SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 16. januarja 2020 ( 1 )

Zadeva C‑615/18

UY,

ob udeležbi

Staatsanwaltschaft Offenburg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Kehl (okrajno sodišče v Kehlu, Nemčija))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva 2012/13/EU – Pravica do obveščenosti v kazenskem postopku – Pravica do obveščenosti o obdolžitvah – Začasno prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja – Obvezno imenovanje osebe, pooblaščene za sprejem pisanj – Malomarnost obdolženca“

I. Uvod

1. Voznik s stalnim prebivališčem na Poljskem je bil julija 2017 udeležen v prometni nesreči v Nemčiji. Na zahtevo državnega tožilstva je imenoval osebo, pooblaščeno za sprejemanje sodnih pisanj za njegov račun v Nemčiji: osebo, ki jo je izbral med sodnim osebjem pristojnega okrajnega sodišča. Vozniku je bil, ker po prometni nesreči ni ustavil, naknadno izdan kaznovalni nalog, v katerem sta mu bili izrečeni denarna kazen in prepoved vožnje za čas treh mesecev. Kaznovalni nalog je bil vročen pooblaščencu, ki ga je z navadno poštno pošiljko poslal vozniku na Poljsko. Ni znano, ali je voznik to pisanje dejansko prejel. Zoper kaznovalni nalog ni bil vložen ugovor. Zato je ta nalog postal pravnomočen.

2. Ob drugi kontroli cestnega prometa v Nemčiji nekaj mesecev pozneje je bil voznik ustavljen med vožnjo tovornega vozila, pri čemer je še vedno veljala predhodno izrečena prepoved vožnje. Zato je bil proti njemu uveden kazenski postopek zaradi vožnje vozila brez vozniškega dovoljenja.

3. V okviru tega dejanskega stanja se v okviru tega postopka postavljata dve pravni vprašanji. Prvo se nanaša na vročanje v prvem kazenskem postopku: ali člen 6 Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku ( 2 ), v katerem je določena pravica do obveščenosti o obdolžitvi, nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero kaznovalni nalog, izdan zoper osebo, ki nima prebivališča v zadevni državi članici, pridobi veljavnost pravnomočne sodbe dva tedna po vročitvi pooblaščencu, če obdolženec za nalog ni vedel? Drugo vprašanje se nanaša na vpliv, ki ga ima (ne)vročitev v prvem kazenskem postopku na drugega: ali člen 6 Direktive 2012/13 nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa, da je mogoče, če je bil osebi s prebivališčem v tujini izdan kaznovalni nalog, za katerega ni vedela, predhodno opustitev te osebe, da bi si od pooblaščenca prizadevala izvedeti, kakšen je bil izid postopka, šteti za malomarnost z njene strani, zaradi katere bo proti njej potencialno voden nov kazenski postopek?

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. V uvodnih izjavah 27 in 28 Direktive 2012/13 je navedeno: „(27) Osebam, obdolženim kaznivega dejanja, bi bilo treba o tem, česar so obdolžene, dati vse informacije, ki jih potrebujejo za pripravo svoje obrambe in da bi se zaščitila poštenost postopka. (28) Osumljene ali obdolžene osebe bi bilo treba o tem, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja obvestiti nemudoma in vsaj še pred prvim uradnim zaslišanjem na policiji ali drugim pristojnim organom, ne da bi to vplivalo na potek preiskave. […]“

5. Člen 2(1) Direktive 2012/13, ki se nanaša na njeno področje uporabe, določa: „Ta direktiva se uporablja od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka, torej dokončne in pravnomočne odločbe o tem, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje in glede na primer, vključno z izrekom kazni ter odločitvijo o vseh pritožbah.“

6. Člen 3(1)(c) Direktive 2012/13, ki se nanaša na pravico do obveščenosti o pravicah, določa: „1. Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe zaradi učinkovitega uveljavljanja procesnih pravic v skladu z nacionalnim pravom nemudoma obveščene vsaj o naslednjem: […] (c) pravici do obveščenosti o obdolžitvah v skladu s členom 6; […]“

7. Člen 6(1) Direktive 2012/13, ki se nanaša na pravico do obveščenosti o obdolžitvah, določa: „Države članice zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe obveščene o kaznivem dejanju, katerega so osumljene ali obdolžene. Te informacije se podajo nemudoma in tako podrobno, kolikor je to potrebno za zaščito poštenosti postopka in učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe.“

B. Nacionalno pravo

8. Člen 44 Strafgesetzbuch (nemški kazenski zakonik, v nadaljevanju: StGB) določa: „(1) Če je oseba zaradi kaznivega dejanja v cestnem prometu obsojena na kazen zapora ali denarno kazen, ji lahko sodišče izreče prepoved vožnje v cestnem prometu motornih vozil vseh kategorij ali določene kategorije v trajanju od enega do treh mesecev. Prepoved vožnje se praviloma izreče, kadar v primerih obsodbe na podlagi člena 315c(1), točka 1(a)(3), ali člena 316 ni bilo izrečeno prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja v skladu s členom 69. (2) Prepoved vožnje začne učinkovati s pravnomočnostjo sodbe. […]“

9. Člen 44 Strafprozessordnung (nemški zakonik o kazenskem postopku, v nadaljevanju: StPO) določa: „Če oseba brez lastne krivde zamudi rok, se ji na predlog dovoli vrnitev v prejšnje stanje. Šteje se, da zamuda roka za vložitev pravnega sredstva ni povzročena po lastni krivdi, če ni bil dan pravni pouk v smislu člena 35a, prvi in drugi stavek, člena 319(2), tretji stavek, ali člena 346(2), tretji stavek.“

10. Člen 45 StPO določa: „(1) Predlog za vrnitev v prejšnje stanje se vloži pri sodišču, pri katerem je prišlo do zamude roka, v roku enega tedna od prenehanja ovire. Za varovanje roka zadostuje, da je pravočasno vložen predlog pri sodišču, ki odloča o predlogu. (2) Dejstva, ki so navedena v utemeljitev predloga, morajo biti verjetno izkazana ob vložitvi predloga ali v postopku, v katerem se odloča o predlogu. Zamujeno dejanje je treba opraviti v okviru roka za vložitev predloga. V tem primeru se lahko vrnitev v prejšnje stanje dovoli tudi brez predloga.“

11. Člen 132(1) StPO določa: „(1) Če obdolženec, ki je utemeljeno osumljen storitve kaznivega dejanja, nima stalnega ali začasnega prebivališča na območju uporabe tega zakona, pogoji za izdajo naloga za prijetje pa niso izpolnjeni, se lahko za zagotovitev izvedbe kazenskega postopka odredi, da obdolženec: 1. zagotovi ustrezno zavarovanje za kritje predvidene denarne kazni in stroškov postopka ter 2. pooblasti osebo, ki prebiva na območju pristojnega sodišča, za sprejemanje pisanj. […]“

12. Člen 407 StPO določa: „(1) V postopku pred sodnikom kazenskega sodišča in v postopku, ki spada v pristojnost porotnega sodišča, se lahko v primeru prekrškov na pisni predlog državnega tožilstva sankcije za dejanje določijo s pisnim kaznovalnim nalogom, ne da bi bila opravljena glavna obravnava. Državno tožilstvo poda tak predlog, če glede na izid preiskave meni, da glavna obravnava ni potrebna. V predlogu morajo biti predlagane konkretne sankcije. Predlog pomeni vložitev obtožnega akta. (2) S kaznovalnim nalogom je mogoče izreči zgolj te sankcije, bodisi posamično bodisi kumulativno: 1. denarno kazen, opomin s pridržkom izreka sankcije, prepoved vožnje, zaseg, uničenje predmetov, povzročitev neuporabnosti predmetov, objavo sodbe in denarno kazen zoper pravno osebo ali združenje, 2. prenehanje veljavnosti vozniškega dovoljenja, pri katerem rok za ponovno pridobitev ni daljši od dveh let, […] (3) Sodišču obdolženca ni treba predhodno zaslišati (člen 33(3)).“

13. Člen 410 StPO določa: „(1) Obdolženec lahko pri sodišču, ki je izdalo kaznovalni nalog, zoper ta nalog v dveh tednih od vročitve pisno ali na zapisnik v sodnem tajništvu sodišča vloži ugovor. […] (2) Ugovor je lahko omejen na nekatere točke. (3) Če zoper kaznovalni nalog ni pravočasno vložen ugovor, pridobi kaznovalni nalog veljavnost pravnomočne sodbe.“

III. Dejansko stanje, postopek in vprašanji za predhodno odločanje

14. Amtsgericht Garmisch-Partenkirchen (okrajno sodišče v Garmisch‑Partenkirchnu, Nemčija) je 21. avgusta 2017 obdolžencu, poklicnemu vozniku s stalnim prebivališčem na Poljskem, izdalo kaznovalni nalog, ker po prometni nesreči ni ustavil. Kot sankciji sta bili izrečeni denarna kazen in trimesečna prepoved vožnje.

15. Na dan storitve tega kaznivega dejanja, 11. julija 2017, je na predlog državnega tožilstva obdolženec pooblastil uslužbenca Amtsgericht Garmisch‑Partenkirchen (okrajno sodišče v Garmisch‑Partenkirchnu) za sprejemanje pisanj za svoj račun. Obrazec o podelitvi pooblastila za sprejemanje pisanj je bil sestavljen v nemškem jeziku, vendar ga je sorodnik obdolženca zanj prevedel po telefonu. Obrazec je vseboval ime in službeni naslov uslužbenca, ki je bil imenovan za pooblaščenca, ter opozorilo, da zakonsko določeni roki začnejo teči z dnem vročitve pooblaščencu. Obrazec ni vseboval drugih podrobnosti o pravnih in dejanskih posledicah podelitve pooblastila za sprejemanje pisanj, zlasti ne glede morebitnih obveznosti obdolženca, da opravi poizvedbe pri pooblaščencu.

16. Kaznovalni nalog, skupaj s prevodom v poljščino, je bil 30. avgusta 2017 vročen pooblaščencu. Ta oseba je kaznovalni nalog poslala z navadno pošto na znani naslov obdolženca na Poljskem. Po navedbah predložitvenega sodišča ni znano, ali je obdolženec ta kaznovalni nalog prejel.

17. Ker ni bil vložen ugovor, je kaznovalni nalog 14. septembra 2017 pridobil veljavnost pravnomočne sodbe. Tako je prepoved vožnje začela veljati.

18. Policija je obdolženca 14. decembra 2017, ko je prepoved vožnje še veljala, kot voznika tovornega vozila na javni cesti v Kehlu, Nemčija, ustavila ob kontroli cestnega prometa.

19. Amtsgericht Kehl (okrajno sodišče v Kehlu, Nemčija) mora v postopku v glavni stvari odločiti o predlogu Staatsanwaltschaft Offenburg (državno tožilstvo v Offenburgu, Nemčija), naj obdolžencu izda še en kaznovalni nalog, ker je iz malomarnosti vozilo vozil brez vozniškega dovoljenja, ter naj mu izreče denarno kazen 40 dnevnih zneskov po 50 EUR in nadaljnjo prepoved vožnje v trajanju treh mesecev.

20. Predložitveno sodišče izhaja iz tega, da obdolženec do policijske kontrole 14. decembra 2017 ni vedel za kaznovalni nalog in posledično tudi ne za prepoved vožnje. Glede na to je predložitveno sodišče, ki dvomi o tem, ali je nacionalna zakonodaja, ki se uporabi za obdolženca, združljiva s pravom Unije, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba pravo Evropske unije, zlasti Direktivo 2012/13 ter člene 21, 45, 49 in 56 PDEU, razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki določa, da se lahko obdolžencu v kazenskem postopku zgolj zaradi tega, ker nima stalnega prebivališča v tej, temveč v drugi državi članici, odredi, da imenuje pooblaščenca za sprejemanje pisanj za namene vročitve kaznovalnega naloga, kar ima za posledico nastop pravnomočnosti kaznovalnega naloga, s čimer so izpolnjeni pogoji za kaznivost kasnejšega dejanja obdolženca (vezanost na prejšnjo ugotovitev dejanskega stanja), čeprav obdolženec za kaznovalni nalog dejansko ni vedel in dejanska seznanitev obdolženca s kaznovalnim nalogom ni zagotovljena v enaki meri kot pri vročitvi kaznovalnega naloga v primeru, v katerem ima obdolženec stalno prebivališče v državi članici? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali je treba pravo Evropske unije, zlasti Direktivo 2012/13 ter člene 21, 45, 49 in 56 PDEU, razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki določa, da se lahko obdolžencu v kazenskem postopku zgolj zaradi tega, ker nima stalnega prebivališča v tej, temveč v drugi državi članici, odredi, da imenuje pooblaščenca za sprejemanje pisanj za namene vročitve kaznovalnega naloga, kar ima za posledico nastop pravnomočnosti kaznovalnega naloga, s čimer so izpolnjeni pogoji za kaznivost kasnejšega dejanja obdolženca (vezanost na prejšnjo ugotovitev dejanskega stanja), in ki obdolžencu v okviru pregona tega kaznivega dejanja s subjektivnega vidika nalaga večje obveznosti glede tega, da poskrbi, da se dejansko seznani s kaznovalnim nalogom, kot to velja v primeru, v katerem ima obdolženec stalno prebivališče v državi članici, zaradi česar je mogoč kazenski pregon zaradi malomarnosti obdolženca?“

21. Pisna stališča sta predložili nemška vlada in Evropska komisija. Ti stranki sta na obravnavi 16. oktobra 2019 tudi ustno predstavili stališča.

IV. Analiza

22. Zgradba teh sklepnih predlogov je taka. Najprej bom preučil dve predhodni vprašanji glede prava, ki se uporabi (A). Nato bom preučil vprašanji predložitvenega sodišča (B) in sklenil z več končnimi pojasnili o širši zakonodajni ureditvi, ki presegajo obravnavano zadevo (C).

A. Uvodna pojasnila

1. Direktiva 2012/13 in/ali določbe Pogodbe?

23. Predložitveno sodišče se v vprašanjih sklicuje po eni strani na Direktivo 2012/13 ter po drugi strani na člene 21, 45, 49 in 56 PDEU. Glede Direktive 2012/13 so morebitna vprašanja v zvezi z združljivostjo v predlogu za sprejetje predhodne odločbe jasno opredeljena, vključno z upoštevno sodno prakso ( 3 ) in možnostjo njene (ne)uporabe v obravnavani zadevi. Nasprotno pa so določbe Pogodbe o prostem pretoku navedene zgolj v vprašanjih. V predložitveni odločbi ni pojasnil ali razprave o tem, kako in zakaj so upoštevne za obravnavano zadevo.

24. Čezmejni položaj iz postopka v glavni stvari bi lahko zaradi različnih sistemov vročanja sodnih pisanj osebam s prebivališčem v Nemčiji in osebam s prebivališčem v tujini sprožil vprašanja o morebitni posredni diskriminaciji obdolženca. Podobno bi bilo mogoče šteti, da bi lahko uvedba kazenskega postopka zoper tujega voznika zaradi vožnje v času prepovedi, za katero ni vedel, pomenila oviro za njegovo prosto gibanje. ( 4 )

25. Vendar v predlogu za sprejetje predhodne odločbe tovrstna vprašanja niso navedena ali izpostavljena. ( 5 ) Namesto tega je predložitveno sodišče zadevo opredelilo, zainteresirane strani v tem postopku pa so o njej razpravljale zgolj v smislu nadaljevanja nedavne sodne prakse Sodišča v zadevah Covaci in Tranca ( 6 ) ter tako zgolj, kot da se nanaša na Direktivo 2012/13.

26. Drugače kot v položaju, v katerem predložitveno sodišče prepozna dejanske in pravne probleme, vendar jih ne subsumira pod ustrezno določbo prava Unije, za popravek česar je pristojno to Sodišče, tako da uporabi določbo prava Unije, ki je predložitveno sodišče ni prepoznalo, ( 7 ) nasprotno po mojem mnenju ni mogoče. Ni vloga tega Sodišča, da se dokoplje do dejstev in možnih vprašanj, ki jih predložitveno sodišče ni predstavilo.

27. Zato bom to zadevo obravnaval, kot da se nanaša zgolj na združljivost zadevne nacionalne zakonodaje z določbami Direktive 2012/13 in, posledično, kot da pomeni nadaljevanje nedavne sodne prakse Sodišča v zadevah Covaci in Tranca. Kljub temu bom v zadnjem delu teh sklepnih predlogov (C) obravnaval širša vprašanja, ki se postavljajo z obravnavano zadevo.

2. Člen 6 Direktive 2012/13 in značilnosti obravnavane zadeve

28. Obravnavana zadeva se od zadev, v katerih sta bili izdani sodbi Covaci in Tranca, razlikuje po tem, da gre v njej za dva medsebojno povezana, vendar formalno ločena (kazenska) postopka. V zadevah Covaci in Tranca sta bila zadevna kaznovalna naloga izdana v okviru istega kazenskega postopka, v katerem naj bi prišlo do kršitve člena 6 Direktive 2012/13.

29. V obravnavani zadevi pa obstajata dva kazenska postopka: eden pred Amtsgericht Garmisch-Partenkirchen (okrajno sodišče v Garmisch‑Partenkirchnu), ki se je nanašal na neustavitev po prometni nesreči, in drugi pred predložitvenim sodiščem, Amtsgericht Kehl (okrajno sodišče v Kehlu), ki se nanaša na obdolženčevo vožnjo vozila med prepovedjo vožnje, ki mu je bila izrečena ob koncu prvega postopka.

30. V teh okoliščinah se porajata dva problema.

31. Prvič, določbe Direktive 2012/13 se jasno uporabljajo za drugi kazenski postopek: tistega, ki trenutno poteka pred predložitvenim sodiščem. Vendar bi lahko obstajal nek dvom glede prejšnjega postopka, ki ne poteka več. Ta postopek je bil, vsaj načeloma, končan, ko je kaznovalni nalog, zoper katerega v dveh tednih ni bil vložen ugovor, pridobil veljavnost pravnomočne sodbe.

32. To je povezano z drugim problemom. Člen 6(1) Direktive 2012/13 določa pravico, da se nemudoma zagotovijo informacije o obdolžitvi zaradi zaščite poštenosti postopka in učinkovitega uveljavljanja pravice do obrambe. Kaj natančno pomenijo „informacije o obdolžitvi“ v zvezi z (drugim) postopkom, ki poteka? V zvezi z informacijami o obdolžitvi v drugem kazenskem postopku ni očitnih težav, saj se ni zatrjevalo, da obdolženec ne ve, česa je zdaj obtožen, in da zato ne more uveljavljati pravice do obrambe. Pravi problem je dejansko v (ustreznosti) vročitve kaznovalnega naloga v prvem kazenskem postopku. Vendar je morda z razumskega vidika ta problem težko opredeliti kot pomanjkanje informacij o obtožbi v (drugem) kazenskem postopku, ki trenutno poteka.

33. Vendar se ni mogoče sprenevedati, da je nekoliko pretirano šteti morebitno dejansko nevročitev predhodne kazenske obsodbe za upoštevno za informacijo o obtožbi v drugem naknadnem in povezanem kazenskem postopku, zaradi česar bi spadala na področje uporabe člena 6 Direktive 2012/13. Morda je bil ta člen res zasnovan za uporabo pri različnih vrstah sporočanja, vendar jasno v okviru enega in istega kazenskega postopka. Vendar se je morda kljub temu mogoče lotiti problema na ta način in pri tem upoštevati naslednje.

34. Prvič, Direktiva 2012/13 se v skladu s členom 2 uporablja „od trenutka, ko pristojni organi države članice seznanijo osebe, da so osumljene ali obdolžene kaznivega dejanja, do zaključka postopka, torej dokončne in pravnomočne odločbe o tem, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, vključno z – glede na primer – izrekom kazni in odločitvijo o vseh pritožbah.“ ( 8 )

35. Široko zasnovanega člena 2 ni mogoče razumeti tako, da so z njim s področja uporabe Direktive izključeni tisti položaji, v katerih je bila sprejeta pravnomočna odločba, vendar se na podlagi nacionalnega prava postopek pozneje obnovi. ( 9 ) Člena 2 ni mogoče samega po sebi razumeti tako, da je z njim naložena dolžnost obnove postopka. Toda če je po nacionalnem pravu omogočena obnova postopka, tudi tak položaj, ko enkrat do njega pride, ponovno spada na področje uporabe Direktive 2012/13.

36. Poleg tega je treba ob upoštevanju ciljev, ki jim sledi Direktiva, ( 10 ) in samega besedila člena 2 besedilo „odločitev o vseh pritožbah“ ( 11 ) razlagati široko. Ta izraz bi torej lahko zajemal pritožbene postopke, ki so v nacionalnem pravnem sistemu morda opredeljeni kot izredna ali posebna pravna sredstva. Dodajam še, da „pravnomočna odločba“ strogo gledano ni pravnomočna, če se izpodbija v naknadnem postopku.

37. Drugič, kot je Sodišče navedlo že v sodbi Covaci ( 12 ), je postopek za izdajo kaznovalnega naloga poseben poenostavljeni postopek. Kot je razvidno tudi iz člena 407 StPO ( 13 ), je iz praktičnih razlogov verjetno, da je trenutek, ko je osumljenec v celoti seznanjen z obtožbo, dejansko trenutek, ko prejme kaznovalni nalog, ki bo – če zoper njega ni vložen ugovor – takoj postal pravnomočna obsodba.

38. Zato se, kadar je z nacionalnim pravom omogočen ponoven začetek teka kolesja kazenskega postopka, za kar očitno gre v postopku v glavni stvari, Direktiva 2012/13 ponovno uporabi takoj, ko se postopek znova začne. To mora veljati toliko bolj, kadar gre za poseben primer poenostavljenega kazenskega postopka, v katerem se lahko različna procesna dejanja navsezadnje združijo v eno, pri čemer dejansko formalni obtožni akt – če se ne izpodbija – postane pravnomočna sodba.

B. Pravica (oseb, ki nimajo prebivališča v državi) do obveščenosti o obdolžitvah

39. V skladu z uvodno izjavo 14 in členom 1 so z Direktivo 2012/13 določena pravila glede pravice do obveščenosti osumljencev ali obdolžencev o njihovih pravicah v okviru kazenskega postopka in obdolžitvah zoper njih. Kot je pojasnjeno v uvodni izjavi 40, so z Direktivo 2012/13 uvedeni minimalni standardi, tako da lahko države članice osumljencem in obdolžencem zagotovijo višjo raven varstva. Nasprotno pa države članice očitno ne morejo odstopiti od teh minimalnih standardov, ( 14 ) ki morajo ustrezati vsaj tistim, ki so zagotovljeni z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah, kot jo razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice. ( 15 )

40. Direktiva 2012/13 je ciljno naravnan instrument: z njo so uvedene številne pravice, ki morajo biti zagotovljene osumljencem ali obdolžencem. Vendar imajo države članice široko polje proste presoje glede načina, kako v svojih pravnih sistemih te pravice udejanjijo. Tako morajo države članice v skladu z načelom procesne avtonomije za to sprejeti podrobna pravila, hkrati pa spoštovati zahteve po enakovrednosti in učinkovitosti.

1. Zadevi Covaci in Tranca

41. Te splošne ugotovitve veljajo tudi za konkretne določbe člena 6 Direktive 2012/13, ki jih je Sodišče preučilo že v zadevah Covaci in Tranca na podlagi štirih predlogov za sprejetje predhodne odločbe različnih nemških sodišč prve stopnje. V teh sodbah je Sodišče ugotovilo, da Direktiva 2012/13 ne ureja postopkov, v skladu s katerimi morajo biti informacije o obdolžitvi sporočene osumljencu ali obdolžencu. ( 16 ) Tako mora problematiko urediti država članica, vendar pod pogojem, da sta izpolnjena dva pogoja. Prvič, ti postopki ne smejo členu 6 odvzeti učinkovitosti in s tem ogroziti ciljev, ki jim sledi Direktiva 2012/13. ( 17 ) Drugič, ti postopki ne smejo povzročiti diskriminacije osumljencev ali obdolžencev s prebivališčem v tujini. ( 18 )

42. Sodišče je pri uporabi teh načel, prvič, priznalo, da lahko država članica načeloma drugače uredi vročanje sodnih pisanj osebam, ki imajo prebivališče na njenem ozemlju, in vročanje teh pisanj osebam, ki imajo prebivališče v tujini. Zato Sodišče ni nasprotovalo zakonodaji države članice, kakršna je sporna, v skladu s katero je v kazenskem postopku obdolženec brez prebivališča v navedeni državi članici dolžan imenovati pooblaščenca za vročanje sodnih odločb. ( 19 ) Sodišče je tudi priznalo, da lahko začne v takih položajih rok za izpodbijanje sodne odločbe teči od trenutka, ko je odločba vročena pooblaščencu, in ne od trenutka, ko se obdolženec z njo dejansko seznani. ( 20 )

43. Drugič, Sodišče je dodalo, da tako različno obravnavanje ne sme ogroziti učinkovitega izvajanja pravice osumljenca ali obdolženca do obrambe in ga ne sme postaviti v položaj, v katerem de facto ne more imeti na voljo celotnega roka za vložitev ugovora zoper zadevno sodno odločbo. ( 21 ) Glede sporne nacionalne zakonodaje je Sodišče ugotovilo, da čeprav je s to zakonodajo določeno, da začne rok za vložitev ugovora zoper kaznovalni nalog teči od vročitve naloga pooblaščencu, je z njo prav tako omogočeno, da oseba, ko se seznani s tem nalogom, predlaga vrnitev v prejšnje stanje. Ta institut obdolžencu omogoča, da ima na voljo celoten dvotedenski rok za vložitev ugovora zoper nalog. Zato je Sodišče razsodilo, da mora predložitveno sodišče nacionalno pravo, torej zlasti postopek za vrnitev v prejšnje stanje in pogoje za izvedbo tega postopka, razlagati v skladu z zahtevami iz člena 6 Direktive 2012/13. ( 22 )

2. Skladna razlaga in rezultat v obravnavani zadevi

44. Jedro vprašanja, ki se pojavlja v obravnavanem postopku, je, ali se zgoraj predstavljena načela uporabijo tudi v tej zadevi. Povedano drugače, gre za vprašanje, ali je v položaju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, z zadevno nacionalno zakonodajo, če se razlaga v skladu z Direktivo 2012/13, zagotovljeno ustrezno varstvo pravice do obveščenosti o obdolžitvah osebam, ki nimajo prebivališča v državi, v kateri potekata preiskava in kazenski pregon.

45. Nemška vlada trdi, da bi bilo treba tako kot v zadevah Covaci in Tranca šteti, da je zadevna nacionalna zakonodaja združljiva s pravom Unije, ker jo je mogoče razlagati tako, da je zagotovljena skladnost s členom 6 Direktive 2012/13. Ta vlada poudarja, da kaznovalni nalog, ki pridobi veljavnost pravnomočne sodbe (po poteku roka za ugovor po tem, ko je bil vročen pooblaščencu), postane izvršljiv, ne pa nujno pravnomočen. Osebi, ki ji je bilo brez lastne krivde onemogočeno spoštovanje procesnega roka, naj bi bilo mogoče na njen predlog ali po uradni dolžnosti dovoliti vrnitev v prejšnje stanje. To načelo naj bi se lahko uporabilo tudi za položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari.

46. Nemška vlada priznava, da je rok, v katerem lahko obdolženec predlaga vrnitev v prejšnje stanje, načeloma le en teden. Vendar ta vlada dodaja, da je splošno sprejeto, da je mogoče tak rok razlagati prožno, kar pomeni, da ga je mogoče podaljšati, tako da je enak (daljšemu) roku, ki ni mogel biti spoštovan. Ta vlada dalje poudarja, da pogosto tak predlog stranke ni potreben, saj sodišče, ki ugotovi oviro, ki je vzrok za to, da je obdolženec rok zamudil, praviloma samo po uradni dolžnosti opravi vrnitev v prejšnje stanje.

47. Poleg tega po navedbah nemške vlade proti osebi, ki se znajde v položaju, kakršen je položaj obdolženca v postopku v glavni stvari, ni mogoče vložiti obtožbe za kaznivo dejanje zaradi prepovedi vožnje, s katero ni bila seznanjena. Ta vlada poudarja, da je načeloma mogoče šteti, da je oseba ravnala „malomarno“, kadar je s svojim ravnanjem kršila dolžnost skrbnega ravnanja. Za to naj bi šlo le tedaj, kadar so dejstva, ki se osebi očitajo, predvidljiva in bi se jim ta lahko izognila. Vendar naj bi bilo treba v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, naravo in obseg dolžnosti skrbnega ravnanja presojati ob upoštevanju Direktive 2012/13. Zato – če voznik ni bil dolžan pridobiti informacij o postopku, ki je potekal, od pooblaščenca – naj ne bi moglo iti za malomarnost in posledično za kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja z njegove strani.

48. Nazadnje, nemška vlada navaja, da lahko v skladu s členom 47(2) StPO v povezavi s členom 456c(2) StPO oseba, kot je voznik iz postopka v glavni stvari, vloži predlog za odložitev prepovedi vožnje takoj, ko je s to prepovedjo seznanjena, če je ta prepoved zanjo kot poklicnega voznika izenačena s prepovedjo opravljanja poklica.

49. Tako glede konkretnih odgovorov na vprašanji predložitvenega sodišča nemška vlada v bistvu trdi, da bodo v skladu z nacionalnim pravom: (i) vse procesne pravice voznika v celoti vzpostavljene, ko mu bo vročen kaznovalni nalog iz prvega postopka, in (ii) da je izključena kakršna koli kazenska odgovornost voznika zaradi kršitve prepovedi vožnje, s katero ni bil seznanjen, kar pomeni, da ga v drugem kazenskem postopku ni mogoče preganjati.

50. Številne navedbe predložitvenega sodišča vzbujajo dvom o taki razlagi nacionalnega prava. Predložitveno sodišče se sklicuje na številne določbe nacionalnega prava o vročanju sodnih odločb, ki so, ko se uporabijo v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v praksi problematične in potencialno nezdružljive s pravom Unije.

51. Kot pojasnjuje predložitveno sodišče, obstajajo zelo natančna in stroga pravila o vročanju sodnih odločb osebam, ki imajo prebivališče v Nemčiji. ( 23 ) Glede na stroge zahteve te zakonodaje, katere izpolnjevanje mora sodišče presojati po uradni dolžnosti, je praktično gotovo, da se bo vročitev v primeru tudi najmanjšega dvoma štela za nepravilno. To velja toliko bolj v primeru kaznovalnega naloga, ki bo, če zoper njega ne bo vložen ugovor, izenačen s pravnomočno kazensko obsodbo.

52. Nasprotno pa so, kot prav tako ugotavlja predložitveno sodišče, pravila o vročanju sodnih odločb prek pooblaščenca osebam, ki imajo prebivališče zunaj Nemčije, relativno ohlapna in lahko povzročijo precejšnjo negotovost. Obdolženec ne more vplivati na to, ali, kdaj, kam in na kakšen način je pisanje dejansko posredovano. Pooblaščenec ni dolžan posredovati kaznovalnega naloga na način, ki omogoča, da bi se preverilo, ali ta nalog dejansko doseže naslovnika (na primer s priporočeno pošiljko). V teh okoliščinah obstaja veliko večja verjetnost, da se bo obdolženec s sodno odločbo seznanil šele veliko časa po tem, ko je ta pridobila veljavnost pravnomočne sodbe, ali pa z njo sploh ne bo seznanjen.

53. Nemška vlada predstavlja v pisnih in ustnih stališčih zelo drugačno razumevanja zadevne nacionalne zakonodaje. Zlasti je po njenem mnenju mogoče pomisleke predložitvenega sodišča o združljivosti te zakonodaje z določbami Direktive 2012/13 odpraviti s skladno razlago.

54. Vloga Sodišča ni, da bi se odločalo med različnimi stališči o pravilni razlagi nacionalnega prava. Vendar ugotavljam, da tudi če se predložitveno sodišče in nemška vlada zelo jasno ne strinjata o pravilni razlagi številnih določb nacionalnega prava, se v bistvu strinjata o pravilnem rezultatu obravnavane zadeve: pravice, ki jih voznik izvaja iz člena 6 Direktive 2012/13, je treba zavarovati. To pomeni, prvič, da je treba v celoti vzpostaviti procesne pravice voznika v prvem kazenskem postopku, potem ko mu je bil pravilno vročen kaznovalni nalog. Drugič, voznika ni mogoče šteti za kazensko odgovornega v drugem kazenskem postopku zaradi vožnje v času predhodno določene prepovedi. Zaradi dejstva, da ni poskusil stopiti v stik s pooblaščencem, da bi se seznanil s potekom kazenskega postopka, ni mogoče šteti, da je ravnal malomarno.

55. Ker tako dejansko obstaja soglasje o rezultatu zadeve, ki bi bilo v glavnem združljivo z usmeritvijo, ki jo je Sodišče nedavno zavzelo v zadevah Covaci in Tranca, je mogoče obravnavano zadevo tu zaključiti. Zato obravnavane zadeve – razen nekaterih pojasnjevalnih opozoril – ne dojemam kot dobre priložnosti za prilagoditev, razvoj ali spremembo temeljnih načel sodne prakse, ki izhaja iz sodb Covaci in Tranca. ( 24 ) Vendar to nikakor ne bi smelo pomeniti, da se z zadevno nacionalno zakonodajo ne morejo pojaviti problemi glede združljivosti s pravom Unije v drugih okoliščinah, kot bo pojasnjeno spodaj v zadnjem delu (C).

3. Opozorila

56. Odgovor Sodišča v sodbah Covaci in Tranca je že vseboval številne odgovore tipa „da, vendar“. ( 25 ) Sistematika obravnavane zadeve še povečuje število teh „vendar“ in celotno strukturo, vzpostavljeno v tistih zadevah, potiska do skrajnih meja.

57. Členu 6 Direktive 2012/13 ni mogoče odvzeti učinkovitosti. Poleg tega način, na katerega je temu členu dan učinek, ne sme diskriminirati osumljencev in obdolžencev, ki imajo prebivališče v drugih državah članicah Unije. Pravica do obveščenosti o obtožbi je verjetno med najbolj temeljnimi pravicami, ki morajo biti zagotovljene osebi, ko je osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja. ( 26 ) Jasno je, da oseba ne more primerno uresničevati pravice do obrambe, če z obtožbo proti sebi ni seznanjena. V tem smislu je pravica do obveščenosti o obtožbi časovno in logično prva pravica, ki bi morala biti zagotovljena osebi, ki je predmet kazenske preiskave ali postopka.

58. Zato je ključno, da se za osumljenca ali obdolženca, čigar pravica do obveščenosti o obtožbi je bila kršena, vzpostavi prejšnje stanje. Kako se to sistemsko doseže, za pravo Unije ni pomembno, ( 27 ) dokler je hitro in učinkovito.

59. Vrnitev v prejšnje stanje mora obsegati, prvič, da se kaznovalni nalog (ponovno) vroči obdolžencu, tako da bo v procesnem smislu na točki, na kateri bi bil, če bi bila prva vročitev pravilno opravljena. V obravnavani zadevi mora voznik imeti na voljo dvotedenski rok za izpodbijanje kaznovalnega naloga, preden začne ta nalog učinkovati.

60. Drugič, če in dokler kaznovalni nalog ni pravilno vročen, ni izvršljiv in je treba odpraviti vse škodljive učinke njegovega neupoštevanja. To mora nujno vsebovati možnost, da za obdolženca takoj velja odlog ukrepov, naloženih s kaznovalnim nalogom, če postopek za vrnitev v prejšnje stanje nima suspenzivnega učinka. ( 28 ) To je še posebej pomembno v obravnavani zadevi: oseba, ki je predmet pregona, je poklicni voznik, kakršno koli neupravičeno začasno prenehanje veljavnosti njenega vozniškega dovoljenja, preden se odobri vrnitev v prejšnje stanje, pa ji lahko povzroči znatno škodo.

61. Razveljavitev učinkov kaznovalnega naloga tudi pomeni, da obdolženca ni mogoče preganjati zaradi opustitve ravnanja (naklepnega ali iz malomarnosti) v skladu z ukrepi, ki so bili z navedenim nalogom naloženi. V obravnavani zadevi za voznika ni mogoče šteti, da je odgovoren, da je iz malomarnosti vozil brez veljavnega vozniškega dovoljenja. Dejstvo, da se pri pooblaščencu ni pozanimal o poteku postopka, ni upoštevno. Iz člena 6 Direktive 2012/13 je jasno razvidno, da imajo obveznost obvestitve osumljenca ali obdolženca o obtožbah organi držav članic. Nobene določbe te direktive ni mogoče razumeti, kot da je z njo neposredno ali posredno del tega bremena naložen osumljencu ali obdolžencu.

62. Poleg tega, ker je ugotovljeno, da voznik nikakor ni bil dolžan poizvedovati o izidu prvega kazenskega postopka, je njegova kazenska odgovornost v drugem postopku izključena, ker ni izpolnjen subjektivni element zatrjevanega kaznivega dejanja vožnje brez veljavnega vozniškega dovoljenja. Na strani voznika ni bilo krivde (bodisi naklepa bodisi malomarnosti). Ne nazadnje nam zdrava kmečka pamet pove, da če voznik ni vedel za prepoved vožnje, ki mu je bila izrečena, ga nato zaradi kršitve te prepovedi ni mogoče kazensko preganjati.

63. Naj bom popolnoma jasen, obdolženca v drugem postopku ni mogoče šteti za kazensko odgovornega ne glede na to, ali se po vrnitvi v prejšnje stanje odloči, da bo izpodbijal kaznovalni nalog, izdan v prvem postopku. Kot pravilno opozarja predložitveno sodišče, bi drugačen sklep vodil do paradoksalnega rezultata: tudi če bi se obdolženec strinjal z očitki zoper sebe v prvem kazenskem postopku in sankcijami iz kaznovalnega naloga, bi še vedno moral vložiti ugovor zoper ta kaznovalni nalog, da bi preprečil drugi kazenski pregon. To bi obdolžencu naložilo dodatno upravno breme in dodatne stroške, ki jih osebi s prebivališčem v tej državi članici običajno ni treba nositi.

64. Glede na vse navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanji za predhodno odločanje odgovori: člen 6 Direktive 2012/13 ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, na podlagi katere kaznovalni nalog, izdan osebi, ki nima prebivališča v tej državi članici, po vročitvi pooblaščencu pridobi veljavnost pravnomočne sodbe, tudi če obdolžena oseba za ta nalog ni vedela, (i) če je obdolžencu po tem, ko je izvedel za kaznovalni nalog, ta pravilno vročen in se v celoti opravi vrnitev v prejšnje stanje ter (ii) če obdolženca ni mogoče šteti za kazensko odgovornega zaradi opustitve ravnanja v skladu z ukrepi, naloženimi s tem nalogom, zato ker si ni prizadeval od pooblaščenca izvedeti, kakšen je izid predhodnega postopka.

C. Končna pojasnila (o neomejeni razlagi in prihodnjih zadevah)

65. To ni prvi primer, v katerem je nemško sodišče prosilo Sodišče, naj preveri, ali je zadevna nacionalna zakonodaja združljiva z določbami Direktive 2012/13. V manj kot petih letih so bili predloženi kar štirje predlogi za sprejetje predhodne odločbe o tej problematiki, kar je pripeljalo do izdaje sodb Sodišča v zadevi Covaci ter v zadevah Tranca in drugi.

66. Načela, ki jih je Sodišče vzpostavilo v teh zadevah, se seveda uporabljajo v naknadnih zadevah. Ni mogoče šteti, da je nacionalno pravo nezdružljivo s pravom Unije, dokler je prvonavedenega mogoče razlagati v skladu s zadnjenavedenim za uresničitev cilja, ki ga želi doseči zakonodajalec Unije. Upoštevati je treba, da morajo na podlagi člena 4(3) PEU organi držav članic (vključno s sodstvom) nacionalno pravo, kadar je le mogoče, razlagati ob upoštevanju besedila in cilja zadevne direktive, da bi se dosegel rezultat, ki mu ta direktiva sledi, in zato ravnati v skladu s členom 288, tretji odstavek, PDEU. ( 29 )

67. Glede na navedeno in ob upoštevanju vseh odpustkov za razhajanja, ki si jih je mogoče razumno zamisliti, v pravni teoriji na nacionalni ravni moram priznati, da v številnih elementih razumem dvom, ki ga je izrazilo predložitveno sodišče, in se mu pridružujem.

68. Prvič, trditve nemške vlade očitno razširjajo načelo skladne razlage do skrajne razumne meje, če ne celo preko nje. Predložitveno sodišče v predložitveni odločbi navaja jasne natančno določene zakonske roke iz nacionalnega prava. Odgovor nemške vlade je, da je mogoče te določbe „reinterpretirati“, da bodo skladne s pravom Unije. Samo za primer, ali se lahko nacionalno sodišče s skladno razlago izogne jasni zahtevi iz člena 45(1) StPO, da je treba vrnitev v prejšnje stanje zahtevati v enem tednu po prenehanju ovire, zaradi katere je bil zamujen rok, in namesto tega to določbo razlagati, kot da določa rok dveh tednov?

69. Spomniti je mogoče samo, da se načelo skladne razlage ne more uporabiti kot temelj za to, da bi se nacionalno pravo razlagalo contra legem. ( 30 ) Seveda je to omejitev mogoče v različnih pravnih sistemih razumeti različno. Vendar je po mojem (morda po nepotrebnem pozitivističnem in tekstualnem) mnenju to, da razlagaš en teden kot dva tedna, težko šteti za razlago, kar velja za vse natančno določene roke. Ali je s skladno razlago mogoče ena spremeniti v dve? Moja osuplost glede tega je toliko večja zaradi dejstva, da se je nemška vlada na vprašanje na obravnavi, ali obstaja sodni precedens o tem vprašanju, v podporo svoji trditvi sklicevala na en sam akademski komentar, kar naj bi pomenilo, da vsi nemški sodniki berejo ta komentar (in se domnevno z njim strinjajo).

70. Drugič, sprašujem se, ali se z dejstvom, da je mogoče združljivost s členom 6 Direktive 2012/13 zagotoviti le z razlago več določb nacionalnega prava glede na pravo Unije, nekaterih od njih resnično na precej nelogičen način, ne predpostavlja, da premorejo nacionalna sodišča in organi kazenskega pregona izjemno visoko raven poznavanja prava Unije (in morda tudi pravne kreativnosti). Če je res tako – kar je, kar zadeva zahtevano poznavanje prava Unije in sodne prakse, le pohvale in občudovanja vredno – se nujno pojavi še eno vprašanje: vprašanje predvidljivosti in pravne varnosti, ne le za te akterje, ampak tudi in zlasti za državljane Unije, za katere morda gre. Če ponazorim z očitnim primerom: če nemška sodišča sama dvomijo o pravilni razlagi procesnih pravil, ki se uporabijo, kot je razvidno vsaj iz tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, kako je mogoče od poljskega voznika pričakovati, da bo razumel svoj pravni položaj in da bo (v kratkem časovnem okviru) sposoben ukrepati, da bo zavaroval svoje pravice? Ne pozabimo, da gre pri zadevnem nacionalnem postopku za kazenski postopek. ( 31 )

71. Tretjič, zadevi Covaci in Tranca sta se nanašali na položaja, v katerih je do morebitne kršitve člena 6 Direktive 2012/13 prišlo v istem postopku, v katerem je bil izdan zadevni kaznovalni nalog. Vendar prenos ugotovitev Sodišča v tistih zadevah na položaje, v katerih morebitna kršitev člena 6 Direktive 2012/13 v danem postopku vpliva na druge, naknadne nacionalne postopke, ni tako enostaven, kar je razvidno iz obravnavane zadeve.

72. Kršitev pravice obdolženca do obveščenosti o obdolžitvah v kazenskem postopku lahko – kot trdi nemška vlada – razveljavi povezani kazenski postopek. Kljub temu me zanima, ali bi bil lahko položaj drugačen, če bi se povezani naknadni postopek nanašal na sprejetje upravnih ukrepov. Kaj pa morebitne civilne odškodninske tožbe na podlagi pravnomočnosti (prvega) kaznovalnega naloga? Kaj pa, nazadnje, posredni učinki prelivanja, do katerih pride na zasebnem področju? ( 32 ) Ali v nacionalni zakonodaji obstajajo nadaljnji mehanizmi, s katerimi bi bilo prav tako mogoče ustrezno zavarovati osumljenca ali obdolženca pred negativnimi posledicami kazenskega postopka, ki je bil izveden ob kršitvi člena 6 Direktive 2012/13, na upravnem ali civilnem področju? Če jih ni, se lahko v teh položajih pojavi problem v zvezi z enakovrednostjo.

73. To vprašanje pripelje zadevo točno tja, kjer se je začela: k vprašanjema enakovrednosti in ustreznosti vročanja pisanj v kazenskih zadevah. To vprašanje, če ga postavimo kar najbolj direktno, bi se lahko glasilo: ali je (še vedno) praviloma upravičeno obravnavati državljane Unije, ki nimajo prebivališča v Nemčiji, kot begunce in brezdomce ( 33 ) ter za te osebe vzpostaviti pravno fikcijo, ki dejansko pomeni, da morajo državni organi pisanja vročiti svojim zaposlenim, ki imajo očitno le zelo „blago“ obveznost, da taka pisanja posredujejo naprej? Ali to v praksi in v nekoliko posebnem primeru kaznovalnega naloga pomeni, da osebe, ki imajo prebivališče na nemškem ozemlju, uživajo visoko stopnjo pravnega varstva, medtem ko je za druge državljane Unije ta stopnja skorajda enaka ničli?

74. Zato bi se lahko vprašali, kako dolgo bo še mogoče – na ravni Unije in na nacionalni ravni – upravičevati trenutni dvotirni pristop k vročanju kazenskih sodnih odločb.

75. Na ravni Unije obstaja precejšen napredek pri vzpostavljanju območja svobode, varnosti in pravice ter, natančneje, na področju pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah. Kot določa člen 82(1) PDEU, ta politika temelji na načelu vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb ter mora vključevati približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic na številnih upoštevnih področjih. Direktiva 2012/13 je eden od instrumentov, ki so bili na podlagi člena 82(2) PDEU sprejeti v okviru tako imenovanega Stockholmskega programa. ( 34 ) Zakonodajalec Unije trenutno preučuje številne predloge novih instrumentov na tem področju, da bi še bolj okrepil načelo medsebojnega zaupanja ter povečal stopnjo upravnega in pravosodnega sodelovanja med organi držav članic.

76. Hkrati postajajo trgi storitev – vključno s poštnimi storitvami – vse bolj integrirani. Verjetno v tem okviru ni treba izpostavljati pravil, ki veljajo za opravljanje poštnih storitev v Evropski uniji. ( 35 ) Zadostuje poudariti, med drugim, da morajo družbe, ki jim je naložena obveznost zagotavljanja univerzalne storitve, izpolniti številne obveznosti iz prava Unije, namenjene zagotavljanju minimalnega obsega storitev določene kakovosti v notranjem prometu in čezmejno. ( 36 ) Zgovorno se mi zdi, da je nemška vlada, ko je bila na obravnavi zaprošena, naj pojasni razloge, ki so podlaga za njen drugačen (in zapleten) sistem vročanja sodnih pisanj v kazenskem postopku v tujino, in zakaj ni mogoče enostavno poslati priporočene poštne pošiljke v drugo državo članico, preprosto odgovorila, da je bil sistem vzpostavljen pred mnogo časa.

77. Glede na navedeno je verjetno, da se bodo v prihodnosti ponovno pojavile težave z enakovrednostjo in sorazmernostjo. Predvidevam, da bo sčasoma vse težje trditi, da je pošiljanje priporočenih poštnih pošiljk v čezmejnem prometu v splošnem počasnejše in/ali povzroči več negotovosti kot njihovo pošiljanje v nek drug kraj v isti državi članici. Tudi če bi to veljajo še naprej, se lahko vsekakor upravičeno vprašamo, ali je razlika med tema položajema tako pomembna, da upravičuje sistem, kakršen je vzpostavljen z zadevno nacionalno zakonodajo. Ponavljam, z zadevno nacionalno zakonodajo je vsak državljan Unije, ki nima prebivališča v Nemčiji, vedno in avtomatično obravnavan kot begunec ali oseba brez znanega prebivališča. Vendar si je zagotovo mogoče zamisliti manj drastičen (ali bolj sorazmeren) sistem v odnosu do oseb s prebivališčem v tujini.

78. Dalje, taka raven pravnega varstva na podlagi prava Unije postane še težje opravičljiva, če se upoštevajo drugi režimi čezmejnega vročanja pisanj. Na primer, od držav članice se zahteva, da so še posebej natančne pri vročanju sodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v tujini v skladu z določbami Uredbe št. 1393/2007 ( 37 ). V tem sistemu, kot ga razlaga Sodišče, lahko imajo celo majhne napake pri vročitvi sodnih pisanj, vključno z opustitvijo obrazca iz priloge, daljnosežne posledice za postopek. ( 38 )

79. Gotovo je res, da medtem ko je vročanje sodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah harmonizirano, za vročanje pisanj v kazenskih zadevah to pretežno ne velja. Čeprav je ta trditev formalno pravilna, se z njo poudarja presenetljiva sistemska rešitev, da obstaja zelo visoka stopnja varstva za vročanje civilnih sodnih pisanj, po drugi strani pa skoraj nikakršna za pisanja v kazenskih zadevah.

80. Nazadnje, z vidika zadevne države članice bi se lahko enako vprašali, v kolikšnem obsegu je rešitev, ki je bila sprejeta v sodbah Covaci in Tranca ter morebiti dalje razvita in potrjena s to zadevo, v interesu katere koli države članice in izvršljivosti njenih odločb. Ali je z vidika države članice zaželeno, (i) da glede sodnih odločb v kazenskih zadevah, ki so vročene osebam s prebivališčem v drugih državah članicah Unije, obstaja tveganje za stalno pravno negotovost, (ii) da jih morda ni mogoče izvršiti ali da je v vsakem trenutku mogoča njihova obnova, ko se njihovi naslovniki z njimi seznanijo in jih izpodbijajo, (iii) da je naknadna pravna dejanja na podlagi teh odločb, pa naj bodo kazenske, upravne ali civilne, mogoče izpodbijati ali da so celo nična ali (iv) da je malo verjetno, da bodo priznana in izvršena v drugih državah članicah, ker bodo morda pristojni organi teh izvršitvenih držav članic izpostavili vprašanja glede kazenskih odločb, ki so bile dejansko izdane v nenavzočnosti in brez vedenja zadevne osebe, ki zato ni mogla izvajati pravice do obrambe? ( 39 ) Ali ob upoštevanju takih strukturnih problemov ne bi kateri koli državi, tudi če deluje sama, koristilo, da preveri pravi izvor problema, namreč vprašljivo ustreznost vročanja pisanj, namesto da še naprej gasi požar v konkretnih okoliščinah naslednjega posamičnega primera?

81. Skratka, to Sodišče verjetno ne bo (in ne bi smelo) z lahkoto spremeniti sodne prakse, zlasti ne o vprašanjih, o katerih je razsodilo šele pred kratkim. Vendar menim, da je obravnavana zadeva na skrajni meji, do katere lahko gre Sodišče, ko razglasi združljivost nacionalne zakonodaje, zaradi katere očitno nastajajo problemi v smislu pravnega varstva državljanov Unije s prebivališčem v drugih državah, kot je Nemčija, s pravom Unije. Če bodo pred Sodiščem vložene nadaljnje take zadeve, v katerih bodo avtoritativno potrjeni problemi, ki so že bili prepoznani, in v katerih se bo namigovalo na druge pomanjkljivosti v celotnem postopku, bo Sodišče primorano ponovno pretehtati celotno področje sodne prakse, vključno z izhodiščno predpostavko, namreč da je mogoče oba sistema vročanja, kar zadeva pravno varstvo, kljub znatnim razlikam nekako šteti za „ločena, a enakovredna“. ( 40 ) Pravni in dejanski dokazi, predstavljeni v poznejših zadevah, bodo morda lahko pokazali, da te izhodišče predpostavke morda niso bilo pravilne. Nekaj je jasno: vročanje s (pravno) fikcijo ne sme biti dovoljeno, zato da ne bi postalo fiktivno tudi pravno varstvo pravic državljanov Unije.

V. Predlog

82. Predlagam, naj Sodišče na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Amtsgericht Kehl (okrajno sodišče v Kehlu, Nemčija), odgovori: – Člen 6 Direktive 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, na podlagi katere kaznovalni nalog, izdan osebi, ki nima prebivališča v tej državi članici, po vročitvi osebi, pooblaščeni za sprejem pisanja, pridobi veljavnost pravnomočne sodbe, tudi če obdolžena oseba za ta nalog ni vedela, (i) če je obdolženi osebi po tem, ko je izvedela za kaznovalni nalog, ta pravilno vročen in se v celoti opravi vrnitev v prejšnje stanje ter (ii) če obdolžene osebe ni mogoče šteti za kazensko odgovorno zaradi opustitve ravnanja v skladu z ukrepi, naloženimi s tem nalogom, zato ker si ni prizadevala od osebe, pooblaščene za sprejem pisanja, izvedeti, kakšen je izid predhodnega postopka.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) UL 2012, L 142, str. 1.

( 3 ) Sodbi z dne 15. oktobra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) (v nadaljevanju: Covaci), in z dne 22. marca 2017, Tranca in drugi (C‑124/16, C‑188/16 in C‑213/16, EU:C:2017:228) (v nadaljevanju: Tranca).

( 4 ) Ker se primarno pravo uporabi in je upoštevno kljub natančnejšim določbam sekundarnega prava. Glej nazadnje v zvezi z vozniškimi dovoljenji ter medsebojnim delovanjem določb o prostem gibanju in prepovedi diskriminacije iz Pogodbe in Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih (UL 2006, L 403, str 18) sodbo z dne 26. oktobra 2017, I (C‑195/16, EU:C:2017:815).

( 5 ) Začenši z dejanskim vprašanjem o poklicnem položaju obtoženca in iz tega izhajajočim pojasnilom o tem, katere določbe Pogodbe bi se zanj dejansko uporabile (tiste o delavcih, svobodi ustanavljanja ali svobodi opravljanja storitev).

( 6 ) Glej opombo 3 zgoraj.

( 7 ) Z uporabo načela, da iura (Europaea) novit Curia (Europaea) – glej v tem smislu na primer sodbo z dne 19. septembra 2013, Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, točki 40 in 41 ter navedena sodna praksa).

( 8 ) Moj poudarek.

( 9 ) V obravnavani zadevi v členu 44 StPO.

( 10 ) Glej zlasti uvodne izjave 3, 8 in 41 Direktive 2012/13.

( 11 ) Moj poudarek.

( 12 ) Sodba Covaci, točka 20.

( 13 ) Predstavljen zgoraj v točki 12 teh sklepnih predlogov.

( 14 ) Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, točka 32).

( 15 ) Glej uvodno izjavo 41 Direktive 2012/13 in v splošnem člen 52(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

( 16 ) Glej v tem smislu sodbi Covaci, točka 62, in Tranca, točka 37.

( 17 ) Glej v tem smislu sodbi Covaci, točka 63, in Tranca, točka 38.

( 18 ) Glej v tem smislu sodbi Covaci, točka 65, in Tranca, točka 40.

( 19 ) Glej v tem smislu sodbo Covaci, točka 68.

( 20 ) Glej v tem smislu sodbo Tranca, točki 41 in 42.

( 21 ) Glej v tem smislu sodbi Covaci, točka 67, ter Tranca, točki 45 in 46.

( 22 ) Glej v tem smislu sodbo Tranca, točki 48 in 49.

( 23 ) Predložitveno sodišče se zlasti sklicuje na člene 176, 178(1)(1) in od 180 do 182 Zivilprozessordnung (nemški zakonik o civilnem postopku).

( 24 ) Tudi glede na obseg zadeve, kot je predstavljen v točkah od 23 do 27 zgoraj.

( 25 ) Točke od 41 do 43 teh sklepnih predlogov zgoraj.

( 26 ) Domnevati je mogoče, da se celo tisti, ki so jim kot literatura všeč Kafkovi romani, ne bi ravno z veseljem znašli tudi v vlogi Josefa K., ki je obtožen (in v odsotnosti celo obsojen), ne da bi mu sploh povedali, zakaj (Kafka, Franz, Der Proceß (Proces), 4. izdaja, Fischer, Frankfurt, 2011).

( 27 ) To je lahko odvisno od posebnosti nacionalnega pravnega reda: na primer, odločba lahko pridobi zgolj veljavnost relativno pravnomočne sodne odločbe, odvisno od njene pravilne vročitve zadevni osebi, ali pa postane pravnomočna, vendar je pozneje mogoče pravnomočnost na predlog razveljaviti. Kot razumem, je (ne)možnost take dogmatske razlage na podlagi nemškega prava ena od točk nestrinjanja med predložitvenim sodiščem in nemško vlado.

( 28 ) Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja, da gre za to, nemška vlada pa temu ni oporekala.

( 29 ) Glej v tem smislu sodbo Pfeiffer in drugi (združene zadeve od C‑397/01 do C‑403/01, EU:C:2004:584, točka 113 in navedena sodna praksa).

( 30 ) Glej na primer nedavno sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 74 in navedena sodna praksa).

( 31 ) V tej fazi niti ne bom načel zanimivega vprašanja o tem, katere informacije o pravicah je treba dati osebi v položaju voznika ter kateri nacionalni organi to storijo in kdaj (ter ali in kako so bile katere koli od teh obveznosti izpolnjene v obravnavani zadevi).

( 32 ) Če navedem samo en primer: oseba se v Nemčiji ne more zaposliti na podlagi ponudbe za zaposlitev zaradi predkaznovanosti, za katero sploh ne ve, da obstaja.

( 33 ) Naj bom popolnoma jasen: Nemčija zagotovo ni edina država članica, ki v nekaterih primerih vročanja pisanj uporablja pravne domneve ali celo fikcije. Kar pa je po mojem mnenju edinstveno, je sistem imenovanja pooblaščenca, ki je po eni strani upravičen v celoti delovati za račun osumljenca ali obdolženca, po drugi strani pa nima praktično nobenih obveznosti, da z njim naveže stik. Tako se ta celotni pristop znajde nekje vmes: ne gre ne za pravo zastopanje ne za pravo vročitev.

( 34 ) Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih (UL 2009, C 295, str. 1) in Evropski Svet, „Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje“, točka 2.4 (UL 2010, C 115, str. 1).

( 35 ) Glej zlasti Direktivo 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 71).

( 36 ) Glej zlasti uvodni izjavi 11 in 13 Direktive 97/67.

( 37 ) Uredba (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah („vročanje pisanj“) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 (UL 2007, L 324, str. 79).

( 38 ) Glej na primer sodbi z dne 16. septembra 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603), in z dne 2. marca 2017, Henderson (C‑354/15, EU:C:2017:157).

( 39 ) Glej za ponazoritev (brez izrekanja o morebitni možnosti za uporabo v obravnavani zadevi) člen 7(2)(g) Okvirnega sklepa Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni (UL 2005, L 76, str. 16).

( 40 ) Kar je izhodišče tako v sodbi Covaci kot v sodbi Tranca – glej točki 41 in 42 zgoraj.