SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 13. aprila 2016 ( 1 )

Zadeva C‑226/15 P

Apple and Pear Australia Ltd

Star Fruits Diffusion

proti

EUIPO

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Ugovor zoper registracijo — Odločba odbora za pritožbe EUIPO — Tožba zaradi kršitve pred sodiščem za znamko Skupnosti na podlagi prejšnje znamke Skupnosti — Odnos med pravnimi postopki — Pravnomočnost — Lojalno sodelovanje“

I – Uvod

1. Apple and Pear Australia Limited (v nadaljevanju: APAL) in Star Fruits Diffusion (v nadaljevanju: pritožnici) sta skupaj imetnici treh znamk Skupnosti za jabolka Pink Lady. Pritožnici sta sprožili dva postopka, da bi se družbi Carolus BVBA (v nadaljevanju: Carolus) prepovedala uporaba besednega znaka „English Pink“. Najprej sta oporekali registraciji besednega znaka „English pink“ kot znamke Skupnosti, ki ga je Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (v nadaljevanju: EUIPO), prej znan kot Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) predložila družba Carolus. Nato sta pri sodišču za znamko Skupnosti vložili tožbo proti družbi Carolus zaradi kršitve njune besedne znamke Skupnosti „Pink Lady“. V teh postopkih sta bili izdani dve različni odločbi glede verjetnosti zmede med prejšnjo besedno znamko Skupnosti „Pink Lady“ in besednim znakom „English pink“.

2. S to pritožbo se med drugim poraja pomembno načelno vprašanje: koliko je EUIPO ob odločanju v postopku z ugovorom zoper registracijo znamke Skupnosti vezan na pravnomočno sodbo, ki jo je izdalo sodišče za znamko Skupnosti na podlagi tožbe zaradi kršitve prejšnje registrirane znamke Skupnosti?

II – Pravni okvir

3. Člen 4(3) Pogodbe o Evropski uniji (v nadaljevanju: PEU) določa, da se „Unija in države članice […] na podlagi načela lojalnega sodelovanja medsebojno spoštujejo in si pomagajo pri izpolnjevanju nalog, ki izhajajo iz Pogodb“.

4. V uvodnih izjavah 16 in 17 Uredbe o znamki Skupnosti ( 2 ) je navedeno: „(16) Odločitve o veljavnosti in kršitvi blagovnih znamk Skupnosti morajo učinkovati in pokrivati celotno področje Skupnosti, saj je to edini način preprečevanja nedoslednih odločitev sodišč in Urada ter zagotavljanja, da enotna narava blagovnih znamk Skupnosti ni razvrednotena. Določbe, ki jih vsebuje Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, bi morale veljati za vsa dejanja pred sodišči, povezana z blagovnimi znamkami Skupnosti, razen če ta uredba od te uredbe odstopa. (17) Izogniti se je treba nasprotujočim sodbam v tožbah, ki zadevajo ista dejanja in iste stranke in ki so vložene na podlagi blagovne znamke Skupnosti in paralelnih nacionalnih blagovnih znamk. Način doseganja tega namena, ko so tožbe vložene v isti državi članici, je stvar nacionalne procesne zakonodaje, na katero ta uredba ne vpliva, medtem ko se takrat, ko so tožbe vložene v različnih državah članicah, zdijo primerne določbe, izoblikovane na podlagi pravil o litispendenci in sorodnih tožbah iz Uredbe (ES) št. 44/2001.“

5. Na podlagi člena 56(3) Uredbe o znamki Skupnosti „[z]ahteva za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti ni dopustna, če je bila zahteva na podlagi istega predmeta in pravnega temelja, ki je vključevala iste stranke, že obravnavana na sodišču v državi članici in postala pravnomočna“.

6. V skladu s členom 94(1) Uredbe o znamki Skupnosti se, „[r]azen če ni v tej uredbi drugače določeno, […] Uredba (ES) št. 44/2001 uporablja za postopke, povezane z blagovnimi znamkami Skupnosti, pa tudi za postopke, povezane s hkratnimi in zaporednimi postopki na podlagi blagovnih znamk Skupnosti in nacionalnih blagovnih znamk“.

7. Člen 96 Uredbe o znamki Skupnosti določa: „Sodišča za blagovno znamko Skupnosti imajo izključno pristojnost: (a) pri vseh tožbah glede kršitve in – če so po nacionalni zakonodaji dovoljene – tožbe, kjer grozi nevarnost kršitve v zvezi z blagovnimi znamkami Skupnosti; […] (d) pri nasprotnih tožbah za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti blagovne znamke Skupnosti v skladu s členom 100.“

8. Člen 100 Uredbe o znamki Skupnosti določa: „[…] 2. Sodišče za blagovne znamke Skupnosti zavrže nasprotno tožbo na razveljavitev ali ugotovitev ničnosti, če je odločba Urada med istimi strankami in o isti zadevi ter pravni podlagi že postala dokončna. […] 7. Sodišče za blagovne znamke Skupnosti, ki obravnava nasprotno tožbo za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti, lahko ustavi postopek na zahtevo imetnika blagovne znamke Skupnosti in po zaslišanju drugih strank, ter lahko zahteva, da toženec Uradu predloži zahtevo za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti v časovnem roku, ki ga določi. Če zahteva ni vložena v roku, se postopek nadaljuje; nasprotna tožba se šteje za umaknjeno. Uporablja se člen 104(3).“

9. V členu 104 Uredbe o znamki Skupnosti je določeno: „1. Razen če obstajajo posebni razlogi za nadaljevanje obravnave, sodišče za blagovne znamke Skupnosti, ki obravnava tožbe iz člena 96, razen tožbe za ugotovitev nekršitve, na lastno pobudo po zaslišanju strank ali na zahtevo ene od strank in po zaslišanju drugih strank ustavi postopek, če se veljavnost blagovne znamke Skupnosti izpodbija pri drugem sodišču za blagovne znamke Skupnosti zaradi nasprotne tožbe ali če je bila pri Uradu že vložena prijava za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti. 2. Razen če obstajajo posebni razlogi za nadaljevanje obravnave, Urad, ko obravnava zahtevo za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti, na lastno pobudo po zaslišanju strank ali na zahtevo ene od strank in po zaslišanju drugih strank ustavi postopek, če se blagovna znamka Skupnosti izpodbija na podlagi nasprotne tožbe pred sodiščem za blagovne znamke Skupnosti. Če pa tako zahteva ena od strank v postopku pred sodiščem za blagovne znamke Skupnosti, lahko sodišče po zaslišanju drugih strank v tem postopku postopek ustavi. V tem primeru Urad nadaljuje z obravnavo.“

10. Člen 109 Uredbe o znamki Skupnosti določa: „1. Če se tožbe zaradi kršitev pravic, ki imajo enako dejansko stanje in potekajo med istimi strankami, vložene pred sodišči različnih držav članic, pri čemer je eno začelo postopek na podlagi blagovne znamke Skupnosti, drugo pa na podlagi nacionalne blagovne znamke: (a) sodišče, ki ni prvo začelo postopka, po uradni dolžnosti zavrne pristojnost v prid sodišča, kjer so zadevne blagovne znamke enake ter veljajo za enako blago in storitve. Sodišče, od katerega bi se zahtevala zavrnitev pristojnosti, lahko postopek ustavi [prekine], če se pristojnost drugega sodišča izpodbija; (b) sodišče, ki ni prvo prevzelo zadeve, lahko svoj postopek ustavi, če so zadevne blagovne znamke enake in veljajo za podobno blago ali storitve in če so zadevne blagovne znamke podobne in veljajo za enako ali podobno blago ali storitve. 2. Sodišče, ki obravnava tožbo zaradi kršitve pravic na podlagi blagovne znamke Skupnosti, tožbo zavrže, če je bila o enakem dejanskem stanju in med istimi strankami na podlagi enake nacionalne blagovne znamke, ki velja za enako blago ali storitve, že izdana dokončna sodba na isti pravni podlagi. 3. Sodišče, ki obravnava tožbo zaradi kršitve pravic na podlagi nacionalne blagovne znamke, tožbo zavrže, če je bila o enakem dejanskem stanju in med istimi strankami na podlagi enake blagovne znamke Skupnosti, ki velja za enako blago ali storitve, že izdana dokončna sodba na isti pravni podlagi.“

III – Dejansko stanje in postopek

11. Pritožnici sta soimetnici treh znamk Skupnosti za jabolka Pink Lady. Ena je besedni znak, drugi dve pa sta figurativna znaka. Družba Carolus je belgijsko podjetje, ki zahteva registracijo besednega znaka „English pink“ kot znamke Skupnosti za svojo vrsto jabolk. „English pink“ je imela od leta 2009 status znamke Beneluksa, katere imetnica je bila družba Carolus.

12. Družba Carolus je 13. oktobra 2009 pri EUIPO vložila zahtevo za registracijo besednega znaka „English pink“ kot znamke Skupnosti. Po tej zahtevi sta pritožnici sprožili dva različna postopka proti družbi Carolus zaradi varstva svojih obstoječih znamk Skupnosti.

13. Prvič, pritožnici sta 20. aprila 2010 na podlagi člena 8(1)(b) in (5) Uredbe o znamki Skupnosti pri EUIPO vložili ugovor zoper registracijo.

14. Drugič, 8. junija 2010 sta pritožnici pri Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) kot sodišču za znamko Skupnosti proti družbi Carolus vložili tožbo za ugotovitev kršitve. Pritožnici sta trdili, da je uporaba besednega znaka „English Pink“ nezakonita, ker ustvarja verjetnost zmede v zvezi s prejšnjo besedno znamko Skupnosti „Pink Lady“. Tako sta zahtevali razveljavitev znamke Beneluksa „English pink“, katere imetnica je bila družba Carolus.

15. V teh postopkih sta nato UUNT in Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) izdala dve različni odločbi glede verjetnosti zmede med besedno znamko Skupnosti „Pink Lady“ in besednim znakom „English pink“.

16. Po eni strani je oddelek za ugovore EUIPO 27. maja 2011 zavrnil ugovor pritožnic. Ugotovil je, da ne obstaja verjetnost zmede med besednim znakom „English pink“ in besedno znamko Skupnosti „Pink Lady“.

17. Po drugi strani je Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) 28. junija 2012 razsodilo, da uporaba besednega znaka „English pink“ ustvarja verjetnost zmede v zvezi s prejšnjo besedno znamko Skupnosti „Pink Lady“. Zato je razveljavilo znamko Beneluksa „English pink“ ter družbi Carolus naložilo, naj takoj preneha uporabljati znak „English pink“ v Evropski uniji in naj pritožnicama plača odškodnino v obliki pavšalnega zneska 5000 EUR.

18. Poleti 2012 sta pritožnici EUIPO poslali več dopisov in ga obvestili o odločitvi Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju).

19. Četrti odbor UUNT za pritožbe je 29. maja 2013 odločil o pritožbi zoper odločbo odbora za pritožbe in zavrnil zahtevke pritožnic, ne da bi omenil sodbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju).

20. Nato sta pritožnici pri Splošnem sodišču vložili ničnostno tožbo zoper odločbo odbora za pritožbe EUIPO. Njun glavni zahtevek je bil, naj Splošno sodišče spremeni izpodbijano odločbo in ugodi njunemu ugovoru zoper registracijo „English pink“ kot znamke Skupnosti. Podredno sta predlagali razveljavitev odločbe odbora za pritožbe EUIPO.

IV – Izpodbijana sodba Splošnega sodišča in postopek pred Sodiščem

21. Splošno sodišče je s sodbo z dne 25. marca 2015 ( 3 ) razveljavilo odločbo četrtega odbora za pritožbe EUIPO. Preostanek tožbe je zavrnilo.

22. Splošno sodišče je zlasti ugotovilo, da sodbe Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) v zvezi z naknadno odločbo odbora za pritožbe EUIPO ni mogoče šteti za pravnomočno razsojeno zadevo. Splošno sodišče je štelo, da predmet in podlaga tožbe v postopku pred EUIPO in pred Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) nista enaka. Tako odbor za pritožbe ni bil vezan na sodbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju).

23. Vendar je Splošno sodišče razveljavilo odločbo odbora za pritožbe, ker ta ni upošteval sodbe Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) in ni presodil morebitnega vpliva navedene sodbe na izid postopka z ugovorom. Obenem pa Splošno sodišče ni spremenilo odločbe EUIPO. Navedlo je, da na podlagi ugotovljenih dejanskih in pravnih okoliščin ne more ugotoviti, kakšno odločitev bi moral sprejeti odbor za pritožbe. Zato s svojo presojo ni moglo nadomestiti presoje odbora EUIPO za pritožbe.

24. Z obravnavano pritožbo pritožnici izpodbijata sodbo Splošnega sodišča iz treh glavnih razlogov.

25. Prvi razlog vsebuje sedem očitkov. Povzeti ga je mogoče takole: pritožnici navajata, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je štelo, da pravnomočna sodba Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev, kakšna bi morala biti odločitev odbora za pritožbe. Čeprav Uredba o znamki Skupnosti o tem ne vsebuje izrecne določbe, pritožnici menita, da je sodba sodišča za znamko Skupnosti za EUIPO zavezujoča, saj je sodna odločba. Dalje trdita, da sta bila sodna postopka, namreč postopek z ugovorom pred EUIPO in tožba zaradi kršitve pred Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju), enaka, saj je šlo pri obeh za isto pravno podlago, isti predmet in iste stranke. Pritožnici trdita, da zakonitosti odločbe EUIPO ne bi smeli presojati samo glede na Uredbo o znamki Skupnosti, ampak najprej in predvsem glede na splošna načela prava Unije, kakršno je načelo pravnomočnosti.

26. V drugem razlogu pritožnici trdita, da so s sklepom, da EUIPO ni vezan na pravnomočno sodbo sodišča za znamko Skupnosti, kršena njuna legitimna pričakovanja ter da pomeni kršitev splošnih načel pravne varnosti in dobrega upravljanja.

27. V tretjem razlogu pritožnici trdita, da je Splošno sodišče, s tem da ni spremenilo odločbe odbora za pritožbe, kršilo člen 65(3) Uredbe o znamki Skupnosti.

V – Presoja

28. Čeprav sta prvi in drugi pritožbeni razlog predstavljena ločeno, sta tesno povezana. Z obema se z različnega vidika oporeka sklepu Splošnega sodišča, da sodba Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) ni pravnomočna in torej zavezujoča za odbor za pritožbe EUIPO. Zato bom najprej skupaj obravnaval prvi in drugi pritožbeni razlog (del A), nato pa tretjega (del B).

A – Prvi in drugi pritožbeni razlog

29. Pravnomočnost je nujno organizacijsko načelo vsakega koherentnega pravnega reda. Sodišče (in v nekaterim primerih upravni organ), ki obravnava zadevo, v kateri je že bila izdana pravnomočna odločba, se mora izreči za nepristojno. Vendar morata biti, da pride do take procesne ovire, prva in druga zadeva enaki. Postopka v obeh zadevah morata biti identična. V tej konkretni zadevi je mogoče trditi, da se načelo pravnomočnosti uporabi le v primeru, če je bil postopek v zvezi s tožbo zaradi kršitve pred Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) enak kot ugovor zoper registracijo, vložen pri EUIPO.

30. Tako je temeljno vprašanje obravnavane pritožbe opredelitev identičnosti postopkov na podlagi Uredbe o znamki Skupnosti.

1. Identičnost postopkov in pravnomočnost

31. Namen Uredbe o znamki Skupnosti je preprečiti nedosledne odločitve sodišč za znamko Skupnosti, nacionalnih organov ali EUIPO in s tem zagotoviti, da ni razvrednotena enotna narava blagovnih znamk Skupnosti. ( 4 ) Ta cilj je izražen v številnih konkretnih postopkovnih določbah v Uredbi, s katerimi se skušajo preprečiti morebitne nedosledne odločbe.

32. Načelo pravnomočnosti je izraženo v členih 56(3) in 100(2) Uredbe o znamki Skupnosti. S tema določbama so določena merila v zvezi z identičnostjo postopkov in posledice, ki jih taka ugotovitev prinaša.

33. Člen 56(3) Uredbe o znamki Skupnosti določa, da zahteva, podana EUIPO, za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti ni dopustna, če je bila zahteva na podlagi istega predmeta in pravnega temelja, ki je vključevala iste stranke, že obravnavana na sodišču v državi članici.

34. Podobno je člen 100 Uredbe o znamki Skupnosti namenjen izognitvi položajem, v katerih bi bila EUIPO in sodišče za znamko Skupnosti pozvana k presoji veljavnosti iste znamke Skupnosti. Med drugim je s členom 100(2) zahtevano, da sodišče za znamko Skupnosti zavrže nasprotno tožbo na razveljavitev ali ugotovitev ničnosti, če je odločba EUIPO med istimi strankami in o isti zadevi ter pravni podlagi že postala dokončna.

35. Jasno je, da se za obravnavano zadevo ne uporablja nobena od teh določb. Vendar ponujata uporabno opredelitev tega, kaj je identičnost postopkov na podlagi Uredbe o znamki Skupnosti. Identičnost, zaradi katere pride do uporabe načela pravnomočnosti, sestavljajo trije elementi: isti predmet, ista pravna podlaga in iste stranke. ( 5 )

36. Tako razumevanje identičnosti postopkov ni omejeno na Uredbo o znamki Skupnosti. Najti ga je mogoče tudi na drugih področjih prava Unije, kot na primer v Uredbi o modelih Skupnosti ( 6 ) ali, še pomembneje, v Uredbi (ES) št. 44/2001 ( 7 ).

37. Kar zadeva posledice, ki izhajajo iz identičnosti postopkov na podlagi Uredbe o znamki Skupnosti, je učinek res judicata vezan na prvo pravnomočno odločbo, ki jo izda sodišče v obliki sodbe ali EUIPO v obliki upravne odločbe. Zato je treba naknadne zahtevke z istimi strankami, predmetom in pravno podlago šteti za nedopustne ali jih zavreči.

38. Vendar je treba dodati, da Uredba o znamki Skupnosti ne določa le položajev, v katerih so podani vsi trije elementi (isti predmet, ista pravna podlaga in iste stranke), zaradi česar pride do učinka pravnomočnosti. Uredba vsebuje tudi številne druge določbe, katerih cilj je preprečiti, da se v okviru sistema znamke Skupnosti sprejmejo nasprotujoče si odločbe tudi v primerih, ko – strogo gledano – niso podani vsi trije elementi identičnosti postopkov.

39. Prvič, s členom 104 Uredbe o znamki Skupnosti z naslovom „Posebna pravila o povezanih postopkih“ so sodišča za znamko Skupnosti in EUIPO zavezani, da – razen če obstajajo posebni razlogi za nadaljevanje obravnavanja – prekinejo postopek, če se veljavnost znamke Skupnosti že obravnava pred drugim sodiščem za znamko Skupnosti zaradi nasprotne tožbe ali pred EUIPO na podlagi zahteve za razveljavitev ali za ugotovitev ničnosti.

40. Očitno tako iz naslova kot iz vsebine člena 104 Uredbe o znamki Skupnosti izhaja, da so z njim urejeni položaji, v katerih ne gre za identičnost postopkov v zgoraj prikazanem smislu. Ta določba se izrecno nanaša na „povezane postopke“, in ne na enake postopke. To besedilo kaže, da sta zadevna postopka različna, čeprav gre v obeh postopkih za veljavnost znamke Skupnosti.

41. Drugič, člen 109 Uredbe o znamki Skupnosti se nanaša na povezane postopke v obliki hkratnih ali zaporednih civilnih postopkov na podlagi znamk Skupnosti in nacionalnih znamk. V njem je navedeno, da če so tožbe zaradi kršitev pravic, ki imajo enako dejansko stanje in potekajo med istimi strankami, vložene pred sodišči različnih držav članic, pri čemer je eno začelo postopek na podlagi znamke Skupnosti, drugo pa na podlagi nacionalne znamke, se sodišče, ki ni prvo začelo postopka, izreče za nepristojno ali, odvisno od okoliščin, lahko prekine postopek. Prav tako sodišče, ki obravnava tožbo zaradi kršitve pravic na podlagi nacionalne blagovne znamke ali znamke Skupnosti, tožbo zavrže, če je bila o enakem dejanskem stanju in med istimi strankami že izdana pravnomočna sodba, s katero je bilo meritorno odločeno.

42. Na podlagi člena 109 tako nezadovoljni stranki ni dovoljeno proti isti stranki še enkrat vložiti tožbe, čeprav predmet ni enak, ker nova tožba formalno temelji na znamki Skupnosti, in ne na nacionalni znamki – ali obratno.

43. Iz obeh pravkar navedenih členov je razvidno, da so – razen (popolne) identičnosti postopkov, v katerih gre za isti predmet, isto pravno podlago in iste stranke – z Uredbo o znamki Skupnosti urejeni tudi položaji, pri katerih gre za precejšnje vsebinsko prekrivanje vzporednih ali zaporednih sporov, ki se nanašajo na znamke Skupnosti. Z Uredbo je tako priznana medsebojna povezanost pravnih učinkov znamk Skupnosti na eni strani in nacionalnih znamk na drugi strani.

44. Taka načela pa spet niso značilna le za Uredbo o znamki Skupnosti, ampak so prisotna tudi na drugih področjih prava Unije. Mehanizmi za prekinitev postopka ali celo za razglasitev nepristojnosti obstajajo tudi na podlagi Uredbe št. 44/2001, na katero se izrecno sklicujejo uvodni izjavi 16 in 17 ter člen 94 Uredbe o znamki Skupnosti. Prva uredba lahko tako služi kot najbližja možna analogija z Uredbo o znamki Skupnosti v zvezi s pravnomočnostjo in povezanimi postopki.

45. Člen 27 Uredbe št. 44/2001 določa, da „1. [č]e pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek; 2. [k]o se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča“.

46. Člen 28 Uredbe št. 44/2001 določa, da „1. [č]e tečejo sorodne pravde pred sodišči različnih držav članic, lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek, prekinejo postopek; […] 3. [z]a namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov“. ( 8 )

47. Na podlagi členov 27 in 28 Uredbe št. 44/2001 je pristojnost med sodišči jasno razdeljena. Prvič, če gre za identične postopke, se lahko vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist sodišča, ki je prvo začelo postopek. Drugič, v drugih pravdah, ki niso identične, a so tesno povezane, imajo sodišča diskrecijsko pravico, da odločijo, ali bodo prekinila postopek, medtem ko se postopek nadaljuje pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.

48. Skratka, na podlagi Uredbe o znamki Skupnosti je mogoče razlikovati dva položaja glede na medsebojno povezanost postopkov. Prvič, gre za položaja, opisana v členih 56(3) in 100 Uredbe o znamki Skupnosti (in po analogiji tudi v členu 27 Uredbe št. 44/2001). Nanašata se na primere, ko gre za identičnost postopkov, torej ko so podani trije elementi enakosti: isti predmet, ista pravna podlaga in iste stranke. Če so hkrati podani ti elementi, pride do uporabe načela pravnomočnosti. Posledica tega je, da se mora vsak pravosodni ali upravni organ, kakršen je EUIPO, razen organa, ki je prvi začel postopek, izreči za nepristojnega ali prekiniti postopek.

49. Drugič, tudi če ni popolne identičnosti postopkov, gre za širšo kategorijo povezanih postopkov, kakršni so položaji, navedeni v členih 104 ter 109(1)(b), (2) in (3) Uredbe o znamki Skupnosti (in, ponovno, po analogiji v členu 28 Uredbe št. 44/2001). V položajih, ki spadajo v to širšo kategorijo, ima organ, ki odloča, diskrecijsko pravico, da prekine postopek in počaka na odločitev organa, ki je prvi začel postopek.

2. Identičnost postopkov v obravnavani zadevi

50. Glede na navedeno bom zdaj preučil obravnavano zadevo.

51. Obravnavana zadeva se nanaša na poseben postopkovni položaj, ki ni urejen z nobeno od določb Uredbe o znamki: medsebojni odnos med tožbo zaradi kršitve pred sodiščem za znamko Skupnosti v zvezi s prejšnjo znamko Skupnosti in nacionalno znamko ter postopkom z ugovorom pred EUIPO, v katerem gre za sklicevanje na isto prejšnjo znamko Skupnosti ter isti znak, kot je nacionalna znamka, v zvezi s katero je zahtevana registracija na ravni Skupnosti.

52. Čeprav v Uredbi o znamki Skupnosti ni posebne določbe, s katero bi bil urejen ta položaj, se za učinek pravnomočnosti kljub temu zahteva ugotovitev identičnosti postopkov med tožbo zaradi kršitve in postopkom z ugovorom.

53. Tu pa ni tako. Menim, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da postopka nista identična in da zato EUIPO ni vezan na odločbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju).

54. Splošno sodišče je v točki 65 izpodbijane sodbe navedlo, da „predmeta – to so zahtevki – v zadevah, ki jih obravnavata [Tribunal de commerce de Bruxelles] (gospodarsko sodišče v Bruslju) in EUIPO, nista enaka. Predmet tožbe zaradi kršitve pri belgijskem sodišču je bila namreč ugotovitev ničnosti znamke Beneluksa English pink in prepoved uporabe te znamke na ozemlju Unije, medtem ko je bil predmet postopka pri EUIPO ugovor zoper registracijo znamke Skupnosti English pink.“

55. Poleg tega je Splošno sodišče v točki 66 navedlo, da je „[t]udi temelj – to je podlaga zahtevkov – […] v teh dveh zadevah različen. Na eni strani je bil v postopku pri Tribunal de commerce de Bruxelles podlaga za zahtevek tožečih strank, naj se izreče prepoved kršenja znamk Skupnosti, […] člen 9(1)(b) in (c) Uredbe št. 207/2009. Podobno sta bila podlaga za zahtevek, naj se ugotovi ničnost znamke Beneluksa English pink, člena 2.3 in 2.28(3)(b) Beneluške konvencije o intelektualni lastnini […] Navedeno sodišče je menilo, da je prišlo do kršitve zgoraj navedenih znamk Skupnosti. Zato je ugotovilo ničnost znamke Beneluksa English pink in prepovedalo uporabo tega znaka na celotnem ozemlju Unije. Na drugi strani sta tožeči stranki v postopku pri EUIPO nasprotovali registraciji nove znamke Skupnosti in sta se pri tem opirali na druge določbe Uredbe št. 207/2009, in sicer na člen 8(1)(b) in (5) te uredbe.“

56. Kot je pravilno opozorilo Splošno sodišče, tako ni obstajala identičnost predmeta ali pravne podlage.

57. Prvič, kar zadeva predmet, ( 9 ) imajo tožbe zaradi kršitve in postopki z ugovorom nekoliko različne cilje. Po eni strani lahko tožbe zaradi kršitve pri sodiščih za znamko Skupnosti vloži imetnik prejšnje znamke Skupnosti proti uporabniku znaka, s katerim se povzroča verjetnost zmede z znamko Skupnosti, da bi pridobil prepoved take škodljive uporabe v celotni Evropski uniji. Po drugi strani se postopek z ugovorom nanaša na postopek registracije pred EUIPO znaka kot znamke Skupnosti. Ta postopek je namenjen preprečitvi registracije, kar je upravni akt. Čeprav imata tako oba postopka precej skupnih značilnosti, nista enaka. ( 10 )

58. To je v zvezi s postavljenimi zahtevki razvidno tudi v obravnavani zadevi: posebni cilj zahtevka pritožnic pred Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) je bila razveljavitev dveh znamk Beneluksa. Cilj postopka z ugovorom pred EUIPO pa je bil preprečiti registracijo nove znamke Skupnosti.

59. Drugič, kar zadeva pravno podlago, uporabljajo sodišča za znamko Skupnosti in EUIPO drugačna pravila. V obravnavani zadevi so prva pri razveljavitvi znamke Beneluksa „English pink“ uporabila Uredbo o znamki Skupnosti in nacionalno pravo/pravo Beneluksa, drugi pa je uporabil samo Uredbo o znamki Skupnosti. ( 11 )

60. Poleg tega EUIPO in Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) nista uporabila istih določb Uredbe o znamki Skupnosti. Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju) je uporabilo člena 98 in 102 Uredbe, EUIPO pa je uporabil člene 8(1)(b) in (5), 41 ter 42.

61. Nazadnje, čeprav je presoja verjetnosti zmede element tako postopka z ugovorom kot postopka zaradi kršitve, je Sodišče že razsodilo, da se presoja razlikuje glede na vrsto postopka. Pri tožbah zaradi prepovedi uporabe znaka, kjer „se je treba za presojo […] omejiti na okoliščine, ki so značilne za navedeno uporabo, ne da bi bilo treba ugotavljati, ali bi drugačna uporaba istega znaka v drugačnih okoliščinah lahko ustvarila verjetnost zmede“, se mora presoja opraviti za nazaj in konkretneje. ( 12 ) Nasprotno pa mora biti presoja v postopku z ugovorom obrnjena v prihodnost in splošnejša. Kot je navedlo Sodišče, „ker se lahko spreminjajo s časom in v skladu z željami imetnikov nasprotujočih si znamk, ni primerno upoštevati [posebnih dejanskih] okoliščin v vnaprejšnji analizi verjetnosti zmede med tema znamkama“. ( 13 )

62. Ker tako ni identičnosti pravne podlage in predmeta, v obravnavani zadevi ne more iti za pravnomočno razsojeno zadevo.

63. Zato menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, s tem da je razsodilo, da EUIPO ni vezan na sodbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju).

3. Več kot le formalna identiteta: resnično in lojalno sodelovanje v okviru sistema znamke Skupnosti

64. Presoja identičnosti postopkov, katere edina posledica je načelo pravnomočnosti, je praviloma formalna in ozka. To je logično: ker se načelo nanaša na jasnost in predvidljivost, mora biti njegova razlaga predvidljiva in ozka ter se strogo osredotočiti na presojo tega, ali so podane njegove tri sestavine. Vendar je že iz zgornje analize razvidno, da naloga nacionalnih organov in organov Unije, ki delujejo na področju sistema znamk Unije, ni omejena na preprečevanje formalno nasprotujočih si odločb. Kot je razvidno iz uvodne izjave 17 Uredbe in na ravni primarnega prava iz člena 4(3) PEU, morajo isti organi paziti na to, da preprečijo odločbe, ki jih je – čeprav po obliki niso identične – težko medsebojno uskladiti po vsebini.

65. V obravnavani zadevi bi lahko glede tega kar precej povedali. Čeprav ne gre za formalno identičnost postopkov, ni mogoče spregledati precejšnjega vsebinskega prekrivanja med odločbo odbora za pritožbe EUIPO in sodbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju). Postopka, v katerih sta bili izdani ti odločbi, je mogoče opredeliti kot povezana postopka, in to dejstvo je bilo očitno znano obema udeleženima organoma, ki sta odločala.

66. Prvič, kot je Splošno sodišče navedlo v točkah od 30 do 34 sodbe, je bil odbor za pritožbe EUIPO ustrezno obveščen o predhodni odločbi Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju). Vendar je kršil člen 75 Uredbe o znamki Skupnosti in te odločbe v svoji naknadni odločbi sploh ni upošteval.

67. S tem sklepom se lahko samo strinjam. Odbori za pritožbe EUIPO morajo upoštevati vse nove dokaze in dejstva, ki so jim predloženi. Ne opravljajo omejenega sodnega nadzora nad odločbo prve stopnje, ampak na podlagi funkcionalne kontinuitete med prvo in drugo stopnjo EUIPO presojajo pritožbe. ( 14 ) Od njih se zahteva, da svoje odločbe utemeljijo na dejstvih in pravu, ki so jih stranke navedle na prvi stopnji ali v pritožbi. Zato bi moral četrti odbor za pritožbe EUIPO upoštevati sodbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju).

68. To nikakor ne pomeni spodkopavanja avtonomije EUIPO. Uredba o znamki Skupnosti je odločilno merilo za registracijo znamke Skupnosti. Vendar odločba sodišča za znamko Skupnosti, ki obravnava vsebinsko enako zadevo, torej verjetnost zmede med enakima znakoma, je upošteven dejavnik za namene Uredbe o znamki Skupnosti. To je še toliko bolj upoštevno, ker si je mogoče predstavljati, da bi lahko bilo isto sodišče za znamko Skupnosti glede na pristojnost, ki jo ima, pozvano k presoji verjetnosti zmede med besednima znakoma „English pink“ in „Pink Lady“ še enkrat, saj je Sodišče pred kratkim razsodilo, da lahko imetnik prejšnje znamke Skupnosti vloži tožbo zaradi kršitve proti imetniku pozneje registrirane znamke Skupnosti. ( 15 )

69. Jasno je treba povedati, da obveznost „upoštevati“ ne pomeni „biti vezan“ na vsebino in zato zavezan priti do enakega sklepa glede vsebine. Ne lahek, a logičen sklep v zvezi s tem razlikovanjem je, da bi EUIPO v zvezi z registracijo znamke Skupnosti morda lahko prišel do drugačne vsebinske odločitve glede verjetnosti zmede med znakoma, kot jo je sprejelo sodišče za znamko Skupnosti v zvezi z razveljavitvijo prejšnje nacionalne znamke.

70. Ta sklep ni prijeten, saj resnično ni zaželen. Vendar je glede na trenutno postopkovno ureditev mogoč.. Vendar je treba poudariti, da če ni identičnosti postopkov, ko se odloča o vsebini, potem identičnosti v poznejši fazi izvršitve logično ni mogoče zahtevati. Konkretno, prepoved uporabe znaka kot nacionalne znamke ne more preprečiti registracije in uporabe istega znaka kot znamke Skupnosti.

71. Drugič, poudariti je treba, da obravnavani spor ne vpliva na pravnomočno sodbo Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju). Vendar bi bilo mogoče na splošno dodati, da bi bilo sodišču za znamko Skupnosti, ki se znajde v položaju, podobnemu položaju Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju), smiselno svetovati, naj prekine postopek in počaka, da o zadevi odloči EUIPO. Ker Uredba o znamki Skupnosti ne vsebuje posebne določbe v tem smislu, bi lahko nacionalno sodišče, ki deluje kot sodišče za znamko Skupnosti, uporabilo diskrecijsko pravico in zagotovo s sklepom prekinilo postopek na podlagi nacionalnih postopkovnih pravil, pri čemer bi se po analogiji sklicevalo na člene 100(7), 104 in 109(1) Uredbe o znamki Skupnosti. Prav tako bi lahko med prekinitvijo postopka na podlagi členov 104(3) in 109(4) Uredbe odredilo začasne in zaščitne ukrepe.

72. Če sklenem, obravnavana zadeva zagotovo ni dober primer resničnega in lojalnega sodelovanja na splošno v Uniji in konkretno v sistemu znamke Skupnosti – razen če naj načelo medsebojnega neupoštevanja stopi na mesto medsebojnega sodelovanja. Vendar kljub temu da v Uredbi o znamki Skupnosti ni posebne postopkovne določbe in kljub temu da ni identičnosti postopkov, ki bi privedla do uporabe splošnega načela pravnomočnosti med zadevnima postopkoma, menim, da obstoječi sistem – če ga vzamemo resno – že ponuja rešitev za take položaje: tako EUIPO kot sodišča za znamko Skupnosti morajo upoštevati povezane postopke ali odločbe, ki jih sprejme drug organ, ter to dejstvo izraziti v svojem ravnanju in morebitnih vsebinskih odločitvah.

B – Tretji pritožbeni razlog

73. Kar zadeva tretji pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 65(3) Uredbe o znamki Skupnosti, menim, da Splošno sodišče ni ravnalo napačno, ko ni samo odločilo o zadevi.

74. Reformatorično pooblastilo, ki je priznano Splošnemu sodišču, temu ne daje možnosti, da presojo odbora za pritožbe nadomesti s svojo lastno presojo ali da opravi presojo glede predmeta, do katerega se ta odbor še ni opredelil. ( 16 ) Izvajanje reformatoričnega pooblastila mora biti zato načeloma omejeno na položaje, v katerih – po izvedbi nadzora presoje odbora za pritožbe – ugotovljene dejanske in pravne okoliščine Splošnemu sodišču omogočajo sprejetje odločitve, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe.

75. V obravnavani zadevi odbor za pritožbe EUIPO ni upošteval sodbe Tribunal de commerce de Bruxelles (gospodarsko sodišče v Bruslju), kar bi bilo pomembno. Splošno sodišče ne more nadomestiti presoje te sodbe.

76. Nazadnje, če v takih okoliščinah Splošno sodišče ne more presoje EUIPO nadomestiti s svojo lastno, to toliko bolj velja za Sodišče. Sodišče v obravnavani zadevi ne more presoje odbora za pritožbe nadomestiti s svojo lastno in na podlagi člena 61 Statuta Sodišča izdati sodbe o utemeljenosti ugovora. Zato bi bilo treba zadevo vrniti odboru za pritožbe.

77. Iz teh razlogov predlagam, naj se tretji pritožbeni razlog zavrne.

VI – Stroški

78. Pritožnici s pritožbo nista uspeli. Na podlagi člena 138(1) Poslovnika bi morali sami nositi svoje stroški in plačati stroške, ki so nastali EUIPO. Vendar ni mogoče spregledati, da je do tega spora prišlo deloma zaradi znatnih pomanjkljivosti v odločbi EUIPO. Zato se mi zdi pravično, da na podlagi člena 138(3) Poslovnika vsaka stranka nosi svoje stroške.

VII – Predlog

79. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj: 1. pritožbo zavrne; 2. odredi, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1).

( 3 ) Sodba Apple and Pear Australia in Star Fruits Diffusion/UUNT-Carolus C. (English pink) (T‑378/13, EU:T:2015:186).

( 4 ) Glej uvodno izjavo 16 Uredbe o znamki Skupnosti. V zvezi z enotno naravo sistema znamk Skupnosti na splošno glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi DHL Express (EU:C:2010:595, točke od 18 do 26).

( 5 ) Poudariti je treba, da se izrazi, ki se uporabljajo za posamezne elemente pravnomočnosti, v različnih jezikovnih različicah nekoliko razlikujejo, kar lahko povzroči zmedo. V angleški različici Uredbe o znamki Skupnosti je na primer uporabljen izraz „subject matter“, medtem ko je za isti element v francoski navedeno „l’objet“. V teh sklepnih predlogih uporabljam izraze iz angleške različice Uredbe, in to kljub temu da je lahko naravni pomen besed nekoliko različen. Za namene te zadeve štejem, da se „cause of action“ nanaša na dejstva in pravne določbe, na katera se sklicujem kot na podlago zahtevka, in da se „subject matter“ nanaša na oboje, tako na predmet tožbe v smislu rezultata, ki ga želi doseči tožeča stranka, kot na posebno stvar, ki je dejanski predmet tožbe.

( 6 ) Uredba Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 14, zvezek 27, str. 142). Glej zlasti člena 52(3) in 86(5).

( 7 ) Uredbe Sveta z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42). Ta uredba je bila prenovljena z Uredbo (EU) št. 1215/2012 z dne 12. decembra 2012 (UL 2012, L 351, str. 1). V kontekstu Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 glej sodbe Gubisch Maschinenfabrik/Palumbo (144/86, EU:C:1987:528, točke od 14 do 17); Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, točke od 38 do 45); Drouot assurances (C‑351/96, EU:C:1998:242, točka 19); Gantner Electronic (C‑111/01, EU:C:2003:257, točke od 24 do 32); Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, točka 41) in Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, točke od 34 do 39). V zvezi z Uredbo št. 44/2001 glej sodbi Nipponkoa Insurance Co. (Europe) (C‑452/12, EU:C:2013:858, točke od 42 do 44) ter Aannemingsbedrijf Aertssen in Aertssen Terrassements (C‑523/14, EU:C:2015:722, točke od 43 do 46).

( 8 ) V prenovljeni Uredbi sta člena 27 in 28 postala člena 29 in 30. Uvedene spremembe ne vplivajo na to analizo.

( 9 ) Glej opombo 5 zgoraj.

( 10 ) Vendarle pa za širši kontekst Bruseljske konvencije glej sodbe Gubisch Maschinenfabrik/Palumbo (144/86, EU:C:1987:528, točke od 15 do 17); Tatry (C‑406/92, EU:C:1994:400, točke od 41 do 44) in Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, EU:C:2004:615, točke od 35 do 36). Glej tudi sodbi Komisija/Tomkins (C‑286/11 P, EU:C:2013:29, točka 43) in Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, točke od 39 do 41), ki sicer zadevata drugačne okoliščine, a so v njiju navedeni podobni pomisleki.

( 11 ) Glej v splošnem sklep Emram/UUNT (C‑354/11 P, EU:C:2012:167, točka 92 in naslednje) in sodbo Alcon/UUNT (C‑412/05 P, EU:C:2007:252, točka 65).

( 12 ) Sodba O2 Holdings & O2 (UK) (C‑533/06, EU:C:2008:339, točka 67).

( 13 ) Sodba T.I.M.E. ART/UUNT (C‑171/06 P, EU:C:2007:171, točka 59).

( 14 ) Sodba UUNT/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, točka 57).

( 15 ) Sodba Fédération Cynologique Internationale (C‑561/11, EU:C:2013:91).

( 16 ) Sodba Edwin/UUNT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 72).