ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(i)

brez poseganja v člena 144 in 172 Akta [o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske ter o prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1)], v točko 3 in Dodatek k Prilogi IV k Aktu [o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL L 236, 23.9.2003, str. 33)], v točko 2 in točko 3(b) in Dodatek k Prilogi V k Aktu [o pogojih pristopa Republike Bolgarije in Romunije in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2005, L 157, str. 203)], ter v točko 2 in točko 3(b) in Dodatek k Prilogi IV k Aktu [o pogojih pristopa Republike Hrvaške in prilagoditvah Pogodbe o Evropski uniji, Pogodbe o delovanju Evropske unije in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo (UL 2012, L 112, str. 21)], vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti [Pogodbe DEU] v zadevnih državah članicah, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti [Pogodbe DEU] in se še vedno uporablja;
162

Natančneje, organizacija IMG se je v vlogah na prvi stopnji posebej sklicevala na nekatere sodbe sodišča Unije, s katerimi je to pojasnilo obseg dolžnosti skrbnega ravnanja, ki jo ima uprava Unije na podlagi tega člena Listine, in sicer na sodbi Sodišča z dne 21. novembra 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, točka 14), in z dne 16. decembra 2008, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, točka 92), ter na sodbo Splošnega sodišča z dne 29. aprila 2015, Staelen/Evropski varuh človekovih pravic (T‑217/11, EU:T:2015:238, točka 88). Poleg tega je večkrat trdila, tako v začetnem postopku kot v postopku po delni vrnitvi zadeve Splošnemu sodišču, da so dvomi, ki jih je Komisija navedla v sklepu z dne 8. maja 2015, temeljili na očitno napačni in nepopolni analizi pojma „mednarodna organizacija“ iz finančnih ureditev iz let 2002 in 2012, njenega položaja glede na ta pojem in številnih dejanskih elementov, zlasti tistih listinske narave, ki jih je bilo treba upoštevati za pravno opredelitev tega položaja. Očitki v zvezi s kršitvijo navedenih ureditev in dolžnosti skrbnega ravnanja so bili torej v obravnavani zadevi neločljivo povezani, kar je upravičevalo, da jih je mogoče obravnavati skupaj (glej v tem smislu sodbo z dne 16. junija 2022, SGL Carbon in drugi/Komisija, C‑65/21 P in od C‑73/21 P do C‑75/21 P, EU:C:2022:470, točka 35).
12

Člen 78, od (1) do (3) in (5), te direktive določa: „1. Države članice zahtevajo, da investicijska družba in, za vsak splošni sklad, ki ga upravlja, družba za upravljanje, pripravi kratek dokument s ključnimi podatki za vlagatelje. Ta dokument se za namene te direktive v nadaljevanju imenuje ‚ključni podatki za vlagatelje‘. Besede ‚ključni podatki za vlagatelje‘ morajo biti v tem dokumentu jasno navedene v enem od jezikov iz člena 94(1)(b). 2. Ključni podatki za vlagatelje vključujejo ustrezne podatke o bistvenih značilnostih zadevnega KNPVP, ki se zagotovijo vlagateljem tako, da lahko razumejo naravo in tveganja investicijskega proizvoda, ki jim je ponujen, ter zato sprejemajo informirane odločitve o naložbah. 3. Ključni podatki za vlagatelje vključujejo podatke o naslednjih bistvenih elementih v zvezi z zadevnim KNPVP: (a) identifikacijo KNPVP in njegovega pristojnega organa; (b) kratek opis njegovih naložbenih ciljev in naložbene politike; (c) predstavitev preteklih rezultatov ali, kjer je to primerno, poslovne načrte; (d) stroške in izdatke, in (e) profil tveganj/donosa naložbe, vključno z ustreznim smernicami in opozorili v zvezi s tveganji, povezanimi z naložbami v zadevni KNPVP. Ti bistveni elementi morajo biti vlagateljem razumljivi brez napotila na dodatno dokumentacijo. […] 5. Ključni podatki za vlagatelje so napisani na kratko in v ne-strokovnem jeziku. Pripravljeni so v skupni obliki, ki omogoča primerjavo, in predstavljeni tako, da so lahko razumljivi malim vlagateljem.“
Člen 39 Sklepa Sveta 2007/533/PNZ z dne 12. junija 2007 o vzpostavitvi, delovanju in uporabi druge generacije schengenskega informacijskega sistema (SIS II) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero so pristojni organi izvršitvene države članice zavezani izvršiti razpis ukrepa, ki je bil vnesen v drugo generacijo schengenskega informacijskega sistema v zvezi z neko stvarjo, čeprav dvomijo, da so razlogi za vnos takega razpisa ukrepa tisti, ki so navedeni v členu 38(1) tega sklepa.
56

Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 41 Direktive o DDV razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero se za pridobitev blaga znotraj Skupnosti šteje, da je bila opravljena na ozemlju te države članice, kadar je bila ta pridobitev, ki je prva transakcija v verigi zaporednih transakcij in so jo za nacionalno transakcijo napačno opredelili udeleženi davčni zavezanci, ki so pri tem navedli svojo identifikacijsko številko za DDV, ki jih je izdala navedena država članica, in so za naslednjo transakcijo, ki je bila napačno opredeljena za transakcijo znotraj Skupnosti, pridobitelji blaga v državi članici, v kateri se prevoz blaga konča, obračunali DDV kot za pridobitev blaga znotraj Skupnosti. Ta določba v povezavi z načeloma sorazmernosti in davčne nevtralnosti pa nasprotuje taki ureditvi države članice, kadar pridobitev blaga znotraj Skupnosti, za katero se šteje, da je bila opravljena na ozemlju te države članice, temelji na dobavi blaga znotraj Skupnosti, ki ni bila obravnavana kot transakcija, oproščena v navedeni državi članici.
Člen 3 decreto legislativo n. 374 – Riordinamento degli istituti doganali e revisione delle procedure di accertamento e controllo in attuazione delle direttive n. 79/695/CEE del 24 luglio 1979 e n. 82/57/CEE del 17 dicembre 1981, in tema di procedure di immissione in libera pratica delle merci, e delle direttive n. 81/177/CEE del 24 febbraio 1981 e n. 82/347/CEE del 23 aprile 1982, in tema di procedure di esportazione delle merci comunitarie (zakonska uredba št. 374 o reorganizaciji carinskih institucij in reviziji postopkov za ugotavljanje in nadzor v okviru izvajanja Direktive [Sveta] 79/695/EGS z dne 24. julija 1979 in Direktive [Komisije] 82/57/EGS z dne 17. decembra 1981, v zvezi s sprostitvijo blaga v prosti promet, ter Direktive [Sveta] 81/177/EGS z dne 24. februarja 1981 in Direktive [Komisije] 82/347/EGS z dne 23. aprila 1982 v zvezi s postopki izvoza skupnostnega blaga) z dne 8. novembra 1990 (redni dodatek h GURI št. 291 z dne 14. decembra 1990), določa:

„1. Carinske dajatve se določijo, obračunajo in poberejo v skladu s pravili [odloka št. 43/1973] in drugih zakonov, ki se uporabljajo na področju carin, razen če ni drugače določeno v ustreznih posebnih zakonih.

2. Dajatve, prelevmani in druge uvozne in izvozne dajatve, določene v uredbah Skupnosti, se določijo, odmerijo in poberejo v skladu z določbami navedenih uredb, in, če te napotujejo na ureditev različnih držav članic oziroma ne predvidevajo nobenega predpisa, v skladu s pravili [odloka št. 43/1973] in drugih zakonov, ki se uporabljajo na področju carin.“
37

Glede na prej navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 132(1)(i) Direktive 2006/112 razlagati tako, da s pojmom „organizacija, ki ji je priznan podoben namen“ kot osebi javnega prava, ki izvaja izobraževanje, v smislu te določbe ni zajet zasebni subjekt, ki opravlja izobraževalne dejavnosti v javnem interesu, in sicer zlasti organizacijo dejavnosti, komplementarnih šolskemu programu, kot so tečaji za pomoč pri domačih nalogah, izobraževalni programi in tečaji tujih jezikov, ter ki je pridobil dovoljenje nacionalnega urada za poslovni register v obliki dodelitve šifre CAEN 8559 – „Drugo izobraževanje“ v smislu zakonika o klasifikaciji nacionalnih gospodarskih dejavnosti, če to podjetje nikakor ne izpolnjuje pogojev, ki jih nacionalno pravo določa za to priznanje.
63

V zvezi s tem iz stališč TGSS in španske vlade izhaja, da so vse druge kategorije delavcev – katerih delovno razmerje obstoji na domu za nekomercialne delodajalce oziroma katerih področje dela izkazuje enake značilnosti glede stopnje zaposlenosti, kvalifikacij in plačila kot v primeru delavcev v gospodinjstvu, kot so vrtnarji in posebni vozniki ali kmetijski delavci ter delavci, zaposleni v čistilnih podjetjih – zajete z varstvom za primer brezposelnosti, in to kljub stopnjam prispevkov, ki so včasih nižje od stopenj, ki se uporabljajo za delavce v gospodinjstvu.
55

V obravnavani zadevi bi lahko razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa, ne da bi se v veljavi ohranili njegovi učinki, vzbudila dvom o zavezi Unije v zvezi s podaljšanjem obdobja zadevne upravičenosti za tri leta, to je od 1. julija 2020 do 30. junija 2023, in tako ovirala pravilno izvrševanje Sporazuma (glej po analogiji sodbo z dne 2. septembra 2021, Komisija/Svet (Sporazum z Armenijo), C‑180/20, EU:C:2021:658, točka 63 in navedena sodna praksa).
Člen 72(1)(d)(ii) Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES je treba razlagati tako, da je treba za gospodarski subjekt, ki je po začetku stečajnega postopka prvotnega izvajalca, ki je privedel do likvidacije tega izvajalca, prevzel le pravice in obveznosti zadnjenavedenega, ki izhajajo iz okvirnega sporazuma, sklenjenega z naročnikom, šteti, kot da je tega prvotnega izvajalca delno nasledil po prestrukturiranju podjetja v smislu te določbe.
21

Slovaška republika zavrača to trditev Komisije, za katero meni, da ni logična in da je nejasna. Iz Direktive 2002/49 naj bi izhajalo, da bi se morali akcijski načrti, ki jih je bila ta država članica dolžna pripraviti za šestnajst glavnih železniških prog in za 445 glavnih cest pred 18. julijem 2013, opreti na podatke iz leta 2011 in zajemati ukrepe za leta od 2013 do 2018. Slovaška republika naj bi to obveznost izpolnila naknadno. Zahteve, ki jih je Komisija navedla v repliki, naj bi v praksi pripeljale do tega, da bi se morala Slovaška republika odpovedati izpolnjevanju, čeprav šele naknadnem, obveznosti iz člena 8(2) Direktive 2002/49, na katero se nanaša ta tožba, ob tem pa bi se ji naložilo, naj izpolni drugo obveznost, in sicer obveznost iz člena 8(5) Direktive 2002/49, zaradi neizpolnitve katere zoper njo ni bila vložena nobena tožba. Povedano drugače, trditve Komisije naj bi pomenile, da če država članica svojih obveznosti ne izpolni v roku, določenem s to direktivo, tega nikoli ne bi mogla storiti.
44

Poleg tega je Sodišče glede pogojev za uveljavljanje odgovornosti države za škodo, ki nastane posameznikom zaradi kršitev prava Unije, za katere ta država odgovarja, že večkrat razsodilo, da imajo oškodovanci pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da je namen kršenega pravila prava Unije priznavanje pravic posameznikom, da je kršitev tega pravila dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno tem posameznikom (sodba z dne 4. oktobra 2018, Kantarev, C‑571/16, EU:C:2018:807, točka 94 in navedena sodna praksa).
39

Ker pa je, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točkah 25 in 30 te sodbe, nastanek nezmožnosti za delo zaradi bolezni načeloma nepredvidljiv in neodvisen od volje zadevnega delavca, je treba glede pravice do plačanega letnega dopusta šteti, da so delavci, ki so v referenčnem obdobju nezmožni za delo zaradi bolezni, izenačeni z delavci, ki so v tem obdobju dejansko delali. Zato je treba v takem primeru pravice do plačanega letnega dopusta načeloma določiti glede na obdobja dejanskega dela, opravljena na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ne da bi se upoštevala okoliščina, da je bil znesek te plače znižan zaradi nezmožnosti za delo zaradi bolezni.
Člen 7, točka 2, Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da oseba, ki – ker meni, da so ji bile s spletnim razširjanjem izjav v zvezi z njo, ki pomenijo očrnitev, kršene pravice – želi hkrati doseči, prvič, popravek podatkov in izbris vsebin, ki so bili objavljeni na spletu in ki se nanašajo nanjo, ter drugič, povrnitev škode, ki naj bi ji zaradi te spletne objave nastala, lahko pred sodišči vsake države članice, na ozemlju katere so ali so bile te izjave dostopne, zahteva povrnitev škode, ki naj bi ji bila povzročena v državi članici sodišča, pri katerem je tožba vložena, čeprav ta sodišča niso pristojna za obravnavo zahtevka za popravek in izbris.
41

V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav iz besedila členov 213 in 214 Direktive o DDV izhaja, da imajo države članice pri sprejemanju ukrepov za zagotovitev identifikacije davčnih zavezancev za namene DDV določeno diskrecijsko pravico, ta diskrecijska pravica ne more biti neomejena, tako da država članica ne more zavrniti dodelitve posamične številke davčnemu zavezancu brez upravičenega razloga (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2013, Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, točki 22 in 23). Natančneje, čeprav imajo države članice legitimen interes za sprejetje ustreznih ukrepov za zaščito svojih finančnih interesov ter za boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in morebitnim zlorabam ter čeprav lahko torej v skladu s členom 273, prvi odstavek, Direktive o DDV prav tako legitimno določijo ukrepe, s katerimi lahko preprečijo zlorabo identifikacijskih številk, zlasti s strani podjetij, katerih dejavnost in s tem status davčnega zavezanca bi bila zgolj fiktivna, ti ukrepi ne smejo presegati tega, kar je potrebno za zagotovitev pravilnega pobiranja davka in preprečevanja davčnih utaj, ter ne smejo sistematično poseči v pravico do odbitka DDV in tako v nevtralnost tega davka (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2013, Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, točki 28 in 30).
26

Iz tega torej sledi, da se pravica do plačanega letnega dopusta ne bi smela razlagati ozko (sodbi z dne 8. novembra 2012, Heimann in Toltschin, C‑229/11 in C‑230/11, EU:C:2012:693, točka 23, in z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA, C‑762/18 in C‑37/19, EU:C:2020:504, točka 55 in navedena sodna praksa).
38

Sodišče je v zvezi s tem poudarilo, da je treba obdolženi osebi in njenemu odvetniku vsekakor, ne glede na to, kdaj so predložene informacije iz člena 6(3) Direktive 2012/13, ob spoštovanju načela kontradiktornosti in enakosti orožij, zlasti določiti ustrezen rok za seznanitev s temi informacijami in jima omogočiti, da učinkovito pripravita obrambo, predložita svoja morebitna stališča in po potrebi podata kakršno koli zahtevo, med drugim tudi za preiskavo, ki bi jo lahko vložila na podlagi nacionalnega prava (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2019, Moro, C‑646/17, EU:C:2019:489, točka 53 in navedena sodna praksa, ter sklep z dne 14. januarja 2021, UC in TD (Formalne pomanjkljivosti obtožnega akta), C‑769/19, neobjavljen, EU:C:2021:28, točka 50).
Člen 3 in člen 23(2) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica na podlagi ugodnejših nacionalnih določb izvedeno in zaradi ohranitve enotnosti družine prizna status begunca mladoletnemu otroku državljana tretje države, ki mu je bil ta status priznan na podlagi ureditve, uvedene s to direktivo, tudi v primeru, ko je ta otrok rojen na ozemlju te države članice in ima po drugem od staršev državljanstvo druge tretje države, v kateri ne bi tvegal preganjanja, pod pogojem, da ta otrok ni zajet z izključitvenim razlogom iz člena 12(2) te direktive in da zaradi svojega državljanstva ali drugega elementa, ki je značilen za njegov osebni pravni status, nima pravice do boljše obravnave v navedeni državi članici, kot je tista, ki izhaja iz priznanja statusa begunca. V zvezi s tem ni pomembno, ali je mogoče in razumno sprejemljivo, da se navedeni otrok in njegova starša nastanijo v tej drugi tretji državi.
33

Kot je Sodišče že navedlo, če bi se stavke razlikovalo na tiste, ki so na podlagi veljavnega nacionalnega prava zakonite, in tiste, ki niso, za to, da bi se ugotovilo, ali jih je treba opredeliti za „izredne razmere“ v smislu člena 5(3) Uredbe št. 261/2004, bi bila namreč pravica potnikov do odškodnine odvisna od socialne zakonodaje vsake države članice, s čimer bi se poseglo v cilje Uredbe št. 261/2004 iz uvodnih izjav 1 in 4 te uredbe, da se zagotovita visoka raven varstva potnikov in usklajeni pogoji za opravljanje dejavnosti letalskih prevoznikov na ozemlju Evropske unije (sodba z dne 17. aprila 2018, Krüsemann in drugi, C‑195/17, od C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, od C‑278/17 do C‑286/17 in od C‑290/17 do C‑292/17, EU:C:2018:258, točka 47).
68

V zvezi s tem možnost, da se porok sklicuje na določbe nacionalnega prava, da bi zmanjšal svoje obveznosti do upnika, ki je upravičenec do plačila iz poroštva, v primeru malomarnosti slednjega pri izvršitvi plačilne transakcije, nikakor ne posega v pogodbeno razmerje, vzpostavljeno med upnikom in dolžnikom, to je med ponudnikom plačilnih storitev in uporabnikom takih storitev, za katero pa veljajo določbe Direktive 2007/64.
42

Za odločitev o tem, ali je treba infrastrukturo šteti za „objekt za izvajanje železniških storitev“, nista pomembna niti opredelitev tega objekta v najemni pogodbi niti to, ali je ta infrastruktura vključena v program omrežja iz člena 27 Direktive 2012/34. V tem programu so navedeni nekateri podatki o vrsti infrastrukture, ki je na razpolago prevoznikom v železniškem prometu, in zlasti, kot je navedeno v odstavku 2 tega člena, pojasnjeni pogoji za dostop do objektov za izvajanje železniških storitev, povezanih z omrežjem upravljavca infrastrukture, in za opravljanje storitev v teh objektih. Vendar niti iz te določbe niti iz Priloge IV k tej direktivi, v kateri je določena vsebina programa omrežja, ne izhaja, da je vključitev infrastrukture v ta program nujen pogoj za to, da se taka infrastruktura opredeli kot „objekt za izvajanje železniških storitev“ v smislu člena 3, točka 11, navedene direktive. Čeprav ta člen 27 zahteva, da se v programu omrežja navedejo obstoječi objekti za izvajanje železniških storitev, namreč ni mogoče trditi, da bi opustitev v zvezi s tem lahko povzročila dvom o obstoju takega objekta za izvajanje železniških storitev.
35

Na drugem mestu, predložitveno sodišče po eni strani pojasnjuje, kot je bilo navedeno v točki 28 te sodbe, da se potrošnik na podlagi člena 54(1) civilnega zakonika ne more vnaprej odpovedati pravicam, ki mu jih priznava ta zakonik ali posebne določbe, tako da so te pravice za pogodbeni stranki zavezujoče ne glede na to, kaj sta se dogovorili v zadevni pogodbi. Po drugi strani je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da se nacionalne določbe, na katere se nanaša ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ne nanašajo na obseg pristojnosti nacionalnega sodišča za presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja in se splošneje očitno ne nanašajo na nadzor nepoštenih pogojev. Zato so te nacionalne določbe – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – izključene s področja uporabe Direktive 93/13.
12

Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Opredelitve“, določa: „V tej uredbi: […] 7. ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; […] 11. ‚neupravičena premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar: (a) je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem; in (b) pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“
1.

Kmetijstvo – Financiranje s strani EKSRP – Odobritev pomoči in premij – Obveznost držav članic, da vzpostavijo učinkovit sistem administrativnih kontrol in kontrol na kraju samem – Obseg – Administrativni pregled, s katerim se zagotovi učinkovito preverjanje vseh meril o izpolnjevanju pogojev, ki veljajo za zahtevek za podporo, vključno s statusom vlagateljev (Uredba Komisije št. 65/2011, člena 4 in 24) (Glej točki 75 in 76.)
2.

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Regulativni akti – Akti, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov in ki se neposredno nanašajo na tožečo stranko – Pojem neposrednega nanašanja – Merila – Akt, ki neposredno vpliva na pravni položaj tožeče stranke – Delegirana uredba Komisije o surovinah z visokim tveganjem za posredno spremembo rabe zemljišč – Tožeča družba, ki ne utemelji neposrednega vpliva na njen pravni položaj – Nedopustnost (člen 263, četrti odstavek, PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2018/2001, člen 26(2); Uredba Komisije 2019/807) (Glej točke od 35 do 47.)
15

Predložitveno sodišče navaja, da so v sporih, ki so potekali pred španskimi sodišči na dan, ko je Sodišče v sodbi z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980), presodilo, da člen 6(1) Direktive 93/13 nasprotuje sodni praksi Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), ki izhaja iz sodbe z dne 9. maja 2013, s katero so bili restitucijski učinki ničnosti „pogojev o minimalni obrestni meri“, vsebovani v pogodbah, sklenjenih med potrošniki in prodajalci ali ponudniki, časovno omejeni, potrošniki v skladu s to nacionalno sodno prakso svoje pravno sredstvo omejili na vračilo neupravičeno plačanih zneskov po 9. maju 2013. Audiencia Provincial de Valladolid (pokrajinsko sodišče v Valladolidu) tako v obravnavanem primeru na podlagi različnih načel španskega civilnega postopka, kot so načela dispozitivnosti, načelo odločanja v mejah zahtevka in načelo prepovedi reformatio in peius, ni naložilo popolnega vračila zneskov, prejetih na podlagi pogoja „o minimalni obrestni meri“, ker se oseba L ni pritožila zoper sodbo, izdano na prvi stopnji.
118

Čeprav je namreč Sodišče razsodilo, da pojem „institucije“ v smislu zadnjenavedene določbe ne zajema le institucij Unije, naštetih v členu 13(1) PEU, ampak tudi vse organe, urade in agencije Unije, ki so ustanovljeni s Pogodbama ali na njuni podlagi, in naj bi prispevali k uresničevanju ciljev Unije(sodba z dne 16. decembra 2020, Svet in drugi/K. Chrysostomides & Co. in drugi, C‑597/18 P, C‑598/18 P, C‑603/18 P in C‑604/18 P, EU:C:2020:1028, točka 80 in navedena sodna praksa), se je Sodišče pri oblikovanju te sodne prakse izrecno oprlo na dejstvo, da na eni strani organi, uradi in agencije Unije, ustanovljeni s Pogodbama ali na njuni podlagi, prispevajo k uresničevanju ciljev Unije in na drugi strani, da bi bilo v nasprotju z namenom avtorjev Pogodb, če bi se lahko Unija, kadar deluje prek organa, urada ali agencije, izognila posledicam določb Pogodb, ki urejajo nepogodbeno odgovornost Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 1992, SGEEM in Etroy/EIB, C‑370/89, EU:C:1992:482, točke od 13 do 16).