Vprašanje zastopanja tožeče stranke pomeni javni red in lahko na tej podlagi in v skladu s členom 129 Poslovnika Splošno sodišče kadar koli odloči po uradni dolžnosti.

V skladu s členom 19, tretji in četrti odstavek, in členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, ki se v skladu s členom 53, prvi odstavek, tega statuta in členom 73(1) Poslovnika Splošnega sodišča uporabljata za postopek pred Splošnim sodiščem, mora stranke, razen držav članic in institucij Evropske unije, nadzornega organa Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTA) ali držav podpisnic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), zastopati odvetnik, ki je vpisan v imenik odvetnikov v eni od držav članic ali drugi državi, ki je podpisnica Sporazuma EGP. Poleg tega mora tožba vsebovati ime in stalni naslov tožeče stranke ter zaposlitev podpisanega. Nazadnje, izvirnik vsakega procesnega akta mora podpisati agent ali odvetnik stranke.

V skladu z ustaljeno sodno prakso iz zgoraj navedenih določb, zlasti uporabe izraza „zastopati“ v členu 19, tretji odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, izhaja, da za namene vložitve tožbe pri Splošnem sodišču „stranka“ v smislu tega člena, ne glede na njeno zaposlitev, nima pravice delovati kot lasten pooblaščenec, ampak mora uporabljati storitve tretje osebe, ki mora biti vpisana v imenik odvetnikov v eni od držav članic ali drugi državi, ki je podpisnica Sporazuma EGP.

V zvezi s tem je treba spomniti, da se razumevanje vloge odvetnika v pravnem redu Unije, ki izhaja iz pravnih tradicij, ki so skupne državam članicam, in na katerem temelji člen 19 Statuta Sodišča Evropske unije, nanaša na pravosodnega sodelavca, ki naj bi s popolno neodvisnostjo in v najboljšem interesu pravosodja zagotovil pravno pomoč, ki jo potrebuje stranka. To pomoč zagotavlja odvetnik, ki je strukturno, hierarhično in funkcionalno tretja oseba v razmerju do osebe, ki je deležna te pomoči. Ta razlaga zahteve po odvetnikovi neodvisnosti je upoštevna v okviru zastopanja pred sodišči Unije.

Tako je že bilo razsojeno, da zahteva po odvetnikovi neodvisnosti vsebuje pogoj, da med njim in njegovo stranko ne obstaja delovno razmerje. Pojem neodvisnosti namreč ni opredeljen le pozitivno, in sicer s sklicevanjem na deontološke obveznosti, temveč tudi negativno, to je z neobstojem delovnega razmerja.

To sklepanje se v enaki meri uporablja za položaj, v katerem je odvetnik zaposlen pri subjektu, ki je povezan s stranko, ki jo zastopa.

Prav tako je bilo razsojeno, da odvetnik stranke v smislu člena 19, tretji odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ne sme imeti osebne povezave z obravnavano zadevo ali biti odvisen od svoje stranke tako, da morda ne bo mogel na najustreznejši način izpolniti svoje bistvene vloge pravosodnega pomočnika. Splošno sodišče je zlasti menilo, da ekonomski ali strukturni odnosi zastopnika z njegovo stranko ne bi smeli pripeljati do mešanja interesov stranke in osebnih interesov njenega zastopnika.

Zahtevo prava Unije, naloženo neprivilegiranim strankam, da jih mora pred Splošnim sodiščem zastopati neodvisna tretja oseba, tako ni mogoče šteti za zahtevo, katere edini namen je izključitev zastopanja po zaposlenih naročitelja ali po osebah, ki so od njega ekonomsko odvisne.

(Glej točke od 51 do 57.)