SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)

z dne 29. aprila 2004( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazum – Trg grafitnih elektrod – Določanje cen in razdelitev trgov – Izračun zneska glob – Kumuliranje kazni – Smernice o načinu določanja glob – Uporaba – Teža in trajanje kršitve – Obteževalne okoliščine – Olajševalne okoliščine – Plačilna zmožnost – Sodelovanje v upravnem postopku – Način plačila“

V združenih zadevah T-236/01, T-239/01, od T-244/01 do T-246/01, T-251/01 in T-252/01,

Tokai Carbon Co. Ltd, s sedežem v Tokiu (Japonska), ki so jo najprej zastopali G. Van Gerven, T. Franchoo in M. De Grave, nato Van Gerven in T. Franchoo, odvetniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

SGL Carbon AG, s sedežem v Wiesbadnu (Nemčija), ki jo zastopajo M. Klusmann, F. Wiemer in C. Canenbley, odvetniki,

Nippon Carbon Co. Ltd, s sedežem v Tokiu (Japonska), ki jo zastopa H. Gilliams, odvetnik,

Showa Denko KK, s sedežem v Tokiu (Japonska), ki jo zastopajo M. Dolmans, P. Werdmuller, odvetnika, in J. Temple-Lang, solicitor,

GrafTech International Ltd, prej UCAR International Inc., s sedežem v Wilmingtonu, Delaware (Združene države), ki jo zastopata K. Lasok, QC, in B. Hartnett, barrister, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

SEC Corp., s sedežem v Amagasakiju, Hyogo (Japonska), ki jo zastopa K. Platteau, odvetnik,

The Carbide/Graphite Group Inc., s sedežem v Pittsburghu (Združene države), ki sta jo najprej zastopala M. Seimetz in J. Brücher, nato P. Grund, odvetniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeče stranke,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo W. Mölls in P. Hellström ter, v zadevi T-246/01, W. Wils, zastopniki, v zadevi T-239/01 skupaj s H.-J. Freundom, odvetnik, ter v zadevah T-244/01, T-246/01, T-251/01 in T-252/01 skupaj z J. Flynnom in C. Kilroy, barristers, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

zaradi predlogov za razglasitev popolne ali delne ničnosti Odločbe Komisije 2002/271/ES z dne 18. julija 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP – Zadeva COMP/E-1/36.490 – Grafitne elektrode (UL 2002, L 100, str. 1),

SODIŠČE PRVE STOPNJE

EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),

v sestavi N. J. Forwood, predsednik, J. Pirrung in A. W. H. Meij, sodnika,

sodni tajnik: J. Plingers, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. julija 2003

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje in postopek

1 Komisija je z Odločbo 2002/271/ES z dne 18. julija 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP – Zadeva COMP/E-1/36.490 – Grafitne elektrode (UL 2002, L 100, str. 1, v nadaljevanju: Odločba) ugotovila, da so bila različna podjetja udeležena pri vrsti sporazumov in usklajenih ravnanj v smislu člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: Sporazum EGP) v sektorju grafitnih elektrod.

2 Grafitne elektrode se uporabljajo zlasti pri proizvodnji jekla v elektroobločnih pečeh. Pri izdelavi jekla s temi pečmi gre pravzaprav za postopek recikliranja, s katerim se odpadki jekla predelajo v novo jeklo, v nasprotju s tradicionalnim postopkom proizvodnje iz železove rude v talilnih pečeh s kisikom. V običajnih elektroobločnih pečeh za taljenje starega železa se uporablja devet elektrod, ki so zbrane v kolonah po tri. Elektroda se zaradi intenzivnosti postopka talitve izrabi v približno osmih urah. Izdelava elektrode traja približno dva meseca. Grafitnih elektrod v tem proizvodnem postopku ni mogoče zamenjati z drugim proizvodom.

3 Povpraševanje po grafitnih elektrodah je neposredno vezano na proizvodnjo jekla v elektroobločnih pečeh. Glavne odjemalke so jeklarne, ki predstavljajo približno 85 % povpraševanja. V letu 1998 je svetovna proizvodnja surovega jekla znašala 800 milijonov ton, od katerih je bilo 280 milijonov proizvedenih v elektroobločnih pečeh. V zadnjih dvajsetih letih se je proizvodnja v elektroobločnih pečeh povečala (35 % svetovne proizvodnje leta 1998 v primerjavi z 18 % pred dvajsetimi leti).

4 Cena grafitnih elektrod je določena v nacionalni valuti na tono. Leta 1998 je bila cena 5600 nemških mark (DEM) (približno 2863 EUR) na tono. Cena za velike elektrode je višja za od 15 do 30 %.

5 V osemdesetih letih je tehnološki napredek omogočil občutno zmanjšanje porabe elektrod na tono proizvedenega jekla. Poleg tega je v jeklarski industriji v tem obdobju potekalo pomembno prestrukturiranje. Upad povpraševanja po elektrodah je pripeljal do prestrukturiranja svetovne industrije elektrod. Več tovarn se je zaprlo.

6 Leta 2001 je evropski trg grafitnih elektrod oskrbovalo devet zahodnih proizvajalcev: SGL Carbon AG (v nadaljevanju: SGL) s sedežem v Nemčiji in UCAR International Inc. (v nadaljevanju: UCAR) s sedežem v Združenih državah, ki sta skupaj pokrivala […]( ) povpraševanja, dva manjša evropska proizvajalca, to sta VAW Aluminium AG (v nadaljevanju: VAW) in Conradty, s sedežem v Nemčiji, sta imela skupaj približno […] % trga. Družba Carbide/Graphite Group Inc. (v nadaljevanju: C/G) s približno 7-odstotnim deležem je evropski trg oskrbovala iz Združenih držav. Japonski proizvajalci Showa Denko KK (v nadaljevanju: SDK), Tokai Carbon Co. Ltd. (v nadaljevanju: Tokai), Nippon Carbon Co. Ltd. (v nadaljevanju: Nippon) in SEC Corp. (v nadaljevanju: SEC) so skupaj imeli od 3 do 4 % evropskega trga.

7 Uradniki Komisije so na podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962 Prva Uredba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204) 5. junija 1997 opravili sočasne in nenapovedane preglede v prostorih družb SGL, Conradty in VAW v Nemčiji ter UCAR v Franciji.

8 Istega dne so agenti zveznega preiskovalnega urada (FBI) v Združenih državah izvedli preiskave v poslovnih prostorih več proizvajalcev. Na podlagi teh preiskav so bili uvedeni kazenski postopki zoper družbe SGL, SDK, Tokai in UCAR zaradi nedovoljenega omejevalnega sporazuma. Vsi obtoženi so priznali krivdo za očitana dejanja in privolili v plačilo globe, določene na 135 milijonov ameriških dolarjev (USD) za SGL, 110 milijonov USD za UCAR, 32,5 milijona USD za SDK in 6 milijonov USD za Tokai, medtem ko je bila družba C/G deležna amnestije. Kasneje sta tudi družbi SEC in Nippon priznali krivdo ter privolili v plačilo globe, določene na 4,8 milijona za SEC in 2,5 milijona USD za Nippon.

9 Januarja 2000 je bila v Združenih državah obdolžena kaznivega dejanja tudi japonska družba Mitsubishi Corp., ki je imela v obdobju 1991–1995 v lasti 50 % kapitala družbe UCAR. Družba Mitsubishi je bila februarja 2001 obsojena zaradi spodbujanja in podpiranja nedovoljenega omejevalnega sporazuma med proizvajalci grafitnih elektrod. Naložena ji je bila globa v višini 134 milijonov USD.

10 V imenu skupine odjemalcev so bile v Združenih državah proti družbam SGL, UCAR, C/G in SDK vložene civilne tožbe za povračilo trojne škode (triple damages).

11 V Kanadi je bila družbi UCAR marca 1999 naložena globa v višini 11 milijonov kanadskih dolarjev (CAD) zaradi kršitve kanadskega zakona o konkurenci. Julija 2000 je družba SGL priznala krivdo in privolila v plačilo globe v višini 12,5 milijona CAD zaradi enake kršitve. Kanadski proizvajalci jekla so junija 1998 proti družbam SGL, UCAR, C/G in SDK vložili civilne tožbe zaradi nedovoljenega omejevalnega sporazuma.

12 Komisija je 24. januarja 2000 zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Upravni postopek se je 18. julija 2001 končal z izdajo Odločbe, s katero se tožečim podjetjem in družbi VAW očita, da so na svetovni ravni določali cene in si razdelili nacionalne in regionalne trge za zadevni proizvod v skladu z načelom „domači proizvajalec“: družba UCAR je bila odgovorna za Združene države in določene dele Evrope, družba SGL pa za preostalo Evropo; družbe SDK, Tokai, Nippon in SEC so bile odgovorne za Japonsko in nekatere dele Daljnega vzhoda, medtem ko je družba C/G, ki je delovala na ameriškem in evropskem trgu, predvsem sledila cenam, ki sta jih določili družbi UCAR in SGL.

13 V skladu s podatki iz Odločbe so za omejevalni sporazum veljala naslednja temeljna načela:

– cene grafitnih elektrod je treba določiti na svetovni ravni;

– sklepe o oblikovanju cen vsake družbe morajo sprejeti izključno predsednik ali generalni direktorji;

– „domači proizvajalec“ mora določiti tržno ceno na svojem „ozemlju“ in preostali proizvajalci ji bodo „sledili“;

– cene na „nedomačih“ trgih, to je trgih, kjer ni nobenega „domačega“ proizvajalca, se bodo določale soglasno;

– „nedomači“ proizvajalci ne smejo agresivno konkurirati in se morajo umakniti z „domačih“ trgov preostalih proizvajalcev;

– zmogljivost se ne sme povečati (japonski proizvajalci naj bi zmanjšali svojo zmogljivost);

– ne sme priti do nikakršnega prenosa tehnologije zunaj kroga proizvajalcev, ki sodelujejo pri kartelu.

14 V Odločbi je dalje ugotovljeno, da so se navedena temeljna načela uresničevala na sestankih kartela, ki so potekali na več ravneh: sestanki „najvišjih vodilnih“, „delovni“ sestanki, sestanki skupine evropskih proizvajalcev (brez japonskih proizvajalcev), nacionalni ali regionalni sestanki, namenjeni posebnim trgom, in dvostranski stiki med podjetji.

15 Glede trajanja omejevalnega sporazuma je v členu 1 izreka Odločbe določeno, da se je kršitev začela maja 1992 za vsa vpletena podjetja, razen za družbo C/G, ki naj bi pri sporazumu začela sodelovati januarja 1993. Za konec kršitve so bili ugotovljeni naslednji datumi: marec 1998 za SGL in UCAR, februar 1998 za Tokai, Nippon in SEC, april 1997 za SDK, konec leta 1996 za VAW in november 1996 za C/G.

16 Komisija je na podlagi dejanskih ugotovitev in pravne presoje, izvedenih v Odločbi, zadevnim podjetjem naložila globe, ki jih je določila v skladu z metodologijo, opisano v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice) ter Obvestilu o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).

17 Člen 3 izreka Odločbe določa naslednje globe:

SGL: 80,2 milijona EUR;

UCAR: 50,4 milijona EUR;

VAW: 11,6 milijona EUR;

SDK: 17,4 milijona EUR;

Tokai: 24,5 milijona EUR;

Nippon: 12,2 milijona EUR;

SEC: 12,2 milijona EUR;

C/G: 10,3 milijona EUR.

18 Člen 4 izreka zadevnim podjetjem nalaga, naj globe plačajo v treh mesecih od dneva vročitve Odločbe, v nasprotnem primeru morajo plačati 8,04-odstotne obresti.

19 Odločba je bila različnim tožečim strankam vročena med 24. in 30. julijem 2001.

20 Poslana je bila s spremnim dopisom z dne 23. julija 2001, v katerem so bili navedeni znesek naložene globe in pogoji plačila (v nadaljevanju: julijski dopis). V dopisu je bilo navedeno, da bo Komisija po izteku roka za plačilo, navedenega v Odločbi, začela postopek izterjave zadevnega zneska; vendar se ne bo začel izvajati noben izvedbeni ukrep, če bi bila pri Sodišču prve stopnje vložena tožba, pod pogojem, da bodo plačane obresti po 6,04-odstotni obrestni meri in pridobljena bančna garancija.

21 Julijski dopis je bil družbi SGL vročen 24. julija, družbi UCAR pa 26. julija 2001. Komisija je na pripombe, ki jih je družba UCAR navedla v zvezi s plačilnimi pogoji, odgovorila z dopisom z dne 9. avgusta 2001 (v nadaljevanju: avgustovski dopis), v katerem je zavrnila, po eni strani, predlog za plačilo, ki se ne nanaša na celotni znesek globe in ne upošteva dolgovanih obresti, ter, po drugi strani, zastavo sredstev družbe UCAR, s katero bi ta zagotovila plačilo globe. Avgustovski dopis je bil družbi UCAR vročen 10. avgusta 2001.

22 V teh okoliščinah so podjetja, na katera je bila naslovljena Odločba, razen družbe VAW, v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje od 1. do 9. oktobra 2001 ločeno vložila te tožbe.

23 Na podlagi poročila sodnika poročevalca se je Sodišče prve stopnje (drugi senat) odločilo, da začne ustni postopek in strankam postavi nekatera vprašanja. Stranke so nanje odgovorile v določenem roku. Predsednik drugega senata je nato s sklepom z dne 5. junija 2003 v skladu s členom 50 Poslovnika Sodišča prve stopnje združil sedem zadev za namene ustnega postopka in izdaje sodbe, pri čemer so stranke prej glede tega predložile svoja stališča. Poleg tega je odločil, da se bodo nekateri dokumenti v spisih obravnavali zaupno. Stranke, razen družbe C/G, ki se obravnave ni udeležila, so na obravnavi 3. julija 2003 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje.

24 Družba GrafTech International Ltd (prej UCAR) je 26. septembra 2003 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila predlog za odložitev izvršitve Odločbe in izdajo začasnih odredb v zvezi z načinom plačila globe, ki ji je bila naložena, določenim v julijskem in avgustovskem dopisu (zadeva T-246/01 R). Predsednik Sodišča prve stopnje je po tem, ko je družba GrafTech umaknila predlog za izdajo začasne odredbe, s sklepom z dne 24. marca 2004 sklenil izbrisati zadevo T-246/01 R iz vpisnika Sodišča prve stopnje in družbi GrafTech naložil plačilo stroškov postopka v tej zadevi.

Predlogi strank

25 Družba Tokai (T-236/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi za ničnega člen 3 (in po potrebi člen 4) Odločbe v delu, v katerem ji je naložena globa v višini 24,5 milijona EUR, ali, podredno, močno zmanjša znesek globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

26 Družba SGL (T-239/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi za nično Odločbo v delu, ki se nanaša nanjo;

– podredno, ustrezno zmanjša znesek naložene globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

27 Družba Nippon (T-244/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi za ničnega člen 1 Odločbe v delu, v katerem je ugotovljeno, da je sodelovala pri kršitvi člena 81 ES in člena 53(1) Sporazuma EGP v obdobju od maja 1992 do marca 1993;

– razglasi za ničnega člen 3 Odločbe v delu, v katerem ji je naložena globa v višini 12,2 milijona EUR;

– podredno, močno zmanjša znesek globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

28 Družba SDK (T-245/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi za ničnega člen 3(d) Odločbe;

– podredno, zmanjša znesek globe na 2,95 milijona EUR ali na kateri koli drug znesek, ki se bo Sodišču prve stopnje zdel razumen;

– na podlagi člena 65(b) Poslovnika pozove Komisijo, naj predloži vse dokumente, v katerih je prikazan izračun naložene globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

29 Družba UCAR (T-246/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– odredi pripravljalne ukrepe, ki se bodo izkazali za potrebne;

– razglasi za ničnega člen 3 Odločbe v delu, v katerem ji je naložena globa, ali, podredno, zmanjša znesek globe;

– razglasi za ničnega člen 4 Odločbe v delu, ki jo zadeva, ali, podredno, spremeni plačilne pogoje za dolgovano globo v skladu z določbami priloge 50 k tožbi;

– razglasi za ničnega julijski dopis ali, podredno, spremeni v njem navedene pogoje v skladu z določbami priloge 50 k tožbi;

– razglasi za ničnega avgustovski dopis ali, podredno, spremeni v njem navedene pogoje v skladu z določbami priloge 50 k tožbi;

– odredi vse druge ukrepe, ki bi se lahko izkazali za pravične;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

30 Družba SEC (T-251/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi za ničnega člen 3 Odločbe v delu, v katerem ji je naložena globa v višini 12,2 milijona EUR;

– podredno, močno zmanjša znesek globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

31 Družba C/G (T-252/01) Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi za nično Odločbo v delu, v katerem ji je naložena globa;

– podredno, zmanjša znesek globe, ki ji je bila naložena;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

32 Komisija v zadevah T-236/01, T-239/01, T-245/01, T-251/01 in T-252/01 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– tožbo zavrne kot neutemeljeno;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

33 Komisija v zadevah T-244/01 in T-246/01 Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– tožbo zavrne kot neutemeljeno;

– poveča znesek globe;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo

34 Tožeče stranke želijo v večini zadev v bistvu doseči le odpravo naloženih glob ali zmanjšanje njihovega zneska ter trdijo, da Komisija ni upoštevala glob, ki so že bile naložene v drugih državah, in da je napačno uporabila Smernice in obvestilo o ugodni obravnavi, vendar ne izpodbijajo resničnosti dejstev, ugotovljenih v Odločbi. Vendar pa je predmet nekaterih tožb poleg tega tudi razglasitev ničnosti celotne Odločbe, temeljijo pa na tožbenih razlogih, ki se nanašajo na nezakonitost celotne Odločbe, in/ali na tožbenih razlogih, ki se nanašajo na napake, ki jih je Komisija storila pri ugotavljanju protipravnih dejanj. Nazadnje, v dveh zadevah se izpodbija način plačila naloženih glob.

35 Tako je treba najprej preučiti predloge, katerih predmet je razglasitev ničnosti celotne Odločbe ali nekaterih dejanskih ugotovitev, navedenih v tej odločbi. Nato bodo preučeni predlogi za razglasitev ničnosti člena 3 Odločbe ali zmanjšanje glob, določenih na podlagi Smernic in obvestila o ugodni obravnavi. Nazadnje bodo preučeni očitki glede načina plačila glob.

A – Predlogi za razglasitev ničnosti celotne Odločbe ali nekaterih dejanskih ugotovitev





1. Predlogi za razglasitev ničnosti celotne Odločbe

a) Zadeva T-239/01

36 Družba SGL je edina tožeča stranka, ki uradno in primarno predlaga razglasitev ničnosti celotne Odločbe v delu, ki se nanaša nanjo. Tožbeni razlogi, navedeni v utemeljitev tega predloga, se nanašajo na več kršitev postopka.

Zatrjevana zavrnitev popolnega dostopa do spisa

37 Družba SGL Komisiji očita, da ji je zavrnila dostop do svojih internih dokumentov ter ji ni poslala nobenega seznama in nezaupnega povzetka navedenih dokumentov oziroma dokumentov, ki vsebujejo poslovne skrivnosti ali zaupne elemente. Zaradi te kršitve njene pravice do obrambe naj ne bi mogla imeti pregleda nad vsemi stiki, ki jih je Komisija imela z drugimi zadevnimi podjetji v okviru njihovega sodelovanja. Zato naj bi bilo treba Odločbo razglasiti za nično.

38 Sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarja, da je Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso, da bi zadevnim družbam omogočila učinkovito obrambo zoper očitke, navedene zoper njih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, tem dolžna omogočiti dostop do celotnega preiskovalnega spisa, razen do dokumentov, ki vsebujejo poslovne skrivnosti drugih družb ali druge zaupne informacije, in internih dokumentov Komisije (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T-23/99, Recueil, str. II-1705, točka 170 in navedena sodna praksa).

39 V zvezi s trditvijo družbe SGL pred Sodiščem prve stopnje, da bi ji Komisija morala poslati vsaj seznam ali nezaupni povzetek svojih dokumentov s tajnimi ali zaupnimi elementi, je treba ugotoviti, da tožeča stranka v upravnem postopku tega ni zahtevala. Družba SGL se v dopisu z dne 9. marca 2000 in v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 4. aprila 2000 sklicuje le na interne dokumente Komisije, v dopisu z dne 9. marca pa je celo priznala, da ji je Komisija poslala seznam dokumentov, do katerih lahko ima dostop. Komisija v teh okoliščinah ni bila dolžna na svojo pobudo omogočiti dostopa do zadevnih seznamov in povzetkov (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95 do T-46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491, v nadaljevanju: sodba Ciment, točka 383).

40 Kar zadeva zahtevo za dostop do internih dokumentov, do katerih Komisiji ni treba omogočiti dostopa (zgoraj v točki 38 navedena sodba LR AF 1998 proti Komisiji, točka 170), je treba opozoriti, da je ta omejitev dostopa utemeljena s potrebo po zagotavljanju uspešnega delovanja Komisije na področju pregona kršitev pravil o konkurenci iz Pogodbe; dostop do internih dokumentov je treba omogočiti le, če to zahtevajo izjemne okoliščine obravnavane zadeve in če obstajajo resni indici, ki jih mora predložiti zadevna stranka, in to tako pred sodiščem Skupnosti kot v upravnem postopku pred Komisijo (glej zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Ciment, točka 420 in navedena sodna praksa). Družba SGL pa je na splošno trdila, da bi lahko bilo iz internih dokumentov Komisije razvidno, da je bila pri presoji sodelovanja obravnavana manj ugodno kot druga podjetja, vendar ni predložila resnih indicev o okoliščinah, zaradi katerih bi morala imeti dostop do zadevnih dokumentov.

41 Poleg tega je Komisija poudarila, česar družba SGL ni izpodbijala, da dokumenti o sodelovanju podjetij niso del njenega internega spisa, temveč so v preiskovalnem spisu, do katerega so podjetja imela dostop. Nazadnje, kot izhaja iz več očitkov zoper izračun njene globe (glej točko 384 in naslednje), je družba SGL dejansko primerjala svoje sodelovanje s sodelovanjem drugih udeležencev omejevalnega sporazuma, kar potrjuje trditev Komisije.

42 V teh okoliščinah Komisiji ni mogoče očitati, da družbi SGL ni razkrila svojih internih dokumentov in da ji ni poslala seznama ali nezaupnih povzetkov navedenih dokumentov.

43 Zato tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Zatrjevana nedokončnost obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah

44 Družba SGL trdi, da obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 24. januarja 2000 ni bilo dokončno. Čeprav je Komisija v dopisu z dne 4. maja 2000 ugotovila, da odgovori nekaterih podjetij na to obvestilo vsebujejo netočnosti in protislovja, naj ga ne bi zamenjala pred sprejetjem Odločbe. Družba SGL naj torej ne bi mogla uveljaviti svoje pravice do izjave o dokončnem rezultatu preiskave.

45 Sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarja, da Komisiji nobena določba ne prepoveduje, da bi zadevnim strankam po tem, ko jim je poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, poslala nove listine, za katere meni, da podpirajo njeno trditev, če da podjetjem potreben čas za predložitev stališča do tega (glej zgoraj v točki 38 navedeno sodbo LR AF 1998 proti Komisiji, točka 190 in navedena sodna praksa).

46 Komisija v obravnavani zadevi priznava, da so nekateri odgovori na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah vsebovali protislovja ali obtoževanja drugih podjetij. Zato naj bi omogočila dostop do nezaupne različice teh odgovorov in podjetjem omogočila, da predložijo pripombe o tem na zaslišanju 25. maja 2000. Vendar naj iz teh odgovorov ne bi izpeljala nobenih obremenilnih sklepnih ugotovitev.

47 V skladu z ustaljeno sodno prakso mora obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah zainteresiranim osebam omogočiti, da se dejansko seznanijo z ravnanji, ki jim jih Komisija očita, ta zahteva pa se spoštuje, če končna odločba ne bremeni zadevnih podjetij za kršitve, ki so drugačne od tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in upošteva le dejstva, o katerih so se stranke imele priložnost izreči (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. marca 2003 v zadevi CMA CGM in drugi proti Komisiji, T-213/00, Recueil, str. II-913, v nadaljevanju: sodba FETTCSA, točka 109). Vendar v tej zadevi družbi SGL ni nič preprečevalo, da primerja obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z besedilom Odločbe, da bi tako preverila, ali se je Komisija oprla na nove očitke, ki niso bili navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in o katerih se družba SGL ni mogla izreči pred sprejetjem Odločbe. Vendar družba SGL ne navaja nobene take razlike med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in Odločbo.

48 V vsakem primeru je dovolj, da Komisija podjetjem omogoči, da se izrečejo konkretno o pripombah, navedenih v zvezi z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah. Družba SGL v obravnavani zadevi Komisiji ne očita, da je kršila njeno pravico do izjave o točno tem vprašanju. Pritožuje se samo nad tem, da je Komisija dovolila le ustne pripombe, ne da bi dokazala, da bi ji le pisne pripombe omogočile, da učinkovito zagovarja svoje stališče.

49 Zato tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

Zatrjevana nezakonitost poročila pooblaščenca za zaslišanje

50 Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je pooblaščenec za zaslišanje 28. maja 2001 na podlagi člena 15 Sklepa Komisije 2001/462/ES, ESPJ z dne 23. maja 2001 o mandatu pooblaščenca za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci (UL L 162, str. 21) predložil končno poročilo, v katerem je navedel:

„Predlog odločbe ne zahteva posebnih pripomb v zvezi s pravico do izjave. Zadevna podjetja niso navedla nobenega postopkovnega problema. Predlog odločbe ne vsebuje nobenega očitka, glede katerega zadevna podjetja ne bi mogla predhodno izraziti svojega stališča.“

51 Družba SGL v zvezi s tem trdi, da je pooblaščenec za zaslišanje napačno ugotovil, da ni navedla nobenega postopkovnega problema. V sami Odločbi naj bi bilo priznano, da se je SGL pritoževala zaradi nepopolnega dostopa do spisa. Pooblaščenec za zaslišanje naj bi kršil člen 8 Sklepa 2001/462, ker naj se ne bi izrekel o zahtevi za dostop do spisa, ki jo je družba SGL izrazila v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Njegovo končno poročilo naj bi torej vsebovalo napake, ki naj bi lahko v škodo družbe SGL vplivale na rezultat razprave kolegija članov Komisije. Pooblaščenec za zaslišanje naj tudi ne bi obravnaval vprašanja odgovorov nekaterih podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki so vsebovali protislovja in obtoževanja, o katerih se je SGL lahko izrekla le ustno na zaslišanju. Čeprav je SGL opozorila na to ravnanje, naj ta kršitev postopka ne bi bila navedena v poročilu pooblaščenca za zaslišanje.

52 Sodišče prve stopnje opozarja, da mora Komisija v skladu s točkami 2, 3 in 8 obrazložitve Sklepa 2001/462 zagotoviti, da je osebam, na katere se nanaša postopek o konkurenci, pravica do izjave zajamčena ves čas postopka; vodenje upravnih postopkov mora zaupati neodvisni osebi, ki mora s svojo neoporečnostjo prispevati k objektivnosti, preglednosti in učinkovitosti teh postopkov. Pooblaščenec za zaslišanje v skladu s členoma 15 in 16(1) navedenega sklepa pripravi končno poročilo o spoštovanju pravice do izjave, ki bo tudi upoštevalo, ali predlog odločbe obravnava samo pritožbene točke, v zvezi s katerimi so stranke dobile priložnost podati svoja stališča, in ki se priloži predlogu odločbe, predloženega Komisiji, za zagotovitev, da je ta pri sprejetju odločbe o posameznem primeru v celoti seznanjena z vsemi pomembnimi podatki glede poteka postopka in spoštovanja pravice do izjave.

53 Kot izhaja iz zgoraj navedenih določb, naloga pooblaščenca za zaslišanje ni zbrati vse očitke v zvezi s postopkom, ki so jih zainteresirane osebe navedle v upravnem postopku. Kolegiju članov Komisije mora sporočiti le upoštevne očitke za presojo zakonitosti poteka upravnega postopka. Kot je bilo navedeno zgoraj, pa sta oba tožbena razloga, ki ju je družba SGL navedla v zvezi z dostopom do internih dokumentov Komisije in z vprašanjem odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, neutemeljena. Zato ni bilo potrebno, da bi pooblaščenec za zaslišanje kot objektivni in neodvisni svetovalec kolegiju članov Komisije sporočil ta neupoštevna očitka.

54 Zato tudi tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

55 Iz tega sledi, da ni mogoče ugoditi nobenemu od tožbenih razlogov, na podlagi katerih družba SGL trdi, da so bila pri sprejetju Odločbe kršena pravila postopka.

b) Zadeva T-246/01

56 Ne da bi družba UCAR predložila formalni predlog za razglasitev ničnosti celotne Odločbe, v tožbi trdi, da bi bilo treba Odločbo „razglasiti za nično v celoti ali deloma“. Namreč, Komisija naj bi s tem, ko ni preučila vloge njenih matičnih družb Mitsubishi in Union Carbide v obdobju 1992–1995 pri nastanku omejevalnega sporazuma in v začetnem obdobju njegovega delovanja, kršila svojo obveznost, da izvede nepristransko preiskavo, in njeno pravico do obrambe. Družba UCAR je v repliki vseeno pojasnila, da ne želi razglasitve ničnosti celotne Odločbe zaradi bistvene kršitve postopka, temveč želi odpravo ali zmanjšanje zneska globe, ki ji je bil naložen v členu 3 Odločbe. Po navedbah družbe UCAR je bil zgoraj navedeni odlomek iz njene tožbe predstavljen le v zadnjenavedenem kontekstu.

57 Sodišče prve stopnje iz tega sklepa, da namen tožbe, ki jo je vložila družba UCAR, ni razglasitev ničnosti celotne Odločbe. Očitek, ki se nanaša na to, da Komisija ni upoštevala vloge družb Mitsubishi in Union Carbide pri udeležbi družbe UCAR pri spornem omejevalnem sporazumu, bo torej preučen v okviru tožbenih razlogov, ki jih je družba UCAR navedla zoper izračun zneska globe, ki ji je bil naložen.

2. Predlogi za razglasitev delne ničnosti člena 1 Odločbe in nekaterih dejanskih ugotovitev, navedenih v tej odločbi

a) Tožbeni razlog v zadevi T-239/01, ki se nanaša na napačno ugotovitev glede izvajanja osrednjega nadzornega sistema

58 Družba SGL v okviru skupine tožbenih razlogov, ki se nanašajo na napačen izračun njene globe, Komisiji očita, da jo je diskriminirala v primerjavi z družbo SDK, s tem ko je zmanjšala globo, naloženo temu podjetju, ker ji je razkrilo obstoj in delovanje osrednjega nadzornega sistema (Central Monitoring System, v nadaljevanju: CMS), vzpostavljenega v okviru tega omejevalnega sporazuma. SGL trdi, da se ta sistem ni nikoli uporabljal. Komisijo naj bi o tem obvestila v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

59 Sodišče prve stopnje glede tega ugotavlja, da SGL v tožbi trdi, da v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izrecno ni izpodbijala dejstev, kot jih je predstavila Komisija. Vendar je v tem odgovoru popravila nekaj dejanskih ugotovitev in tako v zvezi s CMS razkrila, da „osrednji nadzorni sistem ni bil […] nikoli vzpostavljen“.

60 Sodišče prve stopnje opozarja, da je Komisija v Odločbi kljub odgovoru družbe SGL v zvezi s tem sklepala, da ugotovljena kršitev obsega predvsem vzpostavitev mehanizma za nadzor in izvajanje kartelnih sporazumov (točka 2 obrazložitve). Opisala je podrobnosti CMS (točke 72, 73, 91 in 92 obrazložitve) ter opozorila, da trditev družbe SGL izpodbijajo listinski dokazi in izjave drugih proizvajalcev, kot sta Tokai in UCAR. Komisija se v odgovoru na tožbo sklicuje na te odlomke Odločbe, medtem ko SGL v repliki le vztraja, da CMS ni bil vzpostavljen.

61 V okoliščinah obravnavane zadeve to, da se je družba SGL omejila le na splošno ponavljanje nepodprte trditve o nevzpostavitvi CMS, ni dovolj za učinkovito izpodbijanje nasprotnih dejanskih ugotovitev, navedenih v Odločbi.

62 Tožbenega razloga, s katerim se izpodbijajo dejanske ugotovitve v zvezi z izvajanjem CMS, torej ni mogoče sprejeti.

b) Tožbeni razlog v zadevi T-236/01, ki se nanaša na napačno ugotovitev, da se je omejevalni sporazum izvajal na svetovni ravni

63 Družba Tokai v okviru tožbenega razloga, ki se nanaša na to, da se je Komisija napačno oprla na njen svetovni promet, trdi, da geografski trg grafitnih elektrod ni bil svetoven. Vsekakor naj Komisija ne bi primerno analizirala zadevnega geografskega trga. Komisija naj bi namreč v odločbi z dne 4. januarja 1991 (Mitsubishi/UCAR, IVM024), ki jo je sprejela na podlagi Uredbe o nadzoru koncentracij podjetij, ugotovila, da je trg grafitnih elektrod trg Skupnosti.

64 Sodišče prve stopnje v zvezi s tem opozarja na izrecno izjavo same družbe Tokai v tožbi, da namen te tožbe ni izpodbijati resničnosti dejstev, navedenih v Odločbi. Dejanske ugotovitve, da je z omejevalnim sporazumom nastal kartel na svetovnem trgu grafitnih elektrod, pa so navedene v Odločbi (glej na primer točke od 14 do 18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 in 73 obrazložitve) in tudi v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (točke 33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 in 61). Iz tega sledi, da je bilo samo bistvo omejevalnega sporazuma – po ugotovitvah Komisije – strukturirati sektor grafitnih elektrod v svetu po sistemu treh „stebrov“: SGL je zastopala Evropo, UCAR Združene države, SDK, Tokai, Nippon in SEC pa Japonsko (točka 47 obrazložitve Odločbe). Poleg tega je bilo med glavnimi načeli omejevalnega sporazuma, ki jih je ugotovila Komisija, načelo „domačega proizvajalca“, ki je moral določiti cene na svojem ozemlju, medtem ko so mu drugi proizvajalci sledili (glej točki 12 in 13 zgoraj), pri čemer je bilo določeno, da so se morali „nedomači“ proizvajalci umakniti z „domačih“ trgov drugih proizvajalcev (točka 50 obrazložitve Odločbe). Nazadnje, Komisija je navedla primer ameriške družbe C/G, ki je uspela – čeprav ni imela nobenega proizvodnega obrata zunaj Združenih držav – dobiti približno 7-odstotni tržni delež v Evropi in prodati skoraj tretjino proizvodnje v EGP (točke 16, 30 in 85 obrazložitve Odločbe), kar je po mnenju Komisije razkrivalo obstoj trga na svetovni ravni in dokazovalo, da je bil celo „nedomači“ proizvajalec sposoben zmotiti delovanje omejevalnega sporazuma.

65 Ta tožbeni razlog je očitno nezdružljiv s tem, da je družba Tokai priznala podrobnosti o dejanskem stanju, ki so bile predstavljene zgoraj in jih ni učinkovito izpodbijala niti v upravnem postopku niti pred Sodiščem prve stopnje. Če ta tožbeni razlog postavimo v okvir drugih tožbenih razlogov, ki se nanašajo na napačen izračun glob, zadeva predvsem presojo dejanskega vpliva ravnanja družbe Tokai na konkurenco v EGP, ki jo je opravila Komisija. Tokai namreč v okviru teh tožbenih razlogov poudarja predvsem svojo nedejavnost in neobstoj gospodarskega interesa za prodajo zadevnega proizvoda na evropskem trgu. Pri tožbenem razlogu gre torej dejansko za očitek Komisiji, da pri določanju višine globe, ki jo je naložila družbi Tokai, ni upoštevala njene popolnoma pasivne vloge.

66 Te ugotovitve ne izpodbija sklicevanje družbe Tokai na odločbo z dne 4. januarja 1991 (Mitsubishi/UCAR, IVM024), v kateri je Komisija v zvezi s koncentracijo podjetij ugotovila, da je trg grafitnih elektrod trg Skupnosti. Glede tega je dovolj opozoriti, da je bila ta odločba sprejeta v okoliščinah, ki se razlikujejo od okoliščin v obravnavani zadevi, ter da je bila sprejeta pred preiskavo Komisije v obravnavani zadevi in pred obdobjem kršitve, ugotovljenim v Odločbi. Prav odkritje iz leta 1997, da obstaja kartel, pri katerem je bila udeležena družba Tokai, je Komisiji omogočilo ugotoviti, da so si člani kartela razdelili trg grafitnih elektrod na svetovni ravni. Sklicevanje na odločbo iz leta 1991 je torej nepomembno.

67 Zato tožbenega razloga, s katerim se izpodbijajo dejanske ugotovitve v zvezi s svetovno razsežnostjo trga grafitnih elektrod, ni mogoče sprejeti.

c) Tožbeni razlog v zadevi T-239/01, ki se nanaša na neupoštevanje trajanja kršitve

68 Družba SGL v okviru skupine tožbenih razlogov, ki se nanašajo na napačen izračun njene globe, Komisiji očita, prvič, da je brez vsakega dokaza ugotovila predolgo trajanje njene udeležbe pri kršitvi: Komisija naj bi napačno ugotovila, da je SGL nadaljevala kršitev po pregledih, opravljenih junija 1997, in to do februarja/marca 1998. Zato naj bi bila določitev njene globe napačna, ker vsebuje povečanje za to obdobje. Poleg tega naj bi Komisija domnevno nadaljevanje kršitve po pregledih nepravilno obravnavala kot obteževalno okoliščino v škodo družbe SGL. SGL v tem okviru trdi, da se sestanki, ki so v spornem obdobju potekali v okviru omejevalnega sporazuma, niso nanašali na evropski trg, temveč le na azijske trge, o čemer je Komisijo obvestila že v upravnem postopku. Dokazi, ki jih je Komisija navedla v podporo svoji trditvi, naj ne bi bili zanesljivi.

69 Drugič, SGL izpodbija napačno ugotovitev v točki 57 obrazložitve Odločbe, da se je evropska skupina kartela še srečevala od leta „1999“. Meni, da ni mogoče izključiti, da je ta napaka negativno vplivala na določitev zneska njene globe. Poleg tega naj bi Komisija v točki 124 obrazložitve Odločbe trdila, da obstajajo indici, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da se leta 2001 kršitev še vedno ni končala. SGL predlaga Sodišču prve stopnje, naj z ukrepom procesnega vodstva preveri, ali je bila napačna letnica 1999 sporočena kolegiju članov Komisije za namene sprejetja Odločbe.

70 Kar zadeva prvi del tožbenega razloga, ki ga navaja SGL, je treba opozoriti na kronologijo in točno vsebino pripomb, ki jih je SGL navedla v odgovor na ugotovitve Komisije.

71 Prvič, družba SGL je v dopisu z dne 8. junija 1999, s katerim je odgovorila na zahtevo Komisije za informacije, izjavila, da so največji proizvajalci grafitnih elektrod, med katerimi sta SGL in UCAR, usklajevali svoje ravnanje na področju konkurence od leta 1992 „do leta 1998“. Nato je naštela sestanke, ki so potekali v okviru omejevalnega sporazuma. Glede sestankov po juniju 1997 je vsakič v enem stavku omenila sestanek julija 1997 v Maleziji, sestanek novembra 1997 v Hongkongu in sestanek februarja 1998 v Bangkoku ter navedla, da so bila predmet teh sestankov azijska vprašanja.

72 Drugič, Komisija je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 24. januarja 2000 ugotovila, da je kršitev, ki se očita družbi SGL, trajala do marca 1998, pri tem pa navedla, po eni strani, da se je na sestankih v Hongkongu in Bangkoku obravnavala posodobitev preglednic CMS o obsegu prodaje za vse regije in vse trge, ter, po drugi strani, da sta družbi SGL in UCAR obvestili japonske udeležence omejevalnega sporazuma o novih cenah, ki so se uporabljale v Evropi (točki 78 in 79). Glede na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah je med družbama SGL in UCAR poleg tega prihajalo do dvostranskih stikov vsaj do marca 1998 (točka 80). Večina teh ugotovitev je temeljila na izjavi nekdanjega direktorja prodaje za Evropo v družbi UCAR, g. […]. Nazadnje, obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah vsebuje obsežen seznam priloženih dokumentov, ki so bili uporabljeni kot dokazi, med njimi izjavo g. […].

73 Tretjič, potem ko je družba SGL v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 4. aprila 2000 najprej potrdila, da dejstev, ki so bila vzrok za obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, načeloma („grundsätzlich“) ne izpodbija, se je omejila na sklicevanje na dopis z dne 8. junija 1999, nič pa ni navedla o novih ugotovitvah in listinskih dokazih o spornem obdobju kršitve, kot so bili navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Predvsem ni izpodbijala izjave g. […], čeprav je imela dostop do nje.

74 Družba SGL pred Sodiščem prve stopnje ni dodala nič bistvenega k svojim trditvam, navedenim v predhodnem postopku. Trdila je le, da bi bilo treba vrednost izjave g. […] zelo relativizirati glede na okoliščine, ki so vplivale na njeno sestavo. Ta opomba se nanaša na dejstvo, o katerem je poročala Komisija, da je družba UCAR, potem ko je odpustila g. […], vsako sporazumno rešitev spora zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki ga je ta začel, pogojevala s tem, da sprejme sodelovanje s Komisijo v njeni preiskavi.

75 Vendar besedilo dodatne izjave (supplemental statement) g. […], na katero se je Komisija posebej oprla, ne vsebuje ničesar, kar bi lahko utemeljevalo sume, ki jih je navedla družba SGL: dejstva, ki jih omenja, so konkretna in ne vsebujejo protislovij; g. […] navaja imena več predstavnikov drugih udeležencev omejevalnega sporazuma, med drugim g. […] iz družbe SGL in g. […] iz družbe UCAR, tako da bi bilo resničnost njegovih izjav mogoče preveriti z zaslišanjem teh oseb kot prič. Vendar SGL ni zahtevala, naj jih povabijo; prav tako Komisiji v upravnem postopku ni predložila nasprotnih izjav, na primer, nekdanjega direktorja prodaje, g. […]. Nazadnje, iz izjave g. […], ki je bila na zahtevo družbe UCAR tudi poslana Komisiji, izhaja, da namen njegovih izjav nikakor ni bil razbremeniti družbo UCAR v škodo drugih udeležencev omejevalnega sporazuma, da bi dosegel ugodno rešitev spora s to družbo. G. […] namreč navaja, da so njegovi nadrejeni v podjetju vedeli za njegova protipravna dejanja in jih odobrili.

76 Iz tega sledi, da družbi SGL ni uspelo pravno zadostno dokazati, da so dejanske ugotovitve Komisije v zvezi z udeležbo te družbe pri kršitvi v obdobju od junija 1997 do marca 1998 (točke od 91 do 93 obrazložitve Odločbe) napačne. Zato prvega dela tega tožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

77 Komisija je glede drugega dela, usmerjenega zoper točko 57 obrazložitve Odločbe, priznala, da je stavek v vročeni nemški različici Odločbe, da so sestanki evropske skupine kartela trajali „od leta 1999“, tipkarska napaka. Očitnost te napake je, po eni strani, razvidna iz primerjave z angleško različico Odločbe, ki je drugo verodostojno besedilo (poleg nemškega) in v katerem je pravilno navedena letnica „1992“. Po drugi strani je nemška različica točke 57 obrazložitve (z napačno letnico 1999) sama po sebi nerazumljiva: po navedbah družbe UCAR so se zadevni sestanki namreč končali „po približno enem letu“ (to je leta 2000, če sledimo logiki napačnega besedila), saj so evropski proizvajalci – še vedno po navedbah UCAR – menili, da se leta „1993“ ni več treba srečevati. Ta stavek je očitno smiseln le, če je referenčno leto 1992.

78 Nazadnje in predvsem, v členu 1 ter točkah 3, 114 in 155 obrazložitve Odločbe je jasno naveden marec 1998 kot konec kršitve, ki jo je storila družba SGL. Ta ugotovitev ni ovržena s točko 124 obrazložitve Odločbe, v kateri je navedeno, da se kršitev morda celo ni končala niti leta 2001. Ta odlomek, ki nikakor ne spreminja dejanskih ugotovitev v zvezi s trajanjem kršitve, namreč le upravičuje člen 2 izreka Odločbe, v katerem je zadevnim podjetjem – iz previdnosti – odrejeno, da takoj končajo obravnavane kršitve, če tega še niso storila.

79 Tipkarska napaka zaradi očitnosti ni mogla škoditi interesom družbe SGL v zvezi z določitvijo njene globe: v poglavju z naslovom „Trajanje kršitve“ v delu Odločbe o določitvi glob je naveden mesec „februar/marec 1998“ kot konec kršitve, ki so jo storile družbe SGL, UCAR, Tokai, Nippon in SEC (točka 155 obrazložitve).

80 Zato taka napaka ne more upravičiti razglasitve ničnosti dejanskih ugotovitev glede trajanja kršitve, ki jo je storila družba SGL. V teh okoliščinah ni treba sprejeti ukrepa procesnega vodstva, ki ga je predlagala SGL.

81 Torej ni mogoče sprejeti nobenega od delov tožbenega razloga, ki ga navaja družba SGL.

d) Tožbena razloga v zadevi T-244/01, ki se nanašajo na bistveno kršitev postopka zaradi neobstoja zadostnih dokazov o udeležbi družbe Nippon pri kršitvi v obdobju od maja 1992 do marca 1993 in na pomanjkljivo obrazložitev tega

Trditve strank

82 Družba Nippon v utemeljitev predloga za razglasitev delne ničnosti člena 1 Odločbe trdi, da dokazno breme nosi Komisija, kadar sprejme odločbo, s katero podjetje obtoži kršitve določb prava Skupnosti. V obravnavani zadevi naj ugotovitev v Odločbi, da je družba Nippon sodelovala pri kršitvi od maja 1992 do marca 1993, ne bi bila podprta z zadostnimi in prepričljivimi dokazi. Trditev Komisije, da se je Nippon udeleževala sestankov v tem obdobju, naj namreč ne bi bila dokazana. Obtožba Komisije naj bi v celoti temeljila na izjavah, ki so jih nekateri konkurenti družbe Nippon (SDK, UCAR in SGL) podali le zato, da bi se zanje uporabilo obvestilo o ugodni obravnavi. Komisija naj v teh okoliščinah ne bi imela pravice pripisati kakršno koli dokazno vrednost tem izjavam, katerih zanesljivost je omejena.

83 Družba Nippon o prvem sestanku „najvišjih vodilnih“ v Londonu 21. maja 1992 trdi, da ugotovitev v Odločbi, da je družba Tokai zastopala interese tožeče stranke, ni podprta z nobenim dokazom. Sodišče prve stopnje naj bi v sodbi Ciment (navedena v točki 39 zgoraj, točke od 2773 do 2782) razsodilo, da ker Komisija ni dokazala, da je stranka dala navodila, da bi bila zastopana na sestanku, ni upravičeno sklepala, da je bila ta stranka dejansko navzoča ali zastopana in da je pristopila k sporazumu, sklenjenem na tem sestanku. Po mnenju tožeče stranke je tako sklepanje potrebno tudi v tej zadevi. Komisija naj zlasti ne bi predložila dokaza, da je tožeča stranka dejansko dala navodila družbi Tokai, naj jo zastopa na tem sestanku.

84 Ker se Komisija sklicuje na izjavo družbe SDK o sestanku, ki je očitno potekal v okviru uvodnih stikov pred sestankom 21. maja 1992, družba Nippon ne more razumeti, kako bi sklicevanje na sestanek, ki je bil pred nastankom kartela, morda lahko dokazovalo njeno trditev. Izjava družbe SGL naj bi bila splošna in brez najmanjših odtenkov ter naj bi pomenila splošno priznanje te družbe o njeni udeležbi pri zatrjevani kršitvi v letih 1992–1998. Te izjave naj ne bi bilo mogoče razlagati, kot da se nanaša na udeležbo družbe Nippon na različnih sestankih, ki so se odvijali v spornem obdobju. Prav tako naj v njej ne bi bilo navedeno, da je interese tožeče stranke zastopala družba Tokai.

85 Nippon dodaja, da nenatančne izjave družbe UCAR, da so se navedenega sestanka udeležili „nekateri japonski konkurenti“ in „več japonskih konkurentov“, ne morejo biti podlaga za trditev Komisije, da je prav družbo Nippon zastopalo posebno podjetje, ki se je udeležilo tega sestanka.

86 Družba Nippon o „delovnih“ sestankih 25. maja in 19. septembra 1992 trdi, da ugotovitve Komisije o njeni navzočnosti na teh sestankih v celoti temeljijo na nenatančnih in nedoslednih izjavah konkurentov tožeče stranke. Komisija naj v Odločbi ne bi navedla nobenega stvarnega ali listinskega dokaza o tem.

87 Kar zadeva posebej sestanek v Zürichu 25. maja 1992, naj bi domnevna navzočnost družbe Nippon temeljila na eni sami izjavi družbe SDK, ki trdi, da so se sestanka udeležili „predstavniki družbe Nippon“, ne da bi navedla, kdo jo je ob tej priložnosti dejansko zastopal. Nasprotno pa naj bi družba SDK v izjavah o drugih družbah podrobno navedla te podatke. Kar pa zadeva izjavo družbe UCAR, naj ta sploh ne bi omenjala sestanka v Zürichu. V izjavi družbe SGL naj ne bi bila omenjena navzočnost družbe Nippon na tem sestanku.

88 Kar zadeva sestanek v Luganu 19. septembra 1992, naj bi domnevna navzočnost družbe Nippon znova v celoti temeljila na eni sami izjavi družbe SGL. Ta izjava naj bi bila v nasprotju z izjavama družb SDK in UCAR, ki ne omenjata sestanka v Luganu.

89 Glede trditve v Odločbi, da obračuni potnih stroškov, ki jih je predložila družba Nippon, dokazujejo njeno navzočnost na zadevnih sestankih (točka 48 obrazložitve), ta opozarja, da je Komisiji te obračune izročila na podlagi uradne zahteve za informacije na podlagi člena 11 Uredbe št. 17. Vendar naj Komisija ne bi imela pristojnosti za zbiranje informacij zunaj ozemlja Skupnosti. Zato naj bi bile te informacije zbrane nezakonito in jih naj ne bi bilo mogoče uporabiti kot dokaz udeležbe družbe Nippon pri domnevni kršitvi. Vsekakor naj zahteva, ki je bila v obravnavani zadevi naslovljena na Nippon, ne bi ustrezala zahtevam iz Uredbe št. 17, ker Komisija ni omenila kazni, predvidenih v členu 15(1)(b), kot se zahteva v členu 11(3) Uredbe št. 17. Nazadnje, zadevni obračuni potnih stroškov naj ne bi dokazovali udeležbe družbe Nippon na sestankih, ki so potekali od maja 1992 do marca 1993.

90 Družba Nippon trdi, da v korespondenci s Komisijo ni nikoli priznala, da bi se udeležila katerega od sestankov, organiziranih v obdobju od maja 1992 do marca 1993. Glede tega poudarja, da je treba njena dopisa z dne 30. marca in 17. maja 2000 v odgovor na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah razumeti z vidika njenega dopisa z dne 18. decembra 1998.

91 Družba Nippon je v zadnjenavedenem dopisu odgovorila na zahtevo Komisije, ki je želela izvedeti, ali se je udeležila sestankov, organiziranih v okviru omejevalnega sporazuma. Odgovor naj bi bil jasen in podroben za vsako od obdobij, ki jih je navedla Komisija. Vendar naj družba Nippon ne bi navedla niti enega sestanka v obdobju od maja 1992 do marca 1993, čeprav je Komisija izrecno spraševala o tem obdobju.

92 Družba Nippon potrjuje, da je v dopisu z dne 30. marca 2000 priznala, da so se člani njene uprave ali zaposleni „večkrat“ udeležili mednarodnih sestankov konkurentov, ter izjavila, da ne bo izpodbijala svoje udeležbe na teh sestankih. Vendar te splošne izjave ni mogoče razlagati kot priznanje, da se je Nippon udeležila vseh sestankov, zlasti tistih, ki so potekali prav v obdobju od maja 1992 do marca 1993.

93 Družba Nippon naj bi v naslednjem dopisu z dne 17. maja 2000 pojasnila, da „v glavnem“ ne izpodbija dejstev, navedenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Ta dopis naj ne bi pomenil, da se je udeležila vseh sestankov. Nasprotno, izrecno naj bi se sklicevala na svoj dopis z dne 18. decembra 1998, in torej ponavila, da se je udeležila le nekaj sestankov.

94 Nippon dodaja, da Odločba glede tega ni ustrezno obrazložena. Namreč, tudi če bi domnevali, da je bila njena udeležba v tem obdobju dokazana, naj Komisija ne bi navedla razloga, zakaj je povečanje osnovnega zneska globe utemeljeno, ob upoštevanju dejstva, da je bila globa, naložena tožeči stranki, povečana tudi zaradi domnevnega nadaljevanja kršitve po preiskavi, ki jo je opravila Komisija. Odločba naj ne bi vsebovala obrazložitve tega dvojnega povečanja.

95 Kar zadeva predlog Komisije, naj Sodišče prve stopnje poveča znesek globe, naložene tožeči stranki, slednja meni, da je ta predlog neustrezen in neutemeljen.

96 Komisija poudarja, da družba Nippon pred vložitvijo tožbe pri Sodišču prve stopnje ni nikoli zanikala svoje udeležbe na sestankih, organiziranih od maja 1992 do marca 1993. Nasprotno, Nippon naj bi se sklicevala na svoje neizpodbijanje dejstev, na katere je Komisija oprla svoje trditve, da bi dosegla zmanjšanje globe v skladu z obvestilom o ugodni obravnavi. V vsakem primeru naj bi udeležbo družbe Nippon na zadevnih sestankih dokazovale izjave družb SDK in SGL.

97 Komisija priznava, da nima na voljo obračunov potnih stroškov družbe Nippon za sporno obdobje. Vendar naj glede na zgoraj navedene dokaze ti obračuni ne bi bili potrebni.

98 Nazadnje, Komisija predlaga Sodišču prve stopnje, naj v okviru izvajanja svoje neomejene pristojnosti poveča globo, naloženo družbi Nippon. V nasprotju z njenim odgovorom na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah naj bi družba Nippon namreč zdaj izpodbijala ugotovitve o trajanju svoje udeležbe. Po mnenju Komisije bi moralo biti povečanje globe vsaj enako zmanjšanju za 10 %, odobrenemu družbi Nippon v skladu z obvestilom o ugodni obravnavi.

Presoja Sodišča prve stopnje

99 Uvodoma je treba opozoriti, da je Komisija v Odločbi (točka 113 obrazložitve) svojo presojo z vidika pravil o konkurenci in trajanje, ki ga je upoštevala za izračun glob, omejila na obdobje, ki se je začelo maja 1992, ko je bil prvi sestanek „najvišjih vodilnih“ v Londonu, na katerem so bila sprejeta osnovna načela za kartelizacijo trga. Po mnenju Komisije dejstvo, da se družba Nippon ni udeležila tega sestanka, ni pomembno, ker jo je zastopala družba Tokai in se je sama udeležila prvega „delovnega“ sestanka, ki je bil štiri dni pozneje.

100 Za presojo obsega tega tožbenega razloga z vidika te ugotovitve je treba znova opozoriti na kronologijo različnih faz upravnega postopka in analizirati vsebino, po eni strani, dokumentov, ki jih je predložila Komisija, in, po drugi strani, izjav družbe Nippon.

101 Glede tega je treba opozoriti, prvič, da je družba Nippon v dopisu z dne 18. decembra 1998, s katerim je odgovorila na zahtevo Komisije za informacije, navedla informacije o potovanjih generalnega direktorja, g. […], in nekaterih drugih vodstvenih delavcev. Res je, da v tem dopisu ni omenjeno nobeno potovanje v spornem obdobju.

102 Drugič, v točkah 36, 37, 39, 40 in 101 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 24. januarja 2000, v katerih se Komisija sklicuje na izjave družb SGL, SDK in UCAR, je navedeno, da:

– so se prvega sestanka „najvišjih vodilnih“ 21. maja 1992 v Londonu udeležile družbe SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK in Tokai, „slednja pa je zastopala tudi interese družb Nippon in SEC“, ter da so bila na tem sestanku določena osnovna pravila omejevalnega sporazuma;

– je temu sestanku skoraj takoj sledil „delovni sestanek“ v Zürichu 25. maja 1992, ki so se ga udeležili predstavniki vseh podjetij, na katera je bilo naslovljeno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, skupaj z družbo Nippon, ter na katerem so svetovni trg grafitnih elektrod preučili po regijah (Daljni vzhod, Bližnji vzhod in Afrika, Zahodna Evropa, Vzhodna Evropa, Latinska Amerika in Severna Amerika) in dodelili tržne deleže;

– družbi Nippon in SEC ne moreta trditi, da nista bili navzoči na sestanku 21. maja 1992, ker ju je obe zastopala družba Tokai in ker sta se sami udeležili prvega „delovnega“ sestanka, ki je bil štiri dni pozneje;

– je bil drugi „delovni“ sestanek v Luganu 19. septembra 1992 „v navzočnosti japonskih proizvajalcev“, na katerem so, po eni strani, te proizvajalce obvestili o najnižjih cenah za evropski trg ter, po drugi strani, določili količine in kvote za vsako regijo.

103 Tretjič, odgovor družbe Nippon na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah je bil sestavljen 30. marca 2000, ne da bi ta družba pregledala preiskovalni spis Komisije, čeprav je ta od 14. do 23. februarja 2000 omogočila dostop do njega (točka 38 obrazložitve Odločbe); družba Nippon se prav tako ni udeležila zaslišanja, ki ga je Komisija organizirala 25. maja 2000 (točka 40 obrazložitve Odločbe). Nippon v tem odgovoru priznava, da so se njeni predstavniki „večkrat“ udeležili mednarodnih sestankov konkurentov, in izjavlja, da se, „kar zadeva začetno fazo [omejevalnega sporazuma]“, ni udeležila vsakega sestanka, čeprav je bila povabljena. Nato „glede na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah“ poudarja, da „z vidika dejstev ne zanika svoje udeležbe na sestankih“ in da ponuja, da bo s Komisijo sodelovala, kolikor bo mogoče.

104 Četrtič, družba Nippon v naslednjem dopisu z dne 17. maja 2000, v katerem predlaga uporabo obvestila o ugodni obravnavi, ob sklicevanju na točko 6 odgovora z dne 30. marca 2000 opozarja, da „v glavnem ne zanika resničnosti dejstev, ugotovljenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah“. Kot primer popolnega sodelovanja s Komisijo navaja predvsem svoj dopis z dne 18. decembra 1998 in opozarja, da so v njem navedeni vsi sestanki, ki so se jih udeležili njeni predstavniki. Nazadnje, izrecno navaja, da je s kršitvijo prenehala po februarju 1998.

105 Zgoraj navedeni listinski dokazi ne morejo podpreti trditve družbe Nippon. Namreč, čeprav je res, da ta na lastno pobudo (dopis z dne 18. decembra 1998) ni potrdila, da se je udeležila sestankov, organiziranih v upoštevnem obdobju, je poznejše obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah vsebovalo zelo konkretne navedbe glede njene udeležbe na teh sestankih in glede tega, da jo je na njih zastopala družba Tokai, poleg tega pa je natančneje navedeno, da so na teh sestankih razpravljali o vprašanjih, ključnih za delovanje kartela. Te navedbe so temeljile na izjavah drugih podjetij in ne na izjavah družbe Nippon. Ta bi torej iz branja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah morala razumno sklepati, da je Komisija tem izjavam pripisala več pomena in verodostojnosti kot dopisu družbe Nippon z dne 18. decembra 1998.

106 Če družba Nippon v teh okoliščinah ni sprejela niti trditev o svoji udeležbi ali zastopanosti na sestankih, organiziranih v upoštevnem obdobju, kot so navedeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, niti pomena in dokazne vrednosti izjav družb SGL, SDK in UCAR, na katere je Komisija oprla svoje trditve, bi jih morala izpodbijati v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Le tako konkretno izpodbijanje že v tej fazi upravnega postopka bi Komisiji omogočilo, da opravi temeljitejšo preiskavo in poskusi predložiti dodatne dokaze.

107 Vendar dopisa družbe Nippon z dne 30. marca in 17. maja 2000 ne vsebujeta nobenega izpodbijanja zgoraj navedenih trditev in izjav. Nasprotno, Nippon v upanju, da bo dosegla zmanjšanje globe, poudarja svojo željo po sodelovanju in izjavlja, da ne izpodbija resničnosti dejstev, ugotovljenih v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Edina konkretna pripomba o trajanju kršitve se nanaša na končno fazo, in sicer na prenehanje vseh protipravnih dejavnosti po februarju 1998. V teh okoliščinah si je lahko Komisija neizpodbijanje ugotovitev glede prvih desetih mesecev kršitve – skupaj z dejstvom, da Nippon ni pregledala preiskovalnega spisa Komisije in da ni bila navzoča na zaslišanju, ki ga je ta organizirala – razumno razlagala tako, da ji je družba Nippon v okviru sodelovanja, ki ga je ponudila, nameravala olajšati delo pri ugotavljanju trajanja kršitve, s tem ko je sprejela ugotovitve o začetku kršitve in navedla pojasnila le o njenem koncu.

108 V zvezi z vprašanjem, ali lahko družba Nippon prekliče to sodelovanje in pred Sodiščem prve stopnje trdi, da od maja 1992 do marca 1993 ni sodelovala pri kršitvi, je treba opozoriti, da mora Komisija v skladu s sodno prakso Sodišča dokazati dejansko stanje, če ga obdolženo podjetje izrecno ne prizna, pri čemer lahko podjetje v primernem trenutku in zlasti v okviru postopka pred sodiščem uporabi vsa obrambna sredstva, ki se mu bodo zdela primerna (sodba Sodišča z dne 16. novembra 2000 v zadevi SCA Holding proti Komisiji, C-297/98 P, Recueil, str. I-10101, točka 37). Iz tega je mogoče a contrario sklepati, da to ne velja v primeru, ko zadevno podjetje izrecno, jasno in natančno prizna dejstva: če je podjetje v upravnem postopku izrecno priznalo resničnost dejstev, ki mu jih Komisija očita v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, je treba torej ta dejstva šteti za dokazana, saj jih podjetje načeloma ne more več izpodbijati v postopku pred Sodiščem prve stopnje.

109 Vendar v obravnavani zadevi Komisija o sodelovanju družbe Nippon pri spornem omejevalnem sporazumu od maja 1992 do marca 1993 ni sklepala iz jasne in natančne izjave te družbe, ki bi se izrecno nanašala na to obdobje, temveč iz skupka elementov, kot so njeno objektivno vedênje do Komisije v upravnem postopku in njene precej splošne izjave o neizpodbijanju teh dejstev. Družbi Nippon v teh okoliščinah ni mogoče preprečiti, da bi pred Sodiščem prve stopnje trdila, da je Komisija ta skupek dejstev napačno razlagala kot dokaz njenega sodelovanja v zgoraj navedenem obdobju.

110 Vendar to pozno izpodbijanje ne more uspeti v temelju. Kot je bilo ugotovljeno zgoraj, je Komisija namreč upravičeno sklepala, da družba Nippon, ki je bila soočena z dokazi, predstavljenimi v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ni izpodbijala svoje udeležbe pri omejevalnem sporazumu v upoštevnem obdobju. Komisija je zato lahko pred Sodiščem prve stopnje opozorila le na, po eni strani, ravnanje te družbe v upravnem postopku in, po drugi strani, na navedene dokaze, ki obsegajo predvsem izjave družb SGL, SDK in UCAR. S temi izjavami, ki jih je Komisija v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje predložila v povzetku, je mogoče pravno zadostno dokazati sodelovanje družbe Nippon pri omejevalnem sporazumu v upoštevnem obdobju.

111 Iz tega sledi, da Komisiji pred Sodiščem prve stopnje ni bilo treba znova predložiti dokazov in se izreči o trditvah, ki jih je družba Nippon prvič navedla pred Sodiščem prve stopnje, da bi omajala zgoraj navedene dokaze. Zlasti trditve družbe Nippon o njenih obračunih potnih stroškov je bilo mogoče šteti za neupoštevne. Naloga Komisije, ki je dokazati protipravna dejanja – to nalogo pa je v upravnem postopku družba Nippon olajšala s svojim ravnanjem in izjavami –, torej objektivno ni bila otežena zaradi poznejšega izpodbijanja družbe Nippon pred Sodiščem prve stopnje.

112 Vendar ni mogoče zanemariti, da je morala Komisija v nasprotju z vsemi pričakovanji, ki jih je razumno lahko oprla na objektivno sodelovanje družbe Nippon v upravnem postopku, pripraviti in pred Sodiščem prve stopnje predstaviti obrambo zoper izpodbijanje protipravnih dejanj, za katera je upravičeno menila, da jih družba Nippon ne bo več izpodbijala. V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da mora uporabiti neomejeno pristojnost, ki mu je dodeljena na podlagi člena 17 Uredbe št. 17, tako da globo, naloženo družbi Nippon, poveča za 2 odstotni točki (glej točko 457 spodaj).

113 Ta ugotovitev ni v nasprotju s sodbo Sodišča prve stopnje z dne 28. februarja 2002 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (T-354/94, Recueil, str. II-843, točka 85). Sodišče prve stopnje je v tej sodbi, potem ko mu je Sodišče po pritožbi zadevo vrnilo v odločanje, razsodilo, da je tveganje, da podjetje, katerega znesek globe je bil v zameno za njegovo sodelovanje zmanjšan, pozneje vloži tožbo za razglasitev ničnosti odločbe, s katero je bilo kaznovano za kršitev pravil o konkurenci, in uspe pred Sodiščem prve stopnje ali Sodiščem, običajna posledica izvajanja pravnih sredstev, predvidenih v Pogodbi; zato sámo dejstvo, da je to podjetje uspelo v sodnem postopku, ne more upravičiti nove presoje obsega zmanjšanja, ki mu je bilo odobreno. Glede tega je treba poudariti, da se Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 14. maja 1998 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (T-354/94, Recueil, str. II-2111), zoper katero je bila vložena pritožba, ni izreklo o tem, ali je zmanjšanje globe, odobreno zaradi sodelovanja podjetja, ustrezno ali ne, ter da tudi Sodišče v sodbi z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (C-286/98 P, Recueil, str. I-9925), s katero je bila navedena sodba Sodišča prve stopnje delno razveljavljena, ni obravnavalo vprašanja navedenega zmanjšanja globe. Ob upoštevanju tega posebnega procesnega položaja se dejstvo, da je Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni sodbi z dne 28. februarja 2002 zavrnilo „novo presojo obsega [odobrenega] zmanjšanja“, ne sme razlagati tako, da ne sme Sodišče prve stopnje v nobenem primeru v okviru izvajanja svoje neomejene pristojnosti povečati zneska globe, naložene podjetju, ki po tem, ko mu je bilo odobreno zmanjšanje globe, ker v upravnem postopku ni izpodbijalo resničnosti dejstev, ki jih je ugotovila Komisija, prvič izpodbija resničnost istih dejstev pred Sodiščem prve stopnje.

114 Glede trditve družbe Nippon, da Komisija v točki 48 obrazložitve Odločbe napačno trdi, da njeni obračuni potnih stroškov dokazujejo njeno udeležbo na sestankih „najvišjih vodilnih“ in „delovnih“ sestankih, je dovolj opozoriti na besedilo navedene točke obrazložitve, po katerem so udeležbo predstavnikov družb Tokai, Nippon in SEC na navedenih sestankih „te družbe priznale oziroma jo dokazujejo njihovi obračuni potnih stroškov“. Glede na to, da je Nippon objektivno priznala, da je pri omejevalnem sporazumu sodelovala v celotnem obdobju njegovega trajanja, tega odlomka ni mogoče razlagati tako, da je Komisija želela sodelovanje družbe Nippon pri kršitvi prav v obdobju od maja 1992 do marca 1993 opreti le na obračune potnih stroškov te družbe.

115 Nazadnje, očitek, ki se nanaša na pomanjkljivo obrazložitev, ni podan niti zoper celotno odločbo niti zoper dejansko ugotovitev v zvezi z zgoraj navedenim obdobjem udeležbe. Nanaša se le na 55-odstotno povečanje osnovnega zneska globe, naložene družbi Nippon. Tudi če bi domnevali, da je ta očitek utemeljen, zato ne bi povzročil razglasitve ničnosti celotne odločbe ali zadevne dejanske ugotovitve, temveč le preoblikovanje Odločbe v delu, ki določa povečanje za 55 %.

116 Iz zgornjega izhaja, da ni mogoče sprejeti tožbenih razlogov, ki se nanašata na bistveno kršitev postopka zaradi neobstoja zadostnih dokazov o udeležbi družbe Nippon pri kršitvi v obdobju od maja 1992 do marca 1993 in na pomanjkljivo obrazložitev.

117 Preučitev prve skupine tožbenih razlogov je pokazala, da noben element, ki so ga navedle tožeče stranke, ne upravičuje niti razglasitve ničnosti celotne odločbe niti razglasitve ničnosti dejanskih ugotovitev v tej odločbi. Zato je treba vse predloge za popolno razglasitev ničnosti Odločbe ali delno razglasitev ničnosti člena 1 te odločbe zavrniti.

118 Pri poznejši preučitvi predlogov in tožbenih razlogov v zvezi z določitvijo glob se bodo zato upoštevale vse navedene dejanske ugotovitve.

B – Predlogi za razglasitev ničnosti člena 3 Odločbe ali za zmanjšanje naloženih glob





1. Tožbeni razlogi, ki se nanašajo na kršitev načela prepovedi kumuliranja kazni in obveznosti Komisije, da upošteva predhodno naložene kazni, ter na pomanjkljivo obrazložitev tega

a) Trditve strank

119 Vse tožeče stranke, razen družbe C/G, trdijo, da je Komisija, s tem ko ni od glob, naloženih z Odločbo, odbila zneska glob, že naloženih v Združenih državah in Kanadi, in znesek kaznovalne odškodnine, že plačane v teh državah, kršila pravilo o prepovedi kumuliranja kazni za isto kršitev. To pravilo naj bi temeljilo na načelih pravičnosti in sorazmernosti, uveljavljenih v ustavnem pravu Skupnosti; potrjeno naj bi bilo s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL 2000, C 364, str. 1), ter členoma 54 in 58 Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19), podpisane 19. junija 1990 v Schengenu (Luksemburg). Načelo ne bis in idem naj bi bilo potrjeno tudi v členu 4 Protokola št. 7 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), podpisani v Rimu 4. novembra 1950, kot je razložen predvsem v sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 29. maja 2001 v zadevi Fischer proti Avstriji.

120 Kot naj bi izhajalo iz sodbe Sodišča z dne 14. decembra 1972 v zadevi Boehringer proti Komisiji (7/72, Recueil, str. 1281), naj bi Komisija morala odbiti kazen, ki so jo naložili organi tretje države, če so dejanja, ki jih tožečemu podjetju očitajo Komisija na eni strani in ti organi na drugi strani, istovetna. Tako naj bi bilo prav v obravnavani zadevi, ker je omejevalni sporazum, ki so ga kaznovali ameriški in kanadski organi, v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izrečena navedena sodba z dne 14. decembra 1972, z vidika predmeta, kraja in trajanja enak omejevalnemu sporazumu, ki ga je kaznovala Komisija.

121 Poleg tega naj bi bile z neupoštevanjem načela odbitja kršene sodba Sodišča z dne 13. februarja 1969 v zadevi Walt Wilhelm in drugi (14/68, Recueil, str. 1, točka 11) ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995 v zadevi Sotralentz proti Komisiji (T-149/89, Recueil, str. II-1127, točka 29) in z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji (od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931, točka 96), v skladu s katerimi splošna zahteva po pravičnosti pomeni, da mora Komisija pri določitvi zneska globe upoštevati kazni, ki so bile istemu podjetju za isto dejanje že naložene.

122 V tem okviru družba SGL izpodbija oceno v Odločbi, da naj bi se pri globah, naloženih v Združenih državah in Kanadi, upoštevali le protikonkurenčni učinki omejevalnega sporazuma, ki so v pristojnosti teh sodišč (točki 179 in 180 obrazložitve Odločbe). Da bi SGL dokazala, da so bila v Združenih državah in Evropi kaznovana ista dejanja, se sklicuje na ugotovitve v Odločbi. Tako naj bi točke 14, 17, 18, od 71 do 73, 106 in 149 obrazložitve te odločbe dokazovale, da je Komisija vseskozi priznavala, da so kršitve vključevale sporazume na svetovni ravni, ki so temeljili na splošnem načrtu in pri katerih so bila udeležena zadevna podjetja. Komisija naj ne bi trdila, da so dejanja, za katera je naložila globe, dogodki, ki niso povezani z dejanji, že kaznovanimi v Združenih državah. Kar zadeva vsebinski očitek, na katerega se sklicuje kazen, ki je bila tožeči stranki naložena v Združenih državah, je iz sporazuma o poravnavi (plea agreement), potrjenem pred sodiščem, razvidno, da so se sporazumi o zadevnih cenah in kvotah sklepali „v Združenih državah in drugje“, in to od leta 1992 do junija 1997.

123 Družba SGL dodaja, da kazenska sankcija, ki ji je bila v Združenih državah naložena v višini 135 milijonov USD, že presega zgornjo mejo kazni (10 % svetovnega prometa), določeno v členu 15(2) Uredbe št. 17. Komisija naj ji zato ne bi mogla naložiti dodatne kazni v višini 80,2 milijona EUR.

124 Družba SGL poleg tega poudarja, da Komisija, s tem ko ni odbila kazni, ki so bile že naložene v drugih državah, ni upoštevala napovedi nekdanjega generalnega direktorja Generalnega direktorata za konkurenco Alexandra Schauba, ki je na sestanku 1. decembra 1998 obljubil, da bo Komisija pri izračunu globe upoštevala kazni, naložene v Združenih državah.

125 Tožeče stranke poleg tega menijo, da je Komisija kršila načelo prepovedi kumuliranja kazni, s tem ko je upoštevala njihov svetovni promet, ki vključuje promet, ustvarjen v Združenih državah in Kanadi. Ta promet naj bi namreč pri določitvi glob upoštevali že ameriški in kanadski organi. Da bi se izognili dvojnemu kaznovanju, bi Komisija po mnenju tožečih strank torej morala upoštevati le del prometa, ustvarjenega s prodajo grafitnih elektrod v Evropi.

126 Dodajajo, da Komisija ni upoštevala odvračilnega učinka že naloženih glob. Komisija naj namreč pri določitvi višine glob ne bi upoštevala dejstva, da so bile tožeče stranke v tretjih državah že obsojene na plačilo glob in odškodnine v višini, ki je zadostna za odvrnitev od tega, da bi storile novo kršitev konkurenčnega prava. Tožeče stranke naj bi bile zato dovolj kaznovane.

127 Nazadnje, družbi Tokai in Nippon Komisiji očitata, da v Odločbi tega ni zadostno obrazložila. Po eni strani Komisija naj ne bi odgovorila na trditev družbe Tokai o načelu ne bis in idem, ki je bila predstavljena v njenem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in s katero je bila poudarjena potreba po ustrezni „krajevni umeščenosti“ za izračun globe. Po drugi strani naj bi bila po mnenju družbe Nippon obveznost obrazložitve v obravnavani zadevi posebno pomembna, ker je Komisija naložila globe, izračunane na podlagi svetovnega prometa, pri čemer je ta metoda nova faza v praksi odločanja Komisije.

128 Komisija v bistvu trdi, da so z globami, ki so jih naložili organi tretjih držav, kaznovane le kršitve njihovega nacionalnega konkurenčnega prava in da ti organi niso pristojni za kaznovanje kršitev konkurenčnega prava Skupnosti. Okoliščina, da so morali različni organi preučiti ista dejanja, naj ne bi bila upoštevna, saj lahko isto dejanje pomeni kršitev z vidika več pravnih redov.

129 Kar zadeva odvračilnost glob, Komisija opozarja, da je glavno merilo pri izračunu globe teža kršitve. Iz ničesar naj ne bi bilo mogoče sklepati, da bi bilo treba globe zmanjšati, ker naj bi bile tožeče stranke že dovolj odvrnjene s kaznimi, ki so jim jih naložili drugi organi. Tožeče stranke naj bi bile kaznovane, ker niso upoštevale skupnostnih pravil o konkurenci in so kršitev storile v Evropi. Da bi se dosegel želeni odvračilni učinek, naj bi bilo ta pravila o konkurenci treba jemati tako resno kot pravila na drugih območjih pristojnosti.

b) Presoja Sodišča prve stopnje

130 Iz sodne prakse izhaja, da je načelo ne bis in idem, ki je potrjeno tudi v členu 4 Protokola št. 7 k EKČP, splošno načelo prava Skupnosti, katerega upoštevanje zagotavlja sodišče (sodbi Sodišča z dne 5. maja 1966 v združenih zadevah Gutmann proti Komisiji ESAE, 18/65 in 35/65, Recueil, str. 149, 172, in z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, v nadaljevanju: sodba LVM, točka 59, ter zgoraj v točki 120 navedena sodba Boehringer proti Komisiji, točka 3).

131 Na področju konkurenčnega prava Skupnosti to načelo prepoveduje, da bi Komisija podjetje še enkrat kaznovala ali preganjala zaradi protikonkurenčnega ravnanja, za katero je že bilo kaznovano ali za katero je bilo v prejšnji odločbi Komisije, ki je ni več mogoče izpodbijati, ugotovljeno, da zanj podjetje ni odgovorno.

132 Sodna praksa je vendarle priznala možnost kumuliranja kazni, skupnostne in nacionalne, zaradi obstoja dveh vzporednih postopkov, ki zasledujeta različne cilje, katerih dopustnost izhaja iz posebnega sistema razdelitve pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami na področju omejevalnih sporazumov. Vendar mora Komisija v skladu s splošno zahtevo po pravičnosti pri določitvi globe upoštevati kazni, ki naj bi bile istemu podjetju že naložene za ista dejstva, če gre za kazni, naložene za kršitve prava omejevalnih sporazumov države članice, ki so bile torej storjene na ozemlju Skupnosti (zgoraj v točki 121 navedena sodba Walt Wilhelm in drugi, točka 11, zgoraj v točki 120 navedena sodba Boehringer proti Komisiji, točka 3; sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfileurope proti Komisiji, T-141/89, Recueil, str. II-791, točka 191, in zgoraj v točki 121 navedena sodba Sotralentz proti Komisiji, točka 29).

133 Glede trditev tožečih strank, da je Komisija s tem, ko jim je naložila globo zaradi udeležbe pri omejevalnem sporazumu, ki so ga sankcionirali že ameriški in kanadski organi, kršila načelo ne bis in idem, v skladu s katerim isti osebi za isto kršitev ni mogoče naložiti še ene kazni, je treba opozoriti, da je sodišče Skupnosti priznalo, da je podjetje lahko veljavno predmet dveh vzporednih postopkov za isto kršitev in torej dvojne kazni, ene, ki jo naloži pristojni organ zadevne države članice, in druge, ki jo naloži organ Skupnosti. Ta možnost kumuliranja kazni je upravičena, če navedena postopka zasledujeta različne cilje (zgoraj v točki 121 navedena sodba Walt Wilhelm in drugi, točka 11; zgoraj v točki 132 navedena sodba Tréfileurope proti Komisiji, točka 191, in zgoraj v točki 121 navedena sodba Sotralentz proti Komisiji, točka 29).

134 V teh okoliščinah načela ne bis in idem v obravnavani zadevi še toliko bolj ni mogoče uporabiti, ker uvedeni postopki in kazni, ki so jih naložili Komisija na eni strani ter ameriški in kanadski organi na drugi strani, očitno ne zasledujejo istih ciljev. Če gre v prvem primeru za ohranjanje neizkrivljene konkurence na ozemlju Evropske unije ali v EGP, gre v drugem primeru za varovanje ameriškega ali kanadskega trga (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 15. julija 1970 v zadevi Buchler proti Komisiji, 44/69, Recueil, str. 733, točki 52 in 53). Uporaba načela ne bis in idem ni odvisna le od istovetnosti kršitev in kaznovanih oseb, temveč tudi od enotnosti varovane pravne dobrine (sklepni predlogi generalnega pravobranilca Ruiza-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 11. februarja 2003 v zadevi Italcementi proti Komisiji, C-213/00 P, še neobjavljena v Recueil, točka 89).

135 To ugotovitev potrjuje obseg načela prepovedi kumuliranja kazni, kot je potrjeno v členu 4 Protokola št. 7 k EKČP. Iz besedila tega člena izhaja, da je učinek tega člena samo to, da pravosodnim organom iste države prepoveduje, da bi kazensko preganjali ali kaznovali osebo za kaznivo dejanjo, za katero je ta v tej državi že bila oproščena ali obsojena. Vendar pa načelo ne bis in idem ne prepoveduje večkratnega pregona ali kaznovanja zaradi istega kaznivega dejanja v dveh ali več različnih državah. Zato sodba Fischer proti Avstriji, na katero se sklicuje družba SGL, ni upoštevna za obravnavani spor, ker je bila izrečena na podlagi člena 4 Protokola št. 7 k EKČP in se nanaša na dve obsodbi, izrečeni v isti državi.

136 Treba je tudi poudariti, da se tožeče stranke niso sklicevale na nobeno konvencijo ali pravilo mednarodnega javnega prava, ki bi organom ali sodiščem različnih držav članic prepovedovalo, da bi osebo preganjali in obsodili zaradi istih dejanj. Taka prepoved bi torej zdaj lahko izhajala le iz zelo tesnega mednarodnega sodelovanja, ki bi privedlo do sprejetja skupnih pravil, kakršna so določena v zgoraj navedeni konvenciji o izvajanju Schengenskega sporazuma. V tem oziru se tožeče stranke ne sklicujejo na obstoj konvencije, ki bi zavezovala Skupnost in tretje države, kot so Združene države in Kanada, ter določala tako prepoved.

137 Res je, da člen 50 zgoraj navedene Listine o temeljnih pravicah določa, da nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen. Vendar je treba ugotoviti, da se ta akt lahko uporablja le na ozemlju Unije in da se obseg pravice, opredeljene v členu 50, izrecno omejuje na primere, ko je zadevna oprostilna ali obsodilna sodba izrečena znotraj tega ozemlja.

138 Iz tega sledi, da ker se tožeče stranke sklicujejo na kršitev načela ne bis in idem, ker je bil zadevni omejevalni sporazum razlog za obsodbe tudi zunaj ozemlja Skupnosti oziroma ker je Komisija v Odločbi upoštevala njihov celotni promet, ki obsega promet, ustvarjen v Združenih državah in Kanadi, ki so ga za določitev glob upoštevali že ameriški in kanadski organi, tega očitka ni mogoče sprejeti.

139 Glede trditve tožečih strank, da Komisija ni upoštevala zgoraj v točki 120 navedene sodbe Boehringer proti Komisiji, v skladu s katero naj bi Komisija morala odbiti kazen, ki so jo naložili organi tretje države, če so dejanja, ki jih tožečemu podjetju očitajo Komisija po eni strani in ti organi po drugi strani, istovetna, je treba opozoriti, da je Sodišče v tej sodbi navedlo (točka 3):

„[…] o vprašanju, ali je lahko Komisija zavezana tudi odbiti kazen, ki so jo naložili organi tretje države, je treba odločiti le, če so dejanja, ki jih v obravnavanem primeru tožeči stranki očitajo Komisija po eni strani in ameriški organi po drugi, istovetna.“

140 Iz tega odlomka očitno izhaja, da Sodišče nikakor ni odločilo o vprašanju, ali mora Komisija odbiti kazen, ki so jo naložili organi tretje države, če so dejanja, ki jih podjetju očitajo ta institucija in navedeni organi, istovetna, temveč se je omejilo na to, da je istovetnost dejanj, ki jih očitajo Komisija in organi tretje države, določilo kot predpogoj za odločanje o tem.

141 Poleg tega je Sodišče ob upoštevanju posebnega položaja, ki je posledica tesne medsebojne odvisnosti med nacionalnimi trgi držav članic in skupnim trgom, ter posebnega sistema razdelitve pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami na področju omejevalnih sporazumov na istem ozemlju, to je ozemlju skupnega trga, in ob tem, da je priznalo možnost dvojnega pregona, ob upoštevanju morebitne dvojne kazni, ki izhaja iz tega, presodilo, da se mora v skladu z zahtevo po pravičnosti upoštevati prva odločba o naložitvi kazni (zgoraj v točki 121 navedena sodba Walt Wilhelm in drugi, točka 11, in sklepni predlogi generalnega pravobranilca Mayrasa k zgoraj v točki 120 navedeni sodbi Boehringer proti Komisiji, Recueil, str. 1293, od 1301 do 1303).

142 Okoliščine obravnavane zadeve so očitno drugačne. Ker tožeče stranke ne navajajo izrecne določbe konvencije, na podlagi katere bi morala Komisija pri določanju zneska globe upoštevati kazni, ki so jih podjetju za isto ravnanje že naložili organi ali sodišča tretjih držav, kakršni sta Združene države in Kanada, Komisiji ne morejo utemeljeno očitati, da naj v obravnavani zadevi ne bi izpolnila te zatrjevane obveznosti.

143 V vsakem primeru, tudi če bi se lahko iz zgoraj v točki 120 navedene sodbe Boehringer proti Komisiji po nasprotnem razlogovanju sklepalo, da mora Komisija odbiti kazen, ki jo naložijo organi tretje države, če so dejanja, ki jih zadevnemu podjetju očitajo Komisija po eni strani in ti organi po drugi strani, istovetna, je treba poudariti, da čeprav je bilo v sodbi, ki je bila zoper družbo SGL izdana v Združenih državah, navedeno, da je bil namen omejevalnega sporazuma glede grafitnih elektrod omejevanje proizvodnje in povečanje cen teh proizvodov v „Združenih državah in drugje“, nikakor ni bilo dokazano, da bi se kazen, naložena v Združenih državah, nanašala na izvajanja ali učinke omejevalnega sporazuma zunaj te države (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Boehringer proti Komisiji, točka 6) in zlasti v EGP, kar bi bil poleg tega očiten poseg v ozemeljsko pristojnost Komisije. Ta ugotovitev velja tudi za sodbo, izdano v Kanadi.

144 Glede odvračilnega učinka že naloženih glob je treba poudariti, da je v skladu s sodno prakso pooblastilo Komisije, da podjetjem, ki so namerno ali iz malomarnosti kršila določbe člena 81(1) ES ali člena 82 ES, naloži globe, eno od sredstev, podeljenih Komisiji, da lahko opravlja nalogo nadzora, ki ji jo je poverilo pravo Skupnosti. Ta naloga vključuje dolžnost sledenja splošni politiki, katere namen je, da se na področju konkurence uporabljajo načela, ki jih določa Pogodba, in da se v to usmeri delovanje podjetij (sodba Sodišča z dne 7. junija 1983 v združenih zadevah Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, točka 105).

145 Iz tega izhaja, da Komisija lahko odloča o višini glob, da bi okrepila njihov odvračilen učinek, kadar so zaradi dobička, ki ga nekatera zainteresirana podjetja lahko pri tem pridobijo, določene kršitve še vedno dokaj pogoste, čeprav je bila njihova nezakonitost ugotovljena že od začetka politike Skupnosti na področju konkurence (zgoraj v točki 144 navedena sodba Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točka 108).

146 Tožeče stranke ne morejo upravičeno trditi, da v njihovem primeru odvračilni učinek ni potreben, ker so jih sodišča tretjih držav že obsodila za ista dejanja. Ta trditev tožečih strank se namreč dejansko ujema s trditvijo o kršitvi načela prepovedi kumuliranja kazni, ki je bila zavrnjena zgoraj.

147 Poleg tega iz zgoraj navedene sodne prakse izhaja, da je namen odvračanja, ki mu ima Komisija pravico slediti pri določitvi zneska globe, zagotoviti, da bodo podjetja upoštevala pravila o konkurenci, ki so za izvajanje njihovih dejavnosti znotraj Skupnosti ali EGP določena s Pogodbo. Zato odvračilnega učinka globe, naložene zaradi kršitve pravil Skupnosti o konkurenci, ni mogoče določiti niti samo glede na poseben položaj kaznovanega podjetja niti glede na to, ali to podjetje upošteva pravila o konkurenci, določena v tretjih državah zunaj EGP.

148 Komisija je torej družbi SGL lahko naložila globo na ravni, ki je dovolj odvračilna, v mejah, določenih v členu 15(2) Uredbe št. 17, ne da bi pri določitvi teh mej morala upoštevati ameriške in kanadske kazni.

149 Kar zadeva tožbeni razlog, ki se nanaša na pomanjkljivo obrazložitev, je dovolj opozoriti, da mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso iz obrazložitve akta jasno in nedvoumno razvidno sklepanje institucije, ki je avtor akta, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, da lahko branijo svoje pravice, in da lahko sodišče Skupnosti opravi nadzor (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 20. oktobra 1999 v zadevi Swedish Match Philippines proti Svetu, T-171/97, Recueil, str. II-3241, točka 82 in navedena sodna praksa, in z dne 12. julija 2001 v združenih zadevah UK Coal proti Komisiji, T-12/99 in T-63/99, Recueil, str. II-2153, točka 196).

150 Komisija pa je v obravnavani zadevi v točkah od 179 do 183 obrazložitve Odločbe izrecno zavrnila trditev, ki jo je družba SGL predstavila v upravnem postopku, da bi se zanjo uporabilo načelo ne bis in idem. Komisija je tako navedla, da se po njenem mnenju to načelo ne uporablja za kazni, ki so jih naložili ameriški in kanadski organi. Tudi če bi domnevali, da se Komisija v teh točkah ni izrekla o posebni trditvi, ki jo je navedla družba Tokai (glej točko 127 zgoraj), in da je bil očitek Komisije dejansko nova faza v njeni praksi odločanja, ni tožečim strankam nič preprečevalo, da bi učinkovito zagotovile obrambo svojih interesov pred Sodiščem prve stopnje, tako da bi navedle vse tožbene razloge in trditve, ki bi se jim zdeli upoštevni za izpodbijanje trditve Komisije. Poleg tega je Sodišče prve stopnje lahko izvedlo sodni nadzor in odločalo o različnih vidikih načela ne bis in idem.

151 Iz zgornjega izhaja, da ni mogoče sprejeti tožbenih razlogov, ki se nanašajo na kršitev načela prepovedi kumuliranja kazni in obveznosti Komisije, da upošteva predhodno naložene kazni, ter na pomanjkljivo obrazložitev tega vprašanja.

152 Kar zadeva poseben očitek, ki ga je navedla družba SGL, da ji je pristojni generalni direktor Komisije obljubil, da se bodo ameriške kazni odbile od globe, ki jo bo naložila Komisija, se tožeča stranka sklicuje na načelo varstva zaupanja v pravo. Na to načelo se lahko sklicuje vsak posameznik, ki je v položaju, iz katerega izhaja, da je uprava Skupnosti pri njem vzbudila utemeljena pričakovanja (sodbi Sodišča z dne 11. marca 1987 v zadevi Van den Bergh en Jurgens proti Komisiji, 265/85, Recueil, str. 1155, točka 44, in z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrimport proti Komisiji, C-152/88, Recueil, str. I-2477, točka 26), pri čemer se na kršitev tega načela ne more sklicevati nihče, ki mu uprava ni dala natančnih, brezpogojnih in skladnih zagotovil iz pooblaščenih in zanesljivih virov (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 1999 v zadevi Forvass proti Komisiji, T-203/97, RecFP, str. I-A-129 in II-705, točka 70 in navedena sodna praksa, in z dne 18. januarja 2000 v zadevi Mehibas Dordtselaan proti Komisiji, T-290/97, Recueil, str. II-15, točka 59).

153 Glede tega je dovolj opozoriti, da je Odločbo v skladu z načelom kolegialnosti, potrjenim v členu 1 Poslovnika Komisije z dne 29. novembra 2000 (UL L 308, str. 26), sprejel kolegij članov Komisije, ne pa generalni direktor (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi ABB Asea Brown Boveri proti Komisiji, T-31/99, Recueil, str. II-1881, točka 104). Poleg tega družba SGL ni mogla razumno pričakovati, da bi lahko bila odločba, s katero ji je bila naložena globa za kaznovanje njene udeležbe pri omejevalnem sporazumu, ki se je izvajal na svetovni ravni na trgu grafitnih elektrod, kot „upravljalni ali administrativni ukrep“ v smislu člena 14 Poslovnika predmet prenosa pooblastil na generalnega direktorja, pristojnega za konkurenco. Zato generalni direktor nikakor ni mogel dati družbi SGL „natančnih zagotovil iz pooblaščenega in zanesljivega vira“ glede odbitja kazni, ki so ji bile naložene v Združenih državah in Kanadi, saj je njegova pristojnost omejena na predložitev predlogov kolegiju, ki jih lahko ta sprejme ali zavrne.

154 Poleg tega se zdi, da je družba SGL sama dvomila o natančnosti zagotovil, ki naj bi jih A. Schaub dal 1. decembra 1998. V odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 4. aprila 2000 se SGL namreč ne sklicuje na navedena zagotovila, temveč, nasprotno, Komisiji očita, da ni razkrila, ali in v kolikšnem obsegu bo z vidika načela ne bis in idem upoštevala kazni, že naložene v Združenih državah. SGL vsekakor ni trdila, da jo je sporna obljuba A. Schauba spodbudila k sodelovanju s Komisijo in k priznanju resničnosti očitanih dejanj.

155 Iz tega sledi, da očitka, ki se nanaša na kršitev načela varstva zaupanja v pravo v zvezi z odbitjem kazni, naložene družbi SGL v Združenih državah, ni mogoče sprejeti.

2. Tožbeni razlogi, ki se nanašajo na neupoštevanje Smernic, nezakonitost teh smernic in pomanjkljivo obrazložitev glede tega

a) Uvodne ugotovitve o pravnem okviru, v katerega spadajo globe, naložene tožečim strankam

156 V skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 lahko „Komisija […] podjetjem […] z odločbo naloži globo od 1000 do 1.000.000 [EUR] ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi, kadar namerno ali iz malomarnosti […] kršijo člen [81](1) […] Pogodbe“. V isti določbi je določeno, da se „[p]ri določanju višine globe […] upoštevata teža in trajanje kršitve“.

157 Ta določba daje Komisiji diskrecijsko pravico pri določanju glob (sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. oktobra 1997 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T-229/94, Recueil, str. II-1689, točka 127), katere izvrševanje je zlasti odvisno od njene splošne politike na področju konkurence (zgoraj v točki 144 navedena sodba Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, točki 105 in 109). V tem okviru je Komisija za zagotovitev preglednosti in objektivnosti odločb na področju glob leta 1998 sprejela Smernice. Gre za akt, ki je namenjen pojasnitvi – ob spoštovanju hierarhično višjih pravnih aktov – meril, ki jih Komisija namerava uporabljati v okviru izvrševanja svoje diskrecijske pravice, in katerega posledica je samoomejevanje te pravice (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 1998 v zadevi Vlaams Gewest proti Komisiji, T-214/95, Recueil, str. II-717, točka 89), saj se mora Komisija podrejati pravilom, ki si jih je sama določila (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 1996 v zadevi AIUFFASS in AKT proti Komisiji, T-380/94, Recueil, str. II-2169, točka 57).

158 Glede na točke od 126 do 144 obrazložitve Odločbe je Komisija v obravnavani zadevi naložila globe vsem tožečim strankam zaradi ugotovljene kršitve člena 81(1) ES in člena 53(1) Sporazuma EGP. Iz teh točk obrazložitve izhaja, da so bile globe naložene na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in da je Komisija – čeprav se v Odločbi ne sklicuje izrecno na Smernice – znesek glob določila po metodi, opredeljeni v Smernicah.

159 Komisija na podlagi te metode za izhodišče izračuna višine glob, ki jih je treba naložiti zadevnim podjetjem, vzame osnovni znesek, določen glede na težo kršitve. Pri presoji teže kršitve je treba upoštevati njeno naravo, njen dejanski vpliv na trg, kjer se to lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga (točka 1(A), prvi odstavek). V tem okviru so kršitve razvrščene v tri kategorije, in sicer ,,manjše kršitve“, za katere so mogoče globe v višini od 1000 do 1 milijona EUR, ,,resne kršitve“, za katere so mogoče globe v višini od 1 milijona do 20 milijonov EUR, ter ,,zelo resne kršitve“, za katere so mogoče globe v višini nad 20 milijonov EUR (točka 1(A), drugi odstavek, od prve do tretje alinee). Znotraj vsake izmed teh kategorij predlagana lestvica višin glob omogoča uporabo različnega obravnavanja podjetij v skladu z naravo storjenih kršitev (točka 1(A), tretji odstavek). Poleg tega je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti kazen na ravni, ki naj zagotavlja, da ima dovolj odvračilen učinek (točka 1(A), četrti odstavek).

160 Znotraj vsake od treh tako opredeljenih kategorij kršitev je lahko po mnenju Komisije v nekaterih primerih treba uporabiti ponderje za določene zneske, da bi upoštevali specifično težo in torej dejanski vpliv kršitve vsakega podjetja na konkurenco, zlasti če obstaja znatno neskladje med velikostjo podjetij, ki zagrešijo kršitve iste vrste, ter tako prilagoditi izhodišče osnovnega zneska glede na značilnosti vsakega podjetja (točka 1(A), šesti odstavek).

161 Kar zadeva trajanje kršitve, Smernice razlikujejo med kratkotrajnimi kršitvami (na splošno manj kot eno leto), za katere se znesek, določen glede na težo, ne bi smel povečati, srednje trajnimi kršitvami (na splošno od enega do petih let), za katere se lahko ta znesek poveča do 50 %, in dolgotrajnimi kršitvami (na splošno več kot pet let), za katere se lahko ta znesek poveča za 10 % letno (točka 1(B), prvi odstavek, od prve do tretje alinee).

162 Nato je v Smernicah kot primer naveden seznam obteževalnih in olajševalnih okoliščin, ki jih je mogoče upoštevati za povečanje ali zmanjšanje osnovnega zneska.

163 Nazadnje, v Smernicah je določeno, da končni znesek, ki se izračunava po tej metodi (osnovni znesek, povečan ali zmanjšan na podlagi odstotka), v nobenem primeru ne sme preseči 10 % svetovnega prometa podjetij, kot je določeno v členu 15(2) Uredbe št. 17 (točka 5(a)). Poleg tega je v Smernicah določeno, da je treba glede na okoliščine, potem ko so bili izvedeni zgoraj opisani izračuni, upoštevati določene objektivne dejavnike, kot je poseben ekonomski vidik, kakršne koli ekonomske ali finančne koristi, ki jih pridobijo kršitelji, posebne značilnosti udeleženih podjetij in, v posebnem socialnem okviru, njihova dejanska zmožnost, da znesek plačajo, in globe prilagoditi v skladu s tem (točka 5(b)).

164 V tem okviru je treba presoditi, ali so globe, naložene v členu 3 Odločbe, kot trdijo tožeče stranke, čezmerne in so bile določene na podlagi napačne metodologije.

165 Glede tega je treba opozoriti, da čeprav ima Komisija diskrecijsko pravico pri določanju zneska vsake globe, ne da bi morala uporabiti natančno matematično formulo (sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995 v zadevi Martinelli proti Komisiji, T-150/89, Recueil, str. II-1165, točka 59), ima Sodišče prve stopnje na podlagi člena 17 Uredbe št. 17 v primeru tožb zoper odločbe, s katerimi je Komisija določila globo, neomejeno pristojnost v smislu člena 229 ES in lahko tako naloženo globo razveljavi, zniža ali zviša. V tem okviru je z njegovo presojo sorazmernosti globe, ne glede na morebitne očitne napake pri presoji, ki jih je storila Komisija, mogoče utemeljiti predložitev in upoštevanje dodatnih informacij, ki v Odločbi Komisije niso navedene (zgoraj v točki 108 navedena sodba SCA Holding, točka 55).

b) Izhodiščni zneski, določeni v Odločbi glede na težo kršitve





Povzetek Odločbe

166 Komisija je v točkah od 129 do 154 obrazložitve Odločbe določila izhodiščni znesek vsake globe glede na težo kršitve. Pri tem je upoštevala:

– naravo kršitve (razdelitev trgov in določanje cen v pomembnem sektorju industrije), pri čemer je menila, da gre za zelo resno kršitev člena 81(1) ES in člena 53(1) Pogodbe EGP;

– dejanski vpliv kršitve na trg grafitnih elektrod v EGP, pri čemer je menila, da cene niso bile le dogovorjene, temveč so bile tudi napovedane in so se uporabljale, ter pojasnila, da so uporabljane cene (zlasti zvišanja cen) v glavnem sledile cenam, ki jih je kartel določal šest let;

– velikost zadevnega geografskega trga, pri čemer je opozorila, da je kartel pokrival celoten skupni trg in nato, po njegovi uvedbi, celoten EGP.

167 Komisija je ob upoštevanju teh dejavnikov menila, da so zadevna podjetja storila „zelo resno kršitev“.

168 Nato, da bi upoštevala dejansko gospodarsko zmožnost vsakega podjetja, da povzroči veliko škodo za konkurenco, in glede na velike razlike v velikosti med zadevnimi podjetji je Komisija uporabila različno obravnavo. V ta namen je zadevna podjetja razdelila v tri kategorije, pri čemer se je oprla na svetovni promet, ki ga je vsako podjetje ustvarilo s prodajo zadevnega proizvoda. Primerjava je temeljila na podatkih o prometu od zadevnega proizvoda v zadnjem letu kršitve, namreč letu 1998, ti podatki pa izhajajo iz razpredelnice v točki 30 obrazložitve Odločbe:

Družba Družba Svetovni promet od grafitnih elektrod (1998, v milijonih EUR) + svetovni tržni delež grafitnih elektrod (1992–1998) Svetovni promet od grafitnih elektrod (1998, v milijonih EUR) + svetovni tržni delež grafitnih elektrod (1992–1998) Promet v EGP od grafitnih elektrod (1998) + tržni delež grafitnih elektrod v EGP (1992–1998) Promet v EGP od grafitnih elektrod (1998) + tržni delež grafitnih elektrod v EGP (1992–1998) Skupni svetovni promet (2000, v milijonih EUR) Skupni svetovni promet (2000, v milijonih EUR) SGL SGL […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 1262 1262 UCAR UCAR […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 841 841 VAW VAW […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 3693 3693 C/G C/G […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 225 225 SDK SDK […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 7508 7508 Tokai Tokai […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 652 652 SEC SEC […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 155 155 Nippon Nippon […] […] [… %] [… %] […] […] [… %] [… %] 189 189

169 Glede na podatke v tej razpredelnici sta bili družbi SGL in UCAR kot glavni proizvajalki grafitnih elektrod na svetovni ravni in ravni EGP razvrščeni v prvo kategorijo (izhodiščni znesek 40 milijonov EUR). Družbe C/G, SDK in Tokai s precej manjšimi tržnimi deleži na svetovni ravni (od 5 do 10 %) so bile razvrščene v drugo kategorijo (izhodiščni znesek 16 milijonov EUR). Družbe VAW, SEC in Nippon, katerih svetovni tržni deleži so bili manjši od 5 %, so bile razvrščene v tretjo kategorijo (izhodiščni znesek 8 milijonov EUR).

170 Nazadnje, Komisija je zaradi upoštevanja velikosti in celotnih sredstev družb VAW in SDK za izhodiščni znesek za družbo VAW uporabila količnik 1,25, tako da je znesek dosegel 10 milijonov EUR, za družbo SDK – ki jo je štela za daleč največje podjetje, na katero se nanaša Odločba – pa količnik 2,5, tako da je znesek dosegel 40 milijonov EUR.

Trditve strank

171 Družba SGL nasprotuje uporabi Smernic in trdi, da v njih določena metoda izračuna v celoti odstopa od prejšnjega pristopa, saj ne upošteva sorazmernosti s prometom. Le kazen, ki bi bila sorazmerna s celotnim prometom, naj bi bila združljiva s členom 15 Uredbe št. 17. Povedano drugače, podjetja, kot je SGL, ki ustvarijo promet predvsem s prodajo zadevnega proizvoda, naj bi bila v slabšem položaju kot podjetja, ki večji del prometa ustvarijo z drugimi proizvodi.

172 Družba UCAR pa Komisiji očita, da je kot merilo relativnega pomena zadevnih podjetij upoštevala svetovni promet. S to metodo naj bi bila kaznovana ameriška družba UCAR, ker se je raven njenih gospodarskih dejavnosti v Združenih državah nujno odražala v njenem svetovnem prometu.

173 Družba SGL nato graja nepreglednost in pomanjkljivo obrazložitev določitve treh kategorij, v katere so bila razvrščena zadevna podjetja, zlasti določitve zneskov in meril za razvrstitev. Tako določeni zneski naj bi bili samovoljni, saj iz Odločbe ni mogoče ugotoviti, ali se je Komisija oprla na celotni promet zadevnih podjetij ali na promet, ki so ga ustvarila z zadevnim proizvodom. Poleg tega naj bi bil zelo visok izhodiščni znesek 40 milijonov EUR, določen za družbo SGL glede na težo kršitve, nezdružljiv s prejšnjo prakso odločanja Komisije.

174 Komisija naj tudi ne bi dokazala, da je omejevalni sporazum v resnici povzročil dejansko zvišanje cen. Komisija naj ne bi upoštevala, da obstaja druga razlaga za zvišanje cen v obdobju 1992–1996: med strukturno krizo na začetku 90. let naj bi bile cene močno nižje od stroškov; poznejša zvišanja naj bi torej bila potrebna za preživetje sektorja in financiranje izboljšanja kakovosti. Poleg tega naj bi Komisija sama priznala (točka 139 obrazložitve Odločbe), da je težko vedeti, ali in koliko bi bile cene drugačne, če ne bi bilo omejevalnega sporazuma.

175 Družba SGL dodaja, da je Komisija visoke izhodiščne zneske utemeljila le z nujnostjo zagotoviti „odvračilen učinek“ (točke 146, 148 in 152 obrazložitve Odločbe). Zato naj ne bi upoštevala dejstva, da načelo pravičnosti zahteva, da se upoštevajo tudi okoliščine, značilne za vsako podjetje, kot so vidiki specialne prevencije in sorazmernosti.

176 Štiri japonske tožeče stranke in družba C/G, za katere EGP ni bil „domači trg“, trdijo, da bi se Komisija morala opreti na promet in tržne deleže v EGP, namesto da je nesorazmeren pomen pripisala svetovnemu prometu in svetovnim tržnim deležem za zadevni proizvod. Samo s tako metodo naj bi se, po eni strani, upoštevala omejena ozemeljska pristojnost Komisije in, po drugi strani, omogočilo ugotoviti dejansko zmožnost vsakega podjetja, da resno škodi konkurenci v EGP.

177 Tržni deleži družb Tokai [... %], Nippon [… %], SDK [... %], SEC [... %] in C/G [... %] v EGP naj ne bi bili pomembni v primerjavi s tržnima deležema družb SGL in UCAR, njihovo sodelovanje v evropskih dejavnostih kartela pa naj bi bilo le pasivno. V tem okviru so naredile številne primerjave med izhodiščnimi, osnovnimi in končnimi zneski svojih glob z ustreznimi številkami vodij SGL in UCAR ter med različnimi podatki o prometu zadevnih podjetij, da bi dokazale čezmernost svojih kazni glede na svojo gospodarsko navzočnost v EGP. Poleg tega metodo izračuna, ki jo je uporabila Komisija, primerjajo z domnevno pravičnejšo metodo, ki so jo uporabili ameriški organi.

178 Pojasnjujejo, da njihova obrobna in pasivna navzočnost na trgu EGP nikakor ni posledica učinkov omejevalnega sporazuma, temveč je posledica samostojnih odločitev, ki so jih dolgo pred začetkom obdobja kršitve sprejele v svojem lastnem gospodarskem interesu. Komisiji naj ne bi uspelo dokazati, da so se vzdržale prodaje zadevnega proizvoda v EGP prav zaradi omejevalnega sporazuma. Predvsem naj