Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Akt, sprejet na podlagi naslova IV tretjega dela Pogodbe ES

(člen 267 PDEU)

2. Pravo Unije – Primarnost – Nacionalno pravo, ki je z njim v nasprotju – Ex lege neuporaba veljavnih pravil – Obveznost upoštevanja navodil hierarhično višjega sodišča, ki niso skladna s pravom Unije – Nedopustnost

(člen 267 PDEU)

3. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost za uvedbo postopka zaradi insolventnosti – Sodni organi države članice središča dolžnikovih glavnih interesov

(Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(1))

4. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost za uvedbo postopka zaradi insolventnosti – Sodni organi države članice središča dolžnikovih glavnih interesov – Merila za določanje

(Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(1), drugi stavek)

5. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost za uvedbo postopka zaradi insolventnosti – Sekundarni postopek

(Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(2))

Summary

1. V skladu s členom 267 PDEU imajo sodišča, zoper odločbe katerih je mogoče pravno sredstvo po nacionalnem pravu, od 1. decembra 2009 pravico do vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, če gre za akte, sprejete na podlagi naslova IV Pogodbe.

Glede na učinkovito sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki je cilj člena 267 PDEU, ter glede na načelo ekonomičnosti postopka je treba šteti, da je Sodišče od 1. decembra 2009 pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo sodišče, zoper odločitve katerega se po nacionalnem pravu lahko vloži pravno sredstvo, in to tudi če je bil predlog vložen pred tem dnem.

(Glej točki 19 in 20.)

2. Pravo Unije nasprotuje temu, da je nacionalno sodišče vezano na pravilo nacionalne procesne določbe, na podlagi katerega pravna presoja hierarhično višjega nacionalnega sodišča zanj velja, kadar je očitno, da presoja hierarhično višjega sodišča ni v skladu s pravom Unije, kot ga razlaga Sodišče.

Prvič, obstoj nacionalnega postopkovnega pravila, na podlagi katerega so nacionalna sodišča, ki ne odločajo na zadnji stopnji, vezana na presojo višjih sodišč, namreč ne sme ovreči možnosti, ki jo imajo nacionalna sodišča, ki ne odločajo na zadnji stopnji, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe, kadar imajo dvome o razlagi prava Unije.

Drugič, sodba, ki jo Sodišče izreče v okviru predhodnega odločanja, je zavezujoča za nacionalno sodišče glede razlage ali veljavnosti zadevnih aktov institucij Unije za rešitev spora v glavni stvari.

Poleg tega ima nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti popolno učinkovanje teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladnih določb nacionalne zakonodaje, ne da bi mu bilo treba zaprositi za predhodno odpravo te nacionalne določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku ali čakati nanjo.

(Glej točke 35, 36, 38 in 39 ter točko 1 izreka.)

3. Pojem „središče glavnih interesov“ dolžnika v smislu člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati ob upoštevanju prava Unije.

Gre namreč za pojem, ki je lasten tej uredbi, ki ima zato samostojen pomen in ga je torej treba razlagati enotno in neodvisno od nacionalnih zakonodaj.

(Glej točki 43 in 44 ter točko 2 izreka.)

4. Za določitev središča glavnih interesov družbe dolžnice je treba člen 3(1), drugi stavek, Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti razlagati tako, da je treba središče glavnih interesov družbe dolžnice določiti tako, da se prvotno upošteva kraj uprave te družbe, kot ga je mogoče določiti na podlagi objektivnih elementov, ki jih lahko preverijo tretje osebe. Če so vodstveni in nadzorni organi družbe na statutarnem sedežu družbe in če se odločitve glede upravljanja te družbe sprejemajo v tem kraju tako, da to lahko preverijo tretje osebe, domneve iz te določbe ni mogoče ovreči. Če kraj uprave družbe ni na statutarnem sedežu družbe, je navzočnost premoženja družbe in obstoj pogodb o njegovi finančni uporabi v državi članici, v kateri družba nima statutarnega sedeža, mogoče šteti za elementa, ki zadostujeta za ovrženje domneve zakonodajalca Unije, le če je s celovito presojo vseh upoštevnih elementov mogoče tako, da to lahko preverijo tretje osebe, ugotoviti, da sta dejansko središče uprave in nadzora te družbe ter kraj upravljanja njenih interesov v tej drugi državi članici.

V primeru prenosa statutarnega sedeža družbe dolžnice pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti se domneva, da je središče glavnih interesov te družbe na novem statutarnem sedežu te družbe.

(Glej točko 59 in točko 3 izreka.)

5. Pojem „poslovalnica“ v smislu člena 3(2) Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da predpostavlja strukturo z minimalno organizacijo in neko stabilnostjo glede opravljanja gospodarske dejavnosti. Zgolj obstoj premoženja ali bančnih računov načeloma ne zadostuje za tako opredelitev.

(Glej točko 64 in točko 4 izreka.)