ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C-242/05

G. M. van de Coevering

proti

Hoofd van het District Douane Roermond van de rijksbelastingdienst

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te 's-Hertogenbosch)

„Člen 104(3), prvi pododstavek, Poslovnika — Svoboda opravljanja storitev — Najem motornega vozila v drugi državi članici, kot je država stalnega prebivališča — Davek na vozila, ki niso registrirana, vendar so dana na razpolago rezidentom — Način pobiranja“

Sklep Sodišča (četrti senat) z dne 27. junija 2006 I - 5845

Povzetek sklepa

Svoboda opravljanja storitev – Omejitve

(členi od 49 ES do 55 ES)

Členi od 49 ES do 55 ES nasprotujejo nacionalni ureditvi države članice, ki od fizične osebe s stalnim prebivališčem v tej državi članici, ki najame vozilo, registrirano v drugi državi članici, ob prvi uporabi tega vozila v cestnem omrežju prve države članice zahteva plačilo celotnega davka na registracijo vozila, ne da bi se upoštevalo trajanje uporabe navedenega cestnega omrežja in ne da bi zadevna oseba lahko uveljavila kakršno koli pravico do oprostitve ali povračila, kadar vozilo ni namenjeno predvsem stalni uporabi v prvi državi članici niti se dejansko tako ne uporablja.

(Glej točko 33 in izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Odločbe, ki jih neposredno in posamično zadevajo (člen 87(1) ES, 88(2) ES in 230, četrti odstavek, ES) (Glej točke 37, 38, od 40 do 42, 50 in 51.)

2. Pritožba – Razlogi – Nadzor Sodišča nad presojo dokaznih sredstev – Izključitev, razen v primeru izkrivljanja (člen 225 ES; Statut Sodišča, člen 58) (Glej točko 43.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba zoper sklep Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 27. maja 2004 v zadevi Deutsche Post AG in DHL International proti Komisiji (T-358/02), s katerim je bila tožba za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2002/782/ES z dne 12. marca 2002 o državnih pomočeh, ki jih je Italija dodelila Poste Italiane SpA (prej Ente Poste Italiane) (UL L 282, str. 29) zavrnjena kot nedopustna.

Izrek

Izrek

1) Pritožba se zavrne.

2) Deutsche Post AG in DHL Express (Italy) Srl, prej DHL International Srl, se naloži plačilo stroškov postopka.

3) Italijanska republika nosi svoje stroške.
Zadeva C-192/03 P 
Alcon Inc. 
proti 
Uradu za usklajevanje na notranjem trgu 
(znamke in modeli) (UUNT) 
„Pritožba - Znamka Skupnosti - Uredba (ES) št. 40/94 - Ničnost znamke Skupnosti 
- Člen 51 Uredbe št. 40/94 - Absolutni razlog za zavrnitev registracije -
Člen 7(1)(d) Uredbe št. 40/94 - Z uporabo pridobljen razlikovalni učinek -
Člen 7(3) Uredbe št. 40/94 - Beseda ,BSS'" 
Sklep Sodišča (šesti senat) z dne 5. oktobra 2004 I - 8995 
Povzetek sklepa 
Znamka Skupnosti - Odpoved, razveljavitev in ničnost - Razlogi absolutne ničnosti -
Registracija, ki je v nasprotju s členom 7(1)(d) Uredbe št. 40/94 - Datum, upošteven za presojo 
I - 8993 
POVZETEK - ZADEVA C-192/03 P 
običajnosti - Upoštevanje okoliščin, nastalih po datumu vložitve prijave - Dopustnost 
(Uredba Sveta št. 40/9, člena 7(1)(d) in 51(1)(a)) 
Če je datum, ki je upošteven za presojo 
razloga absolutne ničnosti iz členov 7(1)(d) 
in 51(1)(a) Uredbe št. 40/94, ki se nanaša na 
običajno naravo znamke, datum vložitve 
zahteve za registracijo znamke Skupnosti, 
potem se lahko - ne da bi to pomenilo 
nasprotujočo si razlago ali nepravilno upo­
rabo prava - upoštevajo dokazi, ki, čeprav segajo v čas po datumu vložitve prijave, 
omogočajo sklepanje o položaju, kakršen je 
bil na ta datum. 
(Glej točki 40 in 41.) 
I - 8994
3

V uvodnih izjavah od 5 do 7, 9, 14, 17, 22 in 33 Direktive 2010/64 je navedeno: „(5) Člen 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP),] in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah [(v nadaljevanju: Listina)] zagotavljata pravico do poštenega sojenja. Člen 48(2) Listine zagotavlja spoštovanje pravice do obrambe. Ta direktiva spoštuje te pravice in bi se jo zato moralo ustrezno izvajati. (6) Čeprav so vse države članice pogodbenice EKČP, izkušnje kažejo, da samo to vedno ne zagotavlja zadostne stopnje zaupanja v kazenskopravne sisteme drugih držav članic. (7) Za okrepitev vzajemnega zaupanja je treba bolj dosledno izvajati pravice in jamstva iz člena 6 EKČP. Prav tako je treba s to direktivo in drugimi ukrepi v Uniji nadalje razviti minimalne standarde iz EKČP in Listine. […] (9) Skupna minimalna pravila bi morala pomeniti, da se bo povečalo zaupanje v kazenskopravne sisteme vseh držav članic, kar bi moralo v zameno pripeljati do bolj učinkovitega pravosodnega sodelovanja v duhu vzajemnega zaupanja. Takšna skupna minimalna pravila bi bilo treba določiti na področju tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih. […] (14) Pravica do tolmačenja in prevajanja za osebe, ki ne govorijo ali razumejo jezika postopka, je določena v členu 6 EKČP, kakor ga razlaga sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice. Ta direktiva omogoča lažje uveljavljanje te pravice v praksi. V zvezi s tem je cilj te direktive osumljencem ali obdolžencem zagotoviti pravico do tolmačenja in prevajanja v kazenskem postopku z namenom zagotovitve njihove pravice do poštenega sojenja. […] (17) Ta direktiva bi morala zagotavljati brezplačno in ustrezno jezikovno pomoč ter osumljencem ali obdolžencem, ki ne govorijo ali razumejo jezika, v katerem poteka kazenski postopek, omogočiti, da v polni meri uveljavljajo pravico do obrambe, in jim zagotoviti pravičen postopek. […] (22) Tolmačenje in prevajanje v skladu s to direktivo bi moralo biti zagotovljeno v maternem jeziku osumljencev ali obdolžencev ali v katerem koli drugem jeziku, ki ga govorijo ali razumejo, da se jim omogoči, da v polni meri uveljavljajo svojo pravico do obrambe in da se zagotovi pravičnost postopka. […] (33) Določbe te direktive, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP ali Listino, bi se morale razlagati in izvajati skladno s pravicami, kakor se razlagajo v sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice in Sodišča Evropske unije.“
70

Zakonodajalec Evropske unije je s sprejetjem te določbe na področju zaposlovanja in dela želel preprečiti kolizijo med načelom enakega obravnavanja na eni strani in potrebo po zagotovitvi javnega reda, varnosti in zdravja, preprečevanja kaznivih dejanj ter varstva osebnih pravic in svoboščin, ki so bistvenega pomena za delovanje demokratične družbe, na drugi strani ter odločiti glede tega. Tako je odločil, da v nekaterih primerih, naštetih v členu 2(5) navedene direktive, načela, ki jih določa ta direktiva, ne veljajo za ukrepe, ki vsebujejo različno obravnavanje, ki temelji na katerem od razlogov iz člena 1 te direktive, vendar pod pogojem, da so ti ukrepi nujni za uresničitev zgoraj navedenih ciljev (sodba z dne 7. novembra 2019, Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, točka 41 in navedena sodna praksa).
3.

Člen 1(1) in (3) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil blaga in gradenj, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/23/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014, je treba razlagati tako, da mora država članica, ki v okviru določitve pogojev za uporabo neobveznega razloga za izključitev iz člena 57(4)(g) Direktive 2014/24 določi, da se člani skupine gospodarskih subjektov, ki je izbrani ponudnik v okviru javnega naročila, v primeru, v katerem je bilo to naročilo odpovedano zaradi nespoštovanja ključne zahteve, vpišejo na seznam nezanesljivih dobaviteljev in se tako načeloma začasno izključijo iz sodelovanja v novih postopkih za oddajo javnih naročil, zagotoviti pravico teh subjektov do vložitve učinkovitega pravnega sredstva zoper njihov vpis na ta seznam.
1.

Sodbo z dne 26. januarja 2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), je treba razlagati tako, da meril, ki so v tej sodbi določena za presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja v smislu člena 3(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah, zlasti za presojo znatnega neravnotežja v pogodbenih pravicah in obveznostih pogodbenih strank, ki ga ta pogoj povzroča v škodo potrošnika, ni mogoče šteti niti za kumulativna niti za alternativna, temveč jih je treba razumeti kot del celote okoliščin, ki so obstajale v času sklepanja zadevne pogodbe in ki jih mora nacionalno sodišče preučiti, da bi presodilo nepoštenost pogodbenega pogoja v smislu člena 3(1) Direktive 93/13.
24

Nazadnje, predložitveno sodišče dvomi o taki presoji, ker naj ne bi bila združljiva z direktivami o notranjem trgu z električno energijo, in sicer z Direktivo 96/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 3), Direktivo 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 211) in Direktivo 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES (UL 2009, L 211, str. 55), s katerimi je določena neodvisnost operaterjev prenosnega in distribucijskega omrežja električne energije od dejavnosti proizvodnje ali dobave električne energije, ki sta odprti za konkurenco.
38

Pod pridržkom, da so utemeljitve, ki so v tem smislu uveljavljane na podlagi dovolj natančnih in dokumentiranih dokazov, ki jih je predložilo podjetje, ki se mu očita kršitev, pravno in dejansko utemeljene, bi namreč lahko naložena globa – čeprav bi bila pod zgornjo mejo, vzpostavljeno z nacionalno ureditvijo in določeno na podlagi prometa, navedenega v izkazu poslovnega izida – dejansko presegla to mejo, če bi bila ta določena na podlagi izračuna prometa, ki odraža dejanski gospodarski položaj podjetja.
4

V uvodnih izjavah od 3 do 5, 7, 9, 10 in 17 Direktive 2004/48 je navedeno: „(3) Brez učinkovitih sredstev za uveljavljanje pravic intelektualne lastnine sta inovativnost in ustvarjalnost omejeni in vlaganje zmanjšano. Zato je nujno zagotoviti, da se materialno pravo intelektualne lastnine, ki je danes v glavnem del pravnega reda Evropskih skupnosti, v Skupnosti učinkovito uporablja. V tem smislu so sredstva za uveljavljanje pravic intelektualne lastnine izredno pomembna za uspeh notranjega trga. (4) Na mednarodni ravni vse države članice, pa tudi Skupnost samo glede zadev v njeni pristojnosti, zavezuje [Sporazum TRIPS]. (5) Sporazum TRIPS vsebuje zlasti določbe o sredstvih za uveljavljanje pravic intelektualne lastnine, ki so skupni standardi, ki se uporabljajo na mednarodni ravni in se izvajajo v vseh državah članicah. Ta direktiva ne sme vplivati na mednarodne obveznosti držav članic, vključno z obveznostmi na podlagi Sporazuma TRIPS. […] (7) Iz posvetovanj, ki jih je imela [Evropska k]omisija, izhaja, da so v državah članicah kljub Sporazumu TRIPS še vedno velika neskladja glede sredstev uveljavljanja pravic intelektualne lastnine. Na primer, ureditve za uporabo začasnih ukrepov, ki se uporabljajo zlasti za ohranjanje dokazov, izračun odškodnin ali ureditve za vlaganje sodnih odredb, se zelo razlikujejo od ene države članice do druge. V nekaterih državah članicah ni nobenih ukrepov, postopkov in pravnih sredstev, kot so pravica do obveščenosti in odpoklic blaga, danega v promet, ki je predmet kršitve, na stroške kršitelja. […] (9) […] Učinkovito uveljavljanje materialnega prava intelektualne lastnine je treba zagotoviti s posebnim ukrepom na ravni Skupnosti. Približevanje zakonodaje držav članic na tem področju je zato bistveni predpogoj za ustrezno delovanje notranjega trga. (10) Cilj te direktive je približevanje zakonodajnih sistemov, da bi zagotovili visoko, enakovredno in homogeno raven varstva na notranjem trgu. […] (17) Ukrepe, postopke in pravna sredstva, predvidene v tej direktivi, je treba v vsakem primeru določiti na tak način, da se upoštevajo posebne značilnosti navedenega primera, vključno s posebnimi značilnostmi vsake pravice intelektualne lastnine in, če je primerno, namerni ali nenamerni značaj kršitve.“
3

V uvodnih izjavah 4, 16 in 129 SUVP je navedeno: „(4) Obdelava osebnih podatkov bi morala biti oblikovana tako, da služi ljudem. Pravica do varstva osebnih podatkov ni absolutna pravica; v skladu z načelom sorazmernosti jo je treba obravnavati glede na vlogo, ki jo ima v družbi, in jo uravnotežiti z drugimi temeljnimi pravicami. Ta uredba spoštuje vse temeljne pravice in upošteva svoboščine in načela, priznana z Listino [Evropske unije o temeljnih pravicah], kakor so zajeta v Pogodbah, zlasti spoštovanje zasebnega in družinskega življenja, stanovanja in komunikacij, varstvo osebnih podatkov, svobodo misli, vesti in vere, svobodo izražanja in obveščanja, svobodo gospodarske pobude, pravico do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča ter kulturno, versko in jezikovno raznolikost. […] (16) Ta uredba se ne uporablja za vprašanja varstva temeljnih pravic in svoboščin ali prostega pretoka osebnih podatkov, povezana z dejavnostmi, ki ne spadajo na področje uporabe prava Unije, kot so dejavnosti v zvezi z nacionalno varnostjo. Ta uredba se ne uporablja za obdelavo osebnih podatkov s strani držav članic pri izvajanju dejavnosti v zvezi s skupno zunanjo in varnostno politiko [Evropske] [u]nije. […] (129) Za zagotovitev doslednega spremljanja in izvajanja te uredbe v vsej Uniji bi morali biti naloge in učinkovita pooblastila nadzornih organov v vseh državah članicah enaki, vključno s pooblastili za preiskovanje, popravljalnimi pooblastili in sankcijami ter pooblastili v zvezi z dovoljenji in svetovalnimi pristojnostmi […]. Taka pooblastila bi morala vključevati tudi pooblastilo za uvedbo začasne ali dokončne omejitve ali prepoved obdelave. […] Zlasti bi moral biti vsak ukrep ustrezen, potreben in sorazmeren, da se zagotovi skladnost s to uredbo […].“
15

TO je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Landesarbeitsgericht Düsseldorf (deželno delovno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), ki je odločilo, da je TO upravičena do nadomestila za dodatnih 76 dni iz naslova neizrabljenega plačanega letnega dopusta za obdobje med letoma 2013 in 2016. To sodišče je menilo, da LB ni prispeval k temu, da bi TO lahko pravočasno izrabila svoj dopust iz naslova teh let, tako da njene pravice niso ugasnile niti zastarale v skladu s splošnim zastaranjem iz člena 194 in naslednjih BGB.
16

To sodišče poudarja, da je bilo področje uporabe člena 30(1), točka 5, zakona št. 724/1994 z zakonom št. 296/2006 z učinkom od davčnega leta, ki je teklo 4. julija 2006, razširjeno „na družbe in subjekte, ki nadzorujejo družbe in subjekte, z vrednostnimi papirji katerih se trguje na italijanskih in tujih reguliranih trgih, na družbe in subjekte, ki so sami kotirali, ter na družbe in subjekte, ki jih zadnjenavedene nadzorujejo, čeprav posredno“. Vendar Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) meni, da se ta sprememba ratione temporis ne uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari in da besedilo člena 30(1), točka 5, zakona št. 724/1994, kot je obstajalo pred to spremembo, ni omogočalo sprejetja razlage, v skladu s katero bi se razširitev področja uporabe razloga za izključitev, ki ustreza hčerinskim družbam družb, ki – v Italiji ali tujini – kotirajo na borzi, lahko uporabljala že v času teh dejstev.
35

Natančneje, take storitve obravnavanja in reševanja odškodninskih zahtevkov so namenjene predvsem ugotavljanju in ocenjevanju škode ali nastalih stroškov zdravljenja ter ocenjevanju višine odškodnine, dolgovane zavarovancu, in po potrebi še dejanskemu plačilu te odškodnine, zato ne spadajo nujno na pravdno področje. Te storitve torej ne zahtevajo nujno zastopanja in obrambe interesov zavarovalnice v okviru spora ob prisotnosti nasprotujočih si interesov, tudi če se glede na okoliščine lahko pozneje izkaže, da so potrebne storitve odvetnika.
66

Po drugi strani, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 54 sklepnih predlogov, presoja Splošnega sodišča ne učinkuje tako, da za nedoločen čas podaljšuje obdobje od 1. novembra 2014 do 31. marca 2017, ki je določeno v členu 16(5) PEU in členu 3(2) Protokola št. 36. V skladu s to presojo lahko namreč le zahteve, ki so vložene najkasneje 31. marca 2017 in se nanašajo na osnutek akta Unije, ki je že predlagan, a še ni potrjen, sprožijo uporabo pravil o glasovanju, opredeljenih v členu 3(3) tega protokola. Možnost, da do glasovanja o takem osnutku akta pride po 31. marcu 2017, je neločljivo povezana s prehodno ureditvijo iz člena 3(2) navedenega protokola, ki temelji na datumu vložitve zahteve za uporabo teh pravil o glasovanju in ne na datumu glasovanja. Tako se izkaže, da je Splošno sodišče sledilo ozki razlagi te prehodne ureditve, pri čemer se je oprlo na razlago, ki je v skladu z besedilom Protokola št. 36, na katerega se sklicuje člen 16(5) PEU. Splošnemu sodišču zato ni mogoče očitati, da je podaljšalo trajanje navedene ureditve po obdobju, ki neločljivo izhaja iz tega, kar so avtorji Lizbonske pogodbe navedli v tem protokolu.
45

V zvezi s tem je – ker sta vertikalni poklicni razvoj in konsolidacija osebnega razreda neločljivo povezana s statusom uradnikov – treba opozoriti, da države članice lahko načeloma ob upoštevanju svoje diskrecijske pravice glede organizacije svoje javne uprave določijo pogoje za dostop do statusa uradnika in pogoje za zaposlitev takih uradnikov, ne da bi bilo to v nasprotju z Direktivo 1999/70 niti Okvirnim sporazumom (sodba z dne 20. junija 2019, Ustariz Aróstegui, C‑72/18, EU:C:2019:516, točka 43 in navedena sodna praksa).
5

Člen 1 Uredbe 2015/1589, naslovljen „Opredelitve“, določa: „V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov: […] (b) ,veljavna pomoč‘ pomeni: […] (ii) odobreno pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet; […] (c) ,nova pomoč‘ pomeni vso pomoč, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki ni veljavna pomoč, vključno s spremembami veljavne pomoči; […] (f) ,nezakonita pomoč‘ pomeni novo pomoč, ki se izvaja v nasprotju s členom 108(3) PDEU; (g) ,zloraba pomoči‘ pomeni pomoč, ki jo upravičenec uporabi v nasprotju s sklepom, sprejetim na podlagi člena 4(3) ali člena 7(3) ali (4) Uredbe [Sveta] (ES) št. 659/1999 [z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339)] ali člena 4(3) ali člena 9(3) ali (4) te uredbe; […]“
Točko 20.309(h) Priloge A k Uredbi (EU) št. 549/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2013 o Evropskem sistemu nacionalnih in regionalnih računov v Evropski uniji v povezavi s točko 2.39(b) in točko 20.15(b) te priloge je treba razlagati tako, da nacionalna ureditev, ki se nanaša na nepridobitne institucije (NPI), ki so dejavne na področju izobraževanja in ki – čeprav jih subvencionira pristojna nacionalna državna uprava – uživajo svobodo izobraževanja, zagotovljeno z ustavo, spada pod pojem „čezmerna regulacija“, kadar je s to ureditvijo navedeni upravi zaupana naloga ali pravica, da:

– odobri programe šolanja,

– ureja tako strukturo šolanja kot tudi prednostne in posebne naloge, organizira nadzor nad pogoji vpisa in izpisa učencev, odločitvami razrednih svetov in finančno udeležbo, organizira združevanje šolskih zavodov znotraj strukturiranih mrež ter zahteva pripravo izobraževalnih in pedagoških načrtov in načrtov zavoda, pa tudi oddajo poročila o dejavnostih;

– organizira nadzor in inšpekcijo, ki se nanašata predvsem na panoge poučevanja, raven šolanja in uporabo jezikovnih zakonov, kar ne vključuje pedagoških metod, ter

– določi najmanjše število učencev na razred, usmeritev, stopnjo ali druge podkategorije, če ni na ministrski ravni določeno odstopanje,

če so te naloge in pravice dovolj vsiljive za dejansko določanje splošne politike ali programa zadevnih NPI z omogočanjem trajnega in stalnega dejanskega in bistvenega vplivanja na opredelitev in uresničevanje istih ciljev teh NPI, njihovih dejavnosti in njihovih poslovnih vidikov ter strateških usmeritev in smernic, ki jim nameravajo navedene NPI pri izvajanju svojih dejavnosti slediti, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
1.

Sodni postopek – Vložitev tožbe pri Splošnem sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Nasprotna tožba Komisije za vračilo nepovratnih sredstev izplačanih iz naslova sporazumov o nepovratnih sredstvih, sklenjenih v okviru Podpornega programa izvajanju politike informacijske in komunikacijske tehnologije (IKT), v celoti – Akt, ki ni odločitev, ki bi negativno vplivala na tožečo stranko – Neobstoj kršitve pravice do dobrega upravljanja in pravice do obrambe (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41(2)(a)) (Glej točke 44, 46, 48 in 49.)
42

Res je sicer, da so bile tako z Direktivo Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposrednega obdavčevanja in obdavčevanja zavarovalnih premij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 63) kot z Direktivo Sveta 2011/16/EU z dne 15. februarja 2011 o upravnem sodelovanju na področju obdavčevanja in razveljavitvi Direktive 77/799/EGS (UL 2011, L 64, str. 1, in popravek UL 2013, L 162, str. 15), s katero je bila Direktiva 77/799 v skladu z njenim členom 28 razveljavljena z učinkom od 1. januarja 2013, določene možnosti, da davčni organi držav članic davčne organe drugih držav članic zaprosijo za informacije in da si take informacije s temi organi izmenjujejo. Vendar nobena od teh direktiv ne določa obveznosti za navedene organe, da spontano in samodejno izmenjujejo informacije, kot so te iz postopkov v glavni stvari.
1.

Z zavrnitvijo odbitka preživninskih rent ali sredstev, ki nadomeščajo takšne rente ter dodatnih rent od obdavčljivega dohodka dolžnikom teh rent, ki niso rezidenti v Belgiji in tam prejemajo manj kot 75 % dohodkov od poklicne dejavnosti, ki do tega odbitka niso upravičeni v njihovi državi članici prebivališča, zaradi nizkega zneska njihovega obdavčljivega dohodka v tej državi, Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 45 PDEU in 28 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992.
Člen 18(1) in (3) Direktive (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Direktive Komisije 2006/70/ES v povezavi s členom 5 in Prilogo III, točka 3(b), k tej direktivi

je treba razlagati tako, da

pooblaščenemu subjektu ne nalaga, da stranki samodejno pripiše višjo stopnjo tveganja in v zvezi s to stranko posledično sprejme okrepljene ukrepe skrbnega preverjanja zgolj zato, ker je ta stranka nevladna organizacija, ker je eden od zaposlenih navedene stranke državljan tretje države z visokim tveganjem korupcije ali ker je poslovni partner te iste stranke – ne pa stranka sama – povezan s tako tretjo državo. Vendar lahko država članica take okoliščine v nacionalnem pravu opredeli kot dejavnike, ki kažejo na morebitno večje tveganje pranja denarja in financiranja terorizma, ki jih morajo pooblaščeni subjekti upoštevati v okviru ocene tveganj, ki jo morajo opraviti v zvezi s svojimi strankami, če so ti dejavniki skladni s pravom Unije ter zlasti z načeloma sorazmernosti in prepovedi diskriminacije.