SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

F. G. JACOBSA,

predstavljeni 25. marca 2004( )

Zadeva C-372/02

Roberto Adanez-Vega

proti

Bundesanstalt für Arbeit





1. V tej zadevi je Bundessozialgericht (Nemčija) na Sodišče naslovilo vrsto vprašanj, povezanih z razlago členov 3, 13, 67 in 71 Uredbe št. 1408/71( ) (v nadaljevanju: Uredba).

2. Zlasti je Sodišče za pojasnila zaprošeno v zvezi s – prvič – zakonodajo, ki se uporablja za španskega državljana, ki je, potem ko je večino življenja stalno prebival v Nemčiji, devet mesecev preživel v Španiji zaradi obveznega služenja vojaškega roka, nato pa se je vrnil v Nemčijo, kjer je vložil zahtevek za dodelitev dajatev za brezposelnost, in – drugič – v zvezi s tem, ali Uredba zahteva, da se obdobje služenja vojaškega roka upošteva pri presoji, ali je upravičen do te dajatve.

3. Določbe Uredbe, ki so upoštevne v obravnavani zadevi, so člen 3 (ki določa načelo enakega obravnavanja), člen 13(2) (ki vsebuje pravila za določitev zakonodaje, ki se uporablja), člen 67 (ki določa pravila za seštevanje ali upoštevanje zavarovalnih dob oziroma dob zaposlitve, dopolnjenih v drugi državi članici, pri določanju pravice do dajatve za brezposelnost) in člen 71 (ki se nanaša na brezposelne osebe, ki so bile nazadnje zaposlene v drugi državi članici, kot je država njihovega stalnega prebivališča). Besedilo teh določb je – kolikor je potrebno – povzeto na začetku obravnave vprašanja ali vprašanj, na katera se nanaša.

4. Upošteven je tudi člen 80 Uredbe št. 574/72( ). Ta Uredba določa postopek za izvajanje Uredbe št. 1408/71. Člen 80 v smislu člena 67 Uredbe št. 1408/71 določa, da nosilec za brezposelnost v državi članici, katere zakonodaja je za zadevno osebo nazadnje veljala, izda potrdilo, v katerem so navedene dobe zavarovanja ali zaposlitve, ki jih je oseba kot zaposlena dopolnila v skladu s to zakonodajo.

Upoštevna nacionalna zakonodaja

5. Odstavek 100 Arbeitsförderungsgesetz (zakon o spodbujanju zaposlovanja, v nadaljevanju: AFG) določa, da ima zadevna oseba pravico do dajatve za brezposelnost, če je, inter alia, dopolnila dobo, za katero so bili plačani prispevki. Odstavek 104 določa, da je doba, za katero so bili plačani prispevki, dopolnjena, če je zadevna oseba v referenčnem obdobju treh let – ki je neposredno pred prvim dnem obdobja nezaposlenosti, ko so izpolnjeni drugi pogoji, na podlagi katerih je upravičena do nadomestila za brezposelnost – bila zaposlena 360 dni, glede zaposlitve pa je veljala obveznost plačila obveznih prispevkov.

6. Odstavek 107 določa, da se obdobja služenja vojaškega roka obravnavajo kot zaposlitev, za katero velja obveznost plačila obveznih prispevkov.

Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

7. Glede na predložitveni sklep so dejstva naslednja.

8. Tožnik, ki je španski državljan, je bil rojen 1974 v Nemčiji in ima od takrat glavno prebivališče prijavljeno v Nemčiji. Med septembrom 1991 in julijem 1994 je v Madridu opravljal usposabljanje za inženirja elektronike na področju energetske industrije. Od 3. do 31. avgusta 1994 in od 3. novembra 1994 do 20. aprila 1995 je bil zaposlen v Nemčiji kot elektrikar. V Španijo je odšel 21. aprila 1995, kjer je med 18. majem 1995 in 15. februarjem 1996 služil obvezni vojaški rok; od 30. maja 1996 je ponovno delal v Nemčiji.

9. V skladu s členom 80 Uredbe št. 574/72 je španski nosilec socialne varnosti januarja 1997 izdal potrdilo, da je tožnik dopolnil zavarovalno in zaposlitveno dobo od 1. decembra 1991 do 4. decembra 1992.

10. Tožnik se je 25. aprila 1996 pri toženi stranki prijavil kot brezposelna oseba. Tožena stranka je zavrnila dodelitev dajatve za brezposelnost, ker pogoj dobe, za katero so bili plačani prispevki, naj ne bi bil izpolnjen, in ker inter alia tožnikovo obdobje služenja obveznega vojaškega roka v Španiji ni pomenilo zaposlitve, za katero bi veljala obveznost plačila obveznih prispevkov v smislu AFG.

11. Tožnik se je uspešno pritožil pri Sozialgericht (socialno sodišče) v Hanovru, sodbo tega sodišča pa je potrdilo Landessozialgericht (višje socialno sodišče). Tožena stranka je vložila pritožbo pri Bundessozialgericht.

12. To sodišče poudarja, da triletno referenčno obdobje zajema čas od 25. aprila 1993 do 24. aprila 1996. V tem času je tožnik v Nemčiji delal na delovnem mestu, za katero je veljala obveznost plačila obveznih prispevkov, in sicer od 3. avgusta 1994 do 31. avgusta 1994 in od 3. novembra 1994 do 20. aprila 1995. Navedeno obdobje šteje 198 dni take zaposlitve, kar je manj kot 360 dni. Tožnik pa bi bil upravičen do dajatve za brezposelnost, če bi se pri tem upoštevalo obdobje služenja obveznega vojaškega roka od 18. maja 1995 do 15. februarja 1996. Po nemškem pravu tega obdobja sicer ni mogoče upoštevati pri presoji, ali je dopolnjena doba, za katero so bili plačani prispevki, morda pa ga je mogoče upoštevati v skladu s pravom Skupnosti. To predpostavlja, da je tožena stranka v skladu s pravom Skupnosti pristojna, da tožeči stranki dodeli dajatev za brezposelnost in da so pogoji za to izpolnjeni. Ali je res tako, je odvisno od razlage nekaterih določb Uredbe št. 1408/71. Bundessozialgericht je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo več vprašanj.

13. Celotno besedilo predloženih vprašanj je v Prilogi k tem sklepnim predlogom. V bistvu se nanašajo na naslednje: prvič, ali se za ta primer uporabi španska ali nemška zakonodaja; drugič, ali tožnikovo obdobje služenja vojaškega roka pomeni ,‚zaposlitev“ v smislu člena 71(1); tretjič, ali se – če je odgovor na to vprašanje pritrdilen – člen 67 načeloma uporablja skupaj s členom 71(1)(b)(ii), in četrtič, ali člen 67 – če je odgovor na to vprašanje pritrdilen – zahteva, da se upošteva obdobje obveznega vojaškega roka, ki ga je tožnik odslužil po zadnji zavarovalni dobi v okviru nemške zakonodaje. In končno, predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 3 Uredbe zahteva, da se upošteva obdobje služenja vojaškega roka, če tega ne zahtevajo zgoraj navedene določbe.

14. Pisna stališča so predložili tožnik, nemška in portugalska vlada ter Komisija. Obravnave ni bilo, ker zahteva v tem smislu ni bila podana.

Določitev prava, ki se uporabi

15. V prvem vprašanju predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali v skladu s členom 13(2)(e) Uredbe za osebo v položaju tožnika velja španska zakonodaja ali pa zanjo v skladu s členom 13(2)(f) iste uredbe velja nemška zakonodaja.

Člen 13 Uredbe

16. Člen 13, z naslovom „Splošna pravila“, je prva določba Naslova II Uredbe št. 1408/71, z naslovom „Določitev zakonodaje, ki se uporablja“.

17. Člen 13(1) v različici, ki je veljala v času dejstev, je določal:

„V skladu s členom 14(c), [ki ni upošteven v obravnavani zadevi], za osebe, za katere se uporablja ta uredba, velja zakonodaja ene same države članice. Ta zakonodaja se določi v skladu z določbami tega naslova.“

18. Člen 13(2) predpisuje več pravil za določitev zakonodaje, ki se uporablja v posebnih okoliščinah. Pravila se uporabljajo v skladu s členi od 14 do 17, ki pomenijo preostale določbe Naslova II, ki vsebuje različna posebna pravila, od katerih se nobeno ne uporabi v tem primeru.

19. Člen 13(2)(a) določa:

„[Z]a delavca, zaposlenega na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je registrirani sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki osebo zaposluje, na ozemlju druge države članice.“

20. Člen 13(2)(e) določa:

„Za osebo, vpoklicano ali ponovno poklicano na služenje vojaškega roka ali na civilno služenje vojaškega roka v državi članici, velja zakonodaja te države. Če je pravica v okviru te zakonodaje odvisna od dopolnjenih zavarovalnih dob pred nastopom ali po odpustitvi iz take vojaške ali civilne službe, se v potrebnem obsegu upoštevajo zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru zakonodaji katerekoli države članice, kot če bi šlo za zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru zakonodaje prve države. Zaposlena ali samozaposlena oseba, vpoklicana ali ponovno poklicana na služenje vojaškega roka ali na civilno služenje vojaškega roka, zadrži status zaposlene ali samozaposlene osebe.“

21. Člen 13(2)(f), ki je začel veljati 29. julija 1991 in je bil v Uredbo št. 1408/71 vstavljen z Uredbo št. 2195/91( ), določa:

„Za osebo, za katero se preneha uporabljati zakonodaja ene države članice, ne da bi se zanjo v skladu z enim od pravil iz predhodnih odstavkov ali z eno od izjem ali posebnih pravil, navedenih v členih od 14 do 17, pričela uporabljati zakonodaja druge države članice, se uporablja zakonodaja tiste države članice, na ozemlju katere stalno prebiva v skladu z določbami samo te zakonodaje.“

Presoja

22. Po mojem mnenju je zakonodajo, ki se uporablja, treba določiti samo na podlagi Naslova II Uredbe, z naslovom „Določitev zakonodaje, ki se uporablja“, ki ga je Sodišče večkrat opisalo kot „celovit in enoten sistem kolizijskih pravil“.( ) Dejansko člen 13(1) izrecno navaja: „V skladu s členom 14(c) za osebe, za katere se uporablja ta uredba, velja zakonodaja ene same države članice. Ta zakonodaja se določi v skladu z določbami tega naslova.“ Zato ni mogoče sprejeti trditve Komisije, da zakonodaje, ki se uporablja, ne ureja Naslov II in da bi jo bilo treba določiti na podlagi drugih določb uredbe.

23. Vdrugih naslovih Uredbe so sicer določbe, ki ob posebnih okoliščinah predvidevajo uporabo zakonodaje druge države članice kot te, katere zakonodaja se uporabi na podlagi Naslova II. Vendar struktura Uredbe, kot jo razlaga Sodišče, očitno temelji na stališču, da se zakonodaja, ki se načeloma uporablja za osebo, ki vloži zahtevek za dajatve socialne varnosti, vedno lahko določi na podlagi Naslova II, tudi če posebna določba Uredbe v posebnih položajih za določen namen predvideva uporabo zakonodaje druge države članice.

24. V tej zadevi je bil tožnik (i) zaposlen v Nemčiji od 3. do 31. avgusta 1994 in od 3. novembra 1994 do 20. aprila 1995, zato se je v tem obdobju zanj na podlagi člena 13(2)(a) uporabljala nemška zakonodaja, medtem ko je (ii) med 18. majem 1995 in 15. februarjem 1996 v Španiji služil obvezni vojaški rok, v obdobju katerega se je v skladu s členom 13(2)(e) zanj uporabljala španska zakonodaja. Postavlja se vprašanje, katera zakonodaja se zanj uporablja za obdobje, v katerem se je vrnil v Nemčijo in vložil zahtevek za dajatev za brezposelnosti.

25. Zdi se, da daje odgovor na to vprašanje sodba Kuusijärvi( ), ki se nanaša na člen 13(2)(f). V tej zadevi je Sodišče presodilo, da „če za osebo, za katero po drugih določbah člena 13(2)?…? ali po določbah členov od 14 do 17 Uredbe št. 1408/71 ne velja več nobena od zakonodaj, člen 13(2)(f) kot zakonodajo, ki se uporablja, določa zakonodajo države članice, na katere ozemlju oseba stalno prebiva.“ Ta položaj razvidno opisuje položaj tožnika v tej zadevi. Isto meni tudi nemška vlada.

26. Čeprav portugalska vlada zagovarja stališče, da se na podlagi člena 13(2)(e) uporablja španska zakonodaja, se to stališče nanaša samo na zakonodajo, ki se je uporabljala med služenjem vojaškega roka, medtem ko se prvo vprašanje nanaša na zakonodajo, ki se uporablja po tem služenju.

27. Komisija zatrjuje, da se člen 13(2)(f) prav tako ne uporablja po končanem služenju vojaškega roka, kot se ne uporablja po izgubi zaposlitve:če bi se, bi se brezposelna oseba vedno lahko preselila in živela v drugi državi članici ter tam zahtevala dajatve za brezposelnost. Vendar to stališče jasno nasprotuje sodbi Sodišča Kuusijärvi, ki navaja, da „se za osebo, ki je na ozemlju države članice prenehala z vsakršno dejavnostjo v okviru zaposlitve, ?…? po členu 13(2)(f) uporablja ?…? ali zakonodaja države prejšnje zaposlitve, če tam stalno prebiva še naprej, ali zakonodaja države članice, v katero je v obravnavani zadevi preselila svoje stalno prebivališče“.( )

28. Poleg tega je jasno, da s pojmom „oseba, ki je prenehala opravljati vsakršno dejavnost,“ Sodišče ni nameravalo omejiti obsega svoje ugotovitve na osebe, ki so dokončno prenehale opravljati vsakršno poklicno dejavnost. V sodbi Kuusijärvi sta švedska in norveška vlada zatrjevali, da se je člen 13(2)(f) uporabljal samo za take osebe, medtem ko se je za osebe, ki so samo začasno prenehale delati, na podlagi člena 13(2)(a) še naprej uporabljala zakonodaja države članice zadnje zaposlitve, tudi če so stalno prebivališče prenesle v drugo državo članico. Sodišče je ugotovilo, da v besedilu člena 13(2)(f) z ničemer ni bila navedena omejitev obsega področja; nasprotno, ta določba je bila oblikovana splošno, da bi tako lahko zajela vsak položaj, v katerem se zakonodaja neke države članice za zadevno osebo preneha uporabljati iz katerega koli razloga, in ne samo zato, ker naj bi zadevna oseba v neki državi članici dokončno ali začasno prenehala opravljati poklicno dejavnost.( )

29. V nobenem primeru nisem prepričan, ali je Komisija upravičeno zaskrbljena. Tudi če ima člen 13(2)(f) učinek, da se za osebo, ki je prenehala z zaposlitvijo v državi članici in se preselila v drugo državo članico, uporablja zakonodaja le-te, to dejstvo tej osebi samodejno ne daje pravice do dajatve za brezposelnost na stroške te države. V zadevi Kuusijärvi je Sodišče poudarilo, da je edini namen člena 13(2) določiti nacionalno zakonodajo, ki se uporablja za osebe, ki so v enem od položajev, navedenih v pododstavkih od (a) do (f) te določbe. Namen določb ni predpisati pogoje, ob katerih oseba sme ali mora vstopiti v sistem socialne varnosti ali v določeno vejo tega sistema: Sodišče je že večkrat poudarilo, da države članice te pogoje predpišejo same v svojih zakonodajah.( ) Če država članica pravico do dajatve za brezposelnost pogojuje s tem, da mora prosilec dopolniti zavarovalne ali zaposlitvene dobe, člen 67 Uredbe zahteva, da ta država članica pri izračunu omenjenih dob upošteva dobe, dopolnjene v drugi državi članici. Vendar se na splošno ta zahteva uporablja samo, če je prosilec te dobe „nazadnje dopolnil“ v državi članici, kjer je vložil zahtevek za dajatve.( ) Zato mislim, da razlaga člena 13(2)(f), ki jo predlagam, ne bi mogla imeti učinkov, kot jih opisuje Komisija.

30. Bolj zaskrbljujoča je možnost, da bi razlaga člena 13(2)(f), za katero se zdi, da jo narekuje zadeva Kuusijärvi, lahko podrla strukturo Uredbe, zlasti določbe Poglavja 6 Naslova III, naslovljenega „Dajatve za brezposelnost“. To poglavje obsega člene od 67 do 71. Kot bomo videli v nadaljevanju, člen 71(1)(b)(i) določa, da nekatere brezposelne osebe dajatve za brezposelnost prejemajo „v skladu z določbami [pristojne] države, kot če bi prebivale na njenem ozemlju“; člen 71(1)(b)(ii) za druge brezposelne osebe določa, da dajatve za brezposelnost prejemajo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri stalno prebivajo. Iz strukture Uredbe in iz sodne prakse Sodišča jasno izhaja, da je pojem „pristojna država“ treba opredeliti kot državo, katere zakonodaja se uporablja v skladu s splošnimi pravili, določenimi v členu 13 Uredbe.( ) Glede na to, da je bila v skladu s sodno prakso vse do uvedbe člena 13(2)(f) z Uredbo št. 2195/91( ) zakonodaja, ki se je uporabljala za brezposelne osebe, ki so vložile zahtevek za dajatve za brezposelnost, zakonodaja (na podlagi člena 13(2)(a)) države članice zadnje zaposlitve,( ) je komaj presenetljivo, da je Sodišče pri razlagi teh določb menilo, da je ta država običajno tudi pristojna država glede dajatev za brezposelnost.( ) Če je učinek člena 13(2)(f) ta, da je zakonodaja, ki se uporablja za brezposelno osebo, ki stalno prebiva v državi članici, ki ni država njene zadnje zaposlitve, zakonodaja države stalnega prebivališča, člen 71(1)(b)(i) ne bi bil smiseln, člen 71(1)(b)(ii) pa ne bi bil potreben. Torej bi bilo koristno, da Sodišče v obravnavanem primeru pojasni, da se njegova razlaga člena 13(2)(f) v sodbi Kuusijärvi ne uporabi v primerih, ki se nanašajo na dajatve za brezposelnost, za katere se še vedno uporablja člen 13(2)(a), ali kot je primerno, po analogiji člen 13(2), od (b) do (e). Če bi bilo tako, bi bil v obravnavanem primeru rezultat ta, da bi bila na podlagi člena 13(2)(e) zakonodaja, ki se uporabi za prosilca, španska zakonodaja.

31. Pri preostalih vprašanjih bom izhajal iz predpostavke, da je glede na sodbo Kuusijärvi na podlagi člena 13(2)(f) zakonodaja, ki se uporablja, nemška zakonodaja. Vendar bom, če bi Sodišče odločilo v smislu, kot sem ga predlagal zgoraj, za primere, za katere je to upoštevno, na kratko predstavil, kakšno bi bilo stanje, če bi se uporabljala španska zakonodaja

Člen 71 Uredbe

Upoštevne določbe

32. Člen 1 Uredbe št. 1408/71 vsebuje številne opredelitve, med drugim tudi:

„(r) ,zavarovalne dobe‘; pomenijo dobe plačevanja prispevkov ali dobe zaposlitve ali samozaposlitve, kot so opredeljene ali priznane kot zavarovalne dobe po zakonodaji, po kateri so bile dopolnjene ali se štejejo za dopolnjene, ter vsa obdobja, ki so obravnavana kot taka, če jih imenovana zakonodaja obravnava kot enakovredna zavarovalnim dobam;

(s) ,dobe zaposlitve‘ ali ,dobe samozaposlitve‘ označujeta dobe, ki jih kot take opredeljuje ali priznava zakonodaja, po kateri so bile dopolnjene, ter vsa obdobja, ki so obravnavana kot taka, če jih imenovana zakonodaja priznava kot enakovredna dobam zaposlitve oziroma samozaposlitve.“

33. Člen 71 ima naslov „Brezposelne osebe, ki so med zadno zaposlitvijo stalno prebivale v državi članici, ki ni pristojna država“. Začetno besedilo člena 71(1) določa:

„Brezposelna oseba, ki je v času zadnje zaposlitve stalno prebivala na ozemlju države članice, ki ni pristojna država, prejema dajatve v skladu z naslednjimi določbami.“

34. Člen 71(1)(a) se nanaša na obmejne delavce in v bistvu določa, da obmejni delavec, ki je delno ali občasno brezposeln v podjetju, ki ga zaposluje, prejema dajatve od države zaposlitve, kot če bi v tej državi stalno prebival (člen 71(1)(a)(i)), medtem ko obmejni delavec, ki je popolnoma brezposeln, prejema dajatve od države stalnega prebivališča, kot če bi med njegovo zadnjo zaposlitvijo zanj veljala zakonodaja te države (člen 71(1)(a)(ii)).

35. Člen 71(1)(b) se nanaša na druge delavce, ki so, preden so postali brezposelni, živeli in delali v različnih državah članicah. Člen 71(1)(b)(i) določa, da tak delavec, ki ostane na voljo za zaposlitev v državi svoje zadnje zaposlitve, prejema dajatve te države, kot če bi tam stalno prebival. Člen 71(1)(b)(ii) določa:

,,Zaposlena oseba, ki ni obmejni delavec, ki je popolnoma brezposelna, in je na razpolagi za delo pri službi za zaposlovanje na ozemlju države članice, kjer stalno prebiva ali se tja vrne, prejema dajatve v skladu z zakonodajo te države, kot če bi bila tam nazadnje zaposlena […]“

Ali služenje obveznega vojaškega roka pomeni „zaposlitev“ v smislu člena 71(1)?

36. Nacionalno sodišče v vprašanjih 2(a) in 3(c)(aa) prosi za pojasnila glede razlage člena 71(1), zlasti glede tega, ali lahko vojaški rok tožnika pomeni „zadnjo zaposlitev“ v smislu prvega stavka te določbe, tako da bi se uporabil člen 71(1)(b)(ii).

37. Sodišče je ob številnih priložnostih navedlo, da je namen člena 71 delavcem migrantom zagotoviti prejemanje dajatve za brezposelnost ob pogojih, ki so za iskanje nove zaposlitve najugodnejši; te dajatve niso samo denarne, temveč obsegajo tudi pomoč pri iskanju nove zaposlitve, ki jo nudijo službe za zaposlovanje.( ) Odločilni dejavnik za uporabo celotnega člena 71 je stalno prebivališče zadevne osebe v državi članici, ki ni država članica, katere zakonodaja se je zanjo uporabljala v času njene zadnje zaposlitve.( ) V skladu s členom 71(1)(b) imajo brezposelne osebe, za katere se ta določba uporablja, možnost izbirati med dajatvami, ki jih ponudi pristojna država – kar bi na podlagi člena 13(2)(a) običajno bila država članica zadnje zaposlitve( ) –, in tistimi, ki jih ponudi država članica stalnega prebivališča. Delavec – ki zna sam najbolje oceniti možnosti za novo zaposlitev – lahko izkoristi to izbiro tako, da je na razpolago ali službam za zaposlovanje države članice zadnje zaposlitve (člen 71(1)(b)(i)) ali službam za zaposlovanje države članice, v kateri ima stalno prebivališče (člen 71(1)(b)(ii)).( ) V obravnavani zadevi tožnik želi izkoristiti drugo možnost.

38. Če se ne motim in če se na podlagi člena 13(2)(f) uporablja nemška zakonodaja, bi bilo mogoče meniti, da člen 71(1) v ničemer ne spremeni izida v obravnavanem primeru, saj bi moral biti tožnik v vsakem primeru upravičen do dajatev v skladu z zakonodajo države, v kateri je ob vložitvi zahtevka za dajatve imel stalno prebivališče.

39. Vendar to stališče ne upošteva povezave med členoma 67 in 71. Sicer mora nosilec, ki je dolžan izplačevati dajatve za brezposelnost, sešteti zaposlitvene ali zavarovalne dobe v skladu s členom 67, kakor bomo videli v nadaljevanju,( ) ne glede na to, ali se člen 71 uporabi ali ne; glede na to torej ni razlike (ob prepostavki, da se uporablja nemška zakonodaja) glede izida v obravnavanem primeru, ali se člen 71 uporablja ali ne. Vendar je pogoj, ki ga nalaga člen 67(3), namreč, da je tožnik zavarovalno dobo „nazadnje dopolnil“ v skladu z (v tem primeru) nemško zakonodajo, izrecno opuščen v „primerih iz člena 71(1) […] (b)(ii)“. Zato je za tožnika lahko pomembno, da dokaže, da se zanj uporablja ta določba.

40. Tožnik in portugalska vlada menita, da tožnikovo obdobje služenja vojaškega roka pomeni „zaposlitev“ v smislu prvega stavka člena 71(1), nemška vlada in Komisija pa menita nasprotno.

41. Zdi se mi, da je sicer za člena 71(1) mogoče določiti obseg pojma „zaposlitev“, vendar pa v okoliščinah obravnavanega primera ni mogoče podati dokončnega odgovora. To pa zato, ker je odgovor na to vprašanje nazadnje odvisen od španske zakonodaje, ki pa je Sodišče ni dolžno razlagati. Čeprav pojem „zaposlitev“ kot tak ni definiran v Uredbi, bi bilo mogoče na podlagi strukture in ciljev člena 71(1), kot so opisani zgoraj, sklepati, da je vsaj za to določbo obseg pojma poseben in obsega le dejavnost, ki se navezuje na obdobje zaposlitve v smislu člena 1(s), torej samo obdobja, ki jih zakonodaja, po kateri so bile dopolnjene, priznava kot dobe zaposlitve ali kot njim enakovredne dobe.

42. To stališče podpira tudi sodba Kuyken( ), v kateri je Sodišče navedlo, da se člen 71 ne more uporabljati za brezposelno osebo, ki ni opravljala nobene dejavnosti kot zaposlena oseba ali dejavnosti, ki se obravnava kot taka, in ki zato ni pridobila še nikakršne pravice do dajatev za brezposelnost. Čeprav ta opis ne ustreza popolnoma položaju tožnika v obravnavanem primeru, ki je pred koncem služenjem vojaškega roka bil zaposlen, ta vseeno dopušča, da se pojem „zadnja zaposlitev“ za člena 71(1) s sklicevanjem na dejavnost, ki se navezuje na dobo zaposlitve v smislu člena 1(s), torej samo na obdobja, ki jih zakonodaja, po kateri so bile dopolnjene, priznava kot dobe zaposlitve ali kot njim enakovredne dobe.

43. Nacionalno sodišče se kot na mogočo podporo nasprotnemu stališču sklicuje na sodbo Grahame in Hollanders( ), na podlagi katere obdobja služenja obveznega vojaškega roka za točke 4(a) in (c) Dela J Priloge VI k Uredbi pomenijo „dobe plačanega dela“, „dobe plačane zaposlitve“, „enakovredne dobe“ ali „dobe, obravnavane kot take“. Te določbe so potrdile, da naj bi Nizozemska za uporabo člena 46(2) Uredbe, ki se nanaša na izračun pokojnin, upoštevala ta obdobja, dopolnjena na Nizozemskem pred 1. julijem 1967.

44. Vendar se je Sodišče v tej zadevi izrecno sklicevalo na opredelitev „dob zaposlitve“ iz člena 1(s) Uredbe, pripomnilo je, da ni sporno, da pojem ustreza pojmom, uporabljenim v točkah 4(a) in (c) Uredbe, in ugotovilo, da so bile dobe obveznega vojaškega roka glede na zakonodajo, po kateri so bile dopolnjene, upoštevane kot dobe zaposlitve za socialno varnost.( )

45. Portugalska vlada zagovarja stališče, da iz tretjega stavka člena 13(2)(e) sledi, da se člen 71 uporablja, če je bila zadnja dejavnost brezposelne osebe služenje vojaškega roka. Ta poved se glasi: „Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki je vpoklicana ali ponovno poklicana na služenje vojaškega roka ali na civilno služenje, pri tem ohrani status zaposlene ali samozaposlene osebe.“

46. Vendar je to stališče v nasprotju z ugotovitvami Sodišča v zadevi Grahame in Hollanders( ), „da [ta poved] samo zaradi določitve zakonodaje, ki se uporablja na področju socialne varnosti, uporablja drugačno merilo, ki se navezuje na značaj prejšnje dejavnosti s tem, da izrecno določa, da [taka] oseba […] zadrži svoj prejšnji status zaposlene ali samozaposlene osebe“.Medtem ko prvi stavek člena 13(2)(e) določa državo članico, katere zakonodaja se uporablja, pa tretji stavek določa, ali je zakonodaja, ki velja za zaposlene osebe, ali zakonodaja, ki velja za samozaposlene osebe, tista, ki se uporabi.

47. Zato ostajam pri stališču, da „zaposlitev“ v smislu prveg stavka člena 71(1) obsega samo obdobja, ki se obravnavajo kot dobe zaposlitve ali njim enakovredne dobe po zakonodaji, po kateri so bile dopolnjene. Postopek, na podlagi katerega lahko predložitveno sodišče ugotovi, ali obdobje vojaškega roka, ki ga je tožnik služil v Španiji, tako obravnava tudi španska zakonodaja, se v nadaljevanju obravnava v okviru člena 67(1).( ) Primerno je pripomniti, da člen 84 Uredbe št. 574/72( ) za izvajanje člena 71 Uredbe št. 1408/71 določa, da mora tožnik za prejemanje dajatev za brezposelnost na podlagi člena 71(1)(b)(ii) Uredbe št. 1408/71 predložiti tudi potrdilo, navedeno v členu 80 Uredbe, ki ga bomo obravnavali v nadaljevanju v točkah 69 in 70.

48. Če je iz tega potrdila razvidno, da je obdobje vojaškega roka v Španiji dejansko bila „zaposlitev“ v smislu prvega stavka člena 71(1), se ta določba uporablja, če je tožnik v tem obdobju „stalno prebival v […] državi članici, ki ni bila pristojna država“.

49. V tem obdobju je na podlagi člena 13(29(e) španska zakonodaja bila zakonodaja, ki se je uporabljala; zato je za člen 71(1) pristojna država Španija.( )

50. Nacionalno sodišče tega Sodišča ni zaprosilo za mnenje glede tega, ali je tožnika med služenjem vojaškega roka v Španiji mogoče obravnavati, kot da je imel stalno prebivališče v Nemčiji, saj je pravilno navedlo, da je odgovor na to vprašanje odvisen od tega, ali je bilo središče njegovih interesov v tem obdobju še vedno v Nemčiji.( )

51. Zato ugotavljam, da je obdobje tožnikovega vojaškega roka mogoče obravnavati kot „zaposlitev“ v smislu člena 71(1) samo, če ga tako opredeljuje ali priznava španska zakonodaja ali če ga ta zakonodaja obravnava kot tako in ga upošteva kot enakovredno obdobje v smislu člena 1(s) Uredbe.

52. In nazadnje bom na kratko predstavil, kakšen bi bil položaj, če bi se za tožnika ob vložitvi zahtevka za dajatve za brezposelnost na podlagi člena 13(2)(e) uporabljala španska zakonodaja, ne pa nemška na podlagi člena 13(2)(f). V takem primeru bi na podlagi člena 71(1)(b)(ii) ob predpostavki, da je obdobje služenja obveznega vojaškega roka pomenilo njegovo „zadnjo zaposlitev“ v smislu člena 71(1)(b)(ii) in da je v tem obdobju v smislu te določbe stalno prebival v Nemčiji, še vedno imel možnost izbire prejemati dajatve v skladu z nemško zakonodajo, ne pa s špansko. Če pa nasprotno obdobje služenja vojaškega roka ne bi pomenilo njegove „zadnje zaposlitve“ v smislu člena 71(1), se ta člen v nobenem primeru ne bi uporabljal, saj bi bila njegova zadnja zaposlitev v Nemčiji, kjer je tudi stalno prebival.

Člen 67 Uredbe

Upoštevne določbe

53. Pojem „zaposlena oseba“ je opredeljen v členu 1(a) Uredbe kot oseba, ki je obvezno zavarovana ali prostovoljno nadaljuje zavarovanje za enega ali več primerov, ki so zajeti v sistem socialne varnosti za zaposlene osebe ali so predmet Uredbe.

54. Člen 67, naslovljen „Seštevanje zavarovalnih dob ali dob zaposlitve“, določa – kolikor je v obravnavanem primeru upoštevno:

„1. Pristojni nosilec države članice, po katere zakonodaji je pridobitev, ohranitev ali ponovna pridobitev pravice do dajatev odvisna od dopolnitve zavarovalnih dob, mora v potrebni meri upoštevati zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve, ki jih je zaposlena oseba dopolnila po zakonodaji katere koli druge države članice, kot če bi bile dopolnjene po zakonodaji, ki jo uporablja sam, pod pogojem, da bi se te dobe zaposlitve štele kot zavarovalne dobe, če bi bile dopolnjene po njegovi zakonodaji.

[…]

3. Razen v primerih iz člena 71(1)(a)(ii) in (b)(ii) je uporaba določb odstavkov 1 in 2 pogojena s tem, da je oseba nazadnje dopolnila:

– v primeru prvega odstavka, zavarovalne dobe,

– v primeru drugega odstavka, dobe zaposlitve,

v skladu z določbami zakonodaje, po kateri je vložila zahtevek za dajatve.“

Skupno učinkovanje s členom 71(1)

55. Z vprašanjema 2(b) in 3(c)(bb) nacionalno sodišče sprašuje, ali se ob predpostavki, da se za tožnika uporablja člen 71(1)(b)(ii), v tem primeru uporabljajo določbe člena 67 o seštevanju dob ali pa se namesto teh določb uporablja prvi stavek člena 71(1)(b)(ii).

56. Kakor pravilno trdi portugalska vlada, se člen 67(1) ne preneha uporabljati preprosto zato, ker se uporablja člen 71(1)(b)(ii). Menim, da to jasno razvidno izhaja iz strukture in besedila določb.

57. Prvič, člena 67 in 71 sta v Naslovu III Uredbe, naslovljenem „Posebne določbe v zvezi z različnimi kategorijami dajatev“. Poglavje 6 Naslova III se nanaša na dajatve za brezposelnost. Člen 67 je v Oddelku 1, „Skupne določbe“. Oddelek 2 Poglavja 6 Naslova III je naslovljen kot „Brezposelne osebe, ki odidejo v državo članico, ki ni pristojna država“. Ta obsega člen 69, naslovljen kot „Pogoji in omejitve za ohranitev pravice do dajatev“, in člen 70, naslovljen kot „Zagotavljanje dajatev in povračila“. Oddelek 3, ki je zadnji oddelek Poglavja 6, vsebuje samo člen 71. Na podlagi te strukture je očitno, da je člen 67 določba, ki je skupna vsem oddelkom Poglavja 6 in se zato prima facie uporablja skupaj s členom 71.

58. Drugič, besedilo člena 67 podpira to razlago. Člen 67(3) določa, da mora biti uporaba člena 67(1) in (2) podrejena pogoju, da mora zadevna oseba zavarovalne ali zaposlitvene dobe nazadnje dopolniti v skladu z določbami zakonodaje, po kateri je vložila zahtevek za dajatve.( ) Vendar je uporaba tega pogoja izključena za „primere iz člena 71(1)(a)(ii) in (b)(ii)“. Omenjen odstop ne bi bil potreben, če se člen 71(1) ne bi uporabljal skupaj s členom 67.

59. Tretjič, člen 67(1) se uporablja za države članice, po katerih zakonodaji so pridobitev, ohranitev ali ponovna pridobitev pravice do dajatev odvisne od dopolnitve zavarovalnih dob.( ) Od pristojnega nosilca take države članice zahteva, da v potrebnem obsegu upošteva zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve, ki jih je oseba dopolnila kot zaposlena po zakonodaji katere koli druge države članice, kot če bi šlo za zavarovalne dobe, dopolnjene po njeni zakonodaji. Ta praksa, znana kot seštevanje, je eden od dveh temeljnih stebrov (drugi je plačilo dajatev osebam, ki prebivajo kjer koli v Evropski uniji) Uredbe št. 1408/71 in člena 42 ES, na katerem temelji. Člen 71(1), kot smo navedli zgoraj,( ) nekaterim delavcem migrantom, ki so med zadnjo zaposlitvijo stalno prebivali v državi članici, ki ni pristojna država članica, preprosto daje možnost izbire, da se lahko registrirajo kot brezposelne osebe in tako zaprosijo za dajatve za brezposelnost v državi svojega stalnega prebivališča namesto v državi zadnje zaposlitve. Ta člen ne vsebuje določb o izračunu take dajatve. Če se pri vložitvi zahtevka za dajatve za brezposelnost na podlagi členu 71(1) člen 67 ne bi uporabljal, seštevanje dob ne bi bilo potrebno, kar bi bilo v nasprotju s strukturo Uredbe in Pogodbe.

60. In končno, razlago, ki jo predlagam, je izrecno podprlo Sodišče, ki je v zadevi Warmedam-Steggerda( ) navedlo, da „člen 71(1)(b)(ii) […], če so izpolnjeni pogoji za njegovo uporabo, ne vpliva na […] pravila o seštevanje dob [v členu 67(1)], ki določajo pogoje, ob katerih je treba upoštevati dobe, ki jih je delavec migrant dopolnil v državah članicah, ki niso države, v katerih je nosilec, pristojen za odločitev o dodelitvi dajatev“.

61. Zato ugotavljam, da se določbe o seštevanju dob iz člena 67 uporabljajo, če za tožnika velja člen 71(1)(b)(ii) in, seveda, če njegov status izpolnjuje zahteve iz člena 67(1), ki ga bom sedaj obravnaval.

Člen 67(1)

62. Nacionalno sodišče v vprašanjih 2(c) in 3(b) v bistvu vprašuje, ali je tožnikovo služenje vojaškega roka treba obravnavati kot „dobo […] zaposlitve, ki jo je dopolnil kot zaposlena oseba“ v smislu člena 67(1).

63. V skladu s členom 67(1) mora država članica, za katero se uporablja, „seštevati“ „zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve, ki jih je oseba dopolnila kot zaposlena“ po zakonodaji katere koli druge države članice, kot da bi šlo za zavarovalne dobe, dopolnjene po njeni zakonodaji.

64. Učinek člena 1(r) in (s) Uredbe( ) je ta, da je na vprašanje, ali za Uredbo zadevno obdobje dejavnosti pomeni „zavarovalno dobo“ ali „dobo zaposlitve“, treba odgovoriti glede na to, kako ga obravnava zakonodaja, po kateri je bilo dopolnjeno.

65. Poleg tega mora oseba zavarovalno dobo ali dobo zaposlitve – da bi jo bilo mogoče sešteti na podlagi člena 67(1) – „dopolniti kot zaposlena oseba“ in torej kot oseba, ki je zavarovana v okviru sistema socialne varnosti v smislu člena 1(a) Uredbe.

66. Ni sporno, da zakonodaja, po kateri je tožnik služil vojaški rok – torej španska –, tega ne priznava kot zavarovalno dobo ali njej enakovredno dobo. Zato se vprašanje nacionalnega sodišča omejuje na to, ali služenje vojaškega roka pomeni „dobo zaposlitve, ki jo oseba dopolni kot zaposlena“ v smislu člena 67(1). Če gre za tak primer in če tožnik izpolnjuje tudi pogoj iz člena 67(3) (obravnavan v nadaljnjem besedilu( )) – če se sploh uporablja – ter če bi se služenje vojaškega roka upoštevalo kot zavarovalna doba, če bi bil odslužen po nemški zakonodaji (kar se zdi, da izhaja iz člena 107 AFG), bo tožena stranka kot pristojni nosilec obdobje služenja vojaškega roka dolžna upoštevati pri presoji, ali je tožnik dopolnil dobo, za katero so bile plačane dajatve, ki jo nemško pravo zahteva za uveljavljanje pravice do dajatve za brezposelnost.

67. Portugalska vlada meni, da tožena stranka mora upoštevati služenje vojaškega roka tožnika. Ta vlada se sklicuje na sodbo Warmedam-Steggerda( ), v skladu s katero pristojnemu nosilcu, za katerega se uporablja člen 67, ni treba preučiti, ali se je obdobje služenja vojaškega roka obravnavalo kot zavarovalna doba ali doba zaposlitve po zakonodaji države, v kateri je bilo dopolnjeno, temveč ali bi se obravnavalo kot zavarovalna doba, če bi bilo dopolnjeno v državi pristojnega nosilca, namreč Nemčije. Odgovor na to vprašanje je pritrdilen.

68. Tako razlago zavračam. Zdi se, da se portugalska vlada osredotoča le na končno določilo člena 76(1). Učinek tega določila je, da se lahko dobe zaposlitve( ) na podlagi člena 67(1) seštevajo samo, če bi se upoštevale kot zavarovalne dobe in bi bile dopolnjene po zakonodaji pristojnega nosilca. Vendar gre le za dodatno zahtevo; izpolnjen mora biti tudi pogoj, ki izhaja iz opredelitve v členu 1(s), namreč da dobo zaposlitve kot tako obravnava tudi zakonodaja države članice, v kateri je bila dopolnjena.

69. Nemška vlada in Komisija zagovarjata stališče, da se služenje vojaškega roka po španski zakonodaji ne obravnava kot doba zaposlitve: zanj ne velja obvezno socialno zavarovanje in iz njega ne izhaja nobena pravica s področja socialne varnosti. Čeprav Sodišče seveda ne more odločati o učinkih domače zakonodaje s področja socialne varnosti neke države članice, je iz predložitvenega sklepa v tem primeru razvidno, da je španski nosilec socialne varnosti na podlagi člena 80 Uredbe št. 574/72( ) izdal potrdilo z navedbo, da je tožnik dopolnil zavarovalno dobo in dobo zaposlitve le med 1. decembrom 1991 in 4. decembrom 1992. Potrdilo je bilo izdano januarja 1997. Na podlagi tega lahko sklepamo, da je trditev, da španska zakonodaja služenja vojaškega roka ne obravnava kot dobe zaposlitve, pravilna.

70. Vendar potrdilo španskega nosilca ni neizpodbojno, prvič, ker status tožnikovega obdobja vojaškega roka ne izhaja nujno iz dejstva, da to obdobje ni omenjeno, in drugič, ker je Sodišče menilo, da tako potrdilo, ki ga izda pristojni nosilec države članice v skladu z Uredbo št. 574/72, ne pomeni neizpodbojnega dokaza niti v razmerju do nosilca druge države članice, ki je pristojen za področje brezposelnosti, niti v razmerju do sodišč te države.( ) Nosilec in – med postopkom – nacionalno sodišče ostaneta popolnoma svobodna glede preverjanja vsebine potrdila;( ) poleg tega in kakor trdi Komisija, je pristojni španski nosilec – če tožena stranka v obravnavanem primeru dvomi o pravilnosti dejstev, na katerih temelji potrdilo, in zato o podatkih, ki jih to vsebuje – dolžan preučiti, ali je bilo potrdilo izdano pravilno in ga po potrebi preklicati( ).

71. Poleg tega člen 80 Uredbe št. 574/72 zahteva, da morajo biti v potrdilu navedene „zavarovalne ali zaposlitvene dobe, ki jih je oseba predhodno dopolnila kot zaposlena“ za člen 67(1). Če naj bi španski nosilec v skladu s členom 80 potrdil, da je tožnikov vojaški rok pomenil „dobo zaposlitve“, bi moral hkrati navesti, ali je tožnik to obdobje dopolnil „kot zaposlena oseba“.

72. Glede na zgoraj navedeno ugotavljam, da je tožnikovo služenje vojaškega roka treba obravnavati kot „dobo […] zaposlitve, ki jo je oseba dopolnila kot zaposlena“ v smislu člena 67(1) samo, če jo(i): španska zakonodaja določa ali priznava kot dobo zaposlitve ali pa jo ta zakonodaja obravnava kot tako in obravnava kot enakovredno v smislu člena 1(s) Uredbe ter (ii) če je bil tožnik med služenjem vojaškega roka zavarovan v smislu člena 1(a) Uredbe.

Člen 67(3)

73. Predložitveno sodišče v vprašanju 3(a) v bistvu sprašuje, koliko času še sme preteči od dopolnitve zavarovalne dobe, da bi bila „nazadnje dopolnjena“ v smislu člena 67(3).

74. Člen 67(3) določa, da mora biti seštevanje iz člena 67(1), razen v primerih iz člena 71(1)(a)(ii) in (b)(ii), odvisno od pogoja, da je zadevna oseba zavarovalne dobe „nazadnje dopolnila“ v skladu z zakonodajo, po kateri je bil vložen zahtevek za dajatve.

75. Treba je razumeti, da se člen 67(3) ne more uporabljati za primere iz člena 71(1)(a)(ii) in (b)(ii), ker bo tožnik v teh primerih dajatve za brezposelnost nujno zahteval v drugi državi članici, kot je država njegove zadnje zaposlitve( ), in zato zavarovalnih dob ne bo „nazadnje dopolnil“ v skladu z zakonodajo, po kateri je vložil zahtevek za dajatve.

76. V vprašanju 3(a) predložitveno sodišče sprašuje, ali je oseba, katere zadnja zavarovalna doba je bila v Nemčiji dopolnjena več kot leto nazaj, nato pa je služila obvezni devetmesečni vojaški rok v Španiji, zavarovalne dobe „nazadnje dopolnila“ po nemški zakonodaji v smislu te določbe. Nemška vlada in Komisija menita, da je na to vprašanje treba odgovoriti pritrdilno. S tem se strinjam.

77. V obravnavani zadevi, kot je jasno razvidno iz besedila tega vprašanja, je bila tožnikova zadnja zavarovalna doba v Nemčiji dopolnjena več kakor leto pred vložitvijo zahtevka za dajatve za brezposelnost. Zato bi bil učinek pogoja, ki ga nalaga člen 67(3), da se člen 67(1) ne bi uporabljal, če bi se izkazalo, da bi čas, ki je pretekel, ali končanje služenja vojaškega roka v Španiji pomenila, da ta zavarovalna doba ne bi bila „nazadnje dopolnjena“ pred vložitvijo zahtevka za dajatve.

78. Sodišče je presodilo, da je namen pogoja iz člena 67(3) spodbujati brezposelne osebe k iskanju zaposlitve v državi članici, v kateri so bile nazadnje zaposlene, in države članice pripraviti do tega, da prevzamejo nase breme dajatev za brezposelnost.( ) Ker ne obstaja skupni trg dela, je treba izvoz brezposelnosti preprečiti tako, da se brezposelne osebe spodbudi k temu, da si delo poskušajo najti predvsem v državi zadnje zaposlitve.( )

79. V skladu s tem ciljem je, da država članica zadnje zaposlitve še naprej ostane obvezana plačevati dajatve za brezposelnost osebi, ki je zadnjo zavarovalno dobo dopolnila v tej državi, ne glede na čas, ki je pretekel med dopolnitvijo te zavarovalne dobe in vložitvijo zahtevka za dajatve, če v tem času ni bila dopolnjena druga zavarovalna doba v kateri drugi državi članici.

80. Res je, da je pojem, ki se uporablja za „nazadnje“, v nemški različici člena 67(3) „unmittelbar zuvor“, kar dobesedno pomeni „neposredno pred tem“. Vendar imajo pojmi, uporabljeni v številnih drugih jezikovnih različicah enak pomen kot angleški „lastly“ in francoski „en dernier lieu“, ki bolj poudarjajo dejstvo, da je bilo zadevno obdobje zadnje tako obdobje pred določenim datumom, ne pa toliko, da gre za obdobje, ki je poteklo neposredno pred tem datumom.( )

81. To pomeni, da bi obdobje služenja španskega vojaškega roka tožnika vodilo do tega, da njegova predhodna zavarovalna doba v Nemčiji ne bi bila „nazadnje dopolnjena “ v smislu člena 67(3) samo, če je obdobje vojaškega roka samo „zavarovalna doba“ v smislu člena 1(r) Uredbe. Kot sem navedel že zgoraj,( ) se vsi udeleženci strinjajo, da ni tako.

82. Zato menim, da je ta zavarovalna doba – če zadevna oseba dopolni zavarovalno dobo po zakonodaji neke države članice in nato vloži zahtevek za dajatev za brezposelnost v tej državi – v smislu člena 67(3) „nazadnje dopolnjena“ tudi, če ji ni neposredno sledila vložitev zahtevka za dajatve, če med tem ni bila dopolnjena katera druga zavarovalna doba.( )

Povzetek sklepnih predlogov o prvih treh vprašanjih

83. Na tem mestu bi bilo mogoče koristno povzeti moje sklepne predloge v zvezi s členi 13(2), 67 in 71, kot se uporabljajo v primeru tožnika.

84. Če se v skladu s sodbo Kuusijärvi( ) na podlagi člena 13(2)(f) Uredbe uporablja nemška zakonodaja:

(a) Če je vojaški rok bil „zaposlitev“ v smislu člena 71(1) (kar je na podlagi člena 1(s) odvisno od njegove opredelitve po španski zakonodaji, kar se potrdi s potrdilom v skladu s členom 80 Uredbe št. 574/72), in je tožnik med služenjem vojaškega roka stalno prebival v Nemčiji v smislu člena 71(1), kot ga razlaga Sodišče,( ) se zanj uporablja člen 71(1)(b)(ii), kar mu daje pravico do vložitve zahtevka za dajatve za brezposelnost v Nemčiji, čeprav je imel zadnjo zaposlitev v drugi državi članici.

(b) Če se za tožnika uporablja člen 71(1)(b)(ii), bo nemški nosilec pri določanju pravice do dajatve za brezposelnost moral upoštevati obdobje vojaškega roka, če

(i) je šlo za „dobo […], ki jo je oseba dopolnila kot zaposlena“ v smislu člena 1(a) in (s), to pa je dodatna zahteva k drugim, ki jih že izpolnjuje, da se zanj uporablja člen 71(1); tudi to je stvar španske zakonodaje, kar je treba uradno potrditi v skladu s členom 80; in

(ii) bi se upoštevalo kot zavarovalna doba, če bi bila dopolnjena po nemški zakonodaji, kot to zahteva člen 67(1).

(c) Če se za tožnika ne uporablja člen 71(1)(b)(ii), še vedno lahko vloži zahtevek za dajatve za brezposelnost v Nemčiji (ker se na podlagi člena 13(2)(f) uporablja nemška zakonodaja); nemški nosilec bo pri določitvi pravice do dajatve za brezposelnost moral upoštevati obdobje služenja vojaškega roka, če

(i) so izpolnjeni pogoji iz pododstavka (b) zgoraj in

(ii) je zavarovalne dobe „nazadnje dopolnil“ v skladu z nemško zakonodajo, kot to zahteva člen 67(3).

85. Če se na podlagi člena 13(2)(e) Uredbe uporablja španska zakonodaja po analogiji s sodno prakso glede člena 13(2)(a) iz obdobja pred uvedbo člena 13(2)(f): predlog v pododstavkih (a) in (b) prejšnjega odstavka ostane nespremenjen. Če pa se za tožnika ne uporablja člen 71(1)(b)(ii), ne more vložiti zahtevka za dajatve za brezposelnost v Nemčiji, lahko pa bi to storil v Španiji (ki bi v skladu s členom 67(1) načeloma morala sešteti njegove prejšnje zavarovalne in/ali zaposlitvene dobe, dopolnjene v Nemčiji, če je zavarovalne dobe „nazadnje dopolnil“ v skladu s špansko zakonodajo).

Načelo enakega obravnanja

86. Člen 3(1) Uredbe določa:

„Ob upoštevanju posebnih določb te uredbe imajo osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju ene od držav članic, za katere se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice, kot državljani te države članice.“

87. V četrtem vprašanju predložitveno sodišče sprašuje, ali ima tožnik – če njegovega obdobja služenja vojaškega roka na podlagi določb Uredbe o dajatvah za brezposelnost (namreč členov 67 in 71) ni mogoče upoštevati – tako pravico na podlagi člena 3 ali na podlagi kake druge splošne določbe prava Skupnosti.

88. Tožnik in portugalska vlada trdita, da je mogoče tako pravico tožnika izpeljati iz člena 3(1) Uredbe, nemška vlada in Komisija pa sta nasprotnega mnenja.

89. Portugalska vlada svoje mnenje utemeljuje z odločitvijo Sodišča iz sodbe Mora Romero( ).

90. V tej zadevi je Sodišče presodilo, da je treba člen 3(1) razlagati tako, da mora država članica, „če njena zakonodaja predvideva podaljšanje pravice do dajatev za sirote prek 25 let starosti za prejemnike dajatev, katerih šolanje je bilo prekinjeno zaradi služenja vojaškega roka, vojaški rok, odslužen v drugi državi članici, izenačiti z vojaškim rokom, odsluženim po njeni zakonodaji“.( )

91. Po mojem mnenju te sodbe ne moremo uporabiti v obravnavanem primeru. Zadeva Mora Romero se je nanašala na pravico do dajatve za sirote. Tožnik, španski državljan, je tako dajatev prejemal po nemški zakonodaji, ki je izplačevanje dajatve predvidevala do 25. leta, podaljšano za obdobje, ki je enakovredno obdobju služenja vojaškega roka. Tožnik je vojaški rok služil v Španiji pred dopolnitvijo 25. leta. Nemški pristojni nosilec je ob dopolnjenem 25. letu prenehal izplačevati dajatev za sirote in zavrnil podaljšanje za obdobje, ki je bilo enakovredno obdobju služenja njegovega vojaškega roka.

92. Čeprav se je za tožnika in zadevno dajatev nedvomno uporabljala Uredba, pa je položaj v tem primeru v stvarnem pogledu vendarle drugačen od tega v obravnavanem primeru: v zadevi Mora Romero ni bilo posebne določbe Uredbe, ki bi urejala to vprašanje. Še zlasti edina določba Uredbe o seštevanju dob v zvezi z dajatvijo za sirote (člen 79) je zahtevala samo, da se pri določitvi pravice do take dajatve upoštevajo zavarovalne dobe, dobe zaposlitve, samozaposlitve ali stalnega prebivališča, ki jih je pokojni roditelj dopolnil v drugi državi članici.

93. Ker v Uredbi ni določb, ki bi urejale položaj tožnika, v katerem je bil očitno zapostavljen v primerjavi z nemškim državljanom v enakem položaju, je bilo primerno, da je Sodišče uporabilo načelo enakega obravnavanja iz člena 3(1).

94. Vendar se ta določba uporablja izrecno „ob upoštevanju posebnih določb […] Uredbe“ in v obravnavanem primeru – v nasprotju s sodbo Mora Romero –Uredba vsebuje posebne določbe, namreč člena 67 in 71, ki urejata pravico do dajatev za brezposelnost brezposelne osebe, ki je zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve dopolnila v skladu z zakonodajo druge države članice. Po trditvah nemške vlade in Komisije te posebne določbe izpodrivajo splošno načelo enakosti, določeno v členu 3(1).

95. Vsaka drugačna razlaga bi pomenila, da bi bilo treba na novo napisati podrobne določbe člena 67(1) in še zlasti spremeniti opredelitev „dobe zaposlitve“ za te namene.

96. Mogoče bi bilo trditi, da lahko okoliščina, da se tožniku v skladu s členom 67(1) dobe ne bi seštevale, izkazuje vrzel v strukturi Uredbe, ki bi jo bilo treba zapolniti s sklicevanjem na člen 3(1).

97. S to trditvijo se ne strinjam. Če se za tožnika ne uporablja člen 67(1), je to zato, ker njegovo služenje vojaškega roka ne pomeni zavarovalne dobe ali dobe zaposlitve, ki bi ju dopolnil kot zaposlena oseba v smislu te določbe. Če je tako, je to zato, ker španska zakonodaja obdobja služenja vojaškega roka ne priznava kot take dobe. Popolnoma združljivo s strukturo in cilji Uredbe je, da se obdobje vojaškega roka, ki se ne obravnava kot zavarovalna doba ali doba zaposlitve ali kot njima enakovredna v skladu z zakonodajo, po kateri je bila dopolnjena, ne sešteva za določitve pravice do dajatve za brezposelnost.

98. Po mojem mnenju bi bil predlog enak tudi ob sklicevanju na druga splošna načela enakega obravnavanja, kot je na primer tisto iz člena 39(2) ES, omenjeno v predložitvenem sklepu.

Predlog

99. Odgovor na vprašanje, ali je zakonodaja, ki se uporabi za osebo, ki je, potem ko je bila zaposlena v državi članici A, opravila služenje obveznega vojaškega roka v državi članici B, preden se je vrnila v državo članico A, v kateri je vložila zahtevek za dajatev za brezposelnost, zakonodaja države članice A ali države članice B, je odvisen od tega, ali se razlaga člena 13(2)(f) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, ki jo je Sodišče podalo v zadevi Kuusijärvi (C-275/96, Recueil, I-3419), uporablja za osebe, ki vložijo zahtevek za dajatve za brezposelnost. Če se uporablja razlaga iz sodbe Kuusijärvi, se za take osebe na podlagi člena 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 uporablja zakonodaja države članice A kot države stalnega prebivališča. Če se razlaga iz sodbe Kuusijärvi ne uporablja, se za take osebe uporablja zakonodaja države članice B kot države, katere zakonodaja je za njih veljala med služenjem vojaškega roka na podlagi člena 13(2)(e) Uredbe št. 1408/71.

100. Na preostala vprašanja, ki jih je postavilo Bundessozialgericht, je treba odgovoriti tako:

1. Obdobje služenja obveznega vojaškega roka je treba obravnavati kot „zaposlitev“ v smislu prvega stavka člena 71(1) Uredbe št. 1408/71 samo, če ga tako opredeljuje ali priznava zakonodaja, po kateri je bilo dopolnjeno, ali če ga ta zakonodaja priznava kot tako in ga upošteva kot enakovredno obdobje v smislu člena 1(s) Uredbe.

2. Obdobje obveznega služenja vojaškega roka je treba obravnavati kot „dobo […] zaposlitve, ki jo je oseba dopolnila kot zaposlena“ v smislu člena 67(1) Uredbe št. 1408/71 samo, če jo(i): španska zakonodaja določa ali priznava kot dobo zaposlitve ali pa jo ta zakonodaja obravnava kot tako in obravnava kot enakovredno v smislu člena 1(s) Uredbe ter (ii) če je bil tožnik zavarovan v smislu člena 1(a) Uredbe med služenjem vojaškega roka.

3. Člen 67(1) Uredbe št. 1408/71 se uporablja za osebe, za katere se uporablja člen 71(1)(b)(ii) Uredbe.

4. Ta zavarovalna doba – če zadevna oseba dopolni zavarovalno dobo po zakonodaji neke države članice in nato vloži zahtevek za dajatev za brezposelnost v tej državi – v smislu člena 67(3) je „nazadnje dopolnjena“ tudi, če ji ni neposredno sledila vložitev zahtevka za dajatve in če med tem ni bila dopolnjena katera druga zavarovalna doba.

PRILOGA

Vprašanja, ki jih je postavilo Bundessozialgericht

„1. Ali se za osebo, ki zahteva dajatve za brezposelnost v okviru nemškega sistema zavarovanja za brezposelnost več kot dva meseca po koncu služenja obveznega vojaškega roka v Španiji, uporabljajo:

(a) španske določbe, ob uporabi člena 13(2)(e) Uredbe Sveta št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, spremenjene in posodobljene z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL L 230, str. 6), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2195/91 z dne 25. junija 1991 (UL L 206, str. 2), v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71,

ali

(b) nemške določbe, ob uporabi člena 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71?

2. Pri pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje (a):

(a) Ali obvezno služenje vojaškega roka v Španiji pomeni „zadnjo zaposlitev na ozemlju druge države članice“ v smislu člena 71(1) Uredbe št. 1408/71?

(b) Pri pritrdilnem odgovoru na drugo vprašanje (a):

Ali člen 71(1)(b)(ii), prvi stavek, Uredbe št. 1408/71 obsega tudi pravilo, v skladu s katerim je zadnjo zaposlitev na ozemlju druge države članice v zvezi z dajatvami za brezposelnost treba upoštevati, kot da se je opravljala v državi stalnega prebivališča, ne da bi bilo treba preveriti, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 67 iste uredbe?

(c) Pri nikalnem odgovoru na drugo vprašanje b):

Ob katerih pogojih obdobje služenja obveznega vojaškega roka, ki v nacionalnem pravu (španskem) ne pomeni niti zavarovalne dobe v okviru sistema zavarovanja za brezposelnost niti dobe, ki bi se obravnavala enako kakor ta, ob uporabi člena 67(1) Uredbe št. 1408/71 pomeni dobo zaposlitve, ki jo oseba kot zaposlena dopolni glede na zakonodajo druge države članice?

3. Pri pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje (b):

(a) Ali je oseba, ki je zadnjo zavarovalno dobo v Nemčiji dopolnila več kakor leto prej in je nato opravila obvezno devetmesečno služenje vojaškega roka v Španiji, v smislu člena 67(3) Uredbe št. 1408/71 ,nazadnje‘ dopolnila zavarovalne dobe glede na nemško zakonodajo?

(b) Pri pritrdilnem odgovoru na tretje vprašanje (a):

Ob katerih pogojih obdobje služenja obveznega vojaškega roka, ki v nacionalnem pravu (španskem) ne pomeni niti zavarovalne dobe v okviru sistema zavarovanja za brezposelnost niti dobe, ki bi se obravnavala enako kot slednja, ob uporabi člena 67(1) Uredbe št. 1408/71 pomeni dobo zaposlitve, ki jo oseba kot zaposlena dopolni po zakonodaji druge države članice? [To vprašanje ustreza drugemu vprašanju c).]

(c) Če se člen 67(1) Uredbe št. 1408/71 ne uporablja za tožnika [tretje vprašanje a) in b)]:

(i) Ali obvezno služenje vojaškega roka v Španiji pomeni „zadnjo zaposlitev […] na ozemlju druge države članice“ v smislu člena 71(1) Uredbe št. 1408/71? [To vprašanje ustreza drugemu vprašanju a).]

(ii) Pri pritrdilnem odgovoru na tretje vprašanje (c)(i):

Ali člen 71(1)(b)(ii), prvi stavek, Uredbe št. 1408/71 obsega tudi pravilo, v skladu s katerim je zadnjo zaposlitev na ozemlju druge države članice v zvezi z dajatvami za brezposelnost treba upoštevati, kot da se je [opravljala] v državi stalnega prebivališča, ne da bi bilo treba preveriti, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 67 Uredbe št. 1408/71? [To vprašanje ustreza drugemu vprašanju b).]

4. Če niti na podlagi člena 71 niti na podlagi člena 67 Uredbe št. 1408/71 obdobja obveznega služenja španskega vojaškega roka ni mogoče upoštevati v zvezi s pravico tožeče stranke do dajatev nemškega sistema zavarovanja za brezposelnost, ali iz načela enakega obravnavanja iz člena 3 Uredbe št. 1408/71 ali iz drugih splošnih določb prava Skupnosti izhaja kakšna analogna pravica?“