SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,

predstavljeni 12. januarja 2017 ( 1 )

Zadevi C‑217/15 in C‑350/15

Massimo Orsi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (sodišče v Santa Marii Capui Vetere, Italija))

„Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Nacionalna zakonodaja, ki določa upravno sankcijo in kazensko sankcijo za ista dejanja, ki se nanašajo na neplačilo DDV — Kršitev načela ne bis in idem“

Luciano Baldetti

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (sodišče v Santa Marii Capui Vetere, Italija))

„Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Nacionalna zakonodaja, ki določa upravno sankcijo in kazensko sankcijo za ista dejanja, ki se nanašajo na neplačilo DDV — Kršitev načela ne bis in idem“

1. V katerih okoliščinah se uporabi načelo ne bis in idem, če zakonodaja nekaterih držav omogoča kumulacijo upravnih in kazenskih sankcij, zato da se kaznuje neplačilo visokega zneska davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV)? To je, če povzamem, vprašanje, s katerim se Sodišče ponovno sooča.

2. To Sodišče je s sodbo z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson, ( 2 ) določilo smernice, ki jim morajo nacionalna sodišča slediti v zvezi s pravico osebe, da se ji ne sodi dvakrat za isto neizpolnitev obveznosti plačila DDV. Pri tem je upoštevalo rešitve, do katerih je prišlo Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP), vendar je odgovor, ki je bil podan v navedeni sodbi, povzročil težave in nesoglasja med sodišči nekaterih držav članic, kot na primer v Italiji. Sodišče ima zdaj priložnost, da dopolni svojo sodno prakso na tem področju.

3. Sodišče mora dopolniti in orisati svojo sodno prakso na tem področju, ki je omejena z nedavno sodbo ESČP z dne 15. novembra 2016. ( 3 ) Vendar to ni najustreznejša priložnost, da to stori, saj je odgovor na oba predloga za sprejetje predhodne odločbe dejansko odvisen od elementa načela ne bis in idem, ki je manj problematičen, in sicer identičnost sankcioniranih oseb.

I – Pravni okvir

A – Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin iz leta 1950 (v nadaljevanju: EKČP)

4. Protokol št. 7 k EKČP, podpisan 22. novembra 1984 v Strasbourgu (v nadaljevanju: Protokol št. 7), v členu 4 ureja „pravico, da nisi dvakrat sojen ali kaznovan za isto kaznivo dejanje“, in sicer tako: „1. Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen. 2. Določbe prejšnjega odstavka ne preprečujejo obnove kazenskega postopka na podlagi zakona in skladno s kazenskim postopkom prizadete države, če obstajajo dokazi o novih ali na novo odkritih dejstvih ali pa če je v prejšnjih postopkih prišlo do bistvene napake, ki bi lahko vplivala na izid sojenja. 3. Določila tega člena se ne smejo derogirati s sklicevanjem na 15. člen Konvencije.“

B – Pravo Evropske unije

5. Člen 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) določa: „Nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“

6. Člen 51 Listine določa področje uporabe Listine: „1. Določbe te listine se uporabljajo za institucije, organe, urade in agencije Unije ob spoštovanju načela subsidiarnosti, za države članice pa samo, ko izvajajo pravo Unije. Zato spoštujejo pravice, upoštevajo načela in spodbujajo njihovo uporabo v skladu s svojimi pristojnostmi in ob spoštovanju meja pristojnosti Unije, ki so ji dodeljene v Pogodbah. 2. Ta listina ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije niti ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah.“

C – Italijansko pravo

7. Člen 13(1) zakonske uredbe št. 471 z dne 18. decembra 1997 o reformi davčnih nekazenskih sankcij v zvezi z neposrednimi davki, davkom na dodano vrednost in pobiranju davkov v skladu s členom 3(133)(q) zakona št. 662 z dne 23. decembra 1996 določa: ( 4 ) „Kdor v predpisanih rokih ne plača, v celoti ali deloma, akontacije, periodičnega obroka, izenačevalnega zneska ali salda davka, ki izhaja iz davčne napovedi/obračuna, pri čemer se v tem primeru odbijejo periodična plačila ali akontacije, tudi če niso bila plačana, se kaznuje z upravno sankcijo v višini 30 % vsakega neplačanega zneska, tudi če se po odpravi vsebinskih ali računskih napak ob pregledu letne davčne napovedi/obračuna ugotovi, da je dolgovani znesek višji oziroma je morebitni odbitek nižji. Za plačila, izvedena z zamudo, krajšo od 15 dni, se sankcija iz prvega stavka, poleg tega, kar je določeno v členu 13(1) zakonske uredbe št. 472 z dne 18. decembra 1997, dodatno zniža na znesek, ki ustreza eni petnajstini za vsak dan zamude. Enaka sankcija se naloži v primeru odmere višjega davka v smislu členov 36a in 36b dekreta predsednika republike št. 600 z dne 29. septembra 1973 in člena 54a dekreta predsednika republike št. 633 z dne 26. oktobra 1972.“ ( 5 )

8. Zakonska uredba št. 74/2000 z dne 10. marca 2000 ( 6 ) o kaznivih dejanjih s področja neposrednih davkov in DDV (v nadaljevanju: zakonska uredba 74/2000) v členu 10b ureja „Izogibanje plačilu DDV“ tako: „Določba iz člena 10a z omejitvami, ki jih določa, velja tudi za vsakogar, ki ne plača davka na dodano vrednost, ki ga dolguje na podlagi letnega obračuna, v roku za plačilo akontacije za naslednje davčno obdobje.“

9. Člen 10a te zakonske uredbe 74/200 določa:

„Kdor za znesek, višji od 50.000 EUR za posamezno davčno obdobje, ne plača odtegljajev v roku za vložitev letnega obračuna davčnega zavezanca na podlagi izdaje potrdila izvajalcu odtegljaja, se kaznuje z zaporom od šest mesecev do dveh let..“

10. Členi od 19 do 21 zakonske uredbe 74/2000, ki so zajeti pod naslovom „Razmerja s prekrškovnim sistemom in med postopki“, v bistvu določajo: (a) da velja specialno pravno pravilo, če je za isto dejanje predvidena sankcija v določbi iz naslova II in določbi, ki ureja upravno sankcijo; (b) da kazenski in upravni postopek tečeta ločeno, kar pomeni, da nobenega ni treba prekiniti, dokler ni sprejeta odločitev v drugem; (c) da pristojni organ določi upravne sankcije v zvezi s kršitvami na področju davkov, ki pomenijo kaznivo dejanje; in (d) da te sankcije vendarle niso izvršljive, razen če se kazenski postopek ustavi ali se konča s pravnomočno oprostilno sodbo, ki izključuje kaznivost dejanja, v tem zadnjem primeru pa rok za plačilo začne teči na datum vročitve oprostilne sodbe.

11. Po datumu, ko so bila storjena dejanja, ki so bila povod za obravnavane predloge za sprejetje predhodne odločbe, je bila italijanska zakonodaja spremenjena z zakonsko uredbo št. 158 z dne 24. septembra 2015 ( 7 ) (v nadaljevanju: zakonska uredba 158/2015) (Decreto Legislativo no 158, de 24 de septiembre de 2015, relativo a la revisión del régimen sancionador en aplicación del artículo 8, apartado 1, de la Ley no 23 de 11 de marzo de 2014), s katerim sta bila spremenjena člena 10a in 10b zakonske uredbe 74/2000 in je bil z novim členom 13 zakonske uredbe 74/2000 dodan še en razlog za izključitev kaznivosti.

12. V skladu s členom 7 zakonske uredbe 158/2015 se člen 10a zakonske uredbe 74/2000 spremeni tako, da se zdaj glasi: „Kdor v roku za vložitev letnega davčnega obračuna ne plača akontacije v znesku, višjem od 50.000 EUR za posamezno davčno obdobje, na podlagi odločbe, izdane zavezancu za plačilo akontacij, se kaznuje z zaporom od šest mesecev do dveh let.“

13. V skladu s členom 8 zakonske uredbe 158/2015 se je besedilo člena 10b zakonske uredbe 74/2000 spremenilo z učinki od 22. oktobra 2015: „Kdor v roku za predložitev letnega obračuna ne plača akontacij davka na dodano vrednost, ki ga dolguje na podlagi takega letnega davčnega obračuna ali ne odvede davkov v okviru odtegljajev, kar potrdijo izvajalci odtegljajev, v znesku, ki je višji od 250.000 EUR za posamezno davčno obdobje, se kaznuje z zaporom od šest mesecev do dveh let.“

14. Člen 7 uredbe-zakona št. 269 z dne 30. septembra 2003 ( 8 ) o uporabi davčnih upravnih sankcij izključno za pravne osebe določa: „1. Upravne sankcije v zvezi s posebnimi davčnimi obveznostmi družbe ali subjekta, ki ima pravno osebnost, so določene izključno za te pravne osebe. 2. Določbe odstavka 1 se uporabljajo za prekrške, ki še niso bili storjeni ali za katere še ni bila izrečena sankcija na datum začetka veljavnosti te uredbe. V primerih, predvidenih s tem členom, veljajo določbe zakonske uredbe z dne 18. decembra 1997, št. 472, če so združljive s to uredbo.“

II – Nacionalna postopka in vprašanji za predhodno odločanje

15. Sodišče mora odgovoriti na dva podobna predloga za sprejetje predhodne odločbe Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (sodišče v Santa Marii Capui Vetere, Italija).

16. Povod za zadevo C‑217/15 je kazenski postopek zoper Massima Orsija, kot zakonitega zastopnika družbe Servizi Ambiente e Commercio s.r.l., ker v predpisanem roku ni plačal 1.014.288,00 EUR iz naslova DDV za davčno obdobje 2011.

17. Kazenski postopek se je začel z ovadbo Agenzia delle Entrate (davčna uprava, Italija) pri Procura della Repubblica (državno tožilstvo, Italija), v kateri je navedla, da podjetje, katerega zakoniti zastopnik je bil M. Orsi, ni plačalo DDV, kar naj bi bilo kaznivo dejanje iz člena 10b v povezavi s členom 10a zakonske uredbe 74/2000. Med tem kazenskim postopkom se je M. Orsi pritožil zoper odredbo o preventivnem zasegu premoženja.

18. Italijanska davčna uprava je ta prekršek z davčnega področja preiskovala še pred začetkom kazenskega postopka in je M. Orsiju poleg tega, da je ugotovila davčni dolg, naložila globo v višini 30 % dolgovanega zneska. Po končanih postopkih sta stranki sklenili poravnavo, v kateri se je davčna uprava odpovedala predvideni sankciji ter sprejela, da M. Orsi plača le dolgovani DDV, s čimer je bil postopek pravnomočno končan, saj ni bila vložena nobena pritožba.

19. V teh okoliščinah je Tribunale di Santa Maria Capua Vetere odločilo, da bo Sodišču predložilo to vprašanje za predhodno odločanje: „Ali je določba iz člena 10b zakonske uredbe št. 74/2000, ki dopušča kazenski pregon subjekta, zoper katerega je državna finančna uprava zaradi istega dejanja (neplačilo davka na dodano vrednost) že izdala pravnomočno odmerno odločbo, s katero je bila naložena upravna sankcija v višini 30 % neplačanega davka, glede na člen 4 [Protokola št. 7 EKČP] in člen 50 [Listine] v skladu s pravom Unije?“

20. V zadevi C‑350/15 je dejansko stanje zelo podobno. Luciano Baldetti, kot zakoniti zastopnik družbe Evoluzione Maglia s.r.l., je v obračunih ugotovil, da mora državi plačati 1.071.836 EUR iz naslova DDV za davčni obdobji 2010 in 2011, česar pa ni storil v predpisanem roku. Davčna uprava je zoper njega kot zastopnika navedenega podjetja uvedla inšpekcijski postopek, v okviru katerega je ugotovila davčni dolg in naložila ustrezne globe. Po koncu inšpekcijskega postopka je davčna uprava z davčnim zavezancem sklenila poravnavo, da mora plačati dolgovani davek in 50 % globe ter se odpovedala preostalim 50 %, s čimer se je postopek pravnomočno končal, saj prav tako ni bila vložena nobena pritožba.

21. Vendar je italijanska davčna uprava zaradi neplačila DDV pri državnem tožilstvu vložila ovadbo zoper L. Baldettija kot zakonitega zastopnika podjetja, ker je menila, da gre za kaznivo dejanje iz člena 10b zakonske uredbe 74/2000. V tem kazenskem postopku se je L. Baldetti pritožil zoper odredbo o preventivnem zasegu premoženja.

22. V teh okoliščinah je Tribunale di Santa Maria Capua Vetere menilo, da mora Sodišču predložiti to vprašanje za predhodno odločanje, ki je enako vprašanju, predloženem v zadevi C‑217/15: „Ali je določba iz člena 10b zakonske uredbe št. 74/2000, ki dopušča kazenski pregon subjekta, zoper katerega je državna finančna uprava zaradi istega dejanja (neplačilo davka na dodano vrednost) že izdala pravnomočno odmerno odločbo, s katero je bila naložena upravna sankcija v višini 30 % neplačanega davka, glede na člen 4 [Protokola št. 7 EKČP] in člen 50 [Listine] v skladu s pravom Unije?“

23. Glede na podobnost je Sodišče ti zadevi združilo z zadevo C‑524/15, Menci, ki se ravno tako nanaša na dvakratno uporabo davčnih in kazenskih sankcij zaradi neplačila DDV. Po koncu pisnega postopka je bila skupna obravnava za tri postopke 8. septembra 2016, na kateri ni bilo niti Orsija niti Baldettija, svoje argumente pa so predstavili le zagovornik Mencija, italijanska vlada in Evropska komisija.

24. Čeprav je bila razglasitev skupnih sklepnih predlogov za tri, do takrat združene zadeve, najavljena za 17. novembra 2016, je razglasitev sodbe ESČP v zadevi A in B/Norveška ( 9 ) narekovala preložitev tega datuma. Iz tega razloga je predsednik četrtega senata Sodišča 30. novembra 2016 sklenil, da na podlagi člena 54(2) in (3) v zvezi s členom 11(4) Poslovnika Sodišča zadevo Menci razdruži od zadev Orsi in Baldetti.

III – Analiza vprašanj za predhodno odločanje

25. Če povzamem, se v dveh predlogih za sprejetje predhodne odločbe Sodišče prosi, naj pojasni, ali je nacionalna zakonodaja, kakršna je italijanska, ki dopušča kumulacijo davčnih in kazenskih sankcij za kaznovanje istih dejanj, in sicer neplačila DDV, združljiva s členom 50 Listine v povezavi s členom 4 Protokola št. 7.

26. Načelo ne bis in idem se v pravu Unije pojavlja v več različicah, ( 10 ) katerih obravnave pa Sodišče še ni poenotilo kljub temu, da so ga nekateri generalni pravobranilci k temu pozvali. ( 11 )

27. Sodišče je sodno prakso glede uporabe načela ne bis in idem za kumulacijo davčnih in kazenskih sankcij kot odgovor države na neplačilo davkov (v konkretnem primeru DDV) vzpostavilo s sodbo Åkerberg Fransson (v nadaljevanju: sodba Åkerberg Fransson).

28. Sodišče je v sodbi Åkerberg Fransson, ( 12 ) potem ko je ugotovilo, da je pristojno za obravnavo predloga za sprejetje predhodne odločbe, ( 13 ) navedlo, da načelo ne bis in idem„ne nasprotuje temu, da država članica za ista dejanja nespoštovanja obveznosti prijavljanja podatkov v zvezi z DDV zaporedno naloži davčno sankcijo in kazensko sankcijo, če prva sankcija ni kazenskopravne narave, kar preveri nacionalno sodišče“. ( 14 ) Svoboda držav članic, da izberejo sankcije, je utemeljena z nujnostjo zagotavljanja pobiranja vseh prihodkov iz naslova DDV in tako z varovanjem finančnih interesov Unije. ( 15 )

29. Sodišče pa je vendarle določilo mejo kumulaciji davčnih in kazenskih sankcij: „kadar je davčna sankcija kazenskopravna v smislu člena 50 Listine in je postala pravnomočna, je mogoče šteti, da člen 50 Listine nasprotuje temu, da se zaradi istih dejanj zoper isto osebo sproži kazenski pregon“. Mogoče je torej hkrati naložiti davčne in kazenske sankcije, ne sme pa se skupaj s kazensko sankcijo naložiti sankcije, ki je po imenu sicer upravna, dejansko pa je represivne narave. ( 16 )

30. Da bi ugotovilo, kdaj je davčna sankcija kazenskopravna sankcija, je Sodišče, kot sem že navedel, uporabilo „merila Engel“, ki jih je pred tem sprejelo v sodbi Bonda ( 17 ). ESČP je namreč razdelalo specifična in avtonomna merila od sodbe Engel in drugi/Nizozemska ( 18 ) za pojasnitev pojma „kazenska obtožba“ iz člena 6 EKČP in pojma „kazen“ iz člena 7 EKČP v zvezi z represivnimi kazenskimi ukrepi v upravnem pravu. Konkretno je za razlago člena 4 Protokola št. 7 uporabilo ta merila, ( 19 ) in sicer pravna kvalifikacija kaznivega ravnanja v nacionalnem pravu; narava kaznivega ravnanja ter narava in intenzivnost oziroma teža sankcije, izrečene storilcu.

31. Sodišče v sodbi Åkerberg Fransson ni uporabilo istih „meril Engel“ za zakonodajo kot je bila švedska, temveč je to nalogo dodelilo predložitvenemu sodišču z opozorilom, da lahko ugotovi, da je kumulacija davčnih in kazenskih sankcij v nasprotju s členom 50 Listine le, če so preostale sankcije učinkovite, sorazmerne in odvračilne. ( 20 )

32. Na podlagi te premise je treba analizirati, ali so v sporih o glavni stvari podani trije elementi, ki so potrebni z uporabo načela ne bis in idem, in sicer: (a) identičnost kaznovane osebe; (b) podvajanje kaznovalnih postopkov; in (c) identičnost presojanih dejanj.

33. Kar zadeva identičnost oseb ni specifičnih odločitev Sodišča, sodna praksa ESČP pa je skopa, saj gre za manj problematičen element ne bis in idem. V nekaterih sodbah ESČP in Sodišče praktično povzameta element identičnosti sankcionirane osebe pod identičnost presojanih dejanj (idem). ( 21 )

34. ESČP je v sodbi Pirttimäki/Finska ( 22 ) analiziralo zadevo, ko je finska davčna uprava naložila davčne sankcije več družbam z omejeno odgovornostjo v britanski lasti, ki pa so jih dejansko obvladovali H. V. J. Pirttimäki in drugi finski državljani; pozneje so se uvedli kazenski postopki proti H. V. J. Pirttimäkiju in drugim zaradi davčne zatajitve, ker niso prijavili dividend, ki so jih prejeli od teh družb. ESČP je menilo, da načela ne bis in idem iz člena 4 Protokola št. 7 ni mogoče uporabiti, saj so bile v upravnem postopku davčne sankcije naložene družbam, medtem ko je bil kazenski postopek uveden zoper fizične osebe (H. V. J. Pirttimäkija in druge), ki so imele ločeno pravno osebnost od družb, čeprav so sodelovale pri sporazumih, ki so jih sklenile družbe. ( 23 )

35. Menim, da je ta pristop najustreznejši tudi za razlago člena 50 Listine.

36. Glede na informacije iz zadevnih sklepov je bila v teh sporih davčna sankcija naložena dvema pravnima osebama, gospodarskima družbama (družbi Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. v prvem primeru in družbi Evoluzione Maglia s.r.l. v drugem), medtem ko je bil kazenski postopek uveden zoper njuna zakonita zastopnika. Strinjam se z italijansko vlado, da zaradi te okoliščine ni mogoče govoriti o dvojni kazni (ali o dvojnem postopku), naloženi isti osebi, saj davčne sankcije, naložene družbi z omejeno odgovornostjo, ni mogoče primerjati z uvedbo kazenskega postopka zoper njenega zakonitega zastopnika, čeprav gre v obeh primerih za isto neplačilo DDV.

37. Če ponovim, v teh dveh primerih manjka pogoj, da mora iti za isto osebo, ki je v upravnem in kazenskem postopku oziroma ki ji je bila v teh dveh postopkih naložena sankcija, to pa je nujni pogoj za uporabo pravice, ki jo zagotavlja člen 50 Listine. Ker ta pogoj ni podan, Sodišču ni treba odločiti o morebitni podanosti drugih elementov za uporabo ne bis in idem.

38. Zato predlagam, da se na vprašanji iz predlogov za sprejetje predhodne odločbe v zadevah C‑217/15 in C‑350/15 odgovori, da pravica, varovana s členom 50 Listine ne pride v poštev, če so, čeprav gre za isto neplačilo DDV, davčne sankcije naložene gospodarski družbi, kazenski postopek pa je bil uveden zoper njenega zakonitega zastopnika.

IV – Predlog

39. Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje odgovori tako: Člen 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah se ne uporabi, če se v primeru dvojnih, torej upravnih in kazenskih postopkov in sankcij za ista dejanja davčne sankcije naložijo pravni osebi, kot je gospodarska družba, kazenski postopek pa je uveden zoper fizično osebo, čeprav je ta oseba zakoniti zastopnik navedene družbe.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Zadeva C‑617/10, EU:C:2013:105.

( 3 ) Zadeva A in B/Norveška, (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 4 ) Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, no. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (GURI št. 5 z dne 8. januarja 1998 – Suplemento Ordinario št. 4).

( 5 ) Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n.o 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (Decreto Legislativo no 662, de 18 de diciembre de 1996, relativo a las disposiciones generales en materia de sanciones administrativas por violación de normas tributarias en aplicación del artículo 3, apartado 133, de la Ley no 662, de 23 de diciembre de 1962) (GURI št. 5 z dne 8. januarja 1998 – Suplemento Ordinario št. 4), ki v členu 13 določa možnost znižanja sankcij, naloženih zaradi neplačila davkov.

( 6 ) Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n.o 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI št. 76 z dne 31. marca 2000).

( 7 ) Decreto Legislativo 24 settembre 2015, no. 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, no. 23 (GURI št. 233 z dne 7. oktobra 2015 – Suplemento Ordinario št. 55).

( 8 ) Decreto-legge 30 settembre 2003, n.o 269, Disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell’andamento dei conti pubblici (GURI št. 229 z dne 2. oktobra 2003 – Suplemento Ordinario. št. 157).

( 9 ) ESČP, sodba z dne 15. novembra 2016, A in B/Norveška (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 10 ) Napotujem na delo Van Bockla, B., The ne bis in idem principle in EU Law, Kluwer, 2010. Glej tudi Oliver, P.; Bombois, T., „Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes“, Journal de droit européen, 2012, str. od 266 do 272; in Tomkin, J., „Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. y Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, str. od 1373 do 1412.

( 11 ) Glej sklepne predloge generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljene 15. decembra 2011 v zadevi Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845, točka 33) in ostale, tam navedene sklepne predloge.

( 12 ) Tam obravnavani primer je bil skoraj enak temu: Åkerbergu Franssonu je bila naložena upravna sankcija zaradi neplačila večjih zneskov DDV; ko pa je bil ta postopek končan, je bil zoper njega uveden kazenski postopek za ista dejanja.

( 13 ) Sodišče se je izreklo za pristojno, saj je bilo mogoče uporabiti člene 2, 250(1) in 273 Direktive 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1) in člen 325 PDEU, ker je šlo za primer uporabe prava Unije v smislu člena 51(1) Listine. Od takrat ni več mogoče dvomiti o uporabi Listine v teh zadevah. Nasprotno pa davčne in kazenske sankcije, izrečene v Italiji zaradi neplačila davka na pokojnino, ne predpostavljajo uporabe prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, zaradi česar se je Sodišče izreklo za očitno nepristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe s sklepom z dne 15. aprila 2015, Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251).

( 14 ) Sodba Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 37).

( 15 ) Ibidem, točka 34.

( 16 ) Uredba Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340) v členu 6 vsebuje določbe, katerih namen je zagotoviti spoštovanje ne bis in idem in ki skušajo preprečiti kumulacijo upravnih sankcij Unije in kazenskih sankcij držav članic.

( 17 ) Sodba z dne 5. junija 2012 (C‑489/10, EU:C:2012:319, točka 37), ki se je nanašala na vzporednost kazenskega postopka na Poljskem z upravnimi sankcijami Evropske unije za prejemnike kmetijskih pomoči. Glej tudi sodbo Åkerberg Fransson, točka 35.

( 18 ) ESČP, sodba z dne 8. junija 1976 (CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, točka 82).

( 19 ) ESČP, sodba z dne 10. februarja 2015, Kiiveri/Finska (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312, točka 30 in navedena sodna praksa).

( 20 ) Sodba z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 36). Na podlagi te sodbe je švedsko vrhovno sodišče spremenilo svojo sodno prakso in je tako v odločbi iz julija kot v odločbi iz julija 2013 menilo, da švedska zakonodaja, ki dopušča kumulacijo davčnih in kazenskih sankcij zaradi neplačila DDV, krši načelo ne bis in idem.

( 21 ) Na primer, ESČP je v sodbi z dne 10. februarja 2009, Zolotukhin/Rusija (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903, točka 84), opisalo identičnost dejanj kot „skupek konkretnih dejanskih okoliščin, ki zadevajo istega storilca in so medsebojno časovno in prostorsko nerazdružljivo povezane“; podčrtal sam.

( 22 ) ESČP, sodba z dne 20. maja 2014, Pirttimäki/Finska (CE:ECHR:2014:0520JUD00352321, točki 5 in 52).

( 23 ) Glej tudi odločbi z dne 2. oktobra 2003, Isaksen/Norveška (CE:ECHR:2003:1002DEC001359602), in z dne 14. septembra 1999, Ponsetti in Chesnel/Francija (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).