ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

V zvezi z utajo iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba pravico do odbitka zavrniti ne samo takrat, kadar utajo stori sam davčni zavezanec, ampak tudi takrat, ko je ugotovljeno, da je davčni zavezanec, ki mu je bilo blago, ki je podlaga za utemeljitev pravice do odbitka, dobavljeno oziroma so bile zanj storitve, ki so podlaga za utemeljitev pravice do odbitka, opravljene, vedel ali bi moral vedeti, da je s pridobitvijo tega blaga ali teh storitev sodeloval pri transakciji, ki je povezana z utajo DDV (glej v tem smislu sodbe z dne 6. julija 2006, Kittel in Recolta Recycling, C‑439/04 in C‑440/04, EU:C:2006:446, točka 59; z dne 21. junija 2012, Mahagében in Dávid, C‑80/11 in C‑142/11, EU:C:2012:373, točka 45, in z dne 16. oktobra 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, točka 35 in navedena sodna praksa, ter sklep z dne 14. aprila 2021, Finanzamt Wilmersdorf, C‑108/20, EU:C:2021:266, točka 22).
1.

Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 3. julija 2020, Falqui in Poggiolini/Parlament (T‑347/19 in T‑348/19, neobjavljen, EU:T:2020:303), se razveljavi v delu, v katerem so bili z njim zavrženi predlogi Danila Poggiolinija, navedeni v zadevi T‑348/19, za razglasitev ničnosti sporočila z dne 11. aprila 2019, ki ga je sestavil vodja oddelka za plače in socialne pravice poslancev generalnega direktorata Evropskega parlamenta za finance in ki se nanaša na prilagoditev zneska pokojnine, ki jo prejema pritožnik, zaradi začetka veljavnosti sklepa št. 14/2018 Ufficio di Presidenza della Camera dei deputati (urad predsedstva poslanske zbornice, Italija) 1. januarja 2019, in odločbe Evropskega parlamenta, navedene v dopisu z dne 8. julija 2019.
34

Vsebinski pogoji za pravico do odbitka so tisti, ki urejajo samo podlago in obseg te pravice, kot so pogoji, določeni v poglavju 1 naslova X Direktive o DDV, naslovljenem „Nastanek in obseg pravice do odbitka“ (sodba z dne 28. julija 2016, Astone, C‑332/15, EU:C:2016:614, točka 47 in navedena sodna praksa). Tako mora davčni zavezanec v skladu s členom 168, točka (a), Direktive o DDV blago, za katero želi uveljavljati pravico do odbitka, takrat, ko jo pridobi, pridobiti v tej funkciji. Poleg tega mora davčni zavezanec to blago uporabiti za svoje izstopne obdavčljive transakcije, to vstopno blago pa je moral dobaviti drug davčni zavezanec (glej v tem smislu sodbi z dne 15. septembra 2016, Barlis 06 – Investimentos Imobiliários e Turísticos, C‑516/14, EU:C:2016:690, točka 40, in z dne 25. julija 2018, Gmina Ryjewo, C‑140/17, EU:C:2018:595, točka 34 in navedena sodna praksa). Člen 167 Direktive o DDV prav tako natančneje določa, da pravica do odbitka vstopnega DDV nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka, to je ob dobavi blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 22. oktobra 2015, Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, točka 20 in navedena sodna praksa).
12

Člen 119 Ley 37/1992 del Impuesto sobre el Valor Añadido (zakon 37/1992 o davku na dodano vrednost) z dne 28. decembra 1992 (BOE št. 312 z dne 29. decembra 1992, str. 44247), naslovljen „Posebna ureditev vračil nekaterim gospodarskih subjektom, ki nimajo sedeža na ozemlju, kjer velja DDV“, določa: „1. Gospodarski subjekti, ki nimajo sedeža na ozemlju, kjer velja DDV, in za katere so izpolnjeni pogoji iz naslednjega odstavka, lahko v skladu z določbami tega člena uveljavljajo pravico do vračila davka na dodano vrednost, ki so ga plačali ali ki je bil, kjer je to ustrezno, nanje prenesen na tem ozemlju. […] 2. Pogoji za uveljavljanje pravice do vračila iz tega člena so: 1.o da imajo gospodarski subjekti, ki nameravajo to pravico izkoristiti, sedež v Skupnosti, na Kanarskih otokih, v Ceuti ali Melilli ali na drugih ozemljih tretjih držav; […] 2.o da gospodarski subjekti v obdobju, na katero se nanaša zahtevek, na ozemlju, kjer velja DDV, niso opravili dobav blaga ali storitev, ki so predmet DDV, razen: (a) dobav blaga in storitev, katerih prejemnik je zavezanec za DDV v skladu s členom 84(1), točke 2, 3 in 4, tega zakona; (b) prevoznih storitev in pomožnih prevoznih storitev, ki so oproščene DDV na podlagi členov 21, 23, 24 in 64 tega zakona. […] 8. Zahtevki za vračilo se lahko nanašajo le na neposredno predhodna letna ali četrtletna obdobja. Vendar so dopustni zahtevki za vračilo, ki se nanašajo na krajše obdobje, če se zadevno obdobje konča 31. decembra zadevnega leta. 9. Davčna uprava lahko od zadevnih oseb zahteva, naj predložijo informacije in dokazila, potrebna za presojo utemeljenosti vloženih zahtevkov za vračilo davka in zlasti za pravilno določitev zneska vračila v skladu z odstavkoma 4 in 5 tega člena. […]“
2. Člen 8 Uredbe št. 593/2008 je treba razlagati tako, da: – prvič, se šteje, da lahko stranki individualne pogodbe o zaposlitvi prosto izbirata pravo, ki se uporablja za to pogodbo, tudi če so pogodbena določila na podlagi nacionalne določbe dopolnjena z nacionalnim delovnim pravom, če zadevna nacionalna določba strank ne zavezuje, da izbereta nacionalno pravo kot pravo, ki se uporablja za pogodbo, in – drugič, se šteje, da stranki individualne pogodbe o zaposlitvi načeloma lahko prosto izbirata pravo, ki se uporablja za to pogodbo, tudi če pogodbeno klavzulo v zvezi s to izbiro sestavi delodajalec, delavec pa jo zgolj sprejme.
45

Taka okoliščina, ki je poleg tega omejena zgolj na primer, da se evropski preiskovalni nalog ne prizna, namreč ni upoštevna za ugotovitev, ali italijansko tožilstvo, kot je tožilstvo v Trentu, izvaja sodno dejavnost v smislu člena 267 PDEU, kadar mora izdati odločbo o priznanju in izvršitvi takega evropskega preiskovalnega naloga. Natančneje, ta okoliščina ne vpliva na ugotovitev iz točk 41 in 42 te sodbe, da so preiskovalni ukrepi, določeni v evropskem preiskovalnem nalogu, začasni, in da zato odločbe o priznanju in izvršitvi takega evropskega preiskovalnega naloga niso podobne sodnim odločbam.
16

Predložitveno sodišče ugotavlja, da tožeče stranke v postopku v glavni stvari niso pridobile nobene pravice na podlagi členov 6 in 7 Sklepa št. 1/80, in se v bistvu sprašuje, ali pravica do dostopa do izobraževanja in poklicnega usposabljanja iz člena 9, prvi stavek, navedenega sklepa vključuje samostojno pravico turških otrok do prebivanja in posledično pravico do prebivanja za starše, ki dejansko zagotavljajo varstvo in vzgojo teh otrok. Če je odgovor pritrdilen, želi to sodišče izvedeti, kateri so pogoji, s katerimi se pogojuje podelitev pravice do prebivanja na podlagi te določbe.
5

Člen 7 navedene direktive določa: „1. Vozniška dovoljenja se izdajo samo tistim kandidatom: (a) ki so opravili preizkus spretnosti in ravnanja ter teoretični preizkus in ki izpolnjujejo zdravniške standarde v skladu z določbami prilog II in III; […] (e) ki imajo svoje običajno prebivališče na ozemlju države članice, ki je izdala dovoljenje, ali lahko predložijo dokaze, da tam študirajo že vsaj šest mesecev. 2. (a) Od 19. januarja 2013 so dovoljenja, ki jih izdajajo države članice za kategorije AM, A1, A2, A, B, B1 in BE, veljavna 10 let. Posamezna država članica lahko odloči, da taka dovoljenja izdaja z veljavnostjo do 15 let. […] 3. Pogoji za podaljšanje vozniških dovoljenj po izteku njihove veljavnosti so: (a) nadaljnje izpolnjevanje minimalnih standardov fizične in duševne sposobnosti za vožnjo, kakor so določeni v Prilogi III, za vozniška dovoljenja v kategorijah C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E; in (b) običajno prebivališče na ozemlju države članice, ki je izdala dovoljenje, ali dokazilo, da prosilec tam študira že vsaj šest mesecev. Države članice lahko pri podaljšanju vozniških dovoljenj za kategorije AM, A, A1, A2, B, B1 in BE zahtevajo pregled, pri katerem se uporabljajo minimalni standardi fizične in duševne sposobnosti za vožnjo, kakor so določeni v Prilogi III. […] 5. […] Brez poseganja v člen 2 država članica pri izdajanju dovoljenja ravna z vso potrebno skrbnostjo za zagotovitev, da oseba izpolnjuje zahteve, določene v odstavku 1, in uporablja nacionalne predpise o razveljavitvi ali odvzemu pravice do vožnje, če se ugotovi, da je bilo dovoljenje izdano, ne da bi bile izpolnjene zahteve.“
41

Zato ima država članica na podlagi člena 168(4)(a) PDEU in člena 4(2) Direktive 2002/98 možnost, da sprejme ureditev, ki je glede pogojev usposobljenosti, ki jih mora izpolnjevati odgovorna oseba transfuzijske ustanove, strožja od tiste iz člena 9(2)(a) te direktive, če ta država članica meni – ne da bi pri tem prekoračila polje proste presoje, ki ga ima pri odločitvi o visoki ravni, na kateri namerava zagotoviti varovanje javnega zdravja, in o načinu, kako bo to raven dosegla – da se s to strožjo ureditvijo v še večji meri zagotavlja, da bo odgovorna oseba take ustanove sposobna v celoti in učinkovito opravljati naloge, ki so ji dodeljene, in da bo tako dosežen cilj varovanja zdravja ljudi, ki se ga želi doseči s to direktivo.
1.

Portugalska republika s tem, da je iz izračuna vrednosti, ki se uporablja za rabljena vozila, ki so bila dana v promet na portugalskem ozemlju in ki so bila kupljena v drugi državi članici, v okviru izračuna davka na vozila, kakršen je davek iz Código do imposto sobre veículos (zakonik o davku na vozila), kakor je bil spremenjen z lei 71/2018 (zakon št. 71/2018), izključila znižanje vrednosti okoljske komponente, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 110 PDEU.
91

V obravnavanem primeru je Komisija sledila razlogovanju, ki je skladno z zahtevami, ki izhajajo iz te sodne prakse. Potem ko je v točki 517 obrazložitve spornega sklepa ugotovila, da je bila pritožnica od 14. februarja do 28. oktobra 2008 udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi, je v osmem delu tega sklepa preučila, katere korektivne ukrepe je treba sprejeti zoper podjetja, ki so bila udeležena pri tej kršitvi. Komisija je v okviru te presoje za izračun globe natančno opredelila trajanje udeležbe zadevnih podjetij pri vsakem od sestavnih elementov navedene kršitve, in sicer del te kršitve, ki se nanaša na prodajo družbi Dell (v nadaljevanju: del kršitve, ki se nanaša na družbo Dell), in del iste kršitve, ki se nanaša na prodajo družbi HP (v nadaljevanju: del kršitve, ki se nanaša na družbo HP). Tako so v razpredelnici iz točke 553 obrazložitve navedenega sklepa le navedbe za namene izračuna globe, in ne za ugotovitev zadevne enotne in trajajoče kršitve. Med to točko 553 obrazložitve in členom 1(h) spornega sklepa, ki se ne nanaša na izračun globe, temveč na ugotovitev te kršitve, torej ni nobenega protislovja.
7

Člen 2(7) navedene uredbe določa: „(a) V primeru uvoza iz držav brez tržnega gospodarstva [(vključno z Albanijo, Armenijo, Azerbajdžanom, Belorusijo, Gruzijo, Severno Korejo, Kirgizistanom, Moldavijo, Mongolijo, Tadžikistanom, Turkmenistanom in Uzbekistanom)], se določi normalna vrednost na podlagi cene ali računsko določene vrednosti v tretji državi s tržnim gospodarstvom ali cene, ki velja pri izvozu iz te tretje države v druge države, vključno s Skupnostjo, ali, kjer to ni mogoče, na kateri koli drugi razumni osnovi, vključno s ceno, ki se je dejansko plačevala ali se plačuje v Skupnosti za podoben proizvod, po potrebi primerno prilagojeno [prilagojeni], tako da vsebuje razumno profitno maržo. […] (b) Pri proti dampinških preiskavah v zvezi z uvozom iz Ljudske republike Kitajske, Vietnama in Kazahstana ter katere koli države, ki nima tržnega gospodarstva in je članica [STO)] na dan začetka preiskave, se normalna vrednost določi v skladu z odstavki od 1 do 6, če se na podlagi ustrezno utemeljenih zahtevkov enega ali več proizvajalcev, vključenih v preiskavo, in v skladu z merili in postopki, določenimi v pododstavku (c), pokaže, da za tega proizvajalca ali proizvajalce proizvoda prevladujejo pogoji tržnega gospodarstva glede proizvodnje in prodaje zadevnega podobnega proizvoda. Kadar ni tako, se uporabljajo pravila, določena v skladu s pododstavkom (a). (c) Zahtevek pod pododstavkom (b) mora vsebovati zadostne dokaze, da proizvajalec deluje v pogojih tržnega gospodarstva, to je če: – se odločitve podjetij glede cen, stroškov in vložkov, vključno npr. s surovinami, stroški tehnologije in dela, obsegom proizvodnje, prodajo in vlaganji sprejemajo kot odziv na tržne signale, ki odražajo ponudbo in povpraševanje, in brez večjega vmešavanja države s tem v zvezi, stroški za glavne vložke pa v glavnem odražajo tržne vrednosti, – imajo podjetja jasno določeno zbirko računovodskih evidenc, ki se pregledujejo neodvisno, v skladu z mednarodnimi računovodskimi standardi in se uporabljajo v vse namene, – proizvodni stroški in finančna situacija podjetij niso podvrženi bistvenemu izkrivljanju, ki se prenaša še iz predhodnega sistema netržnega gospodarstva, zlasti v zvezi z amortizacijo sredstev, drug[imi] vrst[ami] odpisov, blagovn[o] menjav[o] in plačil[i] preko kompenzacij dolgov, – za zadevna podjetja velja stečajno pravo in pravo lastninskih razmerij, ki zagotavlja pravno varnost in stabilnost za delovanje podjetij, in – se pretvorbe glede menjalnega tečaja izvajajo po tržnem tečaju. […]“
1

Zvezna republika Nemčija (C‑177/19 P), Madžarska (C‑178/19 P) in Evropska komisija (C‑179/19 P) s pritožbami zahtevajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 13. decembra 2018, Ville de Paris, Ville de Bruxelles in Ayuntamiento de Madrid/Komisija (T‑339/16, T‑352/16 in T‑391/16, EU:T:2018:927; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče na eni razveljavilo točko 2 Priloge II k Uredbi Komisije (EU) 2016/646 z dne 20. aprila 2016 o spremembi Uredbe (ES) št. 692/2008 (Euro 6) (UL 2016, L 109, str. 1; v nadaljevanju: sporna uredba) v delu, v katerem v točkah 2.1.1 in 2.1.2 Priloge IIIA k Uredbi Komisije (ES) št. 692/2008 z dne 18. julija 2008 o izvajanju in spremembi Uredbe (ES) št. 715/2007 Evropskega parlamenta in Sveta o homologaciji motornih vozil glede na emisije iz lahkih potniških in gospodarskih vozil (Euro 5 in Euro 6) in o dostopu do informacij o popravilu in vzdrževanju vozil (UL 2008, L 199, str. 1) določa vrednost končnega faktorja skladnosti CF‑onesnaževalo in vrednost začasnega faktorja skladnosti CF‑onesnaževalo za maso dušikovih oksidov, in na drugi strani določilo, da se učinki razveljavljene določbe ohranijo do sprejetja, v razumnem roku, nove ureditve, ki bo nadomestila to določbo, ter da ta rok ne more biti daljši od dvanajstih mesecev od pravnomočnosti te sodbe.
17

Gegen dieses Urteil legte die Rentenversicherungsstelle beim Sąd Najwyższy (Oberstes Gericht, Polen) Kassationsbeschwerde ein. Sie macht erstens geltend, dass das Urteil Tomaszewska die Auslegung von Art. 45 Abs. 1 der Verordnung Nr. 1408/71 betreffe, der Art. 6 der Verordnung Nr. 883/2004 entspreche, und nicht die Auslegung von Art. 46 Abs. 2 der Verordnung Nr. 1408/71, der Art. 52 Abs. 1 der Verordnung Nr. 883/2004 entspreche und um den es im Ausgangsverfahren gehe. Zweitens sei das Urteil Tomaszewska nur für Sachverhalte relevant, die mit dem, der diesem Urteil zugrunde liege, vergleichbar seien. Drittens würde die Anwendung der im Urteil Tomaszewska vorgenommenen Auslegung von Art. 45 der Verordnung Nr. 1408/71 im Ausgangsverfahren bedeuten, dass die nach den Rechtsvorschriften der Republik Polen zurückgelegten beitragsfreien Versicherungszeiten in größerem Umfang berücksichtigt würden, als es nach polnischem Recht vorgesehen sei, was zu einer Erhöhung des Anteils des Beitrags des polnischen Sozialversicherungssystems an der dem Versicherten geschuldeten Leistung führen würde. Viertens ergebe sich aus Nr. 2 des Beschlusses Nr. H6 vom 16. Dezember 2010 über die Anwendung bestimmter Grundsätze für die Zusammenrechnung der Zeiten gemäß Artikel 6 der Verordnung (EG) Nr. 883/2004 zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit (ABl. 2011, C 45, S. 5), dass von einem anderen Mitgliedstaat mitgeteilte Versicherungszeiten vom Empfängermitgliedstaat ohne Infragestellung ihrer Qualität zusammengerechnet werden müssten. Der polnische Sozialversicherungsträger könne daher nicht verpflichtet sein, nationale Versicherungszeiten in höherem Umfang zu berücksichtigen, als dies im nationalen Recht vorgesehen sei.
88

Pritožnica na prvem mestu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri določitvi cilja, na podlagi katerega je bilo treba opraviti primerjavo v drugi fazi preizkusa selektivnosti spornega ukrepa. Splošno sodišče, ki naj bi tudi v tem primeru odstopilo od tega, kar je navedeno v sporni odločbi, naj bi napačno razlagalo sodno prakso v zvezi z določitvijo cilja, ki se uporablja za davčni ukrep. V nasprotju s tem, kar naj bi se lahko domnevalo na podlagi navedb Splošnega sodišča, naj sodna praksa Sodišča ne bi bila protislovna glede vprašanja, ali je treba položaj podjetij, ki so upravičena do „zadevnega ukrepa“, in položaj podjetij, ki so iz njega izključena, primerjati glede na cilj tega ukrepa ali glede na cilj „sistema, v katerega je umeščen ta ukrep“. Pritožnica meni, da morata cilja sovpadati, in če ne sovpadata, je to zato, ker je nacionalni zakonodajalec v davčni sistem uvedel ukrep, ki ne ustreza logiki tega sistema. V obravnavanem primeru naj bi bil pravi cilj ureditve, glede na katerega bi bilo treba opraviti primerjavo, davčna nevtralnost, kot je Komisija sama priznala v sporni odločbi. Šlo naj bi za veliko splošnejši in bolj logičen cilj kot vzporednost med računovodskim in davčnim obravnavanjem dobrega imena, ki ga pridobi podjetje zaradi pridobitve deležev v družbi, na katero se je sklicevalo Splošno sodišče, saj se načeloma vsi davki od dohodkov pravnih oseb po definiciji oddaljujejo od opredelitve poslovnega izida.
43

Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2 Direktive 2003/88 razlagati tako, da je „delovni čas“ v smislu te določbe odmor, ki je delavcu zagotovljen med njegovim dnevnim delovnim časom in med katerim mora biti v dveh minutah pripravljen za odhod na intervencijo, če je to potrebno, če iz celovite presoje vseh upoštevnih okoliščin izhaja, da so zaveze, ki so naložene temu delavcu v navedenem odmoru, take, da objektivno in bistveno vplivajo na njegovo možnost, da v teh obdobjih prosto razpolaga s časom, v katerem se opravljanje njegovih poklicnih nalog ne zahteva, in da ta čas posveti svojim interesom.
V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Galicia (vrhovno sodišče Galicije, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

„Ali je treba člena 73 in 78 Direktive [2006/112] glede na načela nevtralnosti, prepovedi davčne goljufije in zlorabe prava ter prepovedi nezakonitega izkrivljanja konkurence razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji in sodni praksi, ki to zakonodajo razlaga, v skladu s katerima se v primerih, v katerih davčna uprava odkrije prikrite transakcije, ki so predmet [DDV] in za katere ni bil izdan račun, šteje, da je [DDV] vključen v ceno, dogovorjeno med strankama za navedene transakcije?

Ali je zato v primerih goljufije, v katerih je bila transakcija davčni upravi prikrita, mogoče šteti, kot bi bilo mogoče izpeljati iz sodb Sodišča z dne 28. julija 2016, Astone (C‑332/15, EU:C:2016:614), z dne 5. oktobra 2016, Maya Marinova (C‑576/15, EU:C:2016:740), in z dne 7. marca 2018, Dobre (C‑159/17, EU:C:2018:161), da plačani in prejeti zneski ne vključujejo DDV, zato da se izvede primeren obračun in naloži ustrezna kazen?“
V Pravilih službe v Slovenski vojski (Uradni list RS, št. 84/09) je pojem „straža“ opredeljen kot bojna naloga v miru, v okviru katere lahko vojak-stražar uporabi tudi orožje in smrtonosno silo v skladu z določbo člena 51 ZObr. Straža se izvaja v časovnih blokih (v sklopu 7 dni s stalno, to je 24‑urno prisotnostjo na delovnem mestu v tem času) zaradi ustrezne organizacije dela. Za stražo se skrbi na nivoju vojaške enote, pri čemer se skrbi tudi za to, da so ljudje znotraj iste enote enakomerno obremenjeni s stražo. Institut straže ima specifičen vojaški in strateški pomen. Zagotavljanje stalne pripravljenosti za delovanje je temeljna naloga vojske v miru. Za zagotovitev ustrezne ravni pripravljenosti za delovanje v miru vojska zagotavlja stalne sile in ukrepe stalne pripravljenosti za delovanje. S stalnimi silami vojske se zagotavljajo neprekinjene zmožnosti in sposobnosti za bojno in nebojno delovanje vojske na kopnem, morju in v zraku v Republiki Sloveniji. Del stalnih sil predstavljajo sile za varovanje.

Straža je oborožena enota ali skupina vojaških oseb, ki opravlja fizično varovanje oseb, objektov, sredstev in območij.

Splošne dolžnosti stražarjev so, da budno varujejo in branijo tisto, kar jim je zaupano (objekti, osebe ipd.), da ne izpustijo orožja iz rok in so stalno pripravljeni, da ga uporabijo, da ne zapustijo stražarskega mesta, dokler jih kdo ne zamenja ali umakne, da nikomur razen vodniku, pomočniku poveljnika ali poveljniku straže, dežurnim ali osebam, ki so pooblaščene za nadzor, ne dovolijo, da bi se približali stražarskemu mestu in varovanemu objektu bližje, kot je določeno, ali da bi hodili tam, kjer je prepovedano. Dalje, da zaustavijo osebe, kot je določeno za posamezno stražarsko mesto, da vzdržujejo zvezo in komunicirajo le s poveljnikom straže in ostalimi organi straže ter da poveljnika straže obvestijo, kadar v bližini pride do nereda ali požara, kadar grozi nevarnost za varovano premoženje ali moštvo zaradi naravnih ali drugih nesreč, kadar zbolijo oziroma kadar potrebujejo kakršno koli drugo pomoč.

Sile za varovanje zagotavljajo varnost objektov, dokumentov, oseb, vojaškega orožja in opreme, streliva ter drugega materiala pred različnimi oblikami ogrožanja.
64

Vendar bi bil lahko cilj te uredbe, ki je spodbujanje prostega gibanja delavcev in, v primeru napotitve delavcev, svobode opravljanja storitev, s tem, da se podjetjem, ki uresničujejo to svoboščino, ponudi ugodnost na področju socialne varnosti, ogrožen, če bi razlaga člena 14(2) Uredbe št. 987/2009 tem agencijam olajšala možnost uporabe zakonodaje Unije na tem področju zgolj zato, da bi imele korist od razlik, ki obstajajo med nacionalnimi sistemi socialne varnosti. Natančneje, zaradi take uporabe te ureditve bi lahko prišlo do negativnega pritiska na sisteme socialne varnosti držav članic in morda celo do znižanja ravni varstva, ki ga ti sistemi zagotavljajo.
45

Poleg tega je treba opozoriti, da Uredba št. 834/2007 v zvezi z ekološko predelanimi živili v členu 19(2)(b) in (c) ter členu 21 določa različna sistema dovoljenj glede na to, ali so uporabljeni proizvodi ali snovi sestavine neekološkega kmetijskega izvora, ki so uvrščene na omejevalni seznam, ki ga je določila Komisija in je naveden v členu 28 Uredbe št. 889/2008 ter v Prilogi IX k tej uredbi, ali dodatki, predelovalni pripomočki, arome, voda, sol, pripravki iz mikroorganizmov in encimov, minerali, snovi v sledeh, vitamini ter aminokisline in drugi mikroelementi, ki so uvrščeni na omejevalni seznam, ki ga je prav tako določila Komisija in je naveden v členu 27(1) Uredbe št. 889/2008 ter v Prilogi VIII k tej uredbi.
51

Sodišče je zlasti razsodilo, da je za restavracijsko transakcijo značilen skupek elementov in dejanj, med katerimi je dobava hrane le en sestavni del in v okviru katerega so storitve v veliki meri prevladujoče, ter da je zato treba to transakcijo šteti za „opravljanje storitev“ v smislu člena 6(1) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), ki je postal člen 24 Direktive o DDV. Drugače pa je, če se transakcija, nasprotno, nanaša na živila, ki se odnesejo s seboj, in če je ne spremljajo storitve, ki so namenjene temu, da je uživanje jedi na kraju samem prijetno in da poteka v primernem okolju (glej v tem smislu sodbi z dne 2. maja 1996, Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, EU:C:1996:184, točka 14, in z dne 10. marca 2011, Bog in drugi, C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 in C‑502/09, EU:C:2011:135, točka 64 in navedena sodna praksa).