SL Uradni list Evropske unije C 294/45

Pritožba, ki jo je Bank of Industry and Mine vložila 13. julija 2015 zoper sodbo Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 29. aprila 2015 v zadevi T-10/13, Bank of Indurstry and Mine/Svet

(Zadeva C-358/15 P)

(2015/C 294/57)

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnica: Bank of Industry and Mine (zastopnika: E. Rosenfeld in S. Perrotet, odvetnika)

Druga stranka v postopku: Svet Evropske unije

Predlogi

— Sodba Splošnega sodišča Evropske unije (prvi senat) v zadevi T-10/13, ki je bila pritožnici vročena 5. maja 2015 in s katero je Splošno sodišče zavrnilo ničnostno tožbo, ki jo je v navedeni zadevi vložila družba Bank of Industry and Mine, in ji naložilo plačilo vseh stroškov, naj se razveljavi;

— predloge, ki jih je pritožnica vložila na prvi stopnji, naj se sprejme;

— drugi stranki v postopku naj se naloži plačilo stroškov obeh stopenj.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja sedem pritožbenih razlogov.

Prvič, pritožnica meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točki 99 odločbe ugotovilo, da je Svet sprejel Sklep 2012/635 (1) na podlagi člena 29 PEU, in s tem ko je v točki 101 odločbe posledično ugotovilo, da za ta sklep ne veljajo zahteve iz člena 215(2) PDEU. Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo tudi, s tem ko je v točki 105 odločbe razsodilo, da je Svet upravičeno določil izvedbena pooblastila v skladu s členom 291(2) PDEU. Poleg tega naj bi Sklep še enkrat napačno uporabil pravo, s tem ko je štel, da so pogoji, določeni za uporabo člena 291(1) PDEU, izpolnjeni. Postopek iz člena 215 PDEU naj bi bil namreč edini, ki se uporabi na področju omejevalnih ukrepov. Člena 291(2) naj torej ne bi bilo mogoče uporabiti, saj se ta člen uporablja le za ukrepe, za katere so potrebni izvedbeni ukrepi. Ukrepi zamrznitve sredstev pa naj bi bili po naravi izvedbeni ukrepi. Navedeni ukrepi torej materialnopravno niso zajeti s področjem uporabe člena 291(2) PDEU. Poleg tega naj pogoji, določeni za uporabo člena 291(2) PDEU naj ne bi bili izpolnjeni, saj Svet v izpodbijanih sklepih ni ustrezno utemeljil uporabe tega postopka.

Drugič, pritožnica Splošnemu sodišču tudi očita stališče, da člen 20(1)(c) Sklepa 2010/413 (2), kakor je bil spremenjen s Sklepom 2012/35 (3) in Sklepom 2012/635, ter člen 23(2) (d) Uredbe št. 267/2012 (4) ne kršita načel pravne varnosti, sorazmernosti ter lastninske pravice. Merilo o kvantitativnem in kvalitativnem pomenu, navedeno v točki 79 odločbe Splošnega sodišča, naj v izpodbijanih aktih ne bi bilo navedeno. Splošno sodišče naj bi si ga torej izmislilo, da bi ugotovilo, da so izpodbijani akti veljavni. Poleg tega naj bi bilo to merilo kot tako nejasno, nenatančno in nesorazmerno. Splošno sodišče naj bi torej za ceno napačne uporabe prava ugotovilo, da dejstvo, da je pritožnica iranski državi plačala dajatev, pomeni podporo v smislu izpodbijanih aktov.

Tretjič, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 135 in 136 sodbe napačno uporabilo pravo, s tem ko je razsodilo, da so izpodbijani akti zadostno obrazloženi, čeprav naj bi Splošno sodišče v točki 134 navedene sodbe samo priznalo, da v izpodbijanih aktih ni navedb o obsegu in načinu podpore, ki ji je bila pripisana. Poleg tega naj pritožnica ob branju izpodbijanih aktov ne bi mogla razumeti razlogov, iz katerih ji je bila naložena sankcija, kar naj bi kazalo na nezadostnost obrazložitve.

Četrtič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točki 163 odločbe menilo, da dejstvo, da položaj pritožnice v zahtevanem roku ni bil predmet pregleda, ni bilo tako, da bi povzročilo nezakonitost tega, da je pritožnica ohranjena na seznamu sankcioniranih subjektov, čeprav naj bi bila ta obveznost strogo objektivna.

Četrtič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, s tem ko je menilo, da se z izpodbijanimi akti ne posega v temeljne pravice pritožnice in da ti akti niso nesorazmerni, čeprav so izpodbijani sklepi nejasni in nenatančni. Podobno naj bi bilo merilo o kvantitativnem in kvalitativnem pomenu, ki ga je uvedlo Splošno sodišče, samovoljno.

Šestič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, s tem ko je v točkah 179 in 183 sodbe menilo, da je pritožnica podpirala iransko vlado, ker ji je plačala obvezno dajatev, medtem ko naj bi ta dajatev pomenila le davek in pritožnica naj bi bila v enakem položaju kot davčni zavezanec.

Nazadnje, Splošno sodišče naj ne bi ugotovilo, da je Svet kršil načelo prepovedi diskriminacije, s tem ko je pritožnici naložil sankcijo, ker naj bi iranski državi plačala dajatev, ne pa vsem podjetjem, ki so zavezana za plačilo te dajatve.

(1) Sklep Sveta 2012/635/SZVP z dne 15. oktobra 2012 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 282, str. 58).

(2) Sklep Sveta 2010/413/CFSP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 195, str. 39).

(3) Sklep Sveta 2012/35/SZVP z dne 23. januarja 2012 o spremembah Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 19, str. 22).

(4) Uredba Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL L 88, str. 1).