2.

Pri izdaji izpodbijane sodbe je bil kršen oziroma napačno uporabljen člen 8(3) CPI. V nasprotju s tem, kar je presodilo Sodišče prve stopnje, se ta določba namreč uporablja le za osebna imena, ki so postala dobro znana na netrgovskem področju in je torej ni mogoče uporabiti za rodbinsko ime „Elio Fiorucci“, ki je postalo prepoznavno — v skladu s presojo dejstev, ki je ni mogoče izpodbijati v obravnavanem primeru — na trgovskem področju. Ta razlaga člena 8(3) CPI izhaja predvsem iz zgoraj navedene določbe, v kateri je izrecno navedeno, da je njen namen pridržati varstvo le za osebna imena, ki so postala dobro znana na „umetniškem, literarnem, znanstvenem, političnem ali športnem področju“. Ta ugotovitev je nato potrjena s sistematično analizo italijanskega prava o znamkah, iz katere je razvidno, da je prepoznavnost, pridobljena na trgovskem področju, varovana s členom 12(1)(b) in (f) CPI, medtem ko se člen 8(3) CPI nanaša le na prepoznavnost, ki izvira iz netrgovskega področja. Konkurenčna uporaba teh dveh določb za isti znak pa tudi ni mogoča, ker bi iz njiju izhajali dve izključni pravici do znamk, ki med seboj nista kompatibilni. E. Fiorucci je z registracijo lastnega rodbinskega imena kot znamke (pozneje ga je odstopil družbi Edwin) je tako izčrpal vsa sredstva, ki bi mu omogočala gospodarsko izkoriščati svojo prepoznavnost za trgovske namene. Zato se za uveljavljanje ničnosti znamke družbe Edvin „Elio Fiorucci“ ne more sklicevati na člen 8(3) CPI. Po drugi strani sta razlaga člena 8(3) CPI, ki jo predlaga družba Edwin, in s tem neuporaba te določbe v obravnavanem sporu, skladni z namenom te določbe, katere cilj je preprečiti, da bi nekdo, ki registrira znamko, ki je postala prepoznavna zaradi truda drugih, parazitsko izkoriščal to znamko. Družbi Edwin dejansko ni mogoče očitati nobenega parazitskega ravnanja, ker je s prevzemom znamk „Fiorucci“ z znatnim zneskom drago plačala pravico do uživanja prepoznavnosti, povezane z imenom slavnega milanskega oblikovalca. Trditev sodišča prve stopnje, da naj bi bilo varstvo, določeno v členu 8(3) CPI, širše in se ne prekriva z varstvom, določenim za varstvo prepoznavnosti, pridobljene z razločevalnimi znaki na trgovskem področju, pa tudi ni prepričljiva. Po mnenju najbolj priznane italijanske doktrine namreč pridržanje pravice do registracije znakov, ki imajo netrgovsko prepoznavnost v smislu člena 8(3) CPI, ni absolutno. Predvsem pa ni širše od tistega, določenega v členih 12(1)(b) in (f) CPI za znake, ki so prepoznavni oziroma imajo trgovski ugled. Sovpad področij uporabe teh določb še enkrat potrjuje, da jih je treba uporabiti alternativno. V nasprotju s tem, kar je Sodišče prve stopnje površno ugotovilo, skrbna in natančna analiza italijanske doktrine, ki je komentirala člen 8(3) CPI (prej člen 21(3) zakona o italijanskih znamkah), nato dokazuje, da se v skladu s prevladujočim mnenjem ta določba uporablja le za znake, ki so pridobili prepoznavnost na netrgovskem področju. To okoliščino pa potrjujejo redke odločbe, ki so jih doslej izdala italijanska sodišča glede člena 8(3) CPI. Trditev Sodišča prve stopnje, da bi se lahko E. Fiorucci, ker je pridobil prepoznavnost na netrgovskem področju (natančneje na umetniškem, kulturnem, naravovarstvenem področju in področju varstva otrok), kljub vsemu skliceval na varstvo iz člena 8(3) CPI, tudi ni prepričljiva. Nasprotno, po mnenju najbolj priznane italijanske doktrine se E. Fiorucci, ker so rodbinsko ime registrirali že drugi in je dobilo ugled, tako da je postalo prepoznavno na netrgovskem področju, kot imetnik ne more sklicevati na člen 8(3) CPI, ker prevlada zahteva po varstvu imetnika (v obravnavanem primeru družba Edwin) ugledne znamke (v obravnavanem primeru znamka „Fiorucci“), ki je bila predhodno registrirana.