Ker Evropska centralna banka odloča po prostem preudarku in ima zato široko diskrecijsko pravico pri odločanju o uporabi člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/62, sodni nadzor sodišča Unije nad utemeljenostjo razlogov iz odločbe o zavrnitvi priznanja upravičenja do uporabe navedene določbe ne sme pripeljati do nadomestitve presoje Banke z njegovo presojo, ampak je namenjen preverjanju, da izpodbijana odločba ne temelji na neresničnih dejstvih in da ni prišlo do napačne uporabe prava, očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil.

Čeprav lahko Evropska centralna banka v okviru izvajanja diskrecijske pravice, ki ji jo priznava člen 429(14) Uredbe št. 575/2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2015/62, odobri odstopanje, določeno v tej določbi, pa se ta pravica izvaja s pridržkom, da ne krši ciljev, ki jim sledi to odstopanje, in da mu ne odvzame polnega učinka. Iz tega nujno sledi, da se Banka ne more opreti na razloge, zaradi katerih v praksi skoraj ne bi bilo mogoče uporabiti možnosti, ki jo ponuja člen 429(14) Uredbe št. 575/2013, ne da bi bil tej določbi odvzet polni učinek in ne da bi bili kršeni cilji, zaradi katerih je bila uvedena.

Zato Evropska centralna banka iz upravičenja do uporabe člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 ne izključuje izpostavljenosti kreditne institucije do javne finančne institucije na podlagi preudarkov, ki so neločljivo povezani z izpostavljenostmi, na katere se ta določba nanaša. To velja za preudarek, ki se nanaša na to, da so izpostavljenosti te kreditne institucije do te javne finančne institucije v njeni računovodski bilanci na strani sredstev. Ker so izpostavljenosti, v zvezi s katerimi je v navedeni določbi predvidena možnost, da se ne upoštevajo v okviru izračuna količnika finančnega vzvoda kreditne institucije, po svoji naravi namenjene temu, da so vključene v sredstva bilance stanja navedene institucije, preudarek, ki temelji na tem, da so izpostavljenosti do javne finančne institucije vključene v sredstva bilance stanja kreditne institucije, ne more utemeljeno upravičiti zavrnitve zahtevanega odstopanja. Enako in iz podobnih razlogov velja glede preudarka, ki temelji na tem, da so navedene izpostavljenosti del zneskov, vloženih pri tožeči stranki v okviru reguliranih prihrankov, ki ostaja na strani obveznosti njene bilance stanja.

Ker člen 429(14) Uredbe št. 575/2013 zadeva le izpostavljenosti do subjektov javnega sektorja z državnim poroštvom, bi lahko zavrnitev, obrazložena z načelnim premislekom, da je lahko država v položaju neplačnice, ne da bi se preučila verjetnost takega primera glede zadevne države, pripeljala do tega, da v praksi skoraj ne bi bilo mogoče uporabiti možnosti, predvidene z navedeno določbo. Ker poleg tega Banka ne preučuje verjetnosti neplačila, navajanje obsega izpostavljenosti kreditne institucije do javne finančne institucije v odločbi o zavrnitvi upravičenja do uporabe člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 prav tako samo ne more upravičiti upoštevanja navedenih izpostavljenosti v izračunu količnika finančnega vzvoda. Navedeni obseg bi bil namreč lahko upošteven le v primeru, v katerem navedena kreditna institucija zaradi neplačila s strani zadevne države od te javne finančne institucije ne bi mogla dobiti zneskov, prenesenih v okviru reguliranih prihrankov, in bi morala prisilno prodati sredstva.

(Glej točke 39, od 52 do 54, 56, 57, 61 in 63.)