Pravnomočnost sodbe pa se nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v njej. Člen 266 PDEU zato institucijo, katere akt je bil razglašen za ničen, zavezuje samo v obsegu, v katerem je treba zagotoviti izvršitev sodbe o razglasitvi ničnosti.

Postopek, katerega namen je nadomestiti akt, ki je bil razglašen za ničen, je treba nadaljevati natančno od tam, kjer je nezakonitost nastala, ker razglasitev ničnosti akta ne vpliva nujno na pripravljalne akte. Razglasitev ničnosti akta, s katerim se konča upravni postopek, ki zajema različne faze, ne povzroči nujno ničnosti celotnega postopka pred sprejetjem izpodbijanega akta, ne glede na obrazložitev, vsebino ali postopek ničnostne sodbe. Avtor akta mora zato pri sprejemanju nadomestnega akta izhajati iz datuma, na katerega je sprejel akt, ki je bil razglašen za ničen. Vendar lahko v novi odločbi navaja druge razloge kot so bili tisti, na katerih je utemeljil svojo prvo odločbo. Poleg tega se mu ni treba ponovno opredeljevati do tistih delov prvotne odločbe, na katere ničnostna sodba ne vpliva.

V okviru prejšnje ureditve upravnega dovoljenja iz Uredbe št. 17 je lahko po vložitvi zahteve za posamično izjemo na podlagi člena 101(3) PDEU le Komisija sprejela odločbo, pri čemer ta institucija ni imela diskrecijske pravice, da bi odločila, ali bo zahtevo za izjemo preučila. Poleg tega v skladu s sodno prakso to, da je bil z Uredbo št. 1/2003, ki od 1. maja 2004 ureja izvajanje pravil konkurence iz členov 101 in 102 PDEU, odpravljen prejšnji postopek priglasitve, ne vpliva na izvršitev sodbe, s katero se ugodi predlogu za razglasitev ničnosti.

Vendar pa diskrecijska pravica Komisije ni neomejena. Komisija mora na eni strani za presojo, ali je podan interes Unije za nadaljnjo obravnavo zadeve, upoštevati vse upoštevne pravne in dejanske elemente, da lahko odloči, kaj je treba storiti s pritožbo. Natančneje, zavezana je skrbno preučiti vse dejanske in pravne elemente, o katerih jo obvesti pritožnik. V zvezi s tem je v primerih, v katerih imajo institucije široko diskrecijsko pravico, spoštovanje jamstev, ki jih zagotavlja pravni red Unije v upravnih postopkih, še toliko bolj temeljnega pomena, med temi jamstvi pa je med drugim obveznost, da pristojna institucija skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente obravnavanega primera.

Glede na to, da je presoja, ali je pritožba v interesu Unije, odvisna od okoliščin vsakega primera, se ne bi smelo omejiti število meril za presojo, ki jih Komisija lahko uporabi, pa tudi ne, nasprotno, naložiti, da mora Komisija uporabiti samo nekatera merila. Glede na to, da se lahko na področju, kot je področje konkurenčnega prava, pravni in dejanski okvir med posameznimi primeri znatno razlikuje, je mogoče, da se na eni strani uporabijo merila, ki se lahko med seboj znatno razlikujejo, ne pa tudi vnaprej opredeljena pravila, katerih uporaba bi bila obvezna, oziroma da se na drugi strani uporabijo merila, ki se do takrat še niso uporabila, ali da se, da bi se ocenil interes Unije, da prednost zgolj enemu merilu.

Predvsem mora – potem ko z vso potrebno skrbnostjo oceni dejanske in pravne elemente, ki jih je navedel pritožnik – pretehtati pomen, ki ga ima zatrjevana kršitev za delovanje notranjega trga, verjetnost, da bo lahko dokazala njen obstoj, in obseg preiskovalnih ukrepov, potrebnih za to, da v najboljših razmerah izpolni svojo nalogo nadzora spoštovanja členov 101 in 102 PDEU.

Člen 7 Uredbe št. 1/2003 pritožniku ne daje pravice, da od Komisija zahteva, da sprejme končno odločbo glede obstoja ali neobstoja zatrjevane kršitve, in ne zavezuje Komisije k temu, da postopke, ne glede na okoliščine, nadaljuje do končne odločbe.

Nadzor sodišča Unije nad izvrševanjem diskrecijske pravice, ki jo ima Komisija pri obravnavanju pritožb, ne sme pripeljati do zamenjave presoje Komisije glede interesa Unije s presojo tega sodišča, ampak je namenjen preverjanju, da izpodbijani sklep ne temelji na vsebinsko nepravilnih dejstvih in da ni prišlo do napačne uporabe prava, očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil. Splošno sodišče ni pristojno, da bi presojo Komisije glede interesa Unije zamenjalo s svojo presojo tako, da bi preverjalo, ali bi morala Komisija na podlagi drugih meril od tistih, ki jih je upoštevala v sklepu, ki se izpodbija, ugotoviti obstoj interesa Unije za to, da nadaljuje obravnavo zadeve. Na področju zavrnitve pritožb presoje, ki jih opravi Komisija v zvezi z zatrjevanimi kršitvami člena 101 PDEU in člena 102 PDEU, zajemajo kompleksne ekonomske presoje, in to še toliko bolj, kadar Komisija opravi analize prihodnjega razvoja, glede katerih je nadzor sodišča Unije omejen na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in obrazložitve ter na preverjanje vsebinske pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja, neobstoja očitne napake pri presoji in neobstoja zlorabe pooblastil.

Kadar Komisija zavrne nadaljnjo obravnavo pritožbe, mora upoštevati obveznost obrazložitve. Ker mora biti obrazložitev dovolj natančna in podrobna, da lahko Splošno sodišče opravi učinkovit nadzor nad izvajanjem diskrecijske pravice Komisije pri določanju prednosti, mora ta institucija navesti dejanske elemente, na katerih temelji utemeljitev sklepa, in pravne preudarke, na podlagi katerih je sprejela ta sklep.

Obrazložitev akta mora biti prilagojena njegovi naravi in iz nje mora biti jasno in nedvoumno razvidno razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se zadevne osebe lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče izvede nadzor.

Postopek, začet na podlagi pritožbe, ni kontradiktoren postopek med zadevnimi podjetji, temveč postopek, ki ga na podlagi zahteve začne Komisija v okviru svoje naloge zagotavljanja spoštovanja pravil konkurence. Iz tega izhaja, da podjetja, proti katerim je postopek začet, in podjetja, ki so vložila pritožbo, niso v enakem postopkovnem položaju in da se drugonavedena podjetja ne morejo sklicevati na pravico do obrambe. Pritožnikom pa mora biti omogočeno, da v okviru postopka, ki ga je začela Komisija, zaščitijo svoje zakonite interese in da so tesno povezani z navedenim postopkom, tudi če njihove postopkovne pravice niso tako obsežne, kot je pravica podjetij, proti katerim je Komisija usmerila svojo preiskavo, do obrambe.

Tretje osebe ne morejo zatrjevati, da imajo pravico do vpogleda v spis Komisije pod enakimi pogoji, pod katerimi jo lahko uveljavljajo podjetja, zoper katera poteka postopek. Pravica pritožnikov do vpogleda je omejena na dokumente, s katerimi je Komisija utemeljila svojo začasno presojo, in nima enakega obsega kot pravica do vpogleda v spis Komisije, ki se priznava osebam, podjetjem in podjetniškim združenjem, ki jim je Komisija poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki se nanaša na vse dokumente, ki jih je Komisija pridobila, pripravila ali zbrala med preiskavo.

(Glej točko 93.)