ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑126/16

Federatie Nederlandse Vakvereniging in drugi

proti

Smallsteps BV

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Rechtbank Midden-Nederland)

„Predhodno odločanje – Direktiva 2001/23/ES – Členi od 3 do 5 – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Izjeme – Postopki v primerih insolventnosti – ‚pre-pack‘ – Postopki v primerih insolventnosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. junija 2017

Socialna politika – Približevanje zakonodaj – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Direktiva 2001/23 – Področje uporabe – Prenos podjetja po razglasitvi stečaja v okviru pre-packa, ki se pripravi pred tem in izvede nemudoma po razglasitvi stečaja – Vključitev

(Direktiva Sveta 2001/23, členi 3, 4 in 5(1))

Direktiva Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov, zlasti njen člen 5(1), je treba razlagati tako, da se varstvo delavcev, ki ga zagotavljata člena 3 in 4 te direktive, ohrani v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem se prenos podjetja izvede po razglasitvi stečaja v okviru postopka pre-pack, pripravljenega pred tem in izvedenega nemudoma po razglasitvi stečaja, v okviru katerega zlasti „predvideni upravitelj“, ki ga določi sodišče, preveri možnosti, ali bi lahko tretja oseba zagotavljala nadaljevanje dejavnosti tega podjetja, ter se pripravi na dejanja, ki jih je treba za uresničitev tega nadaljevanja izvršiti po razglasitvi stečaja; poleg tega pa v zvezi s tem ni upoštevno, da je cilj tega postopka pre-pack tudi doseči čim večji izkupiček prenosa za vse upnike zadevnega podjetja.

V teh okoliščinah in s pridržkom, da predložitveno sodišče to preveri, je treba šteti, da pri takem postopku, ki na koncu ni namenjen likvidaciji podjetja, z ekonomskim in socialnim ciljem, ki mu sledi, ni mogoče pojasniti niti upravičiti, da delavci tega podjetja ali njegovih prenesenih enot izgubijo pravice, ki so jim priznane z Direktivo 2001/23 (glej po analogiji sodbo z dne 7. decembra 1995, Spano in drugi, C‑472/93, EU:C:1995:421, točki 28 in 30).

(Glej točki 50, 59 in izrek.)
Zavrnitev pristojnih organov, da bi odvetniku, ki je ustrezno vpisan pri odvetniški zbornice druge države članice, priključili usmerjevalnik za priklop na réseau privé virtuel des avocats (virtualno zasebno omrežje za odvetnike) zgolj zato, ker ta odvetnik ni vpisan pri odvetniški zbornici v prvi državi članici, v kateri želi opravljati svoj poklic kot svobodni ponudnik storitev, kadar obveznost sodelovanja z drugim odvetnikom ni predpisana z zakonom, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 4 Direktive Sveta 77/249/EGS z dne 22. marca 1977 o učinkovitem uresničevanju svobode opravljanja storitev odvetnikov v zvezi s členom 56 PDEU in členom 57, tretji odstavek, PDEU. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali taka zavrnitev glede na njen kontekst resnično ustreza ciljema varstva potrošnikov in učinkovitega izvrševanja sodne oblasti, ki jo lahko upravičita, in ali omejitve, ki iz tega izhajajo, glede na ta cilja niso nesorazmerne.

(Glej točko 42 in izrek.)
Zadeva C‑253/16

FlibTravel International SA

in

Léonard Travel International SA

proti

AAL Renting SA in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles)

„Predhodno odločanje – Člen 96 PDEU – Uporabljivost – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje dajanje na voljo posameznih sedežev – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje, da vnaprej določijo svoj cilj – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje nagovarjanje“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. marca 2017

Svoboda opravljanja storitev – Določbe Pogodbe – Področje uporabe – Promet – Nacionalna zakonodaja, ki ponudnikom prevoza s taksijem prepoveduje dajanje na voljo posameznih sedežev, vnaprejšnje določanje svojega cilja in nagovarjanje – Izključitev

(člen 96 PDEU)

Člen 96(1) PDEU je treba razlagati tako, da se ne uporablja za omejitve, naložene ponudnikom storitev prevoza s taksijem, kakršne so te iz postopka v glavni stvari.

Cilj te določbe je preprečiti, da bi države članice sprejele ukrepe podpore ali zaščite, ki bi posredno koristili strankam zadevnega gospodarskega subjekta, za katere ta uporabi navedene prevoznine in pogoje, ne pa ukrepov podpore ali zaščite, ki bi neposredno koristili drugim gospodarskim subjektom, ki so z zadevnim gospodarskim subjektom v konkurenčnem razmerju.

To razlago potrjuje člen 96(2) PDEU, na podlagi katerega mora Komisija za dovolitev ukrepa, ki ga člen 96(1) PDEU načeloma prepoveduje, upoštevati zlasti zahteve primerne regionalne ekonomske politike, potrebe nerazvitih območij in probleme območij, ki so zaradi političnih razmer resno prizadeta.

Nasprotna razlaga, ki jo zagovarjajo tožene stranke iz postopka v glavni stvari, bi poleg tega ogrozila polni učinek člena 58 PDEU, ki v skladu s členom 91 PDEU določa, da mora biti uporaba načel svobode opravljanja prevoznih storitev dosežena z uresničitvijo skupne prometne politike (glej sodbo z dne 22. decembra 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb,C‑338/09, EU:C:2010:814, točka 30), saj bi bil sicer učinek člena 96(1) PDEU tak, da bi bil neposredno prepovedan velik del ukrepov, ki jih je mogoče opredeliti kot omejitve svobode opravljanja prevoznih storitev, ne da bi bil zakonodajalec Unije sprejel tako pravilo.

(Glej točke 20, 21, 23, 24 in izrek.)
(Glej točke 34 in od 36 do 38 ter točko 1 izreka.)

Kot je Sodišče že večkrat poudarilo, je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, po definiciji zadnja instanca, pred katero lahko posamezniki uveljavljajo svoje pravice, ki jim jih priznava pravo Unije. Sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji, so v nacionalnem sistemu zadolžena za enotno razlago pravnih pravil (glej v tem smislu sodbi z dne 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01 , EU:C:2003:513 , točka 34 , in z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03 , EU:C:2006:391 , točka 31 ).

Člen 267, tretji odstavek, PDEU je treba razlagati tako, da lahko sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, opusti predložitev vprašanja za predhodno odločanje Sodišču, če se kasacijska pritožba na podlagi pravil, ki urejajo postopek pred tem sodiščem, zavrže kot nedopustna, pri čemer je treba spoštovati načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

V zvezi s tem je najprej treba spomniti, da je nacionalno sodišče, kadar ni več nobenega pravnega sredstva zoper njegovo odločbo, v bistvu dolžno predložiti zadevo Sodišču na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, kadar se mu postavi vprašanje glede razlage PDEU (sodba z dne 18. julija 2013, Consiglio Nazionale dei Geologi,C‑136/12, EU:C:2013:489, točka 25).

Iz povezave med členom 267, drugi odstavek, PDEU in členom 267, tretji odstavek, PDEU izhaja, da imajo sodišča, na katera se nanaša člen 267, tretji odstavek, PDEU, glede vprašanja, ali je odločitev o nekem vprašanju prava Unije potrebna za to, da lahko navedena sodišča odločijo, enako diskrecijsko pravico kot vsa druga nacionalna sodišča. Ta sodišča zato niso dolžna predložiti vprašanja glede razlage prava Unije, ki jim je bilo postavljeno, če vprašanje ni potrebno, to je, če noben odgovor na to vprašanje ne bi mogel vplivati na rešitev spora (sodba z dne 18. julija 2013, Consiglio Nazionale dei Geologi,C‑136/12, EU:C:2013:489, točka 26).

Zato v primerih, v katerih je treba v skladu s procesnimi pravili zadevne države članice ugotoviti, da pritožbeni razlogi, navajani pred sodiščem iz člena 267, tretji odstavek, PDEU, niso dopustni, ni mogoče šteti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nujen in potreben za to, da lahko to sodišče sprejme svojo odločbo.

(Glej točke od 42 do 44 in 56 ter točko 3 izreka.)
Pojem „pravosodni organ“ v smislu člena 6(1) Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je avtonomen pojem prava Unije in ta člen 6(1) je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se organ izvršilne oblasti, kot je litovsko ministrstvo za pravosodje, imenuje za „odreditveni pravosodni organ“ v smislu te določbe, zato evropskega naloga za prijetje, ki ga je odredil ta organ zaradi izvršitve sodbe, s katero je bila izrečena kazen zapora, ni mogoče šteti za „sodno odločbo“ v smislu člena 1(1) Okvirnega sklepa 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299.

Cilj okvirnega sklepa je namreč uvedba poenostavljenega sistema predaje neposredno med pravosodnimi organi, namenjenega temu, da s ciljem zagotovitve prostega pretoka sodnih odločb v kazenskih zadevah na območju svobode, varnosti in pravice nadomesti klasičen sistem sodelovanja med suverenimi državami, ki zahteva vključitev politične oblasti in presojo z njene strani. Z imenovanjem organa izvršilne oblasti, kot je litovsko ministrstvo za pravosodje, za organ, ki je pristojen za odreditev evropskega naloga za prijetje, pa bi bila izvršilni oblasti podeljena pristojnost odločanja v postopku predaje iskanih oseb, prav to pa se želi ukiniti z Okvirnim sklepom. Poleg tega načelo vzajemnega priznavanja, ki je določeno v členu 1(2) Okvirnega sklepa, na podlagi katerega mora izvršitveni pravosodni organ izvršiti nalog za prijetje, ki ga je odredil odreditveni pravosodni organ, temelji na predpostavki, da je pred izvršitvijo evropskega naloga za prijetje zaradi izvedbe sodnega nadzora posegel pravosodni organ. Odreditev naloga za prijetje s strani subjekta izvršilne oblasti, kot je litovsko ministrstvo za pravosodje, pa izvršitvenemu pravosodnemu organu ne more dati zagotovila, da je bil v zvezi z odreditvijo tega evropskega naloga za prijetje opravljen takšen sodni nadzor, in zato ni zadostna, da bi upravičila visoko stopnjo zaupanja med državami članicami, ki je temelj Okvirnega sklepa.

(Glej točke od 41do 45, 48 in izrek.)
61

V zvezi s tem je Evropsko sodišče za človekove pravice razsodilo, da kumulacija davčnih in kazenskih postopkov in sankcij, s katerimi se kaznuje ista kršitev davčnega zakona, ne krši načela ne bis in idem, določenega v členu 4 Protokola št. 7 k EKČP, če med zadevnimi davčnimi in kazenskimi postopki obstaja dovolj tesna vsebinska in časovna povezava (ESČP, 15. november 2016, A in B proti Norveški, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011, točka 132).
42

Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da se je zoper organ zasebnega prava, ki mu je država članica zaupala nalogo v javnem interesu, kakršna je ta, ki je neločljivo povezana z obveznostjo, ki je državam članicam naložena v členu 1(4) Druge direktive, in ki ima za to na podlagi zakona posebne pristojnosti, kakršna je pristojnost zavarovalnicam, ki opravljajo dejavnost avtomobilskega zavarovanja na ozemlju zadevne države članice, naložiti, naj se vanj včlanijo in ga financirajo, mogoče sklicevati na določbe direktive, ki lahko imajo neposredni učinek.
44

Tak ukrep pa je v nasprotju s členom 4(1) Direktive 79/7, razen če je utemeljen z objektivnimi dejavniki in dejavniki, ki niso nikakor povezani z diskriminacijo na podlagi spola. To velja, če ti ukrepi ustrezajo legitimnemu cilju socialne politike ter je z njimi mogoče doseči ta cilj in so ti za to potrebni (glej v tem smislu sodbo z dne 22. novembra 2012, Elbal Moreno, C‑385/11, EU:C:2012:746, točka 32).
8

Člen 135D zakona o financah iz leta 1992, ki se nanaša na vračilo zneskov dajatve za registracijo vozil pri izvozu nekaterih vozil, je bil dodan z Finance Act 2012 (zakon o financah iz leta 2012) in se uporablja od 8. aprila 2013. Vendar je bil člen 135D(2)(b) zakona o financah iz leta 1992 dodan z zakonom o financah iz leta 2014. Tako spremenjeni člen 135D zakona o financah iz leta 1992 določa: „(1) Davčni organ lahko osebi vrne del dajatve za registracijo vozil, katere znesek se izračuna v skladu z določbami tega člena na podlagi prodajne cene na prostem trgu, za vozilo, ki je bilo umaknjeno iz države, če – (a) to vozilo spada v razred M1; (b) je bilo to vozilo registrirano na podlagi člena 131 in je bila plačana dajatev za registracijo vozil; (c) je bilo vozilo tik pred umikom registrirano na podlagi člena 131; (d) je v 30 dneh pred umikom (i) vozilo in vse dokumente iz točk (b) ali (c) ter (ii) glede na okoliščine primera veljavno potrdilo o pregledu […] vozila pregledala pristojna oseba, ki je ugotovila skladnost z vsemi upoštevnimi elementi; (e) ob preverjanju elementov iz točke (d) prodajna cena vozila na prostem trgu, in sicer cena iz odstavka 2, ni nižja od 2000 EUR, in (f) so spoštovane zahteve iz odstavka 3. (2) Znesek dajatve za registracijo vozil, ki se vrne – (a) se izračuna na podlagi prodajne cene vozila na prostem trgu (kot jo določi upravni organ) ob pregledu iz odstavka (1)(d) in (b) zajema znesek, ki se izračuna z uporabo ene ali več formul ali na druge načine, ki jih lahko določi minister ali so določeni s podzakonskimi akti, ki jih ta sprejme na podlagi določb člena 141. (3) Zahteva za vračilo dajatve za registracijo vozil na podlagi tega člena mora biti vložena v skladu s podrobnostmi in v obliki, ki jih zahteva davčni organ, pri čemer ji je treba priložiti (a) dokumente, ki davčnemu organu pravno zadostno dokazujejo, da je bilo vozilo umaknjeno iz države v 30 dneh po pregledu iz tega poglavja, in (b) dokaz, da je bilo vozilo nato registrirano v drugi državi članici ali dokončno izvoženo iz Evropske unije. (4) Znesek dajatve za registracijo vozil, izračunan za namen vračila na podlagi tega člena za neko vozilo, je treba znižati za – (a) neto znesek vsakega znižanja ali vračila te dajatve, ki je bilo predhodno odobreno za vozilo na podlagi tega člena, in (b) upravne stroške v višini 500 EUR. (5) Vsako vračilo dajatve za registracijo vozil na podlagi tega člena se izvede na ime osebe, ki je ob pregledu iz odstavka (1)(d) navedeno v registrih, ki se vodijo v skladu s členom 60 Finance Act 1993 (zakon o financah iz leta 1993).“
3

V uvodnih izjavah 1, 2, 4, 6 in 11 Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331) je navedeno: „(1) Drugi pododstavek člena 1 Pogodbe o Evropski uniji opredeljuje pojem javnosti in pravi, da je Pogodba nov korak v procesu oblikovanja vse tesnejše zveze med narodi Evrope, v kateri se odločitve sprejemajo čim bolj javno in v kar najtesnejši povezavi z državljani. (2) Javnost omogoča državljanom, da tesneje sodelujejo v postopku odločanja, in zagotavlja, da je uprava deležna večje zakonitosti ter je učinkovitejša in bolj odgovorna državljanu v demokratičnem sistemu. Javnost prispeva h krepitvi načela demokracije in spoštovanja človekovih temeljnih pravic in svoboščin, določenih v členu 6 Pogodbe EU in v [Evropski] [L]istini [Evropske unije] o temeljnih pravicah. […] (4) Namen te uredbe je čim bolj uresničiti pravico dostopa javnosti do dokumentov ter določiti splošna načela in omejitve takega dostopa v skladu s členom 255(2) Pogodbe ES. […] (6) Širši dostop do dokumentov se zagotovi, kadar institucije delujejo v svoji zakonodajni funkciji, vključno s prenesenimi pristojnostmi, sočasno pa se ohranja učinkovitost postopka odločanja institucij. Taki dokumenti morajo biti čim bolj neposredno dostopni. […] (11) Načelno bi morali biti vsi dokumenti institucij dostopni javnosti. Vendar pa je treba nekatere javne in zasebne interese zaščititi z izjemami. Institucije bi morale imeti pravico varovati svoja notranja posvetovanja in razprave, kadar je to potrebno za varovanje svoje sposobnosti opravljanja nalog. Pri ocenjevanju izjem bi morale institucije upoštevati načela v zakonodaji Skupnosti s področja varstva osebnih podatkov, na vseh področjih delovanja [Unije].“
9

Družba ISS je 31. oktobra 2011 odpovedala pogodbe o zaposlitvi še trem drugim delavcem, in sicer JAH, JH in BL, prav tako iz poslovnega razloga s šestmesečnim odpovednim rokom, ki je bil nato podaljšan za dodatnih pet mesecev. Ti delavci so na dan, ko jim je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi, dopolnili starost 55 let in vsak izmed njih je lahko upravičil delovno dobo, daljšo od desetih let, ki jo je pridobil z zaposlitvijo pri družbi AstraZeneca AB in potem pri družbi ISS.
14

Komisija je 12. oktobra 2011 sprejela sporni sklep, s katerim je ugotovila, da so družba Chiquita in pritožnice kršile člen 101 PDEU, ker so sodelovale pri omejevalnem sporazumu na področju uvoza, trženja in prodaje banan v Grčiji, Italiji in na Portugalskem, in sicer v obdobju med 28. julijem 2004 in 8. aprilom 2005, ko so ta podjetja usklajevala svojo cenovno strategijo v teh treh državah članicah, ter jim naložila globe, pri čemer je za njihovo določitev uporabila Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL 2006, C 210, str. 2, v nadaljevanju: smernice iz leta 2006) in obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002.
5

Člen 60 Uredbe REACH, naslovljen „Dodelitev avtorizacije“, določa: 1. Komisija je pristojna, da odloča o vlogah za avtorizacijo, v skladu s tem naslovom. 2. Avtorizacija se brez poseganja v odstavek 3 dodeli, če je tveganje za zdravje ljudi ali okolje, ki izhaja iz uporabe snovi zaradi njenih intrinzičnih lastnosti iz Priloge XIV, pod ustreznim nadzorom v skladu z oddelkom 6.4 Priloge I, kar vlagatelj dokumentira s poročilom o kemijski varnosti, pri čemer se upošteva mnenje Odbora za oceno tveganja iz člena 64(4)(a). Pri dodelitvi avtorizacije in v vseh z avtorizacijo povezanih pogojih, Komisija upošteva vse informacije o izpustih, emisijah in izgubah, vključno s tveganji, ki izhajajo iz razširjene ali razpršene uporabe, ki so znane v času odločitve. Komisija ne upošteva tveganj za zdravje ljudi, ki izhajajo iz uporabe snovi v medicinskem pripomočku in jih urejajo Direktiva Sveta 90/385/EGS z dne 20. junija 1990 o približevanju zakonodaje držav članic o aktivnih medicinskih pripomočkih za vsaditev, Direktiva Sveta 93/42/EGS z dne 14. junija 1993 o medicinskih pripomočkih in Direktiva 98/79/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. oktobra 1998 o in vitro diagnostičnih medicinskih pripomočkih. 3. Odstavek 2 se ne uporablja za: (a) snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57(a), (b), (c) ali (f), za katere ni mogoče določiti praga v skladu z oddelkom 6.4 Priloge I; (b) snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57(d) ali (e); (c) snovi, navedene v členu 57(f), ki so po svojih lastnostih obstojne, se kopičijo v organizmih in so strupene ali zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih. 4. Če se avtorizacija ne more dodeliti v skladu z odstavkom 2 ali se ne more izdati za snovi, navedene v odstavku 3, se lahko kljub temu dodeli samo, če se dokaže, da socialno‑ekonomske koristi prevladajo nad tveganjem za zdravje ljudi ali okolje, ki izhaja iz uporabe snovi, ter če niso na voljo ustrezne alternativne snovi ali tehnologije. […]“
Člen 13 Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki je priložen Pridružitvenemu sporazumu med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS), je treba razlagati tako, da cilj učinkovitega upravljanja migracijskih tokov lahko pomeni nujni razlog v splošnem interesu, s katerim je mogoče utemeljiti nacionalni ukrep – sprejet po tem, ko je ta sklep začel veljati v zadevni državi članici – ki državljanom tretjih držav, mlajšim od 16 let, nalaga, da morajo imeti dovoljenje za prebivanje za vstop in prebivanje v tej državi članici.
Člen 45 PDEU in člen 7 Uredbe (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da se v okoliščinah, kot so te v glavni stvari, znesek nadomestila zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca, ki ga država članica odobri obmejnemu delavcu, ki ni zavezanec za dohodnino v tej državi in čigar nadomestilo zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca ni obdavčljivo, določi tako, da se od plačila, na podlagi katerega se to nadomestilo izračuna, odbije dohodnina, kot se uporablja v tej državi, kar povzroči, da ta obmejni delavec ne dobi – drugače kot osebe, ki prebivajo in delajo v tej državi –A nadomestila, ki ustreza njegovemu prejšnjemu neto plačilu. Okoliščina, da ta delavec do svojega delodajalca nima terjatve, ki ustreza delu njegovega prejšnjega bruto plačila, ki mu zaradi tega odbitka bil izplačan, je v tem pogledu brezpredmetna.
51

Predložitveno sodišče z drugim in tretjim delom vprašanja, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu na eni strani sprašuje, ali je treba Uredbo št. 805/2004 razlagati tako, da se sklep o izvršbi, ki ga je izdal notar na Hrvaškem na podlagi „verodostojne listine“ in zoper katerega ni bil podan ugovor, lahko potrdi kot evropski nalog za izvršbo, in na drugi, ali je treba to uredbo razlagati tako, da so za izdajo takega potrdila pristojni notarji, ali tako, da so zanjo pristojna nacionalna sodišča.
56

S prvim in drugim delom drugega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, prvič, ali je treba člen 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da to, da je oseba na podlagi prispevkov, ki jih je v določenem obdobju plačevala v sistem socialne varnosti države članice, pridobila pravice do starostne pokojnine, nasprotuje temu, da bi se zakonodaja te države članice pozneje prenehala uporabljati za to osebo. Če je odgovor na to vprašanje nikalen, želi to sodišče izvedeti, drugič, kdaj se je zakonodaja Združenega kraljestva prenehala uporabljati za L. Tolley glede na to, da je do leta 2007 še naprej prejemala del DPL za nego, čeprav je v skladu s to zakonodajo izgubila pravico do navedene dajatve, ker se je leta 2002 preselila v Španijo.
153

Prvič, spomniti je treba, da je samo Splošno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejstev ter načeloma tudi za presojo dokazov, ki jih upošteva v podporo tem dejstvom. Če so bili ti dokazi pravilno pridobljeni ter če so bila spoštovana splošna pravna načela in postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je namreč samo Splošno sodišče pristojno za presojo vrednosti, ki jo je treba pripisati predloženim dokazom. Ta presoja torej – razen v primeru izkrivljanja teh dokazov – ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča (glej zlasti sodbi z dne 30. maja 2013, Quinn Barlo in drugi/Komisija, C‑70/12 P, neobjavljena, EU:C:2013:351, točka 25 in navedena sodna praksa, in z dne 16. junija 2016, Evonik Degussa in AlzChem/Komisija, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, točka 23 in navedena sodna praksa). Poleg tega mora tako izkrivljanje očitno izhajati iz listin v spisu, ne da bi bilo treba ponovno presojati dejstva in dokaze (sodba z dne 16. junija 2016, Evonik Degussa in AlzChem/Komisija, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, točka 23 in navedena sodna praksa).
2.

Člen 212a Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, je treba razlagati tako, da je treba pri opredelitvi goljufivega ravnanja ali očitne malomarnosti v smislu tega člena, na strani delodajalca, ki je pravna oseba, upoštevati ne le samega delodajalca, temveč mu tudi pripisati ravnanje zaposlenega ali zaposlenih, ki so v okviru naloge, ki jim jo je zaupal njihov delodajalec, pri čemer so v okviru svojih pristojnosti ravnali v imenu in na račun delodajalca, povzročili nezakonit vnos blaga.
9

Pred 80. spremembo je člen 40(2) DO.A. za upravne uslužbence, ki na datum svoje zaposlitve še niso dopolnili 18 let, določal, da se mlajše od 16., 17. in 18. leta ustrezno uvrsti v plačne razrede a, b in c plačne skupine, ki se uporabi v skladu s členom 37 DO.A. Šele ko so ti uslužbenci dopolnili 18 let, so bili uvrščeni v prvi plačni razred, v katerega so bili uvrščeni vsi upravni uslužbenci, zaposleni po dopolnjenem 18. letu starosti, vendar brez možnosti sklicevanja na pretekla obdobja kot na dobo, izenačeno z obdobji zaposlitve. Tako ni bilo mogoče upoštevati nobenega obdobja šolanja. Poleg tega je bila plača za plačne razrede a, b in c veliko nižja od plače za prvi plačni razred. Ista dejavnost ali funkcija je bila torej različno plačana, glede na starost, v kateri je bila opravljena.