Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje

(člen 234 ES)

2. Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev

(Uredba Sveta (EGS) št. 1697/79, člena 2(1) in 3)

Summary

1. Čeprav mora glede na delitev pristojnosti v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe nacionalno sodišče opredeliti predmet vprašanj, ki jih namerava postaviti Sodišču, pa je naloga slednjega, da lahko v izjemnih primerih preizkusi okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče, da preveri, ali je zanjo pristojno. Za to gre predvsem v primeru, kadar je problem, predložen Sodišču, popolnoma hipotetičen, kot v primeru, ker je državno tožilstvo vložilo obtožnico pred nacionalnim sodiščem, vprašanje za predhodno odločanje, v katerem se sprašuje, katere bi bile posledice neobstoja take obtožnice, ni upoštevno za rešitev spora o glavni stvari.

(Glej točke od 14 do 16.)

2. Za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ v smislu člena 3, prvi odstavek, Uredbe št. 1697/79 o naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, ki se od dolžnika niso zahtevale za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila takih dajatev, so pristojni carinski organi, ki so pristojni za določitev natančnega zneska zadevnih uvoznih in izvoznih dajatev. Prvič, iz besedila zadevne določbe torej izrecno izhaja, da so organi, pristojni za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“, isti organi, ki zaradi storitve takih dejanj niso mogli obračunati dolgovane carine in nameravajo zato to carino naknadno izterjati. Kot je med drugim določeno v členu 2(1) Uredbe št. 1697/79, je naloga carinskih organov držav članic določiti znesek teh carin in vložiti tožbo za njihovo izterjavo. Drugič, člen 3, prvi odstavek, Uredbe št. 1697/79 se dejansko ne sklicuje niti na kazensko obsodbo niti na začetek kakršnega koli kazenskega pregona, ampak enopomensko na storitev dejanj, ki se kazensko preganjajo. Ta določba ne zahteva niti, da so kazenski organi države članice dejansko začeli kazenski pregon in da je ta privedel do kazenske obsodbe storilcev zadevnega dejanja, niti a fortiori , da ni nastopilo zastaranje kazenskega pregona.

Tega zaključka ni mogoče izpodbijati s pomisleki v zvezi s spoštovanjem načela pravne varnosti in domneve nedolžnosti dolžnikov navedenih dajatev. Opredelitev carinskih organov dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ namreč ni trditev, da je bilo določeno kaznivo dejanje dejansko storjeno, ampak se izvede le v okviru in za namene upravnega postopka, katerega cilj je zgolj omogočiti navedenim organom, da odpravijo napačen ali pomanjkljiv obračun uvoznih ali izvoznih dajatev. Ta opredelitev ne posega v nadzor, ki ga lahko izvajajo sodišča držav članic nad odločbami carinskih organov, in ne ogroža vseh posledic – vključno z možnim povračilom dajatev, ki so jih ti organi neupravičeno zahtevali – ki bi lahko v skladu z veljavnim nacionalnim pravom izhajale iz odločb navedenih sodišč, predvsem iz tistih, s katerimi je bil opuščen kazenski pregon ali s katerimi so bili obtoženci oproščeni. Zaradi neobstoja pravil Skupnosti mora na tem področju pravni red vsake države članice določiti pravila, ki dolžnikom omogočajo, da izpodbijajo uporabo izjeme, predvidene v členu 3 Uredbe št. 1697/79 v zvezi z zastaranjem izterjave neplačanih dajatev, in zahtevajo, da se glede tega upoštevajo posledice morebitnih sodnih odločb, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobne tožbe na podlagi nacionalnega prava, in če praktično ne onemogočijo izvrševanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti.

(Glej točke 22, od 24 do 31 in izrek.)