SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

EVROPSKE UNIJE (drugi senat)

z dne 21. julija 2016

Carlo De Nicola

proti

Evropski investicijski banki (EIB)

„Javni uslužbenci — Osebje EIB — Zdravstveno zavarovanje — Zavrnitev povračila stroškov zdravljenja — Terapija z laserjem — Zdravljenje, ki znanstveno ni potrjeno — Določbe za imenovanje neodvisnega zdravnika — Pristojno združenje zdravnikov — Mnenje neodvisnega zdravnika — Obseg sodnega nadzora — Razlogi za zavrnitev povračila — Interne določbe na področju zdravstvenega zavarovanja — Namen terapije z laserjem — Blažilni učinki na bolečino — Predhodna odobritev uradnega zdravnika — Premoženjska škoda — Prezgodnji zaključki — Nepremoženjska škoda — Nedoločen znesek — Nedopustnost“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero C. De Nicola v bistvu predlaga, prvič, razglasitev ničnosti odločbe z dne 4. decembra 2014, s katero mu je Evropska investicijska banka (EIB ali v nadaljevanju: Banka) zavrnila povračilo stroškov zdravljenja s terapijo z visokoenergijskim laserjem FP3, in razglasitev ničnosti „vseh povezanih aktov, sprejetih pred to odločbo in po njej“, vključno z več dopisi Banke, ki se nanašajo nanje, ter, drugič, naj se Banki in Evropski uniji naloži plačilo odškodnine za škodo, ki naj bi jo utrpel.

Odločitev:

Odločba Evropske investicijske banke z dne 4. decembra 2014, s katero je slednja C. De Nicoli zavrnila povračilo stroškov terapije z laserjem FP3, se razglasi za nično. V preostalem se tožba zavrne. Evropska investicijska banka nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov C. de Nicole.

Povzetek

V skladu s členom 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se uporablja za postopek pred Sodiščem za uslužbence v skladu s členom 7(1) Priloge I k istemu statutu in členom 50(1)(d) Poslovnika, mora tožba vsebovati zlasti predmet spora in predloge tožeče stranke. Tožba je tako akt, s katerim se začne postopek in v katerem je tožeča stranka dolžna opredeliti predmet spora. V tem oziru mora opredelitev predmeta spora v tožbi Sodišču za uslužbence omogočiti, da natančno opredeli akte, katerih razglasitev ničnosti predlaga tožeča stranka, glede na to, da Sodišče za uslužbence nikakor ne more odločiti ultra petita, tako da razglasi ničnost, ki presega tisto, kar zahteva tožeča stranka. Predlogi za razglasitev ničnosti, ki ne navajajo izrecno akta ali aktov, katerih razglasitev ničnosti se predlaga, in ki ne omogočajo dovolj natančne opredelitve zadevnih aktov, tako ne morejo izpolniti zahtev iz člena 50(1)(d) Poslovnika. Zato je treba predloge za razglasitev ničnosti, če se nanašajo na vse povezane akte, sprejete pred izpodbijano odločbo in po njej, zavreči kot očitno nedopustne. (Glej točke od 55 do 57.) Napotitev na: Sodišče: sodba z dne 14. septembra 1999, Komisija/AssiDomän Kraft Products in drugi, C‑310/97 P, EU:C:1999:407, točka 52; Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 20. maja 2010, Komisija/Violetti in drugi, T‑261/09 P, EU:T:2010:215, točka 30; Sodišče za uslužbence: sodba z dne 11. novembra 2014, De Nicola/EIB, F‑55/08 RENV, EU:F:2014:244, točka 42.

V položaj posegajo samo akti ali ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj. Pri aktih ali odločbah, ki nastajajo v več fazah, zlasti po opravljenem notranjem postopku, so izpodbojni akti načeloma samo ukrepi, ki dokončno določajo stališče institucije ob koncu tega postopka, ne pa tudi vmesni ukrepi, katerih cilj je pripraviti končno odločbo. Pripravljalni akti za odločbo ne posegajo v položaj in tožeča stranka lahko šele v tožbi zoper odločbo, sprejeto po koncu postopka, uveljavlja nepravilnost predhodnih aktov, ki so tesno povezani z njo. Čeprav lahko nekateri izključno pripravljalni ukrepi posegajo v položaj tožeče stranke, ker lahko vplivajo na vsebino poznejšega izpodbojnega akta, zoper navedene ukrepe vseeno ni mogoče vložiti neodvisne tožbe, ampak jih je treba izpodbijati v tožbi, vloženi zoper ta akt. Kar zadeva postopek, ki poteka v skladu z internimi določbami Evropske investicijske banke na področju zdravstvenega zavarovanja in katerega namen je pridobiti mnenje tretjega zdravnika v primeru nesoglasja med uradnim zdravnikom in lečečim zdravnikom zadevnega člana osebja, iz besedila teh določb jasno izhaja, da Banka končno odločitev v zvezi s povračilom stroškov zdravljenja, ki so nastali članu osebja, sprejme na podlagi mnenja tretjega zdravnika, zato se pravni položaj člana osebja spremeni šele ob sprejetju te odločitve in ne ob izdaji mnenja tretjega zdravnika, še manj pa ob pošiljanju pošte za pridobitev takšnega mnenja. (Glej točke od 59 do 61.) Napotitev na: Sodišče prve stopnje: sodba z dne 8. marca 2005, D/EIB, T‑275/02, EU:T:2005:81, točki 43 in 44 ter navedena sodna praksa; Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 20. maja 2010, Komisija/Violetti in drugi, T‑261/09 P, EU:T:2010:215, točka 46; Sodišče za uslužbence: sodba z dne 23. novembra 2010, Marcuccio/Komisija, F‑65/09, EU:F:2010:149, točka 42.

Glede na to, da v internih določbah Evropske investicijske banke na področju povračila stroškov zdravljenja ni natančno navedeno pristojno nacionalno združenje zdravnikov, na katero se mora Banka obrniti v primeru nesoglasja med uradnim zdravnikom in lečečim zdravnikom uslužbenca, Banki za imenovanje tretjega zdravnika nikakor ni treba zaprositi nacionalno združenje zdravnikov, katerega član je zdravnik specialist, ki je zagotavljal zdravljenje ali izvajal zadevno terapijo. Poleg tega iz navedenih internih določb izhaja, da mora zahtevo pri zadevnem združenju zdravnikov, če imenovanje tretjega zdravnika zahteva zavarovana oseba, vložiti Banka in ne sama zavarovana oseba. V skladu s temi določbami ima Banka pri izbiri združenja zdravnikov določeno svobodo. V tem pogledu lahko sicer zadevni uslužbenec Banki predlaga, naj se obrne na določeno združenje zdravnikov, vendar Banka tega predloga nikakor ni dolžna upoštevati. (Glej točki 71 in 72.)

Pravna sredstva, ki so na voljo osebju Unije, se načeloma ne morejo uporabiti za izpodbijanje zdravniških presoj v ožjem pomenu, ki jih je treba šteti za dokončne, če so bile opravljene v skladu z ustreznimi pogoji. Sodišče Unije namreč ni ustrezno zdravniško usposobljeno, da bi lahko potrdilo ali zavrnilo zdravniško presojo ali da bi izbiralo med več nasprotujočimi si zdravniškimi presojami. V tem pogledu je treba zdravniške presoje v ožjem pomenu, ki jih izvede tretji zdravnik, imenovan v skladu z internimi določbami Evropske investicijske banke na področju zdravstvenega zavarovanja, obravnavati kot dokončne, če so bile izdane v skladu z ustreznimi pogoji. Sodišče Unije ima tako samo pravico preveriti, prvič, ali je bil tretji zdravnik imenovan v skladu z ustreznimi pogoji, in, drugič, ali je njegovo mnenje ustrezno, predvsem ali vsebuje obrazložitev, na podlagi katere je mogoče presojati ugotovitve, na katerih temelji, in ali je vzpostavljena razumljiva povezava med zdravniškimi ugotovitvami, ki jih vsebuje, in izpeljanimi sklepi. V teh okoliščinah mora Sodišče Unije morda tudi preučiti, ali sklepi tretjega zdravnika temeljijo na pravilno opredeljeni predpostavki in so torej upoštevni. (Glej točki 104 in 105.) Napotitev na: Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 9. decembra 2009, Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, točka 68; Sodišče za uslužbence: sodbe z dne 18. septembra 2007, Botos/Komisija, F‑10/07, EU:F:2007:161, točka 39; z dne 14. septembra 2010, AE/Komisija, F‑79/09, EU:F:2010:99, točka 64; z dne 28. septembra 2011, Allen/Komisija, F‑23/10, EU:F:2011:162, točka 71, z dne 29. februarja 2012, AM/Parlament, F‑100/10, EU:F:2012:24, točka 65.

Čeprav člen 13(7) Protokola o statutu Evropske investicijske banke določa, da je predsednik Banke pristojen za zaposlovanje in odpuščanje uslužbencev te organizacije, iz te določbe ne izhaja, da mora vse odločbe, ki vplivajo na delovna razmerja z Banko, nujno sprejeti osebno. Učinkovitost organizacije EIB zahteva ravno nasprotno, da se kot v vsaki drugi instituciji ali organu Evropske unije in bolj na splošno v vsakem podjetju sprejetje takih odločb lahko delegira določenim organom ali določenim osebam v teh institucijah ali organih. V tem oziru je po pravu Unije prenos izvedbenih pooblastil zakonit pod pogojem, da ga noben akt uradno ne prepoveduje. (Glej točki 115 in 116.) Napotitev na: Sodišče prve stopnje: sodbi z dne 18. oktobra 2001, X/BCE, T‑333/99, EU:T:2001:251, točka 102 in navedena sodna praksa, in z dne 16. decembra 2004, De Nicola/EIB, T‑120/01 in T‑300/01, EU:T:2004:367, točki 97 in 98.

Zavarovanci v sistemu zdravstvenega zavarovanja Evropske investicijske banke nimajo samodejne pravice do povračila vseh svojih stroškov zdravljenja. Banka je namreč za zagotovitev finančnega ravnovesja svojega sistema zdravstvenega zavarovanja v svojih internih določbah na področju zdravstvenega zavarovanja predvidela zlasti primere zavrnitve povračila nekaterih kategorij stroškov zdravljenja ali posebne pogoje za upravičenost do povračila stroškov nekaterih storitev. Zavarovanec v sistemu zdravstvenega zavarovanja Banke tako lahko sicer upravičeno meni, da bodo njegovi stroški zdravljenja načeloma povrnjeni v okviru različnih zgornjih meja, določenih v internih določbah na področju zdravstvenega zavarovanja, vendar pa lahko Banka vseeno zakonito zavrne povračilo nekaterih stroškov, če na podlagi mnenja uradnega zdravnika in, po potrebi, mnenja tretjega zdravnika, oceni, da so ti stroški previsoki ali se nanašajo na nepotrebno zdravljenje ali storitve ali če zavarovanec ni zaprosil za predhodno odobritev uradnega zdravnika za storitve, ki niso predvidene v tabeli povračil. Poleg tega je popolnoma upravičeno, da se stroški zdravljenja ali storitev, katerih terapevtska korist je znanstveno sporna, ne krijejo iz sistema zdravstvenega zavarovanja, ki se financira s prispevki zavarovancev in same Banke. Pri tem je zdravljenje, ki je brez terapevtske koristi, obravnavano v internih določbah na področju zdravstvenega zavarovanja, saj te Banki omogočajo, da zakonito zavrne povračilo stroškov zdravljenja, za katere meni, da so nepotrebni, mednje pa še toliko bolj spadajo stroški zdravljenja, ki je opredeljeno za nekoristno v smislu, da nima terapevtskih koristi. Poleg tega v internih določbah na področju zdravstvenega zavarovanja nikakor ni določeno, da je Banka, če meni, da nekateri stroški zdravljenja niso potrebni, dolžna povrniti vsaj del teh stroškov. Takšna razlaga, po kateri bi bila Banka prisiljena v različnem obsegu ugoditi vsem prošnjam za povračilo, ki ne bi bile izrecno izključene na podlagi točke II Priloge II k internim določbam na področju zdravstvenega zavarovanja, bi bila v nasprotju z dobrim upravljanjem sistema zdravstvenega zavarovanja in bi ogrozila nujno potrebno ravnovesje med stroški zdravstvenih storitev, ki jih je treba povrniti, in prispevki zavarovancev, ki ga je že sicer težko ohraniti. (Glej točke od 123 do 125, 127 in 128.) Napotitev na: Sodišče za uslužbence: sodba z dne 18. septembra 2007, Botos/Komisija, F‑10/07, EU:F:2007:161, točka 63.

Kar zadeva povračilo stroškov zdravljenja velja, da je odločba o zavrnitvi povračila nezakonita in s tem nična, če Evropska investicijska banka zavrne povračilo stroškov terapije zaradi njene nekoristnosti, ne da bi tretjemu zdravniku omogočila, da bi v svojem mnenju učinkovito preučil morebitne učinke terapije na bolečino zavarovanca, ker mu je Banka sama glede tega postavila nenatančno vprašanje. (Glej točko 140.)

Če odgovornost Evropske unije izhaja iz ravnanja ene izmed njenih institucij, jo pred sodišči Unije zastopa institucija oziroma institucije, ki se jim očita ravnanje, zaradi katerega je nastala odgovornost. Zato je treba predloge za povrnitev nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel član osebja Evropske investicijske banke, ker je ta zavrnila povračilo stroškov zdravljenja, obravnavati kot predloge, vložene proti sami Banki, v kolikor so vloženi zoper Evropsko unijo brez drugega pojasnila. (Glej točko 156.) Napotitev na: Splošno sodišče Evropske unije: sklep z dne 6. januarja 2015, Kendrion/Evropska unija, T‑479/14, EU:T:2015:2, točka 15 in navedena sodna praksa.