ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivo 2006/112/ES o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi davčni zavezanec odbil davek na dodano vrednost, ki je naveden na računih, ki jih je izdal izvajalec, če se, čeprav je bila storitev opravljena, izkaže, da storitve dejansko ni opravil ta izvajalec ali njegov podizvajalec, predvsem ker zadnjenavedeni nima potrebnega osebja, stvarnih virov in sredstev, in da stroški za njeno opravljanje niso dokazani v njihovih računovodskih izkazih ter da se je identiteta oseb, ki so nekatere dokumente podpisali v imenu izvajalcev, izkazala za netočno, če sta izpolnjena dva pogoja, in sicer da ta dejstva pomenijo goljufivo ravnanje in da je dokazano, da je ob upoštevanju teh objektivnih elementov, ki so jih predložili davčni organi, davčni zavezanec vedel ali bi moral vedeti, da je bila transakcija, na katero se sklicuje pri utemeljitvi pravice do odbitka, povezana s to goljufijo, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Vendar se ne zdi, da bi lahko v sporu, ki se od začetka nanaša na pravico do odbitka davka na dodano vrednost, navedenega na nekaterih računih, ta prepoved veljala, kadar davčni organ pri sodišču predloži nove elemente, za katere z vidika teh računov ni mogoče šteti, da davčnega zavezanca, ki uveljavlja to pravico do odbitka, postavljajo v slabši položaj.

Pravo Unije nacionalnega sodišča ne zavezuje, da mora po uradni dolžnosti uporabiti določbo tega prava, če bi ga taka uporaba vodila do izključitve načela prepovedi reformatio in pejus, ki je zasidrano v upoštevnem nacionalnem procesnem pravu.

Kadar so nacionalna sodišča dolžna ali pristojna po uradni dolžnosti upoštevati pravne razloge, ki izhajajo iz zavezujočega nacionalnega predpisa, morajo to storiti ob upoštevanju zavezujočega predpisa prava Unije, kot je ta, ki zahteva, da nacionalni organi in nacionalna sodišča pravico do odbitka davka na dodano vrednost zavrnejo, če se na podlagi objektivnih elementov ugotovi, da se je na to pravico sklicevalo z goljufijo ali zlorabo. Ta sodišča morajo pri presoji, ali gre pri uveljavljanju te pravice do odbitka za goljufijo ali zlorabo, razlagati nacionalno pravo, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, da bi se doseglo v njej določen rezultat, zaradi česar morajo narediti vse, kar je v njihovi pristojnosti, upoštevajoč pri tem celotno notranje pravo in ob uporabi načinov razlage, ki jih to priznava.

V zvezi s tem tudi če bi bila sicer v pravilu nacionalnega prava davčna utaja opredeljena kot kaznivo dejanje in če bi bilo za to opredelitev pristojno samo kazensko sodišče, se ne zdi, da bi tako pravilo nasprotovalo temu, da lahko sodišče, pristojno za presojo zakonitosti popravka odločbe o odmeri davka popravka odločbe o odmeri davka, s katerim je bila izpodbijana pravica do odbitka davka na dodano vrednost, ki ga je izvedel davčni zavezanec, svojo presojo utemeljuje na objektivnih elementih, ki jih davčni organ predloži v dokaz obstoja, davčne utaje, medtem ko se v skladu z določbo nacionalnega prava, „neupravičeno zaračunani“ davek na dodano vrednost ne odbije.

(Glej točki 38 in 39 ter točko 2 izreka.)
Člen 11(2), (3), (9) in (10) osnovne uredbe je določal:

„2. Dokončni protidumpinški ukrep preneha veljati pet let po svoji uvedbi ali pet let od datuma zaključka zadnjega pregleda, ki je obravnaval tako dumping kot tudi škodo, razen če je v tem pregledu določeno, da bo po izteku ukrepov verjetno prišlo do nadaljevanja ali do ponovnega pojava dumpinga in škode. Tak pregled zaradi izteka ukrepa se začne na pobudo Komisije ali pa na zahtevo, ki jo vložijo proizvajalci Skupnosti ali pa se vloži v njihovem imenu, in ukrep ostane v veljavi, dokler ni znan rezultat takega pregleda.

Pregled ob izteku ukrepa se začne, če zahtevek zanj vsebuje dovolj dokazov, da bi konec ukrepov verjetno imel za posledico nadaljevanje ali ponovno pojavljanje dumpinga ali škode. Na tako verjetnost lahko na primer kažejo dokazi o nadaljevanju dumpinga in škode ali dokazi, da je odstranitev škode deloma ali v celoti posledica obstoja ukrepov ali dokazi, da so okoliščine, v katerih se nahajajo izvozniki, ali pa okoliščine na trgu take, da kažejo na verjetnost nadaljevanja škodljivega dumpinga.

[…]

3. Potrebo po nadaljevanju izvajanja ukrepov je mogoče pregledati, kjer je to upravičeno, na pobudo Komisije ali na zahtevo države članice ali pa, pod pogojem, da je minilo smiselno dolgo časovno obdobje vsaj enega leta od uvedbe dokončnega ukrepa, na zahtevo katerega koli izvoznika ali uvoznika ali proizvajalcev Skupnosti, če ta zahteva vsebuje dovolj dokazov, ki utemeljujejo potrebo po takšnem vmesnem pregledu.

Vmesni pregled se začne, če zahteva vsebuje dovolj dokazov, da nadaljnje izvajanje ukrepa ni več potrebno za preprečevanje dumpinga in/ali da bi se škoda verjetno ne nadaljevala oz. se ne bi spet pojavljala, če se ukrep odstrani ali spremeni, ali pa, da obstoječi ukrep ni ali pa ni več zadosten, da prepreči dumping, ki povzroča škodo.

Pri izvajanju preiskave, o kateri govori ta odstavek, [lahko] Komisija med drugim oceni, ali so se okoliščine glede dumpinga in škode bistveno spremenile, ali če obstoječi ukrepi dosegajo želene rezultate pri odstranjevanju škode, ki je bila prej ugotovljena v zvezi s členom 3. V tem pogledu se pri končnem odločanju upoštevajo vsi relevantni in ustrezno dokumentirani dokazi.

[…]

9. Pri vseh preiskavah, povezanih z ustreznim pregledom ali vračilom denarja, ki se izvajajo v skladu s tem členom, Komisija, pod pogojem, da se okoliščine ne spremenijo, uporabi isto metodologijo kakor pri preiskavi, na osnovi katere je bila dajatev določena, ob ustreznem upoštevanju člena 2, še posebej odstavka 11 in 12, ter člena 17.

10. Pri vsaki preiskavi, ki se izvaja v skladu s tem členom, Komisija pregleda zanesljivost izvoznih cen v skladu z členom 2. Vendar pa, kjer se odloči računsko določiti izvozno ceno v skladu s členom 2(9), jo izračuna brez odštevanja zneskov plačanih proti dumpinških dajatev, če se dostavijo prepričljivi dokazi, da se dajatev ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Skupnosti.“
Člen 62 navedene konvencije, naslovljen „Uporaba živih bogastev“, v odstavkih od 1 do 4 določa:

„1. Obalna država si prizadeva za optimalno izkoriščanje živih bogastev v izključni ekonomski coni, ne da bi to posegalo v določbe člena 61.

2. Obalna država določa svojo kapaciteto za ulov živih bogastev izključne ekonomske cone. Če obalna država ne zmore zajeti celotnega dovoljenega ulova, lahko […] dovoli s sporazumi ali drugimi dogovori v skladu z modalitetami, pogoji, zakoni in predpisi, navedenimi v odstavku 4, drugim državam dostop do presežkov dopustnega ulova, pri čemer mora posebej paziti na določbe v členu 69 in 70, zlasti glede na tam omenjene države v razvoju.

3. Pri tem, ko na podlagi tega člena dovoli dostop drugim državam v svojo izključno ekonomsko cono, mora obalna država upoštevati vse pomembne dejavnike, vštevši med drugim pomembnost živih bogastev območja za gospodarstvo zainteresirane [zadevne] obalne države in druge njene državne interese, določbe člena 69 in 70, potrebe držav v razvoju v subregiji ali regiji, da lovijo del presežnih količin, in potrebe, da se zmanjšajo ekonomske motnje v državah, katerih državljani so običajno ribarili v sektorju [območju], ali ki so vlagale znatne napore v raziskovanje in identifikacijo ribjih jat.

4. Državljani drugih držav, ki ribarijo v izključni ekonomski coni, upoštevajo ukrepe za ohranitev ter druge modalitete in pogoje, določene z zakoni in predpisi obalne države. Ti zakoni in predpisi morajo biti v skladu s to konvencijo […].“
47

V teh okoliščinah izhaja, da – drugače od presoje Splošnega sodišča v točkah 105 in 118 izpodbijane sodbe – zadostuje ugotoviti, da je ta protikonkurenčna posledica, potencialna ali dejanska, lahko posledica zadevnega državnega ukrepa, in ni nujno opredeliti druge zlorabe, kot je tista, ki naj bi bila posledica položaja, ustvarjenega z zadevnim državnim ukrepom. Iz navedenega izhaja tudi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je presodilo, da je Komisija s tem, da je ugotovila, da tožeča stranka, nekdanje monopolistično podjetje, ohranja prevladujoč položaj na grosističnem trgu z električno energijo zaradi prednosti, ki ji jo daje privilegiran dostop do lignita, in da ta položaj ustvarja neenake možnosti na tem trgu, kar zadeva tožečo stranko na eni in druga podjetja na drugi strani, in da ni ne navedla ne pravno zadostno dokazala, do kakšne zlorabe v smislu člena 82 ES je zadevni državni ukrep vodil ali bi lahko vodil družbo DEI.
40

V obravnavanem primeru je iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, razvidno, da je na podlagi členov 27 in 28 starega zakona o plačah uradnikov „službena doba“, ki se določi glede na dejansko starost, referenčno merilo za začetno razvrstitev v plačni razred lestvice osnovne plače uradnikov. Ta službena doba se izračuna od prvega dne meseca, v katerem je uradnik dopolnil 21. leto starosti. To izhodišče za izračun službene dobe se zamakne zaradi upoštevanja trajanja obdobja po dopolnjenem 31. letu starosti, ko oseba ni imela pravice do prejemanja plače kot uradnik, in sicer za četrtino obdobja do dopolnjenega 35. leta starosti in za polovico obdobja nad to starostjo. Uradnik prejme najmanj začetno osnovno plačo naziva, v katerega je imenovan. Dalje se plačni razredi ravnajo glede na starost in uspešnost. Tako se osnovna plača načeloma zviša vsaki dve leti do petega plačnega razreda, nato vsaka tri leta do devetega plačnega razreda in nato vsaka štiri leta za višje razrede. Uradniki, ki so pri svojem delu nadpovprečno in trajno uspešni, lahko predčasno prejmejo osnovno plačo, ki ustreza neposredno višjemu plačnemu razredu.
42

Glede določb prava Unije, katerih razlaga se predlaga s tretjim vprašanjem, je treba navesti, da se določbe Pogodbe o DEU v zvezi s svobodo ustanavljanja in prostim pretokom kapitala ne uporabljajo v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ki je z vseh vidikov omejen na eno samo državo članico (glej v tem smislu glede svobode ustanavljanja sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Franciji, C-389/05, ZOdl., str. I-5397, točka 49 in navedena sodna praksa, in glede prostega pretoka kapitala sodbo z dne 5. marca 2002 v zadevi Reisch in drugi, C-515/99, od C-519/99 do C-524/99 in od C-526/99 do C-540/99, Recueil, str. I-2157, točka 24 in navedena sodna praksa).
93

Komisija meni, da če je Splošno sodišče utemeljeno razglasilo ničnost razlogov in zavez, na katerih temeljita člen 2, drugi odstavek, sporne odločbe in Priloga II k tej odločbi, to nujno pomeni, da družbi ING ne bi smele biti odpravljene omejitve rasti bilance, ki so ji bile naložene pred sprejetjem te odločbe. Ugotovitev o združljivosti pomoči z notranjim trgom glede na zaveze, ki so podrobno navedene v Prilogi II k sporni odločbi, in odprava omejitev rasti bilance naj bi bili namreč neločljiva celota.
19

Zato je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji, ki sta v zadevah C‑162/12 in C‑163/12 enaki: „1. Ali člen 49 PDEU, členi [od] 3 PEU [do] 6 PEU, člena 101 PDEU in 102 PDEU ter Uredba [št. 2454/92] in Uredba [št. 12/98] nasprotujejo uporabi členov 3(3) in 11 zakona [št. 21/1992] v delu, v katerem določata: ‚[…] Sedež prevoznika in remiza morata biti izključno na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje,‘ in ‚[…] Rezervacija najema vozila z voznikom se opravi v remizi. Vsak posamezni najem vozila z voznikom se začne in konča v remizi, ki je v občini, ki je izdala dovoljenje, z vrnitvijo v remizo, uporabnik pa lahko vstopi in izstopi tudi na ozemlju drugih občin. […]‘? 2. Ali člen 49 PDEU, členi [od] 3 PEU [do] 6 PEU, člena 101 PDEU in 102 PDEU ter Uredba [št. 2454/92] in Uredba [št. 12/98] nasprotujejo uporabi členov 5 in 10 [deželnega] zakona [št. 58/1993] v delu, v katerem določata: ‚[…] Uporabnik vstopi oziroma storitev se začne opravljati na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje,‘ in ‚[…] uporabnik vstopi oziroma storitev se začne opravljati izključno na ozemlju občine, ki je izdala licenco ali dovoljenje, in se opravi v kateri koli namembni kraj, ob predhodnem soglasju voznika, če je namembni kraj zunaj meja občine. […]‘?“
26

Kraljevina Belgija se po drugi strani sklicuje na varstvo interesov varčevalcev, ki jim je treba po zapadlosti zagotoviti izplačilo pokojnine. Navedeno varstvo naj bi bilo zagotovljeno s členom 145/11 navedenega zakona ter členi od 63/6 do 63/8 AR/CIR iz leta 1992, ki med drugim določajo postopek odobritve skladov pokojninskega varčevanja, možnost umika take odobritve in obveznosti na področju vlaganj in predložitve poročil. Navedena država članica meni, da določbe prava Unije na področju izmenjave podatkov med državami članicami določajo zapletene in počasne postopke, ki torej ne zagotavljajo, da bodo institucije in skladi s sedežem v drugih državah članicah spoštovali te obveznosti.
Člene 4(1), 14(1)(c)(i) in 15 Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998, je treba razlagati tako, da jih ni mogoče uveljavljati proti zasebnemu podjetju samo zato, ker je to izključni koncesionar za opravljanje javne službe, ki spada na osebno področje uporabe te direktive, če navedena direktiva še ni bila prenesena v notranji pravni red zadevne države članice.
57

Sodni nadzor nad spoštovanjem pravnega reda Unije, kot je razvidno iz člena 19(1) PEU, zagotavljajo Sodišče in sodišča držav članic. V ta namen Pogodba o DEU s členoma 263 PDEU in 277 PDEU na eni strani in s členom 267 PDEU na drugi strani vzpostavlja celosten sistem pravnih sredstev in postopkov, ki omogočajo nadzor nad zakonitostjo aktov Unije, ta nadzor pa je zaupan sodišču Unije (zgoraj navedena sodba Inuit Tapiriit Kanatami in drugi proti Parlamentu in Svetu, točki 90 in 92).
22

V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de Salamanca odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ti vprašanji: „1. Ali varstvo, ki ga potrošniku zagotavlja Direktiva [93/13], omogoča Audiencia Provincial [de Salamanca] kot nacionalnemu pritožbenemu sodišču, da odloča o pritožbi zoper sklep [Juzgado de Primera Instancia no 4 y de lo Mercantil de Salamanca], s katerim je določeno, da je sodišče, na območju katerega je stalno prebivališče tožene stranke, krajevno pristojno za odločanje o tožbi za prepoved uporabe, ki jo je vložilo združenje [za varstvo] potrošnikov na omejenem območju, ki ni združeno ali povezano z drugimi združenji in ki ima majhen proračun in malo članov, čeprav ni pravne podlage za to? 2. Ali je treba člene 4, 12, 114 in 169 [PDEU] in člen 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ob upoštevanju Direktive 93/13 in sodne prakse Sodišča v zvezi z visoko ravnjo varstva interesov potrošnikov ter polnega učinka direktiv in načel enakovrednosti in učinkovitosti razlagati tako, da kot krajevno pristojno za odločanje o tožbi za opustitev uporabe nedovoljenih pogojev zaradi varstva skupnih interesov ali razpršenih interesov potrošnikov in uporabnikov, ki jo je vložilo združenje potrošnikov na omejenem območju, ki ni združeno ali povezano z drugimi združenji in ki ima majhen proračun in malo članov, določajo sodišče, na območju katerega je sedež tega združenja, in ne sodišče, na območju katerega je stalno prebivališče tožene stranke?“
36

Namreč, medtem ko terjatve iz naslova plač, ki so predmet tega postopka, izhajajo iz dejstva, da je delodajalec Gomes Viana Novo in drugim z aprilom 2003 prenehal izplačevati plače ter so ti zato septembra 2003 odpovedali svoje pogodbe o zaposlitvi, so drugi delavci, zaposleni pri istem delodajalcu, še naprej prejemali plače od leta 2004 do 2006, in sicer do maja 2006, ko so pogodbe o zaposlitvi tem delavcem prenehale zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca. Tako je kljub zamudam pri izplačilu plač delodajalec zadržal in plačeval velik del osebja več let po odpovedi pogodb o zaposlitvi Gomes Viana Novo in drugih.
3

Člen 2, od (3) do (5), Četrte direktive določa: „3. Letni računovodski izkazi prikazujejo resnično in pošteno sliko sredstev in obveznosti, finančnega stanja in dobička ali izgube družbe. 4. Kjer uporaba te direktive ne bi zadoščala za prikaz resnične in poštene slike v smislu odstavka 3, je treba predložiti dodatne podatke. 5. Kadar je v izjemnih primerih uporaba določbe te direktive nezdružljiva z obveznostmi, določenimi v odstavku 3, je treba to določbo opustiti, da bi prikazali resnično in pošteno sliko v smislu odstavka 3. Vsako takšno opustitev je treba razkriti v pojasnilih k računovodskim izkazom skupaj z razlago vzrokov zanjo in z ugotovitvijo njenega vpliva na sredstva, obveznosti, finančno stanje in na dobiček ali izgubo. Države članice lahko opredelijo izjemne primere in določijo ustrezna izjemna pravila.“
Res je sicer – kot izhaja tudi iz obrazložitvenega memoranduma predloga Uredbe Sveta o spremembi Uredbe št. 219/2007 (COM(2008) 483 final) – da so institucije Unije z uvedbo sedmega okvirnega programa za raziskave in tehnološki razvoj za leta od 2007 do 2013 ubrale nov pristop glede ustanavljanja skupnih podjetij, v skladu s katerim se ta podjetja odtlej obravnavajo kot „organi Unije“ z vsemi privilegiji in imunitetami Unije. Zato se Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti uporabljajo za osebje teh organov, Protokol o privilegijih in imunitetah Evropske unije pa se uporablja za te organe in njihovo osebje. Vendar je treba opozoriti, da je bil vsekakor ta nov pristop – med drugim uporabljen v okviru uredb o skupnih podjetjih Čisto nebo, ENIAC, IMI in Artemis, v katerih je izrecno navedeno, da se Kadrovski predpisi za uradnike Evropskih skupnosti in Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti uporabljajo za osebje teh organov Skupnosti – uveden šele med letom 2007, torej po prenehanju delovanja podjetja Galileo.
98

HSE, S. C., A. C., Irska in nemška vlada navajajo, da člen 21 Uredbe vzpostavlja domnevo priznanja odločb sodišč države članice v vseh državah članicah. Zato, kadar je sodišče države članice predvidelo namestitev za določeno obdobje mladoletnega otroka v oskrbo zavoda v drugi državi članici in je pridobilo soglasje te države v skladu s členom 56 Uredbe, vložitev zahteve za razglasitev izvršljivosti te sodne odločbe o namestitvi ne bi bila vedno potrebna za to, da bi učinkovala v zaprošeni državi članici, kot je to v primeru v zadevi o glavni stvari.
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2014 :2258 1Zadeva C-3 9 9 / 1 2
Zvezna republika Nemčija
proti
Svetu E v r opske u nije
„Ničnostna tožba — Zunanje delovanje Unije — Člen 218(9) PD EU — Določitev stališča, ki n aj se 
v imenu Evropske u nije zastopa v organu, ustanovljenem z mednarodnim sporazumom — Mednarodni 
sporazum, pri ka terem E vropska u nija ni pogodbenica — Mednarodna organizacija za trto in vino 
(OIV) — Pojem ‚akti s pravnim učinkom‘ — Priporočila OIV“
Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 7. oktobra 2014
1. Sodni postopek — Intervencija — Predlogi, ki so različni od p redlogov glavnih strank — 
Dopustnost — Pogoj — Vezanost na predmet spora
(Statut Sodišča, člen 40)
2. Mednarodni sporazumi — Mednarodni sporazumi na p odročju km etijstva in ribištva — 
Mednarodna organizacija za trto in vino — Evropska u nija, k i ni pogodbenica p ri tem 
sporazumu — Sklep Sveta Unije o stališčih, ki jih mo rajo države članice sprejeti v imenu Unije 
v tej organizaciji, ki sprejema akte s pravnim učinkom — Dopustnost
(Člen 218(9) PDEU)
1. Na podlagi člena 40 S tatuta Sodišča stranka, ki j i je bila dovoljena intervencija v sporu pred 
Sodiščem, ne more spremeniti predmeta spora, kot je omejen s predlogi in tožbenimi razlogi glavnih 
strank. Z ato so dopustne le trditve intervenienta, ki s padajo v okvir, opredeljen s temi predlogi in 
tožbenimi razlogi.
(Glej točko 27.)
2. Unija je, čeprav ni pogodbenica Sporazuma o ustanovitvi Mednarodne organizacije za trto in vino, 
sklenjenim 3. aprila 2001 ( Sporazum O IV), pristojna, da d oloči stališče, ki g a je treba sprejeti 
v njenem i menu v zvezi s priporočili OIV, o katerih se bo gl asovalo na generalni skupščini te 
organizacije in ki s e nanašajo na no ve e nološke p ostopke, analizne me tode za določanje sestave 
proizvodov vinskega sektorja ter na specifikacije čistosti in določanja snovi, ki s o bile uporabljene 
v takih postopkih, ter odločilno vp livajo na vsebino u reditve, ki j o zakono dajalec Unije sprejme n a 
področju skupne ureditve trgov za vino.
Najprej, besedilo člena 218(9) PD EU namreč ne ovira tega, da U nija sprejme s klep o stališču, ki n aj se 
v imenu Unije zastopa v organu, ustanovljenem z mednarodnim sporazumom, pri ka terem U nija ni 
pogodbenica.
2 ECLI:EU:C:2014 :2258POVZETEK–ZADEVAC-399/12
NEMČIJA/SVET
Nato, OIV je vključena v skupno kme tijsko p olitiko, natančneje, v skupno u reditev trgov za vino, ki p a 
je področje, ki g a v velikem o bsegu ureja zakono dajalec Unije iz naslova pristojnosti, ki t emelji na 
členu 43 PD EU. Če zadevno p odročje spada v tako p ristojnost Unije, neobstoj sodelovanja Unije pri 
zadevnem me dnarodnem s porazumu Uniji ne preprečuje izvrševanja te pristojnosti, tako da v okviru 
svojih institucij določi stališče, ki n aj se v imenu U nije zastopa v organu, ustanovljenem s tem 
sporazumom, zlasti prek dr žav članic, ki s o pogodbenice navedenega sporazuma in delujejo solidarno 
v njenem i nteresu.
Nazadnje, taka p riporočila so „akti s pravnim učinkom“ v smislu člena 218(9) PD EU.
(Glej točke o d 50 d o 52, 63 in 64.)
V skladu s členom 300(7) ES (postal člen 216(2) PDEU) so mednarodni sporazumi, ki jih sklene Unija, za njene institucije zavezujoči, zato imajo prednost pred akti, katerih sprejetje narekujejo. Vendar se je mogoče na določbe mednarodnega sporazuma, katerega pogodbenica je Unija, v podporo tožbi za razglasitev ničnosti takega akta ali ugovoru nezakonitosti takega akta sklicevati le, če narava in sistematika tega sporazuma temu ne nasprotujeta in so te določbe z vidika svoje vsebine nepogojne in dovolj natančne.

Člen 9(3) Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah ne vsebuje nobene nepogojne in dovolj natančne obveznosti, ki bi neposredno urejala pravni položaj posameznikov, zaradi česar ne izpolnjuje teh pogojev. Iz tega izhaja, da se pred sodiščem Unije ni mogoče učinkovito sklicevati na to določbo za namene presoje zakonitosti člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije v institucijah in organih Skupnosti.

Sodišče je sicer res prav tako menilo, da kadar je bil namen Unije izpolniti posebno obveznost, ki jo je prevzela v okviru sporazumov, sklenjenih v okviru Svetovne trgovinske organizacije ali kadar zadevni pravni akt Unije izrecno napotuje na natančne določbe teh sporazumov, je Sodišče pristojno za nadzor zakonitosti zadevnega akta in aktov, sprejetih za njegovo uporabo, glede na pravila iz teh sporazumov. Vendar sta bili ti izjemi upravičeni le zaradi posebnosti sporazumov, v zvezi s katerimi sta se uporabili in če teh posebnosti ni, ne morejo biti upoštevne za ugotovitev ali se je na člen 9(3) Aarhuške konvencije mogoče sklicevati za namene presoje zakonitosti člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006.

(Glej točke 52, od 54 do 58 in 68.)