SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 20. septembra 20071( )

Zadeva C-135/06 P

Roderich Weißenfels

proti

Evropskemu parlamentu

„Pritožba – Uradnik – Osebni prejemki – Otroški dodatek – Člen 67(2) Kadrovskih predpisov – Odbitek v višini zneska podobnega dodatka, prejetega iz drugih virov“

I – Uvod

1. Ta pritožbeni postopek omogoča zlasti obravnavo vprašanja, kdaj gre za „podoben dodatek, prejet iz drugih virov“, v smislu člena 67(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi).

2. Postopek temelji na delovnopravnem sporu med uradnikom Skupnosti Roderichom Weißenfelsom (v nadaljevanju: pritožnik) in Evropskim parlamentom. S svojo tožbo na prvi stopnji je pritožnik izpodbijal odločbe Parlamenta, s katerimi mu je ta od dvojnega otroškega dodatka, plačanega v skladu s Kadrovskimi predpisi, odbil znesek v višini dajatve v skladu z luksemburškim pravom.

3. Pritožnik je zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 25. januarja 2006 (v nadaljevanju: izpodbijana sodba),( ) s katero je bila njegova tožba zavrnjena, vložil pritožbo.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

4. V skladu s členom 62(3) Kadrovskih predpisov v različici, ki velja za obravnavani primer, vključujejo osebni prejemki uradnikov družinske dodatke.

5. V skladu s členom 67(1)(b) Kadrovskih predpisov spada k družinskim dodatkom med drugim otroški dodatek.

6. Člen 67(2) in (3) Kadrovskih predpisov določa:

„2. Uradniki, ki prejemajo družinske dodatke iz tega člena, prijavijo podobne dodatke, ki jih prejemajo iz drugih virov; ti se odštejejo od dodatkov, ki jih prejemajo po členih 1, 2 in 3 Priloge VII.

3. S posebnim obrazloženim sklepom organa za imenovanja se otroški dodatek lahko podvoji na podlagi medicinske dokumentacije, iz katere je razvidno, da je otrok duševno ali telesno prizadet, zaradi česar ima uradnik velike stroške.“

B – Nacionalno pravo

7. Luksemburški zakon z dne 16. aprila 1979 o uvedbi posebne podpore za invalidne osebe, razveljavljen z zakonom z dne 19. junija 1998 o uvedbi zavarovanja za nego, ki pa se na podlagi prehodnih določb slednjega zakona še naprej uporablja v obravnavanem primeru (v nadaljevanju: luksemburški zakon z dne 16. aprila 1979), določa:

„Člen 1. Vsaka oseba s težko invalidnostjo s stalnim prebivališčem v Velikem vojvodstvu Luksemburg, ki tam prebiva že vsaj deset let, ima pravico do ugodnosti v skladu s tem zakonom.

Enako pravico imajo otroci z invalidnostjo od tretjega leta starosti naprej […]

[…]

Člen 3. Vsaka oseba s težko invalidnostjo [...] ima [...] pravico do posebne podpore [...]

Člen 4. Podpora se določi [...] do višine zneska [...] tuje podobne dajatve.

Člen 5. Za podporo [...] se ne plačujejo davki in prispevki za socialno zavarovanje [...]“

III – Dejansko stanje in sodba Sodišča prve stopnje

8. Sodišče prve stopnje opisuje dejansko stanje spora v točkah od 5 do 16 tako:

„5 Tožeča stranka, uradnik z nazivom A*12 (prejšnji naziv A 4), se je 1. aprila 1982 zaposlila v Parlamentu v Luxembourgu.

6 Njen najstarejši sin se je rodil 31. januarja 1982. Od svojega zgodnjega otroštva je težek invalid.

7 Tožeči stranki je bil otroški dodatek, določen v členu 67(1)(b) Kadrovskih predpisov (v nadaljevanju: otroški dodatek), odobren z dnevom nastopa službe v Parlamentu. Parlament je 31. julija 1987 sklenil v skladu s členom 67(3) Kadrovskih predpisov s 1. majem 1987 podvojiti otroški dodatek za sina tožeče stranke. Z odločbo z dne 8. julija 1997 je bil dvojni otroški dodatek odobren za nadaljnje obdobje od 1. julija 1997 do 30. junija 2000.

8 Z odločbo z dne 26. aprila 1999 je luksemburški Fonds National de Solidarité v skladu z luksemburškim zakonom z dne 16. aprila 1979 sklenil, da se tožeči stranki kot zakonitemu zastopniku njenega sina od 1. decembra 1998 izplačuje posebna podpora za težko invalidne osebe.

9 Tožeča stranka je sredi oktobra 1999 Parlament obvestila o izplačilu luksemburške podpore.

10 Parlament je z odločbo z dne 22. oktobra 1999 v skladu s členom 67(2) Kadrovskih predpisov, z učinkom od 1. decembra 1998 znižal znesek dvojnega otroškega dodatka iz Kadrovskih predpisov za znesek luksemburške podpore.

11 Z odločbo z dne 20. septembra 2000 je bil dvojni otroški dodatek odobren za nadaljnje obdobje od 1. julija 2000 do 30. junija 2003. Znesek dvojnega otroškega dodatka iz Kadrovskih predpisov je bil z odločbo z dne 18. septembra 2000 znižan za znesek luksemburške podpore.

12 Z odločbo z dne 1. julija 2003 je bil dvojni otroški dodatek odobren za nadaljnje obdobje od 1. julija 2003 do 30. junija 2006.

13 Medtem je tožeča stranka z vlogo z dne 4. junija 2003 načelno takole podvomila o pravilnosti odbitka v višini luksemburške podpore:

‚Kot sem poudaril že […] 28. maja 2003, se podpora ne plačuje meni, ampak mojemu sinu [...], vendar pa v moje roke kot njegovemu zakonitemu zastopniku. Odbitek v skladu s členom 67(2) Kadrovskih predpisov od dvojnega otroškega dodatka, ki mi je odobren kot del mojih osebnih prejemkov v skladu z odstavkom 3, ne pride v poštev.

To po eni strani izhaja iz razloga, ker gre za dva različna upravičenca (pravna subjekta), in po drugi strani iz dejstva, da je podpora samostojna dajatev, in ne ‚dodatek‘.

Navsezadnje dajatev tudi ni ‚podobna‘: dodatek je v skladu z odstavkom 3 namenjen omilitvi izrednih obremenitev uradnika, podpora pa je dajatev za oskrbo invalidne osebe.“

14 Parlament je z odločbo z dne 26. junija 2003 znesek vseeno odbil.

15 Tožeča stranka je z vlogo z dne 13. avgusta 2003 v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo z dne 26. junija 2003. Ta pritožba je bila zavrnjena z dopisom Parlamenta z dne 10. novembra 2003.

16 28. aprila 2004 – po vpisu tožbe v obravnavani zadevi v register – je Parlament ob upoštevanju posodobljenega zneska luksemburške podpore izdal odločbo o odbitku v skladu s členom 67(2) Kadrovskih predpisov. Tožeča stranka je 8. junija 2004 vložila pritožbo zoper odločbo z dne 28. aprila 2004, ki je bila zavrnjena z odločbo Parlamenta z dne 15. septembra 2004.“

9. Pritožnik je 2. februarja 2004 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil tožbo na prvi stopnji. Z njo je zahteval, da se razveljavita odločba tožene stranke z dne 26. junija 2003 ter zadevna odločba o pritožbi tožene stranke z dne 10. novembra 2003 in da se Parlamentu naloži, da mu doplača vsa izplačila delov njegovih osebnih prejemkov, zadržana brez pravne podlage, skupaj z zakonitimi obrestmi.

10. Pritožnik je v svoji repliki preoblikoval svoj drugi tožbeni predlog in predlagal:

„Zavrnitev na podlagi molka tožene stranke, da tožeči stranki v skladu z njenim predlogom z dne 4. junija 2003 nadomesti izplačilo dvojnega otroškega dodatka, ki je bilo v preteklosti neupravičeno zadržano, ter zadevna odločba o pritožbi tožene stranke z dne 10. novembra 2003 naj se razglasita za nični.“

„Odločba tožene stranke z dne 28. aprila 2004, s katero je ugotovila, da posebna podpora za težko invalidne osebe, odobrena sinu [...] tožeče stranke iz drugih virov, spada med ‚podobne dodatke‘ v smislu člena 67(2) Kadrovskih predpisov, kot je [...] dvojni otroški dodatek, ter zadevna odločba o pritožbi tožene stranke z dne 15. septembra 2004 naj se razglasita za nični.“

„Tožena stranka naj v višini zakonske obrestne mere tožeči stranki nadomesti škodo, ki izhaja iz izplačil delov njenih osebnih prejemkov v obliki dvojnega otroškega dodatka, ki so bila neupravičeno zadržana od 1. decembra 1998.“

11. Sodišče prve stopnje je tožbo zavrnilo. Sodišče prve stopnje je tožbo v delu, ki se nanaša na predlog glede obveznosti Parlamenta, da doplača določene zneske, kot nedopustno zavrglo. Predlog glede obveznosti doplačila določenih zneskov naj bi bil nedopusten, ker naj bi Sodišče prve stopnje v okviru tožbe v skladu s členom 91 Kadrovskih predpisov ne bilo pristojno, da naloži obveznosti institucijam Skupnosti. Kajti v skladu s členom 233 ES naj bi institucija, katere akt je bil razglašen za ničnega, sprejela ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe.

12. Glede tožbenega predloga, preoblikovanega v repliki, s katerim je tožeča stranka predlagala, naj Parlament nadomesti nastalo škodo, je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da gre za predlog za nadomestilo škode v smislu člena 235 ES. Ker pa se predmet tožbe določi v tožbi, naj bi ga na stopnji replike ne bilo mogoče spreminjati.

13. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je ničnostna tožba usmerjena le zoper odločbo z dne 26. junija 2003. Ta predlog je Sodišče prve stopnje zavrnilo kot neutemeljen. Parlament naj bi pravilno izhajal iz tega, da gre pri luksemburški dajatvi za podoben dodatek v smislu člena 67(2) Kadrovskih predpisov, ki ga je treba odšteti od dvojnega otroškega dodatka v skladu s Kadrovskimi predpisi.

IV – Pritožba

14. Pritožnik navaja tri pritožbene razloge. S prvim in drugim očita neupoštevanje oziroma zavrnitev nekaterih tožbenih predlogov, s tretjim očita kršitev člena 67(2) Kadrovskih predpisov.

15. Predlogi pritožnika:

„1. Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 25. januarja 2006 v zadevi T-33/04 (Weißenfels proti Evropskemu parlamentu), vročena 31. januarja 2006, naj se razveljavi.

2. Odločba tožene stranke z dne 26. junija 2003, s katero se tožeči stranki od dvojnega otroškega dodatka v skladu s členom 67(3) Kadrovskih predpisov odbije posebna podpora, plačana njenemu sinu Frederiku iz drugih virov, naj se razglasi za nično.

3. Zavrnitev na podlagi molka tožene stranke, da tožeči stranki v skladu z njenim predlogom z dne 4. junija 2003 nadomesti v preteklosti neupravičeno zadržana izplačila dvojnega otroškega dodatka, naj se razglasi za nično.

4. Odločba tožene stranke z dne 28. aprila 2004, s katero je ugotovljeno, da je posebna podpora za težko invalidne osebe, plačana sinu Frederiku tožeče stranke iz drugih virov, ‚podoben dodatek‘ v smislu člena 67(2) Kadrovskih predpisov, kot je dvojni otroški dodatek, priznan tožeči stranki, naj se razglasi za nično.

5. Tožena stranka naj tožeči stranki nadomesti škodo (podredno: v višini zakonske obrestne mere), ki izhaja iz neupravičeno zadržanih izplačil delov njenih osebnih prejemkov od 1. decembra 1998 v obliki dvojnega otroškega dodatka.

6. Toženi stranki se naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah, vključno z nujnimi izdatki tožeče stranke.“

16. Evropski parlament Sodišču predlaga, naj

1. pritožbo zavrne, ker so pritožbeni razlogi deloma nepomembni, nedopustni in vsekakor neutemeljeni,

2. pritožniku naloži plačilo stroškov pritožbe.

V – Presoja

17. Smiselno je začeti preizkus tretjega pritožbenega razloga. V skladu s sodno prakso Sodišča je namreč treba pritožbo zavrniti, četudi razlogi iz izpodbijane sodbe kažejo na kršitev prava Skupnosti, vendar pa je izrek sodbe utemeljen z drugimi razlogi.( ) Če se bo torej izkazalo, da pritožnik ni upravičen do nezmanjšanega plačila družinskega dodatka, prvi in drugi pritožbeni razlog ne bosta več pomembna, ker je izrek vsekakor pravilen.

A – Razlaga člena 67(2) Kadrovskih predpisov

18. Pritožnik s tretjim pritožbenim razlogom uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje pri razlagi pojma „podobni dodatki, prejeti iz drugih virov“ prezrlo, da člen 67(2) zahteva dvojno podobnost, namreč tako v formalnem kot tudi v materialnem smislu. Da bi šlo za „podoben dodatek“, bi moral biti dodatek, plačan iz drugih virov, stranska dajatev k plači, kot je družinski dodatek uradnika. To naj bi izhajalo že iz besedila člena 67(2) Kadrovskih predpisov, ki uporablja pojem „dodatek“; luksemburška dajatev naj ne bi bila stranska dajatev k plači, zanjo naj se med drugim tudi ne bi uporabljal pojem „dodatek“, ampak naj bi se ta nasprotno imenovala posebna podpora. Poleg tega se pritožnik sklicuje na sodbi Sodišča Komisija proti Belgiji( ) in Komisija proti Nemčiji( ). V izpodbijani sodbi naj bi bilo napačno uporabljeno pravo, saj naj bi sodba izhajala iz tega, da je za uporabo člena 67(2) Kadrovskih predpisov nepomembno, da se državna podpora neodvisno od delovnega razmerja plačuje tistemu, ki ima svoje stalno prebivališče v tej državi članici.

19. Tudi v materialnem smislu naj bi po mnenju pritožnika ne šlo za podobnost, ker upravičenca do obeh dajatev nista enaka. Upravičenec do državne dajatve naj ne bi bil uradnik, ampak otrok sam. Bistven naj ne bi bil dejanski prejemnik dajatve, ampak le upravičenec.

20. Preizkusiti je torej treba, ali je Sodišče prve stopnje člen 67(2) Kadrovskih predpisov nepravilno razlagalo s tem, da je kot podobni dodatek v smislu tega predpisa štelo tudi tako dajatev, ki se ne plačuje v povezavi s poklicno dejavnostjo, tako da je pri preizkusu podobnosti dajatev upoštevalo le smisel in namen dajatev.

1. Povezanost dajatve z dohodkom

21. Sodišče prve stopnje v točki 52 izpodbijane sodbe ugotavlja, da ni prepričljiva trditev tožeče stranke, da obe sporni dajatvi nista podobni, ker se dodatek v skladu s Kadrovskimi predpisi doda plači uradnika, medtem ko se državna podpora nasprotno izplača invalidnemu otroku, ne glede na poklicno dejavnost staršev. Odločilna pri presoji, ali sta v obravnavani zadevi sporni dajatvi podobni, naj bi bila nasprotno smisel in namen opravljenih plačil. V skladu s tem naj bi bilo tu bistveno, kakšni so izdatki, ki izhajajo iz potrebe po podpori in negi osebe s težko invalidnostjo.

22. V skladu z izpodbijano sodbo je tako za uporabo člena 67(2) Kadrovskih predpisov nepomembno, ali se državni dodatek izplača v povezavi s plačo ali neodvisno od nje. Pritožniku je treba pritrditi, da se tak sklep glede na besedilo nemške različice ne ponuja sam od sebe. Kajti tam je govor o „dodatku“.( ) Ta pojem je mogoče razumeti tako, da gre za dajatev, ki se doda drugi dajatvi, v obravnavanem kontekstu plači, ter tudi za dajatev, ki se ji prišteje dajatev, prejeta iz drugih virov, ki je dodatek k plači uradnika. Besedilo, vsaj nemške različice Kadrovskih predpisov, je mogoče zato na prvi pogled vsekakor razumeti tako, da je dajatev podobna le v primeru, če gre za „dodatek“ k plači.

23. Ta slovnična razlaga pa ni edina možna. Uporaba pojma „dodatek“ se lahko razume tudi nespecifično in širše v tem smislu, da zajema tudi take dajatve, ki se ne plačajo v povezavi s plačo.

24. Odločilna je torej teleološka razlaga. Parlamentu je treba pritrditi, da bi pri razlagi pojma dodatek iz člena 67(2) Kadrovskih predpisov kot dodatka k plači ta določba v veliko primerih delovala v prazno. Kajti praviloma uradnik ne prejema dodatkov k plači iz drugih virov, kvečjemu če opravlja stransko dejavnost. Ob takem razumevanju bi člen 67(2) obsegal le dodatek k plači zakonca uradnika.

25. Odločilen pri tem, da se dajatev ne razume zgolj kot dodatek k plači, pa je argument, da bi tako razumevanje vodilo k neenakemu obravnavanju uradnikov, ki bi bilo odvisno od naključne ureditve sistemov družinskih podpor v državah članicah. Uradniku oziroma uradnici, katerega zakonec je zaposlen v eni od držav članic, kjer ima plačilo dodatne dajatve za invalidne otroke obliko dodatka k plači, bi se to plačilo prištelo k dajatvi Skupnosti. Drugemu uradniku, ki za svojega invalidnega otroka prejema državni dodatek iz države članice, kjer ta nima oblike dodatka k plači, ampak je odločilna izpolnitev merila stalnega prebivališča, se ta dodatek ne bi prištel k dajatvi Skupnosti in bi tako prejel dvojno dajatev. Tako neenako obravnavanje uradnikov, ki je odvisno od konkretne ureditve nacionalnega prava, ni upravičeno.

26. Prepričljivejša je torej razlaga člena 67(2) Kadrovskih predpisov – ki jo je upoštevalo tudi Sodišče prve stopnje v svoji sodbi –, ki se izogne takemu neenakemu obravnavanju uradnikov, s tem da ne izhaja iz formalne podobnosti kot dodatka k plači, ampak iz materialne podobnosti, torej iz smisla in namena, ki ju ima dajatev.

27. Tudi sodbi Sodišča v zadevah Komisija proti Belgiji( ) in Komisija proti Nemčiji( ), v nasprotju s trditvijo pritožnika, ne nasprotujeta tej razlagi. Sodišče je v teh sodbah sicer ugotovilo, da „člen 67(2) Kadrovskih predpisov velja le v primeru, če v državi članici, v katere zakonodaji načelno obstaja pravica do plačila državnih podpor za otroka, za katerega se lahko odobrijo dodatki v skladu s Kadrovskimi predpisi, veljajo pogoji za pridobitev pravice, ki so primerljivi tistim za odobritev dodatkov v skladu s Kadrovskimi predpisi“.( )

28. Sodišče je naprej izpeljalo, da „je treba pod podobnimi dodatki, ki morajo biti v skladu s členom 67(2) Kadrovskih predpisov odbiti od dodatkov, določenih v Kadrovskih predpisih, razumeti le take dodatke, ki se prejmejo v povezavi z nesamostojno poklicno dejavnostjo.“( )

29. Ker je z izpodbijano sodbo ugotovljeno, da je neupoštevno tako dejstvo, da državni dodatek ni odobren v povezavi s poklicno dejavnostjo, ampak zgolj na podlagi stalnega prebivališča, kot tudi dejstvo, da uradnikova žena ne opravlja nesamostojne poklicne dejavnosti, se tako prima facie zdi, da nasprotuje omenjenim sodbam.

30. Ob upoštevanju okoliščin, v katerih sta bili izdani sodbi Komisija proti Nemčiji in Komisija proti Belgiji, pa v nasprotju s prvim vtisom ne gre za protislovje. Ti sodbi sta bili izdani na podlagi postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti, v katerih je Komisija nasprotovala nacionalnim zakonom, ki so določali, da se otroški dodatek ne odobri za otroka, za katerega Evropska skupnost enemu od staršev plačuje dajatev, ki je primerljiva otroškemu dodatku. Nacionalno pravo je torej vsebovalo predpis o prepovedi kopičenja dajatev, ki je bil primerljiv s členom 67(2). V skladu s tem predpisom je bila obveznost plačila načelno prenesena na Skupnost. Ob skupnem delovanju nacionalne in skupnostne pravne ureditve je manjkal predpis o prioriteti, torej določba, ki bi urejala, kateri sistem je prednostno zadolžen za plačilo. Sodišče je torej moralo odločiti o tem, v kolikšni meri člen 67(2) nasprotuje nacionalnemu predpisu o prepovedi kopičenja dajatev, v kolikšni meri torej iz člena 67(2) izhajajo obveznosti za države članice.

31. V teh primerih torej ni šlo za razlago člena 67(2) Kadrovskih predpisov z vidika evropskega uradnika, čigar zahtevek se zniža z napotilom na ureditev o prepovedi kopičenja dajatev, opredeljeno v tej določbi, ampak za vprašanje, ali je za plačilo prednostno zadolžen nacionalni ali skupnostni sistem. Komisija je v teh postopkih iz člena 67(2) Kadrovskih predpisov izpeljala obveznost držav članic, da prednostno izpolnijo dajatev, s posledico, da se Skupnost potem lahko sklicuje na prepoved kopičenja dajatev in ni več zavezana k plačilu.

32. Generalni pravobranilec Micho je v svojih sklepnih predlogih v teh dveh primerih predlagal, da se iz člena 67(2) Kadrovskih predpisov ne izpelje določbe o prioriteti. Po njegovem mnenju je člen 67(2) Kadrovskih predpisov zgolj predpis o prepovedi kopičenja dajatev. Ta naj se uporabi le takrat, kadar se dejansko na podlagi nacionalne ureditve plačujejo družinske podpore. Iz njega naj nasprotno ne bi izhajala nikakršna omejitev pristojnosti držav članic, da samostojno odločajo o odobritvi socialnih dajatev.( )

33. Sodišče pa ni sledilo sklepnim predlogom generalnega pravobranilca, ampak je nasprotno v svojih sodbah ugotovilo, da člen 67(2) Kadrovskih predpisov vsebuje tudi določbo o prioriteti. V skladu z mnenjem Sodišča določba o prioriteti določa, da država članica krši člen 67(2) Kadrovskih predpisov v primeru, ko zakonec evropskega uradnika opravlja nesamostojno dejavnost in izključi plačilo družinskih dodatkov v skladu z nacionalnim pravom s sklicevanjem na plačilo v skladu s Kadrovskimi predpisi.( ) Ugotovitve Sodišča glede opredelitve „podobnosti dodatka“, sprejete v tej zvezi, so tako zadevale člen 67(2) Kadrovskih predpisov v njegovi funkciji kot določbe o prioriteti.

34. Opredelitve „podobnosti dodatka“ na področju uporabe člena 67(2) kot določbe o prioriteti ni mogoče samodejno prenesti na opredelitev pojma v okviru člena 67(2) v funkciji predpisa o prepovedi kopičenja dajatev. Nasprotno je treba v okviru člena 67(2) kot predpisa o prepovedi kopičenja dajatev izhajati iz materialnega razumevanja določbe. Le tako se lahko − kot je bilo predstavljeno − prepreči neenako obravnavanje uradnikov. Razumevanje člena 67(2), kot ga je predlagal generalni pravobranilec Micho, ki v tej določbi vidi zgolj določbo o prepovedi kopičenja dajatev, ne pa tudi določbe o prioriteti, bi preprečilo tako razhajanje razumevanja pojma glede na funkcijo člena 67(2) kot določbe o prioriteti ali predpisa o prepovedi kopičenja dajatev.

35. Na področju uporabe člena 67(2) Kadrovskih predpisov kot predpisa o prepovedi kopičenja dajatev je zato pri preizkusu podobnosti dajatev odločilno zgolj materialno merilo, ali ima dajatev enak smisel in namen.

2. Materialna podobnost dajatve

36. Pritožnik v zvezi s preizkusom materialne podobnosti dajatev očita, da izpodbijana sodba ne upošteva, da upravičenec do državne dajatve ni uradnik, ampak nasprotno otrok sam in da se dajatev plačuje uradniku le zato, ker je zakoniti zastopnik mladoletnega otroka.

37. Sodišče prve stopnje pa je pravilno ugotovilo, da formalna uvrstitev dajatve ne sme biti odločilna. Nasprotno mora biti bistveno to, kdo ima končno korist od dajatve. To pa ima v tem primeru, ne glede na to, kdo je formalni upravičenec, ne le sin, ampak tudi oče. Kajti te dajatve končno koristijo uradniku, s tem da zmanjšajo otrokovo potrebo po preživljanju in tako v tem obsegu očeta razbremenijo pri izdatkih za preživljanje.( ) Tudi v tem smislu je tretji pritožbeni razlog neutemeljen.

3. Vmesni sklep

38. Skupno je treba ugotoviti, da je bil v izpodbijani sodbi člen 67(2) Kadrovskih predpisov uporabljen pravilno, s tem ko je bilo ugotovljeno, da je Parlament lahko od dvojnega otroškega dodatka v skladu s Kadrovskimi predpisi odbil plačila v skladu z luksemburškim pravom.

39. Ker je s tem, četudi bi pritožnik z drugimi pritožbenimi razlogi uspel, izpodbijana sodba v sklepu vsekakor pravilna, drugi pritožbeni razlogi niso več odločilni. Ti pa so v nadaljevanju vseeno preučeni za primer, če bo Sodišče glede pravkar obravnavanega tretjega pritožbenega razloga prišlo do drugačnega sklepa.

B – Zavrnitev različnih tožbenih predlogov

40. Pritožnik s svojim prvim pritožbenim razlogom očita, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, saj je spregledalo, da so bile skupno izpodbijane tri različne odločbe. Pritožnik z drugim pritožbenim razlogom očita, da je bil z izpodbijano sodbo nedopustno zavrnjen njegov predlog za nadomestilo škode zaradi nastalih obresti.

41. V nasprotju z mnenjem Parlamenta ta pritožbena razloga nista nedopustna, ker interesi pritožnika ne bi bili prizadeti. Interesi pritožnika bi lahko bili prizadeti tako z zavrnitvijo predloga glede plačila obresti kot tudi z napačno presojo predlogov, ki so usmerjeni na razveljavitev nadaljnjih odločb Parlamenta.

1. Očitek napačne presoje določenih predlogov

42. Pritožnik s prvim pritožbenim razlogom očita, da je v sodbi spregledano, da so bile skupno izpodbijane tri samostojne odločbe, namreč tista s 26. junija 2003, zavrnitev predloga z dne 4. junija 2003 na podlagi molka organa in odločba z dne 28. aprila 2004. V sodbi naj bi bilo napačno uporabljeno pravo, saj je bilo v njej ocenjeno, da je ničnostna tožba tožeče stranke usmerjena zgolj zoper odločbo z dne 26. junija 2003.

43. Najprej je treba preučiti, ali s tem pritožbenim razlogom že zato ni mogoče uspeti, ker je pritožnik navedene predloge na obravnavi pred Sodiščem prve stopnje preklical. V točki 31 izpodbijane sodbe je opozorilo, „da je tožeča stranka na obravnavi priznala, da imajo različni izpodbojni predlogi v njeni tožbi in v njeni repliki isti predmet, namreč predlog za razveljavitev odločbe z dne 26. junija 2003“. Ta opredelitev Sodišča prve stopnje pa ne predpostavlja, da je tožeča stranka glede teh predlogov svojo tožbo uradno delno umaknila. Tudi iz zapisnika obravnave ne izhaja, da je tožeča stranka svojo tožbo delno umaknila. Torej je treba prvi pritožbeni razlog v nadaljevanju preučiti.

44. Z odločbo z dne 28. aprila 2004 je Parlament po vložitvi tožbe 2. februarja 2004 ob upoštevanju posodobljenega zneska luksemburške podpore sprejel novo odločitev glede odbitka v skladu s členom 67(2) Kadrovskih predpisov.

45. Glede te odločbe je v izpodbijani sodbi v točki 31 ugotovljeno, da je ta odločba v bistvenem enaka odločbi z dne 26. junija 2003. Potrjevala naj bi zgolj odločbo z dne 26. junija 2003, ničnostna tožba pa naj ne bi bila usmerjena proti njej.

46. Ta ugotovitev Sodišča prve stopnje se mi ne zdi pravilna. Z odločbo z dne 28. aprila 2004 je bilo ponovno odločeno o odbitku v skladu s členom 67(2) Kadrovskih predpisov z učinkom za naprej, ob upoštevanju posodobljenega zneska luksemburške podpore. Ta odločba tako vsebuje samostojno breme: četudi bi bila odločba z dne 26. junija 2003 razglašena za nično, bi za obdobje po 28. aprilu 2004 še naprej veljala. Tožeča stranka ima zato pravni interes tudi glede razglasitve ničnosti odločbe z dne 28. aprila 2004.

47. Ta tožbeni predlog je bil sicer izjemoma tudi dopusten, čeprav je bil postavljen šele v repliki.

48. V skladu s sodno prakso Sodišča je dopusten predlog za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete po vložitvi tožbe, če gre le za nadaljevanje prejšnje odločbe; v nasprotju z učinkovitostjo sodnega postopka in zahtevo po ekonomičnosti postopka bi bilo, če bi morala tožeča stranka zoper novo odločbo vložiti novo tožbo.( )

49. Vprašanje je, ali ta sodna praksa velja tudi za kadrovske spore, ker je pri teh izvedba pritožbenega postopka pogoj za dopustnost tožbe. Tudi v takem primeru pa načelo ekonomičnosti postopka zahteva, da se tožeče stranke ne napoti na nov postopek, če je mogoče pogrešiti izvedbo pritožbenega postopka. Za tak primer gre, če upravna odločba, zaradi katere se tožba razširi, le spreminja ali nadomešča odločbo, zoper katero je bil že izpeljan pritožbeni postopek. S stališča uprave mora biti v sodnem postopku razvidno, da pritožbeni postopek ne bi bil uspešen.

50. Pritožnik poleg tega očita, da je z izpodbijano sodbo neupravičeno spregledano, da je zavrnitev predloga tožeče stranke z dne 4. junija 2003 na podlagi molka organa samostojna odločba, ki je bila predmet ničnostne tožbe.

51. V zvezi s tem je v točki 30 izpodbijane sodbe ugotovljeno, da je predmet zavrnitve predloga z dne 4. junija 2003 na podlagi molka organa enak predmetu v odločbi z dne 26. junija 2003, tako da se predlog glede njene razveljavitve pokriva s predlogom za razveljavitev odločbe z dne 26. junija 2003.

52. Tudi ta ocena iz izpodbijane sodbe v sklepu ni prepričljiva. Predmet obeh predlogov ni enak. Pritožnik je s svojim predlogom z dne 4. junija 2003 namreč predlagal, da se mu nadomesti izplačila dvojnega otroškega dodatka, ki so bila v preteklosti neupravičeno zadržana. S tem ta predlog presega izpodbijanje odločbe z dne 26. junija 2003, s katero je bilo odločeno o odbitku luksemburške podpore. O odbitku luksemburške podpore je bilo namreč že prej odločeno z odločbama z dne 22. oktobra 1999 in z dne 18. septembra 2000. Predlog z dne 4. junija 2003 glede nadomestila v preteklosti zadržanih izplačil otroških dodatkov se lahko nanaša tudi na obdobje pred 26. junijem 2003, zato gre za samostojni predmet tožbe.

53. V tem smislu pa prvi pritožbeni razlog ne bi utemeljil razveljavitve izpodbijane sodbe, ker je bil tožbeni predlog glede zavrnitve predloga z dne 4. junija 2003 na podlagi molka organa nedopusten iz drugega razloga. Bil je namreč postavljen šele v okviru replike in s tem prepozno.

2. Predlog za nadomestilo škode

54. Pritožnik z drugim pritožbenim razlogom očita, da je bil njegov predlog za nadomestilo škode zaradi nastalih obresti v izpodbijani sodbi zavrnjen kot prepozen.

55. V točki 26 izpodbijane sodbe je ugotovljeno, da je pritožnikov predlog za nadomestilo škode, ki mu je nastala zaradi obresti, v višini zakonske obrestne mere, postavljen v repliki, predlog za nadomestilo škode, ki bi moral biti predlagan s tožbo in ki ga je treba zavrniti kot prepoznega, ker je bil postavljen šele v repliki.

56. Ta ugotovitev ne vzdrži pravnega preizkusa. V skladu s členom 21 Statuta mora sicer že tožba vsebovati predloge, novih tožbenih predlogov pa načelno kasneje ni več mogoče vložiti. Predlog glede obrestovanja dvojnega otroškega dodatka, ki ga je treba nadomestiti, pa je mogoče z razlago razbrati že iz tožbe, zato je bil postavljen pravočasno. Kajti tožeča stranka je že v tožbi predlagala, naj se toženi stranki naloži, da mora tožeči stranki doplačati vsa izplačila delov njenih osebnih prejemkov, zadržana brez pravne podlage, skupaj z zakonitimi obrestmi. Tožeča stranka v tem predlogu sicer ni izrecno zahtevala plačila obresti kot nadomestila škode. Vendar pa to ne more biti odločilno. Predloga v repliki tako ni mogoče šteti za nov predlog, ampak zgolj za natančnejšo opredelitev prvotnega tožbenega predloga, ki je bil že v tožbi dovolj določno naveden, le da ni bil izrecno opredeljen kot predlog za nadomestilo škode. Predlog, postavljen v repliki, tako ne presega prvotnega predloga, ampak je od tega nasprotno ožji, ker ne ohranja predloga, naj se Parlamentu naloži doplačilo neplačanega otroškega dodatka.

57. Ta tožbeni predlog je tudi sicer dopusten. Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz tega, da sodišča Skupnosti načelno niso pristojna, da naložijo obveznosti institucijam Skupnosti; v skladu s členom 233 ES mora institucija, katere akt je bil razglašen za ničnega, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe.

58. Člen 91 Kadrovskih predpisov pa določa, da je na področju kadrovskega prava Sodišče neomejeno pristojno za spore finančne narave, v okviru tega ima tudi pooblastilo za razveljavitev ali spremembo sprejetih ukrepov.

59. Sodišče prve stopnje različno odgovarja na vprašanje, v kolikšni meri so v okviru sporov s področja kadrovskega prava dopustni tožbeni predlogi glede tega, da se institucijam naloži plačilo zadržanih dajatev, kot so na primer družinski dodatki ali dnevnice.( )

60. Parlament meni, da je treba pojem finančnega spora razlagati ozko in da obsega le tožbe za nadomestilo škode. Obravnavani spor glede dvojnega otroškega dodatka naj ne bi spadal sem, saj naj bi Sodišče v primeru ugoditve – drugače kot pri tožbah za nadomestilo škode – ne imelo nikakršnega manevrskega prostora glede višine doplačil, ki jih mora zagotoviti Parlament, ampak naj bi ta izhajala neposredno iz zakona.

61. Kolikor gre za obrestovanje neplačanega otroškega dodatka, pa v obravnavanem primeru vsekakor gre za zahtevek za nadomestilo škode in s tem – tudi v skladu z ozkim razumevanjem Parlamenta – za finančni spor. Da bi lahko odločilo o tem zahtevku, mora biti Sodišče prve stopnje vsekakor tudi pristojno, da vsaj implicitno razjasni predhodno vprašanje, ali sploh obstaja obveznost Parlamenta glede poplačila, in zlasti tudi, za katera obdobja je treba naknadno odobriti dvojni otroški dodatek.

62. Predlog glede naložitve plačila škode zaradi nastalih obresti Parlamentu, ki je bil postavljen v repliki, je bil torej dopusten.

C – Vmesni sklep

63. Kot je bilo predstavljeno, bi pritožnik s prvim in drugim pritožbenim razlogom vsaj deloma uspel. Vendar pa je v skladu z mnenjem glede tretjega pritožbenega razloga, ki ga tu zastopam, Parlament pravilno odbil plačila v skladu z luksemburškim pravom od dvojnega otroškega dodatka. Torej je sodba glede na rezultat pravilna. Zato je treba pritožbo v celoti zavrniti.

VI – Stroški

64. V skladu s členom 69(2), prvi pododstavek, Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 Poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom 70 Poslovnika nosijo institucije svoje lastne stroške v delovnopravnih sporih med Skupnostmi in njihovimi uslužbenci. Vendar pa iz člena 122, drugi odstavek, Poslovnika izhaja, da se člen 70 ne uporablja za pritožbo − kot v obravnavanem primeru − uradnika ali drugega uslužbenca institucije.

65. V skladu s členom 122, drugi odstavek, Poslovnika lahko Sodišče – z odstopanjem od člena 69(2) Poslovnika – v pritožbah, ki jih vložijo uradniki ali drugi uslužbenci neke institucije, stroške razdeli med stranke postopka, kadar to zahtevajo razlogi pravičnosti. Iz obravnavanega primera pa ni mogoče razbrati nobenih opornih točk, ki bi govorile v prid take odločbe iz razlogov pravičnosti.

66. V obravnavanem primeru se zato uporabi pravilo člena 69(2) Poslovnika. Ker je Parlament predlagal, naj se pritožniku naloži plačilo stroškov, in ker slednji s pritožbo ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

VII – Predlog

67. Sodišču zato predlagam, naj odloči tako:

1) Pritožba se zavrne.

2) Pritožniku se naloži plačilo stroškov pritožbe.