Zadeva T-31/07 R

Du Pont de Nemours (France) SAS

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Začasna odredba — Predlog za odložitev izvršitve — Direktiva 91/414/EGS — Dopustnost — Fumus boni juris — Nujnost — Tehtanje interesov“

Sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 19. julija 2007 II - 2773

Povzetek sklepa

Začasna odredba – Odlog izvršitve – Pogoji za sprejetje – Resna in nepopravljiva škoda

(člena 242 ES in 243 ES)

Začasna odredba – Odlog izvršitve – Začasni ukrepi – Pogoji za sprejetje – Nujnost – Resna in nepopravljiva škoda

(člena 242 ES in 243 ES)

(člena 242 ES in 243 ES)

(člena 242 ES in 243 ES; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 104(1); Direktiva Sveta 91/414; Direktiva Komisije 2006/133)

V okviru predloga za sprejetje začasne odredbe je preizkus dopustnosti tožbe v postopku v glavni stvari nujno sumaren, upoštevajoč nujnost postopka za sprejetje začasne odredbe. Dopustnost tožbe v postopku v glavni stvari je mogoče presojati le na prvi pogled, pri čemer je namen presoje ugotoviti, ali je tožeča stranka podala zadostne elemente, ki na prvi pogled upravičujejo zaključek, da dopustnosti tožbe v postopku v glavni stvari ni mogoče izključiti. Sodnik za začasne odredbe lahko to tožbo označi za nedopustno samo, če je mogoče dopustnost tožbe v postopku v glavni stvari popolnoma izključiti. Dejansko bi odločanje o dopustnosti v fazi začasne odredbe, kadar ta ni prima facie popolnoma izključena, prejudiciralo odločitev Sodišča prve stopnje, ki odloča v postopku v glavni stvari. V okviru predloga za sprejetje začasne odredbe, ki temelji na tožbi za delno razglasitev ničnosti – v skladu s členom 230, četrti pododstavek, ES – Direktive 2006/133 o spremembi Direktive 91/414 glede vključitve flusilazola kot aktivne snovi, na prvi pogled ni mogoče izključiti, da ta direktiva posamično zadeva tožečo stranko, ki je bila v Uredbi št. 933/94 o določitvi aktivnih snovi fitofarmacevtskih sredstev in imenovanju držav članic poročevalk za izvajanje Uredbe navedena kot prijavitelj interesa v smislu člena 4(1) te direktive in ki je poleg tega sodelovala v postopku ocene zadevne snovi in bila iz tega naslova deležna procesnih jamstev. (Glej točke od 107 do 109 in 112.)

Delna razglasitev ničnosti akta Skupnosti ni mogoča, če elementov, glede katerih se zahteva razglasitev ničnosti, ni mogoče ločiti od preostanka akta. Tej zahtevi po ločljivosti ni zadoščeno, kadar bi bila posledica delne razglasitve ničnosti akta to, da bi se spremenilo njegovo bistvo. Pri vprašanju, ali delna razglasitev ničnosti spreminja bistvo izpodbijanega akta, gre za objektivno merilo in ne subjektivno, ki bi bilo povezano s politično voljo organa, ki je sporni akt sprejel. (Glej točki 114 in 119.)

Če tožeče stranke s predlogom za sprejetje začasne odredbe želijo doseči odlog izvršitve nekaterih odločb direktive in če ne predlagajo sprejetja začasne odredbe samo na podlagi člena 242 ES, ampak se sklicujejo tudi na člen 243 ES, lahko sodnik za začasne odredbe sprejme potrebne začasne ukrepe. Natančneje, Komisiji lahko naloži določeno ravnanje. (Glej točke od 124 do 126.)

V sektorju, ki sodi na področje skupne kmetijske politike, pojem „tveganja“ ustreza funkciji verjetnosti negativnih učinkov na premoženje, ki ga zaradi uporabe proizvoda ali postopka varuje pravni red. Pojem „nevarnosti“ se običajno uporablja v širšem pomenu in predstavlja vse proizvode ali postopke, ki bi lahko imeli negativne učinke na človeško zdravje. Pri oceni tveganj gre za oceno stopnje verjetnosti negativnih učinkov nekega proizvoda ali postopka na človeško zdravje in resnosti teh možnih učinkov. Če se od nekega organa Skupnosti zahteva, da v okviru svojih nalog opravi takšne zapletene ocene, ima ta organ zato veliko mero proste presoje, katere uporaba je predmet omejene sodne kontrole, kar pomeni, da ni mogoče, da bi sodnik Skupnosti oceno omenjenega organa nadomestil s svojo oceno elementov dejstev. Ta se tako v podobnih primerih omeji na preučitev dejanske predpostavke in pravne presoje, ki jo je ta organ opravil, ter zlasti tega, da pri ukrepanju tega organa ni prišlo do očitne napake ali zlorabe pooblastil ali da ta organ ni očitno prekoračil mej svoje proste presoje. (Glej točke 130, 131 in 137.)

V skladu s členom 5 Direktive 91/414 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet je uvrstitev neke aktivne snovi v prilogo I k tej direktivi izključena, če ob upoštevanju znanstvenih in tehničnih spoznanj ni mogoče pričakovati, da bo vsaj eno od fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebuje zadevno aktivno snov, varno. Z drugimi besedami, tudi če je neka snov nevarna, je na prvi pogled lahko vedno uvrščena v navedeno prilogo I, pod pogojem, da ustreza zakonsko sprejemljivemu standardu tveganja ob izvajanju ustreznih navodil za uporabo. Če v okviru postopka za izdajo začasne odredbe tožeča stranka zatrjuje kršitev na eni strani Direktive 91/414, in sicer ker naj bi Direktiva 2006/133, ki jo spreminja glede vključitve flusilazola kot aktivne snovi, ne temeljila na oceni tveganj, in na drugi strani previdnostnega načela, ta tožbena razloga zaradi svoje kompleksnosti zahtevata poglobljeno preučitev, ki je ne more opraviti sodnik, ki odloča o začasni odredbi. Vendar teh dveh tožbenih razlogov na prvi pogled ni mogoče šteti za povsem neutemeljena, če utemeljitev, ki jo v prid sprejetju Direktive 2006/133 navaja Komisija, na prvi pogled ponovno odpira razpravo o pred tem opravljeni oceni tveganj, ne da bi bili jasni razlogi za take pomisleke glede dokazov, ki jih je zbrala med večletnim predhodnim ocenjevanjem, in če bi se za odgovor na zadevna tožbena razloga od Sodišča prve stopnje lahko zahtevalo, da odloča o vprašanju, ali je Komisija s sprejetjem sporne direktive prekoračila meje svoje proste presoje. Ob predpostavki, da je Komisija dejansko naredila napako, ko je Direktivo 2006/133 utemeljila na oceni nevarnosti in ne na oceni tveganj, in da je posledično kršila po eni strani Direktivo 91/414, po drugi strani pa previdnostno načelo, ni mogoče izključiti, da je taka napaka lahko imela posledice za zakonitost Direktive 2006/133. (Glej točke 133, 138 in od 140 do 143.)

Nujnost predloga za sprejetje začasne odredbe je treba oceniti glede na potrebnost začasnega odločanja zaradi izognitve resni in nepopravljivi škodi, ki bi bila povzročena stranki, ki predlaga sprejetje začasne odredbe. Kadar je škoda odvisna od nastopa več dejavnikov, zadostuje, da jo je mogoče predvideti z zadostno stopnjo gotovosti. Vendar mora tožeča stranka dokazati dejstva, ki naj bi utemeljevala možnost take resne in nepopravljive škode. Finančna škoda se, razen v izjemnih okoliščinah, ne šteje za nepopravljivo ali težko popravljivo, ker je lahko predmet naknadne finančne kompenzacije. Ob upoštevanju tega načela je predlagani odlog izvršitve upravičen le, če se izkaže, da bi nesprejetje takega sklepa za tožeče stranke vzpostavilo okoliščine, ki bi ogrozile njihov obstoj ali nepopravljivo spremenile njihov tržni delež. Če pa izvršitev akta, ki je predmet ničnostne tožbe v glavni stvari, lahko povzroči nepovrnljivo spremembo na trgu, na katerem je tožeča stranka že prisotna, bi lahko v okviru postopka za sprejetje začasne odredbe škoda, ki bi bila s tem povzročena, čeprav finančna, veljala za nepopravljivo. (Glej točke 144, 145, 174, 175 in 193.)

V okviru postopka za izdajo začasne odredbe je treba, če je predlagatelj podjetje, obseg materialne škode oceniti glede na velikost podjetja. Poleg tega se lahko pri presoji materialnega stanja tožeče stranke upošteva zlasti značilnosti skupine, na katero je vezana prek svoje lastniške strukture. Upoštevanje značilnosti skupine zahteva presojo vseh dejanskih okoliščin v obravnavanem primeru. Poleg tega mora sodnik, ki odloča o začasni odredbi, glede na okoliščine vsakega posameznega primera presoditi, ali bi takojšnja izvršitev akta, ki je predmet predloga za odlog izvršitve, lahko tožeči stranki povzročila resno in neizbežno škodo, ki je z naknadnim sklepom ne bi bilo mogoče odpraviti. (Glej točke 196, 203 in 204.)