ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SL Uradni list Evropske unije C 207/8

Pritožba, ki so jo Confindustria Venezia, prej Unione degli Industriali della Provincia di Venezia (Unindustria), in drugi vložili 15. aprila 2013 zoper sklep Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 29. januarja 2013 v zadevi Unindustria in drugi proti Evropski komisiji, T-273/00

(Zadeva C-191/13 P)

2013/C 207/13

Jezik postopka: italijanščina

Stranke

Pritožnice: Confindustria Venezia, prej Unione degli Industriali della Provincia di Venezia (Unindustria) in drugi (zastpniki: A. Vianello, A. Bortoluzzi in A. Veronese, odvetniki)

Druge stranke v postopku: Evropska komisija, Siram SpA, Bortoli Ettore Srl, Arsenale Venezia SpA, Italijanska republika

Predlog

— razveljavitev in/ali sprememba sklepa Splošnega sodišča (četrti senat), ki je bil izdan v zadevi T-273/00, in naložitev plačila stroškov Komisiji

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnice v utemeljitev pritožbe navajajo napačno uporabo prava pri uporabi načel, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“ v zvezi z obveznostjo obrazložitve odločb Komisije na področju državnih pomoči na eni strani in dokaznim bremenom glede predpostavk iz člena 107(1) PDEU na drugi strani.

Splošno sodišče naj se s sklepom, ki je predmet te pritožbe, ne bi uskladilo z navedbami Sodišča v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“ z dne 9. junija 2011, v kateri je navedeno, da odločba Komisije „mora vsebovati vse bistvene elemente za izvršitev s strani nacionalnih organov“. Čeprav naj odločba ne bi vsebovala bistvenih elementov za izvršitev s strani nacionalnih organov, Splošno sodišče ni ugotovilo nobene pomanjkljivosti v načinu sprejetja izpodbijane odločbe s strani Komisije, zaradi česar je bilo napačno uporabljeno pravo.

Na podlagi načel, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“ v okviru povrnitve, mora država članica – in ne prejemnik pomoči – v vsakem posameznem primeru dokazati obstoj predpostavk iz člena 107(1) PDEU. V obravnavani zadevi pa Komisija v izpodbijani odločbi ni navedla „načina“ takega preverjanja; ker Italijanska republika ni imela bistvenih elementov, da bi v okviru povrnitve dokazala, da so bile dodeljene ugodnosti za prejemnike državne pomoči – z zakonom št. 228 z dne 24. decembra 2012 (člen 1, točka 351 in naslednje) – naj bi prevalila dokazno breme v nasprotju s sodno prakso Skupnosti. Po mnenju italijanskega zakonodajalca mora vsako podjetje, ki je prejemnik pomoči, dodeljenih v obliki oprostitve socialnih prispevkov, in ne država članica dokazati, da zadevne ugodnosti ne izkrivljajo konkurence niti ne vplivajo na trgovino med državami članicami, sicer se to, da dodeljena ugodnost izkrivlja konkurenco, in vpliv na trgovino med državami članicami domneva. Vse to naj bi bilo očitno v nasprotju z načeli, navedenimi v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“.
7.

Kako pomembno je za odgovore na prvo, drugo, tretje, četrto in peto vprašanje načelo minimalnega izkrivljanja konkurence, med drugim v členih 1(2) in 3(2) ter uvodnih izjavah (4), (18), (23) in (26) in delu B Priloge IV k Direktivi o univerzalnih storitvah?
SL Uradni list Evropske unije C 207/5

Pritožba, ki so jo Vetrai 28 srl, nekdanja Barovier & Toso Vetrerie Artistiche Riunite srl, in drugi vložili 12. aprila 2013 zoper sklep Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 29. januarja 2013 v zadevi Barbini in drugi proti Evropski komisiji, T-272/00

(Zadeva C-180/13 P)

2013/C 207/07

Jezik postopka: italijanščina

Stranke

Pritožniki: Vetrai 28 srl, nekdanja Barovier & Toso Vetrerie Artistiche Riunite srl, in drugi (zastopniki: A. Vianello, A. Bortoluzzi in A. Veronese, odvetniki)

Druge stranke v postopku: Alfredo Barbini srl in drugi, Italijanska republika, Evropska komisija

Predlog

— razveljavitev ali sprememba sklepa Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 29. januarja 2013, ki je bil izdan v zadevi T-272/00, in naložitev stroškov Komisiji.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožniki v utemeljitev pritožbe navajajo napačno uporabo prava pri uporabi načel, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“ v zvezi z obveznostjo obrazložitve odločb Komisije na področju državnih pomoči na eni strani in dokaznim bremenom glede predpostavk iz člena 107(1) PDEU na drugi strani.

Splošno sodišče naj se s sklepom, ki je predmet te pritožbe, ne bi uskladilo z navedbami Sodišča v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“ z dne 9. junija 2011, v kateri je navedeno, da odločba Komisije „mora vsebovati vse bistvene elemente za izvršitev s strani nacionalnih organov“. Čeprav naj odločba ne bi vsebovala bistvenih elementov za izvršitev s strani nacionalnih organov, Splošno sodišče ni ugotovilo nobene pomanjkljivosti v metodi, ki jo je v izpodbijani odločbi uporabila Komisija, zaradi česar je bilo napačno uporabljeno pravo.

Na podlagi načel, ki jih je Sodišče navedlo v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“ v okviru povrnitve, mora država članica – in ne prejemnik pomoči – v vsakem posameznem primeru dokazati obstoj predpostavk iz člena 107(1) PDEU. V obravnavani zadevi pa Komisija v izpodbijani odločbi ni navedla „načina“ takega preverjanja; ker Italijanska republika ni imela bistvenih elementov, da bi v okviru povrnitve dokazala, da so bile dodeljene ugodnosti za prejemnike državne pomoči – z zakonom št. 228 z dne 24. decembra 2012 (člen 1, točka 351 in naslednje) – naj bi prevalila dokazno breme v nasprotju s sodno prakso Skupnosti. Po mnenju italijanskega zakonodajalca mora vsako podjetje, ki je prejemnik pomoči, dodeljenih v obliki oprostitve socialnih prispevkov, in ne država članica dokazati, da zadevne ugodnosti ne izkrivljajo konkurence niti ne vplivajo na trgovino med državami članicami, sicer se to, da dodeljena ugodnost izkrivlja konkurenco, in vpliv na trgovino med državami članicami domnevata. Vse to naj bi bilo očitno v nasprotju z načeli, navedenimi v sodbi „Comitato Venezia vuole vivere“.
—

če je po eni strani v državi članici, ki je organizirana kot zvezna država, na podlagi prava, ki velja v večini zveznih dežel, načeloma prepovedano prirejanje javnih iger na srečo in njihovo posredovanje po internetu, in se lahko – ne da bi obstajala pravica do tega – izjemoma dovoli samo za loterijo in športne stave zaradi zagotavljanja primerne alternative nezakoniti ponudbi iger na srečo ter preprečevanju njenega razvoja in širitve,
SL Uradni list Evropske unije C 189/4

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo (Portugalska) 12. aprila 2013 – Fazenda Pública proti Banco Mais SA

(Zadeva C-183/13)

2013/C 189/07

Jezik postopka: portugalščina

Predložitveno sodišče

Supremo Tribunal Administrativo

Stranki v postopku v glavni stvari

Pritožnik: Fazenda Pública

Nasprotna stranka v pritožbenem postopku: Banco Mais SA

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba v okviru pogodbe o finančnem najemu, v skladu s katero stranka plačuje obroke, ki so sestavljeni iz finančne amortizacije, obresti in drugih stroškov, vključiti te plačane obroke v celoti v imenovalec odbitnega deleža ali pa je treba upoštevati samo obresti, saj so te obresti plačilo ali dobiček, ki ga banka ustvari s pogodbo o finančnem najemu?
SL Uradni list Evropske unije C 178/6

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus (Finska) 25. aprila 2013 – K Oy

(Zadeva C-219/13)

2013/C 178/12

Jezik postopka: finščina

Predložitveno sodišče

Korkein hallinto-oikeus

Stranke v postopku v glavni stvari

Pritožnica: K Oy

Druga udeleženca v postopku s pritožbo: Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, Valtiovarainministeriö

Vprašanji za predhodno odločanje

Ali člen 98(2), prvi pododstavek, Direktive Sveta 2006/112/ES (1) o skupnem sistemu davka na dodano vrednost in točka 6 Priloge III k tej direktivi, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2009/47/ES (2), ob upoštevanju načela davčne nevtralnosti nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero se za tiskane knjige uporablja nižja stopnja DDV, za knjige, ki so shranjene na drugih fizičnih nosilcih, kot so CD-plošče, CD-ROM-i in USB-ključi, pa splošna davčna stopnja?

Ali je odgovor na prvo vprašanje odvisen od tega,

— ali je knjiga namenjena branju ali poslušanju (zvočna knjiga),

— ali obstaja tiskana knjiga, ki ima enako vsebino kot knjiga, ki je shranjena na CD-plošči, CD-ROM-u, USB-ključu ali drugem podobnem fizičnem nosilcu,

— da se lahko pri knjigi, shranjeni na fizičnem nosilcu, ki ni papir, izkoriščajo tehnične lastnosti tega nosilca, na primer funkcija iskanja?

(1) UL L 347, str. 1.

(2) Direktiva Sveta 2009/47/ES z dne 5. maja 2009 o spremembah Direktive Sveta 2006/112/ES v zvezi z uporabo nižjih stopenj davka na dodano vrednost, UL L 116, str. 18.
3.

Ali se lahko z vidika člena 3(1) in (3) Direktive 93/13/EGS in točk 1(e) in (g) ter 2(a) priloge k tej direktivi pogodbeni pogoj – sam po sebi in glede na uporabo v konkretnem primeru – ki finančni instituciji posojilodajalki omogoča enostransko razvezo posojilne pogodbe iz popolnoma objektivnih razlogov, od katerih nekateri niso povezani s samo pogodbo in se v obravnavanem primeru nanašajo na neplačilo štirih mesečnih obrokov hipotekarnega posojila, šteje za nepošten pogoj?
6.

Kako je treba razlagati navedeni uredbi, če se ukinejo lokalne akcijske skupine, ki so do takrat učinkovito in zakonito opravljale svoje dejavnosti? Kaj se v takem primeru zgodi z obveznostmi, ki so jih prevzele lokalne akcijske skupine, in pravicami, ki so jih pridobile, če se upoštevajo zlasti vsi subjekti, na katere vpliva ukinitev?
4.

Splošno sodišče je napačno ugotovilo, da razlogi za sprejetje omejevalnih ukrepov proti Bank Mellat niso izpolnjevali pogojev za uvrstitev v upoštevne pravne akte in da niso bili utemeljeni, ker: — ni dovolj upoštevalo ugotovitev Varnostnega sveta Združenih narodov v zvezi s transakcijami za iranske jedrske, raketne in obrambne subjekte, ki jih je spodbujala Bank Mellat; — ni dovolj upoštevalo dejstva, da so bili dokazi o podpori Bank Mellat pri širjenju jedrskih dejavnosti Irana pridobljeni iz zaupnih virov; — je zmotno menilo, da odobreno opravljanje bančnih storitev Bank Mellat za subjekt, ki je sodeloval pri širjenju jedrskih dejavnosti Irana, preden je Varnostni svet ZN ta subjekt uvrstil na seznam, ni dovolj, da bi upravičilo sprejetje omejevalnih ukrepov proti Bank Mellat.
—

ugotovi, da tožena stranka s tem, da nemški organi uporabljajo nacionalne standarde na področju gradbeništva za to, da zahtevajo dodatna dovoljenja za dejanski dostop do trga in rabo gradbenih proizvodov, namesto da bi se potrebne metode in merila za ocenjevanje sprejela v okviru usklajenih evropskih standardov, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic, ki se nanašajo na gradbene proizvode (89/106/EGS) (1) in zlasti iz členov 4(2) in 6(1) te direktive;
1.

Ali je treba člen 10 ali katero koli drugo določbo Direktive 2001/83/ES (1) Evropskega parlamenta in Sveta o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini razlagati tako, da ima proizvajalec referenčnega zdravila subjektivno pravico izpodbijati odločbo pristojnega organa, s katero je bilo registrirano generično zdravilo drugega proizvajalca zdravil, pri čemer je bilo kot referenčno zdravilo uporabljeno zdravilo, ki ga je registriral proizvajalec referenčnega zdravila? Z drugimi besedami, ali iz navedene direktive izhaja pravica proizvajalca referenčnega zdravila do pravnega sredstva pred sodiščem, zato da preveri, ali se je proizvajalec generičnega zdravila zakonito in utemeljeno skliceval na zdravilo, ki ga je registriral proizvajalec referenčnega zdravila, in se pri tem sklicuje na navedene določbe člena 10 te direktive?
1.

Ali je treba pravico do izjave v vsakem postopku, ki je sestavni del temeljnega načela spoštovanja pravice do obrambe in ki je poleg tega določena v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razlagati tako, da mora upravni organ, kadar namerava za nezakonito prebivajočega tujca sprejeti odločbo o vrnitvi ne glede na to, ali se ta odločba izda kot posledica zavrnitve dovoljenja za prebivanje, in zlasti kadar obstaja nevarnost pobega, zainteresirani osebi omogočiti, da poda svoje stališče?
2.

(a) Ali je treba klavzulo „standstill“ iz člena 13 Sklepa št. 1/80 ali klavzulo „standstill“ iz člena 41 Dodatnega protokola razlagati tako, da nasprotuje uvedbi prepovedi v smislu člena 2(1) Wet arbeid vreemdelingen 1994 za naročnika, da delavci z državljanstvom tretje države, v tem primeru Turčije, zanj na Nizozemskem opravljajo delo brez delovnega dovoljenja, če so zaposleni pri nemškem podjetju in za naročnika delajo na Nizozemskem prek nizozemskega podjetja uporabnika? (b) Ali je v zvezi s tem upoštevno, da je bilo delodajalcu že pred začetkom veljavnosti tako klavzule „standstill“ iz člena 41 Dodatnega protokola kot klavzule „standstill“ iz člena 13 Sklepa št. 1/80 prepovedano, da tujec zanj opravlja delo na podlagi pogodbe o zaposlitvi brez delovnega dovoljenja, in da je bila ta prepoved prav tako pred začetkom veljavnosti klavzule „standstill“ iz člena 13 Sklepa št. 1/80 razširjena na podjetja uporabnike, v katera so tujci napoteni?
1.

Ali je treba v primerih, kot je obravnavani v postopku v glavni stvari, v katerih je bil takoj in dejansko izveden odbitek davka na dodano vrednost, povezan z opravljenim predplačilom za bodočo in točno določeno dobavo blaga, določbe člena 168(a) v povezavi s členi 65, 90(1) in 185(1) Direktive Sveta 2006/112/ES (1) z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost razlagati tako, da se glede na to, da iz objektivnih in/ali subjektivnih razlogov ni bila opravljena glavna protistoritev v skladu z dobavnimi pogoji, pravica do odbitka vstopnega davka ob njegovi izvedbi ne sme priznati?
1.

Ali je nacionalna določba ((člen) 20(3) zakonske uredbe št. 387 iz leta 2003), ki priznanje potrdil o izvoru, ki jih izdajo tretje države, pogojuje s sklenitvijo ustreznega mednarodnega sporazuma med italijansko državo in tretjo državo, v nasprotju s pravilno uporabo členov 3(2) PDEU in 216 PDEU – na podlagi katerih ima Unija izključno pristojnost za sklenitev mednarodnega sporazuma, kadar je ta sklenitev predvidena v zakonodajnem aktu Unije ali je potrebna, da se Uniji omogoči izvajanje njene notranje pristojnosti, ali kolikor lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe, z dvojno posledico, da se moč sklepanja sporazumov s tretjimi državami, ki bi vplivali na skupna pravila, ali spremenili njihovo področje uporabe, ali (vplivali) na področje, ki je v celoti urejeno s predpisi Skupnosti in v izključni pristojnosti Unije, centralizira v sami Uniji ter da ta moč ne posamično ne kolektivno ne pripada več državam članicam – in zgoraj navedenega člena 5 Direktive 2001/77/ES?
—

ugotovi, da Republika Poljska s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov za prenos členov 2(15), (16), (22), (34) in (35), 3(4) in (9), 6 od (1) do (3), 7(1) in (3), 9 in 14 ter od 17 do 23, členov 10 in 11, 16, 26(2)(c), drugi stavek in naslednji, in (d), tretji in četrti stavek, 26(3), 27(2), 29, 31, 36, 42 od (1) do (4), 43(1), (4) in (8), 44 ter točki 1 in 2 Priloge I k Direktivi 2009/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 2003/55/ES (1), oziroma ker v vsakem primeru o teh predpisih ni obvestila Komisije, ni izpolnila obveznosti iz člena 54(1) navedene direktive;
—

Komisiji naj se naloži plačilo vseh nastalih stroškov in povračilo vseh odvetniških stroškov, stroškov postopka in potnih stroškov, nastalih STM in posameznim pritožnikom.
—

odločbo Evropske centralne banke (ECB), ki je bila sporočena z dopisi z dne 17. septembra 2010 in 21. oktobra 2010 in s katero je bil zavrnjen dostop do dokumentov, za katerega sta pritožnika zaprosila v skladu z odločbo ECB z dne 4. marca 2004 (ECB/2004/3) o dostopu javnosti do dokumentov ECB (1), razglasi za nično. Sodišče naj bi moralo to odločbo razglasiti za nično, ker: (i) naj bi ECB pri tej odločbi storila očitno napako pri presoji in/ali zlorabila pooblastila; in (ii) naj bi bila edina zakonita odločitev ECB odobritev dostopa do teh dokumentov, kot je bilo zaprošeno.
SL Uradni list Evropske unije C 63/10

Pritožba, ki jo je El Corte Inglés, S.A. vložila 13. decembra 2012 zoper sodbo Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 27. septembra 2012 v zadevi Pucci International proti UUNT, T-357/09 – El Corte Inglés (Emidio Tucci)

(Zadeva C-584/12 P)

2013/C 63/17

Jezik postopka: španščina

Stranke

Pritožnica: El Corte Inglés, S.A. (zastopnika: J. L. Rivas Zurdo in E. Seijo Veiguela, odvetnika)

Drugi stranki v postopku: Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) in Emilio Pucci International BV

Predlogi

— sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 v zadevi T-357/09 naj se v celoti razveljavi,

— UUNT naj se naloži plačilo stroškov družbe El Corte Inglés, S.A.,

— družbi Emilio Pucci International BV naj se naloži plačilo stroškov družbe El Corte Inglés, S.A..

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Vlagateljica ugovora ni dokazala uporabe očal, kot je ugotovil odbor za pritožbe UUNT. Poleg tega je prav to merilo, in sicer dejstvo, da sama prisotnost znamke na fotografiji oziroma poleg nje ne pomeni resne in dejanske uporabe, Splošno sodišče navedlo v točki 31 sodbe v zadevi T-39/10 (1). Splošno sodišče v izpodbijani sodbi uporabo očal v razredu 9 znamke št. 274991 zato ne bi smelo šteti za dokazano.

Člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (2) in sodna praksa v zvezi z njim zahtevata, da se verjetnost zmede presoja celovito ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v obravnavani zadevi. Drugi odbor za pritožbe UUNT je ugotovil, da so bili narava, namen in uporaba teh dejavnikov različni, pri čemer je to trditev ustrezno utemeljil (točka 102 sporne odločbe). Kozmetični izdelki ali nakit so lahko povezani z modnim sektorjem, ki je širok in hkrati raznolik, vendar to ne pomeni, da so povezani s proizvodi iz razredov 18, 24 in 25 oziroma da je treba šteti, da so jim podobni.

Razširitev učinkov člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 (3) na druge proizvode iz razreda 9 (očala) in 14 (nakit, imitacije nakita in ure) ter toaletni papir (razred 16) ni dovolj utemeljena in temelji na domnevah, ki jih tožeča stranka v zadevi T-357/09 (4) ni dokazala. To velja toliko bolj v primerih, ko se – kot je navedeno v točkah 70 in 71 sodbe – preprostih domnev ne more dopustiti in se ta razširitev ne more uporabiti per se za zelo ugledne blagovne znamke, saj se je treba sklicevati na prihodnja tveganja in jih dokazati, česar pa tožeča stranka v obravnavani zadevi ni storila.

(1) Sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2012 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT-Pucci International (PUCCI), še neobjavljena v ZOdl.

(2) Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146).

(3) Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1).

(4) Sodba z dne 27. septembra 2012 v zadevi Pucci International proti UUNT–El Corte Inglés (Emidio Tucci), T-357/09, še neobjavljena v ZOdl..
SL Uradni list Evropske unije C 38/13

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Riigikohus (Estonija) 5. decembra 2012 – Nordecon AS, Ramboll Eesti AS proti Rahandusministeerium

(Zadeva C-561/12)

2013/C 38/17

Jezik postopka: estonščina

Predložitveno sodišče

Riigikohus

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeči stranki in vlagateljici kasacijske pritožbe: Nordecon AS in Ramboll Eesti AS

Tožena stranka in nasprotna stranka v postopku s kasacijsko pritožbo: Rahandusministeerium (finančno ministrstvo)

Tretja stranka v postopku: Maanteeamet (urad za državne ceste)

Vprašanja za predhodno odločanje

(a) Ali je treba člen 30(2) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev razlagati tako, da javnemu naročniku dovoljuje, da se s ponudniki pogaja o ponudbah, ki ne izpolnjujejo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij naročila?

(b) Če je odgovor na vprašanje v točki (a) pritrdilen: Ali je treba člen 30(2) Direktive 2004/18 razlagati tako, da javnemu naročniku dovoljuje, da med pogajanji, ki sledijo odprtju ponudb, spremeni zavezujoče zahteve iz tehničnih specifikacij, pod pogojem, da se ne spremeni predmet naročila in da je zagotovljeno enako obravnavanje vseh ponudnikov?

(c) Če je odgovor na vprašanje v točki (b) pritrdilen: Ali je treba člen 30(2) Direktive 2004/18 razlagati tako, da nasprotuje pravilu, ki prepoveduje spremembo zavezujočih zahtev iz tehničnih specifikacij med pogajanji, ki sledijo odprtju ponudb?
—

Sodba Splošnega sodišča z dne 11. septembra 2012 v zadevi Corsica Ferries France SAS proti Evropski komisiji (T-565/08) naj se – v delu v katerem se člen 1, drugi in tretji odstavek, Odločbe Komisije 2009/611/ES z dne 8. julija 2008 o ukrepih C 58/02 (ex N 118/02), ki jih je Francija izvedla v korist Société Nationale Maritime Corse-Méditerranée (SNCM) (1), razglasi za ničen – delno razveljavi, in sicer (i) ker je Komisija napačno uporabila pravo in storila očitne napake pri presoji, kar zadeva njene analize negativne prodajne cene 158 milijonov EUR, skupnega in sočasnega kapitalskega vložka družbe CGMF v znesku 8,75 milijona EUR in pomoči za osebe v znesku 38,5 milijona EUR, in (ii) ker je analiza preostanka za prestrukturiranje s strani Komisije v končnem znesku 15,81 milijona EUR temeljila na napačni predpostavki;
SL Uradni list Evropske unije C 32/8

Tožba, vložena 27. novembra 2012 – Evropska komisija proti Republiki Ciper

(Zadeva C-545/12)

2013/C 32/11

Jezik postopka: grščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopniki: P. Hetsch, J. Hottiaux in M. Konstantinidis, agenti)

Tožena stranka: Republika Ciper

Predlogi tožeče stranke

— Ugotovi naj se, da Republika Ciper s tem, da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih (prenovitev) (UL L 403, str. 18), v vsakem primeru pa o vseh zadevnih predpisih ni obvestila Komisije, ni izpolnila obveznosti iz člena 16 navedene direktive;

— Republiki Ciper naj se na podlagi člena 260(3) PDEU naloži plačilo denarne kazni v znesku 6 504,96 EUR na dan, šteto od dneva razglasitve sodbe Sodišča v tej zadevi;

— Republiki Ciper naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Člen 16(1) Direktive 2006/126/ES državam članicam nalaga, da do 19. januarja 2011 sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev z novimi določbami, uvedenimi z zadevno direktivo, ki jih ta našteva.

Republika Ciper ni v celoti prenesla določb Direktive v svoj pravni red. Komisija zlasti ugotavlja, da ob vložitvi tožbe Republika Ciper v svoj pravni red ni prenesla členov 1(1), 3, 7(1), (3) in (5), 10, in 15, ter Priloge I, točka 2, Priloge II, točka 5.2, prilog IV, V in VI Direktive.

Zato Komisija meni, da Republika Ciper ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu s členom 260(3) PDEU.