlen v rafineriji proizvedla približno osem milijonov ton rafiniranih 
naftnih derivatov na leto. Tri četrtine te proizvodnje so bile namenjene izvozu, predvsem po morju 
v zahodnoevropske države. Tako je bilo od 4,5 do 5,5 milijona ton rafiniranih naftnih derivatov 
z vlakom prepeljanih prek Litve do pomorskega terminala v Klaipėdi (Litva). Preostanek izvožene 
proizvodnje, to je približno od 1 do 1,5 milijona ton, je bil prav tako z vlakom prepeljan v Latvijo ali 
prek nje in je bil v glavnem namenjen potrošnji na estonskem in latvijskem notranjem trgu. 
Približno 60 % te proizvodnje, ki je bila z vlakom prepeljana v Latvijo ali prek nje, je potovalo po 
železniški progi „Bugeniai-Mažeikiai-Rengė“, to je poti, ki vodi od rafinerije v bližini železniškega 
vozlišča v Mažeikiaiju do mesta Rengė (Latvija) in katere 34 km teče po litovskem ozemlju (v 
nadaljevanju: kratka pot do Latvije). Preostanek te proizvodnje, ki je bil z vlakom prepeljan 
v Latvijo ali prek nje, je potoval po železniški progi „Bugeniai-Kužiai-Joniškis-Meitene“, to je daljši 
poti, katere 152 km teče po litovskem ozemlju (v nadaljevanju: dolga pot do Latvije).
9.Družba Orlen je za prevoz svojih proizvodov po kratki poti do Latvije uporabljala storitve 
družbe LG za litovski del poti, to je od rafinerije do latvijske meje. Družba LG je nato sklenila 
podizvajalsko pogodbo z Latvijas dzelzceļš, latvijsko nacionalno železniško družbo (v 
nadaljevanju: LDZ), za prevoz na tem litovskem delu poti. Ker družba LDZ ni imela potrebnih 
regulativnih dovoljenj za neodvisno opravljanje dejavnosti na litovskem ozemlju, je delovala kot 
podizvajalec družbe LG. Ko je družba LDZ prečkala litovsko mejo, je prevoz proizvodov družbe 
Orlen na latvijskem ozemlju nadaljevala na podlagi različnih pogodb.
2                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
10.Poslovne odnose med družbo Orlen in družbo LG v zvezi s prevoznimi storitvami 
zadnjenavedene v litovskem železniškem omrežju, vključno s storitvami prevoza po kratki poti do 
Latvije, je urejal sporazum, podpisan leta 1999 (v nadaljevanju: sporazum iz leta 1999). Poleg tega, 
da je sporazum iz leta 1999 določal cene, ki jih je družba LG uporabljala za prevozne storitve, je 
med drugim vseboval posebno zavezo družbe LG, da bo prevažala tovor družbe Orlen po kratki 
poti do Latvije med celotnim trajanjem sporazuma, to je do leta 2024.
11.V začetku leta 2008 je med družbama LG in Orlen prišlo do poslovnega spora v zvezi s cenami, 
ki jih je zadnjenavedena plačevala za prevoz svojih naftnih derivatov. Zaradi tega poslovnega spora 
z družbo LG je družba Orlen razmišljala o možnosti, da sklene pogodbo neposredno z družbo LDZ 
za storitve železniškega prevoza njenega tovora po kratki poti do Latvije in preusmeri svoje 
pomorske izvozne dejavnosti iz Klaipėde v Litvi na pomorska terminala v Rigi in Ventspilsu 
v Latviji.
12.Družbi LG in Orlen sta se sestali 12. junija 2008 , na tem sestanku pa je bil omenjen ta načrt 
preusmeritve izvoznih dejavnosti družbe Orlen. Ker se je poleg tega družba Orlen enostransko 
odločila, da bo uporabljala nižjo ceno od tiste, ki jo je zahtevala družba LG, je ta 17. julija 2008
sprožila arbitražni postopek proti družbi Orlen.
13.Družba LG je 28. julija 2008 obvestila družbo Orlen, da bo sporazum iz leta 1999 odpovedala 
s 1. septembrom 2008. Družba Orlen je v upravnem postopku pred Komisijo pojasnila, da je 
družba LG odpoved sporazuma iz leta 1999 s 1. septembrom 2008 napovedala tri dni po tem, ko 
je družba Orlen družbo LDZ uradno zaprosila za predračun, da bi zamenjala storitve družbe LG 
za prevoz približno od 4,5 milijona do 5 milijonov ton rafiniranih naftnih derivatov iz rafinerije 
do pomorskih terminalov na latvijskem ozemlju po kratki poti do Latvije. Družba Orlen je 
namignila tudi, da je družba LG lahko bila o prošnji za predračun obveščena neposredno s strani 
družbe LDZ.
14.Družba LG je 2. septembra 2008 po odkritju deformacije na nekaj deset metrih železniške 
proge (v nadaljevanju: deformacija) ustavila promet na železniški progi med Mažeikiaijem in mejo 
z Latvijo, pri čemer se je sklicevala predvsem na varnostne razloge.
15.Družba LG je 3. septembra 2008 imenovala inšpekcijsko komisijo, ki so jo sestavljali vodstveni 
delavci njene lokalne hčerinske družbe, da bi raziskala razloge za deformacijo. Inšpekcijska 
komisija je predstavila dve poročili, in sicer poročilo o preiskavi z dne 5. septembra 2008 in 
tehnično poročilo z istega dne.
16.Glede na poročilo o preiskavi z dne 5. septembra 2008 naj bi deformacijo povzročilo fizično 
propadanje številnih elementov, ki sestavljajo zgornji ustroj železniške proge. V tem poročilu 
o preiskavi je bilo potrjeno tudi, da mora promet ostati ustavljen, „dokler se ne končajo vsa 
obnovitvena dela in popravila“.
17.Ugotovitve v poročilu o preiskavi z dne 5. septembra 2008 so bile potrjene v tehničnem 
poročilu z istega dne, ki se je nanašalo le na mesto deformacije in v katerem so bile kot razlog za 
deformacijo opredeljene različne težave v zvezi z zgornjim ustrojem železniške proge. V tem 
tehničnem poročilu je bilo ugotovljeno, da je treba prometno nesrečo, ki se je zgodila 
z deformacijo železniške proge, opredeliti kot „incident“, do katerega je prišlo zaradi fizične 
izrabe zgornjih elementov zgornjega ustroja železniške proge.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                  3SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
18.Družba LDZ je družbi Orlen ponudbo za prevoz njenih naftnih derivatov dala 
29. septembra 2008 , in sicer po sestanku, ki je bil 22. septembra 2008 . Po navedbah družbe Orlen 
je bila ta ponudba „konkretna in privlačna“. Družba LG je 3. oktobra 2008 začela podirati celotno 
železniško progo. Konec oktobra 2008 je bila železniška proga v celoti podrta.
19.Družba Orlen je 17. oktobra 2008 družbi LDZ poslala dopis, v katerem je potrdila svojo 
namero o prevozu približno 4,5 milijona ton naftnih derivatov iz rafinerije do latvijskih pomorskih 
terminalov, temu je 20. februarja 2009 sledilo srečanje, spomladi 2009 pa so potekali obsežnejši 
pogovori.
20.Januarja 2009 je bil med družbama LG in Orlen sklenjen nov splošni sporazum o prevozu za 
15-letno obdobje do 1. januarja 2024 (v nadaljevanju: sporazum iz leta 2009). Ta sporazum je 
nadomestil začasni sporazum, ki je bil podpisan 1. oktobra 2008 .
21.Pogajanja med družbama Orlen in LDZ so se nadaljevala do konca junija 2009, ko je družba 
LDZ vložila vlogo za pridobitev licence za opravljanje dejavnosti na litovskem delu kratke poti do 
Latvije.
22.Arbitražno sodišče je 10. novembra 2009 ugotovilo, da je enostranska odpoved sporazuma iz 
leta 1999 s strani družbe LG nezakonita in da je treba za ta sporazum šteti, da je veljal do 
1. oktobra 2008 , ko sta družbi Orlen in LG sklenili začasni sporazum o prevozu, naveden 
v točki 20 teh sklepnih predlogov.
23.Po navedbah družbe Orlen so bili pogovori z družbo LDZ prekinjeni sredi leta 2010, ko je 
končno ugotovila, da družba LG ne namerava v kratkem času popraviti železniške proge. Takrat 
je družba LDZ umaknila vlogo za pridobitev licence za opravljanje dejavnosti na litovskem delu 
kratke poti do Latvije.
B.Upravni postopek
24.Družba Orlen je 14. julija 2010 pri Komisiji vložila uradno pritožbo na podlagi člena 7 Uredbe 
(ES) št. 1/20032. Družba Orlen je v pritožbi v bistvu navedla, da je po poslovnem sporu med njo in 
družbo LG zadnja odstranila železniško progo, zaradi česar kratka pot do Latvije ni bila na voljo, to 
pa jo je prisililo v uporabo edine razpoložljive poti, to je dolge poti do Latvije, da je z vlakom 
prepeljala del svoje proizvodnje, namenjene prevozu do Latvije in prek nje.
25.Potem ko je Komisija, prvič, družbi LG poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in 
nato dopis o ugotovljenih dejstvih, glede katerih sta stranki predložili pripombe, ter, drugič, 
organizirala zaslišanje, je 2. oktobra 2017 sprejela sporni sklep.
2 Uredba Sveta z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, 
poglavje 8, zvezek 2, str. 205).
4                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
C.Sporni sklep
1.Opredelitev upoštevnih trgov in prevladujoči položaj
26.Komisija je v tem sklepu opredelila dva zadevna trga, in sicer na eni strani predhodni trg 
upravljanja železniške infrastrukture in na drugi strani nadaljnji trg opravljanja storitev 
železniškega prevoza naftnih derivatov (v nadaljevanju: zadevni trg).
27.Upoštevni geografski trg za upravljanje železniške infrastrukture je bil litovski nacionalni trg. 
Glede upoštevnega geografskega trga za železniški prevoz naftnih derivatov pa je Komisija menila, 
da gre za trg železniškega tovornega prevoza od rafinerije do treh pomorskih terminalov 
v Klaipėdi, Rigi in Ventspilsu.
28.Komisija je ugotovila, da je imela na podlagi litovske zakonodaje družba LG zakonski monopol 
na predhodnem trgu upravljanja železniške infrastrukture v Litvi. V zvezi s tem so nacionalni 
predpisi določali, da je javna železniška infrastruktura v lasti litovske države in da je zaupana 
v upravljanje družbi LG.
29.Komisija je ugotovila tudi, da je bila družba LG v bistvu edino dejavno podjetje na nadaljnjem 
trgu opravljanja storitev železniškega prevoza naftnih derivatov, kar ji je posledično zagotavljalo 
prevladujoči položaj na tem trgu.
2.Zloraba
30.Komisija je menila, da je družba LG zlorabila svoj prevladujoči položaj, ki ga je imela kot 
upravljavka železniške infrastrukture v Litvi, s tem, da je odstranila železniško progo, kar je lahko 
imelo protikonkurenčne učinke izrinjenja konkurence na zadevnem trgu med rafinerijo in 
sosednjimi pomorskimi terminali, ker je pomenilo ovire za vstop na trg, ne da bi obstajala 
objektivna utemeljitev. Natančneje, Komisija je menila, da je družba LG z odstranitvijo celotne 
železniške proge uporabila druge metode od tistih v okviru običajne konkurence.
31.Komisija je v zvezi s tem poudarila, prvič, da je družba LG vedela za načrt družbe Orlen, da se 
preusmeri k pomorskima terminaloma v Latviji z uporabo storitev družbe LDZ, drugič, da je 
družba LG v naglici odstranila progo, ne da bi si zagotovila potrebna finančna sredstva in sprejela 
običajne pripravljalne ukrepe za njeno rekonstrukcijo, tretjič, da je odstranitev železniške proge 
v nasprotju z običajnimi praksami v sektorju, četrtič, da se je družba LG zavedala tveganja izgube 
vsakršne dejavnosti prevoza proizvodov družbe Orlen v primeru rekonstrukcije železniške proge 
ter, petič, da si je družba LG prizadevala prepričati litovsko vlado, naj železniške proge ne 
rekonstruira.
32.Komisija je ugotovila, da je železniška proga omogočala uporabo najkrajše in najcenejše poti 
za povezavo rafinerije z latvijskim pomorskim terminalom. Po mnenju Komisije je ta pot, ker je 
bila blizu Latvije in logistične baze družbe LDZ, tudi tej družbi ponujala zelo ugodno možnost za 
vstop na litovski trg.
33.V zvezi s protikonkurenčnimi učinki, ki izhajajo iz ravnanja družbe LG, je Komisija menila, da 
je odstranitev železniške proge družbi LDZ lahko preprečila ali vsaj precej otežila vstop na trg, in 
to čeprav je po mnenju Komisije družba LDZ pred odstranitvijo železniške proge imela kredibilno 
priložnost prevažati naftne derivate družbe Orlen, namenjene pomorskemu izvozu, od rafinerije 
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                  5SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
do latvijskih pomorskih terminalov po kratki poti do Latvije. Zaradi odstranitve železniške proge 
je bilo treba za ves železniški prevoz od rafinerije do latvijskega pomorskega terminala uporabiti 
precej daljšo pot po ozemlju Litve. Po odstranitvi železniške proge bi bila edina možnost za družbo 
LDZ, da konkurira družbi LG, ta, da poskusi biti dejavna na poti do Klaipėde ali na dolgi poti do 
Latvije. Družba LDZ naj bi bila zato prisiljena izvajati svoje dejavnosti daleč od svoje logistične 
baze v Latviji in bila odvisna od storitev upravljanja infrastrukture, ki jih je opravljal njen 
konkurent, družba LG. V teh okoliščinah je Komisija menila, da je bila s predhodnega vidika 
družba LDZ izpostavljena velikim poslovnim tveganjem, ki jih je bila manj verjetno pripravljena 
nositi.
34.Komisija je menila tudi, da družba LG ni predložila nobene objektivne utemeljitve za 
odstranitev železniške proge, ker se navedena pojasnila med seboj niso ujemala in so bila včasih 
protislovna in niso bila prepričljiva.
3.Globa in odredba
35.Komisija je družbi LG naložila globo v višini 27.873.000 EUR ter ji odredila, naj odpravi kršitev 
in ji v treh mesecih od vročitve spornega sklepa predloži predlog ukrepov v tej smeri.
III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
36.Družba LG je pri Splošnem sodišču vložila tožbo, s katero je primarno predlagala razglasitev 
ničnosti spornega sklepa in podredno zmanjšanje zneska naložene globe.
37.Družba LG je v podporo predlogu za razglasitev ničnosti spornega sklepa navedla pet tožbenih 
razlogov. Ti so se v bistvu nanašali: prvi na očitne napake pri presoji in napačno uporabljeno pravo 
pri uporabi člena 102 PDEU v zvezi z ravnanjem družbe LG, ki naj bi pomenilo zlorabo, drugi na 
napake pri presoji in napačno uporabljeno pravo pri uporabi člena 102 PDEU v zvezi s presojo 
zadevne prakse, tretji na kršitev člena 296 PDEU in člena 2 Uredbe št. 1/2003 zaradi nezadostnih 
dokazov in neobrazložitve, četrti le s svojim prvim delom na napake pri določitvi zneska globe in 
peti na napake v zvezi z naložitvijo popravnega ukrepa.
38.Družba LG je v okviru predloga za zmanjšanje zneska globe z več očitki in drugim delom 
četrtega tožbenega razloga trdila, da je ta znesek nesorazmeren, ter v bistvu izpodbijala, prvič, 
odstotek vrednosti prodaje, ki ga je Komisija upoštevala iz naslova koeficienta teže, drugič, 
trajanje kršitve in, tretjič, odločitev, da se v osnovni znesek vključi dodatni znesek za namene 
odvračanja.
39.Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi zavrnilo vse tožbene razloge, ki jih je družba LG navedla 
tako v podporo predlogu za razglasitev ničnosti spornega sklepa kot v podporo predlogu za 
zmanjšanje zneska globe. Splošno sodišče je vseeno pri izvajanju svoje neomejene pristojnosti 
znesek globe določilo na 20.068.650 EUR.
6                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
40.Družba LG s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
– izpodbijano sodbo v celoti ali deloma razveljavi v delu, v katerem je bila s to sodbo zavrnjena 
njena tožba za razglasitev ničnosti spornega sklepa;
– sporni sklep razglasi za v celoti ali deloma ničen;
– podredno, odpravi ali še bolj zmanjša globo, ki ji je bila naložena, in
– Komisiji naloži plačilo stroškov tega postopka in stroškov postopka na prvi stopnji.
41.Komisija in družba Orlen Sodišču predlagata, naj:
– pritožbo zavrne in
– družbi LG naloži plačilo stroškov.
V.Analiza
42.Družba LG v podporo pritožbi navaja štiri pritožbene razloge. S prvimi tremi pritožbenimi 
razloga v bistvu izpodbija presojo Splošnega sodišča glede obstoja zlorabe prevladujočega 
položaja. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na njegovo presojo v zvezi z globo, ki ji je bila 
naložena.
43.Komisija meni, da je treba te razloge zavrniti. Družba Orlen predlaga zavrnitev prvih treh 
pritožbenih razlogov, njeno stališče pa se ne nanaša na četrti pritožbeni razlog.
44.Pred začetkom preučitve vsakega od teh pritožbenih razlogov je potrebnih nekaj uvodnih 
postopkovnih ugotovitev.
A.Uvodne postopkovne ugotovitve
45.Na eni strani je treba ugotoviti, da družba LG pred predstavitvijo razlogov v podporo pritožbi 
opozarja na dejansko stanje, ki je po njenem mnenju upoštevno. Tako Komisija kot družba Orlen 
pa trdita, da je ta opis zavajajoč in napačen. V zvezi s tem je dovolj ugotoviti, da ta povzetek 
dejanskega stanja, ker družba LG ne navaja trditev o izkrivljanju dejstev in dokazov, ne more biti 
upošteven, saj je Splošno sodišče že dokončno odločilo o vseh vprašanjih v zvezi z dejanskim 
stanjem. Zato ni treba odločiti o zavajajoči ali napačni naravi navedenega povzetka dejanskega 
stanja.
46.Na drugi strani, Komisija in družba Orlen v pisnih stališčih omenjata sporočilo za javnost 
sedanjega generalnega direktorja družbe LG z dne 30. decembra 2019 , v katerem je bil napovedan 
konec rekonstrukcije železniške proge in ki je vsebovalo kritično presojo zadevnih dogodkov. 
Ugotoviti je treba, kot je Komisija priznala na obravnavi, da ta dokument, ker je nastal po 
zadevnem dejanskem stanju, ne vpliva na zakonitost, obseg ali razlago spornega sklepa in a 
fortiori izpodbijane sodbe.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                  7SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
B.Prvi pritožbeni razlog
47.Družba LG s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je napačno 
uporabilo pravo s tem, da v točkah od 90 do 99 izpodbijane sodbe ni uporabilo meril, določenih 
v sodbi Bronner v zvezi z zavrnitvijo dostopa do bistvene infrastrukture, da bi ugotovilo, ali je 
odstranitev železniške proge lahko praksa, ki pomeni zlorabo, v smislu člena 102 PDEU.
48.Družba LG najprej ugotavlja, da je Splošno sodišče v točki 226 izpodbijane sodbe po zgledu 
Komisije štelo, da je odstranitev železniške proge praksa, ki pomeni zlorabo, saj lahko vključuje 
učinke izrinjenja s trga za družbo LDZ s tem, da otežuje njen dostop do trga in za ta dostop 
določa manj ugodne pogoje, ker mora družba LDZ za opravljanje storitev za družbo Orlen 
uporabljati dolgo pot do Latvije, ta dolga pot pa je del istega trga kot kratka pot. Tako se po 
mnenju družbe LG pravno vprašanje, ki se postavlja v tej zadevi, lahko povzame z vprašanjem, ali 
je člen 102 PDEU družbi LG nalagal zakonsko obveznost, da družbi LDZ omogoči dostop do 
železniške proge.
49.Iz sodbe Bronner pa naj bi bilo razvidno, da podjetju s prevladujočim položajem ni treba 
omogočiti takega dostopa, razen če se z zavrnitvijo tega dostopa lahko izloči vsa konkurenca na 
trgu, ki jo ustvarja povpraševalec po dostopu, če te zavrnitve ni mogoče objektivno utemeljiti in 
če je dostop sam po sebi nujen za opravljanje dejavnosti te osebe. Ta tri kumulativna merila naj 
v tej zadevi ne bi bila izpolnjena, zlasti ker naj dostop do železniške proge ne bi bil „nujen“ za to, 
da lahko družba LDZ konkurira družbi LG na upoštevnem trgu. Splošno sodišče naj bi v točkah 
od 90 do 99 izpodbijane sodbe vseeno napačno presodilo, da ta sodna praksa v obravnavani 
zadevi ni upoštevna. S tem naj bi štirikrat napačno uporabilo pravo.
50.Prvič, v nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče ugotovilo v točki 90 izpodbijane sodbe, naj 
v sodni praksi Sodišča ne bi obstajalo nobeno pravilo, v skladu s katerim se merila, navedena 
v sodbi Bronner, (v nadaljevanju: merila Bronner) uporabljajo, samo če je treba zaščititi 
spodbudo podjetja s prevladujočim položajem, da vlaga v gradnjo bistvene infrastrukture. Sklepni 
predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa3, na katere se je sklicevalo Splošno sodišče, naj 
tudi ne bi omogočali ugotovitve, da tako pravilo obstaja.
51.Drugič, v nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče presodilo v točkah 91 in 92 izpodbijane 
sodbe, naj ne bi obstajalo nobeno pravilo, v skladu s katerim se merila Bronner ne bi uporabljala, 
kadar veljavni regulativni okvir že (ex ante) nalaga obveznost dobave. Najprej, neuporaba tega 
testa v takem primeru naj bi namreč pomenila, da je v nacionalnem pravu ali sekundarni 
zakonodaji Unije opredeljeno področje uporabe primarnega prava, kar naj bi bilo nezdružljivo 
s primarnostjo prava Unije in zahtevo po dosledni uporabi konkurenčnega prava Unije na 
njenem celotnem ozemlju. Dalje, ex post nadzor na podlagi člena 102 PDEU in ex ante 
zakonodaja naj bi sledila različnim ciljem. Poleg tega naj bi bilo v nasprotju z načelom pravne 
varnosti, če bi se za podjetja v reguliranih sektorjih uporabljala različna pravna merila na podlagi 
člena 102 PDEU. Nazadnje, v obravnavani zadevi ob odstranitvi železniške proge za družbo LG ni 
veljala nobena obveznost, da družbi LDZ omogoči dostop do železniške proge, ker ta ni niti 
zaprosila za licenco za opravljanje dejavnosti v Litvi niti je ni pridobila. Na podlagi te okoliščine 
naj bi bilo mogoče obravnavano zadevo razlikovati od zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 
13. decembra 2018 , Slovak Telekom/Komisija (T-851/14 , EU:T:2018:929 ), v kateri je Splošno 
sodišče razsodilo, da se merila, določena v sodbi Bronner, ne uporabljajo, če regulativni okvir že 
nalaga obveznost dobave.
3 Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Bronner (C-7/97, v nadaljevanju: sklepni predlogi generalnega 
pravobranilca F. J. Jacobsa v zadevi Bronner, EU:C:1998:264).
8                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
52.Tretjič, nobena od določb splošnega regulativnega okvira, ki jih Splošno sodišče omenja 
v točkah 96 in 97 izpodbijane sodbe, naj upravljavcu infrastrukture, kot je družba LG, ne bi 
nalagala absolutne zakonske obveznosti, da omogoči dostop do vsakega odseka svojega omrežja, 
zlasti če so na voljo alternativne poti. Nobena od teh določb naj tudi ne bi nalagala absolutne 
obveznosti, da se ponovno vzpostavi železniška proga, ki je bila v slabem stanju, tako da se uporabi 
rešitev, ki bi jo upravljavec infrastrukture štel za neučinkovito in ekonomsko nerazumno. Člen 5 
Direktive 2001/14/ES4v povezavi z uvodno izjavo 5 te direktive naj bi namreč določal samo 
pravičen in nediskriminatoren dostop do obstoječe in obratujoče železniške infrastrukture. Tudi 
člen 29(1) te direktive naj bi določal samo splošno obveznost „sprejeti vse potrebne ukrepe za 
vzpostavitev normalnega stanja“ v primeru nesreče v železniškem prometu.
53.Četrtič, v nasprotju s tem, kar naj bi Splošno sodišče presodilo v točkah 91 in 93 izpodbijane 
sodbe, naj ne bi nobeno pravno pravilo določalo, da se merila Bronner ne uporabljajo, če 
prevladujoči položaj izhaja iz državnega monopola. Take ugotovitve naj ne bi bilo mogoče 
izpeljati iz točke 23 sodbe z dne 27. marca 2012 , Post Denmark , (C-209/10 , EU:C:2012:172 ), ki jo 
navaja Splošno sodišče in v kateri naj bi bila navedena samo splošna opomba, v skladu s katero je 
treba upoštevati okoliščino, da tak položaj izvira iz nekdanjega zakonskega monopola. V primeru, 
kakršen je ta v obravnavani zadevi, naj ne bi bilo treba ugotoviti, ali je družba LG morala zagotoviti 
dostop do funkcionalnega omrežja, ki je bilo v preteklosti zgrajeno z javnimi sredstvi, ampak naj bi 
bilo treba ugotoviti, ali je morala na podlagi člena 102 PDEU vložiti lastna sredstva v popravilo in 
zamenjavo infrastrukture, ki je bila v slabem stanju, da bi omogočila lažji in ugodnejši dostop do 
trga za določenega nadaljnjega konkurenta. Uravnoteženje interesov teh dveh družb naj bi bilo 
v jedru meril, določenih v sodbi Bronner. Nazadnje, te ugotovitve naj ne bi bilo mogoče ovreči 
s sklicevanjem na manj zahteven prag, ki ga je sodišče Unije določilo v primerih, v katerih tako 
uravnoteženje interesov ni bilo potrebno.5
54.Za lažjo analizo tega pritožbenega razloga (oddelek (c)) je treba najprej sodbo Bronner 
postaviti v normativno krajino člena 102 PDEU (oddelek (a)) in nato spomniti na analizo 
Splošnega sodišča, ki jo družba LG izpodbija (oddelek (b)).
a)Sodba Bronner v normativni krajini člena 102 PDEU
55.Najprej je treba spomniti, da člen 102 PDEU določa, da je kot nezdružljiva z notranjim trgom 
prepovedana vsaka zloraba prevladujočega položaja enega ali več podjetij na notranjem trgu ali 
njegovem znatnem delu, če bi lahko prizadela trgovino med državami članicami. Podjetju, ki ima 
prevladujoč položaj, je torej naložena posebna odgovornost, da s svojim ravnanjem ne ogroža 
učinkovite in neizkrivljene konkurence na notranjem trgu.6
56.V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem „zloraba prevladujočega položaja“ v smislu 
člena 102 PDEU temelji na objektivni presoji zadevnega ravnanja. Ta pojem se nanaša na 
ravnanje podjetja s prevladujočim položajem, zaradi katerega se na trgu, na katerem je 
konkurenca že oslabljena prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja, z drugačnimi sredstvi od 
4 Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2001 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti, naložitvi 
uporabnin za uporabo železniške infrastrukture in podeljevanju varnostnega spričevala (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, 
zvezek 5, str. 404).
5 Družba LG se v zvezi s tem sklicuje na sodbo z dne 1. julija 2010, AstraZeneca/Komisija (T-321/05, EU:T:2010:266).
6 Sodba z dne 25. marca 2021, Slovak Telekom/Komisija (C-165/19 P), v nadaljevanju: sodba Slovak Telekom, EU:C:2021:239, točka 40 in 
navedena sodna praksa).
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                  9SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
tistih, ki so značilna za običajno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi dejavnosti 
gospodarskih subjektov, ovira ohranjanje še obstoječe konkurence na trgu ali razvoj te 
konkurence.7
57.Tako v zvezi s praksami izrinjenja s trga, ki je kategorija, v katero spada zadevno ravnanje, iz 
sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo biti take prakse, če naj se opredelijo kot zloraba, zmožne 
med drugim omejiti konkurenco in zlasti povzročiti očitane učinke izrinjenja, pri čemer je treba 
to presojo opraviti ob upoštevanju vseh upoštevnih dejanskih okoliščin navedenega ravnanja.8
58.Glede na ta splošna pojasnila je treba analizirati sodno prakso v zvezi z infrastrukturami, ki so 
opredeljene kot „bistvene zmogljivosti“ (essential facilities) v smislu, da so nujne za opravljanje 
dejavnosti na trgu, ker ni nobenega dejanskega ali potencialnega substituta, tako da lahko 
zavrnitev dostopa pripelje do odprave vsakršne konkurence.9Ta sodna praksa se v bistvu nanaša 
na okoliščine, v katerih lahko „zavrnitev dobave“10konkurentom s strani podjetja s prevladujočim 
položajem pomeni zlorabo prevladujočega položaja. Ta sodna praksa, ki izvira iz pravne teorije, 
imenovane „bistvene zmogljivosti“11se nanaša na položaje, v katerih se prosto izvrševanje 
izključne pravice lahko omeji v interesu neizkrivljene konkurence na notranjem trgu.12
59.Najprej moram poudariti, da je sodišče Unije tradicionalno štelo, da taka zavrnitev dobave ne 
more sama po sebi pomeniti zlorabe prevladujočega položaja.13Šele v izjemnih okoliščinah lahko 
taka zavrnitev z izvrševanjem lastninske pravice pripelje do take zlorabe. Čeprav so prve sodbe 
Sodišča omogočile, da se oriše izjemna narava obveznosti dobave,14so bila upoštevna merila na 
tem področju konsolidirana s sodbo Bronner.
60.Naj spomnim, da se je sodba Bronner nanašala na vprašanje, ali dejstvo, da časopisno podjetje, 
ki ima zelo velik delež na trgu dnevnih časopisov v državi članici in uporablja edini sistem dostave 
časopisov na dom na nacionalni ravni, ki obstaja v tej državi članici, zavrne, da bi za primerno 
nadomestilo omogočilo dostop do navedenega sistema izdajatelju konkurenčnega dnevnika, ki 
zaradi nizke naklade tega časopisa ne more pod ekonomsko razumnimi pogoji sam ali 
v sodelovanju z drugimi izdajatelji ustvariti svojega sistema dostave na dom in ga uporabljati, 
pomeni zlorabo prevladujočega položaja.
7 Sodba z dne 12. maja 2022, Servizio Elettrico Nazionale in drugi (C-377/20, EU:C:2022:379, točka 68 in navedena sodna praksa).
8 Glej sodbi z dne 17. februarja 2011, TeliaSonera Sverige, (C-52/09 EU:C:2011:83, točka 68), in z dne 30. januarja 2020, Generics (UK) in 
drugi (C-307/18, EU:C:2020:52, točka 154).
9 Glej v tem smislu sodbi z dne 15. septembra 1998, European Night Services in drugi/Komisija (T-374/94, T-375/94, T-384/94 in 
T-388/94, EU:T:1998:198, točki 208 in 212 ter navedena sodna praksa) in z dne 10. novembra 2021, Google in Alphabet/Komisija 
(Google Shopping) (T-612/17, v nadaljevanju: sodba Google Shopping, EU:T:2021:763, točka 215, zdaj v pritožbenem postopku).
10 Pri izvajanju konkurenčnega prava pojem „zavrnitev dobave“ zajema veliko različnih praks, kot je zavrnitev dobavljanja proizvodov 
obstoječim ali novim strankam, zavrnitev licenciranja pravic intelektualne lastnine, tudi ko je to potrebno za zagotavljanje podatkov 
o vmesniku, ali zavrnitev dostopa do ključne infrastrukture ali omrežja (točka 78 sporočila Komisije, naslovljenega „Navodila glede 
prednostnih nalog izvrševanja Komisije pri uporabi člena 82 [ES] za izključevalna ravnanja, s katerimi prevladujoča podjetja zlorabljajo 
svoj položaj“ (UL 2009, C 45, str. 7, v nadaljevanju: navodila).
11 Za pregled teorije bistvenih zmogljivosti kot je bila prvotno zasnovana v zakonodaji antitrust Združenih držav glej sklepne predloge 
generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Bronner (točke od 45 do 47).
12 Glej sodbo z dne 1. julija 2010, AstraZeneca/Komisija (T-321/05, EU:T:2010:266, točka 679).
13 Glej sodbi z dne 5. oktobra 1988, Volvo (238/87, EU:C:1988:477, točka 8), in z dne 17. septembra 2007, Microsoft/Komisija (T-201/04, 
EU:T:2007:289, točka 331).
14 V sodni praksi pred sodbo Bronner je Sodišče razsodilo, da zavrnitev prevladujočega podjetja, da podjetju na sosednjem trgu dobavi 
surovine (sodba z dne 6. marca 1974, Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents/Komisija, 6/73 in 7/73, EU:C:1974:18, 
točka 25) ali zanj opravi storitve (sodba z dne 3. oktobra 1985, CBEM, 311/84, EU:C:1985:394, točka 26), ki so bile nujne za opravljanje 
dejavnosti zadnjenavedenega podjetja, pomeni zlorabo samo, če bi zadevno ravnanje lahko odpravilo vsakršno konkurenco s strani tega 
podjetja. Isti pristop, po katerem lahko izvrševanje izključne pravice, kot je zavrnitev licence s strani imetnika pravice intelektualne 
lastnine, samo v „izjemnih okoliščinah“ povzroči ravnanje, ki pomeni zlorabo, je bil potrjen v sodbi z dne 6. aprila 1995, RTE in 
ITP/Komisija (C-241/91 P in C-242/91 P, EU:C:1995:98, točki 49 in 50).
10                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
61.V odgovor na to vprašanje in po zgledu svoje prejšnje sodne prakse15je Sodišče v točki 41 
sodbe Bronner odločilo, da je za to, da zavrnitev dostopa do storitve s strani podjetja 
s prevladujočim položajem lahko pomeni zlorabo v smislu [člena 102 PDEU], potrebno, (i) da se 
s to zavrnitvijo izloči vsa konkurenca na trgu, ki jo ustvarja povpraševalec po storitvi, (ii) da te 
zavrnitve ni mogoče objektivno utemeljiti in (iii) da je sama storitev nujna za opravljanje dejavnosti 
povpraševalca, ker ni nobenega dejanskega ali potencialnega nadomestka za navedeni sistem 
dostave na dom(merila Bronner).
62.Zlasti v zvezi z merilom nujnosti je iz točk 43 in 44 sodbe Bronner razvidno, da je treba za 
ugotovitev, ali sta proizvod ali storitev nepogrešljiva za to, da konkurenčno podjetje opravlja 
dejavnost na določenem trgu, preučiti, ali obstajajo proizvodi ali storitve, ki pomenijo alternativne 
rešitve, tudi če so manj ugodne, in ali obstajajo tehnične, regulativne ali gospodarske ovire, ki 
vsakemu podjetju, ki želi poslovati na navedenem trgu, onemogočajo ali vsaj nerazumno 
otežujejo, da eventualno v sodelovanju z drugimi operaterji ustvari alternativne proizvode ali 
storitve. V skladu s točko 46 te sodbe mora biti za priznanje obstoja gospodarskih ovir ugotovljeno 
vsaj, da stvaritev teh proizvodov ali storitev ni gospodarsko donosna za proizvodnjo na ravni, ki je 
primerljiva s proizvodnjo podjetja, ki nadzira obstoječi proizvod ali storitev.
63.Kot je v bistvu pojasnil generalni pravobranilec F. G. Jacobs v sklepnih predlogih v zadevi 
Bronner16, izbira merila nujnosti in merila tveganja odprave vsakršne konkurence izpolnjuje dva 
cilja.
64.Na eni strani je s pravnega vidika namen naložitve takih zahtevnih meril z vidika dokazovanja 
zahtevnih pogojev zaščititi pravico podjetja do izbire pogodbenih partnerjev in do prostega 
razpolaganja s svojo lastnino, kar sta splošni načeli, priznani v pravnih sistemih držav članic, ki 
imata ponekod ustavni značaj. Vsaka analiza zavrnitve dobave mora namreč izhajati iz načela, da 
mora podjetje ne glede na to, ali je prevladujoče ali ne, imeti pravico do sklepanja pogodb in 
prostega razpolaganja s svojim premoženjem. Zato vsaka intervencija na podlagi člena 102 
PDEU, s katero bi se prevladujočemu podjetju naložila (popolna ali delna) obveznost dobave 
njegovim konkurentom, očitno lahko posega v to pravico in bi morala biti skrbno pretehtana in 
utemeljena.17Kot je Sodišče pojasnilo v sodbi Slovak Telekom, „ima ugotovitev, da je 
prevladujoče podjetje zlorabljalo svoj položaj s tem, da je zavrnilo sklenitev pogodbe 
s konkurentom, za posledico, da je to podjetje prisiljeno skleniti pogodbo s tem konkurentom. 
Taka obveznost pa še posebej posega v svobodo sklepanja pogodb in lastninsko pravico podjetja 
s prevladujočim položajem, saj podjetje, tudi če ima prevladujoč položaj, načeloma lahko zavrne 
sklepanje pogodb in uporabo infrastrukture, ki jo je razvilo za lastne potrebe.“18Iz tega sledi, da 
vsak pristop, pri katerem bi se ta sodba razlagala in uporabljala ozko, po mojem mnenju ne 
upošteva tega cilja, na katerem temelji.19
15 Glej prejšnjo opombo.
16 Glej točke 56, 57 in 62 navedenih sklepnih predlogov.
17 Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Bronner (točka 56).
18 Sodba Slovak Telekom (točka 46).
19 Čeprav generalni pravobranilec H. Saugmandsgaard Øe v sklepnih predlogih v zadevah Deutsche Telekom/Komisija in Slovak 
Telekom/Komisija (C-152/19 P in C-165/19 P, EU:C:2020:678) trdi, da je sodba Bronner „poseben primer v normativni krajini člena 102 
PDEU“ in da je treba „[p]odročje uporabe tega primera […] razlagati ozko, da se ohrani polni učinek člena 102 PDEU“ (glej točko 55 
sklepnih predlogov, ki se sklicuje na točko 58 sodbe z dne 17. februarja 2011, TeliaSonera Sverige, C-52/09, EU:C:2011:83), menim, da 
sodba Bronner prav nasprotno je (in je vedno bila) izhodišče za vsako analizo v konkurenčnem pravu v zvezi z zavrnitvijo dobave 
konkurentom. Sodba Bronner bi torej morala biti načelna sodba in pravilo ter ne izjema. Navedenih meril se ne sme razlagati ozko.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                11SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
65.Na drugi strani je z ekonomskega vidika namen meril Bronner dolgoročno spodbujati 
konkurenco v interesu potrošnikov s tem, da se družbi omogoči, da infrastrukturo, ki jo je razvila, 
pridrži za svojo uporabo. Cilj meril Bronner je torej zagotoviti, da obveznost, naložena podjetju 
s prevladujočim položajem, da zagotavlja dostop do svoje infrastrukture, ne nazadnje ne ovira 
konkurence s tem, da zmanjšuje prvotno spodbudo tega podjetja za gradnjo take infrastrukture. 
Podjetje s prevladujočim položajem bi bilo namreč manj spodbujeno k vlaganju v infrastrukturo, 
če bi njegovi konkurenti lahko na zahtevo uživali koristi te infrastrukture. V zvezi s tem se ne sme 
pozabiti, da je glavni cilj člena 102 PDEU preprečiti izkrivljanje konkurence in zlasti zaščititi 
interese potrošnikov, manj pa zaščititi položaj konkurentov.20Na obveznost dobave na podlagi 
člena 102 PDEU se je torej mogoče sklicevati samo, če lahko zavrnitev dobave dovolj resno škodi 
konkurenci in, natančneje, interesom potrošnikov. Sodišče je tako večkrat priznalo, da z vidika 
konkurence, čeprav obsodba podjetja za zlorabo prevladujočega položaja, ki jo je storilo 
z zavrnitvijo sklenitve pogodbe s konkurentom, kratkoročno spodbuja konkurenco, pa je, 
nasprotno, dolgoročno na splošno ugodno za razvoj konkurence in v interesu potrošnikov, da se 
družbi omogoči, da infrastrukturo, ki jo je razvila za potrebe svoje dejavnosti, pridrži za lastno 
uporabo. Obstoj take obveznosti dobave konkurentom podjetja odvrača od naložb in inovacij ter 
posledično škodi potrošnikom. Natančneje, ker podjetja (s prevladujočim položajem ali 
pričakujoč, da bodo to postala) vedo, da se jim lahko proti njihovi volji naloži obveznost dobave, 
se namreč lahko zgodi, da v zadevno dejavnost ne bi vlagala ali bi vlagala manj. Poleg tega bi se 
lahko konkurenti raje lahko in brezplačno (free-riding) okoriščali z naložbami prevladujočega 
podjetja, namesto da bi vlagali sami. Nobena od teh posledic ne bi bila dolgoročno v interesu 
potrošnikov. Zato je, kadar podjetje s prevladujočim položajem zavrne odobritev dostopa do 
infrastrukture, ki jo je razvilo za potrebe svoje dejavnosti, odločitev, da se temu podjetju naloži, 
da mora odobriti ta dostop, z vidika varstva konkurence lahko utemeljena le, kadar ima podjetje 
s prevladujočim položajem dejansko moč na zadevnem trgu.21
66.Z vidika teh preudarkov je treba preučiti trditve družbe LG, ki Splošnemu sodišču očita, da je 
štelo, da Komisija pravilno ni presodila, ali sporno ravnanje izpolnjuje merila Bronner.
2.Analiza Splošnega sodišča
67.Spomniti moram, da je bila trditev, da bi morala Komisija v spornem sklepu uporabiti merila 
Bronner, predstavljena tudi na prvi stopnji.22V zvezi s tem je Splošno sodišče presodilo, da se je 
Komisija, ne da bi storilo napako, vzdržala presoje, ali sporno ravnanje izpolnjuje merila Bronner 
in da je, s pridržkom morebitne objektivne utemeljitve, zadoščal dokaz, da gre za ravnanje, ki 
lahko omeji konkurenco in zlasti pomeni oviro za vstop na trg.23.
68.Splošno sodišče je to ugotovitev oprlo na sledeče razlogovanje. Najprej je v bistvu opozorilo, 
da je cilj meril Bronner zagotoviti, da obveznost, naložena podjetju s prevladujočim položajem, 
da zagotovi dostop do svoje infrastrukture v končni fazi ne ovira konkurence s tem, da za to 
podjetje zmanjša prvotno vzpodbudo za izgradnjo take infrastrukture24. Vendar po mnenju 
Splošnega sodišča taka zahteva po varstvu vzpodbude prevladujočega podjetja, da investira 
v realizacijo bistvene infrastrukture, ni podana, kadar regulativna ureditev, ki se uporablja, že 
20 Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Bronner (točka 58) in moje sklepne predloge v zadevi Servizio 
Elettrico Nazionale in drugi (C-377/20, EU:C:2021:998, točke od 87 do 108).
21 Sodba Slovak Telekom (točka 48) in točki 57 in 65 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Bronner.
22 Glej točko 70 izpodbijane sodbe.
23 Glej točki 99 in 103 izpodbijane sodbe.
24 Glej točko 90 izpodbijane sodbe.
12                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
nalaga obveznost dobave podjetju s prevladujočim položajem ali kadar prevladujoč položaj, ki ga je 
podjetje pridobilo na trgu, izhaja iz nekdanjega državnega monopola25. Tak primer pa je bil podan 
v tej zadevi.
69.Natančneje, na eni strani bi se merila Bronner uporabljala, samo če ne bi bilo nobene pravne 
obveznosti zagotavljanja dostopa do storitve ali proizvoda, ker če taka obveznost obstaja, je 
potrebno uravnoteženje ekonomskih spodbud opravil že zakonodajalec, ko je bila taka obveznost 
naložena. V obravnavani zadevi pa ima družba LG kot upravljavec litovske železniške 
infrastrukture hkrati na podlagi prava Unije in nacionalnega prava predvsem nalogo, da omogoči 
dostop do javne železniške infrastrukture26.
70.Na drugi strani zahteva glede zaščite spodbude k vlaganju ne bi bila podana, če je kot 
v obravnavani zadevi prevladujoči položaj izviral iz zakonskega monopola in podjetje ni vlagalo 
v gradnjo infrastrukture, saj se je ta gradila in razvijala z javnimi sredstvi27.
3.Utemeljenost prvega pritožbenega razloga
71.Na prvem mestu je treba za presojo utemeljenosti analize Splošnega sodišča preučiti 
utemeljenost premise, na kateri temelji celotna utemeljitev družbe LG, in sicer, da se ta zadeva 
lahko povzame z vprašanjem, ali je člen 102 PDEU družbi LG nalagal obveznost, da družbi LDZ 
omogoči dostop do železniške proge.28Povedano drugače, presoditi je treba, ali so te dejanske 
okoliščine del zadeve, v kateri zadevno ravnanje pomeni „zavrnitev dobave“, tako da je treba 
uporabiti merila Bronner.
72.V zvezi s tem naj spomnim, da je Splošno sodišče potrdilo opredelitev ravnanja, ki je 
v izpodbijanem sklepu inkriminirano (glej točko 84 izpodbijane sodbe), in štelo, da to ravnanje 
zajema odstranitev železniške proge kot tako, neodvisno od ustavitve prometa na tej progi 
2. septembra 2008 in od nepopravila te proge. Splošno sodišče je s tem odstranitev železniške 
proge implicitno obravnavalo kot samostojno in drugačno obliko zlorabe, in ne kot „zavrnitev 
dostopa“.29S tega vidika je v točki 85 izpodbijane sodbe pravilno opozorilo, da seznam praks, ki 
pomenijo zlorabo, iz člena 102 PDEU ni izčrpen, tako da naštetje zlorab v tej določbi ne izčrpa 
načinov zlorabe prevladujočega položaja, ki jih prepoveduje pravo Evropske unije.
73.Ta opredelitev zadevnega ravnanja se mi zdi pravilna. Na eni strani je namreč družba LDZ, ki 
je bila potencialni konkurent družbe LG na zadevnem trgu, tehnično tudi po odstranitvi železniške 
proge lahko po drugih poteh dostopala do litovskega železniškega omrežja. Na drugi strani je iz 
dejanskega stanja razvidno, da družba LG nikakor ni zavrnila dostopa do opravljanja storitev 
železniškega prevoza naftnih derivatov za zadevni geografski trg.30
25 Glej točko 91 izpodbijane sodbe.
26 Glej točke 91, 92, 95 in 96 izpodbijane sodbe.
27 Glej točki 91 in 94 izpodbijane sodbe.
28 Glej točko 48 teh sklepnih predlogov.
29 Glej po analogiji sodbo z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija (C-295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 96), in 
sklepne predloge generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevah Deutsche Telekom/Komisija in Slovak 
Telekom/Komisija (C-152/19 P in C-165/19 P, EU:C:2020:678, točka 106).
30 Omeniti moram, da to, da se sodba Bronner, kot se zdi, uporablja v položajih, v katerih je bil „zavrnjen“ dostop, kar zahteva obstoj 
„povpraševanja“ ali vsekakor izraz želje po dostopu in posledično „zavrnitev“ (glej v tem smislu sodbo Google Shopping, točka 232 in 
navedena sodna praksa).
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                13SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
74.Ob neobstoju izrecne zavrnitve dostopa pa se postavlja vprašanje, ali to ravnanje pomeni 
težavo, ki je skupna zadevam v zvezi z „zavrnitvijo dostopa“, ker je bilo treba zaradi odstranitve 
železniške proge za ves železniški prevoz od rafinerije do latvijskega pomorskega terminala 
uporabiti precej daljšo pot po ozemlju Litve, tako da je bila družba LDZ izpostavljena takim 
poslovnim tveganjem, ki jih je bila manj verjetno pripravljena sprejeti. S tega vidika bi se zadevno 
ravnanje lahko dojemalo kot implicitna zavrnitev zagotovitve dostopa (constructive refusal to 
supply), in sicer ravnanje, ki dejansko pripelje do istega rezultata kot (izrecna) zavrnitev dostopa.
75.Če zadevno ravnanje pomeni težavo, ki je skupna zadevam v zvezi z „zavrnitvijo dostopa“, 
zlasti ker lahko povzroča enake učinke izrinjenja, je treba preveriti, ali so podani tudi sestavni 
elementi zavrnitve v smislu, želenem v sodbi Bronner, tako da je treba to ravnanje analizirati 
z vidika te sodbe. Torej je treba presoditi, ali mora tako ravnanje, ki tehnično ne pomeni 
„zavrnitve dostopa“, vseeno izpolnjevati pogoje iz sodbe Bronner, da je opredeljeno kot zloraba, 
ali pa za to opredelitev zadostuje, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 98 izpodbijane sodbe, da 
ima zadevno ravnanje lahko protikonkurenčne učinke.
76.V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da vsaka delna ali popolna problematika dostopa ne 
zahteva nujno uporabe pogojev, določenih v sodbi Bronner v zvezi z zavrnitvijo dostopa. Sodišče 
je namreč v sodbo Slovak Telekom presodilo, da kadar podjetje s prevladujočim položajem 
omogoči dostop do svoje infrastrukture, vendar za ta dostop, zagotavljanje storitev ali prodajo 
proizvodov določi nepravične pogoje, se pogoji Bronner ne uporabljajo. Res je, da kadar je dostop 
do take infrastrukture nepogrešljiv za to, da se konkurentom podjetja s prevladujočim položajem 
omogoči donosno poslovanje na trgu, ki je v prodajni verigi nižje, je toliko verjetneje, da bodo 
imele nepoštene prakse na tem trgu vsaj potencialne protikonkurenčne učinke in bodo pomenile 
zlorabo v smislu člena 102 PDEU. V zvezi z drugimi praksami, ki niso zavrnitev dostopa, pa 
neobstoj take nepogrešljivosti sam po sebi ni odločilen za preučitev ravnanj, ki potencialno 
pomenijo zlorabo in ki jih je storilo podjetje s prevladujočim položajem.31Kot je razsodilo 
Sodišče, iz sodbe Bronner ni mogoče sklepati, da se morajo pogoji, potrebni za dokaz obstoja 
nedovoljene zavrnitve dobave, nujno uporabljati v okviru presoje tega, ali ravnanje, ki ga pomeni 
opravljanje storitev ali prodaja proizvodov, za katero veljajo neugodni pogoji ali pogoji, ki kupcu 
morda ne bi bili zanimivi, pomeni zlorabo, pri čemer lahko takšno ravnanje samo po sebi pomeni 
samostojno obliko zlorabe, ki se razlikuje od zavrnitve dobave.32
77.To velja prav za obravnavano zadevo.
78.Prvič, na podlagi opisa zadevnega ravnanja je treba ugotoviti, da je podrtje železniške proge 
pomenilo neodvisno uničenje infrastrukture, ki je uporabo onemogočilo ne samo konkurentom, 
kot je družba LDZ, ampak tudi sami družbi LG. Zato se ta primer očitno razlikuje od zadev 
v zvezi z zavrnitvijo dostopa, v katerih prevladujoče podjetje ni utrpelo infrastrukturne izgube. 
Nasprotno, zdi se, kot izhaja iz spisa zadeve, da to ravnanje ne ustreza nobeni drugi utemeljitvi kot 
tisti, da se konkurentom povzroči škoda. Zato to ravnanje ne spada v okvir konkurence na podlagi 
učinkovitosti in je po menjem podobno primerom, poznanim v pravni teoriji konkurence kot 
„neprikrite omejitve“ (naked restrictions).33
31 Sodba Slovak Telekom (točka 50).
32 Tak je med drugim primer zlorabe, ki ga pomeni zbijanje marž konkurenčnih operaterjev na trgu, ki je v prodajni verigi nižje (glej sodbe 
z dne 17. februarja 2011, TeliaSonera Sverige (C-52/09, EU:C:2011:83, točka 58); sodbo z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de 
España/Komisija, C-295/12 P, EU:C:2014:2062, točki 75 in 96, in sodbo Slovak Telekom (točki 52 in 53).
33 Glej v tem smislu Smernice, točka 22.
14                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
79.Drugič, kot pravilno poudarja družba Orlen, je bistvena značilnost zadevnega ravnanja ta, da 
sledi logiki „plenjenja“. Družba LG bi se kot v primeru plenilskih cen odločila za uničenje in torej 
žrtvovanje vrednega premoženja, to je železniške proge, s čimer bi sama sebi onemogočila njeno 
uporabo in tako poskrbela, da ne je ne more več izkoriščati in ustvarjati prihodke, hkrati pa ne bi 
dovolila, da bi jo uporabljale tudi konkurenčne tretje osebe. Na področju plenilskih cen34pa je bilo 
edino razumno pojasnilo za ukrep družbe LG, monopolni dobiček, ki bi ga to podjetje imelo od 
izločitve družbe LDZ s trga. Iz tega sledi, da ta zadeva ne sledi isti logiki kot zadeve v zvezi 
z zavrnitvijo dostopa. V tem primeru se namreč protikonkurenčni učinki izrinjenja konkurentov 
kažejo na podlagi logike kratkoročne izgube, da bi se srednje- do dolgoročno ustvaril dobiček, 
medtem ko je za zadeve v zvezi z zavrnitvijo dostopa nujno značilna logika takojšnjega dobička.
80.Tretjič, ugotavljam, da se merila Bronner, kot je bilo potrjeno pred nedavnim v točki 47 sodbe 
Slovak Telekom, uporabljajo, če je „na splošno ugodno za razvoj konkurence in v interesu 
potrošnikov, da se družbi omogoči, da infrastrukturo, ki jo je razvila za potrebe svoje dejavnosti, 
pridrži za lastno uporabo“35. Iz tega sledi, da sama logika meril Bronner temelji na ohranitvi 
infrastrukture. V obravnavani zadevi pa namerno uničenje infrastrukture brez njene 
nadomestitve po svoji naravi ne more ustrezati notranji logiki navedenih meril, saj družba LG 
nima nobenega dobička od naložbe, ki bi jo izvedla v svojo infrastrukturo.
81.Četrtič, ugotavljam tudi, da v obravnavani zadevi ni bilo potrebno, da družba LG odpravi 
zadevno zlorabo, prenese sredstva ali sklene pogodbe z osebami, ki jih ni izbrala. Spomniti je treba 
namreč, da je Komisija v spornem sklepu naložila globo družbi LG in tej družbi odredila, naj 
kršitev odpravi. Vendar družbi LG ni naložila obveznosti, da družbi LDZ omogoči dostop do 
zadevnega trga.36Zato posledica ugotovitve zlorabe ni, da je to podjetje prisiljeno skleniti pogodbo 
s tem konkurentom, kar bi v smislu sodbe Slovak Telekom „še posebej posegalo v svobodo 
sklepanja pogodb in lastninsko pravico“.37
82.Iz tega sledi, da odstranitve železniške proge kljub temu, da se s tem postavlja skupna 
problematika zavrnitve, ki ima primerljiv učinek izrinjenja, ni mogoče analizirati z uporabo meril 
Bronner.
83.Ker prvi pritožbeni razlog temelji izključno na premisi, ki je pravno napačna, in sicer, da je 
zadevno ravnanje „zavrnitev dobave“ v smislu sodbe Bronner, predlagam, naj se ta razlog v celoti 
zavrne, ne da bi bilo treba analizirati očitke družbe LG, ki so zato nujno brezpredmetni.
84.Na drugem mestu in podredno ugotavljam, da je neuporaba meril Bronner v tem primeru 
upravičena tudi glede na cilje, ki se z njimi uresničujejo.
85.Po eni strani z vidika varstva lastninske pravice prevladujočega podjetja iz samega besedila 
sodbe Bronner in kasnejše sodne prakse izhaja, da se merila, razdelana v tej sodbi, uporabljajo za 
infrastrukturo, katere lastnik je podjetje s prevladujočim položajem in ki načeloma odraža njegovo 
lastno naložbo38. V tem primeru pa, kot je Splošno sodišče navedlo v točkah 94 in 95 izpodbijane 
sodbe, ni sporno prvič, da zadevna infrastruktura ni infrastruktura, ki bi pripadala družbi LG (ta ne 
34 Sodba z dne 3. julija 1991, AKZO/Komisija (C-62/86, EU:C:1991:286, točka 69).
35 Moj poudarek.
36 Glej v tem smislu sodbo z dne 23. oktobra 2003, Van den Bergh Foods/Komisija (T-65/98, EU:T:2003:281, točka 161).
37 Glej točko 64 teh sklepnih predlogov.
38 Glej v tem smislu sodbi Bronner (točka 37,) in Slovak Telekom (točke 43, 45, 46, 48 in 49). Ugotavljam, da je generalni pravobranilec 
Jacobs v sklepnih predlogih v zadevi Bronner (C-7/97, EU:C:1998:264, točka 66) predvidel uporabo meril Bronner za primer, da je bil 
zadevni obrat ustvarjen v nekonkurenčnih pogojih, deloma zaradi javnih subvencij.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                15SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
uživa svobodnega izvrševanja izključne lastninske pravice in je le upravljavec železniške 
infrastrukture, ki pripada litovski državi) in, drugič, da družba LG ni investirala v litovsko 
železniško omrežje, ker je bilo izgrajeno in razvito z javnimi sredstvi. Zato ni razlogov, ki bi 
upravičevali uporabo višjih dokaznih zahtev zaradi varstva lastninske pravice, kot so tiste, ki jih 
nalagajo merila Bronner. Ravno tako ni podan noben poseg v svobodo sklepanja pogodb odkar 
družba LG deluje kot upravljavec železniških infrastruktur, tako da bi imela zlasti obveznost 
odobritve dostopa do javne železniške infrastrukture.ž
86.Po drugi strani je z ekonomskega vidika, kot je v bistvu upravičeno navedlo Splošno sodišče 
v točkah 91 in 92 izpodbijane sodbe, močno poseženo v varstvo vzpodbude prevladujočega 
podjetja, da investira v izgradnjo osnovne infrastrukture, kadar regulativni okvir, ki se uporablja, 
že nalaga obveznost zagotovitve dostopa. Natančneje zadevna ureditev domneva, da je ohranjena 
vzpodbuda podjetju s prevladujočim položajem, da investira v ustvarjanje proizvodov in storitev39. 
V tem smislu regulativni okvir ne mora omejiti uporabe člena 102 PDEU40in pomeni upošteven 
dejavnik za presojo, ali je pri pravnanju podjetja s prevladujočim položajem podana zloraba, ker 
prispeva k določitvi pogojev konkurence, v katerih to posluje41. Neodvisno od zastavljenih ciljev 
bi nadzori ex post in naslova konkurenčnega prava dopolnili regulativni okvir ex ante42.
87.Glede na prej navedene preudarke, ki vsi niso bili izraženi v izpodbijani sodbi, menim, da 
Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točkah od 90 do 99 izpodbijane sodbe 
menilo, da se merila Bronner v tej zadevi ne uporabljajo. V teh okolišščinah je treba prvi 
pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
C.Drugi pritožbeni razlog
88.Družba LG z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo 
pravo s tem, da je odstranitev železniške proge opredelilo kot „prakso, ki pomeni zlorabo“, 
v smislu člena 102 PDEU. Natančneje, v točkah 168, 170, 177, 197, 204 in 231 izpodbijane sodbe 
naj bi Splošno sodišče sprejelo ugotovitev Komisije, da odstranitev železniške proge pomeni 
zlorabo, oprlo „samo“ na dva kumulativna elementa, in sicer to, da je bila ta odstranitev opravljena 
„v naglici“43in „ne da bi [družba LG] pred tem pridobila potrebna sredstva“44. Vendar naj noben 
39 Glej v tem smislu sodbo Slovak Telekom (točki 47 in 48); sklepne predloge generalnega pravobranilca Saugmandsgaard Øe v zadevah 
Deutsche Telekom/Komisija in Slovak Telekom/Komisija (C-152/19 P in C-165/19 P, EU:C:2020:678, točke od 75 do 78).
40 Sodba z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija (C-295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 128).
41 Glej v tem smislu sodbo Slovak Telekom (točki 42 in 57).
42 Glej v tem smislu sodbo z dne 14. oktobra 2010, Deutsche Telekom/Komisija (C-280/08 P, EU:C:2010:603, točka 92).
43 S sklicevanjem na točke 148, 164 in 168 izpodbijane sodbe družba LG poudarja, da je Splošno sodišče priznalo, da se je lahko odločila 
odstraniti železniško progo, ne pa da bi izvedla delna popravila, ki bi vodila do njene kasnejše nadomestitve. Zloraba, ki se ji očita torej 
zadeva le trenutek te odstranitve po 3. oktobru 2008. Ker pa trenutek navedene odstranitve nima vpliva na njen strošek, naj bi bila 
odločitev o takojšnji odstranitvi odločitev racionalnega upravljanja. Poleg tega naj bi Splošno sodišče v točkah 197, 204 in 209 te sodbe 
ugotovilo, da družba LG ni zasledovala nobenega protikonkurenčnega namena. Zato naj bi bila odstranitev železniške proge, ki bi bila 
vsekakor nujna kasneje brez dodatnega stroška, odločitev racionalnega upravljanja, ki je ni mogoče opredeliti za zlorabo.
44 Družba LG navaja, da to, da je odstranila železniško progo „ne da bi predhodno pridobila potrebna sredstva“ tudi ne pomeni zlorabe, ker 
je pričakovala, da bo pridobila sredstva za ponovno izgradnjo železniške proge v času izvedbe pretežnega deleža del. Družba LG 
s sklicevanjem na točke 152, 153, 160, 171, od 174 do 176 in 196 navedene sodbe navaja, da je za financiranje zaprosila 2. oktobra 2008, 
tj. pred začetkom del odstranjevanja železniške proge, da so bila takrat na voljo evropska sredstva in da ni ravnala s protikonkurenčnim 
namenom. Poudarja, da so se okoliščine, ki jih je Splošno sodišče izpostavilo za ugotovitev zlorabe, v bistvu pojavile po 3. oktobru 2008. 
V tem okviru naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da ji je v točkah 164, 165, 170 in 178 iste sodbe naložilo, da dokaže 
ali utemelji trenutek odstranitve železniške proge, medtem ko bi morala Komisija dokazati zlorabo. Poleg tega naj bi v točkah 152 in 170 
sodbe Splošno sodišče opustilo izvedbo konkretne analize argumenta družbe LG glede skladiščenja ponovno uporabljivih delov 
železniške proge in njihovo ponovno uporabo za druge proge pred prihodom zime. V vsakem primeru naj za možnost začetka 
pripravljalnih faz projekta ne bi bilo potrebna predhodna „pridobitev“ potrebnih sredstev za celotni projekt.
16                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
od teh elementov ne bi omogočal take opredelitve, toliko manj ker je bila, kot naj bi Splošno 
sodišče priznalo v točki 168 te sodbe, odstranitev železniške proge „edina upoštevna in 
ekonomsko razumna možnost“.
1.Upoštevnost drugega pritožbenega razloga
89.Ker se družba Orlen sklicuje na brezpredmetnost tega pritožbenega razloga, naj spomnim, da 
se upoštevnost razloga nanaša na njegovo sposobnost, da v primeru, da bi bil utemeljen, pripelje 
do ugotovitve, ki jo s tem razlogom želi doseči tožeča stranka.45
90.V obravnavani zadevi družba LG z drugim pritožbenim razlogom izpodbija opredelitev 
odstranitve železniške proge kot „prakse, ki pomeni zlorabo“ v smislu člena 102 PDEU s tem, da 
izpodbija elementa, na katera naj bi se Komisija in nato Splošno sodišče izključno oprla.
91.Kot pa je razvidno zlasti iz točk 42 in 194 izpodbijane sodbe, je Komisija v spornem sklepu 
menila, da je družba LG z odstranitvijo celotne železniške proge uporabila druge metode od tistih 
v okviru normalne konkurence. Ta ugotovitev je bila podana na podlagi vseh pravnih in dejanskih 
okoliščin (te okoliščine so združene v pet kategorij in navedene v točki 32 teh sklepnih 
predlogov).46
92.Iz tega sledi, da v nasprotju s tem, kar trdi družba LG, domnevna narava zlorabe, ki jo ima 
ravnanje, ne bi izhajala „samo iz dveh kumulativnih elementov, ki ju je opredelilo Splošno 
sodišče, in sicer odstranitve ,v naglici‘ in ,brez predhodne pridobitve potrebnih sredstev‘“. Ta 
elementa sta namreč samo del vseh dejanskih okoliščin, na katere sta se Komisija in nato Splošno 
sodišče sklicevala, da sta zadevno ravnanje opredelila kot zlorabo. Ta praksa je namreč skladna 
z ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se mora presoja, ali neko ravnanje pomeni 
zlorabo, opraviti ob upoštevanju vseh upoštevnih dejanskih okoliščin.47
93.Tako se postavlja vprašanje, ali se drugi pritožbeni razlog lahko šteje za upošteven, ker družba 
LG izpodbija samo del okoliščin, ki jih je Komisija upoštevala pri opredelitvi ravnanja kot zlorabe.
94.V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točkah 168, 170, 204 in 231 izpodbijane 
sodbe, na katere se nanaša ta pritožbeni razlog, zgolj zavrnilo izpodbijanja družbe LG v zvezi 
z nekaterimi presojami dejanskega stanja, ki niso del sklepanja v spornem sklepu.48Vendar samo 
iz te ugotovitve ni mogoče sklepati, da s tem pritožbenim razlogom ni mogoče ovreči ugotovitve, 
da zadevno ravnanje pomeni zlorabo.
95.Ker sta ta elementa del vseh elementov, ki jih je Komisija upoštevala (v točkah od 184 do 193 
obrazložitve spornega sklepa) in Splošno sodišče potrdilo (v točkah od 164 do 177 izpodbijane 
sodbe), in ker ni tehtanja ali hierarhije med pomenom, pripisanim vsakemu od teh elementov, 
45 Glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2000, EFMA/Svet (C-46/98 P, EU:C:2000:474, točka 38).
46 Glej v tem smislu tudi točke 83, 193, 196 in 224 izpodbijane sodbe.
47 Glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 2022, Servizio Elettrico Nazionale in drugi (C-377/20, EU:C:2022:379, točka 72 in navedena sodna 
praksa).
48 Natančneje, (i) točka 168 se nanaša na predpostavko, ki jo je navedla družba LG in v skladu s katero je bila možnost 2 edina upoštevna in 
ekonomsko razumna možnost; (ii) točka 170 se nanaša na domnevno nujnost odstranitve primernega materiala železniške proge, da se 
pozimi ne bi poškodoval; (iii) točka 204 se nanaša na domnevni vpliv arbitražne odločbe z dne 17. decembra 2010 na odločitev, da se 
železniške proge ne rekonstruira, in (iv) točka 231 se nanaša na trditev družbe LG, da je možnost 1 manj učinkovita od možnosti 2.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                17SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
namreč menim, da ni mogoče z gotovostjo in vnaprej skleniti, da bi Komisija, če železniška proga 
ne bi bila odstranjena prenagljeno ali bi bila odstranjena, potem ko bi družba LG pridobila 
potrebna sredstva, ravnanje vseeno opredelila kot zlorabo.
96.Zato menim, da je treba ta pritožbeni razlog šteti za upošteven.
2.Dopustnost in utemeljenost drugega pritožbenega razloga
97.Komisija in družba Orlen v bistvu trdita, da ker se z drugim pritožbenim razlogom izpodbijajo 
presoje dejanskega stanja, ne da bi bila prikazana napačna uporaba prava, bi bilo treba ta razlog 
zavreči kot nedopusten.
98.V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, kadar je 
Splošno sodišče ugotovilo ali presodilo dejstva, Sodišče pristojno le za to, da na podlagi člena 256 
PDEU opravi nadzor nad pravno opredelitvijo teh dejstev in iz njih izpeljanih pravnih posledic. 
Presoja teh dejstev in dokazov, razen v primeru njihovega izkrivljanja, torej ni pravno vprašanje, 
ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe.49
99.Družba LG v okviru drugega pritožbenega razloga ne zatrjuje izkrivljanja dokazov, ki jih je 
preučilo Splošno sodišče in ki dokazujejo, da je bila železniška proga odstranjena „v naglici“ in 
„brez predhodne pridobitve potrebnih sredstev“, tako da Sodišču ni treba ponovno preučiti 
dokazne vrednosti teh dokazov. Trdi samo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da se je 
Komisija za ugotovitev obstoja prakse, ki pomeni zlorabo, pravilno oprla na ta elementa. Tako se 
na prvi pogled zdi, da družba LG Sodišču ne predlaga, naj opravi novo presojo dejanskega stanja, 
temveč mu predlaga, naj preizkusi njegovo pravno opredelitev. Vendar temeljitejša analiza trditev 
družbe LG razkriva, da želi v resnici pri Sodišču doseči novo presojo dejanskega stanja, kot ga je 
ugotovilo Splošno sodišče.50
100. Na prvem mestu, glede trditev družbe LG o hitenju pri odločitvi o odstranitvi železniške 
proge, na eni strani v nasprotju s tem, kar trdi, Splošno sodišče v točki 168 izpodbijane sodbe ni 
„priznalo“, da je bila odstranitev železniške proge „edina upoštevna in ekonomsko razumna 
možnost“. V navedeni točki 168 je Splošno sodišče samo navedlo hipotetično trditev – kar je 
očitno iz uvodne izraza „ob domnevi, kot trdi tožeča stranka, da je bila možnost 2 edina 
upoštevna in ekonomsko razumna možnost“51– da bi potrdilo, da tudi v okviru možnosti 2 ni 
bilo nobene potrebe po podrtju železniške proge zaradi skrbi, povezanih z varnostjo železniškega 
prometa.52Zato se mi zdi, da želi družba LG doseči prekvalifikacijo presoje dejanskega stanja, ki jo 
je opravilo Splošno sodišče, da bi Sodišče priznalo, da je bila odstranitev železniške proge edina 
upoštevna in ekonomsko razumna možnost.
101. Na drugi strani je treba opozoriti, da v nasprotju s tem, kar trdi družba LG, iz izpodbijane 
sodbe ni razvidno, da „se torej lahko šteje za dokazano za namene te pritožbe, da je družba LG 
morala prej ali slej odstraniti celotno železniško progo“. To trditev, na kateri temelji argument 
družbe LG, namreč izpodbijajo presoje dejanskega stanja, podane v točkah od 164 do 166 
49 Sodba z dne 25. marca 2021, Deutsche Telekom/Komisija (C-152/19 P, EU:C:2021:238, točka 68 in navedena sodna praksa).
50 Glede težave pri „razlikovanju med dejanskimi in pravnimi vprašanji“, zlasti v zadevah v zvezi s konkurenco, glej sklepne predloge 
generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Hilti/Komisija (C-53/92 P, neobjavljeni, EU:C:1993:875, točki 46 in 47).
51 Moj poudarek.
52 Ugotavljam, da družba LG v pritožbi priznava, da „Splošno sodišče ni odločilo o tem vprašanju in ni ugotovilo nobenega nasprotnega 
dejstva“.
18                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
izpodbijane sodbe.53Torej ni mogoče ugotoviti, kot to trdi družba LG, da je zloraba, ki se ji očita, 
„podana torej bolj v trenutku, ko je odstranila [železniško] progo“. Namen te trditve je torej 
implicitno doseči prekvalifikacijo dejanskega stanja, tako da bi se lahko izpodbijala pravna 
opredelitev.
102. Na drugem mestu, glede nepridobitve sredstev se mi zdi, da trditev družbe LG, v skladu 
s katero „je pričakovala, da bo prejela ta sredstva za rekonstrukcijo železniške proge“, in na kateri 
temelji njena druga trditev, jasno izpodbijajo presoje dejanskega stanja, ki jih je Splošno sodišče 
opravilo med drugim v točkah 151, 173, 175, 176, 177 in 181 izpodbijane sodbe. Zato je treba 
šteti, da so te presoje, ker se družba LG ne sklicuje na izkrivljanje dejstev, dokončno dokazane za 
namene te pritožbe.
103. Glede na navedeno predlagam, naj se drugi pritožbeni razlog zavrže kot nedopusten ali vsaj 
zavrne kot očitno neutemeljen.
D.Tretji pritožbeni razlog
104. Družba LG s tretjim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo 
pravo s tem, da je odstranitev železniške proge opredelilo kot prakso, ki ima lahko od 
3. oktobra 2008 porotikonkurenčne učinke, medtem ko je bil železniški promet na tej progi 
prekinjen že od 2. septembra 2008 . S tem pritožbenim razlogom, sestavljenim iz štirih delov,54se 
v bistvu izpodbijajo točke od 219 do 233 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče zavrnilo 
trditve družbe LG, da je Komisija napačno menila, da ima lahko odstranitev železniške proge – 
kot taka in neodvisno od prejšnje ustavitve prometa na tej progi – protikonkurenčne učinke na trg.
105. V zvezi s tem naj spomnim, da je Splošno sodišče v točki 226 izpodbijane sodbe presodilo, da 
kljub prejšnji ustavitvi prometa odstranitev železniške proge s strani družbe LG „lahko vključ[uje] 
učinke izrinjenja s trga v obliki težjega dostopa do tega trga, ker so za dostop veljali manj ugodni 
pogoji“. Natančneje, v odgovor na isto trditev, ki jo je družba LG podala na prvi stopnji, je Splošno 
sodišče v točki 227 izpodbijane sodbe štelo, da družba LG napačno trdi, da v okviru hipotetičnega 
scenarija konkurenčni položaj ne bi bil drugačen od statusa quo. Splošno sodišče je namreč štelo, 
da bi ta položaj namreč lahko bil drugačen, ker se je zaradi odstranitve železniške proge v naglici in 
brez zagotovitve potrebnih sredstev za njeno rekonstrukcijo na eni strani poslabšal položaj, ki je 
obstajal ob ustavitvi prometa, saj se je ta po naravi začasna ustavitev spremenila v položaj, 
v katerem je uporaba železniške proge postala popolnoma nemogoča, in je ta odstranitev na 
drugi strani otežila njeno popravilo, saj je možnost, ki bi zajemala prvotna ciljna popravila 
s kasnejšo ponovno celovito izgradnjo celotne železniške proge v roku petih let (v nadaljevanju: 
možnost 1) postala nemogoča, možnosti takojšnje in celovite ponovne izgradnje železniške proge 
(v nadaljevanju: možnost 2) pa ni bilo mogoče izvesti v celoti.
106. Vendar se mi ne zdi, da je s katero koli od trditev, ki jih je družba LG navedla v okviru tretjega 
pritožbenega razloga, mogoče dokazati, da ta presoja Splošnega sodišča vsebuje napačno uporabo 
prava ali protislovja.
53 Natančneje, Splošno sodišče je presodilo, da družba LG „ni dokazala, da je bila – po nastanku deformacije in podrobni oceni stanja 
celotne železniške proge – ta proga v stanju, ki je upravičevalo njeno takojšnjo celotno odstranitev“ (točka 164), in da družba LG „ni 
zadostno podprla trditve, v skladu s katero so bile poškodbe […] ugotovljene na številnih drugih mestih na celotni železniški progi“ 
(točka 165). Moj poudarek.
54 Glede na njihovo tehnično naravo in za boljše razumevanje bo vsak od štirih delov individualno obravnavan v okviru moje analize.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                19SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
1.Prvi del
107. S prvim delom tretjega pritožbenega razloga družba LG s prvim očitkom trdi, da pristop 
Splošnega sodišča temelji na napačni premisi, ki je razvidna iz točk 223, 225 in 227 izpodbijane 
sodbe. Po mnenju družbe LG je možnost 1 upoštevna in ekonomsko razumna alternativa za 
možnost 2. Splošno sodišče pa naj ne bi zavrnilo stališča družbe LG, ki je povzeto 
v točkah 150, 151 in 167 te sodbe in v skladu s katerim je bila možnost 2 edina upoštevna in 
ekonomsko razumna možnost, ampak naj bi v točki 168 navedene sodbe to vprašanje pustilo brez 
odgovora. Družba LG iz tega sklepa, da so točke 223, 225 in 227 izpodbijane sodbe protislovne in 
nezdružljive z izbiro možnosti 2. Z drugim očitkom trdi, da naj bi točke 223, 225 in 227 
izpodbijane sodbe temeljile na napačni predpostavki, da bi se „v kratkem“ z začetnimi popravili iz 
možnosti 1 lahko zagotovilo ponovno obratovanje železniške proge. To pa naj ne bi veljalo, ker naj 
bi taka popravila zahtevala, da se izvede isti postopek, zlasti za pridobitev sredstev od Republike 
Litve ali Unije, kot pri možnosti 2. Splošno sodišče naj tega ne bi upoštevalo in naj bi tako 
nasprotovalo samo sebi.
108. V zvezi s prvim očitkom na eni strani ugotavljam, da Splošno sodišče v točkah 223, 225 in 227 
izpodbijane sodbe družbi LG ne očita, da je izbrala možnost 2, ampak v točki 225 te sodbe samo 
ugotavlja, da „je odstranitev železniške proge de facto onemogočila izvedbo možnosti 1, ker prve 
faze te možnosti, torej lokalnih popravil na mestih železniške proge, ki niso omogočala varnega 
železniškega prometa, odtlej ni bilo več mogoče načrtovati“. Kot je Splošno sodišče pojasnilo 
v točki 229 izpodbijane sodbe, namreč „Komisija [družbi LG] ne očita, da se je odločila za 
možnost 2 namesto za možnost 1, temveč ji očita način izvajanja možnosti 2“. Na drugi strani je 
Splošno sodišče v točki 168 te sodbe navedlo samo, zakaj s trditvijo družbe LG, da je bila 
možnost 2 edina upoštevna in ekonomsko razumna možnost, ni mogoče dokazati, da je morala 
biti železniška proga odstranjena v naglici. Ker ni nobenega protislovja ali napake pri presoji 
v smislu, ki ga navaja družba LG, zato predlagam, naj se prvi očitek zavrne kot neutemeljen.
109. Glede drugega očitka, v skladu s katerim naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo, da izvedba 
možnosti 1 zahteva isti postopek za pridobitev sredstev kot možnost 2, menim, da želi družba LG 
s to trditvijo, s katero ponavlja trditve, predstavljene na prvi stopnji,55v bistvu izpodbijati 
ugotovitve dejanskega stanja, kar ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča.56
Poleg tega se v obravnavani zadevi družba LG ne sklicuje na izkrivljanje dejstev in ne navaja, kako 
bi morala biti nova presoja dejanskega stanja očitna. Nazadnje, vsekakor tudi v primeru opustitve 
s strani Splošnega sodišča ta ne bi dokazovala protislovja s tem, da bi bil v kratkem znova 
vzpostavljen varen promet, saj je Splošno sodišče v točki 176 izpodbijane sodbe presodilo, da bi 
družba LG lahko pridobila sredstva Unije za rekonstrukcijo železniške proge, če bi pravočasno 
začela za to potreben upravni postopek.
110. Zato predlagam, naj se ta prvi del zavrne kot delno neutemeljen in zavrže kot delno 
nedopusten.
55 Glej povzetek trditve družbe LG v točki 216 izpodbijane sodbe.
56 Glej točke od 98 do 101 teh sklepnih predlogov. Glej tudi sodbo z dne 28. januarja 2021, Qualcomm in Qualcomm Europe/Komisija 
(C-466/19 P, EU:C:2021:76, točki 42 in 43 ter navedena sodna praksa).
20                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
2.Drugi del
111. Z drugim delom tretjega pritožbenega razloga družba LG trdi, da je Splošno sodišče 
nasprotovalo samo sebi s tem, da je v točki 225 izpodbijane sodbe navedlo, da izvedba možnosti 1 
zahteva „lokaln[a] popravil[a] na mestih železniške proge, ki niso omogočala varnega železniškega 
prometa“, medtem ko je v točki 164 te sodbe priznalo potrebo po popravilih „na celotni dolžini 
[železniške] proge“.
112. Vendar težko vidim protislovje med tema točkama. Splošno sodišče je namreč v točki 164 
izpodbijane sodbe samo poudarilo vsebino notranjega dopisa družbe LG57, v skladu s katerim 
mora med drugim popravilo železniške proge v okviru možnosti 1 „vključevati takojšnjo in 
celotno odstranitev železniške proge“, čeprav „bi bilo treba […] železniško progo v celoti popraviti 
v petih letih“, medtem ko je Splošno sodišče v točki 225 te sodbe ugotovilo samo, da prva faza 
izvedbe možnosti 1 vključuje „lokaln[a] popravil[a] na mestih železniške proge, ki niso omogočala 
varnega železniškega prometa“.
113. Zato predlagam, naj se ta drugi del zavrne kot neutemeljen.
3.Tretji del
114. S tretjim delom tretjega pritožbenega razloga družba LG trdi, da v nasprotju s tem, kar je 
Splošno sodišče namigovalo v točkah od 221 do 223 izpodbijane sodbe, zanjo ne velja absolutna 
pravna obveznost, da vzpostavi normalno stanje na progi z izvedbo začetnih popravil iz 
možnosti 1, in da je lahko upravičeno izbrala možnost 2. To naj bi omogočilo vzpostavitev 
normalnega stanja, pri čemer je pojasnila, da je čas odstranitve proge, neizogibne pri izvedbi 
možnosti 2, neupošteven.
115. V zvezi s tem moram najprej ugotoviti, kot je bilo poudarjeno v okviru prvega dela, da trditev 
temelji na napačni premisi, v skladu s katero je Splošno sodišče presodilo, da za družbo LG na 
podlagi zakonodaje Unije in nacionalne zakonodaje, ki se uporabljata, velja absolutna pravna 
obveznost, da vzpostavi normalno stanje z izvedbo začetnih popravil iz možnosti 1, in da ne more 
izbrati možnosti 2.
116. Dalje, ugotavljam, da so bile presoje v zvezi z regulativnim okvirom, ki se uporablja, in zlasti 
obveznostmi, ki so v tem okviru naložene upravljavcem železniške infrastrukture, navedene 
v točki 222 izpodbijane sodbe, med drugim za ugotovitev, prvič, da upravljavec infrastrukture na 
podlagi regulativnega okvira, ki se uporablja, nima le obveznosti zagotavljati varnost prometa, 
ampak tudi obveznost, „da čim bolj zmanjša motnje v železniškem omrežju in po motnji 
v vlakovnem prometu vzpostavi normalno stanje“, in drugič, da „odstranitve celotne železniške 
proge ni bilo mogoče utemeljiti le z varnostnimi razlogi, saj je bila varnost ustrezno zagotovljena 
z ustavitvijo prometa 2. septembra 2008 “. Poleg tega je Splošno sodišče v točki 223 te sodbe 
presodilo, da se mora družba LG, ker ima prevladujoč položaj na upoštevnem trgu, na podlagi 
člena 102 PDEU, „izogniti izničenju vsake možnosti za to, da bi se v kratkem s postopno 
rekonstrukcijo zagotovilo ponovno obratovanje železniške proge, tako da bi izpolnila svojo 
obveznost, da čim bolj zmanjša motnje v železniškem omrežju z vzpostavitvijo normalnega stanja 
po motnji“.
57 Dopis, ki ga je 18. septembra 2008 direkcija družbe LG za železniško infrastrukturo poslala svetu za strateško načrtovanje te družbe in je 
bil pripravljen na podlagi poročila o izrednem inšpekcijskem pregledu z dne 12. septembra 2008.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                21SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
117. Iz ugotovitev v teh točkah izpodbijane sodbe izhaja, da Splošno sodišče ni ugotovilo, da za 
družbo LG velja absolutna pravna obveznost, da izvede začetna popravila iz možnosti 1, in da 
vsekakor ugotovitve v zvezi z obveznostmi upravljavcev železniške infrastrukture temeljijo 
predvsem na posebni odgovornosti, ki jo ima družba LG na podlagi člena 102 PDEU.
118. Zato predlagam, naj se tretji del zavrne kot neutemeljen.
4.Četrti del
119. S četrtim delom tretjega pritožbenega razloga družba LG trdi, da je zatrjevanje v točki 225 
izpodbijane sodbe o učinku izrinjenja, ker je družba LDZ, ko je družba Orlen ocenila, da družba 
LG železniške proge ne namerava v kratkem popraviti, umaknila vlogo za pridobitev licence za 
opravljanje dejavnosti na litovskem delu kratke poti do Latvije, protislovno glede na ugotovitve 
v točkah 24 in 25 te sodbe, v katerih je Splošno sodišče ugotovilo, da je družba LDZ vložila vlogo 
za pridobitev take licence „do konca junija 2009“, to je po odstranitvi železniške proge. Ta naj torej 
ne bi vplivala na odločitev za umik vloge za pridobitev licence, ki naj bi jo bilo v resnici mogoče 
pojasniti s tem, da je družba Orlen sredi leta 2010 ugotovila, da družba LG ne namerava 
v kratkem popraviti železniške proge, kot je razvidno iz točke 26 izpodbijane sodbe.
120. V zvezi s tem poudarjam, da bi bilo dejansko mogoče na podlagi povezane razlage 
točk 24 in 25 ter 225 izpodbijane sodbe trditi, da ni vzročne zveze med odstranitvijo železniške 
proge in umikom vloge za pridobitev licence s strani družbe LDZ.
121. Vendar je treba sklicevanje na umik vloge družbe LDZ v točki 225 izpodbijane sodbe 
razumeti v njegovem zelo posebnem okviru. Splošno sodišče se je namreč na umik vloge družbe 
LDZ sklicevalo za ponazoritev ugotovitve v prejšnjem stavku, v skladu s katerim „[s]prememba 
začasnega položaja v stalnega […] lahko vpliva na konkurenčni položaj, ker potencialni 
konkurenti ne bodo ravnali enako glede na to, ali menijo, da bo do ponovne vzpostavitve , 
normalnega‘ stanja prišlo kratko- ali srednjeročno ali pa nikoli“. Dejstvo, da je družba LDZ, takoj 
ko je bilo jasno, da železniška proga ne bo v kratkem popravljena, umaknila svojo vlogo za 
opravljanje dejavnosti v Litvi, ponazarja to splošno ugotovitev o ravnanju konkurentov ne glede na 
datum, ko je bila zadevna vloga umaknjena. Zato predlagam, naj se četrti del zavrne kot 
neutemeljen.
122. Če bi Sodišče ugotovilo notranje protislovje v izpodbijani sodbi, ki bi vplivalo na obrazložitev 
v točki 225 te sodbe, s tem protislovjem po mojem mnenju ni mogoče ovreči ugotovitve Splošnega 
sodišča, v skladu s katero je „odstranitev železniške proge v naglici in brez predhodne pridobitve 
potrebnih sredstev za njeno rekonstrukcijo […] povečala tveganje – ki se je v obravnavani zadevi 
uresničilo – da bo varen železniški promet na kratki poti ponovno vzpostavljen šele več kot deset 
let pozneje“. V tem smislu bi bil četrti del tretjega pritožbenega razloga brezpredmeten.
123. Glede na navedeno predlagam, naj se četrti del tretjega pritožbenega razloga zavrne in s tem 
tretji pritožbeni razlog v celoti.
E.Četrti pritožbeni razlog
124. Družba LG s četrtim pritožbenim razlogom, ki ima dva dela, Splošnemu sodišču očita, da je 
napačno uporabilo pravo in storilo napake pri presoji v okviru preučitve zakonitosti globe, ki ji je 
bila naložena.
22                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
125. S prvim delom družba LG poudarja, da izpodbijana sodba vsebuje protislovno obrazložitev, 
ker je Splošno sodišče zlasti v točki 196 izpodbijane sodbe štelo, da „se Komisija za utemeljitev 
svoje ugotovitve obstoja kršitve konkurenčnega prava nikakor ni oprla na namero, na 
protikonkurenčno strategijo ali na slabo vero družbe LG“58, medtem ko se je v naslednjih delih 
sodbe, v katerih je obravnavalo tožbene razloge v zvezi z določitvijo zneska globe, sklicevalo na 
domneven protikonkurenčni namen družbe LG. Ker nič ne kaže, da je Splošno sodišče 
nameravalo spremeniti ugotovitve iz točke 196 izpodbijane sodbe, naj bi to protislovje razkrivalo 
napako pri presoji v zvezi z dvema vidikoma. Prvič, Splošno sodišče naj bi storilo očitno napako pri 
presoji v točki 339 izpodbijane sodbe s tem, da je pri analizi vprašanja novosti pravne teorije, na 
kateri temelji sporni sklep, zadevno ravnanje opisalo kot ravnanje, „katerega namen je 
konkurente držati stran od trga“. Drugič, Splošno sodišče naj bi ta opis zadevnega ravnanja 
napačno ponovilo v okviru analize domnevne nesorazmernosti koeficienta teže, ki ga je uporabila 
Komisija, zlasti v točki 368 izpodbijane sodbe (ki napotuje na zgoraj navedeno točko 339) in 
točki 374 te sodbe, v kateri se sklicuje na „odstranit[ev] železniške proge z namenom, da se 
konkurente drži stran od trga, tako da se jim dostop do trga omogoči pod manj ugodnimi pogoji“. 
Take napake pri presoji Splošnega sodišča pa naj bi imele učinek tako na presojo nujnosti naložitve 
globe kot na, po potrebi, sam znesek te globe.
126. Z drugim delom družba LG trdi, ne da bi svoje navedbe podprla, da bi domnevna novost 
zadevnega ravnanja in neobstoj protikonkurenčnega namena lahko vplivala na analizo Splošnega 
sodišča v okviru izvajanja njegove neomejene pristojnosti. Družba LG naj bi na obravnavi v zvezi 
s tem navedla dve pojasnili. Prvič, družba LG je trdila, da je neobstoj protikonkurenčnega namena 
upošteven, ker je Splošno sodišče v točkah 398 in 404 izpodbijane sodbe pojasnilo, da je bil 
v okviru njegove neomejene pristojnosti znesek globe določen tako, da je bila „teža kršitve 
pravično ocenjena“, saj je protikonkurenčni namen ključni element presoje teže kršitve. Drugič, 
družba LG trdi, da je Splošno sodišče prekoračilo svojo neomejeno pristojnost, ker je 
z domnevanjem, da je protikonkurenčni namen element presoje teže, spremenilo sestavne 
elemente kršitve, ki jo je Komisija zakonito ugotovila.
1.Upoštevnost četrtega pritožbenega razloga
127. Komisija meni, da je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot brezpredmeten59, ker je 
Splošno sodišče na eni strani izvajalo svojo neomejeno pristojnost in s svojo presojo globe 
nadomestilo presojo Komisije ter ker se na drugi strani v okviru te presoje ni sklicevalo na noben 
protikonkurenčni namen družbe LG.
128. V obravnavani zadevi želi družba LG s četrtim pritožbenim razlogom še bolj zmanjšati 
znesek globe, ki ji je bila naložena, s tem da se sklicuje na napako pri presoji, ki naj bi jo Splošno 
sodišče storilo pri obravnavi tožbenih razlogov v zvezi z določitvijo zneska globe. Vendar zaradi 
okoliščine, da je Splošno sodišče izvajalo svojo neomejeno pristojnost in s svojo presojo zneska 
globe nadomestilo presojo Komisije, ta pritožbeni razlog ne more postati brezpredmeten. Ta 
okoliščina namreč sama po sebi ne izključuje, prvič, da bi ta četrti pritožbeni razlog, če bi bil 
utemeljen, lahko povzročil poznejše zmanjšanje zneska globe, ki jo je prvotno naložila Komisija, 
saj lahko napaka pri presoji namernosti dejansko vpliva na nekatere parametre globe in zlasti na 
stopnjo teže, ter, drugič, da bi Splošno sodišče zaradi takega zmanjšanja štelo, da ni več 
primerno, da izvaja svojo neomejeno pristojnost. Ta predpostavka je toliko bolj verjetna, ker se 
58 Moj poudarek.
59 Kot je bilo opozorjeno v točki 89 teh sklepnih predlogov se predmetnost razloga nanaša na njegovo zmožnost, da v primeru, da je 
utemeljen, povzroči sprejetje predloga, ki ga s tem razlogom zasleduje pritožnik.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                23SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
na eni strani zdi, da je Splošno sodišče na lastno pobudo in ob izvajanju svoje neomejene 
pristojnosti opravilo ponovno oceno zneska globe, na podlagi katere je globo določilo na bistveno 
nižji znesek od tistega, ki ga je uporabila Komisija, ter ker na drugi strani ni navedlo razlogov, iz 
katerih je spremenilo končni znesek naložene globe, čeprav je zavrnilo vse tožbene razloge, 
navedene v podporo predlogom za razglasitev ničnosti spornega sklepa, in vse očitke, navedene 
v podporo predlogu družbe LG za zmanjšanje zneska globe.
129. Iz zgoraj navedenega izhaja, da tega pritožbenega razloga ni mogoče takoj zavrniti kot 
brezpredmetnega. Preučiti je treba torej njegovo utemeljenost.
2.Utemeljenost četrtega pritožbenega razloga
130. Uvodoma ugotavljam, da četrti pritožbeni razlog nujno temelji na premisi, v skladu s katero 
je Splošno sodišče tako pri preverjanju določitve globe, kot jo je opravila Komisija, kot pri izvajanju 
svoje neomejene pristojnosti upoštevalo protikonkurenčni namen družbe LG. Na to premiso se 
namreč opira družba LG, ko trdi, da je sodba notranje protislovna, ker je Splošno sodišče trdilo, 
da se je protikonkurenčni namen družbe LG upošteval pri opredelitvi ravnanja kot zlorabe.
131. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je Splošno sodišče v točkah 196 in 197 izpodbijane 
sodbe60štelo, da se Komisija v spornem sklepu ni oprla na namero, protikonkurenčno strategijo ali 
slabo vero družbe LG, da bi utemeljila svojo ugotovitev obstoja kršitve konkurenčnega prava. 
S tem je Splošno sodišče izrecno zavrnilo trditev družbe LG, da je bilo v spornem sklepu pravo 
napačno uporabljeno, ker je Komisija poudarila naravo zlorabe, ki jo ima zadevna praksa, pri 
čemer se je oprla zlasti na njen protikonkurenčni namen.61
132. Dalje, ugotavljam, da se v nobenem od delov sodbe, na katere se nanaša četrti pritožbeni 
razlog, izrecno ne omenja domnevni protikonkurenčni namen družbe LG. Edina elementa, 
s katerima bi bilo torej mogoče podpreti trditev družbe LG, v skladu s katero je Splošno sodišče 
upoštevalo njen domnevni protikonkurenčni namen, sta po mnenju družbe LG, prvič, uporaba 
ubeseditev, ki namigujejo na tak namen (v točkah 339, 368 in 374 izpodbijane sodbe v okviru 
prvega dela), in, drugič, še bolj implicitno, sklicevanje na pravično oceno teže kršitve, kolikor je 
protikonkurenčni namen upošteven v tem pogledu (v točkah 398 in 404 izpodbijane sodbe 
v okviru drugega dela).
133. Iz razlogov, predstavljenih v nadaljevanju, menim, da noben od teh dveh elementov ne 
zadostuje za dokaz, da je Splošno sodišče upoštevalo domnevni protikonkurenčni namen družbe 
LG, in da je treba zato oba dela četrtega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljena.
a)Prvi del
134. S prvim delom četrtega pritožbenega razloga družba LG v bistvu trdi, da je Splošno sodišče 
storilo napako pri presoji, ko je preučilo zakonitost globe, ki jo je naložila Komisija. V zvezi s tem 
navaja dva očitka, od katerih se prvi nanaša na napako pri presoji v točki 339 izpodbijane sodbe 
v okviru analize novosti pravne teorije, na kateri temelji sporni sklep, drugi pa na napako pri 
presoji v točkah 368 in 374 izpodbijane sodbe v okviru analize domnevne nesorazmernosti 
koeficienta teže.
60 Glej zlasti točki 204 in 209 te sodbe.
61 Glej točko 185 izpodbijane sodbe.
24                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
135. Na prvem mestu, glede očitka v zvezi s točko 339 izpodbijane sodbe ugotavljam, da je ta 
točka del analize Splošnega sodišča, ki se nanaša na očitek družbe LG, da je Komisija napačno 
uporabila pravo in storila napako pri presoji s tem, da ji je naložila globo, ker ravnanje, ki se ji očita 
v spornem sklepu, pomeni novo kategorijo zlorabe, za katero ni vedela, da je nezakonita. Splošno 
sodišče je namreč opozorilo, da ima zadevno ravnanje „lahko potencialne protikonkurenčne 
učinke izrinjenja konkurence na [zadevnem] trgu […], ker pomeni oviro za vstop na trg, ne da bi 
obstajala objektivna utemeljitev“. Zato je Splošno sodišče z vidika te ugotovitve in v odgovor na 
trditev, da je treba naravo zlorabe, ki jo ima to ravnanje, opredeliti na novo, štelo, da „sta sodišči 
Unije kot zlorabo že obsodili ravnanje, kot je ravnanje tožeče stranke, katerega namen je 
konkurente držati stran od trga“62.
136. Čeprav drži, da je ubeseditev „[ravnanje,] katerega namen je konkurente držati stran“ (v 
angleščini, ki je jezik postopka, „conduct […] seeking to keep competitors away from the market“) 
dvoumna in bi bila vzeta iz konteksta lahko dejansko razumljena, kot da namiguje na obstoj 
protikonkurenčnega ravnanja, jo je vseeno treba presojati v njenem posebnem kontekstu63.
137. Ta ubeseditev se zgleduje po točki 164 sodbe AstraZeneca/Komisija64, v kateri je Sodišče 
v okviru presoje novosti zadevnih kršitev in njihovega učinka med drugim pojasnilo, da se je 
skupina AstraZeneca „zavedala močne protikonkurenčnosti svojega ravnanja in bi morala 
pričakovati, da to ni skladno s pravili konkurence prava Unije“65. Iz tega sledi, da ima namernost 
v okviru te sodne prakse drugačen odtenek glede na pojem namena, ki se razume kot obstoj 
„poslovne strategije podjetja“. Ko se Splošno sodišče v točkah 196 in 197 izpodbijane sodbe 
sklicuje na namernost, se pri tem opira na „subjektivne dejavnike, to je nagibe, na katerih temelji 
zadevna poslovna strategija“ (glej točko 191 izpodbijane sodbe).66Nasprotno pa gre pri sklicevanju 
na ravnanje, „katerega namen je konkurente držati stran od trga“, za objektivno presojo, povezano 
z vprašanjem, ali lahko ravnanje ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin omejuje konkurenco.
138. Zato menim, da je treba zavrniti prvi očitek prvega dela, ki se nanaša na napako pri presoji 
v točki 339 izpodbijane sodbe v okviru analize opredelitve zadevnega ravnanja kot novega.
139. Na drugem mestu, glede očitka v zvezi s točkama 368 in 374 izpodbijane sodbe ugotavljam, 
da sta ti točki del analize Splošnega sodišča v zvezi z očitkom, ki se nanaša na domnevno 
nesorazmernost koeficienta teže, ki ga je Komisija uporabila pri določitvi zneska globe.
140. V zvezi s tem moram najprej poudariti, da je Splošno sodišče v točki 366 izpodbijane sodbe 
opozorilo, da je Komisija za določitev stopnje teže zadevne kršitve upoštevala štiri elemente, in 
sicer naravo kršitve, položaj družbe LG na upoštevnih trgih, geografski obseg kršitve in načine 
dejanskega izvajanja kršitve. Ugotoviti je treba, da med temi elementi, ki jih je Komisija 
upoštevala za določitev stopnje teže, ni nobenega subjektivnega elementa, kot je namernost 
ravnanja.67
62 Moj poudarek.
63 Moj poudarek.
64 Sodba z dne 6. decembra 2012, AstraZeneca/Komisija (C-457/10 P, EU:C:2012:770).
65 Moj poudarek.
66 Glej v tem smislu sodbi z dne 19. aprila 2012, Tomra Systems in drugi/Komisija (C-549/10 P, EU:C:2012:221, točki 20 in 21), in z dne 
30. januarja 2020, Generics (UK) in drugi (C-307/18, EU:C:2020:52, točka 162).
67 Splošno sodišče je v zvezi z „naravo kršitve“, na katero se nanaša točka 366 izpodbijane sodbe, štelo, da je „odstranitev javne železniške 
proge med državama članicama škodil[a] konsolidaciji enotnega trga, zlasti enotnega evropskega železniškega trga“.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                25SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
141. Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo družbe LG, da obstajata dve referenci, in sicer 
točki 368 in 374 izpodbijane sodbe, ki bi, če bi se brali ločeno, lahko namigovali, da se je 
upošteval subjektivni element, ki razkriva namen.
142. Natančneje, Splošno sodišče je na eni strani v točki 368 izpodbijane sodbe kot v zgoraj 
navedeni točki 339 navedlo, da „sta sodišči Unije kot zlorabo […] obsodili ravnanje, kot je ravnanje 
[družbe LG], katerega namen je konkurente držati stran od trga“. To sklicevanje, ki je ubesedeno 
enako kot zgoraj preučena točka 339 izpodbijane sodbe, je posledica tega, da se družba LG sklicuje 
na trditve, navedene v podporo tožbenemu razlogu, v skladu s katerim je zadeva nova in brez 
precedensov, da bi izpodbijala domnevno nesorazmernost koeficienta teže, ki ga je uporabila 
Komisija. Iz tega sledi, da se smiselno uporablja analiza, opravljena v točkah 135 in 136 teh 
sklepnih predlogov.
143. Na drugi strani je Komisija v točki 374 izpodbijane sodbe želela odgovoriti na trditev družbe 
LG, da je koeficient teže nesorazmeren tudi z vidika njene prakse v primerljivih primerih uporabe 
člena 102 PDEU in da zato krši načelo enakega obravnavanja. V tem okviru je Splošno sodišče 
navedlo, da „odstranitve železniške proge z namenom, da se konkurente drži stran od trga, tako 
da se jim dostop do trga omogoči pod manj ugodnimi pogoji, ni mogoče obravnavati kot 
[zavrnitev dostopa do bistvene infrastrukture]“68.
144. Ker pa je izraz „z namenom, da se“ dejansko dvoumen, tako da bi se lahko razumel kot 
sklicevanje na protikonkurenčni namen, menim, da gre za nerodnost Splošnega sodišča pri 
pisanju, ker v tem delu izpodbijane sodbe samo ponavlja svojo analizo v zvezi z opredelitvijo 
ravnanja kot zlorabe prevladujočega položaja, v skladu s katero zadevnega ravnanja ni mogoče 
opredeliti kot „zavrnitev dostopa“. Prav iz tega razloga pred tem stavkom stoji stavek „je bilo 
v obravnavani zadevi v okviru preučitve prvega tožbenega razloga ugotovljeno“.
145. Zato Splošno sodišče v točki 374 izpodbijane sodbe ni opravilo nove presoje namernosti 
kršitve, ki bi se lahko dojemala kot protislovna, ampak je samo ponovilo ugotovitev, do katere je 
prišlo že v okviru analize prvega tožbenega razloga, zlasti v točki 98 izpodbijane sodbe, v skladu 
s katero „zadevnega ravnanja […] ni mogoče analizirati z vidika ustaljene sodne prakse o zavrnitvi 
dostopa do bistvene infrastrukture“.
146. Na tretjem mestu, zaradi izčrpnosti je treba spomniti, da za potrebe te pritožbe ni treba 
preučiti domnevne protislovnosti obrazložitve z vidika domnevnega neizpolnjevanja obveznosti 
obrazložitve s strani Splošnega sodišča, ker obrazložitev izpodbijane sodbe jasno in nedvoumno 
prikazuje, da subjektivni elementi, kot so namen, protikonkurenčna strategija ali slaba vera družbe 
LG, niso bili upoštevani pri ugotavljanju obstoja kršitve. Torej ni nobenega notranjega protislovja, 
ki bi oviralo pravilno razumevanje razlogov, na katerih temelji analiza Splošnega sodišča v zvezi 
s tem.69
147. Glede na navedeno predlagam, naj se drugi očitek prvega dela, ki se nanaša na napako pri 
presoji v okviru analize domnevne nesorazmernosti koeficienta teže, ki ga je uporabila Komisija, 
in ta prvi del v celoti zavrneta.
68 Moj poudarek.
69 Glej v zvezi s tem sodbo Splošnega sodišča z dne 16. decembra 2015, Cargolux Airlines/Komisija (T-39/11, neobjavljena, EU:T:2015:991, 
točka 31).
26                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
b)Drugi del
148. Z drugim delom četrtega pritožbenega razloga družba LG v bistvu trdi, da je Splošno sodišče 
storilo napako pri presoji ob izvajanju svoje neomejene pristojnosti s tem, da je domnevalo, da 
obstaja protikonkurenčni namen, ko je presojalo težo kršitve.
1)Presoja protikonkurenčnega namena
149. Najprej moram spomniti, da iz ustaljene sodne prakse, na katero se Splošno sodišče izrecno 
sklicuje v točki 390 izpodbijane sodbe, izhaja, da je sodišče Unije pri izvajanju svoje neomejene 
pristojnosti pristojno, da poleg zgolj nadzora nad zakonitostjo sankcije presojo Komisije, avtorice 
akta, v katerem je bila prvotno določena višina zneska te sankcije, za določitev tega zneska 
nadomesti s svojo presojo, izključena pa je vsakršna sprememba elementov, ki tvorijo kršitev, ki 
jo je Komisija zakonito ugotovila v odločbi, o kateri odloča Splošno sodišče.70
150. Iz tega sledi, da ker je Splošno sodišče v točkah 196 in 197 izpodbijane sodbe71štelo, da se 
Komisija v spornem sklepu pravilno ni oprla med drugim na protikonkurenčni namen družbe 
LG, da bi utemeljila svojo ugotovitev obstoja kršitve konkurenčnega prava, Splošno sodišče ni 
pooblaščeno, da z upoštevanjem takega namena v okviru svoje neomejene pristojnosti spremeni 
tak „sestavni element kršitve“.
151. Kot pa je bilo ugotovljeno že v točki 138 teh sklepnih predlogov, izraz „namen“ ni uporabljen 
nikjer v delu sodbe, namenjenem izvajanju neomejene pristojnosti, in sicer v točkah od 389 do 406 
izpodbijane sodbe. Poleg tega družba LG v tožbi ni natančno navedla, kateri del analize Splošnega 
sodišča je napačen zaradi preudarkov v zvezi z namernostjo zadevnega ravnanja, je pa na 
obravnavi trdila, da so preudarki v zvezi z namernostjo del presoje teže ravnanja.
152. V zvezi s tem naj spomnim, da v skladu s sodno prakso Sodišča lahko to na podlagi 
neomejene pristojnosti, ki je sodišču Unije v skladu s členom 261 PDEU podeljena s členom 31 
Uredbe št. 1/2003, preseže zgolj nadzor zakonitosti sankcije in presojo Komisije nadomesti 
s svojo ter tako odpravi, zniža ali zviša naloženo globo ali periodično denarno kazen. Čeprav 
izvajanje te neomejene pristojnosti nadzora ni enako preizkusu po uradni dolžnosti in čeprav je 
postopek kontradiktoren, mora sodišče Unije pri izvajanju pooblastil iz členov 261 in 263 PDEU 
preučiti vsak očitek, pravni ali dejanski, s katerim se skuša dokazati, da znesek globe ni 
v sorazmerju s težo in trajanjem kršitve.72Izvajanje neomejene pristojnosti torej pomeni, da se 
upoštevata teža in trajanje storjene kršitve ob spoštovanju predvsem načel sorazmernosti, 
individualizacije sankcij in enakega obravnavanja.73Splošno sodišče je namreč na podlagi teh 
dveh meril v zvezi s težo in trajanjem kršitve izvajalo svojo diskrecijsko pravico.74
153. Glede teže kršitve, ki je upoštevno merilo v okviru tega dela, se je Splošnemu sodišču, kot je 
razvidno iz točke 399 izpodbijane sodbe, zdelo primerno, da upošteva tri elemente, in sicer naravo 
kršitve, položaj družbe LG na upoštevnih trgih in geografski obseg te kršitve. Namernost kršitve pa 
je sama po sebi lahko upoštevana samo v okviru presoje prvega elementa, in sicer narave kršitve.
70 Glej v tem smislu sodbo z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija (C-603/13 P, EU:C:2016:38, točke od 75 do 77).
71 Glej tudi točki 204 in 209 izpodbijane sodbe.
72 Sodba z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija (C-606/18 P, EU:C:2020:571, točki 96 in 97 ter navedena sodna praksa).
73 Sodba z dne 21. januarja 2016, Galp Energía España in drugi/Komisija (C-603/13 P, EU:C:2016:38, točka 90).
74 Glej točki 395 in 397 izpodbijane sodbe.
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                27SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
154. Vendar je treba ugotoviti, da se je Splošno sodišče v točki 400 izpodbijane sodbe, v kateri je 
opravilo analizo narave kršitve, sklicevalo na objektivne preudarke, ki nimajo neposredne ali 
posredne povezave z domnevnim protikonkurenčnim namenom.
155. Iz tega sledi, da se Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar trdi družba LG, ni oprlo na 
domnevni protikonkurenčni namen, da bi „tež[o] […] kršitve pravično ocen[ilo]“, in da bi bilo 
zato treba tudi ta drugi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
156. Vendar želim dodatno in zaradi celovitosti dodati dve pojasnili o presoji primernega zneska 
globe in obveznosti obrazložitve v okviru izvajanja neomejene pristojnosti.
2)Presoja primernega zneska globe
157. Na eni strani iz ustaljene sodne prakse izhaja, da kadar Sodišče v okviru pritožbe odloča 
o pravnih vprašanjih, ni pristojno, da iz razlogov pravičnosti s svojo presojo nadomesti presojo 
Splošnega sodišča, ki pri izvajanju svoje neomejene pristojnosti odloča o višini glob, naloženih 
podjetjem zaradi kršitev prava Unije. Le če bi Sodišče ocenilo, da višina sankcije ni le neprimerna, 
ampak tudi tako pretirana, da ni sorazmerna, bi bilo torej treba ugotoviti, da je Splošno sodišče 
zaradi neprimernosti višine globe napačno uporabilo pravo.75
158. V obravnavani zadevi pa družba LG izpodbija presojo Splošnega sodišča v zvezi z zneskom 
naložene globe glede na okoliščine obravnavane zadeve, ne da bi dokazala ali trdila, da ta znesek 
ni le neprimeren, ampak tudi tako pretiran, da ni sorazmeren. Zato bi Sodišče lahko ta del tudi 
zavrglo kot nedopusten.
3)Obveznost obrazložitve
159. Na drugi strani naj spomnim, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Splošno sodišče 
pri izvajanju neomejene sodne pristojnosti spoštovati nekatere obveznosti, med temi je obveznost 
obrazložitve, ki jo ima Splošno sodišče na podlagi člena 36 Statuta Sodišča Evropske unije, ki se 
zanj uporablja na podlagi člena 53, prvi odstavek, tega statuta.76
160. V obravnavani zadevi se je Splošno sodišče v točkah od 400 do 402 izpodbijane sodbe 
zadovoljilo s posebej nejasno obrazložitvijo, iz katere nikakor ni mogoče razumeti, kako je lahko 
prišlo do bistvenega zmanjšanja zneska globe, ki ga je uporabilo. Ta neobstoj obrazložitve je 
toliko bolj presenetljiv, ker je Splošno sodišče potrdilo sporni sklep s tem, da je zavrnilo vse 
tožbene razloge družbe LG. Čeprav drži, da lahko Splošno sodišče v okviru svoje neomejene 
pristojnosti spremeni izpodbijani akt, med drugim s tem, da zmanjša naloženi znesek globe, tudi 
če tega akta ne razglasi za ničnega, ostaja dejstvo, da mora biti taka sprememba globe 
obrazložena, tako da je mogoče opredeliti razloge, ki utemeljujejo tako spremembo globe, ne da 
bi bila vseeno potrebna natančna računska operacija.
161. V obravnavani zadevi pa se družba LG ni sklicevala na neobstoj obrazložitve in Komisija, ki 
bi imela tudi legitimen interes za uveljavljanje kršitve obveznosti obrazložitve, ni vložila nasprotne 
pritožbe, omejene na izpodbijanje globe.
75 Sodba z dne 25. marca 2021, Lundbeck/Komisija (C-591/16 P, EU:C:2021:243, točki 197 in 198 ter navedena sodna praksa).
76 Sodba z dne 18. marca 2021, Pometon/Komisija (C-440/19 P, EU:C:2021:214, točka 138).
28                                                                                                                ECLI:EU:C:2022:537SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA
162. V teh posebnih okoliščinah je treba po mojem Sodišče ni dolžno po uradni dolžnosti 
izpostaviti kršitve obveznosti obrazložitve. Vendar, če merni da je smotrno izpostaviti, da 
izvajanje neomejene pristojnosti ni bilo zadostno obrazloženo v delu, v katerem mora Splošno 
sodišče presoditi težo nezakonitih ravnanj, to zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču, da bi 
podrobneje obrazložilo opravljeni izračun.77V takem primeru, da bi se spoštovalo načelo 
prepovedi reformatio in pejus78ter načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, drži, 
da ob neobstoju vsakršnega izpodbijanja s strani Komisije Splošno sodišče ne more povečati 
zneska globe nad znesek, naložen v izpodbijani sodbi.
VI. Stroški
163. Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči 
Sodišče. V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na 
podlagi člena 184(1) navedenega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli 
stranki. Ker družba LG s svojimi razlogi po mojem ni uspela predlagam, da se ji naloži plačilo 
stroškov pritožbenega postopkač
VII. Predlog
164. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči tako:
– pritožba se zavrne in
– družbi Lietuvos geležinkeliai AB se naloži, da poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Evropske 
komisije.
77 Glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2020, Nexans France in Nexans/Komisija (C-606/18 P, EU:C:2020:571, točka 95 in navedena 
sodna praksa).
78 Glej v zvezi s tem točko 273 sklepnih predlogov generalne pravobranilke J. Kokott v združenih zadevah Fresh Del Monte 
Produce/Komisija in Komisija/Fresh Del Monte Produce (C-293/13 P in C-294/13 P, EU:C:2014:2439).
ECLI:EU:C:2022:537                                                                                                                29SKLEPNI PREDLOGI A. RANTOSA – ZADEVA C-42/21 P 
LIETUVOS GELEŽINKELIAI /KOMISIJA