Stranke

Razlogi za odločitev

Izrek



Stranke

V zadevi C-62/06,

katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo (Portugalska) z odločbo z dne 11. januarja 2006, ki je prispela na Sodišče 6. januarja 2006, v postopku

Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas

proti

ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda ,

ob udeležbi

Ministério Público ,dpi

SODIŠČE (prvi senat),

v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), R. Schintgen, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,

generalna pravobranilka: V. Trstenjak,

sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. marca 2007,

ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

– za ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda L. Pinto, odvetnik,

– za portugalsko vlado L. Fernandes, A. M. Silva in Â. Seiça Neves, zastopniki,

– za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z G. Clohessy, SC, in N. Traversom, BL,

– za Komisijo Evropskih skupnosti A. Caeiros in J. Hottiaux, zastopnika,

po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. maja 2007

izreka naslednjo

Sodbo

Razlogi za odločitev

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago pojma „dejanje, ki se kazensko preganja“ iz člena 3(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, ki se od dolžnika niso zahtevale za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila takšnih dajatev (UL L 197, str. 1).

2. Predlog je bil vložen v okviru spora med družbo ZF Zefeser – Importação e Exportação de Produtos Alimentares Lda (v nadaljevanju: družba ZF Zefeser) in Fazenda Pública – Director Geral das Alfândegas (ministrstvo za javne finance – generalni direktor za carine in trošarine, v nadaljevanju: Fazenda Pública) zaradi naknadnega obračuna carinskega dolga.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev

3. V času dejstev v postopku v glavni stvari so bila pravila, ki so se uporabljala na področju naknadne izterjave carinskih dajatev, določena z Uredbo št. 1697/79.

4. Prvi uvodni izjavi te uredbe sta določali:

„ker se lahko izkaže, da je znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, katerih plačilo se je zahtevalo od dolžnika za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila takih dajatev, nižji od zakonsko dolgovanega zneska bodisi zaradi napake, ki so jo pristojni organi storili pri izračunu ali pri prepisu, bodisi zato ker so ti organi upoštevali napačne ali nepopolne podatke za izračun dajatev, zlasti v zvezi z vrsto, količino, vrednostjo, poreklom ali namembnostjo zadevnega blaga; ker ima glede na predvsem gospodarski značaj uvoznih ali izvoznih dajatev, ki veljajo v Skupnosti, ta pomanjkljivost pri izračunu lahko škodljive posledice za gospodarstvo Skupnosti; ker je zato utemeljeno dovoliti pristojnim organom, da naknadno izterjajo dajatve, za katere je ostala obveznost plačila, če ugotovijo, da je bila storjena taka napaka;

ker naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev ogroža pravno varnost, na katero se lahko dolžniki zanesejo pri upravnih aktih, ki imajo finančne posledice; ker je zato treba omejiti možnosti ukrepanja pristojnih organov na tem področju z določitvijo roka, po poteku katerega se prvotni izračun uvoznih ali izvoznih dajatev šteje za dokončnega; ker pa ta omejitev ukrepanja pristojnih organov ne sme veljati, kadar ti organi niso mogli ugotoviti natančnega zneska uvoznih ali izvoznih dajatev pri carinjenju blaga zaradi dejanj, ki se kazensko preganjajo […]“

5. Člen 2(1) Uredbe št. 1697/79 je določal:

„Če pristojni organi ugotovijo, da del zneska ali celoten znesek zakonsko dolgovane uvozne ali izvozne dajatve za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila dajatev, ni bil zahtevan od dolžnika, začnejo izterjevati neplačane dajatve.

Vendar izterjave ni mogoče začeti po izteku roka treh let od dneva, ko je bil prvotni znesek, ki je bil zahtevan od dolžnika, vknjižen, oziroma če vknjižbe ni bilo, od dneva nastanka carinskega dolga za zadevno blago.“

6. Člen 3 te uredbe je določal izjemo od tega triletnega roka:

„Rok, določen v členu 2, ne velja, če pristojni organi ugotovijo, da zneska zakonsko dolgovanih uvoznih ali izvoznih dajatev za zadevno blago niso mogli natančno določiti zaradi dejanj, ki se kazensko preganjajo.

V tem primeru pristojni organi naknadno izterjavo izvedejo v skladu z določbami, ki veljajo v državah članicah.“

Nacionalna ureditev

7. V času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari je imela portugalska davčna uprava na podlagi člena 34(1) zakonika o davčnem postopku, kot je bil spremenjen z uredbo-zakonom št. 154/91 z dne 23. aprila 1991 (Díario da Republica, A, št. 94 z dne 23. aprila 1991), na voljo desetletni rok za izvedbo naknadne izterjave, če višine davčnega dolga zaradi goljufivega ravnanja najprej ni bilo mogoče pravilno določiti.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

8. Oktobra 1993 je ladja, ki je prihajala iz Turčije, v pristanišču Setúbal (Portugalska) raztovorila določeno količino olivnega olja, ki je bilo namenjeno družbi ZF Zefeser, medtem ko je bil preostanek tovora, ki je bil na krovu, prijavljen kot tranzitno blago. Ladja je nato nadaljevala pot v smeri Ceute (Španija) ob obali severne Afrike. Po poročilu španskih organov oktobra 1995, pa je ta ladja tja prispela prazna.

9. Na podlagi teh informacij so carinski organi iz Setúbala 9. aprila 1997 podjetju ZF Zefeser izdali dopolnilno carinsko odločbo. Poleg tega se je, potem ko je carinski organ vložil ovadbo, zoper družbenike družbe ZF Zefeser začel kazenski pregon zaradi tihotapstva, ponarejanja listin, goljufije in ustanovitve hudodelske združbe.

10. Družba ZF Zefeser je pri Tribunal Tributário de Primeira Instância de Setúbal (sodišče prve stopnje v Setúbalu) vložila tožbo zoper navedeno carinsko odločbo, pri čemer se je sklicevala na zastaranje carinskega dolga. Ta tožba je bila zavrnjena, ker je bil veljavni zastaralni rok deset let, in ne tri leta, saj je bila s storitvijo dejanj, ki se kazensko preganjajo, preprečena pravilna določitev dolgovane carine. Tribunal Central Administrativo (osrednje upravno sodišče) je v pritožbenem postopku to odločbo spremenilo, saj je štelo za veljaven zastaralni rok treh let, ker je bila medtem izdana dokončna sodba, s katero so bile osebe, zoper katere je bil uveden kazenski pregon, oproščene deloma zaradi zastaranja in deloma zaradi nezadostnih dokazov.

11. Supremo Tribunal Administrativo (vrhovno upravno sodišče), ki mu je bila predložena pritožba, ki jo je vložila Fazenda Pública zoper sodbo Tribunal Central Administrativo, je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali v smislu člena 3 [Uredbe št. 1697/79] zadostuje, da carinski organi opredelijo dejanja kot „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, ali pa mora to opredelitev podati sodišče, pristojno za kazenske zadeve?

2. Ali v tem drugem primeru zadostuje obtožba pristojnega organa kazenskega pregona (v portugalskem primeru […] državno tožilstvo) ali pa je potrebna obsodba dolžnika v zadevnem kazenskem postopku?

3. Ali je prav tako v tem zadnjem navedenem primeru treba iz tega vsakokrat različno sklepati glede na to, ali je sodišče dolžnika oprostilo v skladu z načelom in dubio pro reo ali pa ga je oprostilo zato, ker je bilo dokazano, da dolžnik zadevnega kaznivega dejanja ni storil?

4. Kakšne posledice izhajajo iz tega, da državno tožilstvo dolžnika ne obtoži, ker meni, da ni nobenih indicev za dejanja, ki se kazensko preganjajo? Ali taka odločitev nasprotuje vložitvi tožbe za izterjavo neplačanih dajatev?

5. Če državno tožilstvo ali sodišče, pristojno za kazenske zadeve, samo ustavi kazenski postopek zaradi zastaranja kazenskega pregona, ali taka odločitev potem pomeni, da ustrezne tožbe za izterjavo neplačanih dajatev ni mogoče vložiti?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Dopustnost četrtega vprašanja

12. Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali odločitev državnega tožilstva, da ne bo sprožilo kazenskega pregona, ker ne obstaja indic o storitvi dejanj, ki se kazensko preganjajo, nasprotuje vložitvi tožbe za izterjavo neplačanih dajatev na podlagi člena 3 Uredbe št. 1697/79.

13. Družba ZF Zefeser v stališčih, ki so bila predložena Sodišču, navaja, da to vprašanje ni upoštevno za rešitev spora v postopku v glavni stvari, ker je v tem primeru državno tožilstvo vložilo obtožbo.

14. V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav mora glede na delitev pristojnosti v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe nacionalno sodišče opredeliti predmet vprašanj, ki jih namerava postaviti Sodišču, pa je slednje prav tako razsodilo, da lahko v izjemnih primerih preizkusi okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče, da preveri, ali je zanjo pristojno.

15. Za to gre predvsem v primeru, kadar je problem, predložen Sodišču, popolnoma hipotetičen (v tem smislu glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I-2099, točka 39; z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital, C-390/99, Recueil, str. I-607, točka 19, ter z dne 5. februarja 2004 v zadevi Schneider, C-380/01, Recueil, str. I-1389, točka 22). Sodelovanje, ki mora prevladati v postopku za sprejetje predhodne odločbe, dejansko pomeni, da nacionalno sodišče upošteva nalogo, zaupano Sodišču, ki je pomagati pravosodju v državah članicah, ne pa oblikovati svetovalnih mnenj o splošnih in hipotetičnih vprašanjih (zgoraj navedena sodba Schneider, točka 23, in sodba z dne 30. junija 2005 v zadevi Längst, C-165/03, ZOdl., str. I-5637, točka 33).

16. Vendar pa, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 74 sklepnih predlogov, iz predložitvenega sklepa ter stališč, predloženih Sodišču, izhaja, da je v postopku v glavni stvari državno tožilstvo vložilo obtožnico zoper družbenike družbe ZF Zefeser pri Tribunal Judicial de Setúbal, tako da vprašanje, katere bi bile posledice neobstoja take obtožnice, ni upoštevno za rešitev spora o glavni stvari.

17. Ugotoviti je treba, da četrto vprašanje ni dopustno.

Prvo in peto vprašanje

18. Predložitveno sodišče s prvim in petim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, želi izvedeti, kateri organ je pristojen za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ za namene uporabe člena 3 Uredbe št. 1697/79. To sodišče natančneje sprašuje, prvič, ali morajo tako opredelitev opraviti carinski organi ali sodišča, pristojna za kazenske zadeve, in drugič, ali odločitev o prenehanju postopka ali oprostilna sodba, ki jo izda sodni organ zaradi zastaranja kazenskega pregona, nasprotujeta navedeni opredelitvi.

19. Portugalska vlada, Irska in Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlagajo, naj odgovori, da je upoštevna opredelitev dejanja tista, ki jo podajo carinski organi. To naj bi izhajalo ne samo iz besedila navedenega člena 3, ampak tudi iz splošne sistematike Uredbe št. 1697/79. V teh okoliščinah morebitno zastaranje kazenskega pregona ne nasprotuje začetku postopka za izterjavo po izteku roka treh let, predvidenega v členu 2(1), drugi pododstavek, te uredbe.

20. Nasprotno pa po mnenju družbe ZF Zefeser spoštovanje načela pravne varnosti in domneve nedolžnosti nalaga, da bi morala opredelitev „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ vedno izhajati iz dokončne kazenske obsodbe, ker naj opredelitev, ki jo podajo carinski organi, ne bi bila upoštevna za uporabo člena 3 Uredbe št. 1697/79. Zato zastaranje kazenskega pregona nasprotuje vložitvi tožbe za izterjavo neplačanih dajatev na podlagi te določbe.

21. Pri odgovoru na ti vprašanji za predhodno odločanje je treba najprej spomniti, da se izjema od zastaralnega roka treh let uporabi na podlagi člena 3 Uredbe št. 1697/79, „če pristojni organi ugotovijo, da zneska zakonsko dolgovanih uvoznih ali izvoznih dajatev za zadevno blago niso mogli natančno določiti zaradi dejanj, ki se kazensko preganjajo“.

22. Iz besedila zadevne določbe torej izrecno izhaja, da so organi, pristojni za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“, isti organi, ki zaradi storitve takih dejanj niso mogli obračunati dolgovane carine in nameravajo zato to carino naknadno izterjati. Kot je med drugim določeno v členu 2(1) Uredbe št. 1697/79, je naloga carinskih organov držav članic določiti znesek teh carin in vložiti tožbo za njihovo izterjavo (v tem smislu glej sodbi z dne 27. novembra 1991 v zadevi Meico-Fell, C-273/90, Recueil, str. I-5569, točka 11, in z dne 14. maja 1996 v zadevi Faroe Seafood in drugi, C-153/94 in C‑204/94, Recueil, str. I-2465, točka 16).

23. Nato je treba poudariti, da trditvi družbe ZF Zefeser, da je možnost odstopanja od zastaralnega roka treh let pogojena z obstojem kazenske obsodbe, nasprotuje besedilo člena 3, prvi odstavek, Uredbe št. 1697/79.

24. Ta določba se dejansko ne sklicuje niti na kazensko obsodbo niti na začetek kakršnega koli kazenskega pregona, ampak enopomensko na storitev dejanj, ki se kazensko preganjajo. To poleg tega potrjujejo različne jezikovne različice navedene določbe, med drugim portugalska („un acto passível de procedimento judicial“), angleška („an act that could give rise to criminal court proceedings“), nemška („Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind“), španska („un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo“) in italijanska različica („un atto passibile di un’azione giudiziaria repressiva“).

25. Iz tega sledi, da za uporabo izjeme, predvidene v členu 3 Uredbe št. 1697/79, ta člen glede zastaralnega roka za vložitev tožbe za izterjavo neplačanih dajatev ne zahteva niti, da so kazenski organi države članice dejansko začeli kazenski pregon in da je ta privedel do kazenske obsodbe storilcev zadevnega dejanja, niti a fortiori , da ni nastopilo zastaranje kazenskega pregona.

26. Zato so v okviru uporabe navedenega člena 3 za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ v smislu prvega odstavka tega člena pristojni carinski organi, ki so pristojni za določitev natančnega zneska zadevnih uvoznih in izvoznih dajatev.

27. Tega zaključka ni mogoče izpodbijati z argumentacijo družbe ZF Zefeser, da taka razlaga ogroža spoštovanje načela pravne varnosti in domneve nedolžnosti dolžnikov navedenih dajatev.

28. Opredelitev carinskih organov dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ namreč ni trditev, da je bilo določeno kaznivo dejanje dejansko storjeno (glede tega glej zgoraj navedeno sodbo Meico-Fell, točka 9). Kot izhaja iz prve in druge uvodne izjave Uredbe št. 1697/79, se navedena opredelitev izvede le v okviru in za namene upravnega postopka, katerega cilj je zgolj omogočiti navedenim organom, da odpravijo napačen ali pomanjkljiv obračun uvoznih ali izvoznih dajatev.

29. Ta opredelitev seveda ne posega v nadzor, ki ga lahko izvajajo sodišča držav članic nad odločbami carinskih organov, in ne ogroža vseh posledic – vključno z možnim povračilom dajatev, ki so jih ti organi neupravičeno zahtevali – ki bi lahko v skladu z veljavnim nacionalnim pravom izhajale iz odločb navedenih sodišč, predvsem iz tistih, s katerimi je bil opuščen kazenski pregon ali s katerimi so bili obtoženci oproščeni.

30. Zaradi neobstoja pravil Skupnosti mora na tem področju pravni red vsake države članice določiti pravila, ki dolžnikom omogočajo, da izpodbijajo uporabo izjeme, predvidene v členu 3 Uredbe št. 1697/79 v zvezi z zastaranjem izterjave neplačanih dajatev, in zahtevajo, da se glede tega upoštevajo posledice morebitnih sodnih odločb, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobne tožbe na podlagi nacionalnega prava, in če praktično ne onemogočijo izvrševanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti (po analogiji glej zlasti sodbe z dne 10. julija 1980 v zadevi Ariete, 811/79, Recueil, str. 2545, točka 12; z dne 4. decembra 2003 v zadevi Evans, C-63/01, Recueil, str. I-14447, točki 75 in 76, in z dne 13. julija 2006 v zadevi Manfredi in drugi, od C-295/04 do C-298/04, ZOdl., str. I-6619, točki 62 in 77).

31. Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na prvo in peto vprašanje odgovoriti tako, da so za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ v smislu člena 3, prvi odstavek, Uredbe št. 1697/79, pristojni carinski organi, ki so pristojni za določitev točnega zneska zadevnih uvoznih in izvoznih dajatev.

Drugo in tretje vprašanje

32. Ob upoštevanju odgovora na prvo in peto vprašanje ni potreben odgovor na drugo in tretje vprašanje predložitvenega sodišča.

Stroški

33. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Izrek

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1) Za opredelitev dejanj kot „dejanj, ki se kazensko preganjajo“ v smislu člena 3, prvi odstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, ki se od dolžnika niso zahtevale za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila takih dajatev, so pristojni carinski organi, ki so pristojni za določitev natančnega zneska zadevnih uvoznih in izvoznih dajatev.