SKLEPNI PREDLOG GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. POIARESA MADURA,

predstavljeni 21. oktobra 2004( )

Zadeva C‑141/02 P

Komisija Evropskih skupnosti

proti

max.mobil Telekommunikation Service GmbH

„Pritožba – Člen 86(3) ES – Zavrnitev ukrepanja na podlagi pritožbe – Dopustnost – Narava in obseg sodnega nadzora“

1. Že več let narašča število tožb posameznikov proti odločbam o zavrnitvi pritožb, vloženih pri Komisiji glede zadev v zvezi s konkurenco. Do zdaj jih je bilo Sodišče pripravljeno dopustiti. Najprej je priznavalo dopustnost tožb, ki so jih pritožniki vložili proti odločbam, sprejetim v okviru uporabe členov 81 ES in 82 ES( ), nato pa to sodno prakso razširilo na pritožnike ali zainteresirane tretje osebe v zvezi z nadzorom nad državnimi pomočmi( ) in nadzorom nad koncentracijami( ). Zdi se, da se je tej razširitvi izognilo samo eno področje: področje nadzora nad javnimi podjetji in podjetji s posebnimi ali izključnimi pravicami iz člena 86 ES. Na tem področju se je Sodišče zadovoljilo s trditvijo iz sodbe z dne 20. februarja 1997 v zadevi Bundesverband der Bilanzbuchhalter proti Komisiji (v nadaljevanju: sodba Bilanzbuchhalter)( ), da „ni mogoče vnaprej izključiti možnosti, da lahko obstajajo izjemne okoliščine, v katerih je posameznik ali morda združenje, ustanovljeno za obrambo skupnih interesov neke kategorije pravnih naslovnikov, procesno upravičeno za vložitev tožbe zoper odločbo Komisije, s katero ta zavrne sprejetje odločbe v okviru svojih nadzornih nalog iz člena 90(1) in (3)“( ).

2. V sodbi z dne 30. januarja 2002 v zadevi max.mobil proti Komisiji( ) (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) je Sodišče prve stopnje poskušalo najti izhod iz omejitev te formulacije s tem, da je sprejelo dopustnost tožb pritožnikov proti odločbam Komisije, da ne ukrepa na podlagi njihove pritožbe na podlagi člena 86 ES. S to pritožbo se od Sodišča zahteva, naj se izreče o skladnosti tega poskusa z okvirom, določenim s Pogodbo ES in z njeno sodno prakso.

I – Vsebina pritožbe

3. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da izvira spor iz odločbe Komisije z dne 11. decembra 1998 (v nadaljevanju: izpodbijani akt), da ne bo ukrepala na podlagi pritožbe, katere namen je bil ugotoviti, da je Republika Avstrija kršila določbe člena 82 ES v povezavi s členom 86(1) ES.

4. Ob vložitvi pritožbe so bili na avstrijskem trgu GSM trije operaterji. Družba Mobilkom Austria AG (v nadaljevanju: Mobilkom) je bila prvi aktivni operater na tem trgu. Ta družba je imela zakoniti monopol v sektorju mobilne telefonije do prihoda družbe max.mobil Telekommunikation Service GmbH (v nadaljevanju: max.mobil) na ta trg. Mobilkom je trenutno delniška družba, vendar ima del delnic še vedno v lasti avstrijska država. Družba max.mobil, ki je dobila koncesijo za GSM januarja 1996, na trgu pa se je pojavila oktobra istega leta. Nato je na podlagi javnega razpisa avgusta 1997 na trg stopil nov operater Connect Austria GmbH. Bistveni namen pritožbe družbe max.mobil oktobra 1997 je bil nasprotovati dejstvu, da ni razlike med zneski pristojbin, ki jih morata plačati družbi max.mobil in Mobilkom, ter ugodnostmi in podporo, ki jih je bila deležna družba Mobilkom od avstrijskih oblasti.

5. Komisija je pritožnika obvestila o svojih namerah v dopisu z dne 11. decembra 1998 (v nadaljevanju: izpodbijani akt), v katerem je zlasti navedla, da „glede [dejstva, da družbi Mobilkom ni bilo naloženo plačilo višje pristojbine od tiste, ki jo plačuje družba max.mobil], Komisija nasprotno meni, da niste predložili zadostnega dokaza o obstoju državnega ukrepa, zaradi katerega naj bi družba Mobilkom zlorabila svoj prevladujoči položaj. Komisija je v skladu s svojo dosedanjo prakso začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti v primerljivih zadevah samo, če je država članica naložila višjo pristojbino podjetju, ki je na novo stopilo na trg, kakor podjetju, ki je na tem trgu že opravljalo dejavnost (glej Odločbo Komisije z dne 4. oktobra 1995 o pogojih, naloženih drugemu operaterju radiotelefonije GSM v Italiji, UL L 280 z dne 23. novembra 1995)“.

6. Družba max.mobil je 22. februarja 1999 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta v delu, s katerim se je zavrnilo ukrepanje na podlagi njene pritožbe. Tej zahtevi je Komisija nasprotovala z utemeljitvijo, da tožba ni dopustna, in podredno, da ni utemeljena.

7. V izpodbijani sodbi se je Sodišče prve stopnje odločilo tožbo vsebinsko zavrniti. Vendar je to rešitev sprejelo šele po stopenjsko izgrajeni obrazložitvi. Sodišče prve stopnje je najprej menilo, da je treba tožbo preizkusiti ob upoštevanju splošnih uvodnih ugotovitev. Tako navaja, da se obveznost vestnega in nepristranskega obravnavanja pritožbe „izraža“ v pravici do dobrega upravljanja iz člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene v Nici 7. decembra 2000.( )

8. Glede na besedilo izpodbijane sodbe naj bi ta obveznost temeljila na dveh temeljih. Prvič, naj bi izhajala iz sodne prakse Sodišča prve stopnje v zvezi s členoma 81 ES in 82 ES ter v zvezi s členoma 87 ES in 88 ES. Po mnenju sodnikov na prvi stopnji bi bilo to sodno prakso treba razširiti na člen 86(3) ES. Taka razširitev naj bi bila utemeljena s tem, da se ta določba Pogodbe v skladu z odstavkom 1 istega člena vedno uporablja v povezavi z drugimi določbami Pogodbe, med katerimi so določbe o konkurenci, ki pritožnikom izrecno priznavajo procesne pravice. V obravnavanem primeru naj bi bila tožeča stranka v položaju, primerljivem s tistim iz člena 3 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe( ), zaradi česar naj bi imela pravico do vložitve pritožbe pri Komisiji. Drugič, ta obveznost naj bi izhajala iz splošne obveznosti nadzora, ki jo ima Komisija. Ta naj bi seveda veljala za vsa področja prava Skupnosti, katerih namen je vzpostavitev neizkrivljene konkurence na skupnem trgu in med katera sodi zlasti člen 86 ES.

9. Glede tega Sodišče prve stopnje dodaja, da se postopka iz člena 86 ES ne sme mešati s postopkom iz člena 226 ES. Medtem ko Komisija v skladu s členom 226 proti državi članici „lahko“ sproži postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, ni sporno, da v skladu s členom 86(3) ES „po potrebi“ sprejme ustrezne ukrepe. Komisija zato v tem okviru nima ,,pooblastila za odločanje prostemu preudarku“.

10. Po mnenju Sodišča prve stopnje dejstvo, da za Komisijo velja obveznost vestnega in nepristranskega preizkusa, ne pomeni, da izgubi široko prosto presojo, ki ji jo priznava sodna praksa glede izbire ukrepa in izbire ustreznih sredstev za njegovo izvedbo. Vseeno ta svoboda ni neomejena: Komisija je dolžna posamezne pritožbe preizkusiti vestno in nepristransko, hkrati pa je predmet sodnega nadzora glede spoštovanja te obveznosti. Sodišče prve stopnje trdi, da iz te analize izhajata dve ugotovitvi. Prvič, ugotavlja, da morajo pritožniki imeti možnost vložiti pritožbo za varstvo svojih legitimnih interesov. Drugič, iz tega naj bi izhajalo, da je vloga sodišč Skupnosti zožena na nadzor, omejen na preverjanje, ali je obrazložitev prima facie sklepčna, ali je dejansko stanje dovolj razjasnjeno in ali pri presoji teh dejstev ni prišlo do očitne napake.

11. Ob upoštevanju teh ugotovitev naj bi Sodišče prve stopnje preizkusilo tožbene razloge. Glede dopustnosti je svojo analizo razvilo na dveh vzporednih ravneh. Meni, da je treba v nasprotju z rešitvijo glede državnih pomoči dopustiti obstoj odločb o zavrnitvi pritožb v zvezi s členom 86 ES. V zadevnem primeru ne dvomi, da je treba izpodbijani akt opredeliti kot tak. Zato je tožeča stranka kot naslovnik izpodbijanega akta procesno upravičena sprožiti postopek proti Komisiji. Sodišče prve stopnje podredno meni, da – tudi če izpodbijani akt ne bi bil odločba, naslovljena na pritožnika – izpodbijani akt neposredno in posamično zadeva tožečo stranko. V zvezi s tem navaja šest okoliščin v zvezi s pripravo akta in dejanskim položajem tožeče stranke.

12. Glede vsebine zadeve Sodišče prve stopnje opozarja, da mora biti njegov nadzor omejen na preverjanje, ali Komisija izpolnjuje svojo nalogo vestnega in nepristranskega preizkusa pritožb. V zvezi s tem je preučitev vsebine izpodbijanega akta pokazala, da so bila upoštevna dejstva zadeve pravilno upoštevana. Komisija ni storila niti očitne napake pri ugotavljanju dejstev niti pri njihovi pravni presoji. Poleg tega dejstvo, da je bil izpodbijani akt sprejet po sestankih med Komisijo in tožečo stranko, kaže na to, da je bila tožeči stranki dana možnost razumeti razloge za ta akt. Zato ni mogoče šteti, da izpodbijani akt ni dovolj obrazložen glede na zahteve iz člena 253 ES. Zaradi tega je tožba zavrnjena.

13. Komisija je vložila to pritožbo proti delu te sodbe. Ne izpodbija analize Sodišča prve stopnje glede vsebine zadeve. Razveljavitev izpodbijane sodbe zahteva samo v delu, ki razglaša dopustnost tožb. V ta namen navaja tri pritožbene razloge. Prvič, izpodbija obstoj pravice do presoje pritožbe, ki bi ji ustrezala pravica do tožbe pritožniku pri zavrnitvi njegove pritožbe. Drugič, Komisija zavrača, da bi izpodbijanemu aktu priznala naravo odločbe, naslovljene na tožečo stranko. Tretjič, meni, da ne obstaja nobena okoliščina, zaradi katere bi imela tožeča stranka status posamično prizadete osebe. S temi pritožbenimi razlogi Komisija trdi, da se v izpodbijani sodbi ni upošteval pomen zgoraj navedene sodbe Bundesverband der Bilanzbuchhalter proti Komisiji, ki določa okvir za dostop posameznikov do sodišč Skupnosti na tem področju. V svojih predlogih v odgovor družba max.mobil predlaga zavrnitev pritožbe in poleg tega vlaga nasprotno pritožbo, s katero predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe v delu, v katerem je njena tožba zavrnjena. S sklepom z dne 24. oktobra 2002 je bilo Francoski republiki dovoljeno, da intervenira v podporo ugotovitvam Komisije.

14. Ker gre v tej zadevi za zapletene pravne probleme, se mi zdi ustrezno najprej proučiti splošna vprašanja, ki se zastavljajo (III). Taka proučitev omogoča pojasnitev obravnave različnih pritožbenih razlogov, na katere se sklicujeta pritožba in nasprotna pritožba zoper izpodbijano sodbo (IV). Vendar pa se pred začetkom te analize zastavlja vprašanje dopustnosti pritožbe (II).

II – Dopustnost pritožbe

15. Tožena stranka trdi, da ta pritožba ni dopustna, ker je bila Komisija v celoti uspešna na prvi stopnji. V ta namen se sklicuje na člen 56, drugi odstavek, Statuta Sodišča (v nadaljevanju: Statut), ki določa, da lahko pritožbo vloži vsaka stranka, ki s predlogi delno ali v celoti ni uspela. Treba se je torej vprašati, ali je dejstvo, da je bila tožba zavrnjena v skladu s predlogi, ki jih je predstavila Komisija na prvi stopnji, tako, da ji preprečuje vložiti pritožbo za delno razveljavitev izpodbijane sodbe.

16. Zdi se, da to vprašanje ni popolnoma novo. V sodbi Francija proti Comafrica in drugi( ) je Sodišče že dopustilo pritožbo proti sodbi Sodišča prve stopnje v delu, v katerem je to zavrnilo ugovor nedopustnosti, ki ga je podala ena od strank, čeprav je na koncu zavrnilo tožbo kot neutemeljeno v skladu z njenimi predlogi. Vendar po mnenju tožene stranke v tem primeru navedena sodba ni upoštevna. Zadevala naj bi „izjemen in redek primer“, ker je bilo treba sporno uredbo v tej zadevi obravnavati kot skup številnih posamičnih odločb. Bistvo te sodne prakse naj bi bilo v želji preprečiti verjetno močno povečanje števila tožb proti Komisiji. Po mnenju tožeče stranke pa se, nasprotno, rešitev, ki jo je uporabilo Sodišče v navedeni sodbi, vnaprej nanaša na zadevni primer, ker Komisija ni samo stranka zunaj spora, kakor je bila Francoska republika v zadevi Francija proti Comafrica in drugi, temveč je intervenientka.

17. Preden odgovorim na to vprašanje, naj spomnim, da Statut jasno razlikuje med dvema kategorijama oseb, ki imajo pravico vložiti pritožbo. V skladu s členom 56, drugi odstavek, navedenega besedila lahko pritožbo vloži „katera koli stranka, ki v celoti ali delno ni uspela s svojimi predlogi. Tisti, ki so se postopku pridružili, razen držav članic in institucij Skupnosti, pa lahko vložijo takšno pritožbo le, če jih odločitev Sodišča prve stopnje neposredno prizadeva“. Medtem ko morajo običajne tožeče stranke imeti interes do pritožbe, ni sporno, da „institucijam Skupnosti ni treba dokazovati interesa za vložitev pritožbe zoper sodbo Sodišča prve stopnje“.( ) Iz tega izhaja, da te institucije niso obvezane dokazati, da jim lahko uspešna pritožba verjetno prinese ugodnost,( )

18. Družba max.mobil pa trdi, da bi moralo Sodišče – glede na to, da Sodišče prve stopnje lahko odloča o dopustnosti tožbe – razglasiti nedopustnost vsake pritožbe, ki izpodbija le ugotovitve Sodišča prve stopnje glede dopustnosti tožbe. Glede tega se opira na sodbo Svet proti Boehringerju( ).

19. Te utemeljitve ni mogoče sprejeti. V navedeni sodbi namreč Sodišče ni zavrnilo pritožbe, ker je bila ta vložena proti odločbi glede dopustnosti. Zavrnilo jo je zaradi tega, ker ni bilo odločbe, ki bi jo bilo mogoče izpodbijati. Menilo je, da bi v okoliščinah zadevnega primera Sodišče prve stopnje lahko brez pravne zmote razsodilo, da ni treba odločati o ugovoru nedopustnosti, podanem na prvi stopnji. Tako torej ni bilo odločbe, ki bi posegala v pravni položaj in bi jo lahko izpodbijali v smislu člena 56, prvi odstavek, Statuta. Institucije Skupnosti so sicer privilegiran vložnik glede pritožb, vendar to ne pomeni, da nimajo nobene obveznosti. Navedena sodba pomeni, da morajo pred vložitvijo pritožbe opredeliti odločbo, ki jo je mogoče izpodbijati v smislu člena 56, prvi odstavek, Statuta.

20. Na tem pravilu temelji rešitev Sodišča v sodbi Komisija in Francija proti TF1( ), na katero se opira tudi družba max.mobil. V navedeni zadevi tožba zaradi opustitve dejanja ni imela več nobenega pomena, ker je Komisija izrazila svoje stališče med postopkom na prvi stopnji. Iz tega izhaja, da je Sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da preizkus dopustnosti pritožbe ni potreben in da kakršni koli pritožbeni razlogi proti domnevni odločbi o dopustnosti niso utemeljeni, ker taka odločba ne obstaja.

21. Ali je treba iz tega zato sklepati, da takoj, ko je odločba opredeljena, Statut dovoljuje privilegiranim tožečim strankam, da vložijo pritožbo le v interesu prava? Po mojem mnenju takemu sklepanju nasprotujeta dva razloga, en praktični in drugi pravni. V praksi je gotovo v interesu dobrega delovanja sodstva, da se postavijo stroge omejitve za možnost vlaganja pritožb. Ta zahteva je še posebej nujna v času, ko naj bi se zaradi učinka prenosa pristojnosti, ki ga predvideva Pogodba, kot je bila spremenjena s Pogodbo iz Nice, funkcija Sodišča kot kasacijskega sodišča pomembno razširila. Drugi, povsem pravni vidik, se popolnoma ujema s tem. Namen člena 56, drugi in tretji odstavek, Statuta je olajšati vložitev pritožbe nekaterim tožečim strankam. Glede njih ta določba določa izjemo glede pogojev za vložitev pritožbe. Vendar zunaj te izjemne ureditve za zadevne tožeče stranke še vedno velja običajen okvir pritožbe. Čeprav se pritožba v svojem bistvu ne navezuje na dejansko stanje, je še vedno v zvezi s sodbo v zadevnem primeru. Čeprav Sodišče na ta način presoja samo o pravnih vprašanjih, mora ta vprašanja obravnavati tudi sodišče, ki se ukvarja z vsebino zadeve, da bi odločilo o posameznem sporu. Ob taki priložnosti ni stvar Sodišča, da bi obravnavalo splošna in abstraktna vprašanja ali dajalo „pravne poduke“. S tem je razloženo zlasti pravilo nedopustnosti pritožbe proti domnevno napačnemu pravnemu razlogu, če se izkaže, da izpodbijani razlog nima neposredne povezave z rešitvijo Sodišča prve stopnje.( ) Tako pravilo izhaja iz narave kasacijskega nadzora, ki je preveriti pravilno razlago in uporabo prava Skupnosti v posameznem primeru. Tako se uporablja enako za vse tožeče stranke. Zaradi tega je treba izjemo, ki jo predvideva Statut za nekatere med njimi, razlagati tako, da se jim olajša vložitev pritožbe, pri tem pa taka ureditev ne sme izkriviti objektivnega namena tega pravnega sredstva.

22. V tem duhu predlagam, naj se glede na kategorijo tožečih strank, ki jih privilegira Statut, dopustnost pritožbe ne presoja samo glede na izrek, temveč tudi glede na pravne ugotovitve prvostopenjskega sodišča v sporni sodbi. Čeprav lahko izrek sodbe v celoti ugodi njihovim zahtevam, mora biti mogoče dopustiti, da vložijo pritožbo proti vmesnim ugotovitvam Sodišča prve stopnje. V takem primeru morata biti vseeno izpolnjena dva pogoja. Treba je preveriti, ali so izpodbijane ugotovitve posledica očitka, ki se je bil izpostavljen v okviru zadevnega spora, in ali so povezane z rešitvijo Sodišča prve stopnje v izreku sodbe.( )

23. Če sledim tej analizi, se ne zdi več potrebno – kot predlaga max.mobil( ) – preučiti posledic, ki bi jih izpodbijani del sodbe lahko imel za morebitne kasnejše zadeve. Iz tega izhaja tudi, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ni dopustno, da bi pritožbo vložila katera koli tožeča stranka, ki bi izpodbijala pravne razloge, ki nimajo povezave z očitkom ali ne vplivajo na izrek sodbe. Ta rešitev sicer razširja razloge za pritožbo v korist nekaterih tožečih strank, vendar izključuje vsakršno pritožbo, ki bi bila vložena le v interesu prava.

24. V obravnavani zadevi se zdi, da je ugotovitev Sodišča prve stopnje, da je pritožba dopustna, v nasprotju z ugovorom nedopustnosti, ki ga je podala Komisija v postopku na prvi stopnji. Prvi pogoj, ki zadeva očitek, je torej izpolnjen. Poleg tega je Sodišče prve stopnje očitno obravnavalo izpodbijano ugotovitev kot korak, potreben pri iskanju rešitve zadevnega spora. Čeprav je v izreku sodbe ni, je ugotovitev glede dopustnosti sestavni del pravne rešitve Sodišča prve stopnje v tem sporu. Tudi pogoj povezave med delom izpodbijane sodbe in doseženo rešitvijo je izpolnjen. Zato menim, da je treba to pritožbo razglasiti za dopustno.

III – Predhodna vprašanja

25. V tej zadevi se nenehno zastavljata dve vprašanji. Eno se nanaša na mesto člena 86 ES in nadzornih postopkov v splošnem sistemu Pogodbe, ki jih ta določa, in drugo na pravno naravo izpodbijanega akta. Ti vprašanji določata veliko vidikov problema dostopa pritožnikov do sodišč Skupnosti, če Komisija zavrne uvedbo postopka na podlagi člena 86(3) ES.

26. Naj takoj navedem, da se mi zdi pooblastilo, priznano Komisiji v členu 86 ES, tako, da neposredno vpliva na interese posameznikov. Vendar iz tega ne smemo sklepati, da se lahko za vsak tak interes prizna procesno upravičenje za začetek postopka proti aktu, ki ga je sprejela Komisija. Treba je tudi preveriti, ali so izpolnjeni pogoji dopustnosti iz Pogodbe.

A – Mesto nadzora iz člena 86(3) ES v splošnem sistemu Pogodbe

27. V nasprotju z drugimi vejami konkurenčnega prava za področje nadzora nad ravnanjem podjetij s posebnimi povezavami z državo ni bil sprejet izvedbeni predpis. Taka pravna praznina spodbuja analogije. Tako se lahko ta nadzor na splošno predvidi na dva načina: kot posebna oblika ukrepanja zaradi neizpolnitve obveznosti ali kot postopek, ki izhaja iz nadzora protikonkurenčnih praks.

28. Na podlagi prve teze, ki jo redno zagovarja Komisija( ), nadzor na tem področju v bistvenem temelji na dialogu med Komisijo in zadevno državo članico. Iz tega naj bi izhajalo, da Komisija odloča po prostem preudarku, ki izključuje pravico posameznikov, da bi od nje zahtevali, naj izrazi določeno stališče. Pritožnikom ni priznana individualna pravica, saj je v tako razumljenem sistemu predmet posredovanja Komisije zadeva izključno državnih organov in organov Skupnosti. Temu nasprotuje teza, ki jo v obravnavani zadevi zagovarja družba max.mobil, da bi se moral nadzor, ki se izvaja v skladu s členom 86 ES, navezovati na konkurenčno pravo. Dejstvo, da je ta določba uvrščena v poglavje o pravilih konkurence, ki se uporabljajo za podjetja, naj bi kazalo na jasen namen, ki ga izražajo avtorji Pogodbe. Iz tega naj bi izhajalo, da ima ta nadzor bistveno subjektivno sestavino v tem, da je njegov namen – kot je navedlo Sodišče prve stopnje – „[…] varovati gospodarske subjekte pred ukrepi, s katerimi država članica ovira temeljne gospodarske svoboščine iz Pogodbe“.( ) Tako naj bi bil prosti preudarek, priznan Komisiji na tem področju, omejen s celoto posamičnih subjektivnih pravic, priznanih posameznikom.( )

29. V izpodbijani sodbi se je Sodišče prve stopnje izrecno strinjalo z drugo tezo. Zdi se mi, da Sodišče v sodni praksi zavzema manj kategorično stališče. V sodbi Nizozemska in drugi proti Komisiji( ) je imelo priložnost ugotoviti, da se lahko tako pooblastilo izkaže za nujno, da Komisiji omogoči izpolniti njeno nalogo iz členov od 81 ES do 88 ES, da zagotavlja uporabo pravil konkurence. Tako je primerjalo pooblastila, ki jih Komisija izvaja glede držav članic prek odločb na podlagi člena 86 ES, in pooblastila, ki jih ima v skladu s členom 88 ES.( ) V drugih primerih pa je Sodišče odločilo, da je nadzor nad državnimi pomočmi „samo različica tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti“.( )

30. Menim, da je treba – tako kot je to storilo Sodišče prve stopnje – razlikovati med členom 86(3) ES in členom 226 ES. Vendar je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi to razlikovanje napačno navezalo na obseg prostega preudarka, priznanega Komisiji. Svobode, priznane Komisiji, se ne more resno ločevati glede na to, ali „lahko“ ukrepa ali pa ji je dovoljeno, da ukrepa „po potrebi“. Če naj se razlikuje med tema postopkoma, naj bo to raje zaradi temeljne razlike v zasnovi in naravi nadzora, ki ga predvideva Pogodba.( )

31. Kakor je imelo Sodišče priložnost opomniti, je namen upravnega postopka iz člena 226 ES samo „omogočiti državi članici, da se prostovoljno uskladi z zahtevami Pogodbe“.( ) Komisija posreduje samo, da pojasni razliko v razlagi glede obveznosti države, ki izhajajo iz Pogodbe. Vseeno „nima pooblastila, da bi lahko dokončno določila pravice in obveznosti države članice ali da bi ji dala jamstvo, da je neko ravnanje v skladu s pravom Skupnosti“.( ) Nima možnosti ugotoviti kršitve in državi naložiti, naj jo odpravi.( ) Iz tega izhaja, da posameznikom ni dopuščeno izpodbijali Komisijine zavrnitve ali opustitve sprožitve postopka proti državi članici zaradi neizpolnitve obveznosti.( ) Po eni strani dostop do tega postopka ostaja „zaprt za posameznike“.( ) Po drugi strani pa namen tega postopka ni sprejemati odločbe, ki bi dajale pravice posameznikom.( ) Tako je popolnoma jasno, da postopki zaradi neizpolnitve obveznosti ne vzpostavljajo neposrednega pravnega razmerja s posamezniki.( )

32. Popolnoma drugačne vrste so pooblastila Komisije v okviru člena 86(3) ES. Iz sodne prakse izhaja, da „pooblastilo za nadzor, ki ga ima Komisija, zajema možnost, ki temelji na členu 90(3), da opredeli obveznosti, ki izhajajo iz Pogodbe“.( ) Obseg tega pooblastila za nadzor je odvisen od dometa pravil Pogodbe, katerih spoštovanje ta zagotavlja.( ) Kadar se uporabljajo v povezavi s pravili konkurence, ki veljajo za podjetja, se zdi logično Komisiji priznati pooblastila, primerljiva s tistimi, ki jih ima v okviru nadzora teh pravil. Vendar ta Komisiji dajejo neposredna pooblastila za nadzor gospodarskih subjektov na skupnem trgu, s čimer pride do sprejemanja zavezujočih odločb, ki posegajo v njihov pravni položaj.

33. V sodbi Nizozemska in drugi proti Komisiji je Sodišče navedlo, da je treba – da ne bi pristojnosti, ki jo ima Komisija v skladu s členom 86(3) ES, odvzeli praktičnega učinka – „tej priznati pooblastilo, da ugotovi, da določen državni ukrep ni v skladu s pravili Pogodbe, in da opredeli ukrepe, ki jih mora sprejeti država naslovnica, da bi izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz prava Skupnosti“.( ) V naslednji točki je dodalo, da „je priznanje takega pooblastila prav tako nujno, da ji omogoči izpolniti nalogo iz členov od 85 do 93 Pogodbe, da zagotavlja uporabo pravil konkurence“. Kadar se člen 86 ES uporablja v povezavi s pravili konkurence, je njegov namen zagotoviti, da v nekem sektorju ni izkrivljanja med zasebnimi podjetji in podjetji, ki jih obvladuje ali podpira država. Tako je treba nadzirati nekatere državne ukrepe, ki bi lahko izkrivljali konkurenco na skupnem trgu, ob upoštevanju pravil Pogodbe.( )

34. Če torej iščem analogijo z drugim postopkom iz pogodb, je ne najdem toliko v členu 226 ES kot v členu 88 Pogodbe o ESPJ, ki Komisiji omogoča, da državam članicam neposredno nalaga obveznosti in sankcije.( ) Vendar ni sporno, da so imeli prizadeti posamezniki v tem okviru pravico obrniti se na Sodišče pri zavrnitvi Komisije, naj državi naloži izpolnitev svojih obveznosti.( )

35. Iz predhodnega izhaja, da pooblastila, priznana Komisiji s členoma 226 ES in 86 ES, zasledujejo različne cilje in da zanje veljajo različna pravila. V nobenem od njiju sodna praksa Sodišča Komisiji sicer ne nalaga obveznosti ukrepanja( ), vendar zahteva, da se, kadar ima Komisija – kot na področju konkurence – neposredno pooblastilo za odločanje, ki učinkuje na trg, prizna pravno varstvo tistih, ki so prizadeti pri individualnih interesih. Tako varstvo je lahko bolj ali manj obsežno glede na posebnosti zadevnih sektorjev in sprejete predpise. Treba je zlasti upoštevati naravo interesov, na katere vplivajo odločbe Komisije.( ) Vseeno je treba na vseh področjih, na katerih ima Komisija tako pooblastilo, osebam, ki so nosilke določene pravice ali na interes katerih sprejeta odločba zlasti vpliva, priznati procesno upravičenje, da uveljavijo to pravico ali interes.( )

B – Pravna narava izpodbijanega akta

36. Za ugotovitev, ali je izpodbijani akt izpodbojen v smislu sodne prakse Sodišča, je treba natančno opredeliti njegovo vsebino in področje uporabe.

37. V sporni sodbi Sodišče prve stopnje najprej analizira izpodbijani akt kot posamično odločbo o zavrnitvi pritožbe, kar je primerljivo z odločbami o ustavitvi pritožbenega postopka v okviru členov 81 ES in 82 ES. Po mnenju Komisije pa je nasprotno treba ta dopis obravnavati kot akt, ki nima narave odločbe. Šlo naj bi za interni akt, ki izraža njene namere v danem trenutku. To, da je bil poslan pritožniku v vednost, še ne pomeni, da mu je treba pripisati status odločbe z zavezujočimi pravnimi učinki. Francoska vlada se strinja z analizo, ki jo je podredno predstavilo Sodišče prve stopnje, in meni, da je lahko akt, sprejet v takem okviru, samo odločba, naslovljena na zadevno državo članico in ne na posameznika. Glede tega se opira na primerjavo med določbami člena 88 ES in besedilom odstavka 3 člena 86 ES, v skladu s katerim se ustrezne odločbe naslovijo „na države članice“.

38. Nobena od teh opredelitev me ne prepriča popolnoma. Prvič, mogoča je kritika primerjave, na katero se opira Sodišče prve stopnje. Odločba o ustavitvi postopka, na katero se sklicuje točka 67 izpodbijane sodbe, je odgovor na zahtevo, vloženo v skladu s predpisi o izvajanju členov 81 ES in 82 ES. Zaključuje postopek, ki fizičnim ali pravnim osebam, ki uveljavljajo legitimni interes, omogoča nekatere postopkovne garancije glede pravice do vložitve pritožbe in pravice do predložitve pripomb. Prav zaradi teh garancij iz člena 3 Uredbe št. 17( ) in člena 6 Uredbe (ES) št. 2842/98( ) Sodišče pritožnikom priznava pravico, da prejmejo odločbo o zavrnitvi pritožbe. Na tej podlagi je v sodbi Guérin automobiles proti Komisiji( ) Sodišče odločilo, da mora Komisija ob zaključku tega postopka „ ali sprožiti postopek proti osebi, ki je predmet pritožbe […], ali sprejeti dokončno odločbo o zavrnitvi pritožbe, ki je lahko predmet tožbe za razglasitev ničnosti pri sodišču Skupnosti“. Ta odločba v pravnih predpisih sicer ni izrecno predvidena. Vseeno je njen obstoj upravičen s pravnim statusom, priznanim pritožniku v okviru nadzora iz člena 85 ES.

39. Tak status v okviru člena 86 ES ne obstaja. Sicer je res, kakor navaja Sodišče prve stopnje v točki 51 izpodbijane sodbe, da je položaj pritožnika, ki se pritožuje zaradi kršitve člena 86 ES, „primerljiv“ s tistim iz člena 3 Uredbe št. 17, vendar ni identičen. Na tem področju namreč vložitev pritožbe ni izključena. Vendar ni pravno varovana. Jasno je, da vložitev pritožbe, ki ni pravno varovana, ampak samo de facto dopuščena, pritožniku ne more dati posebnih pravic.( ) V obravnavani zadevi pritožnik ni imel formalne pravice do vložitve zahteve in udeležbe v postopku preverjanja, ki ga je vodila Komisija. Zato ni bilo zaradi njegove pritožbe vzpostavljeno nobeno posebno pravno razmerje s Komisijo. Akt Komisije ni bil pravno povezan z zahtevo, s katero bi bil formalno povezan. Tudi če izpodbijani akt dejansko izhaja iz pritožbe, ni akta o začetku postopka preverjanja s strani Komisije in njegov avtor ni formalni naslovnik akta, sprejetega ob zaključku preverjanja. Ugotavljanje pravne narave tega akta se torej ne sme končati pri njegovi obliki. Čeprav je naslovljen na tožečo stranko, izpodbijani akt nima statusa posamične odločbe o ustavitvi pritožbenega postopka.

40. Ali je treba bolj zaupati tezi, ki jo zagovarja francoska vlada, po kateri izpodbijani akt pomeni odločbo, naslovljeno na zadevno državo? Ta se lahko sklicuje na stališče, ki ga je sprejelo Sodišče na področju državnih pomoči. V sodbi Komisija proti Sytraval in Brink’s France( ) je Sodišče namreč menilo, da so – ker niti Pogodba niti zakonodaja Skupnosti nista določili postopkovne ureditve vlaganja pritožb, s katerimi se izpodbija obstoj državne pomoči – naslovniki odločb, ki jih na tem področju sprejme Komisija, zadevne države članice. Lahko bi se zdelo, da mora biti zato, ker za področje iz člena 86 ES veljajo enaki pogoji, zaključek mutatis mutandis podoben. Vendar bi to pomenilo, da napačno razumemo posebnosti člena 88 ES in njegove izvedbene določbe.

41. Akti, ki jih Komisija sprejme na podlagi člena 88 ES, namreč ustrezajo obveznosti obveščanja ali rednega preverjanja ukrepov, ki jih sprejmejo države. V nasprotju s pristojnostmi na podlagi člena 86(3) ES ima Komisija na področju državnih pomoči izključno pristojnost, ki jo izvaja v tesnem sodelovanju z državami članicami. Tudi kadar Komisija odloča o nezakoniti pomoči, o kateri ni bila obveščena, to pomoč preveri v okviru dialoga z zadevno državo članico. Način, na katerega se je Komisija seznanila s pomočjo, v tem primeru ne odloča o pravnem začetku postopka, ki vodi do odločbe o povrnitvi ali združljivosti pomoči; ta odločba se vedno razume kot odgovor na informacije in pripombe, ki jih da zadevna država članica. Uredba o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES, ki jo je Svet sprejel 22. marca 1999( ), sprejema to stališče in določa načelo, da so vse odločbe, sprejete v zvezi z državnimi pomočmi, naslovljene na zadevno državo članico.

42. Vendar ureditev iz člena 86(3) ES ni podrejena istim posebnim pogojem kot ureditev iz člena 88 ES. V okviru člena 86 ES akti, ki jih sprejme Komisija, nikakor niso del dialoga, ki poteka izključno z zadevnimi državami članicami. Zaradi tega ni mogoče predvidevati, da je neki akt Komisije, ki se nanaša na državni ukrep, nujno naslovljen na državo, ki je ta ukrep sprejela.

43. Dejansko je edini namen akta, ki je predmet te zadeve, ugotoviti dejstva v zvezi z določenim položajem ob upoštevanju pravil konkurence. Komisija ugotavlja, da se člen 82 ES v povezavi s členom 86 ES ne uporablja v zadevnem položaju. S tem aktom objektivno vzpostavi odnos med določenim položajem in nekaterimi pravili Pogodbe ter iz tega izpelje posledice v svoji vlogi varuhinje določb Pogodbe. Tak akt nima določenega naslovnika. Tako kot ne odgovarja na zahtevo pritožnika, ki je upravičen do takega odgovora, izpodbijani akt niti ne predpisuje zadevni državi članici posebnega ravnanja. To, da je sprejet ob upoštevanju trditev v pritožbi in da se nanaša na ukrep posamezne države, v ničemer ne spremeni njegove narave, ki je v tem, da prikaže neki objektiven pravni položaj v zvezi z uporabo nekaterih določb Pogodbe. Kljub temu ima lahko ta akt pravne učinke za državo in zadevne posameznike.

44. Za ugotovitev spornega statusa akta Skupnosti je treba pogledati njegove učinke in ne njegovega predmeta. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da so akti, ki jih je mogoče izpodbijati v smislu člena 230 ES( ), vsi ukrepi institucij s pravnimi učinki. Tako je zlasti, če zadevni akt učinkuje tako, da prepreči ali povzroči sprejetje pravil ali načina ravnanja, ki posegajo v pravni položaj določenih oseb. V skladu s tem je Sodišče prve stopnje lahko presodilo, da je izjava člana Komisije, s katero je ugotovil, da določena koncentracija nima razsežnosti Skupnosti, čeprav se ni nanašala na nobenega poimensko opredeljenega naslovnika, kljub temu pa je imela pravne učinke za države članice, katerih pristojnost v zvezi z zadevno koncentracijo je bila torej potrjena, za podjetja, udeležena v koncentraciji, ki so bila tako oproščena obveznosti obveščanja o zadevnem združevanju, in Komisijo, katere ravnanje je od takrat naprej narekovala ta izjava.( )

45. V obravnavani zadevi se mi ne zdi sporno, da ima izpodbijani akt pravne učinke za zadevno državo, ki ji je zagotovljeno, da ne bo predmet nadzornega postopka, ki bi ga sprožila Komisija glede ene od točk iz pritožbe. Poleg tega so podjetje, na katero se nanaša državni ukrep, in tretje osebe, na katere ta ukrep vpliva, prikrajšani za odločbo Komisiji v zvezi z združljivostjo tega ukrepa s pravili Pogodbe. Ker bi lahko taka odločba imela pravne posledice za te posameznike na zadevnem trgu, velja isto za zavrnitev sprejetja take odločbe. Zaradi tega menim, da ima izpodbijani akt naravo odločbe, ki bi lahko bila predmet tožbe za razglasitev ničnosti.

46. S to analizo se razjasnita dve točki. Po eni strani, v nasprotju z odločitvijo Sodišča prve stopnje, procesno upravičenje tožeče stranke ne more izhajati iz dejstva, da je naslovnica izpodbijanega akta. Po drugi strani pa se lahko zahteva varstvo individualnih interesov, na katere vpliva sprejeti akt.( ) Tako je treba še preveriti, ali ima tožeča stranka kot tretja oseba, ki v postopku in sprejetem aktu ni bila udeležena, v obravnavani zadevi procesno upravičenje v skladu s pogoji iz člena 230, četrti odstavek, ES.

IV – Presoja pritožbenih razlogov

47. Pritožbeni razlogi zadevajo ugotovitev Sodišča prve stopnje, da je tožba dopustna. Glavna težava se nanaša na obstoj procesnega upravičenja tožeče stranke.

48. Ugotovitev procesnega upravičenja predvideva obstoj posebne povezave med tožečo stranko in izpodbijanim aktom. V skladu s členom 230, četrti odstavek, ES mora tožeča stranka dokazati, da jo izpodbijani akt neposredno in posamično zadeva. V izpodbijanem aktu Sodišče prve stopnje očitno sklepa, da zato, ker izpodbijani akt neposredno vpliva na položaj tožeče stranke, obstaja pravica do izpodbijanja tega akta pred sodiščem Skupnosti. Vendar se mi zdi, da s tako presojo Sodišče prve stopnje vpeljuje pristop, ki je tuj sistemu reševanja sporov v okviru Pogodbe. Ta priznava procesno sposobnost samo tožeči stranki s posebnimi lastnostmi, ki jo individualizirajo podobno kot naslovnika. Čeprav v zadevah v zvezi s konkurenco sodišča Skupnosti izkazujejo prožnost pri presoji tega pogoja dopustnosti, pa ne dopuščajo, da bi ga spregledali.( )

49. V obravnavani zadevi ni dvoma, da odločitev, da se postopek zaradi neizpolnitve obveznosti proti zadevni državi ne uvede, neposredno vpliva na položaj podjetij, prisotnih na avstrijskem trgu GSM, med katerimi je tožeča stranka. Vseeno iz tega ne izhaja, da izpodbijani akt to stranko zadeva posamično.

50. Kar se v sodni praksi Sodišča razume kot individualni pravni interes za vložitev tožbe, so prav posebne lastnosti ali dejanski položaj, ki lahko tožečo stranko individualizirajo podobno kot naslovnika zadevnega akta.( ) V izpodbijani sodbi Sodišče prve stopnje trdi, da tak interes obstaja v obveznosti Komisije, da preuči in formalno odgovori na pritožbo tožeče stranke, ter v več razlogih v zvezi z njenim dejanskim položajem.

51. Komisija je proti taki analizi ugovarjala z dvema pripombama. Splošno trdi, da na tem področju ni pravice do preizkusa pritožb, zaradi katere bi pritožnik imel procesno upravičenje. Zlasti naj ne bi bilo dokazano, da je posameznik v dejanskem položaju, ki bi ga pravnem dovolj individualiziral.

A – Pravica pritožnika do preizkusa njegove pritožbe

52. V točki 56 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje navaja, da lahko taka pravica izhaja iz obveznosti Komisije, da vestno in nepristransko preuči pritožbe. S to pravico, da se obravnava pritožnikova pritožba, naj bi bili vzpostavljeni njegovi legitimni interesi, ki si zaslužijo pravno varstvo. Iz tega naj bi izhajala pravica do izpodbijanja odločbe Komisije o ukrepanju ali neukrepanju.

53. Sodišče je res že večkrat razsodilo, da pravica, priznana v postopku sprejetja akta, imetniku te pravice daje posebne lastnosti, zaradi katerih je lahko procesno upravičen do začetka postopka proti temu aktu.( ) Celotno vprašanje je torej, ali taka pravica obstaja v okviru člena 86 ES.

54. Sodišče, ki se je moralo izreči glede tega, se ni zadovoljilo z obstojem nenatančno opredeljenih procesnih pravic, da bi priznalo procesno upravičenje. Sodišče običajno zahteva, da so pravice, na katere se stranka sklicuje v podporo tožbi, dovolj „natančne“.( ) Tako je, kadar individualne pravice izhajajo iz nekega predpisa( ) ali kadar jih je mogoče izpeljati neposredno iz določb Pogodbe( ). Tak je zlasti smisel sodbe Metro proti Komisiji, ki jo navaja Sodišče prve stopnje v točki 56 izpodbijane sodbe. V navedeni sodbi se Sodišče opira na načelo dobrega delovanja sodstva za potrditev, da so lahko legitimni interesi, ki jih predpis Skupnosti priznava fizičnim ali pravnim osebam, učinkoviti samo, če so pravno varovani.( ) Vendar so „legitimni interesi“, za katere gre v tem primeru, interesi oseb, ki jim je dovoljeno vložiti pritožbo v skladu s členom 3 Uredbe št. 17 in ki jim je priznanih več procesnih pravic. Vendar v okviru člena 86 ES ni določbe, ki bi ščitila take interese in njihovim imetnikom priznavala pravice, enake pravicam, zagotovljenim v okviru členov 81 ES in 82 ES.( ) Zato ni pravilno zatrjevati – kot je to storilo Sodišče prve stopnje –, da se ta sodna praksa lahko uporablja pod enakimi pogoji v okviru člena 86(3) ES.

55. Glede na neobstoj pravne določbe, ki bi pritožnikom dajala procesne pravice v okviru nadzora javnih podjetij ali podjetij, ki se obravnavajo kot taka, Sodišče prve stopnje trdi, da je našlo utemeljitev v splošni obveznosti vestne in nepristranske preučitve, ki obstaja v sodni praksi in jo utemeljuje splošna nadzorna obveznost Komisije. Iz celotne analize Sodišča prve stopnje jasno izhaja, da želi iz teh obveznosti oblikovati splošna in prevladujoča pravila prava Skupnosti, ki lahko omejijo prosti preudarek, priznan Komisiji, in utemeljijo pravico pritožnikov do tožbe.

56. Tako smelo razmišljanje se mi zdi obsojeno na neuspeh. Po mojem mnenju take obveznosti niso take, da bi lahko utemeljile individualno pravico do tožbe. Splošna nadzorna obveznost iz člena 211 ES gotovo ni taka, da bi lahko na njeni podlagi utemeljili obstoj pravic v korist tožeče stranke. Samo iz te splošne obveznosti ni mogoče izpeljati, da imajo pritožniki posebne pravice v okviru člena 86 ES. Glede obveznosti vestne in nepristranske preučitve se mi – tudi če priznam, da ima Komisija tako obveznost( ) – vseeno ne zdi, da je pomembna v okviru preizkusa dopustnosti tožbe. Taka obveznost ima objektiven obseg. Zahtevana vestna in nepristranska preučitev se ne izvaja glede na osebo, ki je pritožbo vložila, temveč predvsem v funkciji splošnega interesa dobrega upravljanja in ustrezne uporabe pravil Pogodbe.( ) V tem smislu ta obveznost ni primerljiva s pravicami, ki se lahko dajo zainteresiranim osebam, da neposredno intervenirajo v postopku sprejemanja aktov, ki jih zadevajo, kot je pravica izjaviti se ali pravica do vpogleda v spis. Iz tega izhaja, da v nasprotju s temi zadnjimi pravicami ta obveznost ne more ustvariti subjektivne pravice do prejetja odločbe o zavrnitvi pritožbe in s tem pravice do tožbe proti taki odločbi.( )

57. Menim torej, da Sodišče prve stopnje no pravilno odločilo, da lahko že obveznost vestne in nepristranske preučitve ustvari pravico pritožnikov do tožbe v okviru člena 86 ES. Glede na sistem Pogodbe se izkaže kot napačna trditev, da obstoj obveznosti Komisije posameznikom ustvari možnost pravnega varstva. Procesno upravičenje je treba ugotoviti z analizo posebnega položaja zadevne osebe.( ) Zaman je torej truditi zaobiti ta sistem s tem, da bi se – kakor to želi Sodišče prve stopnje v točkah 56 in 57 izpodbijane sodbe – opirali na načelo dobrega upravljanja ali na temeljno pravico do učinkovitega pravnega sredstva.

B – Posebni položaj tožeče stranke

58. Komisija izpodbija podredno analizo Sodišča prve stopnje, v kateri je navedeno, da izpodbijani akt v vsakem primeru zadeva tožečo stranko neposredno in posamično.

59. Najprej naj poudarim, da si Sodišče prve stopnje v svoji analizi napačno razlaga sodno prakso Sodišča na tem področju. Treba je namreč pripomniti, da se Sodišče prve stopnje ni sklicevalo na sodno prakso, na podlagi katere ima lahko posameznik samo v „izjemnih okoliščinah“ procesno upravičenje za vložitev pritožbe proti zavrnitvi Komisije, da sprejme odločbo v okviru svoje nadzorne naloge iz člena 86(3) ES.( ) V izpodbijani sodbi ni izrecne analize morebitnih „izrednih okoliščin“, v katerih bi bila tožeča stranka.

60. Glede tega se tožena stranka zaman sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje v zadevi TF1 proti Komisiji.( ) Ni res, da naj bi v navedeni sodbi Sodišče prve stopnje iz člena 86(3) ES neposredno izpeljalo varovan status pritožnikom, enakovreden tistemu, ki ga priznavata člena 81 ES in 82 ES. V tem primeru je Sodišče prve stopnje sicer priznalo, da je namen člena 86(3) ES varovati gospodarske subjekte, vendar je poskrbelo za to, da je preučilo dopustnost tožbe tožeče stranke z vidika izjemnih okoliščin, v katerih je morda ta, v skladu z zgoraj navedeno sodbo Bundesverband der Bilanzbuchhalter proti Komisiji.( )

61. Vseeno se je treba vprašati še, ali je okvir, tako določen s sodno prakso Sodišča, primeren za obravnavo dostopa pritožnikov do sodišč Skupnosti v povezavi s členom 86 ES.

62. Naj spomnim, da v skladu z zgoraj navedeno sodbo Bundesverband der Bilanzbuchhalter proti Komisiji „ni mogoče vnaprej izključiti možnosti, da lahko obstajajo izjemne okoliščine, v katerih je posameznik ali morda združenje, ustanovljeno za obrambo skupnih interesov neke kategorije pravnih naslovnikov, procesno upravičeno za vložitev tožbe zoper odločbo Komisije, s katero ta zavrne sprejetje odločbe v okviru svojih nadzornih nalog iz člena 90(1) in (3)“.( ) Kakšne so te okoliščine? Sodišču se v sodbi ni zdelo potrebno, da bi jih opredelilo.

63. Po mojem mnenju ni pravilno mišljenje, da je s to formulacijo Sodišče nameravalo tožečo stranko oprostiti zahteve, da dokaže obstoj neposrednega in individualnega interesa za razglasitev ničnosti spornega akta. Namera Sodišča jasno izhaja iz zaporedja, v katero je umeščena ta formulacija. Sodišče najprej opozarja, da iz sodbe Nizozemska in drugi proti Komisiji izhaja, da ima lahko posameznik v nekaterih primerih pravico do vložitve tožbe za razglasitev ničnosti v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES.( ) V navedeni zadevi je bil zadevni posameznik javno podjetje, upravičenec državnega ukrepa, ki mu je Komisija nasprotovala. V tem primeru dopustnost tožbe nikakor ni bila dvomljiva, saj obstoj neposredne in individualne povezave med tožečo stranko in izpodbijanim aktom ni bil vprašljiv. Popolnoma drugačne so okoliščine iz sodbe Bundesverband der Bilanzbuchhalter proti Komisiji. V navedeni zadevi je poklicno združenje nemškega prava vložilo tožbo proti odločbi Komisije, da ne bo ukrepala na podlagi njegove pritožbe, s katero je izpodbijal nemški zakon o poklicu davčnega svetovalca. Med tožečo stranko in izpodbijanim aktom ni bilo očitne povezave. V tem primeru bi lahko samo izjemne okoliščine omogočile dopustitev tožbe proti zavrnitvi Komisije, naj ukrepa na podlagi pritožbe.

64. Tako se mi zdi, da izjemnost okoliščin, na katere se sklicuje Sodišče, izhaja preprosto iz tega, da je v takih primerih težko ugotoviti, ali je posameznik individualno prizadet. Kakor smo lahko videli, na tem področju tretji, na katere vpliva sprejeti akt, nimajo varovanih pravic, na katere bi se lahko sklicevali v utemeljitev tožbe. Glede na neobstoj takih pravic pa je iz dejanskega položaja težko izpeljati individualni interes za vložitev tožbe. Zlasti ni sporno, da konkurenčno razmerje med vlagateljem tožbe in upravičencem spornega državnega ukrepa ne more utemeljiti individualnega interesa.( ) Zato je treba poleg tega pokazati „posebne okoliščine“( ) ali „poseben položaj“( ), zaradi katerih se tožeča stranka glede zadevnega ukrepa razlikuje od vseh drugih operaterjev.

65. Ta ugotovitev sovpada z ugotovitvijo generalnega pravobranilca Mischa k sodbi Komisija in Francija proti TF1.( ) Še toliko bolj se vsiljuje, ker je Sodišče v sodbi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu( ) razsodilo, da je domnevo individualnega procesnega upravičenja vsekakor treba upoštevati, drugače bi sodišče Skupnosti preseglo svoje pristojnosti.

66. Treba se je še izjasniti o merilu, ki omogoča ugotovitev individualnega interesa za pravno varstvo v takih okoliščinah. Iz sodne prakse izhaja, da je tožeča stranka individualno prizadeta, kadar je avtor tega akta upošteval njen posebni položaj pri sprejemanju izpodbijanega akta.( ) Po mojem mnenju bi to moralo biti odločilno merilo.

67. Glede tega Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi izpostavlja različne okoliščine, ki pa niso enako prepričljive.( ) Zlasti opominja, da izpodbijani akt pomeni odgovor na pritožbo tožeče stranke in da je imela Komisija več sestankov s tožečo stranko. Ker pa tožeča stranka nima formalno varovanih procesnih pravic, teh okoliščin ne morem obravnavati kot odločilnih. Sodišče prve stopnje poleg tega navaja, da je pomemben del dejavnosti tožeče stranke konkurenčen s pomembnim delom dejavnosti upravičenca državnega ukrepa, na katerega se nanaša sprejeti akt. Vendar konkurenčno razmerje ni dovolj. Kar se zdi v tej zadevi odločilno za ugotovitev obstoja individualnega procesnega upravičenja tožeče stranke, da lahko sproži postopek, je to, da je Komisija svojo odločbo utemeljila z dejstvom, da sta zneska pristojbine, ki jih morata plačati družbi Mobilkom in max.mobil, enaka. Ta odločba je bila torej sprejeta na podlagi primerjave med zneskom, naloženim tožeči stranki, in tistim, naloženim javnemu operaterju. Tu so torej okoliščine, ki so dejansko izjemne, saj v tem primeru akt, ki ga je sprejela Komisija, v veliki meri temelji na upoštevanju posebnega položaja tožeče stranke.( ) V teh okoliščinah je jasno, da max.mobil nima položaja navadnega konkurenta. Izpodbijani akt ga posamično zadeva.

68. Ali je treba upoštevati pridržek Sodišča v sodbi Bundesverband der Bilanzbuchhalter proti Komisiji, na podlagi katere posameznik države članice s tako tožbo ne more prisiliti – vsaj ne posredno –, naj sprejme splošni zakonodajni akt. Kot upravičeno navaja Sodišče prve stopnje v točki 70 izpodbijane sodbe, se ukrep, na katerega se nanaša ta zadeva, razlikuje od ukrepa, na katerega se nanaša zadeva, v kateri je bila izdana sodba Sodišča. V obravnavani zadevi namreč tožeča stranka nasprotuje državnim ukrepom, ki določajo pristojbine za posamezne operaterje. Tega pridržka torej ni mogoče upoštevati.

69. Poleg tega menim, da je sicer lahko legitimno upoštevati naravo interesov, na katere lahko vpliva izvajanje varstva, zagotovljenega posameznikom( ), vendar ni mogoče z ničimer upravičiti ogrožanja takega varstva. Glede tega je pomembna samo narava izpodbijanega akta Skupnosti. Vrsta državnega ukrepa, ki je predmet izpodbijanega akta, se ne sme upoštevati, drugače nadzor, ki ga predvideva Pogodba, ni učinkovit.

C – Delni sklep

70. Glede na zgornjo analizo se zdi, da je ugotovitev Sodišča prve stopnje, da „procesno upravičenje tožeče stranke izhaja iz dejstva, da naslovnica izpodbijanega akta, v katerem se je Komisija odločila, da na podlagi člena 90(3) Pogodbe ES ne bo ukrepala proti Republiki Avstriji glede zneska koncesijskih dajatev na področju mobilne radiotelefonije,“ ni pravilna. S tem, da je Sodišče prve stopnje menilo, da je ta ugotovitev zadosten pokazatelj, da je tožba dopustna, je storilo pravno napako.

71. Vseeno ta napaka ni taka, da bi povzročila razveljavitev te točke izpodbijane sodbe, saj je mogoče izkazati, da izpodbijani akt neposredno in posamično zadeva tožečo stranko v smislu člena 230, četrti odstavek, ES. Po mojem mnenju je tako na tem področju, če se položaj tožeče stranke močno razlikuje od položaja morebitnih tretjih oseb, ki jih sporni akt prav tako zadeva. V obravnavani zadevi je analiza Sodišča prve stopnje pokazala, da je bil izpodbijani akt sprejet ob neposrednem upoštevanju položaja tožeče stranke. Tako je bilo dopustno, da lahko zahteva njegovo razglasitev ničnosti. Zato je treba ugotoviti, da Sodišče prve stopnje ni zagrešilo pravne napake, ko je sklenilo, da je tožba dopustna, in zavrnilo pritožbeni zahtevek.

V – Ocena pritožbenih razlogov v nasprotni pritožbi

72. Tožena stranka z nasprotno pritožbo izpodbija vsebinsko presojo tožbe. Navaja tri razloge v zvezi z dejanskimi in s pravnimi napakami, ki jih je zagrešilo Sodišče prve stopnje.

73. Za pravilno presojo razlogov te pritožbe se je treba zadržati pri naravi nadzora, ki ga na tem področju izvajajo sodišča Skupnosti. Iz predstavitve okvira sodnega nadzora, ki ga Sodišče prve stopnje podaja v točkah 58, 59 in 73 izpodbijane sodbe, namreč izhaja določena nejasnost, ki se kaže v načinu, na katerega se je izvajal nadzor v obravnavani zadevi.

A – Vrsta sodnega nadzora

74. Da bi se izognili kakršni koli zmedi, menim, da je treba jasno razlikovati med tema vprašanjema: med vprašanjem obsega sodnega nadzora ter vprašanjem sredstev in meril tega nadzora.

1. Obseg nadzora

75. Po mnenju Sodišča prve stopnje je v okviru nadzora nad aktom, sprejetim na podlagi člena 86(3) ES, „vloga sodišča zožena na omejen nadzor“( ), katerega „področje uporabe je omejeno in katerega intenzivnost je različna. Materialna pravilnost, ki je podlaga dejanskemu stanju, je namreč predmet polnega sodnega nadzora, medtem ko je prima facie presoja tega dejanskega stanja in zlasti presoja potrebe po ukrepanju stvar omejenega nadzora Sodišče prve stopnje“.( )

76. Te trditve držijo samo deloma.

77. Ni namreč sporno, da izvajanje pooblastil, priznanih Komisiji pri rabi pravil konkurence, zajema kompleksno presojo na gospodarskem področju.( ) Iz tega izhaja, da mora sodišče spoštovati to lastnost in omejiti nadzor, ki ga izvaja nad takimi presojami.( ) Ne glede na to je tako zasnovan nadzor popoln nadzor nad zakonitostjo, tako da se nanaša na vse kršitve, ki jih redno preverjajo v okviru tožbe za razglasitev ničnosti. V obravnavanem primeru se sodni nadzor nanaša na vprašanje, ali je dejansko stanje zadosti pravilno ugotovljeno, na spoštovanje oblikovnih in postopkovnih pravil ter na obstoj morebitne očitne napake pri presoji ali zlorabi pooblastil.( )

78. Tako ni ustrezna ugotovitev, da je področje uporabe sodnega nadzora omejeno. Po eni strani omejitev ne zadeva področja, temveč intenzivnost nadzora. Sodišče se omejuje na presojo obstoja očitnih kršitev Pogodbe oziroma vseh njenih izvedbenih predpisov. Odkriva očitne napake, storjene v zvezi s spoštovanjem veljavne zakonodaje in pravno oceno upoštevnih dejstev. Po drugi strani ob upoštevanju proste presoje, priznane Komisiji v tem okviru, ni naloga sodišča, da bi preverjalo „potrebnost ukrepanja“. Presoja ustreznosti ukrepa, ki je predmet prostega preudarka neke institucije, presega meje preprostega nadzora nad zakonitostjo, ne glede na intenzivnost. Je povsem stvar presoje političnih ali upravnih oblasti, ki jim je na podlagi Pogodbe zaupano sprejemanje aktov Skupnosti.( )

79. Če že obstaja posebnost sodnega nadzora nad akti Komisije, sprejetimi po prostem preudarku, jo je treba iskati drugje. Najdemo jo lahko v naravi pravil, na katera se nanaša izvajanje tega nadzora, torej virov, na podlagi katerih se presoja zakonitost sprejetih aktov.( )

2. Merila za nadzor

80. V vseh primerih, v katerih ima Komisija za izvajanje svoje naloge upravne oblasti Skupnosti pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, so sodišča Skupnosti svoj nadzor obogatila z novimi področji. Tako obogatitev je Sodišče prvič uporabilo v svoji sodbi z dne 21. novembra 1991 v zadevi Technische Universität München( ). V navedeni sodbi je Sodišče razsodilo, da je v okviru upravnega postopka, ki zajema zapletena vrednotenja, „spoštovanje jamstev, ki jih daje pravni red Skupnosti v upravnih postopkih, še toliko bolj temeljnega pomena. Ta jamstva zajemajo zlasti obveznost pristojne institucije, da vestno in nepristransko preuči vse upoštevne vidike zadevnega primera […], ter [pravico] zadevne osebe, da prejme ustrezno utemeljeno odločbo“.( ) Podobna jamstva so bila razširjena na vse postopke v zvezi z izvajanjem pravil konkurence. Sicer pa iz tega izvira člen 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, na katerega se sklicuje Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi.( )

81. V sodni praksi so ta jamstva zasnovana kot sredstvo za omejitev izvajanja prostega preudarka Komisije in kot sredstvo za varstvo tretjih, katerih interesi so prizadeti, vendar nimajo takega procesnega varstva, kot je priznano naslovnikom sprejetih odločb. Glede tega Komisija napačno trdi, da so ta jamstva samo posledica procesnih pravic, priznanih s konkurenčnim pravom. Sodišče namreč običajno razlikuje med uporabo teh jamstev in procesnimi pravicami posameznikov.( )

82. Zato je Sodišče prve stopnje popolnoma pravilno preverilo njihovo uporabo v primeru, v katerem je Komisija zavrnila ukrepanje na podlagi pritožbe na podlagi člena 86(3) ES. Nasprotno pa iz tega ne bi smelo sklepati, da se mora nadzor zlasti omejiti na „preverjanje […], ali izpodbijani akt vsebuje obrazložitev, ki je prima facie sklepčna in iz katere izhaja, da je bila upoštevana relevantna vsebina spisa“.( )

83. Taka obrazložitev ni v skladu z merili nadzora, določenimi s sodno prakso Sodišča. Dve okoliščini vplivata na analizo Sodišča prve stopnje v tej točki. Prvič, izpodbijana sodba ne upošteva, da vsakokrat, ko Komisija odloča po prostem preudarku pri uporabi pravil konkurence, „prima facie sklepčna“ obrazložitev ne zadošča. V obravnavani zadevi je treba nedvomno upoštevati vrsto sprejetega akta. Vendar mora obrazložitev, ki jo zahteva člen 253 ES, v vsakem primeru „jasno in nedvoumno prikazati razlogovanje institucije, avtorice akta, tako da zainteresirane seznani z razlogi za sprejeti ukrep in da pristojnemu sodišču omogoči izvedbo nadzora“.( ) Tako samo nadzor logike razlogovanja ne zadošča; preveriti je treba tudi, ali je avtor akta v zadostni meri predstavil okoliščine in razloge, na katerih temelji njegova presoja.

84. Drugič, zdi se, da Sodišče prve stopnje umešča potrebo po upoštevanju upoštevnih delov spisa, ki temelji na obveznosti vestne in nepristranske preučitve, samo v okvir nadzora nad obveznostjo obrazložitve. Vendar ni sporno, da ti obveznosti sodita v dve različni kategoriji pravnih sredstev. Obveznost zadostne obrazložitve je povezana s presojo oblikovnih pravil, ki veljajo za izpodbijani akt. Gre za predstavitev razlogov za sprejetje akta v njegovem besedilu. Nasprotno je obveznost nepristranske preučitve pritožbe del analize vsebinske zakonitosti izpodbijanega akta. Pomeni, da za to, da bi bil nadzirani akt veljaven, ne zadošča očitno pravilna pravna presoja; skrbno je treba preveriti tudi vse dejanske in pravne okoliščine, ki lahko ta akt utemeljijo.

85. Iz tega izhaja, da ni mogoče – kot navaja Sodišče prve stopnje v točki 73 izpodbijane sodbe – „skupaj preizkusiti tožbenega razloga, da naj bi bila kršena obveznost obrazložitve, in razloga, da naj bi bila storjena očitna napaka pri presoji obstoja kršitve členov [82 ES in 86 ES]“. Tako izenačevanje lahko povzroči, da se pomeša presoja razlogov in presoja obrazložitve izpodbijanega akta. Tako si, kot je Sodišče že pokazalo v okviru zadeve Komisija priti Sytraval in Brink’s France, Sodišče prve stopnje napačno razlaga okvir svojega nadzora, s tem da – tudi če samo formalno – ne „razlikuje, kot je treba, med zahtevo po obrazložitvi in vsebinsko zakonitostjo odločbe“.( )

86. Preveriti je treba tudi, ali Sodišče prve stopnje ni storilo pravne kršitve, ko je ugotovilo, da izpodbijani akt ne krši nobene od teh dveh zahtev, če se jih obravnava ločeno.

B – Izvajanje sodnega nadzora

87. Tožena stranka navaja tri očitke proti vsebinski analizi Sodišča prve stopnje.

1. Nepravilno dejansko stanje

88. Na prvem mestu trdi, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo več dejstev, ki kažejo na to, da zneska pristojbine, naložena družbama max.mobil in Mobilkom, v resnici nista enaka.

89. Naj spomnim, da ni naloga Sodišča, da bi se v okviru pritožbe izreklo glede presoje dejanskega stanja Sodišča prve stopnje, razen če to sodišče očitno izkrivlja dejansko stanje.( ) V obravnavanem primeru pa obstoj izkrivljanja ni bil dokazan. Ni namreč sporno, da so zneski pristojbin, ki jih plačujeta zadevna operaterja, formalno enaki. Če upoštevamo, da izpodbijani akt temelji na teh dejstvih, katerih resničnost ni sporna, Sodišče prve stopnje ni storilo nobene napake. Iz tega izhaja, da je treba ta razlog, da naj bi prišlo do izkrivljanja dejstev v izpodbijani sodbi, zavrniti kot očitno neutemeljen.

90. S trditvijo, da obstaja razlika med pristojbinami, ki jih plačujeta zadevna operaterja, zaradi popusta in odložitve plačila, odobrenima družbi Mobilkom, ter da ta razlika pomeni diskriminacijo, tožena stranka v resnici navaja napako, ki jo je domnevno storilo Sodišče prve stopnje pri pravni presoji upoštevnih dejstev. Zato je treba to vprašanje obravnavati v okviru drugega domnevnega razloga.

2. Pravna napaka pri nadzoru pravne presoje dejstev

91. Na drugem mestu tožena stranka uveljavlja očitno napačno pravno presojo. Sodišče prve stopnje bi moralo ugotoviti, da enako obravnavanje dveh bistveno različnih položajev, namreč položaja družbe max.mobil in položaja družbe Mobilkom, pomeni diskriminacijo, ki jo Pogodba prepoveduje.

92. V točki 75 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje svojo presojo v celoti osnovalo na dejstvih, ki jih je v izpodbijanem aktu navedla Komisija, in sicer na plačilu enake pristojbine obeh zadevnih operaterjev in združljivosti ugotovitev, ki jih je sprejela Komisija, z njeno predhodno prakso. To mu zadošča za ugotovitev, da Komisija pri presoji ni storila očitne napake.

93. Vendar s tako odločitvijo Sodišče prve stopnje ni upoštevalo okvira nadzora, za katerega se je upravičeno štelo zavezano. Z vidika očitne napake pri presoji je bila namreč njegova naloga preveriti spoštovanje obveznosti vestne in nepristranske preučitve. Taka obveznost pomeni, da je treba skrbno proučiti vse dejanske in pravne okoliščine, ki jih pritožnik predloži v presojo. V obravnavani zadevi te okoliščine pomenijo – kot izhaja zlasti iz točk od 30 do 34 izpodbijane sodbe – morebiten obstoj finančnih ugodnosti, odobrenih družbi Mobilkom, domnevno višja vrednost koncesije, podeljena družbi Mobilkom in potreba po spoštovanju enakega obravnavanja različnih gospodarskih subjektov pri podeljevanju koncesij na takih trgih.

94. Ne da bi se bilo treba izreči o ugotovitvi, do katere bi ga moralo pripeljati tako preverjanje, in zlasti o tem, ali je Komisija opustila ugotavljanje očitne diskriminacije v zadevnem dejanskem stanju( ), je jasno, da je Sodišče prve stopnje s tem, ko ni preverilo, ali je Komisija upoštevala vsa upoštevna dejstva zadeve, ki so ji bila predložena, storilo pravno napako.

3. Pravna napaka pri presoji ustreznosti obrazložitve

95. Na zadnjem mestu tožena stranka Sodišču prve stopnje očita, da je storilo pravno napako, ko je ugotovilo, da je izpodbijani akt dovolj obrazložen v skladu z zahtevami iz člena 253 ES.

96. V točki 79 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje odločilo, da je obrazložitev zadostna, ker je tožeča stranka lahko razumela vzroke, navedene v obrazložitvi izpodbijanega akta. Tako naj bi bilo, ker je bil izpodbijani akt sprejet po več sestankih med tožečo stranko in Komisijo ter v okoliščinah, ki jih je tožeča stranka poznala.

97. Ni sporno, da je treba o vprašanju, ali je obrazložitev odločbe zadostna, „presoditi ne samo glede na njeno besedilo, temveč tudi glede na njene okoliščine in pravna pravila, ki veljajo na tem področju“.( ) V sodni praksi lahko to upoštevanje okoliščin utemelji, da je strogost zahteve po obrazložitvi, zlasti glede na „pridobljeno vedenje“, omiljena. Kadar obstajajo dobri razlogi za mnenje, da je bila tožeča stranka zmožna poznati razloge za odločitev, ki jo je na koncu sprejela Komisija, se lahko šteje, da je zahteva po obrazložitvi izpolnjena.( ) Vseeno je treba tako analizo uporabljati previdno, sicer je lahko ogroženo varstvo, predvideno za zainteresirane osebe.( ) Nobenega dvoma ne sme biti o tem, da je zainteresirana oseba dejansko pridobila vedenje. Za zadostno obrazložitev sprejete odločbe se ne smemo zadovoljiti s sklicevanjem na prejšnje odločbe( ) ali na trditve intervenientov( ). Še bolj to drži, če ima Komisija široko diskrecijsko pravico v zapletenih gospodarskih okoliščinah. V takem primeru imajo zadevne osebe legitimni interes, da so v pravilni obliki obveščene o razlogih, ki so Komisijo privedli do sprejetja akta.( ) Tak interes bi moral biti priznan ne samo naslovnikom akta, temveč tudi drugim osebam, ki jih akt neposredno in posamično zadeva v smislu člena 230, četrti odstavek, ES.( )

98. V obravnavani zadevi se Sodišče v celoti opira na dodatne vloge, ki jih je tožeča stranka predložila Komisiji med postopkom preizkusa pritožbe. Taka analiza očitno ni pravilna. Obveznost iz člena 253 ES ne zahteva samo poznavanja okvira, v katerem je sprejeta odločba, temveč tudi poznavanje razlogov za to odločbo. Čeprav lahko namreč od oseb, povezanih s procesom odločanja, zahtevamo nekoliko truda v zvezi z razlago, ta zahteva ne more iti tako daleč, da bi od njih zahtevali, naj razloge za odločbo izpeljejo iz okoliščin, ki tvorijo ozadje spora, in okvira obravnavane zadeve. Iz tega izhaja, da ni dovolj – kar sicer trdi Sodišče prve stopnje –, da postavimo tožečo stranko v tak položaj, da razume razloge. Treba se je vsaj prepričati, da so bili ti razlogi tožeči stranki posredovani v določenem trenutku procesa sprejemanja odločbe. Ker Sodišče prve stopnje tega ni preverilo, je storilo pravno napako.

VI – Povzetek

99. Iz zgornje analize izhaja, da so bile pri izdaji izpodbijane sodbe storjene pravne napake. Napake glede dopustnosti tožbe, vložene na prvi stopnji, s precejšnjo lahkoto omogočajo nadomestitev razlogov, tako da je ugotovitev Sodišča prve stopnje glede dopustnosti tožbe pravno utemeljena. Vendar ne velja enako za napake v zvezi z vsebinskim preizkusom tožbe. Ker teh ni mogoče popraviti, utemeljujejo dopustnost pritožbe. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča to, kadar je pritožba utemeljena, razveljavi odločitev Sodišča prve stopnje. Nato lahko samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali zadevo vrne Sodišču prve stopnje, da to razsodi o njej.

100. Ker Sodišče prve stopnje ni presodilo, v kolikšni meri je Komisija upoštevala vse trditve iz zadeve, niti ni preverilo, ali je bil zadevni akt ob upoštevanju pogojev njegovega sprejetja dovolj obrazložen, stanje postopka ne dovoljuje dokončne odločitve. Zato je treba zadevo vrniti Sodišču prve stopnje in odločbo o stroških pridržati.

VII – Predlog

101. Ob upoštevanju zgoraj navedenega Sodišču predlagam, naj razsodi:

1. Sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. januarja 2002 v zadevi max.mobil proti Komisiji (T-54/99) se razveljavi.

2. Zadeva se vrne Sodišču prve stopnje.

3. Odločba o stroških se pridrži.