ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Iz člena 100(1) in (5) Uredbe št. 1083/2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu je razvidno, da če država članica ne sprejme začasnih ugotovitev Komisije, mora ta poslati dopis z vabilom na zaslišanje in opraviti zaslišanje, da bi bila zagotovljena pravilnost postopka v zvezi s finančnimi popravki, to pa je tudi začetek teka roka, v katerem mora Komisija sprejeti odločbo, s katero opravi tak popravek. Poleg tega je v interesu zadevne države članice in Komisije, da je konec postopka v zvezi s finančnimi popravki predvidljiv, za kar je potrebna vnaprejšnja določitev roka za sprejetje končne odločbe. Prekoračitev roka, določenega za sprejetje take odločbe, ni v skladu s splošnim načelom dobrega upravljanja. V teh okoliščinah Komisija svoje obveznosti, da v vnaprej določenem roku sprejme odločbe, s katerimi opravi finančne popravke, ne more odpraviti s tem, da ne opravi dejanj, na katera je vezan začetek tega roka. Zato je dejstvo, da Komisija ni sprejela odločbe o popravkih finančne pomoči, ki spada v te sklade, v roku, določenem z navedeno uredbo, bistvena kršitev postopka, ki je Splošno sodišče ni upoštevalo, zaradi česar je pravo napačno uporabilo.

Sodišče Unije svoje odločbe razen v posebnih primerih, kot so med drugim tisti, ki jih določajo poslovniki sodišč Unije, ne more opreti na razlog, ki ga je preizkusilo po uradni dolžnosti, pa čeprav je to razlog javnega reda, ne da bi stranke predhodno pozvalo, naj podajo svoja stališča o navedenem razlogu. Za tak poseben primer, v katerem ni treba pozvati stranke, naj podajo svoja stališča o razlogu, gre, kadar je, prvič, Komisija imela že dovolj priložnosti za predstavitev – v okviru kontradiktorne razprave v zvezi s prejšnjimi zadevami, ki so se nanašale na v bistvu enaka dejanska in pravna vprašanja – svojih razlogov in trditev v zvezi s trajanjem roka iz člena 100(5) Uredbe št. 1083/2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu, in je treba, drugič, šteti, da je razlaga, ki je bila dana tej določbi v navedenih zadevah, ustaljena, saj jo je Sodišče od takrat potrdilo v več zadevah.

(Glej točke 93, 94, 96 in 97.)
Namen Direktive 91/676 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov ustvariti potrebne instrumente, da bo v Evropski uniji zagotovljeno varstvo voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov.

Kot je razvidno iz člena 5(1) navedene direktive, morajo države članice za uresničitev teh ciljev izdelati in izvajati delovne programe za imenovana ranljiva območja.

Iz enajste uvodne izjave Direktive 91/676 je razvidno, da morajo ti delovni programi vsebovati ukrepe za omejevanje vnosa vseh gnojil, ki vsebujejo dušik, v tla in predvsem za določitev posebnih mejnih vrednosti za vnos živinskih gnojil.

Natančneje, v skladu s členom 5(4)(a) in (b) Direktive 91/676 morajo navedeni delovni programi, ki jih morajo izvajati države članice, vsebovati nekatere obvezne ukrepe iz prilog II in III k tej direktivi.

V skladu s členom 5(3)(a) in (b) in Prilogo II(A), točka 1, Direktive 91/676 se v teh delovnih programih upoštevajo najboljša razpoložljiva znanstvena in tehnična spoznanja ter fizične, geološke in podnebne razmere vsake regije.

Poleg tega, čeprav imajo države članice nekaj polja proste presoje pri izbiri podrobnih pravil za izvajanje določb Direktive 91/676, pa morajo vsekakor skrbeti za to, da se dosežejo cilji te direktive in tako cilji politike Unije na okoljskem področju v skladu z zahtevami iz člena 191(1) in (2) PDEU.

Poleg tega so države članice v okviru take direktive, kot je Direktiva 91/676, ki vsebuje tehnična pravila na okoljskem področju, zaradi popolne izpolnitve zahteve po pravni varnosti posebej zavezane, da poskrbijo za to, da je njihova zakonodaja, namenjena zagotovitvi prenosa te direktive, jasna in natančna.

(Glej točke od 25 do 31.)
Zadeva C‑359/12

Michael Timmel

proti

Aviso Zeta AG

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,ki ga je vložilo Handelsgericht Wien)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Varstvo potrošnikov — Direktiva 2003/71/ES — Člen 14(2)(b) — Uredba (ES) št. 809/2004 — Člena 22(2) in 29(1) — Osnovni prospekt — Dodatki k prospektu — Končni pogoji — Datum in način objave informacij, ki se zahtevajo — Pogoji objave prospekta v elektronski obliki“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. maja 2014

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Podjetja – Direktiva 2003/71 in Uredba št. 809/2004 – Prospekt, ki se objavi ob javni ponudbi ali sprejemu vrednostnih papirjev v trgovanje – Objava v elektronski obliki – Obveznost zagotovitve, da je prospekt zlahka dosegljiv in da se da na voljo javnosti – Obseg

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Podjetja – Direktiva 2003/71 in Uredba št. 809/2004 – Prospekt, ki se objavi ob javni ponudbi ali sprejemu vrednostnih papirjev v trgovanje – Informacije, ki jih mora vsebovati osnovni prospekt – Informacije, ki so poznane šele v času objave dodatka k osnovnemu prospektu – Obveznost, da se te navedejo v dodatku k prospektu – Pogoji

Člen 22(2) Uredbe št. 809/2004 o izvajanju Direktive 2003/71 o informacijah, ki jih vsebujejo prospekti, in o obliki prospektov, vključitvi informacij s sklicevanjem in objavi teh prospektov in razširjanju oglaševanj je treba razlagati tako, da je treba informacije, ki so v skladu z odstavkom 1 tega člena obvezne in ki v času odobritve osnovnega prospekta še niso bile poznane, so pa poznane v času objave dodatka k prospektu, objaviti v tem dodatku, če so te informacije pomemben nov dejavnik, bistvena napaka ali netočnost, ki lahko vplivajo na oceno vrednostnih papirjev v smislu člena 16(1) Direktive 2003/71 o prospektu, ki se objavi ob javni ponudbi ali sprejemu vrednostnih papirjev v trgovanje, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče. (Glej točko 40 in točko 1 izreka.)

Objava osnovnega prospekta, ki ne vsebuje informacij, ki se zahtevajo na podlagi člena 22(1) Uredbe št. 809/2004 o izvajanju Direktive 2003/71 o informacijah, ki jih vsebujejo prospekti, in o obliki prospektov, vključitvi informacij s sklicevanjem in objavi teh prospektov in razširjanju oglaševanj, zlasti tistih iz Priloge V te uredbe, ne ustreza zahtevam iz člena 22 te uredbe, če v tej objavi niso navedeni končni pogoji. Da se lahko informacije, ki jih mora vsebovati osnovni prospekt v skladu s členom 22(1) Uredbe št. 809/2004, vključijo med končne pogoje, je potrebno, da osnovni prospekt vsebuje informacije, ki bodo navedene v teh končnih pogojih, in da so te informacije v skladu z zahtevami iz člena 22(4) te uredbe. (Glej točko 49 in točko 2 izreka.)
Člen 13(1) Uredbe št. 1383/2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da carinski organi sami, brez pobude imetnika pravice intelektualne lastnine, začnejo in izvedejo postopek iz te določbe, pod pogojem, da je mogoče zoper odločbe, ki so jih sprejeli ti organi, vložiti tožbe za zagotovitev varstva pravic, ki jih imajo upravičenci na podlagi prava Unije, zlasti te uredbe.

Niti iz člena 13(1) niti iz nobene druge določbe Uredbe št. 1383/2003 namreč ni razvidno, da bi zakonodajalec Unije želel državam članicam naložiti, da to pristojnost za meritorno odločanje pridržijo za nekatere urade. Zakonodajalec Unije s tem, da je tako zgolj napotil na uporabo veljavne zakonodaje v zadevni državi članici za odločanje o tem, ali je bila pravica intelektualne lastnine kršena, torej načeloma ni izključil, da bi lahko bil, poleg sodnega organa, za meritorno odločanje pristojen drug organ.

(Glej točke 44, 46, 47 in 53 ter izrek.)
(Glej točke od 16 do 19.)

S členom 80(1) Uredbe št. 528/2012 o dostopnosti na trgu in uporabi biocidnih proizvodov je na Komisijo preneseno pooblastilo za sprejetje izvedbene uredbe na podlagi člena 291(2) PDEU glede pristojbin, ki se plačujejo Evropski agenciji za kemikalije in so povezane z več njenimi ukrepanji v okviru izvajanja te uredbe.

Pojem izvedbenega akta v smislu člena 291 PDEU je treba presojati glede na pojem delegiranega akta, kakor izhaja iz člena 290 PDEU.

Kadar zakonodajalec Unije v zakonodajnem aktu na Komisijo prenese delegirano pooblastilo na podlagi člena 290(1) PDEU, mora slednja sprejeti pravila, ki dopolnjujejo ali spreminjajo nekatere nebistvene elemente tega akta. V skladu z drugim pododstavkom te določbe se v zakonodajnem aktu, s katerim je tako pooblastilo preneseno, izrecno opredelijo cilji, vsebina, področje uporabe in trajanje pooblastila. Ta zahteva pomeni, da se prenos delegiranega pooblastila nanaša na sprejetje pravil, ki spadajo pod uredbeni okvir, kakor ga opredeljuje temeljni zakonodajni akt.

Kadar pa isti zakonodajalec na Komisijo prenese izvedbeno pooblastilo na podlagi člena 291(2) PDEU, mora slednja natančno določiti vsebino zakonodajnega akta, da bi zagotovila njegovo izvedbo pod enotnimi pogoji v vseh državah članicah.

Zakonodajalec Unije ima diskrecijsko pravico, kadar se odloči na Komisijo prenesti delegirano pooblastilo na podlagi člena 290(1) PDEU ali izvedbeno pooblastilo na podlagi člena 291(2) PDEU. Zato se sodni nadzor omejuje na očitne napake pri presoji vprašanja, ali je zakonodajalec lahko razumno štel, da se po eni strani zahteva, da se pravni okvir, ki ga je vzpostavil v zvezi s sistemom pristojbin iz člena 80(1) Uredbe št. 528/2012, zaradi njegove izvedbe le natančno določi, ne da bi ga bilo treba spremeniti ali dopolniti z nebistvenimi elementi, in po drugi strani, da določbe Uredbe št. 528/2012 v zvezi s tem sistemom zahtevajo enotne pogoje izvajanja.

Tako vodilno načelo sistema pristojbin kot pogoje in merila za izvajanje pooblastila, ki je na Komisijo preneseno s členom 80(1) Uredbe št. 528/2012, je zakonodajalec določil v tem zakonodajnem aktu. Izvajanje navedenega pooblastila tako spada pod zakonodajni okvir, ki ga je določil sam zakonodajni akt in ki ga izvedbeni akt ne more niti spremeniti niti ga dopolniti z nebistvenimi elementi.

Iz navedenega je razvidno, da je lahko zakonodajalec Unije razumno štel, da se s členom 80(1) Uredbe št. 528/2012 na Komisijo prenaša pooblastilo, da natančno določi njeno zakonodajno vsebino v skladu s členom 291(2) PDEU.

Poleg tega, ker se sistem pristojbin iz člena 80(1) Uredbe št. 528/2012 nanaša na pristojbine, ki se plačujejo agenciji Unije, se lahko prenos izvedbenega pooblastila na Komisijo na podlagi člena 291(2) PDEU šteje za razumen, da se zagotovijo enotni pogoji izvajanja tega sistema v Uniji.

(Glej točke 32, 35, od 38 do 40, 43, 46, 49, 52 in 53.)
Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. novembra 2013 – Wam Industriale proti Komisiji

(Zadeva C‑560/12 P)

„Pritožba — Državne pomoči — Ustanovitev podjetja v nekaterih tretjih državah — Posojila z nižjo obrestno mero — Sklep s katerim je ugotovljeno, da so pomoči deloma nezdružljive s skupnim trgom in odrejena zagotovitev njihovega vračila — Sklep, sprejet po tem ko je Splošno sodišče za ničen razglasilo prvoten sklep, ki se je nanašal na isti postopek — Izvršitev sodbe Splošnega sodišča“

Pritožba — Razlogi — Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem — Neopredelitev navedene napačne uporabe prava — Nedopustnost (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik sodišča, člena 168(1)(d) in 169(2)) (Glej točke od 42 do 44, 59, 60, 81, 82, 85, 86, 88 in 89.)

Predmet

Pritožba, vložena zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 27. septembra 2012 v zadevi Wam Industriale proti Komisiji (T‑303/10), s katero je Splošno sodišče zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije 2011/134/EU z dne 24. marca 2010 o državni pomoči Italije za WAM SpA (UL 2011, L 57, str. 29) – Obveznost obrazložitve – Pravica do obrambe – Načelo sorazmernosti – Načelo dobrega upravljanja – Razumen rok

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbi Wam Industriale SpA se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. novembra 2013 – Wam Industriale proti Komisiji

(Zadeva C‑560/12 P)

„Pritožba — Državne pomoči — Ustanovitev podjetja v nekaterih tretjih državah — Posojila z nižjo obrestno mero — Sklep s katerim je ugotovljeno, da so pomoči deloma nezdružljive s skupnim trgom in odrejena zagotovitev njihovega vračila — Sklep, sprejet po tem ko je Splošno sodišče za ničen razglasilo prvoten sklep, ki se je nanašal na isti postopek — Izvršitev sodbe Splošnega sodišča“

Pritožba — Razlogi — Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem — Neopredelitev navedene napačne uporabe prava — Nedopustnost (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik sodišča, člena 168(1)(d) in 169(2)) (Glej točke od 42 do 44, 59, 60, 81, 82, 85, 86, 88 in 89.)

Predmet

Pritožba, vložena zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 27. septembra 2012 v zadevi Wam Industriale proti Komisiji (T‑303/10), s katero je Splošno sodišče zavrnilo predlog za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije 2011/134/EU z dne 24. marca 2010 o državni pomoči Italije za WAM SpA (UL 2011, L 57, str. 29) – Obveznost obrazložitve – Pravica do obrambe – Načelo sorazmernosti – Načelo dobrega upravljanja – Razumen rok

Izrek

1. Pritožba se zavrne.
Čeprav člen 153(5) PDEU določa izjemo od pristojnosti Unije na področju socialne politike, v skladu s katero ta ni pristojna za poseganje med drugim na področje plač, je namreč treba razločevati med pojmom „plača“ v smislu tega člena in od pojma „plačilo“ iz člena 3(1)(c) Direktive 2000/78. Plačilo je namreč del pogojev zaposlitve in neposredno ne zadeva določitve višine plače.

(Glej točke 48 in od 50 do 52 ter točko 2 izreka.)

Člena 2 in 6(1) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni določbi, v skladu s katero se v okviru vsakega naziva delovnega mesta plačni razred za osnovno plačo uradnika ob njegovi zaposlitvi določi glede na njegovo starost.

Člena 2 in 6(1) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki opredeljuje podrobna pravila prerazvrstitve uradnikov, ki so bili imenovani pred začetkom veljavnosti te zakonodaje, v okviru novega plačnega sistema in ki na eni strani določa, da se plačni razred, v katerega se ti odslej razvrstijo, določi zgolj na podlagi zneska osnovne plače, ki so jo prejemali na podlagi starega plačnega sistema, ta pa je temeljil na diskriminaciji zaradi starosti uradnika, in na drugi, da se nadaljnjo napredovanje po novi plačni lestvici odslej določa izključno glede na delovne izkušnje, pridobljene po začetku veljavnosti navedene zakonodaje.

Nacionalni zakonodajalec ni prekoračil mej širokega polja proste presoje, ko je presodil, da ni bilo niti realistično niti zaželeno, da bi se za vse že imenovane uradnike retroaktivno uporabil nov sistem razvrstitve ali da bi se zanje uporabila prehodna ureditev, ki bi uradniku, ki je že bil imenovan v naziv in zaseda privilegirano mesto, zagotavljala raven prejšnje plače do takrat, ko bi ta pridobil izkušnje, ki so v novem plačnem sistemu zahtevane, da bi bil upravičen do višje plače. V teh okoliščinah ni mogoče zahtevati, da se za naknadno in posamično določitev prejšnjih obdobij dela posamično preverja vsak posamičen primer, saj mora upravljanje zadevne ureditve ostati ustrezno s tehničnega in ekonomskega vidika.

(Glej točke od 78 do 80 in 86 ter točko 3 izreka.)
Namen Prve direktive 89/104 o znamkah je na splošno najti ravnotežje med interesi imetnika znamke za ohranitev njene bistvene funkcije in interesi drugih gospodarskih subjektov v zvezi z razpoložljivostjo znakov, ki lahko označujejo njihovo blago in storitve.

Iz tega je mogoče sklepati, da varstvo pravic imetnika znamke v navedeni Direktivi torej ni brezpogojno, saj je med drugim z namenom uravnoteženja navedenih interesov omejeno na primere, v katerih je imetnik dovolj pozoren, da ugovarja uporabi znakov drugih gospodarskih subjektov, ki lahko kršijo njegovo znamko.

Vendar so v sistemu varstva znamk, kot je ta, ki je bil na podlagi Direktive 89/104 sprejet z Beneluško konvencijo o intelektualni lastnini (znamke in modeli), interesi tretje osebe, da v gospodarskem prometu uporabi znak, ki je podoben ugledni znamki, upoštevani v okviru člena 5(2) te direktive, s tem da lahko uporabnik navedenega znaka uveljavlja „upravičen razlog“.

Če namreč imetnik ugledne znamke uspe dokazati obstoj ene od kršitev, navedenih v členu 5(2) te direktive, in med drugim nepošteno izkoriščanje razlikovalnega učinka ali ugleda navedene znake, mora tretja oseba, ki uporabi znak, ki je podoben ugledni znamki, dokazati, da uporaba takega znaka temelji na upravičenem razlogu.

Iz tega je razvidno, da pojem „upravičen razlog“ ne zajema le objektivno nujnih razlogov, ampak se lahko navezuje tudi na subjektivne interese tretje osebe, ki uporablja znak, ki je enak ali podoben ugledni znamki.

Namen pojma „upravičen razlog“ ni ureditev sporov v zvezi z ugledno znamko in podobnim znakom, ki se je uporabljal pred prijavo te znamke, ali omejitev pravic, priznanih imetniku navedene znamke, ampak doseči ravnovesje med zadevnimi interesi ob upoštevanju interesov tretjega uporabnika tega znaka v posebnih okoliščinah člena 5(2) Direktive 89/104 in glede na široko varstvo te znamke. Pri tem sklicevanje tretje osebe na upravičen razlog za uporabo znaka, ki je podoben ugledni znamki, ne more pomeniti, da se tej osebi priznajo pravice, ki izhajajo iz registrirane znamke, obvezuje pa imetnika ugledne znamke, da dopusti uporabo podobnega znaka.

Sodišče je tako v točki 91 zgoraj navedene sodbe C‑323/09 Interflora in Interflora British Unit, ki se je nanašala na uporabo ključnih besed za referenciranje na internetu, presodilo, da če so v oglasu, ki se prikaže na internetu na podlagi ključne besede, ki ustreza ugledni znamki, predstavljeni – ne da bi bili pri tem ponujeni le ponaredki proizvodov ali storitev imetnika znamke, ne da bi škodovali ugledu znamke ali njenemu razlikovalnemu učinku in ne da bi oglas posegal v funkcije te znamke – proizvodi ali storitve, ki lahko nadomestijo proizvode ali storitve imetnika ugledne znamke, je treba ugotoviti, da gre pri taki uporabi načeloma za zdravo in lojalno konkurenco v sektorju zadevnih proizvodov ali storitev, torej za uporabo z „upravičenim razlogom“.

Pojma „upravičen razlog“ torej ni mogoče razlagati tako, da se omejuje na objektivno nujne razloge.

(Glej točke od 41 do 48.)
Člene 12, 15, 16, 18, 19 in 42 Druge direktive 77/91 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 48 ES glede ustanavljanja delniških družb ter ohranjanja in spreminjanja njihovega kapitala, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/101, je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki v okviru prenosa

— Direktive 2003/71/ o prospektu, ki se objavi ob javni ponudbi ali sprejemu vrednostnih papirjev v trgovanje in o spremembi Direktive 2001/34,

— Direktive 2004/109 2004 o uskladitvi zahtev v zvezi s preglednostjo informacij o izdajateljih, katerih vrednostni papirji so sprejeti v trgovanje na reguliranem trgu, in o spremembah Direktive 2001/34 ter

— Direktive 2003/6 o trgovanju z notranjimi informacijami in tržni manipulaciji (zloraba trga)

po eni strani določa odgovornost delniške družbe kot izdajateljice do pridobitelja njenih delnic zaradi kršitve dolžnosti razkritja informacij, ki so določene z zadnjenavedenimi direktivami, ter po drugi zaradi te odgovornosti zadevni delniški družbi nalaga povračilo zneska pridobitvene cene delnic pridobitelju in prevzem teh delnic.

Odgovornost zadevne družbe investitorjem, ki so tudi delničarji, za nepravilnosti, ki jih je navedena družba storila pred pridobitvijo njenih delnic ali ob njej, namreč ne izhaja iz ustanovitvenega akta in se ne nanaša zgolj na notranje odnose v navedeni družbi. V takem primeru gre za odgovornost iz pogodbe o pridobitvi delnic. Glede načela, v skladu s katerim je treba delničarje obravnavati enako, ki je določeno v členu 42 Druge direktive, je treba opozoriti, da delničarji, ki so utrpeli škodo zaradi kršitve, ki jo je družba storila pred pridobitvijo njenih delnic ali ob njej, niso v enakem položaju kot delničarji iste družbe, na katerih pravni položaj ta kršitev ni vplivala.

V takih okoliščinah izplačilo, ki ga družba opravi delničarju zaradi nepravilnosti, ki jih je storila pred pridobitvijo njenih delnic ali ob njej, ni izplačilo kapitala v smislu člena 15 Druge direktive. Prav tako to, da družba prevzame delnice vlagatelja, ki jih je ta kupil na podlagi napačnih informacij, katerih razširjanje se lahko pripiše tej družbi, ne spada na področje uporabe člena 18 Druge direktive.

Poleg tega imajo v primeru odgovornosti izdajatelja delnic izbiro civilnopravnih sredstev države članice. Ureditev civilnopravne odgovornosti v nacionalni zakonodaji pomeni pravno sredstvo, ki je ustrezno glede na škodo, ki jo je utrpel vlagatelj, in na izdajateljevo kršitev obveznosti informiranja. Poleg tega je taka, da izdajatelje odvrača od zavajanja vlagateljev.

(Glej točke 29, 30, 32, 34, 41, 42, 43 in 45 ter točko 1 izreka.)
Člen 345 PDEU je treba razlagati tako, da je z njim zajeta ureditev države članice o prepovedi privatizacije, v skladu s katero morajo biti deleži v upravljavcu omrežja za distribucijo električne energije ali plina, ki deluje na ozemlju te države, v neposredni ali posredni lasti subjektov znotraj državne sfere, ki so določeni v nacionalni zakonodaji. Vendar pa posledica te razlage ni, da se za nacionalne določbe, ki prepovedujejo privatizacijo upravljavcev omrežij za distribucijo električne energije ali plina in prepovedujejo tudi, na eni strani, lastninske ali nadzorne povezave med družbami, ki so del skupine, katere del je upravljavec omrežja za distribucijo električne energije ali plina, ki deluje na ozemlju te države, in družbami, ki so del skupine, katere del je podjetje, ki proizvaja, dobavlja ali trži električno energijo ali plin na istem ozemlju, na drugi strani pa, da ta upravljavec in skupina, katere del je, opravljata posle ali dejavnosti, ki bi lahko posegale v interes upravljanja zadevnega omrežja, člen 63 PDEU ne uporablja

Po eni strani namreč člen 345 PDEU izraža načelo nevtralnosti Pogodb glede lastninskopravne ureditve v državah članicah. Glede tega Pogodbi načeloma ne nasprotujeta niti nacionalizaciji podjetij niti njihovi privatizaciji. Zato prepoved privatizacije, ki nasprotuje temu, da so deleži v upravljavcu omrežja za distribucijo električne energije ali plina, ki deluje na ozemlju države članice, v lasti katere koli osebe zasebnega prava, spada na področje uporabe člena 345 PDEU. Vendar ta določba ne omogoča, da bi se lastninskopravne ureditve, ki obstajajo v državah članicah, izognile temeljnim pravilom Pogodbe DEU, zlasti pravilom o prepovedi diskriminacije, o pravici do ustanavljanja in o prostem pretoku kapitala.

Po drugi strani prepoved privatizacije, ki pomeni, da noben zasebni vlagatelj ne more pridobiti delnic ali deležev v kapitalu upravljavca omrežja za distribucijo električne energija ali plina, ki deluje na ozemlju zadevne države članice, in ki poleg tega vključuje prepovedi delovanja v skupini in opravljanja dejavnosti, ki bi lahko posegale v interes upravljanja omrežja, ki ovirajo ali ustvarjajo količinske omejitve glede čezmejnih naložb, pomenijo omejitve prostega pretoka kapitala v smislu člena 63 PDEU.

(Glej točke 29, 30, 33, 34, od 36 do 38, od 43 do 48 in točko 1 izreka.)