SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)

z dne 5. oktobra 2009

Združeni zadevi T-40/07 P in T-62/07 P

José António de Brito Sequeira Carvalho

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

in

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Joséju Antóniu de Britu Sequeiri Carvalhu

„Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Dopust – Bolniški dopust – Nastop bolniškega dopusta po uradni dolžnosti – Podaljšanje bolniškega dopusta po uradni dolžnosti – Nov predhodni zdravniški pregled – Pristojnost Sodišča za uslužbence – Sprememba predmeta spora“

Predmet: Pritožbi zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije (tretji senat) z dne 13. decembra 2006 v zadevi de Brito Sequeira Carvalho proti Komisiji (F‑17/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑149 in II‑A‑1‑577), s katerima se predlaga razveljavitev te sodbe.

Odločitev: Pritožba v zadevi T-40/07 P se zavrne. V zadevi T-40/07 P José António de Brito Sequeira Carvalho nosi svoje stroške in stroške Komisije Evropskih skupnosti, nastale v tem postopku. Sodba Sodišča za uslužbence Evropske unije (tretji senat) z dne 13. decembra 2006 v zadevi de Brito Sequeira Carvalho proti Komisiji (F-17/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-149 in II-A-1-577) se razveljavi v delu, v katerem so bile z njo odločba z dne 13. julija 2004 in odločbe o podaljšanju bolniškega dopusta po uradni dolžnosti, sprejete po odločbi z dne 22. septembra 2004, razglašene za nične. Tožba, ki jo je J. A. de Brito Sequeira Carvalho vložil pri Sodišču za uslužbence v zadevi F-17/05, se v delu, v katerem se nanaša na odločbo z dne 13. julija 2004 in odločbe o podaljšanju bolniškega dopusta po uradni dolžnosti, sprejete po odločbi z dne 22. septembra 2004, zavrže kot nedopustna. Pritožba v zadevi T‑62/07 P se v preostalem zavrne. V zadevi T-62/07 P J. A. de Brito Sequeira Carvalho nosi polovico svojih stroškov, nastalih v postopku pred Sodiščem za uslužbence in v tem postopku. V zadevi T-62/07 P Komisija nosi svoje stroške in polovico stroškov J. A. de Brita Sequeire Carvalha, nastalih v postopku pred Sodiščem za uslužbence in v tem postopku.

Povzetek

1. Uradniki – Odločba, ki vpliva na upravni položaj uradnika – Upoštevanje elementov, ki jih ni v njegovem osebnem spisu, vendar je bila zadevna stranka predhodno seznanjena z njimi – Zakonitost – Pogoji

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 26, prvi odstavek)

2. Postopek – Ukrepi procesnega vodstva – Pisna vprašanja, postavljena strankam – Neobstoj avtomatične posledice za rešitev spora

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, členi 49, 64 in 65; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

3. Postopek – Predložitev dokazov – Rok – Zamuda pri predložitvi dokaznih predlogov

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 48(1))

4. Postopek – Predlog za pripravljalne ukrepe – Predložitev po koncu ustnega postopka – Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 62)

5. Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodna upravna pritožba – Roki – Narava javnega reda

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

6. Akti institucij – Domneva veljavnosti – Neobstoječ akt – Pojem

(člen 249 ES)

7. Uradniki – Organ, pristojen za imenovanja – Pooblastila – Izvajanje

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 2)

8. Uradniki – Pravno sredstvo – Razlogi – Zloraba pooblastila

9. Uradniki – Pravno sredstvo – Predhodna upravna pritožba – Roki – Prekluzija – Opravičljiva zmota

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

1. Zakonitost presoje tožbe uradnika s strani sodišča Skupnosti nikakor ni odvisna od tega, ali tožena institucija upošteva obveznost obveščanja uradnika o njegovem osebnem spisu, določeno v členu 26 Kadrovskih predpisov. Le sodišče Skupnosti lahko presodi smotrnost sprejetja morebitnih ukrepov procesnega vodstva in odreditve morebitnih pripravljalnih ukrepov.

Cilj člena 26, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov je zagotoviti spoštovanje pravice uradnika do obrambe, tako da se prepreči, da bi odločbe, ki jih sprejme organ, pristojen za imenovanja, in ki vplivajo na njegov upravni status in kariero, temeljile na dejstvih v zvezi z njegovo sposobnostjo, učinkovitostjo ali vedenjem, ki niso navedena v njegovem osebnem spisu. Iz tega sledi, da je odločba, ki temelji na takih dejstvih, v nasprotju z zagotovili iz Kadrovskih predpisov in jo je treba razglasiti za nično, ker je bila sprejeta po nezakonitem postopku.

Vendar samo okoliščina, da dokumenti iz člena 26 Kadrovskih predpisov niso bili vloženi v osebni spis, ne more upravičiti razglasitve ničnosti odločbe, če je bila zainteresirana stranka dejansko seznanjena z njimi. Dejstvo, da se proti uradniku ne smejo uporabiti dokumenti v zvezi z njegovo sposobnostjo, učinkovitostjo ali vedenjem, se nanaša samo na dokumente, s katerimi ni bil predhodno seznanjen. Ne nanaša se na dokumente, ki, čeprav je bil z njimi seznanjen, še niso bili vloženi v njegov osebni spis, saj instituciji ni mogoče preprečiti, da bi sprejela odločitev v interesu službe na podlagi dokumentov, s katerimi je bila zainteresirana stranka predhodno seznanjena, samo zato ker niso bili vloženi v njen osebni spis. Iz tega izhaja, da institucija krši člen 26 Kadrovskih predpisov in pravice uradnika do obrambe, kadar sprejme odločbo, ki posega v njegov položaj, ne da bi ga predhodno seznanila z dejstvi, ki niso navedena v njegovem osebnem spisu in ki upravičujejo sprejetje te odločbe. V zvezi s tem zgolj potrjene seznanjenosti zadevnega uradnika s temi dejstvi ni mogoče šteti za zadosten dokaz, da je imel pred sprejetjem odločbe, ki posega v njegov položaj, možnost učinkovito braniti svoje interese. Da bi bilo spoštovanje njegovih pravic do obrambe zagotovljeno, mora institucija tudi z vsemi sredstvi dokazati, da mu je predhodno razložila, da lahko zadevna dejstva, čeprav niso bila vključena v njegov osebni spis, upravičijo odločbo, ki posega v njegov položaj. V nasprotnem primeru ni mogoče šteti, da je bilo obveščanje, ki se zahteva s členom 26 Kadrovskih predpisov, opravljeno.

(Glej točke od 91 do 94.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 13. december 2005, Cwik proti Komisiji, T‑155/03, T‑157/03 in T‑331/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑411 in II‑1865, točki 50, 51 in navedena sodna praksa ter točka 52; Sodišče prve stopnje, 28. november 2006, Milbert in drugi proti Komisiji, T‑47/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑281 in II‑A‑2‑1455, točka 83.

2. Odločitev za postavitev pisnih vprašanj je v prosti presoji Sodišča za uslužbence, saj lahko v vsaki fazi postopka odredi ukrepe procesnega vodstva ali pripravljalne ukrepe iz členov 64 in 65 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Odločitev za to možnost pa nima nobene avtomatične posledice za rešitev spora, saj Sodišče za uslužbence nespremenljivo presodi vrednost, ki jo je treba pripisati različnim dejstvom in dokazom, ki so mu bili predloženi ali ki jih je lahko samo zbralo.

(Glej točko 105.)

Napotitev na: Sodišče, 29. oktober 2004, Ripa di Meana proti Parlamentu, C‑360/02 P, ZOdl., str. I‑10339, točka 28.

3. Kar zadeva odstopanje od pravil o predložitvi dokaznih predlogov, člen 48(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje strankam nalaga, da navedejo razloge za zamudo pri predložitvi dokaznih predlogov. Taka obveznost pomeni, da je sodišču Skupnosti priznano pooblastilo za nadzor nad obrazložitvijo zamude pri predložitvi teh dokaznih predlogov in, odvisno od posameznega primera, nad njihovo vsebino ter, če zahteva ni pravno zadostno utemeljena, pooblastilo za njihovo zavrnitev. Enako še toliko bolj velja za dokazne predloge, predložene po vložitvi duplike.

(Glej točko 115.)

Napotitev na: Sodišče, 14. april 2005, M proti Sodišču, C‑243/04 P, neobjavljena v ZOdl., točka 33.

4. Stranka lahko po koncu ustnega postopka predlaga ukrepe procesnega vodstva, le če Sodišče za uslužbence odloči ponovno odprtje ustnega postopka. Sodišče za uslužbence, ki ima na podlagi člena 62 Poslovnika Sodišča prve stopnje diskrecijsko pravico na tem področju, je zavezano ugoditi predlogu za ponovno odprtje ustnega postopka, samo če se zainteresirana stranka opira na dejstva, ki imajo lahko odločilen vpliv in jih ni mogla navesti pred koncem ustnega postopka.

(Glej točko 131.)

Napotitev na: Sodišče, 8. julij 1999, Hüls proti Komisiji, C‑199/92 P, Recueil, str. II‑4287, točki 126 in 128; Sodišče, 27. april 2006, L proti Komisiji, C‑230/05 P, neobjavljen v ZOdl., točka 68.

5. Rok treh mesecev za vložitev pritožbe zoper akt, ki posega v položaj, in rok treh mesecev za vložitev pritožbe zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe ali zoper zavrnitev pritožbe zaradi molka organa, določena v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov, sta zavezujoča in ju stranke in sodišče ne morejo spreminjati, saj sta bila določena zaradi zagotovitve jasnosti in varnosti pravnih položajev. V zvezi s tem je za ta roka treba šteti, da se uporabljata za vsako izpodbijanje akta, podvrženega nadzoru sodišča Skupnosti, ne glede na njegovo naravo. V členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov namreč ni nobenega razlikovanja v zvezi s pogoji dopustnosti pritožbe pri organu, pristojnemu za imenovanja, in tožbe pri sodišču Skupnosti glede na resnost napake v izpodbijanem upravnem aktu.

(Glej točki 145 in 146.)

Napotitev na: Sodišče, 6. december 2001, Reyna González del Valle proti Komisiji, C‑219/01 P, neobjavljen v Recueil, točka 10 ; Sodišče, 18. januar 2007, PKK in KNK proti Svetu, C‑229/05 P, ZOdl., str. I‑439, točka 101; Sodišče prve stopnje, 28. marec 2001, Reyna González del Valle proti Komisiji, T‑130/00, neobjavljen v Recueil, točka 39; Sodišče prve stopnje, 8. marec 2006, Lantzoni proti Sodišču, T‑289/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑39 in II‑A‑2‑171, točki 40 in 41; Sodišče prve stopnje, 25. oktober 2007, Estaser El Mareny proti Komisiji, T‑274/06, neobjavljen v ZOdl., točka 40.

6. Akti institucij Skupnosti načeloma uživajo domnevo zakonitosti in imajo zato pravne učinke, dokler niso razveljavljeni ali umaknjeni, tudi če vsebujejo nepravilnosti. Izjema od tega načela so akti, pri katerih so podane tako očitne in hude nepravilnosti, da jih pravni red Skupnosti ne more dopustiti, in za katere se šteje, da nimajo nobenega, niti začasnega pravnega učinka, in so torej pravno neobstoječi. Namen te izjeme je ohranitev ravnovesja med bistvenima, vendar včasih protislovnima zahtevama, ki jima mora zadostiti pravni red, in sicer med stabilnostjo pravnih odnosov in spoštovanjem zakonitosti. Resnost posledic, ki se navezujejo na ugotovitev neobstoja akta institucij, zahteva, da je taka ugotovitev zaradi pravne varnosti mogoča le v zelo izjemnih primerih. To ne velja v primeru, v katerem se nepravilnost pristojnosti in formalna napaka, ki vključuje neizpolnitev obveznosti obrazložitve odločbe, ne zdita tako očitno resni, da bi bilo treba odločbo šteti za pravno neobstoječo.

(Glej točke od 150 do 153.)

Napotitev na: Sodišče, 15. junij 1994, Komisija proti BASF in drugim, C‑137/92 P, Recueil, str. I‑2555, točke od 48 do 50; Sodišče, 8. julij 1999, Chemie Linz proti Komisiji, C‑245/92 P, Recueil, str. I‑4643, točke od 93 do 95; Sodišče, 5. oktober 2004, Komisija proti Grčiji, C‑475/01, ZOdl., str. I‑8923, točke od 18 do 20.

7. Nadaljnji prenos ali odstopanje od meril porazdelitve pristojnosti, ki so s Kadrovskimi predpisi podeljene organu, pristojnemu za imenovanja, bi lahko ničnost akta uprave povzročila samo, če bi lahko tak nadaljnji prenos ali odstopanje škodovalo enemu od jamstev, ki so uradnikom dodeljena s Kadrovskimi predpisi, ali pravilom dobrega upravljanja na področju vodenja zaposlenih. Odločba Komisije, sprejeta na podlagi člena 2 Kadrovskih predpisov, namreč pomeni razdelitev zadev znotraj služb Komisije bolj kot strogo razdelitev, katere neupoštevanje bi se kaznovalo z ničnostjo dejanj, izvedenih zunaj začrtanega okvira.

(Glej točko 155.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 15. september 1998, De Persio proti Komisiji, T‑23/96, RecFP, str. I‑A‑483 in II‑1413, točka 111; Sodišče prve stopnje, 7. februar 2007, Caló proti Komisiji, združeni zadevi T‑118/04 in T‑134/04, še neobjavljena v ZOdl., točki 68 in 71.

8. Pojem zlorabe pooblastil ima zelo natančen pomen in se nanaša na dejstvo, da je upravni organ svoja pooblastila uporabil za drug namen kot tisti, za katerega so mu bila podeljena. Pri odločbi so bila pooblastila zlorabljena samo, če se na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih dejavnikov izkaže, da je bila sprejeta za drugačne namene od navedenih.

V zvezi s tem se v podporo trditev ni dovolj sklicevati na nekatera dejstva, ampak je treba predložiti tudi dovolj jasne, objektivne in skladne dokaze, s katerimi je mogoče potrditi njihovo resničnost ali vsaj verjetnost, sicer ni mogoče izpodbijati vsebinske pravilnosti trditev zadevne institucije.

(Glej točki 172 in 173.)

Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 5. julij 2000, Samper proti Parlamentu, T‑111/99, RecFP, str. I‑A‑135 in II‑611, točka 64; Sodišče prve stopnje, 19. september 2001, E proti Komisiji, T‑152/00, RecFP, str. I‑A‑179 in II‑813, točka 69; zgoraj navedena Cwik proti Komisiji, točki 179 in 180; Sodišče prve stopnje, 2. december 2008, Karatzoglou proti AER, T‑471/04, še neobjavljena v ZOdl., točki 49 in 50.

9. Pojem opravičljive zmote je treba razlagati ozko in se lahko nanaša le na izjemne okoliščine, zlasti ko so institucije ravnale tako, da je lahko njihovo ravnanje samo po sebi ali odločilno povzročilo sprejemljivo zmedo pri zadevni stranki, ki je ravnala v dobri veri in izkazala potrebno skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščenega subjekta. Ob upoštevanju tega, da pomeni izjemo od kazni nedopustnosti zaradi neupoštevanja rokov za pritožbi, ki so zavezujoči, mora pojem opravičljive zmote zatrjevati in dokazati stranka, ki ga namerava koristiti, sodišče pa ne more po uradni dolžnosti ugotoviti obstoja take zmote.

Poleg tega, čeprav je učinek opravičljive zmote lahko tak, da se ohrani rok in tako omogoči dopustnost pritožbe kljub neupoštevanju rokov, določenih v členu 90(2) ali členu 91(3) Kadrovskih predpisov, njen učinek ne more biti tak, da pritožnika razbremeni predhodnega postopka, določenega v členu 90(2) Kadrovskih predpisov, ki je izrecni pogoj za dopustnost tožbe na podlagi člena 91(2) Kadrovskih predpisov, in da se omogoči vložitev tožbe neposredno pri Sodišču za uslužbence.

(Glej točke od 204 do 206.)

Napotitev na: Sodišče, 15. december 1994, Bayer proti Komisiji, C‑195/91 P, Recueil, str. I‑5619, točka 26; Sodišče, 15. maj 2003, Pitsiorlas proti Svetu in ECB, C‑193/01 P, Recueil, str. I‑4837, točka 24; Sodišče prve stopnje, 16. marec 1993, Blackman proti Parlamentu, T‑33/89 in T‑74/89, Recueil, str. II‑249, točki 32 in 33; Sodišče prve stopnje, 11. november 2008, Speiser proti Parlamentu, T‑390/07 P, neobjavljena v ZOdl., točka 33.