Stranke

Razlogi za odločitev

Izrek



Stranke

V združenih zadevah T‑303/06 RENV in T‑337/06 RENV,

UniCredit SpA , prej UniCredito Italiano SpA, s sedežem v Genovi (Italija), ki jo zastopajo G. Floridia, R. Floridia in G. Sironi, odvetniki,

tožeča stranka,

proti

Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) , ki ga zastopa P. Bullock, agent,

tožena stranka,

druga stranka v postopku pred odborom UUNT za pritožbe, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je

Union Investment Privatfonds GmbH s sedežem v Frankfurtu na Majni (Nemčija), ki jo zastopa J. Zindel, odvetnik,

zaradi tožb zoper odločbi drugega odbora UUNT za pritožbe z dne 5. septembra 2006 (združeni zadevi R 196/2005-2 in R 211/2005-2) in z dne 25. septembra 2006 (združeni zadevi R 456/2005-2 in R 502/2005-2) v zvezi s postopkoma z ugovorom med družbama Union Investment Privatfonds GmbH in UniCredito Italiano SpA,

SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat),

v sestavi H. Kanninen, predsednik, I. Pelikánová, sodnica, in E. Buttigieg (poročevalec), sodnika,

sodni tajnik: J. Plingers, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. januarja 2014

izreka naslednjo

Razlogi za odločitev

Sodbo

Dejansko stanje

1. Tožeča stranka, družba UniCredit SpA, prej UniCredito Italiano SpA, je 29. maja in 7. avgusta 2001 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevi za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

2. Znamki, za kateri se je zahtevala registracija, sta besedna znaka UNIWEB in UniCredit Wealth Management.

3. Storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo zlasti v razred 36 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu:

– „bančništvo; finančni posli; denarni posli; zavarovalništvo; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin; finančno in zavarovalniško svetovanje; izdajanje kreditnih/debetnih kartic, bančne in finančne storitve na spletu“ – za znamko UNIWEB;

– „bančništvo; finančni posli; denarni posli; zavarovalništvo; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin; finančno informiranje“ – za znamko UniCredit Wealth Management.

4. Prijavi znamk Skupnosti sta bili objavljeni v Biltenu znamk Skupnosti št. 108/2001 z dne 17. decembra 2001 in št. 24/2002 z dne 25. marca 2002.

5. Intervenientka, družba Union Investment Privatfonds GmbH, je 6. marca in 21. junija 2002 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe št. 207/2009) vložila ugovora zoper registracijo prijavljene znamke za storitve, navedene v točki 3 zgoraj.

6. Ugovora sta temeljila na teh prejšnjih pravicah:

– nemška besedna znamka UNIFONDS, prijavljena 2. aprila 1979 in registrirana 17. oktobra 1979 pod številko 991995, s katero so označene storitve, ki spadajo v razred 36 in ustrezajo temu opisu: „naložbe v sklade“;

– nemška besedna znamka UNIRAK, prijavljena 2. aprila 1979 in registrirana 17. oktobra 1979 pod številko 991997, s katero so označene storitve, ki spadajo v razred 36 in ustrezajo temu opisu: „naložbe v sklade“;

– nemška figurativna znamka, prijavljena 6. marca 1992 in registrirana 10. julija 1992 pod številko 2016954, s katero so označene storitve, ki spadajo v razred 36 in ustrezajo opisu „naložbe v sklade“, kot je predstavljena tu:

>image>8

7. V utemeljitev ugovorov so bili navedeni razlogi iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009).

8. Intervenientka je bila na predlog tožeče stranke 10. januarja in 24. aprila 2003 pozvana, naj predloži dokaze o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk.

9. Oddelek za ugovore je z odločbama z dne 17. decembra 2004 in 28. februarja 2005 ugodil ugovoroma zoper registracijo prijavljenih znamk, in sicer za vse zadevne storitve, razen za „posle v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, za katere je ugovora v tem delu zavrnil.

10. Oddelek za ugovore je glede obeh prijav najprej presodil, da je intervenientka predložila dokaze o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk v Nemčiji za storitve, za katere so bile te znamke registrirane. Nato je ugotovil, da so storitve, ki so zajete s prijavljenima znamkama, razen „poslov v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, podobne storitvam, zajetim s prejšnjimi znamkami. Poleg tega je intervenientka po mnenju oddelka za ugovore predložila tudi dokaz o tem, da je bila imetnica znamk, ki so vse vsebovale predpono „uni“ in ki so tvorile serijo oziroma družino znamk. Nato je ugotovil, da bila sestava prijavljenih znamk podobna sestavi prejšnjih znamk, ki so bile sestavljene iz predpone „uni“ in opisnega elementa ali elementa s šibkim razlikovalnim učinkom. Presodil je, da obstaja tveganje, da bodo nemški potrošniki menili, da spadata prijavljeni znamki v družino znamk intervenientke s predpono „uni“, ki zajemajo storitve „naložbe v sklade“. Zato je oddelek za ugovore sklenil, da za potrošnike v Nemčiji obstaja verjetnost zmede, vključno z verjetnostjo povezovanja, glede storitev, za katere je bilo ugotovljeno, da so si podobne.

11. Tožeča stranka je 17. februarja in 21. aprila 2005 pri UUNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009) vložila pritožbi zoper odločbi oddelka za ugovore.

12. Intervenientka je 11. februarja in 28. aprila 2005 pri UUNT na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbi zoper odločbi oddelka za ugovore.

13. Drugi odbor UUNT za pritožbe je z odločbama z dne 5. in 25. septembra 2006 (v nadaljevanju: izpodbijani odločbi) potrdil odločbi oddelka za ugovore ter zavrnil pritožbi tožeče stranke in pritožbi intervenientke.

14. Prvič, odbor za pritožbe je ugotovil, da je oddelek za ugovore pravilno sklenil, da je intervenientka dokazala resno in dejansko uporabo – v Nemčiji ­– prejšnjih znamk za „naložbe v sklade“.

15. Drugič, odbor za pritožbe je ugotovil, da so glede na to, da so bile prejšnje znamke registrirane in so se uporabljale v Nemčiji za storitve „naložbe v sklade“, upoštevna javnost potrošniki iz te države članice z razmeroma visoko stopnjo pozornosti.

16. Tretjič, odbor za pritožbe je potrdil presojo oddelka za ugovore, v skladu s katero so storitve, ki so zajete s prijavljenimi znamkami, razen „poslov v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, podobne storitvam „naložbe v sklade“, zajetim s prejšnjimi znamkami.

17. Četrtič, oddelek za pritožbe je ugotovil, po eni strani, da je intervenientka dokazala obstoj družine znamk, katere imetnica je, in po drugi strani, da upoštevna javnost predpono „uni“, kadar se ta uporablja v zvezi z naložbami v sklade, povezuje z intervenientko. Odbor za pritožbe je poleg tega ocenil, da imajo prijavljene znamke take lastnosti, zaradi katerih bi se lahko v smislu sodbe Splošnega sodišča z dne 23. februarja 2006 v zadevi Il Ponte Finanziaria proti UUNT – Marine Enterprise Projects (BAINBRIDGE) (T‑194/03, ZOdl., str. II‑445) povezovale s serijo znamk, katere imetnica je intervenientka, ker imajo prijavljene in prejšnje znamke enako sestavo ter ker ima njihov skupni element „uni“ v odnosu do nemške javnosti in navedenih storitev ob upoštevanju njihovih bistvenih lastnosti in njihove uporabe razlikovalni učinek. Odbor za pritožbe je v zvezi s prijavljeno znamko UniCredit Wealth Management poudaril, da se pojma „wealth“ in „management“ v Nemčiji običajno uporabljata za storitve s področja financ in investicij ter da zato to povezovanje besed v odnosu do prijavljenih znamk nima razlikovalnega učinka. Odbor za pritožbe je zato ugotovil, da so nasprotujoče si znamke sestavljene iz znakov, ki so si vizualno, fonetično in pojmovno podobni, ker je njihov „sporni element“, ki v upoštevni javnosti opredeljuje intervenientko, enak.

18. Odbor za pritožbe je na podlagi zgoraj navedenih ugotovitev sklenil, da obstaja verjetnost zmede glede nasprotujočih si znamk, in sicer za prijavljeno znamko UNIWEB, kar zadeva z njo zajete storitve, in sicer „bančništvo; finančni posli; denarni posli; zavarovalništvo; finančno in zavarovalniško svetovanje; izdajanje kreditnih/debetnih kartic, bančne in finančne storitve na spletu“, za prijavljeno znamko UniCredit Wealth Management pa, kar zadeva z njo zajete storitve, in sicer „bančništvo; finančni posli; denarni posli; zavarovalništvo; finančno informiranje“, za katere se šteje, da so podobne „naložbam v sklade“, ki so zajete s prejšnjimi znamkami. Verjetnost zmede pa naj ne bi obstajala glede storitev „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, ki po mnenju oddelka za pritožbe niso podobne storitvam „naložbe v sklade“.

Postopki pred Splošnim sodiščem in Sodiščem

19. Tožeča stranka je 6. in 28. novembra 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tož bi za razveljavitev izpodbijanih odločb. Na obravnavi 15. septembra 2009 pred Splošnim sodiščem je navedla, da je namen njenih tožb le delna razveljavitev spornih odločb, in sicer v delu, v katerem je bilo ugodeno ugovoroma zoper registracijo besednih znakov UNIWEB in UniCredit Wealth Management kot znamk Skupnosti, kar zadeva storitve iz razreda 36 v smislu Nicejskega aranžmaja, ki niso „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“.

20. Splošno sodišče je s sodbo z dne 27. aprila 2010 v združenih zadevah UniCredito Italiano proti UUNT – Union Investment Privatfonds (UNIWEB in UniCredit Wealth Management) (T‑303/06 in T‑337/06, neobjavljena v ZOdl., v nadaljevanju: sodba Splošnega sodišča) v skladu s členom 50 Poslovnika Splošnega sodišča za izdajo sodbe združilo zadevi T‑303/06 in T‑337/06 ter izpodbijani odločbi razveljavilo v delu, v katerem sta bili zavrnjeni pritožbi tožeče stranke in je bilo ugodeno ugovoru zoper registracijo prijavljenih znamk za navedene storitve iz razreda 36, razen „poslov v zvezi s posredovanjem nepremičnin“. Poleg tega je zavrnilo predloga intervenientke za razveljavitev in spremembo, ki ju je ta vložila na podlagi člena 134(3) Poslovnika, in strankam naložilo, da nosi vsaka svoje stroške.

21. Splošno sodišče je tako odločilo, ker je ugodilo edinemu tožbenemu razlogu tožeče stranke, ki se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Splošno sodišče je s sklicevanjem na sodbo BAINBRIDGE, navedeno v točki 17 zgoraj, ugotovilo, da odbor za pritožbe ni opravil celovite presoje pogoja povezanosti prijavljenih znamk s serijo prejšnjih znamk. V bistvu je presodilo, da predpona „uni“ – na ravni bistvenih značilnosti – sama po sebi ni taka, da bi povzročila povezovanje prijavljenih znamk z navedeno serijo, in da na podlagi nobenega drugega vidika primerjave med zadevnimi znamki ni mogoče ugotoviti obstoja verjetnosti zmede.

22. Intervenientka je v skladu s členom 56 Statuta Sodišča Evropske unije 1. julija 2010 v sodnem tajništvu Sodišča vložila pritožbo zoper sodbo Splošnega sodišča (točka 20 zgoraj), v kateri je Sodišču predlagala, naj navedeno sodbo razveljavi in zavrne tožbi, ki ju je pri Splošnemu sodišču vložila tožeča stranka. Poleg tega je Sodišču predlagala, naj sporni odločbi razveljavi v delu, v katerem sta bila z njima zavrnjena njena ugovora zoper registracijo znamk UNIWEB in UniCredit Wealth Management za storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, in ugodi njenima ugovoroma.

23. Sodišče je s sodbo z dne 16. junija 2011 v zadevi Union Investment Privatfonds proti UniCredito Italiano (C‑317/10 P, ZOdl., str. I‑5471, v nadaljevanju: sodba, izdana v pritožbenem postopku), sodbo Splošnega sodišča razveljavilo (točka 20 zgoraj).

24. Sodišče je ugotovilo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo.

25. Sodišče je najprej odločilo, da je Splošno sodišče s tem, da je menilo, da je odbor za pritožbe povezanost prijavljenih znamk s serijo znamk, na katero se sklicuje intervenientka, ugotovil skoraj brez premisleka in poglobljenega preizkusa, in da svoje sodbe ni zadostno obrazložilo, ker ni preizkusilo vidikov, na katere je odbor za pritožbe oprl svojo presojo, izkrivilo vsebino izpodbijanih odločb. Poleg tega je Splošno sodišče z ugotovitvijo, da verjetnost zmede ne obstaja – pri čemer ni upoštevalo vseh upoštevnih dejavnikov za to, da bi konkretno preverilo, ali obstaja verjetnost, da bi upoštevna javnost lahko mislila, da so znamke, za katere se zahteva registracija, del serije znamk, na katero se sklicuje intervenientka, in se tako zaradi prepričanja, da zadevne storitve izhajajo iz istega podjetja ali ekonomsko povezanih podjetij, motila glede njihovega porekla – napačno uporabilo člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

26. Sodišče je zadevi vrnilo v razsojanje Splošnemu sodišču, da bi to še enkrat odločilo o tožbah, ki jih je tožeča stranka vložila pri njem, ter o predlogih intervenientke za delno razveljavitev in spremembo izpodbijanih odločb.

27. Po sodbi, izdani v pritožbenem postopku (točka 23 zgoraj), in v skladu s členom 118(1) Poslovnika so bile zadeve dodeljene prvemu senatu Splošnega sodišča.

28. Stranke so bile v skladu s členom 119(1) Poslovnika pozvane, naj podajo pisna stališča. Tožeča stranka in intervenientka sta stališča predložili v predpisanem roku. UUNT je Splošno sodišče obvestil, da ne namerava podati pisnih stališč.

29. S sklepom predsednika prvega senata Splošnega sodišča z dne 7. novembra 2013 sta bili ti zadevi v skladu s členom 50 Poslovnika združeni za ustni postopek in izdajo skupne končne odločbe.

30. Splošno sodišče je s sklepom z dne 12. junija 2014 odločilo, da ponovno odpre ustni del postopka, in stranke pozvalo, naj odgovorijo na nekatera vprašanja. Stranke so se na ta predlog odzvale v predpisanem roku.

Predlogi strank po vrnitvi zadeve v razsojanje Splošnemu sodišču

31. Tožeča stranka v stališčih Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– še enkrat odloči o tožbah, ki sta bili 6. in 28. novembra 2006 vloženi v sodnemu tajništvu Splošnega sodišča, in jima ugodi tako, da ju obrazloži v skladu z usmeritvami Sodišča;

– intervenientki naloži plačilo stroškov.

32. Intervenientka v stališčih Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbi zavrne;

– ugodi ugovoroma zoper registracijo znamk Skupnosti UNIWEB in UniCredit Wealth Management tudi v delu, v katerem se nanašata na storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“.

Pravo

1. Uvodne ugotovitve

33. Tožeča stranka je na obravnavi 17. januarja 2014 potrdila, da želi s svojim predlogom v stališčih, predloženih po vrnitvi zadeve v razsojanje Splošnemu sodišču, katerega namen je, da Splošno sodišče ponovno odloči o tožbah in jima ugodi, doseči delno razveljavitev izpodbijanih odločb, in sicer v delu, v katerem je bilo z njima ugodeno ugovoroma zoper registracijo znamk UNIWEB in UniCredit Wealth Management glede storitev, ki so zajete s prijavljenima znamkama in ki se ne nanašajo na storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, kakor je predlagala že v svojih tožbah.

34. Poleg tega je intervenientka na obravnavi 17. januarja 2014 potrdila, da želi s svojim predlogom v stališčih, predloženih po vrnitvi zadeve v razsojanje Splošnemu sodišču, katerega namen je, da Splošno sodišče ugodi ugovoroma zoper registracijo znamk Skupnosti UNIWEB in UniCredit Wealth Management tudi v delu, v katerem se nanašata na „posle v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, doseči, po eni strani, delno razveljavitev izpodbijanih odločb, in sicer v delu, v katerem sta bila z njima zavrnjena ugovora zoper registracijo znamk UNIWEB in UniCredit Wealth Management, kar zadeva storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, zajete s prijavama znamk, in po drugi strani, spremembo teh odločb.

2. Dopustnost nekaterih prilog k tožbama

35. UUNT in intervenientka izpodbijata dopustnost nekaterih prilog k tožbama, ker so bili nekateri dokazi Splošnemu sodišču predloženi prvič.

36. Splošno sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da so sporne priloge v bistvu predstavitve izsledkov raziskav, ki jih je opravil nemški poslovni register in ki se v bistvu nanašajo na družbe, ki poslujejo v finančnem sektorju in katerih ime vsebuje element „uni“. Tožeča stranka je te dokaze predložila, da bi dokazala, da ta element zaradi svoje pogoste uporabe v sektorju finančnih storitev nima razlikovalnega učinka.

37. Teh dokazov, prvič predloženih pred Splošnim sodiščem, ni mogoče upoštevati. Namen tožb pred Splošnim sodiščem je namreč nadzor zakonitosti odločb odborov UUNT za pritožbe v skladu s členom 63 Uredbe št. 40/94 (postal člen 65 Uredbe št. 207/2009), zato naloga Splošnega sodišča ni preučevanje dejanskih okoliščin na podlagi dokumentov, ki so bili prvič predloženi pred njim. Zato je treba zgoraj navedene dokumente izključiti, ne da bi bilo treba preizkusiti njihovo dokazno vrednost (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 24. novembra 2005 v zadevi Sadas proti UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, ZOdl., str. II‑4891, točka 19 in navedena sodna praksa).

3. Utemeljenost

38. Tožeča stranka in intervenientka v podporo svojima predlogoma navajata vsaka samo en tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

Tožbeni razlog tožeče stranke: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94

39. Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ker je ugotovil obstoj verjetnosti zmede zaradi povezovanja prijavljenih znamk s prejšnjimi znamkami, ki se štejejo za serijo. Po mnenju tožeče stranke v obravnavanem primeru pogoji, ki so se v sodni praksi oblikovali za zagotovitev širšega varstva serijskih znamk, niso izpolnjeni.

40. UUNT in intervenientka trditvam tožeče stranke nasprotujeta.

41. Spomniti je treba, da se v skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke registracija prijavljene znamke zavrne, če zaradi njene enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je prejšnja znamka zaščitena. Verjetnost zmede obsega tudi verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko. Poleg tega je v skladu s členom 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 207/2009) za prejšnje znamke treba šteti znamke, registrirane v državi članici, z datumom prijave registracije pred prijavo registracije znamke Skupnosti.

42. V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali iz ekonomsko povezanih podjetij. V skladu s to sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celovito, in sicer glede na to, kako upoštevna javnost zaznava zadevne znake in proizvode ali storitve, ob upoštevanju vseh dejavnikov, upoštevnih v obravnavani zadevi, zlasti odvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II‑2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).

43. Poleg tega je iz sodne prakse razvidno, da kadar ugovor zoper prijavo znamke Skupnosti temelji na več prejšnjih znamkah in imajo te znamke take lastnosti, da jih je mogoče obravnavati, kot da so del iste serije oziroma družine znamk, kar se med drugim lahko zgodi bodisi ker v celoti ponazarjajo isti razlikovalni element z dodatkom grafičnega ali besednega elementa, ki jih medsebojno razlikuje, bodisi ker so označene s ponovitvijo iste predpone ali pripone, ki izhaja iz prvotne znamke, pomeni taka okoliščina pomemben dejavnik za presojo obstoja verjetnosti zmede (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 123).

44. Dejansko je lahko ob enakih predpostavkah verjetnost zmede ustvarjena zaradi možnosti povezovanja prijavljene znamke s prejšnjimi znamkami, ki so del serije, če je prijavljena znamka prejšnjim znamkam tako podobna, da lahko pri potrošniku vzbudi prepričanje, da je del iste serije in da so torej proizvodi, ki jih označuje, istega trgovskega ali sorodnega porekla kot proizvodi, zajeti s prejšnjimi znamkami. Taka verjetnost zmede glede prijavljene znamke in prejšnjih serijskih znamk, ki lahko povzroči zmedo glede trgovskega porekla proizvodov, označenih z nasprotujočimi si znaki, lahko obstaja tudi takrat, kadar primerjava med prijavljeno znamko in prejšnjimi znamkami, upoštevanimi posamezno, ne omogoča ugotovitve obstoja neposredne verjetnosti zmede. V takem primeru tveganje, da bi se lahko potrošnik zmotil glede trgovskega porekla zadevnih proizvodov in storitev, ne izhaja iz možnosti, da prijavljeno znamko zamenja z eno od prejšnjih serijskih znamk, ampak iz verjetnosti njegovega prepričanja, da je prijavljena znamka del te serije (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 124).

45. Poleg tega je v skladu s sodno prakso dejstvo obstoja serije oziroma družine znamk pri presoji verjetnosti zmede zaradi verjetnosti povezovanja prijavljene znamke s to serijo upoštevno le, kadar ima skupni element nasprotujočih si znamk razlikovalni učinek. Če pa je ta element opisen, ne more povzročiti verjetnosti zmede (sodbi Splošnega sodišča z dne 6. julija 2004 v zadevi Grupo El Prado Cervera proti UUNT – Héritiers Debuschewitz (CHUFAFIT), T‑117/02, ZOdl., str. II‑2073, točka 59, in z dne 13. julija 2012 v zadevi Caixa Geral de Depósitos proti UUNT – Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona (la Caixa), T‑255/09, neobjavljena v ZOdl., točka 81).

46. Presojo odbora za pritožbe v zvezi z verjetnostjo zmede glede nasprotujočih si znamk je treba preizkusiti ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev.

Upoštevna javnost

47. Kot je bilo ugotovljeno v sodni praksi, je treba v okviru celovite presoje verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne kategorije proizvodov, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. februarja 2007 v zadevi Mundipharma proti UUNT – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, ZOdl., str. II‑449, točka 42 in navedena sodna praksa).

48. V obravnavanem primeru je treba potrditi presojo odbora za pritožbe, ki je stranke niso izpodbijale, v skladu s katero so upoštevna javnost, v odnosu do katere je treba analizirati verjetnost zmede, nemški potrošniki, saj so prejšnje znamke registrirane in se uporabljajo v Nemčiji. Poleg tega je treba za te potrošnike šteti, da imajo razmeroma visoko sposobnost pozornosti, ker so zadevne storitve finančne storitve iz razreda 36, ki imajo zanje zaradi povezanosti z njihovim finančnim in ekonomskim premoženjem neko ekonomsko vrednost (glej v tem smislu zgoraj v točki 45 navedeno sodbo la Caixa, točka 21 in navedena sodna praksa).

Primerjava storitev

49. Iz izpodbijanih odločb izhaja, da pred odborom za pritožbe niti tožeča stranka niti intervenientka nista izpodbijali ugotovitve oddelka za ugovore, v skladu s katero so storitve „bančništvo; finančni posli; denarni posli; zavarovalništvo; finančno in zavarovalniško svetovanje; izdajanje kreditnih/debetnih kartic, bančne in finančne storitve na spletu“, ki so zajete s prijavljeno znamko UNIWEB, in storitve „bančništvo; finančni posli; denarni posli; zavarovalništvo; finančno informiranje“, ki so zajete s prijavljeno znamko UniCredit Wealth Management, podobne storitvam „naložbe v sklade“, zajetim s prejšnjimi znamkami. Odbor za pritožbe je s tem, da je v celoti potrdil odločbi oddelka za ugovore, potrdil to presojo, ki jo je treba – glede na to, da je niso izpodbijale niti stranke v postopku pred Splošnim sodiščem – potrditi.

Primerjava znakov

50. Celovita presoja verjetnosti zmede mora, kar zadeva vizualno, fonetično ali pomensko podobnost nasprotujočih si znakov, temeljiti na celostnem vtisu, ki ga ti znaki ustvarjajo, zlasti ob upoštevanju njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov (glej sodbo Sodišča z dne 12. junija 2007 v zadevi UUNT proti Shaker, C‑334/05 P, ZOdl., str. I‑4529, točka 35 in navedena sodna praksa).

51. Odbor za pritožbe je v točkah 36 oziroma 40 izpodbijanih odločb ugotovil, da imajo nasprotujoče si znamke enako sestavo, ker so sestavljene iz dveh besednih elementov, in sicer predpone „uni“, ki se nadaljuje vsakič z drugo besedo. Poleg tega je v točkah 43 oziroma 48 izpodbijanih odločb ocenil, da so si nasprotujoči si znaki vizualno, fonetično in pojmovno podobni, ker je njihov „sporni element“ enak. Stranke te presoje ne izpodbijajo, zato jo je treba potrditi.

52. V zvezi s tem je treba opozoriti, da povprečni potrošnik sicer običajno dojame znamko kot celoto in ne preverja njenih različnih podrobnosti (sodba Sodišča z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 25), vendar pa še vedno velja tudi, da bo potrošnik, ko bo videl besedni znak, tega razstavil na besedne elemente, ki ga spominjajo na konkretni pomen ali so podobni besedam, ki jih pozna (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. oktobra 2004 v zadevi Vitakraft‑Werke Wührmann proti UUNT – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, ZOdl., str. II‑3445, točka 51). Ta sodna praksa se upošteva tudi pri presoji, kako upoštevna javnost dojema tak figurativni znak, kot je znak UNIZINS v obravnavanem primeru, ki je sestavljen le iz enega stilno oblikovanega besednega elementa.

53. Nasprotujoče si znamke so sestavljene iz predpone „uni“, ki se brez presledka nadaljuje z opisnimi ali malo razlikovalnimi pojmi zadevnih storitev. Tožeča stranka in intervenientka sta na vprašanje Splošnega sodišča namreč odgovorili, da je element „rak“ prejšnje znamke UNIRAK sestavljen iz začetnic nemških besed „Renten, Aktien“ („obveznice, delnice“) ali „Renten, Aktien, Kapital“ („obveznice, delnice, kapital“), ki se tako nanašajo na cilje in politiko naložb v sklade, ki so označeni s to znamko. Poleg tega, kot je v upravnem postopku potrdila tožeča stranka in česar intervenientka ni prerekala, besedi „fonds“ in „zins“, ki sledita predponi „uni“ pri prejšnjih znamkah UNIFONDS in UNIZINS, pomenita investicijske „sklade“ in „obresti“. Kar zadeva znamko UniCredit Wealth Management, je treba ugotoviti, prvič, da se beseda, ki neposredno sledi predponi „uni“, nanaša na tekočo transakcijo v finančnem sektorju, s katero banka svojemu klientu zagotovi neko vsoto denarja. Na podlagi dejstva, da sta besedi „credit“ in „management“ angleški, ni mogoče izključiti možnosti, da bi jima upoštevna javnost pripisovala pomen glede na zadevne storitve. Besedi „credit“ in „management“ sta namreč podobni nemškima besedama „Kredit“ in „Management“, ki pomenita isto. V nasprotju s trditvami tožeče stranke je beseda „fonds“ n emška, in ne angleška. Drugič, angleški jezik je zelo razširjen in razumljen v zadevnem okolju, to je na področju finančnih storitev. Poleg tega, kar zadeva besedi „wealth“ in „management“, kakor je v točki 40 izpodbijane odločbe z dne 25. septembra 2006 pravilno poudaril oddelek za pritožbe, se v finančnem sektorju, tudi v Nemčiji, ti besedi običajno uporabljata za finančne storitve, kot je svetovanje na področju naložb, in računovodske storitve. Nazadnje, oddelek za ugovore je glede besede „web“ iz znamke UNIWEB ugotovil, čemur tožeča stranka ni ugovarjala, da je ta uveljavljena okrajšava za angleški izraz „world wide web“, ki se nanaša na svetovno informacijsko-komunikacijsko omrežje internet. Čeprav gre za angleški izraz, je v mednarodni javnosti zaradi globalne uporabe interneta splošno poznan. Tudi če se ta izraz ne nanaša neposredno na finančne storitve, ga je mogoče z njimi vseeno povezati. Tako se ta izraz lahko na primer poveže s finančnimi storitvami, ki se zagotavljajo prek spleta, ali s naložbenimi storitvami v sektorju, ki je povezan z internetom. Zato bo upoštevna javnost nasprotujoče si znamke razstavila na element „uni“, ki se nadaljuje z drugo besedo.

54. Iz tega sledi, da ker si nasprotujoče si znamke delijo predpono „uni“, med njimi obstaja neka stopnja vizualne in fonetične podobnosti. Te podobnosti na podlagi tega, da so besede, ki sledijo predponi, različne, ter da je znamka UniCredit Wealth Management sestavljena iz treh, in ne samo enega besednega elementa – ob upoštevanju dejstva, da potrošnik običajno večji pomen pripiše začetnemu delu besed – ni mogoče izključiti (sodba Splošnega sodišča z dne 17. marca 2004 v združenih zadevah El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello in Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 in T‑184/02, Recueil, str. II‑965, točka 81). Poleg tega so nasprotujoče si znamke s fonetičnega vidika, razen prijavljene znamke UniCredit Wealth Management, sestavljene iz treh zlogov. Glede znamke UniCredit Wealth Management je mogoče zaradi predpone „uni“ v njenem prvem besednem elementu skleniti, da je nekoliko podobna prejšnjim znamkam. Prav tako so si nasprotujoče si znamke nekoliko podobne tudi vizualno, saj je njihova sestava zelo podobna (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 26. septembra 2012 v zadevi IG Communications proti UUNT – Citigroup in Citibank (CITIGATE), T‑301/09, neobjavljena v ZOdl., točka 78).

55. Poleg tega je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe pod naslovom „Primerjava znakov“ preučil, ali imata prijavljeni znamki take lastnosti, zaradi katerih bi ju lahko upoštevna javnost povezovala z družino oziroma serijo znamk intervenientke. Iz ustaljene sodne prakse je namreč razvidno, da je obstoj družine ali serije znamk element, ki ga je treba upoštevati pri presoji verjetnosti zmede, vendar pa ta element kljub temu v okviru presoje obstoja podobnosti med nasprotujočimi si znamkami ni upošteven (sodba Sodišča z dne 24. marca 2011 v zadevi Ferrero proti UUNT, C‑552/09 P, ZOdl., str. I‑2063, točki 97 in 98).

56. Zato je treba to presojo odbora za pritožbe preizkusiti v okviru presoje verjetnosti zmede.

Verjetnost zmede

57. Odbor za pritožbe je odločil, da ob upoštevanju podobnosti med nasprotujočimi si znaki in tudi med storitvami, zajetimi z nasprotujočimi si znamkami, pri potrošnikih obstaja verjetnost zmede zaradi povezovanja prijavljenih znamk s prejšnjimi znamkami, ki so del serije intervenientke.

58. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se lahko verjetnost povezovanja prijavljene znamke s serijo prejšnjih znamk ugotovi le, če sta izpolnjena dva kumulativna pogoja. Prvič, imetnik serije prejšnjih registracij mora dokazati uporabo vseh znamk, ki spadajo v serijo, ali vsaj števila znamk, ki so zmožne sestavljati serijo. Drugič, ne le da mora biti prijavljena znamka podobna znamkam iz serije, ampak mora imeti tudi lastnosti, zaradi katerih jo je mogoče povezovati s serijo (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točke od 125 do 127).

59. Tožeča stranka trdi, da v tem primeru ni bil izpolnjen noben od teh pogojev, saj, prvič, intervenientka ni dokazala uporabe prejšnjih znamk iz serije in, drugič, je bila možnost povezovanja prijavljenih znamk s serijo prejšnjih znamk izključena.

– Dokaz o uporabi prejšnjih znamk iz serije oziroma družine znamk

60. Spomniti je treba, da morajo biti za obstoj tveganja napačnega razumevanja javnosti, da prijavljena znamka spada v serijo, prejšnje znamke, ki so del te serije, nujno prisotne na trgu. Za upoštevanje serijskega značaja prejšnjih znamk, ki vključuje povečanje obsega varstva posameznih znamk, ki so del serije, je treba vsako abstraktno presojo verjetnosti zmede, ki temelji samo na obstoju več registracij, katerih predmet so znamke, pri katerih se ponavlja isti razlikovalni element, in v odsotnosti dejanske uporabe teh znamk, obravnavati kot neupoštevno (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 126). Kadar gre namreč za „družino“ ali „serijo“ znamk izhaja verjetnost tveganja iz možnosti, da se potrošnik moti glede izvora ali porekla proizvodov ali storitev, ki so zajeti z znamko, katere registracija se zahteva, in napačno meni, da je ta znamka del te družine ali serije znamk, je dokaz o uporabi zadostnega števila znamk, ki bi lahko sestavljale družino ali serijo znamk, pomemben, saj v primeru neobstoja take uporabe od potrošnika ni mogoče pričakovati, da bi v navedeni družini ali seriji znamk odkril skupni element in/ali da bi s to družino ali serijo povezal drugo znamko, ki vsebuje isti skupni element (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 13. septembra 2007 v zadevi Il Ponte Finanziaria proti UUNT, C‑234/06 P, ZOdl., str. I‑7333, točki 63 in 64). Tako se bo morala verjetnost zmede, morebitno povzročena zaradi prisotnosti prijavljene znamke na trgu, v primeru odsotnosti dokaza o uporabi zadostnega števila znamk, ki bi lahko sestavljale družino oziroma serijo znamk, presojati na podlagi primerjave vsake posamezne prejšnje znamke s prijavljeno znamko (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 126).

61. Odbor za pritožbe je v točkah 20 in 24 izpodbijanih odločb s potrditvijo odločb oddelka za ugovore v tem delu ugotovil, da je bilo na podlagi dokumentov, ki jih je predložila intervenientka, dokazano, da se prejšnje znamke resno in dejansko uporabljajo v Nemčiji za storitve „naložbe v sklade“.

62. Tožeča stranka je v pisnih stališčih v zvezi s tem trdila, da intervenientka ni predložila zadostnih dokazov, ki bi lahko bili med drugim sestavljeni iz raziskav, izsledkov „demografskih študij“ in podatkov o uveljavljenosti sklada, ki je označen z znamkami, da bi dokazala, da je upoštevna javnost prejšnje znamke dojemala kot serijo znamk, ali da bi upoštevna javnost prijavljeni znamki lahko povezovala s prejšnjimi znamkami, za katere se šteje, da tvorijo serijo. Zato je odbor za pritožbe po mnenju tožeče stranke s tem, da je dokaze o uporabi prejšnjih znamk na podlagi merila običajne uporabe člena 43(2) Uredbe št. 40/94 (postal člen 42(2) Uredbe št. 207/2009) štel za zadostne, ne da bi zahteval dokaz o „kvalificirani uporabi“ prejšnjih znamk kot dela serije, storil hudo napako. Tožeča stranka odboru za pritožbe poleg tega očita, da ni zadostno obrazložil svoje odločitve in je tako kršil člen 73 Uredbe št. 40/94 (postal člen 75 Uredbe št. 207/2009), ker pri presoji dokaza o uporabi prejšnjih znamk kot dela serije oziroma družine znamk intervenientke ni upošteval razmeroma visoke stopnje pozornosti upoštevne javnosti. Nazadnje, tožeča stranka v tožbah trdi, da predloženi dokaz nikakor ni zadosten za dokaz uporabe prejšnjih znamk, prvič, ker so poslovna poročila, ki jih je predložila intervenientka, dokumenti za interno uporabo in ne implicirajo poznavanja prejšnjih znamk na trgu ter, drugič, ker podatki iz medijev v zvezi z investicijskimi skladi sicer zagotavljajo podatke o razvoju upravičenj, vendar pa ne dokazujejo dejanske uporabe znamk na trgu.

63. Tožeča stranka je na obravnavi 17. januarja 2014 priznala, da ne izpodbija več dokaza o dejanski uporabi prejšnjih znamk, ki je bil predložen v podporo ugovorom intervenientke, vendar pa vseeno vztraja pri stališču, da intervenientka ni dokazala, da upoštevna javnost prejšnje znamke dojema kot njeno serijo oziroma družino znamk.

64. UUNT in intervenientka argumentom tožeče stranke nasprotujeta.

65. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz sodne prakse, navedene v točki 60 zgoraj, izhaja, da mora imetnik serije prejšnjih registracij priskrbeti dokaz o dejanski uporabi znamk, ki so del serije, na upoštevnem trgu ali dokaz o dejanski uporabi vsaj določenega števila znamk, ki bi lahko tvorile serijo, ne pa, kot trdi tožeča stranka, dokaza o tem, da upoštevna javnost te znamke dojema kot del serije oziroma družine.

66. Iz tega sledi, da od imetnika prejšnjih znamk, ki spadajo v serijo, ni mogoče zahtevati, da poleg dejanske prisotnosti teh znamk na trgu dokaže še, da jih upoštevna javnost dojema kot serijo.

67. V nasprotju s trditvami tožeče stranke na obravnavi 17. januarja 2014 na podlagi točke 124 sodbe BAINBRIDGE, navedene v točki 17 zgoraj, ni mogoče sklepati drugače. Iz te točke namreč izhaja, da je Splošno sodišče dojemanje potrošnikov upoštevalo samo pri presoji – pod pogoji, ki jih je opredelilo v nadaljevanju – tveganja, da bi potrošniki prijavljeno znamko povezovali s prejšnjimi znamkami, ki so del serije, in bi mislili, da ta spada v isto serijo. Ne iz sestavka, na katerega se sklicuje tožeča stranka, niti iz nobenega drugega sestavka zadevne sodbe pa ne izhaja, da je Splošno sodišče od imetnika serije registracij zahtevalo, da – razen dokaza o dejanski prisotnosti znamk, ki so del te serije, na trgu – predloži tudi dokaz o tem, da upoštevna javnost prejšnje znamke dejansko dojema, kot da spadajo v serijo znamk.

68. Zato argument tožeče stranke, da intervenientka ni dokazala, da upoštevna javnost prejšnje znamke dojema kot del serije, ni upošteven. Neupošteven je tudi argument tožeče stranke, ki se nanaša na pomanjkljivost obrazložitve, ker naj odbor za pritožbe pri presoji dokaza o uporabi prejšnjih znamk kot serije ne bi upošteval razmeroma visoke stopnje pozornosti upoštevne javnosti.

69. Poleg tega je tožeča stranka v zvezi s svojim argumentom, v skladu s katerim javnost, sestavljena iz vlagateljev, prejšnjih znamk, s katerimi so označeni skladi, v katere je vlagala intervenientka, ne dojema kot serije znamk, ker so njeni skladi s poslovnega vidika edini in enak proizvod, na obravnavi 17. januarja 2014 pojasnila, da je ta argument navedla podredno, in sicer v podporo stališču, da bi bilo obstoj družine znamk lažje ugotoviti, če bi te označevale različne proizvode, vendar to po njenem mnenju ni nujen pogoj za obstoj družine znamk. V zvezi s tem je treba neodvisno od odgovora na vprašanje, ali so storitve, zajete s prejšnjimi znamkami, s poslovnega vidika en sam proizvod, kot trdi tožeča stranka, ali pa so zaradi različnih finančnih in tehničnih lastnosti različni proizvodi, kot trdita UUNT in intervenientka, ugotoviti, da to vprašanje ni pomembno za presojo obstoja družine znamk intervenientke, saj – kot je na obravnavi priznala tožeča stranka – obstoj družine znamk ne sme biti odvisen od dejstva, da imajo znamke take lastnosti, da se lahko šteje, da tvorijo družino oziroma serijo, s katero je označen en sam proizvod ali različni proizvodi. Iz tega sledi, da ta argument tožeče stranke ni upošteven.

70. Iz navedenega sledi, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je na podlagi prvega pogoja v smislu sodbe BAINBRIDGE, navedene v točki 17 zgoraj, mogoče ugotoviti obstoj verjetnosti zmede zaradi povezovanja prijavljenih znamk s serijo prejšnjih znamk intervenientke, saj je bil namreč pogoj dokaza o dejanski uporabi znamk, ki sestavljajo serijo znamk, v obravnavanem primeru izpolnjen.

71. Zato je treba preizkusiti, ali imata prijavljeni znamki UNIWEB in UniCredit Wealth Management take lastnosti, zaradi katerih bi ju bilo mogoče povezovati s serijo prejšnjih znamk intervenientke in bi bila v javnosti povzročena zmeda glede izvora z njima zajetih storitev.

– Možnost povezovanja prijavljenih znamk s serijo prejšnjih znamk

72. Iz sodne prakse izhaja, da se znamke lahko štejejo za del iste serije oziroma družine zlasti, kadar v celoti ponazarjajo isti razlikovalni element z dodatkom grafičnega ali besednega elementa, ki jih medsebojno razlikuje, ali kadar so označene s ponovitvijo iste predpone ali pripone, ki izhaja iz prvotne znamke (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 123).

73. V zvezi s tem je treba spomniti, da je v obravnavanem primeru za prejšnje znamke značilna predpona „uni“, ki ima, kot bo ugotovljeno v nadaljevanju, skupaj z enim od besednih elementov „rak“, „fonds“ ali „zins“, ki se nanašajo na cilj oziroma investicijsko politiko skladov, označeno s to znamko, nek razlikovalni učinek. Besede, ki sledijo predponi „uni“ pri prejšnjih znamkah, so torej v odnosu do storitev naložb v sklade, označenih s temi znamkami, opisne ali imajo majhen razlikovalni učinek (glej točko 53 zgoraj).

74. Te prejšnje znamke UNIRAK, UNIFONDS in UNIZINS, na katerih je intervenientka utemeljila svoja ugovora, so številčno sicer omejene, vendar v tem primeru vseeno zadostne, da tvorijo serijo oziroma družino znamk za namene presoje verjetnosti zmede zaradi povezovanja prijavljenih znamk s to serijo. Tako je treba preizkusiti še verjetnost, da javnost prijavljene znamke povezuje z družino znamk, sestavljeno iz treh prejšnjih znamk, pri čemer ni treba preizkusiti argumenta intervenientke, v skladu s katerim je treba ta preizkus opraviti v odnosu do vseh znamk iz serije, katere imetnica je, in ne samo v odnosu do treh znamk, ki so kot primer navedene v podporo ugovoroma.

75. V zvezi s tem je treba spomniti, da mora biti prijavljena znamka za to, da lahko pri potrošnikih vzbudi prepričanje o povezanosti s serijo prejšnjih znamk, ne le podobna znamkam iz serije, ampak mora imeti tudi lastnosti, zaradi katerih bi jo bilo s serijo mogoče povezovati. To na primer ni mogoče, kadar se skupni element prejšnjih serijskih znamk uporabi v prijavljeni znamki na drugačnem položaju od tistega, na katerem se običajno pojavlja v znamkah, ki spadajo v serijo, ali s pomensko drugačno vsebino (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 127) ali kadar skupni element nima razlikovalnega učinka (zgoraj v točki 45 navedeni sodbi CHUFAFIT, točka 59, in la Caixa, točka 81).

76. Odbor za pritožbe je ob ugotovitvi, da imajo nasprotujoče si znamke enako sestavo (glej točko 51 zgoraj), menil, da to ne zadošča za ugotovitev, da imata prijavljeni znamki take lastnosti, zaradi katerih bi ju bilo mogoče povezovati s serijo prejšnjih znamk. Po mnenju odbora za pritožbe je to mogoče samo, če skupni element „uni“ ne bi bil izključno opisen ali ne bi bil brez razlikovalnega učinka. Ugotovil je, da ima predpona „uni“ v odnosu do zadevnih finančnih storitev – ob upoštevanju njihovih bistvenih lastnosti in njihove uporabe – razlikovalni učinek.

77. Tožeča stranka trdi, da v obravnavanem primeru ni elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti „povezanost“ prijavljenih znamk s serijo prejšnjih znamk. V zvezi s tem navaja, da v nasprotju z ugotovitvami odbora za pritožbe skupni element „uni“ v finančnem sektorju nima lastnega razlikovalnega učinka. Tožeča stranka se v podporo temu argumentu, prvič, sklicuje na številne odločbe UUNT, v katerih je ta zavrnil obstoj zadostnega razlikovalnega učinka predpone „uni“, in drugič, trdi, da je ta predpona uveljavljena okrajšava za besede „union“ (unija), „universal“ (univerzalen, vsesplošen), „unité“ (enota, enotnost) ali „unique“ (edini, edinstven), ki se pogosto uporabljajo v vsakdanjem jeziku, zlasti v finančnem sektorju. To naj bi bilo potrjeno tudi z dejstvom, da se številna imena družb, ki so registrirane v Nemčiji in ki poslujejo v tem sektorju, začnejo z elementom „uni“, in dejstvom, da ta element „uni“ vsebujejo imena tako skladov, ki jih v Nemčiji upravljajo druge družbe, kot tudi znamk, ki so jih v Nemčiji za storitve iz razreda 36 registrirale tretje osebe. Zato naj skupna predpona „uni“ sama po sebi ne bi bila element, zaradi katerega bi lahko upoštevna javnost povezovala storitve, ki so označene s prejšnjimi znamkami, z dejavnostjo intervenientke.

78. Tožeča stranka v stališčih, ki jih je podala po vrnitvi zadeve Splošnemu sodišču, nasprotuje tudi argumentu UUNT in intervenientke, v skladu s katerim naj bi bilo treba pri presoji razlikovalnega učinka predpone „uni“ upoštevati odločbe nemških sodišč in Deutsches Patent- und Markenamt (nemški urad za patente in znamke), pri čemer trdi, da so sistemi Unije in držav članic avtonomni, zaradi česar odločbe nacionalnih organov nimajo zavezujočega učinka za organe Unije.

79. UUNT in intervenientka nasprotujeta argumentom tožeče stranke.

80. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je zaradi enake sestave nasprotujočih si znamk prijavljeni znamki mogoče povezati s serijo prejšnjih znamk (glej v tem smislu zgoraj v točki 54 navedeno sodbo IG Communications proti UUNT – Citigroup in Citibank (CITIGATE), točka 89). Potrošniki, ki se srečajo s prijavljenima znamkama, ki sta – tako kot prejšnje znamke – sestavljeni iz predpone „uni“, ki se brez presledka nadaljuje z opisnimi besedami ali besedami brez razlikovalnega učinka za finančne storitve, lahko – kot je bilo ugotovljeno v točki 53 zgoraj – namreč mislijo, da gre za novi znamki iz družine znamk intervenientke, s katerima je označen neki drug sklad, za katerega velja investicijska politika, opredeljena z besedo, ki sledi predponi „uni“.

81. To, da je skupni element „uni“ na prvem mestu pri vseh nasprotujočih si znamkah, je prav tako lastnost, zaradi katere je mogoče prijavljeni znamki povezovati s prejšnjimi znamkami (zgoraj v točki 17 navedena sodba BAINBRIDGE, točka 127).

82. Vendar iz sodne prakse, navedene v točki 45 zgoraj, izhaja, da je dejstvo obstoja serije ali družine znamk pri presoji verjetnosti zmede zaradi povezovanja prijavljene znamke s to serijo upoštevno le, če ima skupni element nasprotujočih si znamk razlikovalni učinek.

83. Stranke so v bistvu v sporu glede vprašanja, ali ima skupni element nasprotujočih si znamk, torej predpona „uni“, razlikovalni učinek v odnosu do zadevnih storitev.

84. Na prvem mestu, odbor za pritožbe je v točkah 37 in 41 izpodbijanih odločb glede bistvenih razlikovalnih lastnosti elementa „uni“ odločil, da ima ta element v odnosu do zadevnih storitev razlikovalni učinek, ker ta – glede na to, da v nemški upoštevni javnosti pomeni „ene same barve“ ali, v pogovornem jeziku, univerzo – glede finančnih storitev nima jasnega in neposrednega pomena. To presojo je treba potrditi.

85. Vendar ni mogoče izključiti, kot trdi tožeča stranka, da upoštevna javnost z elementom „uni“, ki izhaja iz latinske besede „unus“, ki pomeni „en, edini, določen z enim samim elementom“, povezuje tudi pojme, kot so pojem „unique“ (edini, edinstven), ki pomeni „ki ima edinstveno lastnost“; pojem „unité“ (enota, enotnost), ki pomeni „ki je nedeljiv ali enoten“; pojem „union“ (unija), ki tako pomeni povezanost ali enotnost; in pojem „universel“ (univerzalen, vsesplošen) v smislu „celoten“ in „vseveden“. To še toliko bolj velja glede na to, da pojem „uni“ – kot je opozorila intervenientka – v prejšnjih znamkah ni uporabljen kot samostojna beseda, ki bi jo nemška javnost lahko povezala z univerzo ali enobarvnostjo, ampak se vedno nadaljuje z drugimi besedami.

86. Vendar je treba zlasti zaradi večpomenskosti, ki jo tudi tožeča stranka pripisuje predponi „uni“, ugotoviti, da ta v upoštevni javnosti ne more vzbuditi natančne ideje o zadevnih storitvah. Poleg tega so besede, kot so „unique“ (edini, edinstven), „unité“ (enota, enotnost), „union“ (unija) ali „universel“ (vsesplošen, univerzalen), splošni pojmi, katerih specifičnost glede zadevnih storitev ni dokazana. Čeprav je treba priznati, da lahko predpona „uni“ vzbudi povezavo z izrazi, kot so „unique“ (edini, edinstven), „unité“ (enota, enotnost), „union“ (unija) ali „universel“ (vsesplošen, univerzalen), pa ta v povezavi z besedami, ki se nanašajo na finančne storitve, niti objektivno niti specifi čno ne opiše vrste, lastnosti, razširjenosti, ciljev, vrednosti in drugih značilnosti teh storitev (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 5. aprila 2001 v zadevi Bank für Arbeit und Wirtschaft proti UUNT (EASYBANK), T‑87/00, Recueil, str. II‑1259, točke od 28 do 32).

87. Skratka, ugotoviti je treba, da glede na to, da predpona „uni“ nima niti jasnega niti neposrednega pomena, ta ne opisuje zadevnih storitev in ima glede teh storitev določen lasten razlikovalni učinek. Njen razlikovalni učinek je še toliko očitnejši v obravnavanem primeru, ker se predpona „uni“ pri nasprotujočih si znamkah nadaljuje z opisnimi besedami ali besedami z majhnim razlikovalnim učinkom za te storitve (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 54 navedeno sodbo IG Communications proti UUNT – Citigroup in Citibank (CITIGATE), točka 75).

88. Na drugem mestu, odbor za pritožbe je odločil, da ima predpona „uni“ glede na svojo uporabo, natančneje, zato, ker intervenientka uporablja tri znamke s predpono „uni“ za storitve „naložbe v sklade“ v Nemčiji, razlikovalni učinek.

89. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je intervenientka – tako kot je odločil odbor za pritožbe – dokazala uporabo treh znamk s predpono „uni“ za storitve „naložbe v sklade“ na nemškem trgu (glej točko 70 zgoraj).

90. Poleg tega je treba ugotoviti, da iz spisa izhaja, da so Deutsches Patent- und Markenamt in nemška sodišča pojmu „uni“ priznali razlikovalni učinek glede finančnih storitev.

91. V teh okoliščinah je treba argument tožeče stranke, v skladu s katerim se odločbi, na kateri se je sklicevala intervenientka v postopku pred UUNT, pri presoji verjetnosti zmede zaradi znamk, katerih registracija se zahteva na ravni Unije, ne smeta upoštevati, kot neutemeljen zavreči. Čeprav je res, kakor trdi tožeča stranka, da je sistem znamk Skupnosti avtonomen sistem, ki je sestavljen iz skupka pravil in ki uresničuje posebne cilje, pri čemer je njegova uporaba neodvisna od slehernega nacionalnega sistema (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 22. novembra 2011 v zadevi Sports Warehouse proti UUNT (TENNIS WAREHOUSE), T‑290/10, neobjavljena v ZOdl., točka 35 in navedena sodna praksa), iz sodne prakse izhaja tudi, da niti strankam niti Splošnemu sodišču ni mogoče preprečiti, da pri razlagi prava Unije črpajo navdih iz elementov iz nacionalne sodne prakse (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. julija 2006 v zadevi Vitakraft-Werke Wührmann proti UUNT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), T‑277/04, ZOdl., str. II‑2211, točka 71). Zato se lahko odločbe nacionalnih organov kljub temu, da pri uporabi prava znamk Skupnosti niso zavezujoče, upoštevajo (sodba Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2012 v zadevi riha proti UUNT – Lidl Stiftung (VITAL & FIT), T‑552/10, neobjavljena v ZOdl., točka 66), še zlasti – tako kot v tem primeru – pri presoji, kako nasprotujoče si znamke dojema upoštevna javnost.

92. Zato je treba potrditi izpodbijani odločbi v delu, v katerem je odbor za pritožbe ugotovil, da ima predpona „uni“, ki je nasprotujočim si znamkam skupna, v upoštevni nemški javnosti lasten in z njeno uporabo povezan razlikovalni učinek.

93. Te ugotovitve z drugimi argumenti tožeče stranke ni mogoče omajati.

94. Prvič, odbor za pritožbe je v točkah 38 in 42 izpodbijanih odločb pravilno odločil, da se tožeča stranka za dokaz šibkega razlikovalnega učinka predpone „uni“ ne more opirati na obstoj skladov, ki so v lasti tretjih oseb in ki so opisani z besedami, ki vsebujejo termin „uni“, kot so „United Kingdom C“, „United Kingdom D“, „Unico Equity“, „Unico Investment“, „Universal-Effect“ in „Universal-Value Test“. Kot je v bistvu ugotovil odbor za pritožbe, se treh črk „u“, „n“ in „i“, ki so na začetku angleških besed „united“ in „universal“ ter v izrazu „unico“ in za katere se zdi, da v nemški javnosti nimajo nikakršnega posebnega pomena, ne da ločiti od nadaljevanja zadevnih besed, zato te tvorijo enovite izraze.

95. Drugič, kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe, se sklicevanje na druge registracije znamk v Nemčiji, ki pripadajo tretjim osebam in ki vsebujejo predpono „uni“, ne more uporabiti kot dokaz šibkega razlikovalnega učinka izraza „uni“ zaradi mirnega soobstoja teh znamk in prejšnjih znamk intervenientke, saj tožeča stranka ni predložila dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti dejansko uporabo teh znamk na nemškem trgu. Iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da ni izključeno, da lahko v nekaterih primerih soobstoj prejšnjih znamk na trgu celo zmanjša s strani organov UUNT ugotovljeno verjetnost zmede glede nasprotujočih si znamk, vendar naj bi se ta možnost upoštevala samo, če je prijavitelj znamke Skupnosti v postopku zaradi relativnih razlogov za zavrnitev pred UUNT pravilno prikazal, da temelji navedeni soobstoj na neobstoju verjetnosti zmede v upoštevni javnosti glede prejšnjih znamk, na katere se sklicuje, in prejšnjih znamk intervenientke, na katerih temelji ugovor, in pod pogojem, da so zadevne prejšnje znamke in nasprotujoče si znamke enake (sodbe Splošnega sodišča z dne 11. maja 2005 v zadevi Grupo Sada proti UUNT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, ZOdl., str. II‑1667, točka 86; z dne 8. decembra 2005 v zadevi Castellblanch proti UUNT – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T‑29/04, ZOdl., str. II‑5309, točka 72, in z dne 18. septembra 2012 v zadevi Scandic Distilleries proti UUNT – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, neobjavljena v ZOdl., točka 60). V obravnavanem primeru je tožeča stranka navedla le registracije znamk v Nemčiji, katerih imetnice so tretje osebe in ki vsebujejo predpono „uni“, z ničemer pa ni dokazala, da ta soobstoj temelji na neobstoju verjetnosti zmede. Iz tega sledi, da ni dokazala, da je razlikovalni učinek elementa „uni“ zmanjšan ali oslabljen.

96. Tretjič, glede sklicevanja tožeče stranke na nekatera imena družb, ki so registrirana v Nemčiji in ki vsebujejo element „uni“, je treba najprej ugotoviti, da je bilo za dokaze, ki jih je tožeča stranka predložila v podporo tem trditvam, odločeno, da so nedopustni, ker so se prvič predložili Splošnemu sodišču (glej točko 37 zgoraj). Poleg tega je treba ugotoviti, da družbe svobodno izbirajo svoje ime, pri čemer ta izbira ni podvržena omejitvam, povezanim z razlikovalnim učinkom v smislu prava znamk. Ta argument stranke je torej vsekakor treba šteti za neupošteven.

97. Četrtič, tožeča stranka svoje argumentacije ne more utemeljiti niti s sklicevanjem na prejšnje odločbe UUNT, v katerih je bil zanikan obstoj razlikovalnega učinka izraza „uni“. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da mora UUNT v okviru preizkusa zahteve za registracijo znamke Skupnosti upoštevati odločbe, ki so bile že sprejete v podobnih zahtevah, in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu, pri tem pa morata biti načeli enakega obravnavanja in dobrega upravljanja usklajeni s spoštovanjem zakonitosti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 10. marca 2011 v zadevi Agencja Wydawnicza Technopol proti UUNT, C‑51/10 P, ZOdl., str. I‑1541, točki 74 in 75). Vendar je treba po eni strani ugotoviti, da organi UUNT pri presoji razlikovalnega učinka elementa „uni“ nimajo enotne prakse, kar je na obravnavi 17. januarja 2014 potrdila tudi tožeča stranka. UUNT je namreč kot odgovor na argument tožeče stranke navedel in v prilogi k odgovoroma na tožbo priložil tudi določeno število odločb, ki so bile sprejete pozneje od odločb, na katere se sklicuje tožeča stranka, in v katerih je bil ugotovljen obstoj verjetnosti povezovanja znamk intervenientke s predpono „uni“ in prijavljenih znamk tožeče stranke, ki vsebujejo isto predpono „uni“, in sicer ob upoštevanju dokaza, ki ga je predložila intervenientka, o obstoju družine znamk, katere imetnica je. Upoštevanje nedavnih odločb, ki so bile sprejete v podobnih okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru, in v katerih je odbor za pritožbe ugotovil obstoj razlikovalnega učinka predpone „uni“, je namreč dovoljeno. Tožeča stranka se torej ne more implicitno sklicevati na nespoštovanje načela enakega obravnavanja.

98. Zato je zelo verjetno, da bo upoštevna javnost, ko bo soočena s prijavljenima znamkama UNIWEB in UniCredit Wealth Management, menila, da gre za novi znamki iz družine znamk intervenientke, ki sestoji iz znamk UNIFOND, UNIRAK in UNIZINS.

99. Te ugotovitve ne more omajati niti argument tožeče stranke, podkrepljen z izrezki iz specializiranih medijev, ki se nanaša na to, da se upoštevna javnost sreča z zadevnimi znamkami v okoliščinah, v katerih so bile te prej imenovane z imeni družb upraviteljic zadevnih skladov, kar naj bi izključilo verjetnost zmede glede izvora storitev, ki so zajete z nasprotujočimi si znamkami.

100. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, tako kot trdi tožeča stranka, da se lahko upoštevna javnost z znamkami, ki označujejo različne investicijske sklade, sreča v različnih okoliščinah, povezanih z upravljanjem teh skladov, kot so ustne predstavitve ali razprave v strokovnih krogih, v katerih pa te znamke niso bile nujno prej imenovane ali opremljene z imenom družbe upraviteljice, s čimer bi se izognilo verjetnosti zmede glede njihovega izvora.

101. Čeprav naj bi bile v nekaterih posebnih okoliščinah, kot so objave v zvezi z investicijskimi skladi v specializiranih medijih, pri znamkah, ki te sklade označujejo, vedno prej navedena imena družbe upraviteljice, kljub temu ni mogoče izključiti, da lahko upoštevna javnost verjame, da so skladi, katerih ime sestoji iz predpone „uni“, ki se nadaljuje z opisnimi besedami ali besedami brez razlikovalnega učinka za finančne storitve – kakor v primeru prijavljenih znamk – v lasti družb, ki so ekonomsko povezane z intervenientko.

102. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba edini tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti kot nedopusten.

Tožbeni razlog intervenientke: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94

103. Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj izpodbijani odločbi v delu, v katerem je odbor za pritožbe njena ugovora glede storitev „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, zajetih s prijavljenima znamkama, zavrnil, ker teh storitev ni štel za podobne storitvam „naložbe v sklade“, zajetim s prejšnjimi znamkami, delno razveljavi in ju spremeni tako, da ugodi ugovoroma tudi v delu, ki se nanaša na „posle v zvezi s posredovanjem nepremičnin“.

104. Intervenientka v ugovorih uveljavlja možnost, ki je določena s členom 134(3) Poslovnika, in sicer da v odgovoru na tožbo predlaga spremembo odločbe odbora za pritožbe glede vprašanja, ki v tožbi ni navedeno (glej v tem smislu sodbi Splošnega sodišča z dne 21. februarja 2006 v zadevi Royal County of Berkshire Polo Club proti UUNT – Polo proti Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB), T‑214/04, ZOdl., str. II‑239, točka 50, in z dne 24. septembra 2008 v zadevi Oakley proti UUNT – Venticinque (O STORE), T‑116/06, ZOdl., str. II‑2455, točka 81). Tožeča stranka je glede teh predlogov zavzela stališče v pisnih stališčih v okviru postopka po vrnitvi zadeve Splošnemu sodišču v razsojanje. Stranki sta glede teh predlogov svoja stališča predstavili v okviru odgovorov na pisna vprašanja Splošnega sodišča in na obravnavi 17. januarja 2014. Tožeča stranka in UUNT sta Splošnemu sodišču predlagala, naj predloga intervenientke kot neutemeljena zavrne.

105. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba za presojo podobnosti med zadevnimi proizvodi ali storitvami upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki opredeljujejo odnos med njimi. Natančneje, ti dejavniki vključujejo naravo, namen in uporabo teh proizvodov ali storitev ter tudi to, ali gre za konkurenčne ali dopolnjujoče se proizvode ali storitve. Mogoče je upoštevati tudi druge dejavnike, kot so na primer distribucijski kanali zadevnih izdelkov (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, ZOdl., str. II‑2579, točka 37 in navedena sodna praksa).

106. Odbor za pritožbe je v točkah 28 oziroma 32 izpodbijanih odločb s tem, da je glede tega vprašanja potrdil odločbi oddelka za ugovore, ugotovil, da si storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, zajete s prijavljenima znamkama, in storitve „naložbe v sklade“, zajete s prejšnjimi znamkami, niso podobne, ker je namen prvih zagotoviti pomoč pri nakupu, prodaji ali najemu nepremičnin, zlasti za ustvarjanje dobička, pri drugih pa gre za zbiranje kapitala za njegovo vlaganje, ki je bolj dobičkonosno od posameznih naložb. Razlika med zadevnimi storitvami je po mnenju odbora za pritožbe tudi v tem, da so „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ dejavnosti, ki jih običajno izvajajo nepremičninski agenti ali ponudniki nepremičnin, „naložbe v sklade“ pa so storitve, ki jih zagotavljajo banke in finančne institucije.

107. Intervenientka v podporo predlogoma za delno razveljavitev in spremembo izpodbijanih odločb v delu, v katerem sta bila z njima zavrnjena njena ugovora glede storitev „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“, v bistvu trdi, da so si lahko storitve iz finančnega sektorja in storitve s področja nepremičnin – v nasprotju z ugotovitvami odbora za pritožbe – podobne, saj pri nepremičninskih skladih ne gre le za izdajo ali nakup potrdil o udeležbi, ampak tudi za nakup, upravljanje in nadaljnjo prodajo nepremičnin, pri čemer se prek nakupa ali upravljanja nepremičnin zagotavlja lastna dodana vrednost.

108. UUNT in tožeča stranka nasprotujeta argumentom intervenientke.

109. Prvič, v zvezi z naravo, namenom in uporabo zadevnih storitev je bilo že odločeno, da finančne storitve nimajo enake narave, namena in uporabe kot nepremičninske storitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2013 v zadevi Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones proti UUNT – MIP Metro (METRO), T‑197/12, neobjavljena v ZOdl., točka 42). Ta sodna praksa je upoštevna tudi za storitve iz obravnavanega primera, in sicer v delu, v katerem so storitve „naložbe v sklade“ vključene v splošnejšo kategorijo finančnih storitev.

110. Kot je namreč pravilno ugotovil odbor za pritožbe, gre pri storitvah „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ v bistvu za pomoč in posredovanje pri nakupu, prodaji ali najemu nepremičnin. Čeprav je bilo ugotovljeno, kakor je v bistvu trdila intervenientka, da storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ presegajo pomoč pri opravljanju nakupa ali najema in zajemajo tudi upravljanje ali vzdrževanje nepremičnin, je njihova narava kljub temu še vedno povezana z dejstvom, da gre za storitve, ki zadevajo nepremično premoženje. Nasprotno pa imajo storitve „naložbe v sklade“ finančni značaj ter zadevajo svetovanje in posredovanje pri kapitalskih naložbah v finančni instrument sklada ali naložbeno transakcijo. Ne glede na vrsto sklada, ki ga potrošnik na koncu izbere za naložbo svojega kapitala, kot je med drugim nepremičninski sklad, je opravljena storitev povezana s finančno transakcijo s prenosljivim vrednostnim papirjem. Dejstvo, ki ga je navedla intervenientka, da lahko storitve „naložbe v sklade“ zajemajo – kot je tudi v primeru storitev, ki jih ponuja intervenientka – najem, upravljanje in vzdrževanje nepremičnin, ki so del sklada, kar pripomore k zagotavljanju njegove donosnosti, ne spreminja finančnega značaja svetovanja, ki se nanaša na naložbo ali naložbeno transakcijo.

111. Iz tega sledi, da si storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ in storitve „naložbe v sklade“ po svoji naravi niso podobne.

112. Prav tako je treba v zvezi z namenom in uporabo zadevnih storitev ugotoviti, da je glavni namen storitev „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ z vidika potrošnika zlasti nakup, prodaja ali najem nepremičnine glede na njegove potrebe in zahteve, zlasti z vidika ustvarjanja dobička. Namen storitev „naložbe v sklade“ pa je povečanje donosa kapitala, naloženega v finančni instrument. Tako – čeprav gre lahko pri obeh vrstah storitev za naložbo kapitala, zlasti če stranka razmišlja o nakupu nepremičnine, da bi s tem ustvarjala dobiček – je namen storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ še vedno povezan s prenosom lastništva ali posesti nepremičnine, ne pa z namenom kupca, da dobi dodano vrednost na kupljeno nepremičnino.

113. Poleg tega – čeprav bi, tako kot intervenientka, primerjali storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ s storitvami „naložbe v sklade“ – je treba ugotoviti, da finančni posrednik, ki opravlja naložbe v sklade, svoji stranki ponuja sklad kot naložbeni finančni instrument, in ne kot nepremičnino, ki je del sklada, kakor upravičeno trdi tudi tožeča stranka. Tako potrošnik bodisi kot prejemnik storitev „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ postane lastnik nepremičnine bodisi kot prejemnik storitev „naložbe v sklade“ investira v finančni instrument, sestavljen iz sklada, tudi nepremičninskega, in sicer z edinim namenom, da s tem, ko tretja oseba upravlja njegovo premoženje, ustvarja dobiček.

114. Zato se storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ in storitve „naložbe v sklade“ razlikujejo tudi glede namena in uporabe s strani potrošnika in si zato po svojem namenu niso podobne.

115. Drugič, kar zadeva konkurenčnost zadevnih storitev, iz njihove narave – tako kot iz njihovega namena – izhaja, da upoštevna javnost za storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ ni ista kot za storitve „naložbe v sklade“. Zadevne storitve torej niso niti neposredno nadomestljive niti medsebojno zamenljive in si zato ne morejo biti konkurenčne (sodba Splošnega sodišča z dne 22. januarja 2009 v zadevi Commercy proti UUNT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, ZOdl., str. II‑43, točka 56).

116. Tretjič, zadevne storitve se niti ne dopolnjujejo. Tudi ob predpostavki, da storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ zajemajo – kot glavno ali kot dodatno storitev – tudi finančno transakcijo, kot je na primer bančno posojilo ali plačilo kupnine z bančnim nakazilom, finančne storitve, ki so povezane s temi transakcijami, niso tako nujno potrebne ali pomembne za uporabo nepremičninskih storitev, da bi potrošniki odgovornost za finančne in nepremičninske storitve pripisovali isti družbi (zgoraj v točki 109 navedena sodba METRO, točka 50).

117. Četrtič, po mnenju odbora za pritožbe si zadevne storitve niso podobne tudi zaradi razlike v ponudniku storitev. „Posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ naj bi bile dejavnosti, ki jih običajno izvajajo nepremičninski agenti ali ponudniki nepremičnin, „naložbe v sklade“ pa naj bi bile storitve, ki jih zagotavljajo banke in finančne institucije.

118. To presojo je treba potrditi. Vendar je treba opozoriti na določeno težnjo v trenutni realnosti sektorja storitev, ki jih zagotavljalo take institucije, kot so banke, v skladu s katero te širijo svoje dejavnosti tudi na sosednje trge. Zato ni izključeno, kakor je na obravnavi 17. januarja 2014 priznala tudi tožeča stranka, da lahko ista finančna ustanova z mednarodnim vplivom ali z njo ekonomsko povezane družbe ponujajo tudi drugačne storitve, ki pa spadajo na sosednje trge, med drugim tudi na trg nepremičninskih storitev. Tudi UUNT je na obravnavi priznal, da lahko izjemne okoliščine, kot je na primer finančna kriza, banke privedejo do tega, da izvajajo določene dejavnosti v sektorju nepremičninskih storitev. Vendar je treba za to, da bi se lahko te ugotovitve upoštevale pri presoji podobnosti med zadevnimi znamkami, ugotoviti, da gre za splošno težnjo v sektorju storitev „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ in da potrošniki štejejo za običajno, da te storitve ponujajo tako bančne kot finančne institucije (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi Mülhens proti UUNT – Minoronzoni (TOSCA BLU), T‑150/04, ZOdl., str. II‑2353, točka 37), česar pa tožeča stranka ne zatrjuje niti ne dokazuje.

119. Iz navedenega izhaja, da so storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ in storitve „naložbe v sklade“ po naravi, namenu in uporabi različne. Prav tako si niso konkurenčne in načeloma nimajo istih distribucijskih kanalov. Zato je treba – tako kot odbor za pritožbe – ugotoviti, da si storitve „posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ in storitve „naložbe v sklade“ niso podobne.

120. Zato je treba edini tožbeni razlog, ki ga je intervenientka navedla v podporo predlogoma za delno razveljavitev in spremembo izpodbijanih odločb, zavrniti kot neutemeljen.

121. Tako je treba tako tožbi kot predloga, ki ju je intervenientka predložila na podlagi člena 134(3) Poslovnika, v celoti zavrniti.

Stroški

122. Sodišče je v sodbi, izdani v pritožbenem postopku, navedeni v točki 23 zgoraj, pridržalo odločitev o stroških. Splošno sodišče mora torej v tej sodbi v skladu s členom 121 Poslovnika odločiti o vseh stroških, ki so nastali v različnih postopkih.

123. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Vendar lahko Splošno sodišče v skladu s členom 87(3) Poslovnika, če je vsaka stranka uspela samo deloma ali v izjemnih okoliščinah, odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške.

124. V obravnavanem primeru tožeča stranka v postopku pred Splošnim sodiščem pred pritožbo ni predložila predlogov glede stroškov. V pritožbenem postopku in v pisnih stališčih, ki jih je predložila v postopku po vrnitvi zadeve Splošnemu sodišču v razsojanje, je predlagala, naj se plačilo stroškov naloži intervenientki. UUNT je v odgovorih na tožbo v postopku pred Splošnim sodiščem pred pritožbo in v pritožbenem postopku predlagal, naj se plačilo stroškov naloži tožeči stranki. Intervenientka pa ni predložila predlogov glede stroškov.

125. V teh okoliščinah in ob upoštevanju dejstva, da tožeča stranka in intervenientka z nekaterimi svojimi predlogi nista uspeli, je treba odločiti, da tožeča stranka v skladu s predlogom UUNT poleg svojih stroškov nosi še njegove stroške. Intervenientka nosi svoje stroške.

Izrek

Iz teh razlogov je

SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)

razsodilo:

1. Tožbi se zavrneta.

2. Predloga za razveljavitev in spremembo, ki ju je predložila družba Union Investment Privatfonds GmbH, se zavrneta.

3. Družbi UniCredit SpA se naloži plačilo stroškov, razen stroškov družbe Union Investment Privatfonds.

4. Družba Union Investment Privatfonds nosi svoje stroške.