ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 5, 6, 10, 12, 13 in 16 Uredbe št. 805/2004 je navedeno: „(5) Opredelitev ‚nespornih zahtevkov‘ zajema vse položaje, v katerih je upnik, če dolžnik preverjeno ne ugovarja glede vrste ali obsega denarnega zahtevka, pridobil bodisi sodno odločbo proti temu dolžniku ali izvršljivo listino, ki zahteva dolžnikovo izrecno soglasje, bodisi da je to sodna poravnava ali javna listina. (6) Odsotnost ugovora[neugovarjanje] dolžnika, kot je določeno v členu 3(1)(b), je lahko izražen[o] v obliki izostanka od navzočnosti na sodni obravnavi ali kot neizpolnitev poziva sodišča dolžniku, naj pisno obvesti o svoji nameri zagovarjati primer. […] (10) Če je sodišče v državi članici izdalo sodbo o nespornem zahtevku v odsotnosti [brez] sodelovanja dolžnika v postopku, je odprava vseh preverjanj v državi članici izvršbe neizogibno povezana in odvisna od obstoja zadostnega jamstva glede upoštevanja pravic obrambe. […] (12) Treba je uvesti minimalne standarde za postopke, ki vodijo do sodbe, da bi zagotovili obveščenost dolžnika o postopkih, ki jih je sodišče uvedlo proti njemu, o zahtevah za njegovo aktivno sodelovanje v postopkih za ugovarjanje zahtevku in o posledicah njegovega nesodelovanja, in sicer pravočasno in na tak način, ki mu omogoča pripraviti obrambo. (13) Zaradi razlik med državami članicami glede predpisov o civilnem postopku in predvsem tistih določb, ki urejajo vročanje listin, je treba predpisati določno in podrobno opredelitev teh minimalnih standardov. Predvsem se noben način vročanja, ki temelji na pravni fikciji glede izpolnjevanja teh minimalnih standardov, ne more šteti kot zadosten za potrditev sodbe kot evropskega naloga za izvršbo. […] (16) Člen 15 se nanaša na primere, ko se dolžnik ne more zastopati na sodišču, kot v primeru pravne osebe, in ko je oseba, ki ga zastopa, določena z zakonom, kot tudi v primeru, kjer je dolžnik pooblastil drugo osebo, predvsem odvetnika, da ga zastopa v določenih sodnih postopkih v zadevi.“
39

Tretjič, kar zadeva pravne storitve v zvezi z dejavnostmi, ki so, čeprav občasno, povezane z izvajanjem javne oblasti iz člena 10(d)(v) Direktive 2014/24, so te dejavnosti in s tem te storitve v skladu s členom 51 PDEU izključene iz področja uporabe določb te pogodbe, ki se nanašajo na svobodo ustanavljanja, in tistih, ki se nanašajo na svobodo opravljanja storitev v skladu s členom 62 PDEU. Take storitve se razlikujejo od tistih, ki spadajo na področje uporabe te direktive, ker so neposredno ali posredno del izvajanja javne oblasti in pri funkcijah, katerih cilj je varovanje splošnega interesa države ali drugih javnih organov.
Člen 4(1) Direktive Sveta 79/7/EGS z dne 19. decembra 1978 o postopnem izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zadevah socialne varnosti je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero se znesek starostne pokojnine, ki temelji na plačevanju prispevkov, delavca, zaposlenega s krajšim delovnim časom, izračuna tako, da se pokojninska osnova, ki se določi na podlagi dejansko izplačanih plač in dejansko plačanih prispevkov, pomnoži z odstotkom, ki je odvisen od trajanja obdobja plačevanja prispevkov, pri čemer se za samo to obdobje uporabi količnik znižanja, ki odraža razmerje med dejansko opravljenim časom dela s skrajšanim delovnim časom in časom dela, ki ga opravi primerljiv delavec, zaposlen s polnim delovnim časom, ter se nato pomnoži s količnikom 1,5, če so s to ureditvijo v posebej neugoden položaj postavljene zlasti delavke v primerjavi z delavci.
50

Glede temeljnih pravic iz člena 4 Listine, ki ustrezajo tistim iz člena 3 EKČP (sodba z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, točka 86), če bi predložitveno sodišče menilo, kot se zdi, da izhaja iz besedila njegovih vprašanj za predhodno odločanje in spisa, predloženega Sodišču, da na podlagi prejetih informacij lahko izključi obstoj dejanskega tveganja, da bi bila oseba RO po njeni predaji v odreditveni državi članici deležna nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine, načeloma ne bi smelo zavrniti izvršitve predaje iz tega naslova, kar pa ne vpliva na možnost osebe RO, da po predaji v pravnem redu odreditvene države članice uveljavlja pravna sredstva, ki ji omogočajo, da po potrebi izpodbija zakonitosti pogojev njenega zadržanja v zavodu za prestajanje kazni zapora v tej državi članici (glej v tem smislu sodbo z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, točka 103).
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 65(2) Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107) in člena 1(4) Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 1329/2014 z dne 9. decembra 2014 o obrazcih iz Uredbe št. 650/2012 (UL 2014, L 359, str. 30).
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 2 3. aprila 2 0 2 0 –  
Gugler F rancija/Gugler in EUIPO  
(Zadeva C-7 3 6 / 1 8 P) 1 
„Pritožba – Znamka Evropske unije – Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element GUGLER –  
Zahteva za ugotovitev ničnosti, ki jo je vložila družba Gugler France SA – Ekono mska povezava med  
vlagateljem zahteve za ugotovitev ničnosti in imetnikom izpodbijane znamke – Neobstoj  
verjetnosti zmede“  
Znamka Evropske unije – Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije – Relativni razlogi za 
zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne 
proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke – Gospodarska povezava med 
imetniki nasprotujočih si znakov 
(Uredba Sveta št. 207/2009 , člen 8(1)(b)) 
(Glej točke od 34 do 37.) 
Iz rek 
1. Pritožba se zavrne. 
2. Družba Gugler France SA poleg svojih stroškov nosi stroške, ki sta jih priglasila A. Gugler in 
Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) v zvezi s pritožbenim postopkom. 
1 UL C 112, 25.3.2019 . 
SL 
ECLI:EU:C:2020 :308 1
1.

Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Merila za sprejetje omejevalnih ukrepov – Večje kreditne institucije ali druge večje institucije, ki imajo izrecne pristojnosti za spodbujanje konkurenčnosti ruskega gospodarstva, njegove diverzifikacije in naložb – Pojem – Kumulativnost statusa glavne kreditne institucije in obstoj takega pooblastila – Neobstoj (Člen 215 PDEU; Sklep Sveta 2014/512/SZVP, člen 1(1)(a); Uredba Sveta št. 833/2014, člen 5(1)(a)) (Glej točki 35 in 36.)
5.

Okolje – Odpadki – Direktiva 2008/98 – Obveznost držav članic, da zagotovijo predelavo ali odstranitev odpadkov – Obveznost rezultata – Polje proste presoje držav članic glede ukrepov, ki jih je treba sprejeti – Meje – Dolgo trajanje nezdružljivega položaja, ki povzroča znatno degradacijo okolja – Neizpolnitev obveznosti – Odpadki, ki niso strupeni in niso nevarni – Nevplivanje (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/98, člen 13(1)) (Glej točke od 54 do 60, od 62 do 64 in točko 1 izreka.)
2.

Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Določitev osnovnega zneska – Ugotovitev vrednosti prodaje – Prodaja, opravljena v posredni ali neposredni povezavi s kršitvijo – Upoštevanje prodaje na svetovni ravni, da bi odražala relativno težo vsakega podjetja pri kršitvi – Spoštovanje načela enakega obravnavanja – Upoštevanje razlik in okoliščin zadevnih podjetij v drugi fazi izračuna globe – Dopustnost (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 20 in 21; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2) in (3); Sporočilo Komisije 2006/C 210/02, točki 13 in 18) (Glej točke od 47 do59.)
Člen 8(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da je otrok moral biti fizično navzoč v državi članici, da se lahko šteje, da običajno prebiva v tej državi članici v smislu te določbe. Pri tem okoliščine, kakršne so te iz postopka v glavni stvari – ob predpostavki, da so dokazane – in sicer da po eni strani obstaja prisila očeta nad materjo, zaradi česar je slednja njunega otroka rodila v tretji državi in z njim od njegovega rojstva tam prebiva, ter da so po drugi strani kršene temeljne pravice matere ali otroka, v zvezi s tem niso pomembne.

V zvezi s tem je iz uvodne izjave 12 Uredbe št. 2201/2003 razvidno, da je bila ta zasnovana za upoštevanje koristi otroka, zato daje prednost merilu povezanosti. Zakonodajalec je namreč menil, da je sodišče, ki je geografsko blizu običajnega prebivališča otroka, najprimernejše za odločanje o ukrepih, ki jih je treba sprejeti v otrokovo korist.

Člen 8 Uredbe št. 2201/2003 odraža ta cilj z določitvijo splošne pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti v korist sodišč države članice, v kateri ima otrok običajno prebivališče (sodba z dne 15. februarja 2017, W in V, C‑499/15, EU:C:2017:118, točka 52).

Pomen, ki ga je zakonodajalec Unije priznal geografski povezanosti za določitev sodišča, pristojnega v zadevah starševske odgovornosti, izhaja tudi iz člena 13(1) Uredbe št. 2201/2003, ki določa pristojnost sodišča države članice izključno na podlagi navzočnosti otroka, zlasti kadar njegovega prebivališča ni mogoče opredeliti kot „običajnega“ v smislu člena 8(1) te uredbe v nobeni državi članici in kadar te pristojnosti ni mogoče določiti na podlagi člena 12 te uredbe.

Tako je Sodišče presodilo, da se za priznanje običajnega prebivališča otroka v neki državi članici zahteva vsaj to, da je bil otrok fizično navzoč v tej državi članici (sodba z dne 15. februarja 2017, W in V, C‑499/15, EU:C:2017:118, točka 61).

Iz preudarkov, navedenih v točkah od 45 do 52 te sodbe, izhaja, da je fizična navzočnost v državi članici, v kateri je otrok domnevno integriran, nujni predpogoj za presojo stabilnosti te navzočnosti in da „običajnega prebivališča“ v smislu Uredbe št. 2201/2003 torej ni mogoče določiti v državi članici, v kateri otrok še nikoli ni bil. To razlago podpira položaj, ki ga ima člen 8(1) Uredbe št. 2201/2003 med pravili o pristojnosti, ki jih ta uredba določa v zadevah starševske odgovornosti.

(Glej točke 48, 49, od 51 do 54, 70 in izrek)
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 21. marca 2019 – Eco-Bat Technologies in drugi/Komisija

(Zadeva C‑312/18 P) ( 1 )

„Pritožba – Omejevalni sporazumi – Trg reciklaže avtomobilskih baterij – Sklep, s katerim je bila ugotovljena kršitev člena 101 PDEU in so bile naložene globe – Popravni sklep, s katerim so dodane vrednosti nabav prejemnikov, ki niso bile navedene v prvotnem sklepu – Roka za tožbo – Začetek teka – Zamuda – Nedopustnost“

1. Ničnostna tožba – Roki – Narava javnega reda – Začetek – Obvestilo – Nevplivanje izključno procesnih pomanjkljivosti (Člena 263, šesti pododstavek, in 297(2), tretji pododstavek, PDEU) (Glej točke od 25 do 28.)

2. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju (Člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča Evropske unije, člen 58, prvi pododstavek) (Glej točko 31.)

3. Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem – Nedopustnost (Člen 256 PDEU; Poslovnik Sodišča, člen 169(2)) (Glej točko 35.)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbam Eco-Bat Technologies Ltd, Berzelius Metall GmbH in Société traitements chimiques des métaux (STCM) se naloži plačilo stroškov.

( 1 ) UL C 231, 2.7.2018.
(1) Vsi lastniki in imetniki stvarne pravice do uporabe nepremičnine v zgradbi v etažni lastnini, ki so priključeni na razdelilno postajo naročnika ali njen samostojni del, so odjemalci toplotne energije in morajo namestiti naprave za razdelitev porabe toplotne energije iz člena 140(1), točka 2, na ogrevala, ki so v njihovi nepremičnini, ter plačati stroške v zvezi s porabo toplotne energije pod pogoji in na način, ki so določeni v zadevni uredbi iz člena 36(3).

(2) Če lastniki, ki predstavljajo vsaj dve tretjini lastništva zgradbe v etažni lastnini in ki so priključeni na razdelilno postajo naročnika ali njen samostojni del, ne želijo biti odjemalci toplotne energije, namenjene ogrevanju ali topli vodi, morajo o tem pisno obvestiti podjetje za prenos toplotne energije in zahtevati, da se prekine oskrba te razdelilne postaje naročnika ali njenega samostojnega dela s toplotno energijo, namenjeno ogrevanju ali topli vodi.

[…]

(5) Kadar je določen sistem razdelitve porabe toplotne energije, odjemalci v zgradbi v etažni lastnini nimajo pravice prekiniti oskrbe ogreval v njihovi nepremičnini s toplotno energijo tako, da jih fizično odklopijo od notranje napeljave v zgradbi.

(6) Odjemalci, ki prebivajo v zgradbi v etažni lastnini in prekinejo oskrbo ogreval v njihovi nepremičnini s toplotno energijo, ostanejo odjemalci toplotne energije glede toplote, ki jo oddajajo notranja napeljava in ogrevala v skupnih delih zgradbe.“
9

Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado (zakonik o davku na dodano vrednost), s katerim je bila v portugalsko pravo prenesena Direktiva 2006/112, v členu 9, točka 27(a) in (c), v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakonik o DDV), določa, da so DDV oproščene te transakcije: „(a) dajanje kreditov in posredovanje v zvezi s krediti v kakršni koli obliki, vključno z diskontiranjem in rediskontiranjem, ter upravljanje kreditov s strani osebe, ki kredit odobri; […] (c) transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti in tekočimi računi, plačili, transferji, denarnimi prilivi, čeki, plačilnimi instrumenti in drugimi instrumenti, razen preproste izterjave terjatev.“
3

V uvodnih izjavah 1, 3, 6, 7, 9, 31 in 32 Direktive 2001/29 je navedeno: „(1) Pogodba [ES] predvideva ustanovitev notranjega trga in vzpostavitev sistema, ki bo zagotavljal, da se konkurenca na notranjem trgu ne izkrivlja. Uskladitev [harmonizacija] zakonov držav članic o avtorski in sorodnih pravicah prispeva k uresničitvi teh ciljev. […] (3) Predlagano usklajevanje [harmonizacija] bo pomagalo uresničevati štiri svoboščine notranjega trga in je povezano s spoštovanjem temeljnih pravnih načel, zlasti lastnine, vključno z intelektualno lastnino, ter s svobodo izražanja in javnim interesom. […] (6) Brez uskladitve [harmonizacije] na ravni Skupnosti so lahko posledice zakonodajne dejavnosti na nacionalni ravni, ki so se kot odgovor na tehnološke izzive že začele v številnih državah članicah, občutne razlike v varstvu, s tem pa omejitve prostega pretoka storitev in proizvodov, ki vsebujejo intelektualno lastnino oziroma temeljijo na njej, kar vodi k ponovni drobitvi notranjega trga in zakonodajni neskladnosti. Vpliv takšnih zakonodajnih razlik in negotovosti se bo še povečal z nadaljnjim razvojem informacijske družbe, ki je že znatno povečala čezmejno izkoriščanje intelektualne lastnine. […] (7) Pravni okvir Skupnosti za varstvo avtorske in sorodnih pravic mora biti torej prilagojen in dopolnjen, kolikor je potrebno za tekoče delovanje notranjega trga. […] [R]azlik, ki ne prizadenejo delovanja notranjega trga, [pa] ni treba odstraniti ali preprečiti. […] (9) Vsakršno usklajevanje [harmonizacija] avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine. […] (31) Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. […] Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga. (32) Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. […] Države članice naj koherentno uporabljajo te izjeme in omejitve […].“
Člen 80 Uredbe št. 2016/679 določa:

„1. Posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki, ima pravico, da pooblasti neprofitno telo, organizacijo ali združenje, ki je ustrezno ustanovljeno v skladu s pravom države članice, in katerega statutarno določeni cilji so v javnem interesu ter je dejavno na področju varstva pravic in svoboščin posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, kar zadeva varstvo njihovih osebnih podatkov, da vloži pritožbo v njegovem imenu in da v njegovem imenu uveljavlja pravice iz členov 77, 78 in 79 ter da v njegovem imenu uveljavlja pravico do odškodnine iz člena 82, kadar tako določa pravo države članice.

2. Države članice lahko določijo, da ima katero koli telo, organizacija ali združenje iz odstavka 1 tega člena neodvisno od pooblastila posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, v tej državi članici pravico, da vloži pritožbo pri nadzornem organu, ki je pristojen na podlagi člena 77, in da uveljavlja pravice iz členov 78 in 79, če meni, da so pravice posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, iz te uredbe kršene zaradi obdelave.“
117

Zvezna republika Nemčija opozarja, da ukrepi, katerih edini učinek je povzročitev dodatnih stroškov za zadevno storitev in ki na opravljanje storitev med državami članicami vplivajo enako kot na opravljanje storitev v posamezni državi članici, niso zajeti v členu 56 PDEU (sodba z dne 8. septembra 2005, Mobistar in Belgacom Mobile, C‑544/03 in C‑545/03, EU:C:2005:518, točka 31). V zvezi s tem Zvezna republika Nemčija poudarja, da ponudniki in prejemniki storitev iz drugih držav članic zaradi uvedbe dajatve za uporabo infrastrukture in hkratne olajšave pri davku na motorna vozila niso žrtev posredne diskriminacije v primerjavi z nemškimi ponudniki storitev in prejemniki enakih storitev.
53

Glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 38 do 41 te sodbe, in kot je v bistvu poudaril generalni pravobranilec v točkah 57, 59 in od 61 do 63 sklepnih predlogov, je namreč treba šteti, da ker je resno in dejansko uporabo znamke Evropske unije v primeru dejanj uporabe v fazi pred trženjem proizvodov ali storitev, ki jih ta znamka označuje, mogoče ugotoviti le pod pogojem, da bo do trženja kmalu prišlo, morajo imeti dejanja, ki pomenijo uporabo, s katerimi je mogoče dokazati takšno resno in dejansko uporabo, zunanjo naravo in učinke za prihodnost teh proizvodov ali storitev v javnosti, tudi v fazi pred njihovim trženjem.
11

L.W. Geelen, registriran na Nizozemskem kot davčni zavezanec za DDV, proti plačilu opravlja storitve ponujanja interaktivnih erotičnih predstav, ki se snemajo in prenašajo v živo na spletu. Modeli, ki so snemani v teh predstavah, so na Filipinih in delajo za L. W. Geelna. Ta jim zagotovi naprave in programsko opremo, potrebno za prenos navedenih predstav na spletu. Da bi uporabniki storitev L. W. Geelna pridobili dostop do predstav iz postopka v glavni stvari, morajo ustvariti račun pri enem od ponudnikov dostopa do interneta. Ti ponudniki za te predstave prejmejo plačila od navedenih uporabnikov in del plačila nakažejo L. W. Geelenu. Navedene predstave so interaktivne, v smislu, da se lahko vsak uporabnik sporazumeva z modeli in nanje naslovi posebne zahteve. Isto predstavo lahko več uporabnikov istočasno gleda v živo.
24

C. Plessers je zoper to sodbo vložila pritožbo pri arbeidshof te Antwerpen, afdeling Hasselt (delovno sodišče v Antwerpnu, oddelek Hasselt, Belgija), ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je pravica izbire pridobitelja, določena v členu 61(4) [WCO], […] združljiva z Direktivo [2001/23], zlasti njenima členoma 3 in 5, če je ta ‚sodna reorganizacija s prenosom pod nadzorom sodišča‘ izvedena z namenom ohranitve celotnega podjetja odsvojitelja ali dela tega podjetja oziroma njegovih dejavnosti?“
Člen 24 Uredbe Dublin III določa:

„1. Kadar država članica, na ozemlju katere oseba iz člena 18(1)(b), (c) ali (d) prebiva brez dokumenta za prebivanje in v kateri ni bila vložena nova prošnja za mednarodno zaščito, meni, da je v skladu s členom 20(5) in členom 18(1)(b), (c) ali (d) za obravnavanje prošnje odgovorna [v skladu s členom 20(5) in členom 18(1)(b), (c) ali (d) odgovorna] druga država članica, lahko zahteva, da zadevno osebo ponovno sprejme ta druga država članica.

[…]

5. Zahteva za ponovni sprejem prosilca ali druge osebe iz člena 18(1)(b), (c) ali (d) se oblikuje na podlagi standardnega obrazca in vključuje dokaze ali posredne okoliščine, kot so opisani v dveh seznamih iz člena 22(3), in/ali ustrezne elemente iz izjave osebe, ki organom države članice, na katero je zahteva naslovljena, omogočajo, da preveri, ali je odgovorna na podlagi meril, določenih v tej uredbi.

[…]“
10

Člen 2 Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9, v nadaljevanju: Direktiva o pogojih) določa: „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov: (a) ‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite […]; […] (d) ‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven države prejšnjega običajnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se ne more ali zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in za katera se ne uporablja člen 12; (e) ‚status begunca‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice; (f) ‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za begunca, a je bilo v zvezi z njim/njo izkazano, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če bi se vrnila v izvorno državo, ali v primeru osebe brez državljanstva v državo prejšnjega običajnega prebivališča, soočila z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15, in za katero se člen 17(1) in (2) ne uporablja in ki ne more ali zaradi takega tveganja noče izkoristiti zaščite te države; (g) ‚status subsidiarne zaščite‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice; (h) ‚prošnja za mednarodno zaščito‘ pomeni prošnjo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki se lahko razume kot prošnj[a] za status begunca ali subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite izven področja uporabe te direktive, za katero se lahko zaprosi posebej; […]“
18

Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(b) in (c) Direktive 93/13 razlagati tako, da je treba, na eni strani, delavca podjetja in njegovega zakonca, ki s tem podjetjem skleneta kreditno pogodbo, ki je namenjena predvsem zaposlenim navedenega podjetja za financiranje nakupa nepremičnine v zasebne namene, šteti za „potrošnika“ v smislu navedenega člena 2(b), in na drugi strani, ali je treba to isto podjetje, kar zadeva odobritev tega kredita, šteti za „prodajalca ali ponudnika“ v smislu navedenega člena 2(c).