Za dokaz sodelovanja podjetja pri omejevalnem sporazumu zadošča, da Komisija dokaže, da je zadevno podjetje sodelovalo na sestankih, na katerih so bili sklenjeni protikonkurenčni sporazumi, ki jim ni očitno nasprotovalo. Če je bilo sodelovanje na takih sestankih dokazano, mora to podjetje predložiti indice, na podlagi katerih je mogoče dokazati, da je bilo njegovo sodelovanje na navedenih sestankih brez kakršnega koli protikonkurenčnega cilja, tako da dokaže, da je svojim konkurentom navedlo, da na teh sestankih sodeluje z drugačnim namenom kot oni. Še več, okoliščina, da podjetje ne upošteva sklepov sestanka, katerega cilj je protikonkurenčen, ni taka, da ga razbremeni odgovornosti udeležbe pri omejevalnem sporazumu, razen če se javno ne distancira od tega, kar je bilo dogovorjeno na sestanku. Dejstvo, da neko podjetje ni sodelovalo pri vseh sestavnih delih omejevalnega sporazuma ali da je imelo manjšo vlogo pri vidikih, pri katerih je sodelovalo, je upoštevno samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri odmeri globe. Kadar po mnenju Komisije odgovornost podjetij za protikonkurenčna ravnanja izhaja iz njihovega sodelovanja na sestankih, katerih cilj so taka ravnanja, morata sodišči Unije preveriti, ali so imela ta podjetja v upravnem postopku ali postopku pred njim možnost zavrniti ugotovitve, ki so bile izpeljane iz tega, in po potrebi dokazati okoliščine, na podlagi katerih so dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, pojasnjena drugače in na podlagi katerih je mogoče razlago dejstev s strani te institucije nadomestiti z drugačno razlago.

Za določitev obstoja gospodarske enote – na področju konkurenčnega prava – med družbama, ki imata vertikalno razmerje, kot je med naročiteljem in zastopnikom ali posrednikom, sta bila dva elementa določena kot glavni referenčni merili: prvič, prevzemanje gospodarskega tveganja s strani posrednika, in drugič, izključnost storitev, ki jih ponuja posrednik.

(Glej točke 139, 141, 149, od 151 do 153, 155, 158, 160, 161 in 163.)

Tako je v primeru dvojnega zastopanja odločilni element za ugotovitev obstoja gospodarske enote presoja finančnega tveganja, povezanega s prodajo ali izpolnjevanjem pogodb, sklenjenih s tretjimi osebami. Če pogodba o zastopanju, sklenjena z eno od zastopanih družb, zastopniku ne daje možnosti ravnanja – v smislu konkurenčnega prava – kot neodvisni trgovec glede dejavnosti, za katere je bil pooblaščen, dvojno zastopanje ne more izpodbiti sklepa, da zastopnik de facto deluje kot pomožni subjekt in zato s tem podjetjem tvori gospodarsko enoto. Za zastopnika se namreč lahko šteje, da tvori gospodarsko enoto z enim ali drugim udeležencem omejevalnega sporazuma. Kadar dvojno zastopanje omogoča dostop do poslovno občutljivih informacij z dveh virov, ta posebnost pomeni dejavnik izboljšanja usklajevanja v okviru omejevalnega sporazuma.

V zvezi s tem glede izključnosti storitev, ki jih ponuja posrednik, dejstvo, da posrednik hkrati z dejavnostmi, ki jih opravlja na račun naročitelja, kot neodvisni trgovec sklepa posle znatnega obsega na trgu zadevnega proizvoda ali storitve, ne govori v prid ideje o gospodarski enoti. Vendar kadar zastopnik deluje v imenu dveh udeležencev omejevalnega sporazuma, ne da bi bil sam osebno dejaven na zadevnem trgu, je treba za ugotovitev obstoja gospodarske enote med zastopnikom in enim od naročiteljev vedeti, ali mora ta zastopnik glede dejavnosti, ki mu jih zaupa ta naročitelj, delovati kot neodvisni trgovec, ki svobodno določa svojo poslovno strategijo. Če zastopnik ne deluje kot tak, so naloge, ki jih opravlja na račun navedenega naročitelja, sestavni del dejavnosti tega naročitelja.

Na področju konkurenčnega prava se obstoj gospodarske enote med naročiteljem in njegovim zastopnikom presoja na podlagi dveh glavnih referenčnih meril: prvič, prevzemanja gospodarskega tveganja s strani posrednika, in drugič, izključnosti storitev, ki jih ponuja posrednik.

Kadar na področju konkurence zastopnik deluje v imenu in na račun naročitelja, ne da bi prevzel gospodarsko tveganje glede dejavnosti, ki so mu bile zaupane, je protikonkurenčno ravnanje tega zastopnika v okviru teh dejavnosti mogoče pripisati naročitelju, tako kot je to mogoče v primeru delodajalca glede protipravnih dejanj enega od njegovih zaposlenih, tudi brez dokaza o seznanjenosti naročitelja s protikonkurenčnim ravnanjem zastopnika. Ob upoštevanju pogodbe in kot v primeru hčerinske družbe, ki je v stoodstotni ali skoraj stoodstotni lasti matične družbe in v primeru uslužbenca, ki deluje na račun svojega delodajalca, se namreč šteje, da zastopnik deluje na račun naročitelja in z njim tvori gospodarsko enoto.

Iz člena 49(3) Listine o temeljnih pravicah je razvidno, da kazen ne sme biti nesorazmerna s kaznivim dejanjem.

V zvezi s tem je treba pri odmeri glob, naloženih za kršitve pravil o konkurenci, upoštevati vse dejavnike, ki lahko vplivajo na presojo teže zgoraj sporazumov in ravnanj, za katere se šteje, da niso združljiva z notranjim trgom na podlagi člena 101(1) PDEU in člena 53(1) Sporazuma EGP, kot je med drugim vloga, ki jo je posamezni udeleženec imel pri kršitvi, in nevarnost, ki jo take kršitve pomenijo za cilje Unije. Poleg tega je treba dejstvo, da podjetje ni bilo udeleženo pri vseh vidikih omejevalnega sporazuma ali da je imelo pri vidikih, pri katerih je bilo udeleženo, manjšo vlogo, upoštevati pri presoji teže kršitve in po potrebi pri določitvi globe. Zlasti v primeru enotne kršitve v smislu kompleksne kršitve, ki združuje vse sporazume in usklajena ravnanja na različnih trgih, na katerih niso prisotni vsi kršitelji in so morda le delno seznanjeni s celovitim načrtom, morajo biti sankcije individualizirane, tako da se morajo nanašati na ravnanja in značilnosti zadevnih podjetij. V tem okviru načelo sorazmernosti pomeni, da je treba globo določiti sorazmerno glede na elemente, ki jih je treba upoštevati pri presoji objektivne teže kršitve kot take in pri presoji sorazmerne teže glede na udeležbo sankcioniranega podjetja pri kršitvi. Tako mora Komisija na področju sankcije, naložene za kršitev konkurenčnega prava v zvezi z omejevalnimi sporazumi, spoštovati individualizacijo kazni glede na kršitev ob upoštevanju posebnega položaja vsakega kršitelja. V zvezi s tem kršitelj, ki ni odgovoren za nekatere elemente enotne kršitve, pri izvajanju navedenih delov ni imel vloge. Zaradi omejenega obsega kršitve, ki je ugotovljena v zvezi z njim, je kršitev konkurenčnega prava nujno manjša kot kršitev, ki je pripisana kršiteljem, ki so bili udeleženi pri vseh delih kršitve.

Zato načelo sorazmernosti Komisiji med drugim nalaga, da pri izračunu zneska globe upošteva dejstvo, da je bilo podjetje prek zastopnika udeleženo le pri enem samem delu enotne kršitve in da za ta del ob neobstoju sodelovanja na evropski ravni svetovnega omejevalnega sporazuma ni mogoče šteti, da so tako cilj kot posledice te udeležbe lahko presegali ozemlje ene države članice. Kadar je takemu podjetju naložena enaka globa, kot bi mu morala biti naložena, če bi mu bila pripisana udeležba pri vseh delih enotne kršitve, je treba odločbo Komisije razglasiti za nično, ker ni bila upoštevana posebnost položaja zadevnega podjetja. V zvezi s tem le dejstvo, da bi to podjetje lahko vedelo za panevropski obseg svetovnega omejevalnega sporazuma, kar pa ni bilo dokazano, ne zadostuje za to, da se za izračun globe upošteva vrednost prodaje, opravljene na teh trgih, ker v zvezi z njo ni dokazano, da je navedeno podjetje ravnalo protikonkurenčno.

(Glej točke 408, od 411 do 415, 437 in od 442 do 447.)