11.

Členi 1, 3, 8, drugi odstavek, 8c in 8d laki vammaisuuden perusteella järjestettävistä palveluista ja tukitoimista (zakon o storitvah in podpornih ukrepih, ki jih je treba organizirati na podlagi invalidnosti (3.4.1987/380), v nadaljevanju: zakon o storitvah za invalide), določajo: „Člen 1 Namen zakona Namen zakona je spodbujati možnosti za enakovredno življenje in udejstvovanje invalidov v družbi ter preprečevati in odpravljati neprijetnosti in ovire zaradi invalidnosti. […] Člen 3 Odgovornost glede organizacije storitev in podpornih ukrepov Občina mora poskrbeti, da so storitve in podporni ukrepi za invalide organizirani tako, da po vsebini in obsegu pokrijejo potrebe v občini. Pri organizaciji storitev in podpornih ukrepov na podlagi tega zakona je treba upoštevati osebne potrebe uporabnika po pomoči (19.12.2008/981). Člen 8 Storitve za invalide […] Občina mora hudim invalidom zagotoviti razumne storitve prevoza s spremstvom, vsakodnevne dejavnosti, osebno pomoč in oskrbovano stanovanje, če oseba zaradi svoje invalidnosti ali bolezni te storitve nujno potrebuje za opravljanje običajnih življenjskih opravil. Vendar posebna obveznost zagotovitve oskrbovanega stanovanja ali osebne pomoči za občino ne velja, če oskrbe, ki jo potrebuje hud invalid, ni mogoče zagotoviti v okviru oskrbe v skupnosti (19.2.2010/134). Člen 8c (19.12.2008/981) Osebna pomoč V tem zakonu ‚osebna pomoč‘ pomeni pomoč, ki jo hudi invalidi doma in zunaj doma nujno potrebujejo: (1) pri vsakdanjih opravilih; (2) pri delu in študiju; (3) pri dejavnostih v prostem času; (4) pri sodelovanju v življenju v skupnosti ali (5) pri ohranjanju socialne interakcije. Namen osebne pomoči je pomagati hudim invalidom, da lahko pri opravljanju dejavnosti iz prvega odstavka udejanjijo svoje odločitve. Pri organizaciji osebne pomoči se predpostavlja, da je hud invalid sposoben določiti vsebino in način izvajanja pomoči. V zvezi z organizacijo osebne pomoči se za hude invalide štejejo osebe, ki zaradi dolgotrajne ali napredujoče invalidnosti ali bolezni nujno in večkrat potrebujejo pomoč druge osebe za opravljanje dejavnosti iz prvega odstavka, ne da bi ta potreba izhajala predvsem iz bolezni in nezmožnosti, povezanih s starostjo. Osebna pomoč se pri vsakdanjih opravilih ter delu in študiju izvaja, kolikor jo hud invalid nujno potrebuje. Za zgornje dejavnosti iz prvega odstavka, točke od (3) do (5), je treba osebno pomoč zagotavljati najmanj 30 ur na mesec, če z manjšim številom ur hudemu invalidu ni mogoče zagotoviti nujno potrebne pomoči. Člen 8d (19.12.2008/981) Načini zagotavljanja osebne pomoči Občina pri odločitvi o načinu zagotavljanja osebne pomoči in pri zagotavljanju osebne pomoči upošteva mnenje in želje hudega invalida ter njegove osebne potrebe po pomoči, ki so opredeljene v načrtu storitev, in vse življenjske razmere. Občina lahko zagotavlja osebno pomoč tako, da hudim invalidom: (1) povrne stroške, ki jim nastanejo z zaposlitvijo pomočnika, vključno z zakonsko določenimi prispevki in dajatvami, ki jih je zanj dolžan plačati njegov delodajalec, ter druge primerne in potrebne izdatke, ki jim nastanejo zaradi pomočnika; (2) na podlagi laki sosiaali- ja terveydenhuollon palvelusetelistä [(zakon o vrednostnih bonih za storitve socialnega in zdravstvenega varstva (569/2009))] izda vrednostne bone za storitve v primerni višini, s katerimi si lahko priskrbijo storitve pomočnika, ali (30.12.2014/1309) (3) zagotovi storitve pomoči, ki jih opravljajo javni ali zasebni ponudniki, ali da storitve opravlja samostojno ali v dogovoru z drugo občino ali drugimi občinami. V primeru iz drugega odstavka, točka (1), zgoraj je treba hudega invalida po potrebi usmerjati in mu pomagati pri vprašanjih, povezanih z zaposlitvijo pomočnika. Osebni pomočnik iz drugega odstavka, točka (1), zgoraj ne more biti eden od staršev ali druga bližnja oseba hudega invalida, razen če se iz posebno pomembnega razloga šteje, da je to v interesu invalidne osebe.“