SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 12. januarja 2006 ( 1 )

Zadeva C-417/04 P

Regione Siciliana

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba — Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR) — Ustavitev izplačil finančne pomoči — Ničnostna tožba — Dopustnost — Regionalna ali lokalna enota — Akti, ki to enoto neposredno in posamično zadevajo — Neposreden vpliv“

I – Uvod

1. Regione Siciliana s pritožbo predlaga razveljavitev sklepa Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti ( 2 ), s katerim je to kot nedopustno zavrglo njeno tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije ( 3 ) D(2002)810439 o ustavitvi izplačil predhodno odobrene finančne pomoči Evropskega sklada za regionalni razvoj (ESRR), ker je ta ne zadeva neposredno v smislu člena 230, četrti odstavek, ES.

2. V zadnjih letih je Sodišče v sodni praksi ( 4 ) večkrat utrjevalo stališče o merilih procesnega upravičenja fizičnih in pravnih oseb, ki jih ureja zgoraj navedena določba. Vendar so njegove odločbe razlagale zadevanje pritožnice posamično kot pogoj za izpodbijanje normativnega akta Skupnosti, medtem ko se danes srečujemo z drugim pogojem, potrebnim v tem okviru, in sicer z neposrednim vplivom na interese pritožnice.

3. Ker je bila razprava tako predstavljena, je presenetljivo, da je manj kot mesec dni pred datumom, določenim za obravnavo v tem pritožbenem postopku, in pred izrekom sodbe Sodišča prvi razširjeni senat Sodišča prve stopnje izrekel sodbo, ( 5 ) v kateri se je izrekel v popolnoma nasprotnem smislu kot v sklepu, izpodbijanem v tej zadevi, saj je ugodil predlogu in odločal o vsebini spora med istima strankama, ki se je prav tako nanašal na ukinitev pomoči ESRR. ( 6 ) Pri preučitvi tretjega razloga, navedenega v pritožbi, se bom v nadaljevanju skliceval na nekatere od teh trditev. ( 7 ) Za dopolnitev okvira pravnega spora je treba omeniti sodbo petega senata Sodišča prve stopnje z dne 31. maja 2005, v kateri to na podlagi zelo podobnih dejanskih okoliščin ni odločilo niti o dopustnosti ničnostne tožbe, ki jo je vložila občina. ( 8 )

4. V nadaljevanju domneve, ki so jo zagovarjali drugi generalni pravobranilci, sem že izrazil ( 9 ) svojo naklonjenost ugodnejši razlagi člena 230, četrti odstavek, ES, ki se oddaljuje od izrazov, s katerimi jo je Sodišče večkrat ponovilo in ji določilo zelo stroge omejitve.

II – Pravni okvir

5. Pogodba ES v bistvu vsebuje dva člena s področja regionalne politike: člen 158 ES, ki Skupnost zavezuje k temu, da krepi in nadaljuje svojo ekonomsko in socialno kohezijo, zlasti zato, da bi za spodbujanje usklajenega razvoja celotne Skupnosti zmanjšalo neskladje med stopnjami razvitosti različnih regij in zaostalost regij z najbolj omejenimi možnostmi, ter člen 159 ES, v skladu s katerim Skupnost te cilje podpira s strukturnimi skladi in posebno z ESRR.

6. Uredba Sveta (EGS) št. 2052/88 z dne 24. junija 1988 o nalogah strukturnih skladov, njihovi uspešnosti ter usklajevanju njihovih dejavnosti med seboj in z dejavnostmi Evropske investicijske banke ter drugih obstoječih finančnih instrumentov ( 10 ) in Uredba Sveta (EGS) št. 4253/88 z dne 19. decembra 1988 o določbah za izvajanje prejšnje uredbe ( 11 ) sta bili sprejeti, da bi dosegali te cilje in uredili vlogo skladov. Uredba št. 2052/88

7. V členu 4(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2052/88 je določeno načelo dopolnilnosti ukrepov Skupnosti na tem področju. Določeno je tudi tesno sodelovanje med Komisijo, zadevno državo članico, pristojnimi oblastmi in organi, ki jih država članica določi na nacionalni, regionalni, lokalni ali drugi ravni, pri čemer si vse stranke prizadevajo doseči skupen cilj. Zadnja različica Uredbe št. 4253/88

8. Šesta uvodna izjava Uredbe, s katero je bila spremenjena Uredba št. 4253/88, je na podlagi načela subsidiarnosti in brez poseganja v pristojnosti Komisije, kot pristojne za upravljanje finančnih virov Skupnosti, dodelila izvajanje oblik pomoči državam članicam, ki jo izvajajo na ustrezni ozemeljski ravni v skladu z značilnostmi svoje notranje ureditve.

9. V členu 9(1) je določeno načelo „dodatnosti“, ( 12 ) ki mora zagotoviti dejanske gospodarske posledice, tako da odobrene pravice iz strukturnih skladov ne smejo nadomestiti javnih ali drugih enakovrednih strukturnih izdatkov države članice na celotnem ozemlju, upravičenem na podlagi določenega cilja.

10. V skladu s členom 23(1): „Da bi zagotovile uspešen konec dejavnosti, ki jih izvajajo javni ali zasebni nosilci, države članice pri izvajanju dejavnosti sprejmejo ukrepe, potrebne za: — redno preverjanje, ali so se dejavnosti, ki jih financira Skupnost, izvajale pravilno, — preprečevanje in preganjanje nepravilnosti, — izterjavo zneskov, izgubljenih zaradi zlorabe ali malomarnosti. Če država članica in/ali posrednik in/ali nosilec ne dokažejo, da zlorabe ali malomarnosti ni mogoče pripisati njim, je za vračilo nezakonito izplačanih zneskov odgovorna država članica. […]“

11. Člen 24 določa: „1. Če izvedba dejavnosti ali ukrepa ne upravičujeta dela ali celote finančne pomoči, ki je bila zanju dodeljena, Komisija ustrezno preuči primer v okviru partnerstva, tako da od države članice oziroma organov, ki jih ta določi za izvedbo dejavnosti, zahteva, da predložijo pripombe v določenem roku. 2. Po tem pregledu Komisija lahko zmanjša ali odloži pomoč za zadevno dejavnost, če pregled potrdi obstoj nepravilnosti ali bistvene spremembe, ki vpliva na samo naravo ali pogoje za izvedbo dejavnosti ali ukrepa in za katero ni bila zahtevana odobritev Komisije. 3. Vsak neupravičeno prejeti znesek, ki ga je treba povrniti, se vrne Komisiji. […]“

III – Dejansko stanje

A – Povzetek dejstev spora

12. Komisija je z odločbo z dne 22. decembra 1993, naslovljeno na Italijansko republiko, za programsko obdobje 1994–1999 dodelila finančno pomoč ESRR v višini 50 % upravičenih izdatkov za gradnjo avtoceste med Palermom in krajem Messina na Siciliji, ki je v smislu člena 16(2) Uredbe št. 4253/88 velik projekt. Dela so bila razdeljena na deset sklopov, v Prilogi k Odločbi pa je bilo določeno, da je Regione Siciliana imenovana za organ, odgovoren za projekt.

13. Po različnih spremembah in več dopisih med Komisijo in italijanskimi organi, predstavljenih v izpodbijanem sklepu, ( 13 ) je prej navedena institucija, potem ko je ugotovila, da je težko končati začeto gradnjo pred določenim datumom, 31. decembrom 1997, in da pritožnica ni izpolnila obveznosti, ki jih je sprejela, Italijanski republiki z drugo odločbo z dne 5. septembra 2002, ki se danes izpodbija, sporočila, da želi prenehati izplačevati pomoč na podlagi izdatkov, nastalih do 31. decembra 1997, ki se nanašajo na dela, dokončana do 5. septembra 2002.

14. Komisija je v tej odločbi najprej navedla neporabljen ostanek, ki ga je treba oprostiti obveznosti, torej razliko med zneskom finančne pomoči ESRR, sprva predvidenim za projekt, in zneskom, ki ustreza vsem dejanskim izplačilom ESRR, nato pa še znesek, ki ga je treba povrniti, izračunan tako, da se je na dan dokončanja del od rezultata odbil znesek upravičenih izdatkov, ki jih krije ESRR. Komisija je Italijansko republiko prosila tudi, naj to odločbo s priporočenim pismom pošlje upravičencu.

15. Regione Siciliana je v teh okoliščinah pred Sodiščem prve stopnje vložila ničnostno tožbo, ki se je opirala na štiri tožbene razloge. Prvi se je nanašal na nepristojnost organa, ki je podpisal izpodbijano odločbo, drugi na kršitev in/ali napačno uporabo členov 24 in 25 Uredbe št. 4253/88, tretji na protislovje med ravnanjem Komisije in neupoštevanjem načela varstva zaupanja v pravo, četrti pa na pomanjkljivo obrazložitev in napačno presojo.

B – Izpodbijani sklep

16. Sodišče prve stopnje je v skladu s členom 113 Poslovnika po uradni dolžnosti preučilo procesno upravičenje Regione Siciliana in ocenilo, da mu je bilo v dokumentih v spisu predloženih dovolj podatkov, tako da strankam ni dovolilo predstaviti ustnih stališč.

17. Po tem, ko je preverilo, da Regione Siciliana ni naslovnik akta, saj ga je Komisija naslovila na Italijansko republiko, in priznalo, da je izpodbijana odločba posamično zadevala pritožnico, ( 14 ) se je omejilo na to, da preuči, ali jo zadeva neposredno v smislu člena 230, četrti odstavek, ES.

18. Sodišče prve stopnje je opozorilo tudi na ustaljeno sodno prakso na tem področju ( 15 ) in posebno pozornost namenilo nekaterim sodbam, ki zadevajo ESRR. ( 16 )

19. Glede obravnavanih dejstev je Sodišče prve stopnje svojo trditev osredotočilo na dve bistveni točki, in sicer na oprostitev ESRR obveznosti plačila zneskov, ki niso bili izplačani, in vračilo neupravičeno izplačanih zneskov.

20. V zvezi s prvim vidikom je navedlo, da v skladu s členom 21(5) Uredbe št. 4253/88 Komisija sredstva Skupnosti, dodeljena na podlagi finančne pomoči ESRR, plača zadevni državi članici, ter to trditev utemeljilo s predhodnim primerom v sodni praksi ( 17 ) in odločilo, da akt Regione Siciliana ne zadeva neposredno v smislu člena 230 ES. ( 18 )

21. Prav tako je menilo, da lahko glede na dodaten značaj pomoči Skupnosti in načela „dodatnosti“, v skladu s katerim te ne morejo nadomestiti javnih izdatkov države članice, Italijanska republika za dokončanje del iz svojih sredstev financira znesek pomoči Skupnosti, ki je bil preklican.

22. Glede vračila neupravičeno prejetih zneskov je Sodišče prve stopnje, ko je opozorilo, da v nasprotju s splošno prakso Komisije na področju nezakonitih pomoči, razglašenih za nezdružljive s skupnim trgom, izpodbijana odločba ne vsebuje nobene določbe, ki bi Italijanski republiki odrejala, naj izterja neupravičeno plačane zneske ( 19 ), odločilo, da je v odločbi zahtevano samo, naj jih Italijanska republika povrne ESRR ( 20 ), ker vračilo sredstev Skupnosti, izplačanih pritožnici, ni neposredna posledica izpodbijane odločbe, ampak ukrepa, ki ga je Italijanska republika sprejela v nacionalni zakonodaji za izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz zadevne Skupnostne ureditve na tem področju. ( 21 )

23. Čeprav pritožnica ni navedla popolnoma teoretične narave diskrecijske pravice Italijanske republike, kar bi ji v skladu s sodno prakso dalo procesno upravičenje, ( 22 ) je Sodišče prve stopnje menilo, da se ne sme izključiti, da bi se ta država članica odpovedala, da od pritožnice ali končnih upravičencev zahteva sporno pomoč, ( 23 ) in s tem to domnevo zavrnilo. ( 24 )

24. Končno, Sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu ni sprejelo trditev Regione Siciliana, da je imela neposredne stike s Komisijo, ker ji je posredovala določene dokumente in ker se bi njen posebni položaj upošteval pri sprejetju sporne odločbe. Prvo trditev je zavrnilo, ker to posredovanje informacij ni imelo nikakršnega neposrednega učinka na pravni položaj pritožnice, drugo trditev pa zato, ker bi bila ta okoliščina v najboljšem primeru dokaz, da odločba posamično zadeva pritožnico.

25. Zato je Sodišče prve stopnje tožbo razglasilo za nedopustno in pritožnici naložilo plačilo stroškov.

IV – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

26. Pritožba Regione Siciliana je bila v sodnem tajništvu Sodišča registrirana 29. septembra 2004, odgovor Komisije na tožbo pa 25. novembra 2004. Nato sta bili vloženi replika in duplika.

27. Obravnava, na kateri so bili navzoči zastopniki obeh strank, je bila 15. novembra 2005.

28. Pritožnica Sodišču predlaga, naj: — razveljavi sklep Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004, sprejet v zadevi T-341/02; — posledično sprejme vse odločitve v zvezi z nadaljevanjem postopka in s stroški.

29. Komisija predlaga Sodišču, naj: — zavrne pritožbo; — pritožnici naloži plačilo stroškov.

V – Analiza pritožbenih razlogov

30. Regione Siciliana je predložila štiri pritožbene razloge. Prvi temelji na kršitvi členov 113 in 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje, drugi na neupoštevanju člena 230, drugi odstavek, ES, tretji na kršitvi uredb št. 2052/88 in 4253/88, četrti pa na pomanjkljivi obrazložitvi sklepa.

31. Iz logičnih in pravnih razlogov bom obrnil vrstni red preučevanja prvih dveh pritožbenih razlogov, ker zaradi priznavanja statusa osebe, ki jo akt neposredno zadeva v smislu člena 230, drugi odstavek, ES, ali naslovnika akta na podlagi četrtega pododstavka te določbe pritožbeni razlog v zvezi s kršitvijo členov 113 in 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje ne bi bil smiseln, ker se nanaša predvsem na to, da odločba, katere veljavnost se obravnava, neposredno zadeva pritožnico.

A – Drugi pritožbeni razlog: kršitev člena 230, drugi odstavek, ES in kršitev pravice do obrambe

32. Regione Siciliana Sodišču prve stopnje očita, da jo je obravnavalo kot samostojen in od Italijanske republike neodvisen organ. Po njenem mnenju ta oznaka ni upravičena, ker je delovala kot ozemlje, ki je del navedene države, in ker je bila prava prejemnica finančne pomoči.

33. Regione Siciliana poleg tega meni, da imajo države članice v okviru skladov ESRR izključno vlogo posrednic, saj je upravičenec do pomoči Skupnosti opredeljen takoj, ko je pomoč dodeljena. Mnenje, da je bila odločba o ustavitvi izplačil pomoči naslovljena na državo članico, temelji na pretirano formalistični domnevi.

34. Komisija ocenjuje, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen. Po eni strani navaja sodno prakso Sodišča, po kateri člen 230, drugi odstavek, ES zadeva izključno vladne organe držav članic in se ne more razširiti na drugo vrsto poddržavne ozemeljske enote. Po drugi strani pa se ne strinja, da bi bila Regione Siciliana naslovnica izpodbijane odločbe, saj se navedena trditev ne nanaša na to, da ta normativni akt neposredno zadeva pritožnico, ampak na to, da jo zadeva posamično.

1. Osnutek sodne prakse Sodišča o procesnem upravičenju poddržavnih enot

35. Ker izrecna opredelitev izraza „država“ v pogodbah ne obstaja, ga je po mnenju nekaterih pravnih strokovnjakov treba razložiti tako, da se nanaša na subjekte mednarodnega prava, pristojne in sposobne za podpis in ratifikacijo mednarodnih pogodb, ki vključujejo organizacijo neodvisne oblasti na ozemeljski podlagi. ( 25 ) Nasprotno pa drugi avtorji iz sodne prakse Sodišča sklepajo, da ta izraz vključuje vse organe in naloge. ( 26 )

36. Vendar ta znanstvena dela ne prispevajo veliko k razpravi o pomenu tega izraza iz člena 230, drugi odstavek, ES, ker ne dajejo zadovoljivega odgovora na vprašanje razširitve njegovega pomena v tem okviru.

37. Redkost sodb v zvezi s tem potrjuje to, da Sodišče dejansko še ni sprejelo jasne opredelitve, saj obstajata samo dva primera, ( 27 ) v katerih je odločilo, da ničnostni tožbi, ki sta ju vložili Région wallonne ( 28 ) in Regione Toscana, ( 29 ) očitno nista dopustni. Vendar je vsebina obeh odločb enaka in se glasi: „[…] [I]z splošne sistematike pogodb izhaja, da se pojem države članice v smislu določb o institucijah, zlasti tistih, ki se nanašajo na pravna sredstva, nanaša le na vladne organe držav članic Evropskih skupnosti in ga ni mogoče razširiti na regionalne vlade ali organe avtonomnih skupnosti, ne glede na obseg njihovih pristojnosti.“

38. Nekateri bi lahko ugovarjali, da trenutno nobena uradna sodba ne podpira te sodne prakse, vendar ta neobstoj ni prepričljiv, ker so po eni strani ugovori nedopustnosti v skladu s členom 92(1) Poslovnika Sodišča po navadi predmet sklepa, zlasti če je nedopustnost očitna, po drugi strani pa najdemo to rešitev tudi v predhodnih odločbah, če „odgovor na vprašanje, predloženo v predhodno odločanje, ne dopušča utemeljenega dvoma“ v smislu člena 104(3) tega Poslovnika. Zaradi sistematičnega pristopa k delovanju Sodišča sta obe sodni odločbi zato še bolj gotovi.

39. Poleg tega obstaja izrecno sklicevanje na ta sklepa v sodbi Sodišča, v kateri je to, ne da bi povzelo navedeni del besedila, potrdilo, da člena 230, drugi in tretji odstavek, ES ni mogoče po analogiji uporabljati za regije. ( 30 )

40. Navedel bi lahko tudi dejstvo, da Sodišče poleg tega, kar je odločilo v obeh zgoraj navedenih sklepih, razen v neposrednih tožbah ob številnih priložnostih ni oklevalo glede razširitve obsega besede „država“. Menilo je, da se na ta pojem nanaša vsak organ, ki je bil ne glede na svojo pravno obliko pooblaščen za opravljanje storitev v javnem interesu in ima zato čezmerne pristojnosti v primerjavi s pravili, ki se uporabljajo v odnosih med posamezniki, ( 31 ) kar v tem primeru omogoča sklicevanje na direktivo – ki ni bila prenesena v nacionalno pravo – zoper javno podjetje, ki je bilo predhodno privatizirano.

41. Ta široki pomen pojma „država“ se upošteva, kadar Sodišče preučuje neizpolnitve obveznosti, saj je odločilo, da Kraljevina Španija ni upoštevala svojih obveznosti, na primer pri kršitvah, ki jih je dejansko mogoče pripisati lokalnim ali regionalnim enotam (zadeve v zvezi z Marismas de Santoña, ( 32 ) s kakovostjo zunanjega zraka ( 33 ) ali pomočmi Magefesa II ( 34 )). Tako je z evropskega stališča vsakič, ko poddržavna ozemeljska skupnost ne izpolnjuje obveznosti do Skupnosti, odgovorna država članica, v kateri je ta skupnost.

42. Poleg te ohlapne razlage zadevnega izraza pa Sodišče prav tako ni oklevalo pri omejitvi pojma „javni organ“ – ki nikakor ni popolnoma primerljiv s pojmom „države“ – pri uporabi člena 39(4) ES, ker je v pojem zaposlovanja v javni upravi vključilo vse tiste, „ki vsebujejo neposredno ali posredno sodelovanje pri izvajanju javnih pooblastil in nalog varovanja splošnih interesov države ali drugih javnih organizacij“, ( 35 ) pri čemer se k zadnjim prištevajo poddržavne enote, zlasti tiste na lokalni in regionalni ravni. ( 36 )

43. Skratka, uporabil se je pristop variabilne geometrije, ( 37 ) ki je odvisen od konteksta, v katerem je zasnovan, in ustreza pragmatizmu, s katerim se zagotavlja polni učinek prava Skupnosti, da se tako upošteva želja po integraciji, ( 38 ) značilna za Pogodbo.

44. Vendar prožnosti, ki jo Sodišče dokazuje v nekaterih primerih pri razlagi pojma država, ni v sporu o nadzoru nad zakonitostjo, ker se ta prožnost ne doseže z določbami, ki spodbujajo delitev pristojnosti v Skupnosti, kot je bilo to natančno opredeljeno v sklepih Région wallonne proti Komisiji in Regione Toscana proti Komisiji, v katerih je določeno: „Priznati nasprotno bi škodilo institucionalnemu ravnovesju, določenemu s pogodbami, ki določajo predvsem pogoje, v katerih države članice, se pravi, države podpisnice ustanovnih in pristopnih pogodb, sodelujejo pri delovanju institucij Skupnosti. Evropske skupnosti ne morejo […] vključevati več držav članic, kot je držav, med katerimi so ustanovljene.“

45. Ker je s tem odpravljena domneva o uporabi metode razlage, ki se uporablja na področju učinkovitosti prava Skupnosti, je treba samo ugotoviti, ali se je razvoj postopka evropske integracije tako pomešal s tem institucionalnim ravnovesjem, da bi lahko dvomili o trditvi iz prejšnje točke.

2. Kratek povzetek razvoja vloge poddržavnih enot v evropskem povezovanju

46. Nič ne povzema bolje nevednosti v zvezi z lokalnimi skupnostmi in ozemeljskimi enotami ob začetku evropske integracije, kot je izraz nemškega profesorja, ki meni, da ta proces trpi zaradi „slepote glede razdelitve pristojnosti v državah članicah“ („Länder-Blindheit“ ali slepota glede držav članic – Länder), ( 39 ) s čimer je kritiziral neobstoj kakršnega koli sklicevanja na regije v pogodbah.

47. Regija je bila na politični ravni prvič priznana v Svetu Evrope leta 1961, ki je dal Kongresu lokalnih in regionalnih oblasti Evrope stalni status. Listina Kongresa je bila leta 1975 spremenjena, ker je bila vanjo vključena regija kot politična enota. Rezultat njegovih delovnih srečanj sta Listina o lokalni avtonomiji ( 40 ) in Listina o regionalni avtonomiji. ( 41 )

48. Vsaj enako pozornost si zasluži Skupščina evropskih regij, ( 42 ) katere cilj je v skladu s členom 1, točka 3, poglavje I, „spodbujati dejavno vlogo regij pri evropskem povezovanju in zato izboljšati njihovo institucionalno sodelovanje, posebno v procesih odločanja, zlasti v Svetu Evrope, Organizaciji za varnost in sodelovanje v Evropi in Evropski uniji“.

49. V Skupnosti je začetek ustanovitev Posvetovalnega sveta za regionalne in lokalne ravni države s Sklepom št. 88/487/EGS ( 43 ); Komisija, ki je v obrazložitvenem memorandumu navedla, da se ji zdi nujno, da so te skupnosti bolj vključene pri pripravi in izvajanju regionalne politike Skupnosti, ki obsega vključenost drugih politik Skupnosti, je ustanovila organ, ki predstavlja poddržavne ravni odločanja, ima samo posvetovalno vlogo ( 44 ) in se sestaja samo, če ga skliče Komisija. ( 45 )

50. Kljub tem omejitvam se je ta ustanovitev izkazala kot najpomembnejša, ker je ta korak pripeljal do Odbora regij, ki je bil potrjen z Maastrichtsko pogodbo. ( 46 ) Vendar kljub zaporednim izboljšavam, opravljenim v Amsterdamski pogodbi ( 47 ) in tudi Pogodbi iz Nice, ( 48 ) ni mogel preseči statusa pomožnega organa.

51. Glede procesnega upravičenja zahtevati nadzor nad zakonitostjo aktov Skupnosti je treba navesti, da je Odbor regij ob upoštevanju različnih revizij Pogodbe nenehno ( 49 ) zahteval privilegiran položaj v okviru ničnostnih tožb v svojo korist in tudi v korist regij, ki imajo zakonodajne pristojnosti, ter predlagal spremembo tretjega odstavka člena 173 Pogodbe ES (ki je po spremembi postal člen 230 ES). ( 50 )

52. S temi težnjami smo se deloma srečali v Pogodbi o Ustavi za Evropo, ( 51 ) in sicer v zvezi z varstvom posebnih pravic Odbora regij, čeprav položaj regij na področju ničnostnih tožb ni bil spremenjen. Vendar je treba opozoriti, da čeprav bo imelo to besedilo normativno vrednost, zakonodajalec trenutno ni pripravljen ugoditi željam navedenega odbora. Shakespeare je napisal, da „v Benetkah ni oblasti, ki pravno odredbo sme prenarediti: na to bi se v prihodnje sklicevati in mnogo izkvar bi se po vzoru tem v državo vrinilo“. ( 52 )

3. Zavrnitev pritožbenega razloga

53. Ob upoštevanju elementov, predstavljenih v prejšnjih točkah, ni nobenega dvoma, da ne samo, da noben razvoj ne upravičuje spreminjanja institucionalnega ravnovesja, navedenega v sklepih Région wallonne proti Komisiji in Regione Toscana proti Komisiji, temveč tudi, da so morebitne spremembe v tem smislu očitna napaka. Torej ni nobenega pravega razloga za spreminjanje sodne prakse.

54. Še več, tudi če bi priznali, kot to trdi pritožnica, da se regija lahko šteje za „državo“, za namene člena 230, drugi odstavek, ES nima na voljo pravnih sredstev, ker del ne more zastopati celote. Poleg tega ji dejstvo, da je sestavni del te enote, daje na voljo možnosti za dogovor in sodelovanje z nacionalno vlado na politični in upravni ravni, ki lahko pri vladi spodbudijo želeni odziv na ukrep Skupnosti pred Sodiščem, kar na splošno ni omogočeno državljanom.

55. Zato je, ne da bi načel domnevno kršitev pravic do obrambe pritožnice, ker ta ni bila v njeni pritožbi niti ugotovljena niti pravilno razložena, treba zavrniti drugi pritožbeni razlog, ker v izpodbijanem sklepu nisem ugotovil nobene kršitve člena 230, drugi odstavek, ES.

B – Prvi pritožbeni razlog: kršitev členov 113 in 114 Poslovnika Sodišča, pomanjkljiva obrazložitev in kršitev pravice do obrambe

56. Pritožnica v tem pritožbenem razlogu v bistvu nasprotuje ravnanju Sodišča prve stopnje, ki je po uradni dolžnosti preučilo procesno predpostavko pritožbe, ne da bi zaslišalo stranke, tako da se te niso mogle braniti.

57. Najprej je treba opozoriti, da člen 113 Poslovnika Sodišču prve stopnje dovoljuje po uradni dolžnosti in kadar koli preučiti procesne predpostavke ter da se glede drugega sklicuje na člen 114(3) in (4). Prvi od teh odstavkov določa ustni del preostalega postopka, razen če Sodišče prve stopnje ne odloči drugače.

58. Točka 49 izpodbijanega sklepa kaže na to, da je Sodišče prve stopnje svojo odločitev utemeljilo na zadostnih informacijah, ki so na voljo v dokumentih, priloženih spisu. Poleg tega iz točk od 42 do 46 izhaja, da je upoštevalo trditve pritožnice v zvezi z dopustnostjo te ničnostne tožbe in da se mora zato očitek v zvezi z domnevno kršitvijo pravice do obrambe šteti za neutemeljen.

59. Trditve v zvezi s pomanjkljivo obrazložitvijo se tudi ne sme sprejeti, ker je Sodišče prve stopnje, kot v odgovoru opozarja Komisija, v točkah od 50 do 86 podrobno preučilo procesno upravičenje Regione Siciliana.

60. Končno, trditev, da Komisija ni vložila ugovora nedopustnosti z ločenim aktom, kar je v nasprotju s tem, kar je določeno v členu 114(1) Poslovnika, je treba zavrniti, ker je Sodišče prve stopnje preučilo vprašanje nedopustnosti na podlagi člena 113 Poslovnika.

61. Ker navedeni elementi ne razkrivajo nobene kršitve členov 113 in 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje, prvi pritožbeni razlog očitno ni utemeljen.

C – Tretji pritožbeni razlog: kršitev člena 4(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2052/88 in člena 9(1) Uredbe št. 4253/88

62. Preden začnem analizirati ta pritožbeni razlog, moram opozoriti na njegovo resnično bistvo, ker pritožnica trdi, da je našla napako Sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu, ker to ni priznalo, da jo odločitev o ustavitvi izplačil pomoči ESRR, ki je predmet tožbe, neposredno zadeva. Tako odslej pristop sledi resničnemu namenu pritožnice.

63. Treba je opozoriti, da se spor ni nikoli nanašal na to, ali odločba Komisije posamično zadeva tožečo regijo, ker sta se obe strani glede tega strinjali.

64. Regione Siciliana je v tem pritožbenem razlogu navedla dve trditvi. V prvi trdi, da sistem, vzpostavljen za strukturne sklade, temelji na načelih subsidiarnosti in sodelovanja ter predvideva posredovanje regionalnih ustanov, tako da imajo vse odločbe o ustavitvi finančne pomoči, načrtovane v tem okviru, neposredne pravne učinke za zadevno regijo. Druga trditev zadeva zavrnitev Sodišča prve stopnje glede priznavanja teh učinkov, ker meni, da lahko Italijanska republika financira stroške del, ki so ostala do dokončanja projekta, ne da bi od Regione Siciliana zahtevala njihovo vračilo, kar ta ocenjuje kot v nasprotju z načeloma dopolnilnosti in dodatnosti. Poleg tega v odgovoru z repliko navaja, da je italijanska država od nje zahtevala, naj vrne pomoč v vrednosti 58.036.177 EUR.

1. Procesno upravičenje, ki izhaja iz sodelovanja regionalnih enot s Komisijo

65. S členom 4(1) Uredbe št. 2052/88, v katerem je navedeno načelo dopolnilnosti, je vzpostavljeno tesno posvetovanje med Komisijo, zadevno državo članico in organi, ki jih določi zadevna država članica, da bi se izvedli ukrepi Skupnosti v vsakem primeru. V skladu s členom 24 Uredbe št. 4253/88 lahko Komisija od tako določenih organov zahteva, da predložijo pripombe, če dvomi o prvotno dodeljeni pomoči.

66. Ker se ta predložitev pripomb opira na načelo subsidiarnosti, pritožnico navaja k temu, da pred odobritvijo vsakega ukrepa Skupnosti v okviru ESRR primerja stališče poddržavnih organov, ki jih je država članica izbrala za sodelovanje, s stališčem izvoznih podjetij, ki izpodbijajo protidampinško uredbo in so sodelovala v preiskavah Komisije, ( 53 ) s stališčem družb, ki izpodbijajo odločbe o odobritvi državne pomoči, če so kakor koli sodelovale v postopku iz člena 88 ES ( 54 ), ali s stališčem podjetij, ki so prijavila protikonkurenčno ravnanje svojih nasprotnikov na trgu ( 55 ).

67. Ne da bi zanikal ustreznost teh trditev, jih moram razjasniti, da bi preprečil izkrivljanje sodne prakse Sodišča.

68. Prvič, na področju protidampinških pravil je Sodišče priznalo procesno upravičenje prizadetim izvoznikom, ki so Komisiji pomagali v preiskavah, ker na tem področju Skupnost lahko sprejema zakonodajo samo z uredbami, ( 56 ) kar načeloma izključuje neposredne tožbe posameznikov ( 57 ). Poleg tega je treba navesti, da so bile v nasprotju s tem, za kar gre v tej zadevi, izpodbijane uredbe in ne odločbe.

69. Drugič, na področju državnih pomoči se obseg pravice do izpodbijanja odločb Komisije spreminja glede na sodelovanje v predhodnem postopku v smislu člena 88(2) ES ali v glavnem postopku v smislu odstavka 3 tega člena. V tem zadnjem primeru pravica podjetij do zaslišanja daje podjetjem procesno upravičenje – čeprav ga niso izvajala – hkrati pa jih ne omejujejo pripombe, predložene v okviru člena 88(2) ES. ( 58 ) Uredba (ES) št. 659/1999 ( 59 ) je utrdila nekatera procesna jamstva, dodeljena sodelujočim v teh postopkih, ( 60 ) ki pa jih niso oprostila obveznosti, da dokažejo škodo, ki so jo utrpeli v svoji interesni sferi. ( 61 )

70. Končno, sklicevanje Regione Siciliana na sodno prakso in konkurenčno pravo zahteva natančnejše pojasnilo, ki bo med drugim pripeljalo do drugega, še pomembnejšega. Ko je Sodišče v sodbi Metro I priznalo procesno upravičenje podjetja, ki je od Komisije zahtevalo sprejetje odločbe v skladu s členom 3(2)(b) Uredbe št. 17 ( 62 ) in katerega zahteva je bila zavrnjena, se je oprlo na nujnost, da se zagotovi učinkovito pravno varstvo, ( 63 ) ker podjetje načeloma ni bilo procesno upravičeno izpodbijati te zavrnitve.

71. Ni naključje, če izraz učinkovito pravno varstvo v tem okviru spomni na zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Jégo-Quéré, ker imajo vse odločbe, ki jih Regione Siciliana navaja v podporo svojemu stališču, skupno točko s to dobro znano sodbo in se nanašajo na pogoj, da lahko odločbo izpodbija samo oseba, ki jo zadevna odločba zadeva posamično. Vendar sem že navedel, da v tem obravnavanem primeru ni nobenega dvoma o tem zadevanju, tako da se je štelo za dokazano.

72. Zato trditev pritožnice, da ji njeno sodelovanje v postopku dodelitve pomoči Skupnosti dodeljuje iste pravice, kot so pravice gospodarskih subjektov v navedenih položajih in področjih (konkurenca, državne pomoči in protidampinški ukrepi), ni pomembna, in to zato, ker je namen teh pravic predvsem izogniti se obveznosti dokazovanja posamičnega zadevanja, ki bi se v obravnavanem primeru moralo šteti za dokazano, ker se o njem ni nikoli dvomilo.

2. Napačno uporabljeno pravo zaradi mnenja, da Italijanska republika lahko nosi stroške za dokončanje projekta

73. V nasprotju s sodno prakso o statusu osebe, ki jo akt Skupnosti posamično zadeva, je tista, ki se nanaša na neposredno zadevanje, bolj omejena, in to gotovo zaradi metode, ki jo uporablja Sodišče, ki zaradi logičnih razlogov ni preučilo tega drugega pogoja, ker je zanikalo, da ima izpodbijani akt značaj odločbe ali da posamično zadeva pritožnico, ker naj bi zadeval naslovnika. ( 64 ) Torej ni presenetljivo, da v sodni praksi, ki se nanaša na neposredno zadevanje, ne najdemo formule, kot je ta v sodbi Plaumann proti Komisiji ( 65 ), ki omogoča preverjanje obstoja pogoja uporabe posamičnega zadevanja, kar ne pomeni, da ni dovolj predhodnih primerov, iz katerih bi lahko sklepali o temeljnih načelih, ki jih je Sodišče potrdilo v zvezi z neposrednim učinkom izpodbijane odločbe na pravni položaj pritožnice.

74. Tako je Sodišče v sodbi Toepfer I ( 66 ) prvič pojasnilo izraz „neposredno zadeva“ in priznalo procesno upravičenje tretjim, ki niso naslovniki akta Skupnosti, če so z njim potrjeni ukrepi, ki jih je prej sprejela zadevna država članica. Tako so zadevni posamezniki, ker niso zahtevali nobenega nacionalnega izvedbenega akta, občutili njegov vpliv tako neposredno, kot je to značilno za določbe notranjega prava, ki jih je zamenjala uredba Skupnosti.

75. Druge, poznejše odločbe so primere, v katerih je posredovanje države podrejeno merilom, ki jih predhodno določi Svet ali Komisija, ( 67 ) ker je to posredovanje povsem samodejno ( 68 ) in ne diskrecijsko, ( 69 ) enačile s tistimi, v katerih ni bilo treba sprejeti predpisov na ravni države.

76. Zato jim je razen v primerih tehničnega izvajanja ( 70 ) treba odvzeti pravni učinek na interese pritožnice, če ima država članica diskrecijsko pravico za prenos akta Skupnosti na svoje ozemlje, ( 71 ) ker ta vpliv nastane izključno s prenosom v državo članico prek ustreznega nacionalnega ukrepa ( 72 ). Skratka, poseganje avtonomne volje med odločbo in njene posledice za pritožnico pomeni, da ta ni prizadeta neposredno. ( 73 ) Edina omejitev tega načela zadeva domneve, v katerih možnost, ki jo ima država članica, da prenese akt Skupnosti, postane teoretična, in sicer ko ni nobenega dvoma o volji zadevnih nacionalnih organov glede nameravane uporabe tega akta. ( 74 )

77. V tem sporu izpodbijani sklep razkriva, da je bila izpodbijana odločba namenjena italijanski državi in ni vsebovala nobene odredbe, ki bi imela neposreden učinek na položaj Regione Siciliana, pa naj bi šlo za omejitev diskrecijske pravice Italijanske republike ali zmanjšanje izvajanja te možnosti na preprosto domnevo, ki se verjetno ne bi uresničila. Prav tako se ni izkazalo, da naj bi ji Komisija v tem aktu oziroma prej predpisala kakršno koli merilo, ali da bi poznala ali naj bi predhodno lahko poznala namere organov te države v zvezi s tem.

78. V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ni imelo dokazov za to, da bi ugotovilo prihodnje delovanje države, in pritožnica ni predložila ustreznih dokazov za zagotovitev ravnanja Italijanske republike glede preklica pomoči ESRR, ki jo je prejela. Predvidevati, da bi bilo mogoče sprejetje konkretnega nacionalnega ukrepa, bi pomenilo, da bi svojo presojo oprlo samo na domneve, ker ne bi obstajali drugi elementi presoje. V tem smislu se mora obvestilo z dne 30. oktobra 2002, ki ga je Regione Siciliana v repliki navedla kot dokaz za to, da italijanska država namerava izterjati zneske, ki jih je ta regija neupravičeno prejela, šteti za nedopustno, ker Sodišče, kot to upravičeno poudarja Komisija, v okviru pritožbe ne dovoljuje navajanja novega dejanskega stanja. ( 75 )

79. Lahko bi rekli, da izpodbijana odločba na prvi stopnji samodejno vpliva na pritožnico, po eni strani zaradi spremembe njenega premoženjskega stanja, saj je prikrajšana za neprejeti del pomoči, in po drugi strani zato, ker postane dolžnica, medtem ko je do sprejetja spornega akta imela status upnice; poleg tega je treba dodati, da bi v tem okviru morebiten ukrep, ki bi ga država članica odobrila v skladu z aktom Skupnosti, predvideval, da je pravno premoženje Regione Siciliana drugič prizadeto, in to izključno zaradi nacionalne odločbe. ( 76 )

80. Ta domneva je na prvi pogled precej prijetna, vendar je preveč poenostavljena. Če analiziramo samo naravo akta Komisije, ( 77 ) zanemarimo njegovo sistematično razlago, ki je nujna, če upoštevamo zapleteno strukturo razmerij, ki obstajajo pri upravljanju strukturnih skladov.

81. Ko dojamemo skrivnost ureditve tega sistema, je očitno, da je vloga države pomembnejša, kot trdi pritožnica. Čeprav ni treba v celoti predstaviti pravnega sistema ESRR, iz natančne analize njegovih temeljnih in izvedbenih uredb izhaja, da so osrednje vlade veliko bolj vpletene. Zato jih ne moremo označiti samo za „poštne nabiralnike“, ki jih organi, imenovani v posameznem projektu, izpraznijo zaradi svojega dopisovanja s Komisijo.

82. Bistvo zadevnih skladov že od vsega začetka izkazuje njihovo dopolnilno naravo, ( 78 ) s čimer se poudarja prevladujoči značaj ukrepanja države in širok manevrski prostor, ki ga ima ne le pri izbiri upravičencev, ampak tudi pri izdelavi projektov, ki jih želi subvencionirati. ( 79 ) Tako ne naredimo napake, če ji dodelimo odgovornost za izvajanje oblik pomoči, ki so predvidene v okviru Skupnosti, kot je to določeno v šesti uvodni izjavi Uredbe št. 2082/93. Gledano s tega vidika se stališče osrednjih organov izkaže drugačno od drugorazrednega položaja, ki jim ga želi pripisati Regione Siciliana.

83. V tem sklopu pristojnosti, ki jih ima država članica, ( 80 ) se za odločbo Komisije, kot je odločba, izpodbijana v obravnavanem primeru, pokaže njena prava narava, kar pa se ne zgodi, če se preučuje ločeno, ker se s tega novega vidika bolje razume manevrski prostor države, ki upravlja pomoči ESRR, od katerih je nazadnje odvisno nadaljevanje del, če institucija Skupnosti ustavi svojo pomoč.

84. Torej je zadevna vlada tista, ki mora odločiti o prihodnosti tistega, kar je resnično njen projekt. Na voljo ima različne rešitve, lahko ga opusti, ustavi ali prepusti, ima pa tudi možnost, da prevzame finančne stroške in jih krije iz svojega proračuna, s čimer zagotovi dokončanje projekta. Čeprav so slabe strani preklica sredstev številne in hude, Komisija, če preneha izplačevati pomoč, niti ne predvideva niti vnaprej ne določa, še manj pa priporoča, kako mora ravnati država članica pri odločanju o prihodnosti svojih projektov ozemeljskega razvoja.

85. Če upoštevam vsa zgoraj navedena dejstva, Regione Siciliana zadeva izključno odločitev vlade države, katere del je, ki ima tako dovolj široko suvereno diskrecijsko pravico, tako da je njena volja tista, ki odloča o dejanskih učinkih za regijo.

86. Torej je jasno, da je morebitno zadevanje pritožnice odvisno od ukrepa države članice glede na novi položaj, ki je nastal zaradi preklica pomoči ESRR, kar ima morebitne posledice, ki se kažejo izključno v neposredni in neizogibni (ter ne le mogoči) škodi, če vlada zahteva vračilo zneskov, neupravičeno prejetih iz naslova pomoči Skupnosti.

87. Menim, da se je treba vrniti k ideji o škodi, ki so ji naklonjeni pravni strokovnjaki, ( 81 ) ker njena izključno morebitna narava ne omogoča priznavanja statusa osebe, ki jo akt v smislu člena 230, četrti odstavek, ES neposredno zadeva. Če bi v tej zadevi priznali, da je bil pravni položaj pritožnice spremenjen, bi bilo to samo postransko, kot so pokazala dejstva, saj je Regione Siciliana na obravnavi izjavila, da je bila avtocesta dokončana s sredstvi javnega podjetja ANAS, specializiranega za take prometne poti.

88. Poleg tega sprememba pravnega položaja pritožnice, ki se je iz upnice spremenila v dolžnico, ( 82 ) in tudi sprememba njenega vira financiranja vplivata na ta položaj le uradno, ker njen dejanski interes, in sicer financiranje, nikoli ni utrpel konkretne in neizogibne škode.

89. V skladu z zgoraj navedeno sodno prakso Sodišča ni mogoče zaznati nobene nepravilne uporabe prava, ki naj bi jo storilo Sodišče prve stopnje; posebnosti te zadeve tudi ne zahtevajo preobrata v sodni praksi, ker so popolnoma v skladu s tezo, ki jo je do zdaj zastopalo Sodišče, in ker ne povzročajo tako velikih težav, kot je kršitev pravice pritožnice do obrambe v zgoraj navedenih zadevah Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu in Komisija proti Jégo-Quéré ( 83 ).

90. Vse zgornje obrazložitve vodijo k temu, da se tretji pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.

D – Četrti pritožbeni razlog: pomanjkljiva obrazložitev glede zmožnosti italijanske države, da ne zahteva vračila pomoči, in zavezujoče pravne veljave dopisovanja s Komisijo

91. Pritožnica v prvem delu tega pritožbenega razloga zavrača trditev Sodišča prve stopnje, da naj bi država članica zmeraj imela možnost izvajati sporno odločbo, kar zadeva upravičence pomoči, ki jo je Komisija prvotno dodelila iz sredstev ESRR, ter jo opredeljuje kot neskladno in poljubno, ker temelji na nezadostni presoji dejanskega stanja in na domnevah, ki niso potrjene z nobenim dokazom.

92. V tem smislu je dovolj poudariti, da je Sodišče prve stopnje v točkah od 71 do 79 izpodbijanega sklepa podrobno obravnavalo morebitno diskrecijsko pravico, ki jo je imela Italijanska republika, da bi dobila nazaj sredstva, ki jih je od nje zahtevala Komisija. Navedlo je zakonodajna besedila, ki se uporabljajo, ( 84 ) se oprlo na upoštevno sodno prakso, ( 85 ) logično preučilo dokaze in sklenilo, da se v izpodbijani odločbi od italijanske republike ne zahteva, naj od pritožnice ali končnih upravičencev izterja neupravičeno prejete zneske ( 86 ).

93. Ni dvoma, da Sodišče prve stopnje ni sprejelo rešitve, ki jo je želela Regione Siciliana, vendar to ne pomeni, da je izpodbijani sklep, ki je poleg vsega še pravilno obrazložen, neskladen in poljuben, ter da je zato odločilo, da zavrne ta del pritožbenega razloga, ker očitno ni utemeljen.

94. Pritožnica v drugem delu tega pritožbenega razloga Sodišču prve stopnje očita, da v točki 84 sklepa ni priznalo, da jo dopisovanje s Komisijo neposredno zadeva. Nobenega drugega razloga ni, zaradi katerega bi lahko bila ta pošta, s katero je ta institucija italijansko državo obvestila, da ji bo poslala odločbo o ustavitvi izplačil pomoči, da bi ji s tem olajšala dostop do pravnih sredstev, ki ga določa pravni red Skupnosti, tako pomembna. Zato se ji zdi zgoraj navedena točka izpodbijanega sklepa protislovna in nelogična.

95. Po eni strani sodna praksa Sodišča določa, da dopisovanje s Komisijo ni dovolj za to, da se ugotovi neposredno zadevanje. ( 87 )

96. Po drugi strani se mora skrb Komisije, da Regione Siciliana obvešča o projektu, ki ga je sofinancirala, razumeti kot izraz tesnega „sodelovanja“ med Komisijo, državo članico in organi, ki jih ta imenuje, v skladu s členom 4(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2052/88. Poleg tega v tem okviru izraža nujno preglednost dobrega upravljanja javnih organov za državljane.

97. Poleg tega sklicevanje na mogoča pravna sredstva, ki jih imajo na voljo naslovniki akta, ustreza upravni praksi, ki je skupna državam članicam, in prizadevanju po boljšem služenju državljanom. Tudi če bi se Komisija zmotila in šla predaleč, s tem ko je Regione Siciliana obvestila o obsegu morebitnega pravnega varstva, ta napaka z vzpostavitvijo pravne povezave, ki ni nikoli obstajala, ne bi spremenila narave sporne odločbe in njenih posledic; prav tako Sodišča pri razlagi in uporabi pravnih pogojev ne bi zavezovala k vložitvi ničnostne tožbe.

98. Zato na podlagi tega dopisovanja ne morem sklepati o določenih obveznostih, ker se Sodišču prve stopnje ne sme očitati, da je odločilo nasprotno, če je to naredilo, potem ko je najprej izčrpno preučilo, kako sporna odločba zadeva pritožnico.

99. Skratka, očitka v zvezi s pomanjkljivo obrazložitvijo pri dopisovanju med Regione Siciliana in Komisijo ni mogoče sprejeti, ker ni utemeljen.

100. Glede na zgoraj navedeno predlagam, naj se četrti pritožbeni razlog zavrne, ker deloma očitno ni utemeljen, deloma pa ni utemeljen.

VI – Stroški

101. Ker so bili vsi pritožbeni razlogi v pritožbi zavrnjeni, se neuspeli stranki, torej Regione Siciliana, v skladu s povezanimi določbami člena 122 in člena 69(2) Poslovnika, ki se v skladu s členom 118 uporabljajo za pritožbe, naloži plačilo stroškov.

VII – Predlog

102. Ob upoštevanju zgoraj navedenega Sodišču predlagam, naj zavrne pritožbo, ki jo je Regione Siciliana vložila zoper sklep Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi Regione Siciliana proti Komisiji (T-341/02), in pritožnici naloži plačilo stroškov.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Sklep z dne 8. julija 2004 v zadevi Regione Siciliana proti Komisiji (T-341/02, ZOdl., str. II-2877).

( 3 ) Odločba z dne 5. septembra 2002 o ustavitvi velikega projekta „Autostrada Messina-Palermo“ (ESRR št. 93.05.03.001 – Arinco št. 93.IT.16.009).

( 4 ) Sodbi z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu (C-50/00 P, Recueil, str. I-6677) in z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Jégo-Quéré (C-263/02 P, Recueil, str. I-3425). Spora ni mogoče razumeti v vsem njegovem obsegu, če ne preberemo sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Jacobsa v obeh zadevah.

( 5 ) Sodba z dne 18. oktobra 2005 v zadevi Regione Siciliana proti Komisiji (T-60/03, ZOdl., str. II-4139).

( 6 ) Presenečenje je še večje, če upoštevamo dejstvo, da zdaj potekajo pred Sodiščem prve stopnje zadeve v zvezi z odločbami Komisije o ukinitvi in izterjavi pomoči ESRR, ki jih je Regione Siciliana izpodbijala in se tudi nanašajo na dopustnost tožb (T-363/03, T-414/03, T-392/03, T-408/03, T-414/03 in T-435/03).

( 7 ) V točki 79 in naslednjih.

( 8 ) Sodba Comune di Napoli proti Komisiji Comune di Napoli (T-272/02, ZOdl., str. II-1849).

( 9 ) Sklepni predlogi, predstavljeni 18. junija 1996 v zadevi X (sodba z dne 12. decembra 1996, C-74/95 in C-129/95, Recueil, str. I-6609).

( 10 ) UL L 185, str. 9, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2081/93 z dne 20. julija 1993 (UL L 193, str. 5) in z Uredbo Sveta (ES) št. 1260/1999 z dne 21. junija 1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih (UL L 161, str. 1).

( 11 ) UL L 374, str. 1, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 2082/93 z dne 20. julija 1993 (UL L 193, str. 20).

( 12 ) Opomba za slovensko različico ni pomembna.

( 13 ) Sklicujem se na točke od 17 do 29 sklepa, ki vsebujejo podrobno obrazložitev dejanskih okoliščin.

( 14 ) Točki 50 in 52 izpodbijanega sklepa dokazujeta, da Komisija tega ni izpodbijala.

( 15 ) Točke od 53 do 62.

( 16 ) Posebno v točkah 55, 58, 60 in 62.

( 17 ) Sodba z dne 22. januarja 2004 v zadevi Coppi (C-271/01, Recueil, str. I-1029, točke 37, 38 in 41).

( 18 ) Točka 83 izpodbijanega sklepa.

( 19 ) Točka 66.

( 20 ) Točka 68.

( 21 ) Točka 82.

( 22 ) Sodba z dne 5. maja 1998 v zadevi Dreyfus proti Komisiji (C-386/96 P, Recueil, str. I-2309, točka 43).

( 23 ) Točka 79.

( 24 ) Točka 82.

( 25 ) Pérez González, M., „La subjetividad internacional“, v: Díez de Velasco, M., Instituciones de Derecho Internacional Público, 13. izdaja, Tecnos, Madrid, 2001, str. 219.

( 26 ) Hecquard-Theron, M., „La notion d'État en droit communautaire“, Revue trimestrielle de droit européen, št. 26(4) oktober–december 1990, str. 693 in naslednje.

( 27 ) Glede Gibraltarja glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Lenza v zadevi Gibraltar proti Svetu (sodba z dne 29. junija 1993, C-298/89, Recueil, str. I-3605, še zlasti str. I-3621in naslednje).

( 28 ) Sklep z dne 21. marca 1997 v zadevi Région wallonne proti Komisiji (C-95/97, Recueil, str. I-1787, točka 6).

( 29 ) Sklep z dne 1. oktobra 1997 v zadevi Regione Toscana proti Komisiji (C-180/97, Recueil, str. I-5245, točka 6).

( 30 ) Sodba z dne 22. novembra 2001 v zadevi Nederlandse Antillen proti Svetu (C-452/98, Recueil, str. I-8973, točka 50).

( 31 ) Sodba z dne 12. julija 1990 v zadevi Foster in drugi (C-188/89, Recueil, str. I-3313, točke od 17 do 20); v točki 19 je bilo opozorjeno, da je Sodišče predhodno dopustilo, da se lahko navajajo določbe direktive proti davčnim organom (sodba z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil, str. 53, točke od 23 do 25), proti ozemeljskim skupnostim (sodba z dne 22. junija 1989 v zadevi Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, str. 1839), proti ustavno neodvisnim organom, pristojnim za ohranjanje javnega reda in javne varnosti (sodba z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651) in tudi proti javnim organom, ki zagotavljajo storitve javnega zdravstva (sodba z dne 26. februarja 1986 v zadevi Marshall, 152/84, Recueil, str. 723).

( 32 ) Sodba z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Komisija proti Španiji (C-355/90, Recueil, str. I-4221).

( 33 ) Sodba z dne 13. septembra 2001 v zadevi Komisija proti Španiji (C-417/99, Recueil, str. I-6015).

( 34 ) Sodba z dne 2. julija 2002 v zadevi Komisija proti Španiji (C-499/99, Recueil, str. I-6031).

( 35 ) Sodba z dne 3. julija 1986 v zadevi Lawrie-Blum (66/85, Recueil, str. 2121, točka 27).

( 36 ) Sobrido Prieto, M., Las comunidades autónomas ante el Tribunal de Justicia y el Tribunal de Primera Instancia de las Comunidades Europeas, Tirant monografías, Valencia, 2003, str. 45.

( 37 ) Haguenau, C., L’application effective du droit communautaire en droit interne; analyse comparative des problèmes rencontrés en droit français, anglais et allemand, Bruylant, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruselj, 1995, str. 196.

( 38 ) Sobrido Prieto, M., op. cit., str. 52.

( 39 ) Ipsen, H. P., „Als Bundesstaat in der Gemeinschaft“, v: Probleme des Europäischen Rechts. Festschrift für Walter Hallstein zu seinem 65. Geburtstag, 1966, str. 228 in naslednje.

( 40 ) Odobrena 15. oktobra 1985, v veljavi pa od 9. septembra 1988.

( 41 ) Sprejeta soglasno 5. junija 1997.

( 42 ) Ustanovljena 15. junija 1985 in ima sedež v Strasbourgu.

( 43 ) Sklep Komisije z dne 24. junija 1988 o ustanovitvi Svetovalnega sveta regionalnih in lokalnih skupnosti (UL L 247, str. 23).

( 44 ) Člen 2 Odločbe 88/487.

( 45 ) Člen 7(1) Odločbe.

( 46 ) V členih od 198 A do 198 C Pogodbe ES (ki so po spremembi postali členi od 263 ES do 265 ES).

( 47 ) Z Amsterdamsko pogodbo je prišlo do napredka predvsem zaradi pooblastila, da sprejme svoj poslovnik (člen 264, drugi odstavek, ES), povečanja števila področij, na katerih je posvetovanje postalo obvezno (npr. členi 71 ES, 128 ES, 137 ES ali 175 ES), zmožnosti, da predloži mnenje na svojo pobudo (člen 265, peti odstavek, ES), in pravice Evropskega parlamenta, da se z njim posvetuje (člen 265, četrti odstavek, ES).

( 48 ) Glavni spremembi, ki ju je uvedla ta pogodba, sta dve: člani Odbora morajo biti izvoljeni v regionalni ali lokalni skupnosti, konec tega mandata pa pomeni tudi konec njihovega statusa kot člana Odbora regij, in število njegovih članov je omejeno na 350 (člen 263 ES).

( 49 ) Mnenje Odbora regij o reviziji Pogodbe o Evropski uniji in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti (poročevalec: M. Pujol i Soley) CdR 136/95 (UL 1996, C 100, str. 1). Glej tudi resolucijo Odbora regij o naslednji medvladni konferenci (MVK) cdr 54/99 FIN (UL 1999, C 293, str. 74).

( 50 ) Predlagal je, naj je Sodišče v enakih okoliščinah „pristojno za tožbe, ki jih zaradi varovanja svojih pravic vložijo Evropski parlament, Evropska centralna banka in Odbor regij“, ter tudi za „tožbe, ki jih pri kršitvi načela subsidiarnosti vloži Odbor regij“, in „za tožbe, ki jih vložijo regije, na zakonodajne pristojnosti katerih vpliva uredba, direktiva ali odločba“.

( 51 ) Pogodba, podpisana 29. oktobra 2004 (predvidoma naj bi začela veljati 1. novembra 2006, če bi jo države članice ratificirale), člen III-365(3).

( 52 ) Shakespeare, W., Beneški trgovec, poslovenil Oton Župančič, knjižnica Kondor, 128. zvezek, Mladinska knjiga v Ljubljani, 1972, str. 71 (četrto dejanje, prvi prizor), odgovor Porzie, ko se je izdajala za mladega pravoslovca, ko je Shylock zahteval, da se izvrši kazen, določena v obveznici, ker dolgovanih tri tisoč zlatnikov ni bilo plačanih do datuma zapadlosti, in v okviru katere mora posojilojemalec izročiti en funt mesa, iztrgan s telesa, Shylock pa zavrača kakršno koli milost; Bassanio ga prosi, naj spregleda dobesedni pomen pojma obveznica, da bi se s tem izognil krutosti, ki jo nalaga taka izvršitev. Delo je prežeto z globokimi protižidovskimi čustvi, ki se nanašajo na zgodovinsko obdobje, v katerem je bilo delo napisano, torej Anglija konec 16. stoletja.

( 53 ) V skladu s sodno prakso sodbe z dne 21. februarja 1984 v zadevi Allied Corporation in drugi proti Komisiji (239/82 in 275/82, Recueil, str. 1005).

( 54 ) V skladu s sodbama z dne 28. januarja 1986 v zadevi Cofaz in drugi proti Komisiji (160/84, Recueil, str. 391) in z dne 17. novembra 1998 v zadevi Kruidvat proti Komisiji (C-70/97 P, Recueil, str. I-7138).

( 55 ) V nadaljevanju sodbe z dne 25. oktobra 1977 v zadevi Metro proti Komisiji, imenovana „Metro I“ (26/76, Recueil, str. 1875); z dne 11. oktobra 1983 v zadevi Demo-Studio Schmidt proti Komisiji (210/81, Recueil, str. 3045) in z dne 22. oktobra 1986 v zadevi Metro proti Komisiji, imenovana „Metro II“ (75/84, Recueil, str. 3021).

( 56 ) Člen 14(1) Uredbe Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL L 56, str. 1).

( 57 ) Gaitanides, Ch., „Artikel 230“, v: Von der Groeben/Schwarze, Vertrag über die Europäische Union und Vertrag zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft – Kommentar, 6. izdaja, izd. Nomos, Baden-Baden, 2004, zv. 4, str. 481 in 482. Sodba z dne 23. maja 1985 v zadevi Allied Corporation in drugi proti Svetu (53/83, Recueil, str. 1621).

( 58 ) Gaitanides, Ch., op. cit., str. 491.

( 59 ) Uredba Sveta z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L 83, str. 1).

( 60 ) Na primer v členu 1(h).

( 61 ) Schwarze, J., „Člen 230“, v: EU-Kommentar, izd. Nomos, Baden-Baden, 2000, odstavek 43.

( 62 ) Uredba Sveta z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204).

( 63 ) Točka 13 sodbe, navedene zgoraj v opombi 55.

( 64 ) Ortega, M., El acceso de los particulares a la justicia comunitaria, izd. Ariel, Barcelona, 1999, str. 54.

( 65 ) Sodba z dne 15. julija 1963 (25/62, Recueil, str. 197).

( 66 ) Sodba z dne 1. julija 1965 v zadevi Toepfer in Getreide Import proti Komisiji (106/63 in 107/63, Recueil, str. 525).

( 67 ) Sodba z dne 13. maja 1971 v zadevi International Fruit Company in drugi proti Komisiji (od 41/70 do 44/70, Recueil, str. 411).

( 68 ) Sklepni predlogi, ki jih je predstavil generalni pravobranilec Warner v zadevi CAM proti Komisiji (sodba z dne 18. novembra 1975, 100/74, Recueil, str. 1393).

( 69 ) Sodba z dne 16. junija 1970 v zadevi Alcan in drugi proti Komisiji (69/69, Recueil, str. 385).

( 70 ) Izraz, ki ga uporablja Barav, A., „Direct and individual concern: An almost insurmountable barrier to the admissibility of individual appeal to the EEC Court“, Community Market Law Review, 1974, str. od 191 do 193.

( 71 ) Sodba z dne 10. decembra 1969 v zadevi Eridania proti Komisiji (10/68 in 18/68, Recueil, str. 459).

( 72 ) Sodbe z dne 25. oktobra 1972 v zadevi Haegeman proti Komisiji (96/71, Recueil, str. 1005, točke od 5 do 8); z dne 6. marca 1979 v zadevi Simmenthal proti Komisiji (92/78, Recueil, str. 777, točka 27 in naslednje) ter z dne 11. julija 1984 v zadevi Commune de Differdange in drugi proti Komisiji (222/83, Recueil, str. 2889, točka 12).

( 73 ) Hartley, T. C., The Foundations of EEC Law, Clarendon, Oxford, 1987, revidirana izdaja iz leta 1994, str. 360.

( 74 ) Sodba z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji (11/82, Recueil, str. 207, točka 9).

( 75 ) Sodba z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji (C-199/92 P, Recueil, str. I-4287).

( 76 ) V opombi 5 navedena sodba Regione Siciliana proti Komisiji z dne 18. oktobra 2005, točke od 52 do 60.

( 77 ) V točki 65 sodbe, navedene v prejšnji opombi, je Sodišče prve stopnje svoje stališče upravičilo s sklicevanjem na sodbo Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji (60/81, Recueil, str. 2639, točka 9).

( 78 ) Dvajseta uvodna izjava in člen 4 Uredbe št. 2052/88 v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 2081/93.

( 79 ) Sklicujem se na člene, ki se uporabljajo, na primer na člen 5(1) in (2), četrti pododstavek, člen 8(1), člen 9(1) in (2), člen 10(1) in člen 14 Uredbe št. 4253/88 v spremenjeni različici.

( 80 ) Poleg drugih, enako pomembnih, iz členov od 19 do 26 Uredbe št. 4253/88 v spremenjeni različici.

( 81 ) Toth, A. G., Legal Protection of Individuals in the European Communities, izd. North-Holland, Amsterdam, 1978, zv. II, str. 64.

( 82 ) Kot je navedeno zgoraj v opombi 5 navedeni sodbi z dne 18. oktobra 2005, točki 53 in 54.

( 83 ) V opombi 4 zgoraj: Regione Siciliana lahko pred sodnimi organi v svoji državi izpodbija izvedbeni ukrep, ki ga italijanska država sprejme ob uporabi sporne odločbe.

( 84 ) Na primer šesta uvodna izjava Uredbe št. 2082/93, točka 72 izpodbijanega sklepa.

( 85 ) Predvsem v sodbi z dne 7. februarja 1979 v zadevi Nizozemska proti Komisiji (11/76, Recueil, str. 245).

( 86 ) Posebno točki 74 in 76 izpodbijanega sklepa.

( 87 ) Sodba z dne 2. aprila 1998 v zadevi Greenpeace Council in drugi proti Komisiji (C-321/95 P, Recueil, str. I-1651, točki 15 in 16).