STALIŠČE GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NIILA JÄÄSKINENA,

predstavljeno 16. decembra 2014 ( 1 ) ( 2 )

Zadeva C‑498/14 PPU

RG

proti

SF

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Cour d’appel de Bruxelles (Belgija))

„Nujni postopek predhodnega odločanja – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Člen 11(7) in (8) – Otrok, ki običajno prebiva v eni državi članici in je bil nezakonito premeščen v drugo državo članico – Odločba, da se otrok ne vrne, ki je bila v drugi državi članici izdana na podlagi člena 13 Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 – Zakonodaja države članice izvora, v skladu s katero je specializirano sodišče izključno pristojno za odločanje po sprejetju take odločbe – Posledice za postopek meritornega odločanja pred drugim nacionalnim sodiščem, ki odloča o starševski odgovornosti glede otroka“

I – Uvod

1. Predlog, ki ga je Cour d’appel de Bruxelles (Belgija) vložilo v okviru nujnega postopka predhodnega odločanja, se nanaša na razlago člena 11(7) in (8) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 ( 3 ) (v nadaljevanju: Uredba Bruselj IIa).

2. Ta predlog spada v okvir spora med britanskim državljanom s stalnim prebivališčem v Belgiji in poljsko državljanko s stalnim prebivališčem na Poljskem v zvezi s starševsko odgovornostjo glede njunega otroka, ki je imel ob začetku prvega postopka pred belgijskim sodiščem običajno prebivališče v Belgiji, nato pa ga je njegova mati neupravičeno premestila na Poljsko. Belgijska sodišča, ki so zaporedoma odločala, so priznala svojo mednarodno pristojnost za odločanje o tem sporu, poljska sodišča, na katera se je pozneje obrnila mati, pa njihove pristojnosti niso izpodbijala.

3. Hkrati s tako začetimi postopki v zvezi s starševsko odgovornostjo je oče vložil zahtevo za vrnitev otroka na podlagi Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok ( 4 ) (v nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1980). Poljsko sodišče je to zahtevo zavrnilo na podlagi izjeme iz člena 13 navedene konvencije v povezavi s členom 11 Uredbe Bruselj IIa.

4. Oče se je nato obrnil na belgijsko sodišče, ki je v skladu z nacionalnimi procesnimi pravili izrecno pristojno za obravnavo vprašanja varstva in vzgoje otroka po sprejetju odločbe, da se otrok ne vrne. Na podlagi navedenih pravil so se z začetkom obravnave na tem sodišču prekinili postopki pred vsemi drugimi belgijskimi sodišči v zvezi s starševsko odgovornostjo glede tega otroka, v obravnavanem primeru postopek pred predložitvenim sodiščem.

5. To sodišče Sodišče sprašuje, ali člen 11(7) in (8) Uredbe Bruselj IIa prepoveduje, da država članica ( 5 ) sprejme pravila o delitvi nacionalnih pristojnosti, s katerimi se na eni strani daje prednost pristojnosti specializiranega sodišča, če je v drugi državi članici izdana odločba, da se otrok ne vrne, na drugi strani pa se začasno prekinejo vsi postopki, ki so se že začeli pri drugem nacionalnem sodišču, ki je načeloma pristojno za vsebinsko odločanje.

II – Pravni okvir

A – Haaška konvencija iz leta 1980

6. Podpisnice Haaške konvencije iz leta 1980, ki je začela veljati 1. decembra 1983, so vse države članice Evropske unije.

7. Člen 1 navedene konvencije določa, da je njen cilj „zagotoviti čimprejšnjo vrnitev otrok, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani v kakšni pogodbenici“ in „zagotoviti, da se pravice do skrbi za otroka in osebnih stikov z njim po zakonu ene izmed pogodbenic dejansko spoštujejo v drugi pogodbenici“. V členu 3 Konvencije je opredeljeno, kdaj se šteje, da je otrok nezakonito odpeljan ali zadržan v skladu z navedeno konvencijo.

8. Poglavje III te konvencije vsebuje člen 12 z naslovom „Vrnitev otroka“, ki v prvem odstavku določa, da „[č]e je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, na dan, ko se je začel postopek pred sodnim ali upravnim organom pogodbenice, v kateri je otrok, pa je minilo manj kot leto dni od dneva, ko je bil nezakonito odpeljan ali zadržan, odredi pristojni organ takojšnjo vrnitev otroka“.

9. Člen 13, prvi odstavek, (b), določa da, „[s]odnemu ali upravnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva, ne glede na določbe prejšnjega člena ni treba odrediti vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže […] da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj“.

B – Uredba Bruselj IIa

10. V uvodnih izjavah 12, 17, 18 in 33 Uredbe Bruselj IIa je navedeno: „(12) Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske odgovornosti. […] (17) V primerih neupravičene premestitve ali zadržanja otroka je treba nemudoma doseči otrokovo vrnitev in v ta namen se Haaška konvencija [iz leta] 1980 uporablja še naprej, kot je bila dopolnjena z določbami te uredbe, zlasti s členom 11. Sodišča države članice, v katero ali v kateri je bil otrok neupravičeno premeščen ali zadržan, bi morala biti upravičena do nasprotovanja otrokovi vrnitvi v posebnih, ustrezno utemeljenih primerih. Vendar pa tako odločbo lahko nadomesti kasnejša odločba sodišča države članice otrokovega običajnega prebivališča pred njegovo neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Če je posledica odločbe vrnitev otroka, za njegovo vrnitev ni potreben za priznanje in izvršitev navedene sodne odločbe v državi članici, v katero ali v kateri je bil otrok premeščen ali zadržan, noben poseben postopek. (18) Kadar sodišče odloči, da se otrok ne bo vrnil na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, obvesti pristojno sodišče ali osrednji organ v državi članici, kjer je imel otrok običajno prebivališče pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Razen če ni bila sodišču v tej državi članici ta zadeva že dodeljena, to sodišče ali osrednji organ obvesti stranke. Ta obveznost tudi ne preprečuje osrednjemu organu, da obvesti ustrezne javne organe v skladu z nacionalno zakonodajo. […] (33) Ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine [Evropske unije] o temeljnih pravicah […]. Njen namen je predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine [Evropske unije] o temeljnih pravicah […].“

11. Iz člena 1(1)(b) in (2)(a) Uredbe izhaja, da se ta uredba uporablja „ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na […] podelitev, izvrševanje […] starševske odgovornosti“, zlasti na „pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom“. V členu 2(7) in od (9) do (11) Uredbe Bruselj IIa je opredeljeno, kaj v navedeni uredbi pomenijo pojmi „starševska odgovornost“, „pravice do varstva in vzgoje“, „pravice do stikov z otrokom“ in „neupravičena premestitev ali zadržanje“.

12. V poglavju II te uredbe, ki se nanaša na „Pristojnost“, oddelek 2 vsebuje člene od 8 do 15, ki se nanašajo na „Starševsko odgovornost“. Člen 8 določa pravilo o „splošni pristojnosti“ sodišč države članice, na ozemlju katere je zadevni otrok običajno prebival ob vložitvi tožbe na tem področju. Člen 10, ki ureja „Pristojnost v primerih ugrabitve otroka“, določa, da sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo svojo pristojnost, dokler otrok ne pridobi običajnega prebivališča na ozemlju druge države članice pod strogimi pogoji iz tega člena.

13. Člen 11 Uredbe, naslovljen „Vrnitev otroka“, določa: „1. Kadar oseba, institucija ali drug organ, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, zahteva od pristojnih organov v državi članici, da izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije [iz leta] 1980 […], da bi dosegla vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, se uporabljata odstavka 2 do 8. […] 3. Sodišče, pri katerem je bil vložen zahtevek za vrnitev otroka iz odstavka 1, ukrepa v postopku na podlagi zahtevka kar se da hitro in uporabi najhitrejši postopek, ki ga predvideva nacionalno pravo. […] 4. Sodišče ne more zavrniti vrnitve otroka na podlagi člena 13b Haaške konvencije iz leta 1980, če se ugotovi, da so sprejeti vsi potrebni ukrepi za zagotovitev zaščite otroka po njegovi vrnitvi. […] 6. Če je sodišče v skladu s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980 izdalo sodno odločbo, da se otrok ne vrne, mora v skladu z nacionalno zakonodajo takoj neposredno ali preko svojega osrednjega organa poslati kopijo odločbe, da se otrok ne vrne, in kopije ustreznih dokumentov […] pristojnemu sodišču ali osrednjemu organu v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. […] 7. Razen v primeru, da je ena od strank začela postopek pred sodišči v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, mora sodišče ali osrednji organ, ki prejme dokumente iz odstavka 6, o tem obvestiti stranke in jih povabiti, naj v skladu z nacionalno zakonodajo predložijo sodišču v roku treh mesecev od dne obvestila svoje predloge, da bi lahko sodišče preučilo vprašanje dodelitve varstva in vzgoje otroka. Brez poseganja v pravila o pristojnosti iz te uredbe sodišče konča primer, če v roku ne prejme nobenih predlogov. 8. Ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva v skladu z Oddelkom 4 Poglavja III spodaj, da bi se zagotovila vrnitev otroka.“

C – Belgijsko pravo

14. Člen 1322i sodnega zakonika, vključen z zakonom z dne 10. maja 2007 ( 6 ) in spremenjen z zakonom z dne 30. julija 2013 ( 7 ) določa: „(1) Odločba o zadržanju otroka, ki je bila izdana v tujini, in vsi spremljajoči dokumenti, posredovani belgijskemu osrednjemu organu v skladu s členom 11(6) [Uredbe Bruselj IIa], se pošljejo s priporočeno pošiljko v sodno tajništvo sodišča prve stopnje, ki ima sedež na območju višjega sodišča, na katerem je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. (2) Sodni tajnik ob prejemu listin in najpozneje v treh delovnih dneh strankam in državnemu tožilstvu s sodnim pisanjem sporoči informacijo iz člena 11(7) [Uredbe Bruselj IIa]. Sodno pisanje vsebuje […] povabilo strankam, da v treh mesecih od vročitve sodnemu tajništvu posredujejo svoja stališča. Vložena stališča se predložijo v obravnavo prvostopenjskemu sodišču za družinske zadeve. […] (4) Obravnava pri sodišču za družinske zadeve ima za posledico prekinitev postopkov, ki so se začeli na sodiščih, ki obravnavajo spor s področja starševske odgovornosti ali povezan spor. […] (6) Odločba o vprašanju varstva in vzgoje otroka na podlagi člena 11(8) [Uredbe Bruselj IIa] se lahko na predlog ene od strank nanaša tudi na pravico do stikov ob predpostavki, da bi sodišče odredilo vrnitev otroka v Belgijo. […]“

15. Poleg tega člen 633f istega zakonika, kakor je bil spremenjen z navedenim zakonom z dne 30. julija 2013, določa, da je „[s]odišče za družinske zadeve, ki ima sedež na območju višjega sodišča, na katerem je otrok običajno prebival pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, […] edino pristojno za obravnavanje zahtevkov iz člena 1322i.“

III – Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

16. Otrok, na katerega se nanaša spor o glavni stvari, se je rodil 21. decembra 2011 na Poljskem, očetu, ki je britanski državljan in ima od leta 1986 stalno prebivališče v Belgiji, in materi, ki je poljska državljanka in trenutno prebiva na Poljskem, pri čemer nista bila poročena med seboj.

17. Julija ali avgusta 2012, ko je bil otrok star približno sedem mesecev, se je mati z njim preselila v Bruselj. Med njunim prebivanjem v Belgiji je otrok ves čas živel pri materi, očeta pa je redno videval.

18. Oče in mati sta se avgusta in septembra 2013 udeleževala krajevne mediacije, da bi se dogovorili o delitvi otrokove nastanitve, vendar na podlagi mediacije nista dosegla dogovora.

19. Mati je 16. oktobra 2013 brez predhodnega soglasja očeta z otrokom odpotovala na Poljsko, očitno z namenom, da tam ostane.

20. Oče se je 18. oktobra 2013 na Tribunal de la jeunesse de Bruxelles ( 8 ) (sodišče za mladoletne v Bruslju) obrnil z zahtevo, naj med drugim odloči o načinu izvajanja roditeljske pravice in nastanitvi otroka.

21. Poleg tega se je 23. oktobra 2013 na sodnika, pristojnega za izdajo začasne odredbe, pri Tribunal de première instance de Bruxelles obrnil z zahtevo, da začasno in po nujnem postopku določi sekundarno nastanitev otroka pri njem, in sicer vsak drugi konec tedna. Ko je pozneje sprevidel, da je mati z otrokom odšla za stalno, je svoje zahteve spremenil.

22. Hkrati z različnimi postopki, vloženimi v zvezi s starševsko odgovornostjo, ( 9 ) je oče 20. novembra 2013 pri osrednjem belgijskem organu vložil zahtevo za takojšnjo vrnitev otroka v Belgijo na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980.

23. Sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, pri Tribunal de première instance de Bruxelles je s sklepom z dne 19. decembra 2013 zavrnil ugovor mednarodne nepristojnosti, ki ga je vložila mati, in očetu z ugoditvijo njegovim zadnjim predlogom začasno dodelil izključno izvajanje roditeljske pravice in glavno nastanitev otroka.

24. Okrožno sodišče v Płońsku (Poljska) je v odločbi z dne 13. februarja 2014 ugotovilo, da je mati otroka neupravičeno premestila in da je imel otrok pred to premestitvijo običajno prebivališče v Belgiji, na podlagi izjeme iz člena 13(1)(b) navedene konvencije pa je kljub temu zavrnilo zahtevo za otrokovo vrnitev, ki jo je vložil oče.

25. Tribunal de la jeunesse de Bruxelles se je s sodbo z dne 26. marca 2014 izreklo za mednarodno pristojno za vsebinsko odločanje v zvezi s starševsko odgovornostjo, pri čemer je ovrglo nasprotne trditve matere, ki se je sklicevala na člen 15 Uredbe Bruselj IIa. ( 10 ) Glede vsebine je začasno odločilo, da bosta oba od staršev roditeljsko pravico izvajala skupno, da bo glavna nastanitev otroka na naslovu stalnega prebivališča matere in da bo imel oče pravico do sekundarne nastanitve vsak drugi konec tedna, pri čemer bo moral na Poljsko potovati na svoje stroške.

26. Belgijski osrednji organ, ki je od poljskega osrednjega organa prejel kopijo odločbe, da se otrok ne vrne, izdano 13. februarja 2014, in ustrezne dokumente, je ta spis 10. aprila 2014 vložil v sodnem tajništvu Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (prvostopenjsko frankofonsko sodišče v Bruslju). Stranki sta bili pozvani k predložitvi stališč, da bi navedeno sodišče proučilo vprašanje varstva in vzgoje otroka v skladu s členom 11(7) Uredbe Bruselj IIa in členom 1322i belgijskega sodnega zakonika. Ko je oče 9. julija 2014 vložil predloge, je navedeno sodišče v skladu z odstavkom 2 navedenega člena 1322i začelo obravnavo, posledično pa so se na podlagi odstavka 4 navedenega člena prekinili vsi postopki, vloženi pri drugih belgijskih sodiščih, pri katerih je bil vložen spor v zvezi s starševsko odgovornostjo glede istega otroka.

27. Ker se je oče pritožil zoper sodbo, ki jo je Tribunal de la jeunesse izreklo 26. marca 2014, je Cour d’appel de Bruxelles z vmesno sodbo z dne 30. julija 2014, ki jo je izreklo kot zamudno sodbo zoper mater, potrdilo mednarodno pristojnost belgijskega sodišča za odločanje o vprašanjih v zvezi s starševsko odgovornostjo. Ker pa je Cour d’appel ugotovilo, da je bila pri predsedniku Tribunal de première instance de Bruxelles medtem vložena zahteva na podlagi člena 11(6) in (7) Uredbe Bruselj IIa, je pridržalo odločitev o vsebini. Belgijski osrednji organ je zaprosilo, naj mu pošlje celoten spis, ki je bil navedenemu sodišču predložen na podlagi člena 1322i belgijskega sodnega zakonika. Do odločitve v postopku iz člena 11, od (6) do (8), je materi začasno odredilo, da mora očetu sporočiti naslov svojega novega prebivališča z otrokom, očetu pa je dodelilo pravico do stikov z otrokom, ki jo bo izvajal na Poljskem. Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da mati teh začasnih ukrepov ni upoštevala.

28. Ker je 1. septembra 2014 začel veljati navedeni zakon z dne 30. julija 2013, je bil postopek, ki je bil pri predsedniku prvostopenjskega sodišča v Bruslju vložen na podlagi poljske sodne odločbe, da se otrok ne vrne, znova predložen Tribunal de la famille de Bruxelles. ( 11 ) To je z dokončno sodbo z dne 8. oktobra 2014 zadevo na zahtevo očeta vrnilo v odločanje Cour d’appel de Bruxelles, ker se je „[oče] obrnil na belgijska sodišča pred nezakonito premestitvijo otroka v smislu člena 11, [odstavek] 7, Uredbe [Bruselj IIa] in ker je bila pred [navedenim sodiščem] v teku vsebinska razprava“.

29. Cour d’appel de Bruxelles je kljub temu menilo, da glede na besedilo člena 1322i belgijskega sodnega zakonika ne more šteti, da je na podlagi te predložitvene sodne odločbe veljavno začelo postopek. ( 12 ) Ker to sodišče dvomi o skladnosti teh nacionalnih pravil z določbami Uredbe Bruselj IIa in posledično o svoji pristojnosti za odločanje o sporu o glavni stvari, je s sodbo z dne 7. novembra 2014, ki je na Sodišče prispela 10. novembra 2014, prekinilo odločanje ( 13 ) in v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je mogoče člen 11[, odstavka] 7 in 8[,] Uredbe [Bruselj IIa] razlagati tako, da nasprotuje, da država članica: – daje prednost specializiranim sodiščem v primerih ugrabitve otrok od enega od staršev v postopku, ki je določen v teh [določbah], tudi če je sodišče že začelo postopek vsebinskega odločanja o starševski odgovornosti glede otroka? – sodišču, ki vodi postopek vsebinskega odločanja o starševski odgovornosti glede otroka, jemlje pristojnost odločanja o varstvu in vzgoji otroka, čeprav je na mednarodni ravni in nacionalni ravni pristojno za odločanje o vprašanjih starševske odgovornosti glede otroka?“

30. Predložitveno sodišče je predlagalo izvedbo, primarno, nujnega postopka predhodnega odločanja na podlagi člena 107 Poslovnika Sodišča in, podredno, hitrega postopka iz člena 105 navedenega poslovnika. Pristojni senat je 18. novembra 2014 odločil, da se zadeva obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja.

31. Pisna stališča sta Sodišču predložili belgijska vlada in Evropska komisija, ki sta bili zastopani na obravnavi 11. decembra 2014.

IV – Analiza

A – Uvodne ugotovitve

32. Menim, da je na začetku koristno na kratko opisati ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, da bi razlikovali med elementi, ki v tej zadevi niso sporni, in tistimi, ki predložitvenemu sodišču povzročajo težave.

33. Posebnost te zadeve v primerjavi s predhodnimi zadevami, predloženimi Sodišču, je, da temelji na navzkrižju med pristojnostmi sodišč, ki niso iz različnih držav članic, ampak iz iste države članice. ( 14 ) Iz spisa je namreč razvidno, da poljska sodišča niso izpodbijala presoje belgijskih sodišč, da je njihova mednarodna pristojnost v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo ( 15 ) v skladu s členoma 8 in 10 Uredbe Bruselj IIa določena na podlagi naslova običajnega prebivališča otroka ob začetku postopka pred temi sodišči in pred premestitvijo, ki se šteje za neupravičeno.

34. Glede slednjega poudarjam, da je bilo tudi priznano, da je bila v obravnavani zadevi kršena pravica očeta do varstva in vzgoje, pridobljena po samem zakonu, v smislu člena 2, točki 9 in 11, ( 16 ) te uredbe, saj v zvezi s tem v trenutku, ko je mati otroka odpeljala na Poljsko, ni bila izdana sodna odločba. ( 17 )

35. Dodati moram, da belgijska sodišča, ki so doslej odločala o vsebini, kljub neupravičeni premestitvi niso v osnovi nasprotovala temu, da je glavno prebivališče otroka na naslovu matere, ( 18 ) pri čemer je kljub temu opozorjeno, da so se po sprejetju zadevnih odločb po navedbah očeta pojavila nova dejstva, in sicer trenutno nasprotovanje matere vsakršni neposredni zvezi med njim in otrokom. Nasprotno pa poljsko sodišče ni ugodilo zahtevi očeta, da se otrok vrne v Belgijo na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980, kakor je bila dopolnjena z določbami Uredbe Bruselj IIa. ( 19 )

36. Ta predlog za razlago člena 11(7) in (8) navedene uredbe spada prav v okvir te odločbe, da se otrok ne vrne. Predložitveno sodišče je v zvezi s tem Sodišču predložilo dvojno vprašanje, ki se v bistvu nanaša na to, da se z nacionalnim pravnim pravilom izmed sodišč v državi članici, v kateri je otrok običajno prebival pred premestitvijo, določi sodišče, ki ga je treba šteti za pristojno za odločanje o posledicah take odločbe.

37. Prvi del tega vprašanja je povezan z vprašanjem, ali navedene določbe državi članici dovoljujejo, da v zvezi s tem za pristojna določi specializirana sodišča, tudi če se je pred drugim sodiščem te države že začel postopek v zvezi s starševsko odgovornostjo glede neupravičeno premeščenega otroka. Če je odgovor pritrdilen, se drugi del nanaša na obseg pristojnosti takega specializiranega sodišča, da se zlasti ugotovi, ali lahko zakonodaja države članice določa, da začetek postopka na tem sodišču pomeni, da se prekinejo vsi drugi postopki z enakim predmetom v tej državi.

38. Medtem ko se predložitveno sodišče nagiba k razlagi določb, na katere se nanaša njegov predlog, ki ne govori v prid obstoju teh dveh možnosti, pa belgijska vlada in Komisija zagovarjata nasprotno stališče. Po mojem mnenju je glede na teleološko razlago navedenih določb Uredbe Bruselj IIa pravilno zadnjenavedeno stališče.

B – Vprašanje, predloženo Sodišču

1. Ureditev po upoštevnem pravu Unije

39. Da bi bolje razumeli, za kaj gre v obravnavani zadevi, je treba najprej opredeliti ključne značilnosti posebne ureditve iz člena 11 Uredbe Bruselj IIa, da se pospeši takojšnja vrnitev otroka, ki je bil ugrabljen v državi, v kateri je prebival pred neupravičeno premestitvijo. Namen podrobnih pravil, sprejetih v zvezi s tem, je v odnosih med državami članicami izboljšati učinkovitost instrumenta, uvedenega s Haaško konvencijo iz leta 1980, čeprav se ta še naprej uporablja v Uniji. ( 20 )

40. V skladu z odstavkom 1 navedenega člena 11 lahko eden od nosilcev pravice do varstva in vzgoje, če je bil otrok neupravičeno premeščen ali zadržan v drugi državi članici, pri pristojnih organih te države zahteva njegovo vrnitev na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980. V uvodni izjavi 17 Uredbe Bruselj IIa je navedeno, da bi morala imeti sodišča države članice, v katero je bil otrok premeščen,„pravico, da v natančno določenih in ustrezno utemeljenih primerih nasprotujejo otrokovi vrnitvi“. To velja zlasti, če „obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi“, kot določa člen 13(b) navedene konvencije. Vendar iz odstavkov od 3 do 5 tega člena 11 izhaja, da takojšnja vrnitev otroka pomeni načelo, zavrnitev pa mora ostati izjema. Zato v ureditvi, uvedeni z Uredbo Bruselj IIa, v nasprotju z ureditvijo na podlagi navedene konvencije nasprotovanje navedenih sodišč sistematično ne pomeni končanja spora glede vrnitve.

41. Če se sodna odločba, s katero se zavrne zahteva za vrnitev, sprejme kljub omejitvam iz Uredbe Bruselj IIa, je v uvodni izjavi 17 te uredbe dodan pridržek, da „tako odločbo lahko nadomesti naknadna odločba sodišča države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem“. Sodna odločba, s katero se zavrne vrnitev otroka, je zgolj neke vrste preventivni zaščitni ukrep ( 21 ) na podlagi ugotovitve, da bi bil ta v nevarnosti, če bi se vrnil v državo, iz katere je bil neupravičeno premeščen. Kljub temu so za odločanje o vsebini zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo glede otroka na podlagi člena 8 te uredbe načeloma pristojna sodišča te države članice, zato je določeno, da imajo v takem primeru „zadnjo besedo“, ( 22 ) zlasti glede varstva in vzgoje otroka, kar je v nasprotju z instrumentom, določenim s Haaško konvencijo iz leta 1980.

42. Dodati moram, da je Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) poudarilo, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo sodišča države članice običajnega prebivališča v okviru Uredbe Bruselj IIa varovati temeljne pravice zadevnih strank. ( 23 ) To med drugim pomeni, da morajo v skladu s členom 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, upoštevati koristi otroka, ki niso nujno enake koristim staršev, pri čemer je pojasnjeno, da se obveznosti, ki so s tem členom naložene državam članicam, na področju mednarodne ugrabitve otrok razlagajo ob upoštevanju zahtev Haaške konvencije iz leta 1980. ( 24 )

43. Da bi se lahko položaj otroka ponovno proučil ob upoštevanju vseh upoštevnih elementov, člen 11(6) Uredbe Bruselj IIa določa, da mora sodišče države članice, v kateri je otrok, ki je izdalo odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 navedene konvencije, prvič, o tem obvestiti „pristojno sodišče ali osrednji organ države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče“, ( 25 ) in, drugič, da mora „v skladu z nacionalno zakonodajo“ takoj poslati kopijo te odločbe in vseh z njo povezanih dokumentov.

44. Glede na besedilo tega odstavka 6, katerega namen ni in na podlagi katerega ni mogoče opredeliti, katero od sodišč na ozemlju te države mora prejeti informacije iz te določbe, menim, da ni nikakršnega dvoma, da lahko vsaka država članica s sprejetjem nacionalnega pravila o pristojnosti določi nacionalno sodišče, ki je naslovnik teh informacij.

45. Odstavek 7 navedenega člena 11 poleg tega določa, da mora sodišče ali osrednji organ, ki prejme informacije v zvezi z odločbo, da se otrok ne vrne, o tem obvestiti stranke in jih povabiti, naj „v skladu z nacionalno zakonodajo“ predložijo sodišču stališča, „da bi lahko sodišče preučilo vprašanje dodelitve varstva in vzgoje otroka“. ( 26 ) Iz odstavka 8 tega člena v povezavi z uvodno izjavo 17 Uredbe izhaja, da je ne glede na prvotno odločitev, da se otrok ne vrne, vsaka poznejša odločitev, ki vključuje vrnitev otroka in jo v okviru tega sprejme pristojno sodišče države članice običajnega prebivališča, ( 27 ) izvršljiva, to pomeni, da v državi članici, v kateri je ugrabljeni otrok, ni treba izvesti posebnega postopka za priznanje in izvršitev navedene sodne odločbe. ( 28 )

46. Vendar se ta odstavek 7 začne s pridržkom, v skladu s katerim je postopek obveščanja in odločanja, ki ga določa, nujen „razen v primeru, da je ena od strank začela postopek pred sodišči v državi članici, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem“. ( 29 ) Podobno, vendar ne popolnoma enako navedbo vsebuje uvodna izjava 18 Uredbe Bruselj IIa, v kateri je pojasnjeno, da „[r]azen če ni bila sodišču v tej državi članici ta zadeva že dodeljena, to sodišče ali osrednji organ obvesti stranke“. ( 30 ) Navedeni pridržek, ki se nanaša na primere vzporednih postopkov na ravni navedene države članice, je po mojem mnenju osrednji element predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki je predložen Sodišču.

2. Dvomi, ki jih vzbujajo zadevne določbe prava Unije

47. Predložitveno sodišče poudarja, da je bila ne glede na zgoraj navedeni pridržek iz člena 11(7) Uredbe Bruselj IIa z belgijskim zakonom, s katerim se je v nacionalnem pravu med drugimi instrumenti izvajala ta uredba, ( 31 ) izključna pristojnost za posebni postopek iz člena 11, od (6) do (8), dodeljena nacionalnim specializiranim sodiščem, ( 32 ) pri čemer začetek postopka pred temi sodišči pomeni, da se prekinejo vsi postopki, ki so jih belgijska sodišča že začela v zvezi s starševsko odgovornostjo glede zadevnega otroka. ( 33 )

48. Postavlja se torej vprašanje, ali bi bilo mogoče postopek, kakršen je v sporu o glavni stvari potekal pred Tribunal de la jeunesse in nato pred Cour d’appel de Bruxelles, primerjati s postopkom, začetim v državi članici običajnega prebivališča, na katerega se nanaša navedeni pridržek, in torej, ali so nacionalna pravila o pristojnosti, ki obstajajo v belgijskem pravu, skladna s to določbo.

49. Na prvi pogled bi lahko besedilo pridržka iz navedenega odstavka 7 pomenilo, kot predlaga predložitveno sodišče, da je zakonodajalec Unije želel ohraniti pristojnost sodišča te države članice, ki je prvo začelo obravnavati spor v zvezi z neupravičeno premeščenim otrokom, tudi če je bila v državi članici, v kateri je ta otrok, izdana odločba, da se otrok ne vrne, in sicer v skladu z načelom ohranitve pristojnosti (forum perpetuum). ( 34 )

50. Taka presoja se zdi mogoča tudi ob upoštevanju pripravljalnih dokumentov za Uredbo Bruselj IIa. Iz njih po eni strani izhaja, da je Komisija prvotno nameravala določiti, da bi sprejetje odločbe, da se otrok ne vrne, v vseh primerih sistematično pomenilo začetek novega postopka v zvezi z varstvom in vzgojo otroka v državi članici, v kateri je otrok običajno prebival pred neupravičeno premestitvijo, ( 35 ) da pa ta vidik po drugi strani nazadnje ni bil vključen v sprejeto besedilo, saj je zgoraj navedeni pridržek dodal Svet Evropske unije. ( 36 )

51. Poleg tega del pravne doktrine meni, da bi moral osrednji organ v primeru, ko je pristojno sodišče v državi članici običajnega prebivališča otroka že začelo postopek, neposredno temu sodišču poslati informacije v zvezi z odločbo, da se otrok ne vrne, in da bi bilo posebno pošiljanje nujno samo v nasprotnem primeru, da bi se lahko začel nov postopek na podlagi pošiljanja teh informacij zainteresiranim osebam. ( 37 ) Tak pristop bi lahko potrjeval tudi „Praktični vodnik za izvajanje nove uredbe Bruselj II“, ki so ga za sodišča držav članic pripravile službe Komisije ob posvetovanju z Evropsko pravosodno mrežo v civilnih in gospodarskih zadevah, čeprav je to, kar je v njem navedeno v zvezi s tem vprašanjem, nekoliko dvoumno. ( 38 )

52. Ne glede na te elemente, ki sejejo zanesljiv dvom, menim, da je treba na podlagi drugih preudarkov, ki so predvsem, a ne izključno, teleološki, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ( 39 ) razlagati člen 11(7) in (8) Uredbe Bruselj IIa manj strogo, kot to predlaga predložitveno sodišče.

C – Dopustnost nacionalnih pravil, kakršna so ta, ki so sporna v obravnavani zadevi

1. Koncentracija pristojnosti v korist specializiranih sodišč

53. Prvi vidik težave, ki se pojavlja v obravnavani zadevi, je, v kolikšni meri določbe Uredbe Bruselj IIa, na katere se nanaša vprašanje za predhodno odločanje, urejajo delitev nacionalnih pristojnosti med sodišči države članice, v kateri je običajno prebival otrok, ki je bil neupravičeno premeščen, če je bila v državi članici, v kateri je ta otrok, sprejeta sodna odločba, da se otrok ne vrne.

54. V zvezi s tem je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da uporaba takih nacionalnih pravil, čeprav namen Uredbe Bruselj IIa ni poenotiti materialna in procesna pravila različnih držav članic, vseeno ne sme ogrožati polnega učinka določb te uredbe. ( 40 )

55. V zvezi s pravili o pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, ki so v njej navedena in med katerimi je člen 11 te uredbe, je iz uvodne izjave 12 Uredbe razvidno, da so oblikovana tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka. Sodišče je nujnost upoštevanja „zlasti“ tega cilja pri razlagi navedenih pravil večkrat poudarilo v sodni praksi, ki se nanaša na razlago določb tega instrumenta. ( 41 )

56. Poleg tega v skladu z uvodno izjavo 33 Uredba Bruselj IIa priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine Evropske unije o temeljnih pravicah [v nadaljevanju: Listina], pri čemer je njen namen predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kot so določene v členu 24 Listine. Iz odstavkov 2 in 3 navedenega člena izhaja, prvič, da se morajo pri vseh ukrepih, ki se nanašajo na otroka, zlasti pri ukrepih javnih organov, upoštevati predvsem koristi otroka, in drugič, da ima vsak otrok pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema od staršev. ( 42 )

57. Natančneje, namen določb navedene uredbe v zvezi z neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem otroka je starše odvrniti od storitve takih dejanj, da se onemogoči morebiten prevrat z ugodnimi učinki na delitev pristojnosti, in pospešiti hitro vrnitev otroka v državo članico, v kateri je prebival pred premestitvijo. ( 43 ) Ta cilj hitrosti je poudarjen zlasti z omejenimi procesnimi roki, ki so izrecno navedeni v členu 11 Uredbe Bruselj IIa. ( 44 )

58. Glede na besedilo odstavkov od 6 do 8 člena 11 menim, da lahko države članice dajo specializiranemu sodišču pristojnost, da na predlog ene od strank prouči vprašanje vrnitve in/ali varstva in vzgoje otroka v okviru posebnega postopka iz navedenih odstavkov 7 in 8, tudi če je redno sodišče že začelo postopek vsebinskega odločanja o starševski odgovornosti glede tega otroka.

59. Te določbe namreč na eni strani vsebujejo izrecno sklicevanje na pravo držav članic ( 45 ) in na drugi strani navedbo, ki je hkrati splošna in ciljna, ( 46 ) ni pa natančna, ( 47 ) in ki državam članicam prepušča, da na svojem ozemlju določijo sodišče, ki je po sprejetju odločbe, da se otrok ne vrne, izrecno pristojno za odločanje o varstvu in vzgoji otroka.

60. Ob upoštevanju posebnega namena navedenih določb se mi člen 11 Uredbe Bruselj IIa zdi bolj tehnično pravilo, kot pa pravilo za določitev pristojnega sodišča, ( 48 ) čeprav je vključen v poglavje II te uredbe, naslovljeno „Pristojnost“. Po mojem mnenju je glavni namen odstavka 7 navedenega člena določiti način obveščanja o odločbi, da se otrok ne vrne, da lahko stranke zavzamejo stališče ob poznavanju vseh dejstev zadeve, ki jo obravnava sodišče, pristojno po pravu države članice običajnega prebivališča otroka, in sicer za preprečitev pravne vrzeli, ki bi nastala po sprejetju take odločbe, v zvezi s katero mora biti omogočena ponovna vsebinska proučitev. ( 49 )

61. Te presoje po mojem mnenju ne omaja pridržek, določen na začetku odstavka 7. Glede tega je treba poudariti posebnost pridržka iz uvodne izjave 18 navedene uredbe v primerjavi s pridržkom iz odstavka 7. V navedeni uvodni izjavi je namreč pojasnjeno, da „[r]azen če ni bila sodišču v tej državi članici ta zadeva že dodeljena, to sodišče ali osrednji organ obvesti stranke“. ( 50 ) Ugotoviti je mogoče, da v nasprotju s splošnejšim besedilom odstavka 7 člena 11 v uvodni izjavi 18 predhodna obravnava zadeve ni brez razlik pridržana kateremu koli sodišču države članice običajnega prebivališča otroka, temveč natančno določenemu sodišču, in sicer sodišču, ki je v navedeni državi članici pristojno za prejem spisa v zvezi z odločbo, da se otrok ne vrne.

62. Dodati moram, da tako pravilo o nacionalni delitvi stvarnih pristojnosti in specializiranih sodiščih ne ogroža niti polnega učinka teh določb navedene uredbe niti načel in ciljev, ki so z njimi povezani, zlasti pa ne nasprotuje nujno zgoraj navedenemu cilju hitrosti, čeprav bi to pravilo glede na njegovo uporabo vendarle lahko imelo škodljive učinke v zvezi s tem, kot bom pojasnil pozneje. ( 51 )

63. V zvezi s tem je treba poudariti, da pravila belgijskega prava, na katera se nanaša predlog za sprejetje predhodne odločbe, temeljijo na ciljih, ki so skladni s cilji Uredbe Bruselj IIa. Kot navaja predložitveno sodišče, so bili razlogi belgijskega zakonodajalca povezani s specializacijo sodišč in koncentracijo pristojnosti, ki ju upravičuje tehničnost sodnih postopkov v zvezi z mednarodnimi ugrabitvami otrok, da bi izboljšali učinkovitost in hitrost posredovanja belgijskih sodišč na tem področju ter okrepili neposredno sodelovanje med sodišči različnih držav članic. ( 52 ) Poudariti moram, da je bil prvi korak v tej smeri v belgijskem pravu narejen že leta 1998, z izvajanjem Haaške konvencije iz leta 1980, še bolj pa se je okrepil leta 2007 z izvajanjem Uredbe Bruselj IIa, ( 53 ) tako da se je število sodišč, pristojnih v teh zadevah, s 27 zmanjšalo na šest, z možnostjo vložitve pritožbe. ( 54 )

64. Kot je izrecno navedeno v pripravljalnih dokumentih zgoraj navedenega zakona z dne 10. maja 2007, ( 55 ) se je belgijski zakonodajalec odločil „prilagoditi se“ podobnim zakonodajam, ki so jih pred tem sprejeli v drugih državah članicah, zlasti v Franciji ( 56 ) in v Nemčiji ( 57 ). Primerjalna pravna študija, izvedena pod pokroviteljstvom Haaške konference o mednarodnem zasebnem pravu, potrjuje, da se je ta pristop uporabil v več državah članicah. ( 58 )

65. Kot poudarjata belgijska vlada in Komisija, je tako ravnanje v skladu s priporočili, da zadeve v zvezi z mednarodnimi ugrabitvami otrok pripadajo omejenemu številu sodišč po priporočilih v vodnikih, ki sta jih izdali Unija ( 59 ) in Haaška konferenca o mednarodnem zasebnem pravu ( 60 ). Pomembno se mi zdi ohraniti mehanizme specializiranih sodišč, ki so bili v tem okviru opredeljeni kot „dobre prakse“, saj se Haaška konvencija iz leta 1980 še naprej uporablja med državami članicami, čeprav jo dopolnjuje Uredba Bruselj IIa. ( 61 )

66. Menim torej, da določbe Uredbe Bruselj IIa ne nasprotujejo temu, da država članica določi, da so za meritorno odločanje v primerih neupravičene premestitve ali zadržanja otroka pristojna specializirana sodišča. Taka specializacija seveda ni problematična, če se na zahtevo strank začne en sam postopek v zvezi z varstvom in vzgojo otroka.

67. Po drugi strani pa se je treba vprašati o morebitni skladnosti mehanizmov, ki so v zakonodajah držav članic določeni za tovrstne vzporedne postopke v teh zadevah, s temi določbami. To vprašanje se postavlja predvsem z vidika pravila v belgijskem pravu, da se prekinejo vsi postopki v zvezi s starševsko odgovornostjo glede otroka, ki že potekajo pred drugim, nespecializiranim sodiščem, zlasti ob upoštevanju dejanskega vpliva, ki ga lahko ima to pravilo na potek postopkov, ki naj bi načeloma privedli do takojšnje vrnitve otroka v državo članico, v kateri ima običajno prebivališče. ( 62 )

2. Prekinitev vseh postopkov pred nespecializiranim sodiščem

68. V skladu s členom 1322i(4) belgijskega sodnega zakonika začetek postopka pred specializiranim sodiščem, pristojnim za odločanje po sprejetju odločbe, da se otrok, ki je bil neupravičeno premeščen, ne vrne, to je sodiščem za družinske zadeve, ki je krajevno pristojno glede na kraj njegovega prejšnjega običajnega prebivališča, povzroči, da se takoj prekinejo vsi že začeti postopki pred nacionalnimi sodišči, pri katerih je bil vložen spor v zvezi s starševsko odgovornostjo ali s tem povezan spor.

69. Predložitveno sodišče Sodišče sprašuje, ali glede na posebne zahteve glede hitrosti in učinkovitosti, ( 63 ) ki urejajo delovanje mehanizma iz člena 11, od (6) do (8), Uredbe Bruselj IIa za hitrejšo vrnitev neupravičeno premeščenega otroka, te določbe nasprotujejo temu, da zakonodaja države članice vsebuje taka procesna pravila.

70. Čeprav imajo države članice neko procesno avtonomijo, ( 64 ) morajo vseeno nujno delovati „v skladu z načeli in cilji Uredbe [Bruselj IIa]“, kot opozarja Komisija v predlaganem odgovoru na postavljeno vprašanje.

71. Vendar je v skladu s sodno prakso Sodišča namen mehanizmov, uvedenih s členom 11 Uredbe Bruselj IIa, in zlasti pošiljanja informacij iz odstavka 6, ne samo zagotoviti takojšnjo vrnitev otroka v državo članico, v kateri je imel običajno prebivališče neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, ampak tudi omogočiti sodišču, pristojnemu v tej državi, da prouči razloge in dokaze, na podlagi katerih je bila izdana odločba, da se otrok ne vrne, pri čemer mora to presojo v končni fazi izvesti navedeno sodišče. ( 65 )

72. Cour d’appel de Bruxelles navaja različne praktične in pravne preudarke, zlasti ob upoštevanju elementov spora o glavni stvari, pri čemer trdi, da bi bilo zaradi hitrosti in učinkovitosti primerno, da o varstvu in vzgoji otroka ne odloči specializirano sodišče, določeno s členoma 633f in 1322i belgijskega sodnega zakonika, temveč sodišče, ki že odloča o vsebini in pred katerim poteka postopek v zvezi s starševsko odgovornostjo. ( 66 )

73. V zvezi s tem drži, da lahko sodišče, ki je prvo začelo postopek vsebinskega odločanja, dejansko bolje pozna položaj zadevnega otroka, če je že proučilo zadevo, zaslišalo stranke in ima v svojem spisu izsledke preiskovalnih ukrepov, ( 67 ) v nasprotju s specializiranim sodiščem, ki je postopek začelo naknadno. Poleg tega bi lahko bil postopek pred nespecializiranim sodiščem prav tako kratek kot zadeva, vložena pri specializiranem sodišču, če nacionalno pravo – tako kot belgijsko pravo – določa, ( 68 ) da se vsi postopki v zvezi s starševsko odgovornostjo štejejo za nujne in se o njih odloči z začasno odredbo, ali pa bi se v praksi izkazal za še hitrejšega, če je pripeljan že daleč.

74. V takih okoliščinah se zdi, da je v korist otroka, da lahko sodišče, ki je prvo začelo postopek, nadaljuje obravnavo zadeve, ki jo je že začelo, in odloči o kraju glavnega prebivališča otroka in s tem povezanih posledicah, zlasti o pravici do stikov s tistim od staršev, pri katerem otrok ne bo prebival.

75. Poleg tega belgijska vlada glede na stališča, ki jih je predložila Sodišču, tega ne zanika. Vztraja, da se na podlagi člena 1322i(4) belgijskega sodnega zakonika pred nespecializiranim sodiščem, ki je že začelo postopek v zvezi s starševsko odgovornostjo, postopek zgolj prekine, ne da bi se temu sodišču odvzela pristojnost, kot je, ugotavljam, določeno z zakonodajo drugih držav članic. ( 69 )

76. Ta vlada po mojem mnenju upravičeno trdi, da člen 11(7) Uredbe Bruselj IIa ne nasprotuje temu, da je z zakonodajo države članice specializiranemu sodišču dodeljena pristojnost za hitro odločanje o vprašanju vrnitve, ne da bi moralo nujno istočasno obravnavati tudi vprašanje varstva in vzgoje otroka, čeprav sta ti vprašanji glede na sodno prakso Sodišča na splošno tesno povezani. ( 70 )

77. Kot pojasnjuje, se mora v belgijskem pravu po izdaji odločbe o vrnitvi prekinjeni postopek vsebinskega odločanja o pravici do varstva in vzgoje pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek – na prvi ali pritožbeni stopnji – nadaljevati.

78. Belgijska vlada dodaja, da je v obravnavani zadevi specializirano sodišče, ki mu je bila poslana odločba, da se otrok ne vrne, o vsebini spora že odločilo s sodbo, zoper katero je bila vložena pritožba, in je zato zaradi devolutivnega učinka pritožbe po belgijskem pravu ( 71 ) menilo, da mora zadevo predložiti Cour d’appel, ( 72 ) ker je ena od strank v tej zadevi izrazila željo, da to prvostopenjsko sodišče odloči o celotnem sporu in ne samo o vprašanju vrnitve.

79. Ugotavljam, da je v obravnavani zadevi navedeno specializirano sodišče ta predložitveni sklep izdalo tri mesece po začetku postopka, v tem obdobju pa je bil postopek pred Cour d’appel de Bruxelles prekinjen.

80. Zagotoviti je treba, da z izvajanjem Uredbe Bruselj IIa v državah članicah ta ne izgubi polnega učinka, zlasti če bi bil cilj takojšnje vrnitve otroka v skladu s pravnimi pravili države članice, v kateri je otrok običajno prebival pred neupravičeno premestitvijo, odvisen od novega postopka, vloženega pri specializiranem sodišču, ne glede na to, na kateri stopnji bi bil postopek, ki je bil že vložen pri sodišču, pristojnem za vsebinsko odločanje v zvezi s starševsko odgovornostjo. ( 73 )

81. Kot je Sodišče že poudarilo, je treba „[t]o tveganje […] toliko bolj upoštevati pri mlajših otrocih [kot je otrok, katerega položaj je predmet tega spora o glavni stvari], ker biološkega časa ni mogoče meriti po splošnih merilih zaradi intelektualne in psihološke strukture teh otrok ter hitrosti, s katero se ta razvija“. ( 74 ) Zaželena je torej posebna skrbnost, da se v ustreznih razmerah omogočita morebitna vrnitev otroka in ponovno oblikovanje vezi s tistim od staršev, od katerega je bil ločen. ( 75 )

82. Poleg tega je očitno v interesu otroka, da ima sodišče, ki se izreče za pristojno za odločanje o pravici do varstva in vzgoje, na voljo, prvič, „vse informacije in upoštevno gradivo“, zlasti v zvezi z „otrokov[im] odnos[om] z obema [od] starše[v] ter njun[imi] starševsk[imi] sposobnost[mi] in osebnost[jo],“ ter, drugič, „dovolj časa za njihovo objektivno in uravnoteženo presojo“. ( 76 )

83. Ta pristop je v skladu z duhom Uredbe Bruselj IIa, potrjujejo pa ga tudi zahteve, ki izhajajo iz uvodne izjave 33, ki se nanaša na spoštovanje otrokovih pravic iz člena 24 Listine. Posledično menim, da je treba člen 11(7) in (8) Uredbe Bruselj IIa razlagati tako, da te določbe ne prepovedujejo sprejetja nacionalnih pravil, kakršna so ta, na katera se nanaša ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, vendar le če njihovi učinki ne ogrožajo načela in ciljev navedene uredbe, zlasti tistih, ki so povezani s temeljnimi pravicami zadevnega otroka, na podlagi katerih sta glavni zahtevi razumno trajanje in dejanska učinkovitost postopkov.

V – Predlog

84. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Cour d'appel de Bruxelles, odgovori: Člen 11(7) in (8) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da načeloma, če se učinkovito upoštevajo načela in cilji navedene uredbe, ne nasprotuje temu, da država članica sprejme nacionalna pravila, iz katerih izhaja: – prvič, da postopek, ki sledi sprejetju odločbe, s katero sodišče druge države članice zavrne vrnitev neupravičeno premeščenega otroka, in je določen s temi določbami, spada v izključno pristojnost specializiranih sodišč, in – drugič, da začetek postopka pred enim od teh specializiranih sodišč pomeni, da se prekinejo vsi postopki v zvezi s starševsko odgovornostjo glede otroka pred drugim sodiščem te države članice, čeprav je bilo to drugo sodišče ob začetku prvega postopka na mednarodni in nacionalni ravni pristojno za vsebinsko odločanje o tem sporu.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Imena strank v uvodnem besedilu so bila na podlagi zahteve za anonimizacijo nadomeščena s črkami.

( 3 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243.

( 4 ) Na voljo na naslednjem spletnem naslovu: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28fr.pdf.

( 5 ) V skladu z uvodno izjavo 11 in členom 2(3) Uredbe Bruselj IIa v tej uredbi izraz „države članice“ pomeni vse države članice razen Kraljevine Danske.

( 6 ) Glej člen 11 zakona z dne 10. maja 2007 o izvajanju Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000, Evropske konvencije iz Luxembourga z dne 20. maja 1980 o priznavanju in izvršitvi odločb o skrbništvu nad otroki in ponovnem vzpostavljanju skrbništva nad otroki ter Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (Moniteur Belge z dne 21. junija 2007, str. 34264), ki je začel veljati 1. julija 2007.

( 7 ) Zakon o ustanovitvi sodišča za družinske zadeve in mladino (Moniteur Belge z dne 27. septembra 2013, str. 68429), ki je začel veljati 1. septembra 2014.

( 8 ) Tako poimenovanje je veljalo pred reformo, uvedeno z zgoraj navedenim zakonom z dne 30. julija 2013 (glej opombo 6 tega stališča).

( 9 ) Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je poleg postopkov, ki jih je oče pri belgijskih sodiščih vložil v zvezi s starševsko odgovornostjo glede otroka, z enakim namenom tudi mati začela postopke pred poljskimi sodišči. Ker pregled vsebine teh postopkov ni nujen za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, v tem stališču ne bodo navedeni. Kljub temu je treba poudariti, da so se poljska sodišča, ko so ugotovila, da je belgijsko sodišče prvo začelo postopek in priznalo svojo mednarodno pristojnost, izrekla za nepristojna v tej zadevi.

( 10 ) V skladu z navedenim členom lahko sodišča države članice, ki so pristojna za meritorno odločanje o zadevi, izjemoma in pod pogoji, ki so v njem navedeni, zadevo predložijo sodišču druge države članice, ki je primernejše za njeno obravnavo, če je to v korist otroka.

( 11 ) Glej opombo 6 tega stališča in člen 232 navedenega zakona.

( 12 ) Predložitveno sodišče meni, da bi v skladu z belgijskim pravom lahko začelo postopek iz člena 11(6) in (7) Uredbe Bruselj IIa samo na podlagi pritožbe, ki bi jo zoper navedeno sodno odločbo vložila stranka v sporu.

( 13 ) Cour d’appel de Bruxelles v predložitvenem sklepu pojasnjuje, da v teh okoliščinah ni potrebe po spreminjanju začasnih ukrepov v zvezi s pravico očeta do stikov z otrokom, ki jih je določilo v vmesni sodbi z dne 30. julija 2014 in ki so na Poljskem neposredno izvršljivi na podlagi potrdila, ki je bilo v zvezi s tem izdano v skladu s členom 41 Uredbe Bruselj IIa.

( 14 ) Kljub temu ne gre za izključno nacionalno vprašanje, saj se nanaša na razlago določb Uredbe Bruselj IIa, iz katerih izhaja, da je eno ali drugo zadevno belgijsko sodišče pristojno za odločanje o čezmejnem, ne nacionalnem sporu (glej po analogiji okoliščine v zadevah, v katerih sta bili izrečeni sodbi C (C‑435/06, EU:C:2007:714) in A (C‑523/07, EU:C:2009:225)).

( 15 ) Glej opombo 8 tega stališča.

( 16 ) Glede vsebine teh določb glej sodbo McB (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).

( 17 ) Glede pojma kršitev pravice do varstva in vzgoje glej sodbo C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, točka 60 in naslednje).

( 18 ) Namreč, čeprav je sodnik, pristojen za izdajo začasne odredbe, pri Tribunal de première instance de Bruxelles s sklepom z dne 19. decembra 2013 to prebivališče začasno zaupal očetu, ga je Tribunal de la jeunesse de Bruxelles z meritorno sodbo z dne 26. marca 2014, zoper katero je bila nato vložena pritožba, nasprotno zaupalo materi, česar Cour d’appel de Bruxelles ni spremenilo v okviru začasnih ukrepov, ki jih je sprejelo v vmesni sodbi z dne 30. julija 2014.

( 19 ) Opozarjam, da je okrožno sodišče v Płońsku z odločbo z dne 13. februarja 2014 izrabilo možnost, ki jo ima izjemoma na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, da se oddalji od načela takojšnje vrnitve otroka, ki je določeno v členu 12 te konvencije.

( 20 ) Glej uvodno izjavo 17, prvi stavek, Uredbe Bruselj IIa in sodbo Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 66); moje stališče v zvezi z mnenjem 1/13 (EU:C:2014:2292, točka 84 in naslednje) in mnenje 1/13 (EU:C:2014:2303, točka 77 in naslednje).

( 21 ) V tem smislu je bilo v „obrazložitvi“ predloga, na podlagi katerega je bila sprejeta Uredba Bruselj IIa in ki ga je 3. maja 2002 predložila Komisija (COM(2002) 222 final, UL C 203 E, str. 161), v delu z naslovom „Cilj“ navedeno, da „lahko država članica, v kateri je ugrabljeni otrok, izda začasen preventivni ukrep, da se otrok ne vrne, ki ga bo nadomestila odločba o pravici do varstva in vzgoje, ki jo bodo izdala sodišča države članice otrokovega običajnega prebivališča“ (moj poudarek).

( 22 ) Ta pomenljiv izraz je bil umeščen v uvodno izjavo 9 prvega predloga uredbe o pristojnosti, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki ga je Komisija predložila 6. septembra 2001 (COM(2001) 505 final, UL C 332 E, str. 269), v kateri je bilo navedeno, da „[p]ravila o pristojnosti ne smejo izključevati sprejetja ukrepov v državi članici, v kateri je otrok, da bi ga zaščitili v nujnem primeru ali uredili izvajanje starševske odgovornosti; kljub temu morajo imeti zadnjo besedo sodišča držav članic, pristojna za vsebinsko odločanje, vključno z možnostjo, da te ukrepe prekličejo“ (moj poudarek).

( 23 ) Glej sodbo ESČP, Povse proti Avstriji, pritožba št. 3890/11, točki 85 in 86 (na voljo na tem spletnem naslovu: http://hudoc.echr.coe.int/sites/eng/pages/search.aspx?i=001‑122449), pri čemer se sodba sklicuje na sodbo Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), ki jo je pred tem izreklo Sodišče. ESČP je poudarilo, da bi lahko tožeče stranke od sodišč v Italiji, kjer je imel otrok običajno prebivališče, zahtevale varstvo temeljne pravice do spoštovanja družinskega življenja po sprejetju odločbe, s katero se je odredila vrnitev otroka v Italijo.

( 24 ) Glej zlasti sodbo ESČP v zadevi X. proti Latviji, pritožba št. 27853/09, točke 93, 96 in 100 (na voljo na tem spletnem naslovu: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i=001‑138939).

( 25 ) Glej tudi uvodno izjavo 18, prvi stavek, Uredbe Bruselj IIa.

( 26 ) Iz drugega pododstavka navedenega odstavka 7 izhaja, da mora sodišče zadevo končati, če v roku ne prejme predlogov.

( 27 ) Kljub splošnosti izraza, uporabljenega v navedenem odstavku 8, in sicer „na podlagi [Uredbe Bruselj IIa] pristojno sodišče“, pa ob upoštevanju uvodne izjave 17 menim, da se ne nanaša na katero koli sodišče, ki bi bilo pristojno na podlagi katerega koli člena te uredbe, temveč na sodišče, ki bo odločilo o varstvu in vzgoji otroka v okviru postopka iz člena 11, od (6) do (8), Uredbe.

( 28 ) V skladu s podrobnimi pogoji iz člena 40 in naslednjih Uredbe Bruselj IIa.

( 29 ) Moj poudarek. Navedba je v množini, saj je mogoče, da je bil pri več sodiščih te države članice, ne nujno na različnih stopnjah, že vložen spor v zvezi z varstvom in vzgojo zadevnega otroka, kot se je zgodilo v zadevi v glavni stvari.

( 30 ) Moj poudarek. K temu se bom vrnil v točki 61 tega stališča.

( 31 ) Glej osnutek zakona, na podlagi katerega je bil sprejet zgoraj navedeni zakon z dne 10. maja 2007, ki ga je belgijska vlada 16. marca 2007 predložila poslanski zbornici Kraljevine Belgije, dokument 51-3002/001, 2006–2007, str. 3 (na voljo na tem spletnem naslovu: http://www.lachambre.be/FLWB/pdf/51/3002/51K3002001.pdf).

( 32 ) V skladu s členoma 633f in 1322i belgijskega sodnega zakonika, ki sta navedena v točkah 14 in 15 tega stališča, je navedeni postopek pridržan za Tribunal de première instance, ki je postal Tribunal de la famille, na območju višjega sodišča, na katerem je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem.

( 33 ) Glej člen 1322i(4) belgijskega sodnega zakonika.

( 34 ) Enako kot Komisija ugotavljam, da se ta položaj, ko se pred sodišči iste države članice hkrati začnejo postopki, razlikuje od položaja, na katerega se nanaša člen 19 Uredbe Bruselj IIa, ki ureja primere litispendence, „[č]e pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka“ (moj poudarek). Po drugi strani v nasprotju z mnenjem te institucije na obravnavi menim, da imajo lahko istočasni postopki, na katere se nanaša ta zadeva, enak predmet, če se odločba o varstvu in vzgoji izreče v kraju prebivanja otroka in ima zato lahko posledice za njegovo morebitno vrnitev.

( 35 ) Glej člene od 22 do 24 predloga Komisije (COM(2002) 222 final), ki so postali člen 11 Uredbe Bruselj IIa, in „obrazložitev“ tega predloga, v kateri je glede člena 24(2) pojasnjeno, da „mora osrednji organ države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred svojo premestitvijo ali zadržanjem, v ta namen začeti postopek pred sodišči, medtem ko ima enako možnost vsak nosilec starševske odgovornosti“ (moj poudarek).

( 36 ) Glej obvestilo predsedstva Sveta Evropske unije z dne 26. novembra 2002 (št. 14733/02, str. 5 in 6 ter str. 14 in naslednje), v katerem ni jasno navedeno, kakšne namene imajo v zvezi s tem člani Sveta. V točki 17 tega obvestila je navedeno samo, da je odločba, da se otrok ne vrne, „zgolj preventivni ukrep in ne vsebinska odločitev. Zato je v večini primerov nujno, da se naknadno začne postopek pred sodišči države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred ugrabitvijo, ki ohranijo pristojnost za odločanje o vsebini“ (moj poudarek).

( 37 ) Glej zlasti McEleavy, P., „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?“, Journal of Private International Law, 2005, št. 1, str. 30 in opomba 132; Fulchiron, H., „La lutte contre les enlèvements d’enfants“, v: Fulchiron, H., in Nourissat, C. (ur.), Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, Dalloz, Pariz, 2005, str. 249; Pataut, E., „Commentaire de l’article 11“, v: Magnus, U., in Mankowski, P. (ur.), Brussels II bis Regulation, Sellier European Law Publishers, München, 2012, str. 142 in naslednje, točka 63.

( 38 ) V skladu z navedenim praktičnim vodnikom, v posodobljeni različici z dne 1. junija 2005 (na voljo na tem spletnem naslovu: http://ec.europa.eu/civiljustice/parental_resp/parental_resp_ec_vdm_sl.pdf), se, „[č]e je sodišče države članice že izdalo sodno odločbo o zadevnem otroku, […], dokumenti načeloma pošljejo temu sodišču. Če sodne odločbe ni, se informacije pošljejo sodišču, pristojnemu po pravu te države članice“ (glej str. 36, moj poudarek). Komisija trdi, da je glede na izraz „načeloma“ mogoče sklepati, da so dovoljeni tudi drugi načini, na primer pošiljanje specializiranemu sodišču. Vendar bi bila lahko taka presoja ovržena z drugo predpostavko, navedeno na začetku naslednjega stavka, ki je Komisija ne navaja.

( 39 ) Sodišče namreč redno opozarja, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej zlasti sodbo L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 38).

( 40 ) Glej zlasti sodbi Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 82) in Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 78).

( 41 ) Glej zlasti sodbe E (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točki 44 in 45), C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, točka 50 in navedena sodna praksa) in L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 48).

( 42 ) V zvezi s tem glej sodbe Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točki 53 in 54), Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, točka 59 in naslednje), Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 64) in McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, točka 60 in naslednje).

( 43 ) Glej zlasti sodbe Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 52), Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 43) in C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, točka 67) ter točki 15 in 16 obvestila predsedstva Sveta z dne 26. novembra 2002, navedeno zgoraj.

( 44 ) V skladu z odstavkom 3 navedenega člena mora sodišče, pri katerem je bil vložen zahtevek za vrnitev, tako načeloma odločiti „v roku šestih tednov po vložitvi zahtevka“. V odstavku 6 se zahteva, da je treba navedene informacije poslati „v enem mesecu od dne izdaje odločbe o tem, da se otrok ne vrne“. V odstavku 7 je dodano, da morajo stranke predložiti stališča „v roku treh mesecev od dne[, ko prejmejo te informacije]“. Sodišča držav članic prvega od teh rokov dejansko ne morejo vedno upoštevati, kot izhaja iz poročila Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu in Ekonomsko-socialnemu odboru o uporabi Uredbe št. 2201/2003 o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 z dne 15. aprila 2014 (COM(2014) 225 final).

( 45 ) Sklicevanje na določbe „nacionalnega prava“ je vsebovano v navedenih odstavkih 6 (v zvezi s pošiljanjem informacij o odločbi, da se otrok ne vrne, pristojnim organom države članice običajnega prebivališča otroka) in 7 (v zvezi s pogoji, da je treba te informacije poslati strankam, ki jih je treba pozvati k predložitvi stališč pristojnemu sodišču).

( 46 ) Formulacija navedenega odstavka 7 je splošna, saj ta določba omenja vsa „sodišča v državi članici, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem,“ in ciljna, saj se trikrat sklicuje na „sodišče“, ki prejme informacije iz člena 6 in ki mora izvesti nadaljnje ukrepe, bodisi tako, da odloči, bodisi tako, da zadevo konča (moj poudarek).

( 47 ) Drugače je z določbo, namenjeno opredelitvi krajevne pristojnosti sodišča, tako da je mogoče določiti natančno določeno sodišče države članice, kot je določba, na katero so se nanašali sklepni predlogi, ki sem jih predstavil v zadevah Sanders in Huber (C‑400/13 in C‑408/13, EU:C:2014:2171, točka 36), v katerih še ni bilo odločeno, in se je nanašala na „sodišče kraja, kjer ima upravičenec običajno prebivališče“ (moj poudarek).

( 48 ) V prid procesni naravi pravil iz navedenega člena 11 glej Devers, A., „Les enlèvements d’enfants et le règlement‘Bruxelles II bis“ v: Fulchiron, H. (ur.), Les enlèvements d’enfants à travers les frontières, Bruylant, Bruselj, 2004, str. 40.

( 49 ) Belgijska vlada je v zvezi s tem na obravnavi po mojem mnenju upravičeno navedla, da „je glavni namen člena 11(7) Uredbe določiti postopek, ki se uporabi, če nobeno sodišče v državi [običajnega prebivališča otroka] še ni začelo obravnavati zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo […], da se omogoči nadaljevanje zadeve, ne da bi bil ogrožen cilj hitrosti. Če pa je sodišče že začelo postopek vsebinskega odločanja o celotni zadevi ali njenem delu, […] Uredba državam članicam prepušča določitev postopka, ki mora slediti na nacionalni ravni“. Komisija se je pridružila temu mnenju, pri čemer je pojasnila, da v tem primeru „obveznost obveščanja strank ni predpisana s samo Uredbo, ampak mora biti to vprašanje rešeno z nacionalnim procesnim pravom“.

( 50 ) Moj poudarek.

( 51 ) Glej točko 68 in naslednje tega stališča.

( 52 ) Glej obrazložitev člena 3 v osnutku zakona, navedenega v opombi 30 tega stališča (str. 44 navedenega osnutka).

( 53 ) Več držav članic je prilagodilo nacionalno zakonodajo, da bi se upoštevale zahteve iz te uredbe. Glej Boele‑Woelki, K., in González Beilfuss, C., (ur.), Brussels II bis – Its Impact and Application in the Members States, Intersentia, Antwerpen, 2007.

( 54 ) V zvezi s tem glej prispevek o belgijskem pravu, v „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, La Lettre des Juges sur la protection internationale de l’enfant, objavila Haaška konferenca o mednarodnem zasebnem pravu, zv. XX, poletje‑jesen 2013, str. 5 in 6 (na voljo na tem spletnem naslovu: http://www.hcch.net/upload/newsletter/nl2013tome20fr.pdf).

( 55 ) Glej obrazložitev člena 3 v osnutku zakona, navedenega v opombi 30 tega stališča, (str. 44 navedenega osnutka).

( 56 ) V zvezi s tem glej člen 1210‑4 zakonika o civilnem postopku in člen L. 211‑12 francoskega zakonika o organizaciji pravosodja ter Nourissat, C., in Devers, A., „Étude 245 – Règles de compétence en matière matrimoniale et responsabilité parentale“, v: Canivet, G., in drugi (ur.), Lamy Procédures communautaires, Pariz, 2008, točke od 205 do 245 in naslednje.

( 57 ) Glej prispevka v zvezi s francoskim in nemškim pravom v: „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, navedeno zgoraj, str. 16, 17 in naslednje.

( 58 ) Glej celoten „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, navedeno zgoraj, zlasti pregled, ki ga je pripravil Lortie, P., str. 2 in naslednje in v katerem je pojasnjeno, da je bila koncentracija pristojnosti izvedena v povezavi z Uredbo Bruselj IIa v nekaterih državah članicah, na katere se je nanašala ta študija, in sicer po njegovih navedbah v Nemčiji, Belgiji, Bolgariji, na Cipru, na Finskem, v Franciji, na Madžarskem, Nizozemskem in v Združenem kraljestvu, ter da je bilo v nekaterih primerih pristojno eno samo specializirano sodišče, med drugim na Nizozemskem in Švedskem.

( 59 ) Glej Praktični vodnik za izvajanje nove uredbe Bruselj II, naveden zgoraj, str. 28, in poročilo „Article 11 working group – Information on national procedures“, 2013 (na voljo na tem spletnem naslovu: https://e‑justice.europa.eu/content_parental_child_abduction‑309‑fr.do?clang=fr), str. 12 in naslednje, kjer je navedeno: „[t]he following Member States appear not to have implemented concentration: Estonia, Latvia, Lithuania, Poland, Slovenia and Spain“.

( 60 ) Smernice za dobro prakso na podlagi Haaške konvencije [iz leta 1980] – Drugi del – Izvajanje, 2003, str. xii in naslednje ter str. 29 in naslednje (na voljo na tem spletnem naslovu: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid=2781), v katerih so naštete prednosti take prakse. Glede pomembnosti teh smernic, čeprav nimajo zavezujočega učinka, glej sodbo ESČP v zadevi X. proti Latviji, pritožba št. 27853/09, točka 36.

( 61 ) Glej točko 39 tega stališča.

( 62 ) Razen če bi se izkazalo, da je vrnitev v nasprotju s koristmi otroka.

( 63 ) V zvezi s tem glej zlasti točko 57 tega stališča.

( 64 ) Glej točko 54 in naslednje tega stališča.

( 65 ) Sodba Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točke od 78 do 80).

( 66 ) Zdi se, da je tudi v sporu o glavni stvari pristojno specializirano sodišče menilo enako, saj je Tribunal de la famille de Bruxelles, ki je začelo postopek po sprejetju odločbe, da se otrok ne vrne, zadevo vrnilo v odločanje Cour d’appel de Bruxelles, ki je prvo začelo postopek vsebinskega odločanja.

( 67 ) V obravnavani zadevi je Cour d’appel de Bruxelles v predložitvenem sklepu odredilo ukrep socialne študije očetovih razmer, da bi preverilo zlasti pogoje za sprejem, ki bi jih lahko oče po potrebi ponudil sinu, in njegove starševske sposobnosti.

( 68 ) Glej člen 198(2) zakona z dne 30. julija 2013, ki je naveden v opombi 6 tega stališča.

( 69 ) V nemškem pravu v takem primeru „člen 13 [zveznega] zakona [z dne 5. aprila 1990, kakor je bil spremenjen] tako krajevnemu sodišču nalaga, da se izreče za nepristojno v korist specializiranega sodišča“ (glej „Dossier spécial – Concentration des compétences en relation avec la Convention de La Haye [de 1980] et d’autres instruments internationaux en matière de protection de l’enfance“, navedeno zgoraj, str. 18). Prav tako se morajo tudi v francoskem pravu druga sodišča, ki obravnavajo isti spor ali povezane spore, izreči za nepristojna v korist sodišča, ki je izrecno pristojno po sprejetju odločbe, da se otrok ne vrne (glej člen 1210‑9 zakonika o civilnem postopku).

( 70 ) Ta vlada s sklicevanjem na sodbi Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točki 63 in 64) in Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 53) opozarja, da je Sodišče po eni strani razsodilo, da „je izvršljivost odločbe, s katero se odreja vrnitev otroka in ki sledi odločbi, da se otrok ne vrne, procesno samostojna, čeprav je neločljivo povezana z drugimi zadevami, ki jih ureja Uredba, zlasti s pravico do varstva in vzgoje, in sicer zato, da se ne odlaša z vrnitvijo otroka, ki je bil nezakonito premeščen,“ in po drugi strani, da „[iz navedenega člena 11(7)] ni mogoče sklepati, da je odločba o varstvu in vzgoji otroka prvi pogoj za sprejetje odločbe o [njegovi] vrnitvi]“, saj „ta določba zgolj izraža končni cilj […] sodnih postopkov, in sicer ureditev otrokovega položaja“ (moj poudarek).

( 71 ) Ta devolutivni učinek pomeni, da lahko sodišče, pri katerem je vložena pritožba, odloči o vseh elementih spora, zlasti o novih dejstvih, ki so se zgodila po izreku izpodbijane sodbe, kot so poznejša ravnanja enega od staršev.

( 72 ) Belgijska vlada je na obravnavi to stališče omilila, pri čemer je navedla, da ima specializirano sodišče dejansko suvereno pristojnost, da glede na smotrnost in zlasti koristi otroka presoja utemeljenost predloga stranke, da se Cour d’appel skupno predložita vprašanje vrnitve otroka ter vprašanje njegovega varstva in vzgoje, in sicer na podlagi pravila, da stranska stvar sledi glavni stvari.

( 73 ) Glej po analogiji sodbo Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 81).

( 74 ) Prav tam.

( 75 ) ESČP opozarja tudi na obveznost sodnih organov države članice, da „uporab[ijo] vsa potrebna sredstva za skrbno obravnavo“ postopkov v zvezi s starševsko odgovornostjo glede ugrabljenega otroka in njegovo vrnitvijo, ki izhajajo iz Uredbe Bruselj IIa, pri čemer poudarja, da „lahko sčasoma nastanejo nepopravljive posledice za odnose med otroki in starši, ki ne živijo z njimi“ (glej zlasti sodbo ESČP, Karoussiotis proti Portugalski, št. 23205/08, točka 85 in naslednje, na voljo na tem spletnem naslovu: http://hudoc.echr.coe.int/sites/fra/pages/search.aspx?i=001‑103165).

( 76 ) Glej sodbo Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točki 62 in 66).