ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60

Čeprav ukrepov, ki učinkujejo navzven, kot so smernice za gospodarske subjekte, ni mogoče šteti za pravna pravila, ki jih mora uprava vsekakor upoštevati, pa so ti ukrepi pravila ravnanja, ki kažejo na prakso, ki ji je treba slediti in od katere uprava v konkretnem primeru ne more odstopiti brez navedbe razlogov, ki so združljivi z načelom enakega obravnavanja. Zadevna institucija se namreč s sprejetjem takih pravil ravnanja in s tem, da z njihovo objavo razglasi, da jih bo uporabljala v primerih, na katere se nanašajo, sama omejuje pri izvrševanju svoje diskrecijske pravice in od teh pravil ne more odstopiti, ne da bi bila, glede na okoliščine primera, sankcionirana na podlagi kršitve splošnih pravnih načel, kot so načela enakega obravnavanja ali varstva zaupanja v pravo. Zato ni mogoče izključiti, da so taka pravila ravnanja pod nekaterimi pogoji in glede na njihovo vsebino lahko splošno veljavna in lahko imajo pravne učinke (glej v tem smislu sodbo z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C-189/02 P, C-202/02 P, od C-205/02 P do C-208/02 P in C-213/02 P, ZOdl., str. I-5425, točke od 209 do 211).
60

V zvezi s tem je treba navesti, da čeprav se Direktiva 2008/115 med postopkom obravnave prošnje za azil ne uporablja, to še ne pomeni, da se zato postopek vrnitve konča, saj se ta pri zavrnitvi prošnje za azil lahko nadaljuje. Kot pa so navedle češka, nemška, francoska in slovaška vlada, bi bil namen te direktive, in sicer učinkovito vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, ogrožen, če bi bilo državam članicam onemogočeno, da v okoliščinah, kakršne so navedene v točki 57 te sodbe, preprečijo, da zadevna oseba z vložitvijo prošnje za azil samodejno doseže vrnitev na prostost (glej po analogiji sodbo z dne 6. decembra 2011 v zadevi Achughbabian, C-329/11, ZOdl., str. I-12695, točka 30).
3

V uvodnih izjavah od 6 do 8 in 12 Uredbe št. 1393/2007 je navedeno: „(6) Zaradi učinkovitosti in hitrosti sodnih postopkov v civilnih zadevah mora pošiljanje sodnih in izvensodnih pisanj potekati neposredno in s hitrimi sredstvi med lokalnimi organi, ki jih imenujejo države članice. Države članice lahko izrazijo svoj namen, da bodo za obdobje petih let imenovale en organ za pošiljanje in en organ za sprejem, ali samo en organ, ki bo opravljal obe nalogi. Vendar se to imenovanje lahko obnovi vsakih pet let. (7) Hitrost pošiljanja upravičuje uporabo vseh ustreznih sredstev, če so izpolnjeni določeni pogoji glede čitljivosti in zanesljivosti prejetega pisanja. Zaradi varnosti pošiljanja mora biti pisanju, ki se pošilja, priložen standardni obrazec, ki mora biti izpolnjen v uradnem jeziku ali v enem od uradnih jezikov kraja, kjer naj se vročitev opravi, ali v drugem jeziku, ki je za zadevno državo članico sprejemljiv. (8) Ta uredba se ne glede na stalno prebivališče stranke ne bi smela uporabljati za vročitev pisanja pooblaščenemu predstavniku stranke v državi članici, kjer poteka postopek. […] (12) Organ za sprejem bi moral z uporabo standardnega obrazca pisno poučiti naslovnika, da lahko zavrne sprejem pisanja, ki se vroča, in sicer v času vročitve ali tako, da pisanje v enem tednu vrne organu za sprejem, če ni napisano v jeziku, ki ga naslovnik razume, ali v uradnem jeziku ali v enem od uradnih jezikov kraja vročitve. To pravilo bi se moralo uporabljati tudi za naknadne vročitve, potem ko je naslovnik uporabil pravico do zavrnitve. Ta pravila o zavrnitvi bi se morala uporabljati tudi za vročanje prek diplomatskih ali konzularnih predstavnikov za vročanje z uporabo poštnih storitev in za neposredno vročanje. Določiti bi bilo treba, da se lahko vročitev zavrnjenega pisanja opravi z vročitvijo prevoda pisanja naslovniku.“
14

Vendar pa je davčni inšpektor ocenil, da gre za dobavo nepozidanega zemljišča, ki je kot tako oproščeno plačila DDV in je zato obdavčeno z davkom na promet z nepremičninami. Združenje Woningstichting je zato prejelo odločbo o odmeri davka na promet z nepremičninami. Ker je bil ugovor, ki ga je združenje Woningstichting zoper to odločbo vložilo pri davčnem inšpektorju, zavrnjen, je to združenje zoper to odločbo vložilo tožbo pri Rechtbank te Arnhem (okrožno sodišče Arnhem). To sodišče je tožbo zavrnilo.
48

Če bi predložitveno sodišče na podlagi odgovora na prvo in drugo vprašanje in po preučitvah, opisanih v točkah 41 in 46 te sodbe, ugotovilo, da obravnavani primer ne spada med položaje iz člena 7(4) Direktive 2008/115 in da torej ni mogoče uporabiti možnosti, ki jo ponuja člen 16 zakonske uredbe št. 286/1998, ali če bi ugotovilo, da Direktiva 2008/115 nasprotuje uporabi členov 53 in 55 zakonske uredbe št. 274/2000 za nezakonito prebivajoče državljane tretjih držav, ne bi smelo uporabiti teh določb nacionalnega prava (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo El Dridi, točka 61).
35

Nadalje je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso za izvajanje člena 101(1) PDEU upoštevanje dejanskih učinkov sporazuma odveč, če se zdi, da je njegov namen omejevanje, preprečevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu (glej v tem smislu sodbe z dne 13. julija 1966 v združenih zadevah Consten in Grundig proti Komisiji, 56/64 in 58/64, Recueil, str. 429; z dne 8. decembra 2011 v zadevi KME Germany in drugi proti Komisiji, C-272/09 P, ZOdl., str. I-12789, točka 65, in z dne 8. decembra 2011 v zadevi KME Germany in drugi proti Komisiji, C-389/10 P, ZOdl., str. I-13125, točka 75).
90

V skladu z zdaj že dobro ustaljeno sodno prakso je treba za ugotovitev, ali se za neko zakonodajo uporablja ena ali druga svoboščina o prostem pretoku, upoštevati namen zadevne zakonodaje (sodbe z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04, ZOdl., str. I-7995, točke od 31 do 33; z dne 12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C-374/04, ZOdl., str. I-11673, točki 37 in 38; z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C-524/04, ZOdl., str. I-2107, točke od 26 do 34, ter zgoraj navedeni sodbi Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, točka 34, in Accor, točka 31).
32

Cilj Uredbe št. 2027/97 je bil nadomestiti nekatere določbe Varšavske konvencije glede letalskega prevoza med državami članicami, da bi se izboljšala zaščita potnikov, udeleženih v letalskih nesrečah, ne pa odpraviti uporabo ostalih določb, med katere spadajo med drugim pravila za vložitev odškodninske tožbe iz člena 29 te konvencije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bogiatzi, točke od 41 do 44). Vendar pa Uredba št. 261/2004 uvaja sistem standardiziranega in takojšnjega nadomestila škode, nastale zaradi nevšečnosti, ki so posledica zamude in odpovedi letov, ki se umešča pred Montrealsko konvencijo in ki je tako neodvisen od ureditve, ki iz te izhaja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Nelson in drugi, točke 46, 55 in 57 ter navedena sodna praksa).
17

Po prejetju tega dopisa sta družbi Folien Fischer in Fofitec pri Landgericht Hamburg (Nemčija) vložili negativno ugotovitveno tožbo, zato da bi se ugotovilo, da družba Folien Fischer ni dolžna opustiti prodajne prakse v zvezi z določanjem popustov in pogojev v distribucijskih pogodbah in da družba Ritrama glede te prodajne prakse nima niti pravice do njene odprave niti pravice do odškodnine. Družbi Folien Fischer in Fofitec sta sodišču predlagali, naj ugotovi, da družba Fofitec ni dolžna dodeliti licence glede dveh patentov, katerih imetnica je in ki varujeta proizvodnjo obrazcev in nosilnih materialov za njihovo proizvodnjo.
15

V teh okoliščinah je Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 217(2) [carinskega zakonika] razlagati tako, da se lahko države članice pri določanju podrobnosti vknjižbe zneskov dajatev omejijo na to, da v svoje nacionalne predpise vnesejo določbe, ki določajo samo, da — se kot ‚vknjižba‘ v smislu teh nacionalnih predpisov razume ‚vnos zneska dajatve, ki ustreza carinskemu dolgu, v računovodske evidence ali kakšne druge nosilce podatkov, ki se uporabijo namesto tega‘ (v smislu člena 1, točka 6, [LGDA]), in — so predpisi o vknjižbi in pogoji za plačilo dajatev ob obstoju carinskega dolga določeni v uredbah Evropskih skupnosti (v smislu člena 3 [LGDA]), ali pa morajo države članice v okviru izvajanja člena 217(2) carinskega zakonika v nacionalnih predpisih določiti, kako se v praksi opravi vknjižba v smislu člena 217(1) carinskega zakonika, tako da lahko dolžnik preveri, ali so carinski organi to vknjižbo dejansko opravili? 2. Ali je treba člen 217(2) carinskega zakonika razlagati tako, da če nacionalni predpisi določajo samo, da — se kot ‚vknjižba‘ v smislu teh nacionalnih predpisov razume ‚vnos zneska dajatve, ki ustreza carinskemu dolgu, v računovodske evidence ali kakšne druge nosilce podatkov, ki se uporabijo namesto tega‘ (v smislu člena 1, točka 6, [LGDA]), in — so predpisi o vknjižbi in pogoji za plačilo dajatev ob obstoju carinskega dolga določeni v uredbah Evropskih skupnosti (v smislu člena 3 [LGDA]), lahko carinski organi uveljavljajo, da se opravljeni vnos zneska dajatve v formular 1552 B ali PLDA nosilec podatkov o dolgovih (nepapirni nosilec podatkov o dolgovanih carinah in trošarinah) in vsak drug opravljeni vnos ali vpis zneska dajatve v druge nosilce podatkov, ki se uporabijo namesto tega, šteje za vknjižbo v smislu člena 217(1) carinskega zakonika? 3. Ali je treba, če se lahko vpis zneska dajatve v formular 1552 B, ki ga opravijo carinski organi, šteje za vknjižbo v smislu 217(1) carinskega zakonika, člen 217 carinskega zakonika razlagati tako, da se samo vpis natančnega zneska dajatve, ki izhaja iz carinskega dolga na formularju 1552 B, šteje za vknjižbo v smislu člena 217(1) tega zakonika?“
48

V pogodbah v postopku v glavni stvari, omenjenih v točkah 16 in 17 te sodbe, je bil kraj dela opredeljen kot „obrati in gradbišča na Poljskem in na ozemlju Evropske unije (Irska, Francija, Velika Britanija, Nemčija, Finska) v skladu z navodili delodajalca“. Vendar kot je razvidno iz neizpodbijanih informacij, ki so jih Sodišču predložili predložitveno sodišče, družba Format in ZUS, je v okviru teh pogodb W. Kita več mesecev oziroma več kot deset mesecev neprekinjeno opravljal dejavnost na območju ene same države članice, in sicer Francije. Poleg tega je W. Kita v okviru naslednje pogodbe o zaposlitvi, sklenjene ponovno za določen čas med družbo Format in W. Kito, delal le na območju Finske. Iz spisa je razvidno, da je bil v okviru vsake od teh treh pogodb po opravljenem delu W. Kiti odobren neplačani dopust in da je bila zadevna pogodba predčasno odpovedana na podlagi sporazuma med strankama.
51

Navedeni pojem zahteva, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih dejstev, značilnih za zadevni pogoj za zaposlitev v posebnem kontekstu, v katerem se uporabi, ter na podlagi objektivnih in transparentnih meril, da se ugotovi, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže želeni cilj in ali je nujno za dosego tega cilja. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene pogodbe za določen čas, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti ali pa so, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države članice (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Del Cerro Alonso, točki 53 in 58; Gavieiro Gavieiro in Iglesias Torres, točka 55, in Rosado Santana, točka 73, ter zgoraj navedena sklepa Montoya Medina, točka 41, in Lorenzo Martínez, točka 48).
5

V uvodnih izjavah 1 in od 5 do 8 Okvirnega sklepa 2002/584 je navedeno: „(1) Po zaključkih Evropskega sveta iz Tampereja 15. in 16. oktobra 1999 in zlasti točke 35 teh zaključkov je treba med državami članicami odpraviti uradni postopek izročitve oseb, ki so po izrečeni končni sodbi na begu pred zakonom, in skrajšati postopek izročitve oseb, ki so osumljene kaznivega dejanja. […] (5) Zastavljeni cilj Unije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami članicami in njegovo nadomestitev s sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi. […] Tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami, bi moralo, v območju svobode, varnosti in pravice, v kazenskopravnih zadevah nadomestiti sistem prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe. (6) Evropski nalog za prijetje, kot ga predvideva ta okvirni sklep, je na področju kazenskega prava prvi konkretni ukrep izvajanja načela medsebojnega priznavanja, o katerem je Evropski svet navedel, da je ‚temeljni kamen‘ pravosodnega sodelovanja. (7) Ker cilja o nadomestitvi sistema večstranske izročitve oseb, ki se je oblikoval na podlagi Evropske konvencije o izročitvi z 13. decembra 1957, ni mogoče zadostno uresničiti z enostranskim delovanjem držav članic in ga je torej, zaradi njegovega obsega in učinkov, laže uresničiti na ravni Unije, lahko Svet sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 2 [EU] in člena 5 [ES]. (8) Odločitve o izvršitvi evropskega naloga za prijetje morajo biti pod zadostnim nadzorom, kar pomeni, da bo pravosodni organ države članice, kjer bodo zahtevano osebo prijeli, moral odločiti o njeni predaji.“
58

Zadevne nacionalne določbe lahko tako namreč na podlagi domneve, da se za osebe, imenovane za zastopnike družbe ali združenja, ki je zavezano plačilu belgijskega davka od dohodkov pravnih oseb ali belgijskega davka za nerezidente, neizpodbojno šteje, da v Belgiji opravljajo poklicno dejavnost kot samozaposlene osebe, vodijo do opredelitve kraja opravljanja dejavnosti, ki ne bi ustrezala tisti, ki izhaja iz prejšnje točke te sodbe, in so tako v nasprotju s pravom Unije.
Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 24. marca 2011 v zadevi Kaimer in drugi proti Komisiji (T-379/06), s katero je Splošno sodišče delno zavrnilo tožbo tožeče stranke za razglasitev ničnosti odločbe Komisije C (2006) 4180 final z dne 20. septembra 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, ki se nanaša na omejevalni sporazum v industriji pribora (fitingov) in, podredno, zmanjšanje globe, naložene tožečim strankam – Izkrivljanje dokazov – Napačna presoja dokazne vrednosti izjav, ki so bile dane v okviru politike ugodnega obravnavanja – Kršitev členov 6 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
(7)

V skladu z Aktom o pristopu je treba iz trga izločiti tudi količine zalog sladkorja ali izoglukoze, ki presegajo običajne količine za prenos zalog, na stroške novih držav članic. Določitev presežnih zalog bo izvedla Komisija na podlagi razvoja trgovine, proizvodnje in porabe v novih državah članicah med obdobjem od 1. maja 2000 do 30. aprila 2004. Za ta postopek bi bilo treba poleg sladkorja in izoglukoze upoštevati druge proizvode s pomembno ekvivalentno vsebnostjo sladkorja, ker so tudi lahko cilji špekulacije. Če določena presežna količina sladkorja in izoglukoze ni izločena iz trga Skupnosti najpozneje do 30. aprila 2005, bodo nove zadevne države članice finančno odgovorne za ustrezno količino. Znesek, ki se ga zaračuna novi državi članici in ki je plačljiv v proračun Skupnosti, če presežne zaloge niso izločene, bi moral biti najvišje izvozno nadomestilo, ki se uporablja med obdobjem od 1. maja 2004 do 30. aprila 2005.“
11

Ministrstvo trdi, da obveznost, ki jo ima Republika Avstrija, in sicer da varuje potrošnike, ki so na njenem ozemlju, ne preneha, kadar so ti potrošniki z oglaševanjem spodbujeni, da obiščejo igralnice v drugih državah članicah s precej nižjimi varstvenimi standardi od tistih, ki so veljavni v Avstriji, saj bi lahko imelo tako to oglaševanje kot tudi dejansko obiskovanje teh igralnic s strani avstrijskih prebivalcev, ki bi jih tako oglaševanje pritegnilo, škodljive moralne in finančne posledice tako za posameznika kot za družbo in bi tako lahko resno ogrozilo osebe in družine, ki prebivajo v Avstriji, ter javno zdravje. Poleg tega naj bi obveznost preizkusa obstoja primerljivih varstvenih ukrepov izhajala iz zahteve po doslednosti, ki jo vsebuje pravo Unije.
32

V obravnavanem primeru je treba blazinice za poliranje, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ob upoštevanju njihovih objektivnih lastnosti načeloma uvrstiti v poglavje 39 KN. Vendar v skladu z opombo 2(p) k temu poglavju v to poglavje ne spadajo izdelki iz oddelka XVI KN, ki zajema zlasti dele in pribor, namenjen za stroje iz tarifnih številk v tem oddelku. Zato je treba preizkusiti, ali je mogoče take blazinice za poliranje uvrstiti v ta oddelek XVI, zlasti pod tarifno številko 8466 KN (ali pod tarifno številko 8486 KN od začetka veljavnosti Uredbe št. 1549/2006), kot „dele“ ali „pribor“ za stroje za poliranje rezin polprevodniških materialov, ki kot „stroji za obdelavo kamna, keramike, betona, azbesta, cementa in podobnih mineralnih materialov ali za hladno obdelavo stekla“ spadajo v tarifno številko 8464 KN (ali ki kot „stroji in aparati, ki se uporabljajo samo ali predvsem za izdelavo [polprevodniških] rezin [ali] naprav […]“ od začetka veljavnosti Uredbe št. 1549/2006 spadajo v tarifno številko 8486 KN).
4

Prva uvodna izjava ter uvodne izjave od četrte do osme Uredbe se glasijo: „(1) Izkušnje, pridobljene v sektorju motornih vozil, glede distribucije novih motornih vozil […] rezervnih delov in servisnih storitev, omogočajo opredelitev skupin vertikalnih sporazumov, pri katerih lahko pogoji iz člena 81(3) [Pogodbe] praviloma veljajo za izpolnjene. […] (4) Ugodnost izjeme bi morala biti omejena na vertikalne sporazume, o katerih je mogoče z zadostno verjetnostjo domnevati, da izpolnjujejo pogoje iz člena 81(3) [Pogodbe]. (5) Vertikalni sporazumi, ki sodijo v skupine, opredeljene v tej uredbi, lahko izboljšajo gospodarsko učinkovitost v proizvodni ali distribucijski verigi s spodbujanjem boljše usklajenosti med udeleženimi podjetji. Zlasti lahko vodijo k zmanjševanju transakcijskih in distribucijskih stroškov udeležencev ter k optimizaciji stopenj njihove prodaje in naložb. (6) Verjetnost, da bodo ti vplivi na izboljšanje učinkovitosti prevladali nad kakršnimi koli protikonkurenčnimi učinki, ki so posledica omejitev, vsebovanih v vertikalnih sporazumih, je odvisna od stopnje tržne moči zadevnih podjetij in zato od obsega, v katerem se navedena podjetja srečujejo s konkurenco drugih dobaviteljev blaga ali storitev […]. (7) Določeni bi morali biti pragi na podlagi tržnega deleža, da bi izražali tržno moč dobaviteljev. […] Pragi, pod katerimi je mogoče domnevati, da prednosti, ki jih zagotavljajo vertikalni sporazumi, prevladajo nad njihovimi omejevalnimi učinki, bi se morali razlikovati glede na značilnosti različnih vrst vertikalnih sporazumov. Zato je mogoče domnevati, da imajo na splošno vertikalni sporazumi take prednosti, če tržni delež zadevnega dobavitelja znaša do 30 % na trgih za distribucijo novih motornih vozil ali rezervnih delov ali do 40 % pri uporabi količinske selektivne distribucije za prodajo novih motornih vozil. […] (8) Nad navedenimi pragi tržnih deležev ni mogoče domnevati, da bodo vertikalni sporazumi, ki sodijo na področje uporabe člena 81(1) [Pogodbe], običajno privedli do objektivnih prednosti take vrste in obsega, da bi odtehtale negativen vpliv, ki ga imajo ti sporazumi na konkurenco. Take prednosti pa je vendarle mogoče pričakovati pri kakovostni selektivni distribuciji, ne glede na tržni delež dobavitelja.“
34

Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 45 PDEU in 7(4) Uredbe št. 1612/68 razlagati tako, da nasprotujeta določbam kolektivnih in individualnih pogodb, ki določajo, da je treba znesek povečanja, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki ga delodajalec izplača v okviru sistema zaposlitve s krajšim delovnim časom zaradi postopnega upokojevanja, izračunati tako, da se davek na plače, ki ga delavci plačujejo v državi članici zaposlitve, navidezno odbije ob določitvi osnove za izračun tega zneska povečanja, čeprav so v skladu s konvencijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja mezde, plače in drugi podobni prejemki, izplačani delavcem, ki nimajo prebivališča v državi članici zaposlitve, obdavčljivi v državi članici, v kateri imajo ti delavci prebivališče. Predložitveno sodišče v primeru pritrdilnega odgovora na to vprašanje sprašuje, kakšne so posledice za izračun zneska povečanja, ki je dolgovan delavcem.
Dokončna odločba v zvezi z nadaljevanjem obratovanja obstoječega odlagališča, ki je bila v skladu s členom 14(b) Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih sprejeta na podlagi načrta prilagoditve, se šteje za „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2) Direktive Sveta z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (85/337/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. maja 2003, le če se s to odločbo dovoljuje sprememba ali razširitev obrata ali kraja z deli ali posegi, ki spreminjajo njegovo fizično stvarnost, ki bi lahko imela pomembne škodljive vplive na okolje v smislu točke 13 Priloge II k Direktivi 85/337 in se zato šteje za „projekt“ v smislu člena 1(2) te direktive.
Uredba Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb v povezavi z Uredbo Komisije (ES) št. 817/2004 z dne 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora kmet, upravičenec do podpore, če je preprečil pregled zadevnih zemljišč na kraju samem, vrniti vsa sredstva, ki so mu bila že odobrena v okviru kmetijsko-okoljskega ukrepa v obdobju zaveze, tudi če so bila izplačana že za več let.
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 10. novembra 2011 – LG Electronics proti UUNT

(Zadeva C-88/11 P)

„Pritožba – Znamka Skupnosti – Besedni znak ,KOMPRESSOR PLUS‘ – Zavrnitev registracije – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 7(1)(c) – Opisnost – Preizkus novega dokaza s strani Splošnega sodišča – Izkrivljanje dejstev in dokazov“

1. Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti – Obseg – Obveznost dokazati resničnost splošno znanih dejstev – Neobstoj – Izpodbijanje pred Splošnim sodiščem – Predložitev dokumentov za dokaz resničnosti splošno znanega dejstva (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1)) (Glej točke od 26 do 30.)

2. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58(1)) (Glej točki 36 in 37.)

Predmet

Pritožba, vložena zoper sodbo Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 16. decembra 2010 v zadevi LG Electronics proti UUNT (T-497/09), s katero je bila zavrnjena tožba tožeče stranke zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. septembra 2009 (zadeva R 397/2009-1) glede zahteve za registracijo besednega znaka KOMPRESSOR PLUS kot znamke Skupnosti – Opisnost znamke – Člen 7(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1) – Preizkus novih dejstev s strani Splošnega sodišča – Izkrivljanje dokazov

Izrek

1. Pritožba se zavrne.