SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 26. maja 2016 ( 1 )

Zadeva C‑195/15

SCI Senior Home, v prisilni poravnavi,

proti

Gemeinde Wedemark,

Hannoversche Volksbank eG

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija))

„Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Postopki v primeru insolventnosti — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Člen 5 — Pojem ‚stvarne pravice tretjih oseb‘ — Davek na nepremičnine — Predpisi države članice, ki določajo, da je davek na nepremičnine javnopravno breme, ki bremeni nepremičnine in ki ga je mogoče izvršiti proti vsakokratnemu lastniku“

I – Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru spora med stečajnim upraviteljem družbe s sedežem v Franciji in nemško občino v zvezi s prisilno prodajo nepremičnine v Nemčiji, ki je v lasti navedene družbe, na javni dražbi zaradi neplačanih dajatev na nepremičnine. ( 2 )

2. Sodišče bo moralo zaradi vprašanja, ki ga je postavilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče, Nemčija), preučiti pojem stvarne pravice z vidika člena 5 Uredbe (ES) št. 1346/2000 ( 3 ). Natančneje, Sodišče bo imelo priložnost opredeliti, ali je treba v posebnem okviru javnopravnega bremena na nepremičnini nacionalno opredelitev tega bremena kot stvarne pravice za namene uporabe člena 5 Uredbe št. 1346/2000 omejiti z merili za avtonomno opredelitev.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Člen 5 Uredbe št. 1346/2000, naslovljen „Stvarne pravice tretjih oseb“, določa: „1. Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede dolžnikovih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, premičnin ali nepremičnin – posebnega premoženja, pa tudi večine premoženja, ki ni določeno in se od časa do časa spreminja – ki se ob uvedbi postopkov v primeru insolventnosti nahajajo na ozemlju druge države članice. 2. Pravice, navedene v odstavku 1, pomenijo zlasti: (a) pravico unovčiti premoženje ali naročiti njegovo unovčenje ter prejeti zadoščenje iz iztržka od prodaje ali prihodka od tega premoženja, zlasti na podlagi zastavne pravice ali hipoteke; (b) izključno pravico do poplačila terjatve, zlasti na podlagi zastavne pravice na terjatvi ali z odstopom terjatve na podlagi jamstva; (c) pravico zahtevati premoženje in/ali zahtevati vračilo premoženja od kogar koli, ki poseduje ali uporablja premoženje v nasprotju z željami upravičenca; (d) stvarno pravico do uživanja posesti. 3. Pravica, ki je vpisana v javni register in izvršljiva zoper tretje osebe ter na podlagi katere je mogoče pridobiti stvarno pravico v smislu odstavka 1, se šteje za stvarno pravico. 4. Odstavek 1 ne preprečuje ničnosti, izpodbojnosti ali neizvršitve pravnih dejanj, kakor je navedeno v členu 4(2)(m).“

B – Nemško pravo

4. Člen 9(2) zakona o davku na nepremičnine (Grundsteuergesetz, v nadaljevanju: GrStG) določa: „Davčna obveznost nastane na začetku leta, za katero se ta davek določi.“

5. Člen 12 GrStG, naslovljen „Stvarnopravno jamstvo“, določa: „Davek na nepremičnine bremeni predmet obdavčitve kot javnopravno breme.“

6. Člen 77(2), prvi stavek, davčnega zakonika (Abgabenordnung, v nadaljevanju: AO) določa: „Zaradi davka, ki bremeni nepremičnino kot javnopravno breme, mora lastnik dopustiti izvršbo na nepremičnini.“

7. Člen 10(1) zakona o prisilni prodaji na javni dražbi (Zwangsversteigerungsgesetz, v nadaljevanju: ZVG) določa: „Iz zneska, dobljenega s prodajo nepremičnine, se poplačajo najprej, in sicer po tem vrstnem redu […]: […] 3. terjatve iz naslova javnopravnih bremen na nepremičnini, zapadle v zadnjih štirih letih; za periodične dajatve, predvsem davek na nepremičnine, obresti, dodatke ali rente […] velja ta prednostna pravica le za tekoče zneske in zneske, zapadle v zadnjih dveh letih […] 4. terjatve iz naslova pravic na nepremičnini […]“

III – Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

8. Société civile immobilière Senior Home (v nadaljevanju: družba dolžnica) ima sedež v Franciji. Je lastnica nepremičnine v Wedemarku (Nemčija).

9. Tribunal de Grande Instance de Mulhouse (Francija) je s sodbo z dne 6. maja 2013 uvedlo postopek prisilne poravnave zoper družbo dolžnico in imenovalo upravitelja za pomoč pri njegovi izvedbi.

10. Gemeinde Wedemark (občina Wedemark) je 15. maja 2013 zaradi neplačanega davka na nepremičnine v obdobju med 1. oktobrom 2012 in 30. junijem 2013 v višini 7471,19 EUR predlagala prisilno prodajo nepremičnine in potrdila, da so terjatve izvršljive.

11. Amtsgericht Burgwedel (okrajno sodišče v Burgwedlu, Nemčija) je s sklepom z dne 21. maja 2013 odredilo prisilno prodajo na javni dražbi. Pravnemu sredstvu, ki ga je zoper to odločbo vložila dolžnica, ni bilo ugodeno. Landgericht Hannover (deželno sodišče v Hannovru, Nemčija) je njeno pritožbo zavrnilo. Družba dolžnica s pravnim sredstvom, vloženim pri Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), predlaga razglasitev ničnosti odločbe, s katero je odrejena prisilna prodaja na javni dražbi, in izbris s tem povezane zaznambe v zemljiški knjigi.

12. Predložitveno sodišče v zvezi s tem opozarja, da spada spor, ki mu je predložen, na področje uporabe Uredbe št. 1346/2000. V skladu s členom 4(1) in (2), drugi stavek, točka (f), te uredbe naj bi se za postopke v primeru insolventnosti uporabljalo francosko pravo, ki naj bi načeloma urejalo tudi učinke uvedbe teh postopkov na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki.

13. To sodišče poudarja, da je posledica uvedbe postopka prisilne poravnave v francoskem pravu splošna prepoved izvršbe in da ni posebnih pravil ne za upnike, katerih terjatve so stvarno zavarovane, ne za davčno upravo. Vendar v skladu s členom 5(1) Uredbe št. 1346/2000 uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede nepremičnin, ki so na ozemlju druge države članice.

14. V nemškem pravu pa so po navedbah predložitvenega sodišča in v skladu s členom 12 GrStG terjatve iz naslova davka na nepremičnine javnopravna bremena, ki so stvarne premoženjske pravice, saj mora lastnik v skladu s členom 77(2), prvi stavek, AO dopustiti izvršbo na nepremičnini. Javnopravna bremena nastanejo ne glede na to, ali je bil uveden postopek prisilne prodaje na javni dražbi ali ne.

15. Iz predložitvene odločbe izhaja, da kljub temu obstajajo dvomi, ali je treba člen 5(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati kot kolizijsko pravilo, v skladu s katerim bi se moralo o tem, ali gre za stvarno pravico ali ne, odločati na podlagi lex rei sitae, v obravnavanem primeru torej na podlagi nemškega prava. V pravni doktrini se namreč pogosto priznava avtonomna razlaga pojma „stvarna pravica“.

16. Predložitveno sodišče opozarja, da je v zvezi s tem osnovni cilj zadevnega člena, prvič, zagotoviti zaščito legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, kot izhaja iz uvodne izjave 24 navedene uredbe. Drugič, v skladu z uvodno izjavo 25 te uredbe obstaja potreba po tem zlasti v primeru stvarnih pravic, ker so te precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. Vendar se interesi davčnih organov v več pogledih razlikujejo od interesov zasebnih posojilodajalcev.

17. V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) z odločbo z dne 12. marca 2015, ki je prispela v sodno tajništvo Sodišča 29. aprila 2015, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali pojem stvarne pravice v skladu s členom 5(1) Uredbe [št. 1346/2000] zajema nacionalno določbo, kakršno vsebuje člen 12 [GrStG] v povezavi s členom 77(2), prvi stavek, [AO], v skladu s katero terjatve iz naslova davka na nepremičnine bremenijo nepremičnino kot javnopravno breme po samem zakonu in mora lastnik zato dopustiti izvršbo na nepremičnini?“

18. Pisna stališča sta predložili Kraljevina Španija in Evropska komisija. Isti zainteresirani strani sta ustno podali stališča na obravnavi 10. marca 2016.

IV – Analiza

A – Uvodne opombe

1. Nastanek Uredbe št. 1346/2000

19. Uredba št. 1346/2000, ki je začela veljati 31. maja 2002, ni samo prva uredba o postopkih v primeru insolventnosti, ( 4 ) temveč pomeni tudi udejanjenje dolgih pogajanj, ki so se začela v 60. letih prejšnjega stoletja znotraj Evropske gospodarske skupnosti, tedaj sestavljene iz le šestih držav ustanoviteljic. ( 5 ) Prva različica osnutka konvencije ( 6 ) je nastala šele leta 1970, vendar za njeno sprejetje ni bilo doseženo zadostno soglasje. Na objavo drugega osnutka je bilo treba čakati deset let. ( 7 ) V tem drugem osnutku je bil uporabljen sistem, ki je temeljil na načelih enotnosti (en sam postopek za celotno tedanje ozemlje Evropske gospodarske skupnosti) in univerzalnosti (v postopek je vključeno celotno dolžnikovo premoženje ne glede na njegovo lokacijo). ( 8 ) Ta osnutek je naletel na vrsto ovir in je bil leta 1985 opuščen, ker ni bilo doseženo zadostno soglasje. ( 9 ) Nato je bil pripravljen nov osnutek konvencije, ki je temeljil na omiljeni teoriji univerzalnosti stečajev. ( 10 )

20. Konvencija o postopkih v primeru insolventnosti, pripravljena na podlagi člena K3 Pogodbe o Evropski uniji, je bila predložena v podpis v Bruslju 23. novembra 1995, vendar je niso podpisale vse države članice. ( 11 ) Po začetku veljavnosti Amsterdamske pogodbe je bilo besedilo konvencije iz leta 1995 na pobudo Zvezne republike Nemčije in Republike Finske nazadnje povzeto v obliki uredbe, ki je bila sprejeta na podlagi členov 61(c) ES in 67(1) ES. ( 12 )

2. Sistematika mehanizma, vzpostavljenega z Uredbo št. 1346/2000

21. Tukaj je treba opozoriti, da Uredba št. 1346/2000 tako kot konvencija o postopkih v primeru insolventnosti ne ustreza modelu, ki temelji na načelu univerzalnosti postopkov v primeru insolventnosti, ampak modelu omiljene univerzalnosti. Ta uredba torej izhaja iz univerzalnega modela, vendar določa vrsto posebnih pravil, ki se uporabljajo kot izjeme in prilagajajo ali omiljujejo njeno univerzalnost. ( 13 )

22. Obstoj posebnih pravil, ki prilagajajo ali omiljujejo univerzalnost postopkov v primeru insolventnosti, na splošno upravičujeta dva razloga. Prvič, varstvo pravic, pridobljenih v državi članici, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, v primeru uporabe lex concursus druge države članice ( 14 ) in, drugič, potreba po zmanjšanju kompleksnosti postopkov v primeru insolventnosti. V zvezi s tem je uvodna izjava 11 Uredbe zelo jasna, ko navaja, „da na podlagi zelo različnega materialnega prava uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe v celotni Skupnosti ni izvedljiva. Uporaba prava države, v kateri so bili postopki uvedeni, brez kakršne koli izjeme bi zaradi tega ozadja lahko pogosto povzročala težave. To velja, na primer, za v Skupnosti zelo različno ureditev na področju pravic zavarovanja terjatev. Nadalje so v nekaterih primerih tudi prednostne pravice posameznih upnikov v postopkih v primeru insolventnosti popolnoma različne.“ ( 15 )

23. Natančneje, v zvezi z mehanizmom, vzpostavljenim z Uredbo št. 1346/2000, člen 4(1) te uredbe določa, da se za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke uporablja pravo države članice, na ozemlju katere so bili uvedeni postopki (lex fori concursus). To pravo, kot je navedeno v uvodni izjavi 23 iste uredbe, ureja vse pogoje v zvezi z uvedbo, vodenjem in končanjem postopkov zaradi insolventnosti. ( 16 ) Da bi se zaščitila legitimna pričakovanja in pravna varnost transakcij v drugih državah članicah kot tisti, v kateri je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pa Uredba št. 1346/2000 v členih od 5 do 15 ( 17 ) določa nekatere izjeme od tega pravila o pravu, ki se uporablja, kot sem poudaril v prejšnji točki, za nekatere pravice in pravna razmerja, ki se glede na njeno uvodno izjavo 11 štejejo za posebno pomembna. ( 18 ) Te izjeme od uporabe lex concursus so predvidene v primerih, ko navezne okoliščine (na primer lokacija premoženja) nek položaj povezujejo s pravom druge države članice. ( 19 )

24. V tem okviru je treba preučiti vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče.

B – Vprašanje za predhodno odločanje

25. Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da je javnopravno breme, ki bremeni nepremičnino v dobro davčne uprave, kakršno je to v postopku v glavni stvari, zajeto s pojmom stvarne pravice z vidika tega člena.

26. Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba preučiti, ali je javnopravno breme, ki bremeni nepremičnino, dejansko stvarna pravica in, posledično, ali so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji iz člena 5 navedene uredbe. Družba dolžnica, ki je lastnica nepremičnine, mora namreč dopustiti izvršbo na njej samo, če je breme stvarna pravica. Tako bom najprej obravnaval področje uporabe člena 5 Uredbe št. 1346/2000, nato pa možne omejitve nacionalne opredelitve pravice kot stvarne pravice za namene tega člena.

1. Področje uporabe člena 5 Uredbe št. 1346/2000

27. Najprej je treba pojasniti, da se lahko člen 5 Uredbe št. 1346/2000 uporablja le, če je preučevana pravica opredeljena kot stvarna po pravu kraja, v katerem je premoženje (lex rei sitae).

28. Nato naj v zvezi z varstvom stvarnih pravic, ki je zagotovljeno s členom 5 te uredbe, opozorim, da se sistematika mehanizma, vzpostavljenega s to uredbo, opira na nevplivanje na stvarne pravice na premoženju, ki je v drugih državah članicah, kar načeloma pomeni, da so takšne pravice izvzete iz učinkov postopkov v primeru insolventnosti. ( 20 ) Ta rešitev je bila sprejeta iz vsebinskih razlogov, kot je cilj, da se zagotovita zaščita trgovine v državi članici, v kateri je premoženje, in pravna varnost s tem povezanih pravic. Stvarne pravice imajo zelo pomembno vlogo pri kreditiranju in zbiranju kapitala. Te pravice namreč ščitijo njihove imetnike pred morebitno insolventnostjo dolžnika in omogočajo pridobitev kreditov pod ugodnimi pogoji. ( 21 ) Pravna varnost in varstvo legitimnega pričakovanja upnikov pri izvedenih transakcijah sta torej temeljna elementa.

29. Poleg tega je mogoče okrepljeno varstvo stvarnih pravic upravičiti tudi s postopkovnimi razlogi, kot so institucionalni cilji Uredbe št. 1346/2000, povezani s potrebo po enostavnejšem in lažjem upravljanju premoženja. ( 22 ) V zvezi s tem je treba dodati, da so postopki v primeru insolventnosti razmeroma kompleksni, njihovo vodenje pa precej drago. Z zmanjšanjem stroškov lahko nekateri upniki pridobijo prednost, vendar imajo lahko od koristi tega tudi vsi, če se zmanjšajo tudi skupni stroški vodenja postopka. ( 23 )

30. V skladu s sodno prakso Sodišča je področje uporabe člena 5 Uredbe št. 1346/2000 pojasnjeno z uvodnima izjavama 11 in 25, v katerih je navedeno, da pri stvarnih pravicah obstaja potreba po posebni navedbi „odstopanja od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti“, ker so te pravice precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. V uvodni izjavi 25 je tako navedeno, da je treba podlago, veljavnost in učinkovanje takih stvarnih pravic praviloma določiti po pravu kraja, v katerem je premoženje, ki je predmet navedene pravice (lex rei sitae), in nanje ne bi smela vplivati uvedba postopkov zaradi insolventnosti. ( 24 )

31. Zato je treba člen 5(1) Uredbe št. 1346/2000 razumeti kot določbo, ki z odstopanjem od prava države, v kateri so bili uvedeni postopki zaradi insolventnosti, omogoča, da se za stvarno pravico upnika ali tretje osebe na premoženju dolžnika uporabi pravo države članice, na ozemlju katere je zadevno premoženje (lex rei sitae). ( 25 ) Varstvo iz navedenega člena velja samo za stvarne pravice na dolžnikovem premoženju, ki je ob uvedbi postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, ki ni država, v kateri so uvedeni postopki. ( 26 ) Člen 5 Uredbe št. 1346/2000 namreč ni kolizijsko pravilo, temveč „negativna“ materialnopravna določba, ( 27 ) katere cilj je zagotoviti varstvo stvarnih pravic, pridobljenih pred uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. ( 28 )

32. Vseeno je treba pojasniti, da sta varstvo stvarnih pravic upnikov in tretjih oseb ter torej njihova imuniteta relativna, zato izvzetje navedenih pravic s področja lex fori concursus ni absolutno. ( 29 )

33. Prvič, pravilo iz člena 5(1) Uredbe št. 1346/2000 ne pomeni ovire, da stečajni upravitelj predlaga uvedbo sekundarnega postopka v državi članici, v kateri je premoženje, če ima dolžnik v njej poslovno enoto. ( 30 ) Tak sekundarni postopek bi imel enake učinke na stvarne pravice kot glavni postopek. Člen 5 Uredbe št. 1346/2000 določa, da postopek zaradi insolventnosti ne bo vplival na stvarne pravice na premoženju, ki je v drugih državah članicah, in ne da navedeni postopek ne bo zadeval premoženja (ali kreditov), ki so v drugi državi članici in so zaščiteni s temi pravicami. Ker je glavni postopek načeloma univerzalen, zajema celotno premoženje dolžnika. Ta element je pomemben, če je vrednost zavarovanja višja od vrednosti terjatve, zavarovane s stvarno pravico. Če sekundarni postopek ni bil uveden, mora upnik stečajnemu upravitelju iz glavnega postopka izplačati morebitni presežek od prodaje premoženja (glej uvodno izjavo 25 in člen 20 Uredbe št. 1346/2000). Če pa je terjatev pokrita z vrednostjo zavarovanja, upniku, ki dobi poplačilo terjatev, zavarovanih s stvarnimi pravicami, ni treba drugim upnikom povrniti ničesar. ( 31 )

34. Drugič, v členu 5(4) Uredbe št. 1346/2000 je navedena izjema od izjeme, ki je določena v tem členu, s tem, da določa, da odstavek 1 istega člena ne preprečuje ničnosti, izpodbojnosti ali neizvršitve pravnih dejanj, kakor je navedeno v členu 4(2)(m) te uredbe. ( 32 )Lex fori concursus se torej uporablja, kadar nastanek ali izvrševanje stvarnih pravic nasprotuje interesom postopka zaradi insolventnosti in kadar je mogoče dejanja opredeliti kot škodljiva za maso upnikov. Ta člen se torej ne nanaša na izpodbojne tožbe, ki temeljijo na pravilih splošnega prava (običajne tožbe civilnega in gospodarskega prava), ( 33 ) temveč na tiste, ki temeljijo na pravilih o postopkih v primeru insolventnosti. Toda člen 13 Uredbe št. 1346/2000 določa izjemo od uporabe lex fori concursus, v skladu s katero zadevnega dejanja ni mogoče veljavno izpodbijati, če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dokaže, da je za „navedeno dejanje odločilno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in v ustreznem primeru pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja“. ( 34 )

35. Tretjič in zadnjič, poudariti je treba, da člena 5 Uredbe št. 1346/2000 ni mogoče uporabljati za izboljšanje položaja imetnika stvarne pravice – glede na druge prednostne pravice – zunaj postopkov v primeru insolventnosti. Z drugimi besedami, ta člen dopušča pravico imetnika do ločene izvršbe brez spreminjanja pravil glede prednostnih pravic, ki za to stvarno pravico veljajo zunaj postopkov v primeru insolventnosti. ( 35 )

2. Omejitve nacionalne opredelitve pravice kot „stvarne pravice“ za namene uporabe člena 5 Uredbe št. 1346/2000

36. V zvezi z opredelitvijo pravice kot stvarne najprej ugotavljam, da Uredba št. 1346/2000 napotuje na nacionalno pravo, razen v določbah člena 5(2) in (3) te uredbe. ( 36 )

37. V tem pogledu je treba opredelitev pravice z vidika člena 5 Uredbe št. 1346/2000, kot sem že pojasnil v točkah 34 in 35 sklepnih predlogov v zadevi Lutz, ( 37 ) izvesti v dveh jasno ločenih korakih.

38. Najprej je treba ugotoviti, ali opredelitev pravice kot „stvarne pravice“ izhaja iz nacionalnega prava, ki na podlagi kolizijskih pravil, ki se uporabijo pred postopkom zaradi insolventnosti, ureja stvarne pravice (običajno lex rei sitae). ( 38 ) Nastanek, veljavnost in področje uporabe teh stvarnih pravic torej ureja pravo kraja, v katerem je premoženje, ki je predmet stvarne pravice. ( 39 )

39. Drugič, potem ko se določi, ali je preučevana pravica glede na lex rei sitae stvarna, je treba preveriti, ali ta pravica izpolnjuje merila za uporabo člena 5(2) in (3) Uredbe št. 1346/2000. Ta merila za avtonomno opredelitev ( 40 ) torej omejujejo nacionalno opredelitev pravice kot stvarne pravice za namene uporabe člena 5 navedene uredbe. ( 41 )

40. Dodati bi želel še nekaj ugotovitev v zvezi z ugotovitvami, ki sem jih predstavil v sklepnih predlogih v zadevi Lutz ( 42 ).

41. Prvič, v skladu s poročilom Virgós/Schmit je cilj člena 5(2) Uredbe št. 1346/2000 olajšati uporabo odstavka 1 tega člena. Njegova naloga je, kot izhaja iz odstavkov 100 in 102 tega poročila, da omeji nacionalno opredelitev pravice kot stvarne pravice za namene svoje uporabe, vendar pa ne podaja avtonomne opredelitve pojma stvarna pravica. ( 43 )

42. V zvezi s tem menim, da to, da Uredba št. 1346/2000 ne vsebuje takšne opredelitve, nikakor ne pomeni, da ne določa nekaterih omejitev pojma stvarne pravice za namene uporabe člena 5 navedene uredbe. V tem pogledu je, kot je navedeno v odstavku 102 poročila Virgós/Schmit, „treba upoštevati, da je člen 5 Uredbe št. 1346/2000 pomembna izjema od uporabe prava države, v kateri so bili uvedeni postopki, in od univerzalnosti glavnega postopka“. Po mojem mnenju iz tega poročila kot celote izhaja, da je treba njegova odstavka 100 in 102 razlagati povezano, ob upoštevanju dejstva, da se medsebojno dopolnjujeta. To poročilo vsebuje koristne podatke za razlago Uredbe št. 1346/2000, ( 44 ) zato dvomim, da je različne odstavke, v katerih je analiziran člen 5 navedene uredbe (odstavki od 94 do 106), primerno razlagati nepovezano.

43. Drugič, ugotavljam, da je v istem poročilu odločno poudarjeno, da bi člen 5 Uredbe št. 1346/2000 s preširoko razlago nacionalnega pojma stvarne pravice, ki bi vključevala zlasti pravice, ki zgolj dopolnjujejo možnost zahtevati prednostno plačilo, kot v primeru nekaterih prednostnih pravic, izgubil svoj pomen. ( 45 )

44. Tretjič, čeprav seznam iz člena 5(2) Uredbe št. 1346/2000, ki vsebuje pravice, ki se v pravnih sistemih držav članic načeloma štejejo za stvarne, ni izčrpen, ( 46 ) se v poročilu Virgós/Schmit očitno priznava, ( 47 ) da temelji zlasti na dejstvu, da sta za stvarno pravico značilni predvsem dve lastnosti. ( 48 ) Prvič, „neposredna in tesna povezava s premoženjem, ki je predmet te stvarne pravice in ki ostane povezano z njeno izpolnitvijo, ki pa ni odvisna od tega, ali premoženje spada v premoženje posamezne osebe, ali od razmerja med imetnikom pravice in drugo osebo“, in drugič, „absolutna narava dodelitve pravice imetniku, ki pomeni, da lahko ta stvarno pravico uveljavlja zoper vsakogar, ki jo krši ali vanjo posega brez njegovega soglasja […]; da stvarna pravica ob odsvojitvi premoženja tretji osebi ne preneha (je izvršljiva erga omnes, z omejitvami za zaščito dobronamernega pridobitelja); [in] da pravica tako ne preneha v primeru individualnih sodnih postopkov, ki jih sprožijo tretje osebe, in kolektivnih postopkov v primeru insolventnosti (prek ločitvene pravice ali individualnega poplačila). ( 49 )

45. Zadnjič, naj opozorim, da je v členu 5(1) Uredbe št. 1346/2000 določeno, da uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne sme vplivati na stvarne pravice upnikov ali tretjih oseb glede posebnega premoženja, pa tudi „večine premoženja, ki ni določeno in se od časa do časa spreminja“. Z drugimi besedami, za namene tega člena so lahko predmet stvarne pravice ne le določene stvari, ampak tudi celotno premoženje. ( 50 )

46. Opredelitev javnopravnega bremena, kakršno je to v obravnavani zadevi, za namene člena 5 Uredbe št. 1346/2000 je torej treba preučiti ob upoštevanju navedenih elementov.

a) Opredelitev javnopravnega bremena po pravu kraja, v katerem je zadevno premoženje (lex rei sitae)

47. Naj najprej spomnim, da je predložitveno sodišče edino pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora, o katerem odloča, ter za razlago in uporabo nacionalnega prava. ( 51 ) Zato mora to sodišče ugotoviti, ali je takšno javnopravno breme stvarna pravica po nacionalnem pravu.

48. Glede postopka v glavni stvari je iz predložitvene odločbe razvidno, da so v skladu z nemškim pravom, tj. pravom kraja, v katerem je zadevna nepremičnina, terjatve iz naslova davka na nepremičnine, zaradi katerih je prišlo do odreditve prisilne prodaje na javni dražbi, javnopravna bremena v skladu s členom 12 GrStG, ki naj bi bila stvarne premoženjske pravice, saj mora lastnik v skladu s členom 77(2), prvi stavek, AO dopustiti izvršbo na nepremičnini. ( 52 ) Po navedbah tega sodišča naj bi ustrezale zastavni pravici na nepremičnini in naj ne bi bile vpisane v zemljiško knjigo.

49. Predložitveno sodišče navaja, da obveznost plačila davka na nepremičnine v skladu s členom 9(2) GrStG nastane na začetku leta, kar pomeni, da so v obravnavani zadevi terjatve iz obdobja med 1. oktobrom 2012 in 5. majem 2013 vsekakor nastale pred uvedbo postopka zaradi insolventnosti in so torej zajete v breme. Zadnjenavedeno naj bi bilo tako kot hipoteka akcesorna pravica, saj je odvisno od obstoja davčnega dolga. Vendar pa naj ne bi nujno predpostavljalo, da lastnik sam dolguje davek in da zanj jamči osebno. Breme naj bi namreč v primeru, da se nepremičnina po določitvi davčne terjatve odsvoji, še naprej obstajalo, če je terjatev dospela v plačilo in je izvršljiva. Davčni organ ima med postopkom zaradi insolventnosti na podlagi javnopravnega bremena pravico do ločenega in prednostnega poplačila. ( 53 ) Tako lahko predlaga prisilno prodajo nepremičnine na javni dražbi kot v obravnavani zadevi.

50. Iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da naj bi bilo javnopravno breme, ki bremeni zadevno nepremičnino, po nemškem pravu stvarnopravno jamstvo. Zato se glede na to, da je to sodišče jasno dokazalo opredelitev „ex lege causae“, postavlja vprašanje, ali je mogoče breme iz postopka v glavni stvari opredeliti za stvarno pravico za namene člena 5 Uredbe št. 1346/2000.

51. Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba preveriti, ali so izpolnjena merila za avtonomno opredelitev iz člena 5(2) in (3) Uredbe št. 1346/2000 (glej točke od 41 do 45 teh sklepnih predlogov).

b) Opredelitev javnopravnega bremena z vidika člena 5 Uredbe št. 1346/2000

52. Prvič, kot izhaja iz člena 5(2)(a) Uredbe št. 1346/2000, je treba stvarno pravico razumeti zlasti kot „pravico unovčiti premoženje ali naročiti njegovo unovčenje ter prejeti zadoščenje iz zneska, dobljenega s prodajo ali prihodka od tega premoženja, zlasti na podlagi zastavne pravice ali hipoteke“. Po mnenju predložitvenega sodišča javnopravno breme, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ustreza zastavni pravici na nepremičnini. Zato naj bi bilo varstvo, ki ga ima imetnik, v obravnavanem primeru davčni organ, zagotovljeno na podlagi njegove pravice do izvršbe na nepremičnini družbe dolžnice v skladu s členom 77(2), prvi stavek, AO. Iz predložitvene odločbe namreč izhaja, da ima davčni organ med postopkom zaradi insolventnosti na podlagi javnopravnega bremena pravico do ločenega poplačila v skladu s členom 49 nemškega zakona o insolventnosti (Insolvenzordnung). ( 54 )

53. Drugič, iz predložitvene odločbe je razvidno tudi, da ima javnopravno breme, ki temelji na členu 12 GrStG, na podlagi seznama iz člena 5(2) Uredbe št. 1346/2000 ( 55 ) in meril za avtonomno opredelitev, ki so predstavljena v poročilu Virgós/Schmit in navedena v točki 44 teh sklepnih predlogov, dejansko obe bistveni lastnosti stvarne pravice: prvič, je neposredno vezana na samo premoženje, ne glede na to, h kateremu premoženju spada zadevno premoženje, in ne glede na razmerje do druge osebe, ki ni imetnik pravice, in drugič, je absolutnega značaja, kar pomeni, da jo lahko imetnik uveljavlja zoper vsakogar, ki jo krši brez njegovega soglasja ali posega vanjo, da ne preneha ob odsvojitvi premoženja tretjim osebam ter da ne preneha v primeru posamičnega uveljavljanja pravic tretjih oseb in v primeru kolektivnih postopkov, in sicer prek s tem povezane ločitvene pravice ali individualnega poplačila.

c) Vmesna ugotovitev

54. Iz podatkov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, nedvoumno izhaja, da nemška zakonodaja, tj. nacionalna zakonodaja kraja, v katerem je nepremičnina (lex rei sitae), določa, da je javnopravno breme iz postopka v glavni stvari stvarnopravno jamstvo zadevne nepremičnine. Po navedbah predložitvenega sodišča to breme „v primeru odsvojitve še naprej obstaja, […] je izvršljivo zoper tretje osebe in […] je podlaga za ločitveno pravico v primeru insolventnosti“. Zato tako breme izpolnjuje merila za uporabo člena 5(2) Uredbe št. 1346/2000.

55. Ugotavljam še, da ima zadevno breme v skladu s trditvami tega sodišča tudi bistveni lastnosti „stvarne pravice“, ki sta navedeni v poročilu Virgós/Schmit. ( 56 ) To sodišče vseeno meni, da mora Sodišče pojasniti, ali je ta ugotovitev združljiva s ciljem člena 5 Uredbe št. 1346/2000 in celotno zasnovo te uredbe.

3. Davčna narava javnopravnega bremena in analiza njene združljivosti z Uredbo št. 1346/2000

56. Po mnenju predložitvenega sodišča sta osnovna cilja člena 5 Uredbe št. 1346/2000 zaščita legitimnih pričakovanj in pravne varnosti pri transakcijah (uvodna izjava 24). V tej uredbi je navedeno, da je ta zaščita posebej potrebna v primeru stvarnih pravic, ker so precejšnjega pomena pri odobritvi kreditov. Vendar naj bi se interesi davčnih organov v več pogledih razlikovali od interesov zasebnih posojilodajalcev. ( 57 )

57. Po mnenju Komisije, ki predlaga, da se na vprašanje za predhodno odločanje odgovori nikalno, to, da se pravica na podlagi lex rei sitae šteje za stvarno, ne zadostuje za uporabo člena 5 Uredbe št. 1346/2000. Zgolj napotilo naj bi se namreč lahko pokazalo za nasprotno načelu izključne uporabe lex fori concursus (pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki) iz člena 4 iste uredbe. Člen 5 Uredbe št. 1346/2000 naj bi bilo torej treba razlagati ozko, ker gre za odstopanje od tega načela. ( 58 )

58. Komisija dodatno navaja, da cilj člena 5 Uredbe št. 1346/2000 upravičuje njegovo ozko razlago v smislu, da je treba za stvarne šteti le pravice, ki jih dolžnik podeli upniku v okviru trgovinskega posla. Ta cilj pa naj ne bil vključeval zaščite davčnega organa. Če ima javnopravno breme v postopku prisilne prodaje na javni dražbi prednost pred pravicami posojilodajalcev, kot to velja v postopku v glavni stvari, naj bi bili ti posojilodajalci zaradi tega bremena celo v slabšem položaju, medtem ko naj bi bil cilj člena 5 Uredbe št. 1346/2000, da jih ščiti.

59. Španska vlada, po mnenju katere je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti pritrdilno, pa nasprotno meni, da je zakonodajalec Unije zaradi raznolikosti pravnih sistemov in tradicij držav članic ter ohranitve polnega učinka te uredbe želel določiti pravice, ki zaradi svojih značilnosti in zaradi pravne varnosti zahtevajo priznavanje te izjeme ne glede na to, ali so te pravice v državi članici, ki jih priznava, opredeljene za „stvarne“ ali ne. Po njenem mnenju naj bi bilo zato v členu 5(2) Uredbe št. 1346/2000 navedeno, da se za namene odstavka 1 istega člena nekatere pravice štejejo za stvarne.

60. Postaviti je torej treba naslednje vprašanje: ali je treba šteti, da je davčna narava javnopravnega bremena iz postopka v glavni stvari odločilen dejavnik, zaradi katerega se šteje, da cilj člena 5 Uredbe št. 1346/2000 ne vključuje zaščite javnega upnika, v obravnavanem primeru davčne uprave?

61. Mislim, da ne.

62. Prvič, kar zadeva besedilo člena 5 Uredbe št. 1346/2000, iz odstavkov 1 in 2 ni razvidno, da mora biti kredit zasebna terjatev niti da mora biti, med drugim, vezan izključno na povsem trgovinski posel. ( 59 )

63. Drugič, kar zadeva cilje Uredbe št. 1346/2000, rešitev, določena v členu 5, kot sem jo predstavil v točkah 28 in 29 teh sklepnih predlogov, ustreza ne le vsebinskim razlogom, kot so zaščita trgovine v državi članici, v kateri je premoženje, z njo povezana pravna varnost ter legitimna pričakovanja upnikov in tretjih oseb, temveč tudi postopkovnim razlogom, povezanim s potrebo po enostavnejšem in lažjem upravljanju premoženja. V zvezi s tem je treba poudariti, da s preozko razlago tega člena Uredbe št. 1346/2000, s katero bi se na splošno zmanjšalo relativno varstvo, ki ga določa, ( 60 ) ne bi bili zadostno upoštevani ne nastanek te uredbe (glej točke od 21 do 23 teh sklepnih predlogov) ne mehanizmi, ki jih ta določa za preprečitev „prekomerne zaščite“, ki bi lahko bila posledica izjeme iz te določbe (glej točke od 32 do 35 teh sklepnih predlogov).

64. Tretjič, poudariti je treba, da sta osnovna cilja Uredbe št. 1346/2000 tudi odprava diskriminacije in enako obravnavanje upnikov. Tako v skladu s členom 4 te uredbe lex fori concursus določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti ter zlasti razvrščanje terjatev. Vendar pa so v členih od 39 do 42 Uredbe št. 1346/2000 določena pravila v zvezi z obveščanjem upnikov in prijavo njihovih terjatev. V členu 39 te uredbe so zlasti izrecno omenjeni davčni organi držav članic. ( 61 ) Državljanstvo upnikov zato nima nobenega vpliva na prijavo njihovih terjatev, upnikov pa iz postopkov v primeru insolventnosti ni mogoče izključiti ne zaradi dejstva, da imajo sedež v državi članici, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, ne zaradi javnopravne narave njihovih terjatev. ( 62 )

65. V tem kontekstu je v zvezi z dolžnostjo pristojnih sodišč (v državi, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti) in upravitelja, ki so ga ta imenovala, da obvestijo upnike, določeno, prvič, v členu 40(2) Uredbe št. 1346/2000, da obvestilo „tudi navaja, ali morajo upniki, katerih terjatve so […] zavarovane s stvarmi, prijaviti svoje terjatve“, in drugič, v členu 41 iste uredbe, da upnik pošlje kopije morebitne dokazne dokumentacije in navede zlasti, „ali za terjatev uveljavlja […] zavarovanje s stvarmi […], in katero premoženje je predmet jamstva, ki ga uveljavlja“. Zato iz povezane razlage členov od 39 do 41 Uredbe št. 1346/2000 izhaja, da v tej uredbi prijava terjatev s strani davčnih organov ni izključena, vključno v primeru, ko so zavarovane s stvarno pravico.

66. Poleg tega naj, še vedno v zvezi s prijavo terjatev, opozorim, da so v direktivah 2001/24/ES ( 63 ) in 2009/138/ES ( 64 ) o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij ter o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja določeni ukrepi, podobni tistim v členu 39 Uredbe št. 1346/2000, pri čemer so prav tako izrecno omenjeni javni organi držav članic. ( 65 ) Ta zadnji vidik se mi zdi upošteven pri analizi. V teh členih je namreč določeno, da se terjatve vseh upnikov s stalnim prebivališčem, običajnim prebivališčem ali sedežem v državi članici, ki ni matična država članica, obravnavajo enako in razvrščajo tako kakor terjatve enakovredne narave, ki jih lahko prijavijo upniki s stalnim prebivališčem, običajnim prebivališčem ali sedežem v matični državi članici. ( 66 )

67. Zato po mojem mnenju javnim terjatvam z Uredbo št. 1346/2000 ni podeljen noben privilegij ali prednost, vendar pa bi morali biti v primeru, da nacionalni zakonodajalec določi, da imajo nacionalni organi takšen privilegij, prednost ali stvarno jamstvo, ti priznani tudi javnim terjatvam v drugih državah članicah. ( 67 ) Zdi se mi, da je upoštevnost te razlage povezana z dejstvom, da Uredba št. 1346/2000 vsebuje, kot splošno pravilo, sistem postopkov v primeru insolventnosti v okviru prava Unije, pri čemer so posebna pravila, med drugim, določena z direktivama o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij ter o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja, ( 68 ) navedenima v prejšnji točki. Tako je zaradi skladnosti navedenega sistema treba težave v zvezi z razlago vseh teh aktov reševati dosledno in ob upoštevanju sistema kot celote.

68. Drži sicer, da se te trditve (glej točke od 64 do 66 teh sklepnih predlogov) načeloma nanašajo na uporabo določb Uredbe št. 1346/2000 (in zlasti navedenih direktiv po analogiji) v zvezi z obveščanjem upnikov in prijavo njihovih terjatev. Vendar pa bi bila iz razlogov, predstavljenih že v prejšnji točki, ogrožena sama skladnost uredbe, če bi bile javnopravne stvarne pravice izvzete iz relativne zaščite, ki jo zagotavlja člen 5 te uredbe.

69. Četrtič, naj opozorim, da je Sodišče že v sodbi v zadevi Lutz ( 69 ) menilo, da je izvršljiva zastavna pravica (rubež na bančnem računu) stvarna pravica, čeprav ni nastala na podlagi pravnega akta, temveč ipso jure. ( 70 )

70. Petič, odločno se strinjam, da je treba člen 5 Uredbe št. 1346/2000 kot izjemo ali posebno pravilo razlagati ozko. Vseeno pa moram opozoriti, da javnopravno breme iz postopka v glavni stvari poleg pogojev iz člena 5 Uredbe št. 1346/2000 dosledno izpolnjuje tudi merila za avtonomno opredelitev stvarne pravice za namene navedenega člena, ki so predstavljena v poročilu Virgós/Schmit in jih zagovarja doktrina.

71. Poleg tega bi bilo po mojem mnenju v nasprotju z nastankom te uredbe in samim mehanizmom, vzpostavljenim z njo, če bi lahko morebitna izključitev zadevnega javnopravnega bremena temeljila izključno na enem od njenih ciljev, in sicer zaščiti trgovine v državi članici, v kateri je premoženje, ne da bi se upoštevali tudi cilji v zvezi s pravno varnostjo in legitimnimi pričakovanji upnikov in tretjih oseb, potrebo po poenostavitvi in olajšanju upravljanja premoženja ter odpravo diskriminacije in enakim obravnavanjem upnikov.

72. Izključitev zadevnega javnopravnega bremena bi nazadnje lahko imela pomembne posledice za pravne sisteme držav članic, ki priznavajo javnopravna bremena, podobna tistim iz postopka v glavni stvari. ( 71 )

73. V zvezi s tem naj opozorim, da zakonodajalec Unije v novi Uredbi 2015/848 o postopkih v primeru insolventnosti ni spremenil vsebine člena 8 te uredbe, ki je prepisana iz člena 5 Uredbe št. 1346/2000. ( 72 )

V – Predlog

74. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče), odgovori: Člen 5 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 583/2011 z dne 9. junija 2011, je treba razlagati tako, da je javnopravno breme, ki bremeni nepremičnino v dobro davčne uprave, kakršno je to v postopku v glavni stvari, zajeto s pojmom stvarne pravice z vidika tega člena.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Opozoriti je treba, da predložitvena odločba ne vsebuje nobenega podatka v zvezi z vlogo Hannoversche Volksbank eG v postopku v glavni stvari.

( 3 ) Uredba Sveta z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191), kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 583/2011 z dne 9. junija 2011 (UL 2011, L 160, str. 52) (v nadaljevanju: Uredba št. 1346/2000).

( 4 ) Ta uredba je bila razveljavljena z Uredbo (EU) 2015/848 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o postopkih v primeru insolventnosti (prenovitev) (UL 2015, L 141, str. 19). Vendar pa se zadnjenavedena uredba v skladu s svojim členom 84 uporablja samo za postopke v primeru insolventnosti, uvedene po 26. juniju 2017.

( 5 ) Naj spomnim, da so bili stečaji, poravnave in drugi podobni postopki izključeni iz področja uporabe tedanje Bruseljske konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodb v civilnih in trgovinskih zadevah, ki je bila podpisana 27. septembra 1968 v Bruslju (UL 1972, L 299, str. 32) (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija iz leta 1968).

( 6 ) Prva različica osnutka konvencije, ki je temeljila na členu 220, četrta alinea, Pogodbe EGS, je bila pripravljena že leta 1970. Glej dokument Komisije 3.327/1/XIV/70. Glej tudi Noël, J., in Lemontey, J., Projet de convention relative à la faillite, aux concordats et aux procédures analogues, 1970, 16.775/XIV/70-E.

( 7 ) Glej osnutek konvencije iz leta 1980, objavljen z obrazložitvenim poročilom J. Lemonteya v Biltenu Evropskih skupnosti, Dodatek 2/82.

( 8 ) V zvezi s tema načeloma glej zlasti Lopucki, L. M., „Cooperation in international bankruptcy: A post-universalist approach“, Cornell Law Review, 1999, 84/3, str. od 696 do 762.

( 9 ) Glede na obrazložitveno poročilo M. Virgósa in E. Schmita o konvenciji o postopkih v primeru insolventnosti z dne 3. maja 1996, dokument Sveta Evropske unije, 6500/96, DRS 8 (CFC), odstavek 3 (v nadaljevanju: poročilo Virgós/Schmit), je bil v osnutku konvencije iz leta 1980 določen „en sam postopek [(izključna pristojnost države, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov)], ki bi ga morale priznavati druge države pogodbenice, v katerih ne bi smeli biti dovoljeni vzporedni lokalni postopki. Načeli enotnosti […] in univerzalnosti […] postopka sta bili torej v tem besedilu strogo upoštevani.“ Iz tega poročila izhaja, da je osnutek konvencije iz leta 1980 privedel do zelo kompleksnih določb.

( 10 ) Ta osnutek je temeljil na Evropski konvenciji o nekaterih mednarodnih vidikih stečaja, podpisani v Istanbulu 5. junija 1990, ki je bila rezultat pogajanj v okviru Sveta Evrope, vendar ni začela veljati. V njej je bil že uporabljen pristop omilitve načel enotnosti in univerzalnosti. V zvezi s tem glej Evropsko konvencijo o nekaterih mednarodnih vidikih stečaja, Svet Evrope, Séries de traités européennes št. 136. Glej tudi obrazložitveno poročilo, ki je bilo objavljeno s to konvencijo. V zvezi s to konvencijo glej zlasti Volken, P., „L’harmonisation du droit international privé de la faillite“, Recueil de Cours de La Haye, 1991, zv. 230, str. 343. S stališča primerjalnega prava je bilo ugotovljeno, da v številnih državah članicah prevladujejo „vmesni“ sistemi. V tem smislu glej zlasti Watté, N., in Marquette, V., „Les sûretés dans les faillites internationales“, splošno poročilo s Kongresa primerjalnega prava v Bristolu, European Review of Private Law, 1999, str. od 287 do 317.

( 11 ) Zato poročilo Virgós/Schmit, ki ji je bilo priloženo, ni bilo uradno objavljeno. Poudariti je treba, da v skladu z doktrino to poročilo kljub temu, da zadeva samo konvencijo o postopkih v primeru insolventnosti, vsebuje koristne elemente za razlago Uredbe št. 1346/2000. Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, točka 2).

( 12 ) Glej Watte, N., in Marquette, V., „Le Règlement communautaire, du 29 mai 2000, relatif aux procédures d’insolvabilité“, Revue de droit commercial belge, 2000, str. 564.

( 13 ) Glej v tem smislu poročilo Virgós/Schmit, odstavek 5.

( 14 ) Razumno je torej, da se v nekaterih okoliščinah zaščiti zaupanje v pravo, na podlagi katerega je bila pridobljena pravica, zlasti da bi se v kolizijskem pravilu odražala intenzivnost zaščite pred tveganjem insolventnosti, ki jo materialno pravo zagotavlja nekaterim upnikom, kot v primeru stvarnih pravic. Poleg tega imajo nekatera področja prava normativno funkcijo, kar pomeni, da podeljujejo varnost pravicam, kot na primer pravne določbe o osebnem stanju. Glej v tem smislu Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F. J., Comentario al Reglamento europeo de insolvencia, Thomson-Civitas, Madrid, 2003, str. 92, ter Virgós, M., in Garcimartín, F., The European Insolvency Regulation: Law and Practice, Kluwer Law International, Haage, 2004, str. 90.

( 15 ) Moj poudarek.

( 16 ) Sodba z dne 5. julija 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, točka 38 in navedena sodna praksa).

( 17 ) Univerzalnost je zmanjšana tudi zaradi možnosti uvedbe sekundarnih postopkov v primeru insolventnosti. Glej uvodno izjavo 25 in točko 33 teh sklepnih predlogov. Glej tudi Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F., op. cit., str. 27.

( 18 ) Sodba z dne 5. julija 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, točka 39). Glej tudi uvodno izjavo 24 Uredbe št. 1346/2000.

( 19 ) Te izjeme je treba bolj kot „izjeme“ razlagati kot posebna pravila. V zvezi s tem glej Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 98, ter Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 96.

( 20 ) Naj poudarim, da člen 5 Uredbe št. 1346/2000 vključuje predpostavko, da mesto premoženja v državi članici, ki ni država, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, ni lažno. Glej v zvezi s tem poročilo Virgós/Schmit, odstavek 105, in Ingelmann, T., „Article 5“, European Insolvency Regulation, K. Pannen (ured.), De Gruyter Recht, Berlin, 2007, str. 252.

( 21 ) Poročilo Virgós/Schmit, odstavek 97. Glej tudi Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., Moss, Fletcher and Isaacs on the EC Regulation on Insolvency Procedures, Oxford University Press, 3. izdaja, 2016, str. 170.

( 22 ) Poročilo Virgós/Schmit, odstavek 97.

( 23 ) Glej v tem smislu Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 92.

( 24 ) Sodba z dne 5. julija 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, točka 41). Glej tudi sodbo z dne 16. aprila 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, točka 27).

( 25 ) Sodba z dne 5. julija 2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, točka 42).

( 26 ) Da bi lahko ta člen učinkoval, bi bilo za teleološko razlago te določbe potrebno, da bi bila vsa dejanja, ki so potrebna za nastanek stvarne pravice, izvedena pred uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Če je stvarna pravica nastala po uvedbi postopkov, se uporablja člen 4 Uredbe št. 1346/2000. Glej poročilo Virgós/Schmit, odstavka 95 in 96; Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 96 in 101, ter Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 171 in 347.

( 27 ) V zvezi z materialnopravno naravo te določbe glej poročilo Virgós/Schmit, odstavek 99; Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 163; Ingelmann, T., „Article 5“, op. cit., str. 250; Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 346; Hess, B., Oberhammer, P., in Pfeiffer, T., European Insolvency Law. The Heidelberg-Luxembourg-Vienna Report on the Application of the Regulation No 1346/2000/EC on Insolvency Proceedings, Beck-Hart-Nomos, C. H., München/Oxford, 2014, str. 178, in Klyta, W., Uznanie zagranicznych postępowań upadłościowych, Oficyna Wolters Kluwer business, Varšava, 2008, str. 149. Glej tudi Haubold, J., Gebauer, M., in Wiedmann, T., Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. izdaja, Stuttgart, 2010, poglavje 32, točka 110.

( 28 ) Sodišče je v sodbi z dne 10. septembra 2009, German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, točka 35), v zvezi s členom 7 Uredbe št. 1346/2000, ki je določba, podobna členu 5 iste uredbe, namreč menilo: „[z] drugimi besedami, navedena določba pomeni le materialno normo, katere namen je varovati prodajalca v zvezi s premoženjem, ki je zunaj države članice, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti“. V skladu s Hess, B., Oberhammer, P., in Pfeiffer, T., op. cit., naj bi bil člen 5 v večinski pravni teoriji v 17 državah članicah obravnavan kot materialnopravna določba (str. 181).

( 29 ) Varstvo je lahko absolutno, če dolžnik nima poslovne enote v državi članici, kjer je premoženje. Vendar pa se uporabljajo pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj. Glej točki 33 in 34 teh sklepnih predlogov.

( 30 ) Glej v tem smislu Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 347. Glej tudi člen 27 Uredbe št. 1346/2000.

( 31 ) Glej v tem smislu poročilo Virgós/Schmit, odstavka 99 in 173, ter Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 106 in 236. Glej tudi Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 348, in Porzycki, M., Zabezpieczenia rzeczowe w transgranicznym postępowaniu upadłościowym w Unii Europejskiej, Czasopismo kwartalne całego prawa handlowego, upadłościowego oraz rynku kapitałowego, št. 3 (5) 2008, str. 405.

( 32 ) V zvezi s tem glej sodbo z dne 16. aprila 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227), in moje sklepne predloge v tej zadevi (C‑557/13, EU:C:2014:2404). Glej tudi člen 7(3) Uredbe št. 1346/2000.

( 33 ) Pri zadnjenavedenih se upoštevajo splošna kolizijska pravila. Vendar so te tožbe splošnega prava dopustne samo, če to dovoljuje lex fori concursus. Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 135.

( 34 ) O področju uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 glej sodbo z dne 16. aprila 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, točke od 32 do 49), in moje sklepne predloge v tej zadevi (C‑557/13, EU:C:2014:2404, točke od 56 do 61).

( 35 ) Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 100.

( 36 ) Naj spomnim, da je za namene člena 5 Uredbe št. 1346/2000 v odstavku 3 istega člena navedeno, da se pravica, ki je vpisana v javni register in je izvršljiva zoper tretje osebe, neposredno šteje za stvarno pravico, in sicer neodvisno od nacionalnega prava. To je torej edino odstopanje te uredbe, v okviru njenega člena 5, od napotitve na lex rei sitae. Glej poročilo Virgós/Schmit, zadnji del odstavka 101. Glej tudi Virgós Soriano, M., in Garcimartín Alférez, F. J., op. cit., str. 99.

( 37 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 38 ) Ingelmann, T., „Article 5“, op. cit., str. 253.

( 39 ) Poročilo Virgós/Schmit, odstavka 95 in 100.

( 40 ) Glej v zvezi s tem Veder, P. M., Cross-border insolvency proceedings and security rights: a comparison of Dutch and German law, the EC Insolvency Regulation and the UNCITRAL Model Law on Cross-Border Insolvency, Deventer, 2004, str. 334 do 336: „An independent interpretation of rights in rem is facilitated by the references that the second paragraph contains of the types of rights Art. 5 IR refers to.“ Glej tudi Klyta, W., op. cit., str. 150.

( 41 ) Poročilo Virgós/Schmit, točka 100. Glej tudi Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 96.

( 42 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 43 ) Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 96: „Its function [of article 5] is to operate as a limit to the characterization of a right as a right in rem for the purposes of Article 5. Only those rights conferred by national laws that conform to its typological characterization are protected by Article 5.1 of Regulation.“

( 44 ) Glej opombo 11 teh sklepnih predlogov.

( 45 ) Poročilo Virgós/Schmit, točka 102.

( 46 ) „Pravice, navedene v odstavku 1, pomenijo zlasti […].“ Moj poudarek.

( 47 ) Glej odstavek 103 navedenega poročila.

( 48 ) To poročilo napotuje tudi na točko 166 poročila Schlosser o Konvenciji z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija ter Severne Irske h konvenciji o pristojnosti in izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ter k protokolu o njeni razlagi s strani Sodišča (UL 1979, C 59, str. 71).

( 49 ) Poročilo Virgós/Schmit, odstavek 103, in Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 173.

( 50 ) To zlasti velja za „floating charges“, ki jih priznava pravo Združenega kraljestva in Irske in ki se zato lahko štejejo za stvarne pravice za namene Uredbe št. 1346/2000. Glej poročilo Virgós/Schmit, točka 104, ter Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 172.

( 51 ) Sodba z dne 25. oktobra 2012, Rintisch (C‑553/11, EU:C:2012:671, točka 15).

( 52 ) Predložitveno sodišče meni, da naj bi kljub temu, da pojem „javnopravno breme“ v GrStG ni opredeljen, obstajalo soglasje o tem, da je to dajatvena obveznost, ki temelji na javnem pravu, ki jo je treba izpolniti s periodično ali enkratno denarno dajatvijo in ki ne predpostavlja le osebnega jamstva dolžnika, ampak tudi stvarno jamstvo iz nepremičnine. Moj poudarek.

( 53 ) Iz predložitvene odločbe izhaja tudi, da imajo v skladu s členom 10(1), točka 3, zakona o prisilni prodaji na javni dražbi v postopku prisilne prodaje na javni dražbi prednost terjatve iz naslova davka na nepremičnine iz tekočega leta in zadnjih dveh let. Pri razdelitvi iztržka imajo te terjatve torej prednost pred na primer zastavnimi pravicami posojilodajalcev na nepremičnini, kot so hipoteke in zemljiški dolgovi.

( 54 ) V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da se te vrste bremen razlikujejo od privilegijev iz romanskih pravnih ureditev, katerih imetniki so omejeni na prednostno poplačilo in ki naj ne bi spadali na področje uporabe člena 5 Uredbe št. 1346/2000. Moj poudarek.

( 55 ) Predložitveno sodišče se sklicuje tudi na pojem „stvarna pravica“, na katerem temelji Uredba št. 44/2001 Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1), na katero se sklicuje tudi poročilo Virgós/Schmit v odstavku 103.

( 56 ) Glej točko 44 teh sklepnih predlogov.

( 57 ) Glej točko 16 teh sklepnih predlogov.

( 58 ) V zvezi s tem se Komisija sklicuje na odstavek 97 poročila Virgós/Schmit, pri čemer ne omenja drugih odstavkov tega poročila.

( 59 ) Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.

( 60 ) Poenostavitev upravljanja premoženja je eden od institucionalnih ciljev te uredbe. Glej v tem smislu Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 92, 106 in 107. V doktrini so kot primeri ozke razlage navedeni poskusi omejitve obsega izjeme v postopkih prisilne poravnave ali zagovarjanje kolizijske in nematerialnopravne narave člena 5 Uredbe št. 1346/2000. Ibidem, str. 106.

( 61 ) V tem členu je navedeno, da „[u]pniki z običajnim ali stalnim prebivališčem ali registriranim sedežem v državi članici, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, vključno z davčnimi organi […], lahko pisno prijavijo terjatve v postopkih v primeru insolventnosti“. Moj poudarek.

( 62 ) V skladu z doktrino v zvezi s plačevanjem deležev velja, da čeprav se ta člen nanaša samo na prijavo terjatev, upnikov, vključno z davčnimi organi, prav tako ni mogoče diskriminirati brez izpodbijanja člena 39 Uredbe št. 1346/2000. Glej v tem smislu Fletcher, I. F., Insolvency in Private International Law, 2. izdaja, Oxford University Press, 2005, str. 436.

( 63 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. aprila 2001 o reorganizaciji in prenehanju kreditnih institucij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 3), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 (UL 2014, L 173, str. 190).

( 64 ) Direktiva 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II) (prenovitev) (UL 2009, L 335, str. 1). S to direktivo je bila razveljavljena Direktiva 2001/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. marca 2001 o reorganizaciji in prenehanju zavarovalnic (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 3).

( 65 ) V členu 16(1) Direktive 2001/24 in členu 282(1) Direktive 2009/138 (nekdanji člen 16(1) Direktive 2001/17) je določeno, da ima vsak upnik s stalnim prebivališčem, običajnim prebivališčem ali sedežem v državi članici, ki ni matična država članica, vključno z javnimi organi držav članic, pravico prijaviti terjatve ali predložiti pisne pripombe o terjatvah. Moj poudarek. Glej v zvezi s tema členoma Moss, G., in Wessels, B., EU Banking and Insurance Insolvency, Moss, G., in Wessels, B., Oxford University Press, 2006, str. 76 in 136. V zvezi z opredelitvijo pojma „matična država članica“ glej člen 2 Direktive 2001/24 in člen 268(2)(a) Direktive 2009/138. Ibidem, str. 53 in 114.

( 66 ) V zvezi s tem v skladu z doktrino velja tudi, da „it would seem contrary to the coherence of the Community law system to allow any other solution in the context of this Regulation“, Virgós, M., in Garcimartín, F., op. cit., str. 150 in 151.

( 67 ) Ibidem, str. 151: „The same argument can be made in favour of admitting claims of Member States’ public authorities other than tax or social security autorithies“.

( 68 ) Zlasti člen 286 Direktive 2009/138 o stvarnih pravicah tretjih oseb je podoben členu 5 Uredbe št. 1346/2000.

( 69 ) Sodba z dne 16. aprila 2015 (C‑557/13, EU:C:2015:227, točki 27 in 28).

( 70 ) Ta stvarna pravica je temeljila na vročitvi sklepa o plačilnem nalogu, naslovljenega na dolžnika. V skladu z doktrino so stvarne pravice v smislu člena 5 Uredbe št. 1346/2000 tudi tiste, ki nastanejo na podlagi zakona (ipso jure), in ne le tiste, ki izhajajo iz pravnega akta. Porzycki, M., loc. cit., str. 405.

( 71 ) Bremena v dobro države kot upnika, ki nastanejo na podlagi zakona, so očitno določena zlasti v avstrijskem in danskem pravu (Kraljevine Danske Uredba ne zadeva). Grško pravo očitno določa privilegij države, saj davčnemu organu omogoča zaseg nepremičnin za poplačilo davčnih terjatev. Nacionalni zakonodajalci so uporabljali tudi stvarna zavarovanja (zakonite hipoteke), ki so določene z zakonom, pogosto javnega prava, kar je očitno značilno zlasti za francosko, poljsko in portugalsko pravo. Določili so tudi dajatve, ki bremenijo premičnine, da bi zagotovili izterjavo javnih terjatev, na primer v obliki zakonitih privilegijev v francoskem pravu, zastavne pravice davčnega organa v poljskem pravu ter zastavne pravice na ladji v ciprskem, danskem, finskem in švedskem pravu.

( 72 ) Glej uvodni izjavi 22 in 68. Glej v tem smislu Moss, G., Fletcher, I. F., in Isaacs, S., op. cit., str. 455.