Avtonomna razlaga pojma „izvenzakonska skupnost“ ne vpliva na izključno pristojnost držav članic glede osebnega stanja oseb in določanja dajatev, ki iz tega izhajajo. Če se namreč opredelitev nanaša na pojem iz Kadrovskih predpisov, je njeno področje uporabe omejeno s Kadrovskimi predpisi. Ureja le dodelitev nekaterih socialnih ugodnosti, ki jih ti predpisi priznavajo uradnikom ali uslužbencem Evropskih skupnosti, in nima nobenega učinka za države članice, ki svobodno določajo zakonske ureditve, s katerimi se poleg zakonske zveze pravno priznavajo različne oblike skupnosti.

Dolžnost Sodišča za uslužbence je, da razloži in uporabi pojem „izvenzakonska skupnost“ iz člena 72(1) Kadrovskih predpisov in člena 1(2)(c)(i) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, saj te določbe ne zahtevajo odločbe, ki bi spadala le v pristojnost zadevne države članice in bi bila le predmet sodnega nadzora te države.

Pojme nekega predpisa prava Skupnosti, ki za razlago njegovega namena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, je treba praviloma razlagati avtonomno, ob upoštevanju normativnega konteksta predpisa in cilja, ki se zasleduje z zadevno ureditvijo. Vendar če ni izrecnega napotila na pravo držav članic, lahko uporaba prava Skupnosti po potrebi vključuje sklicevanje na pravo držav članic, če sodišče Skupnosti iz prava Skupnosti ali njegovih splošnih načel ne more razbrati nobenih opornih točk, ki bi mu omogočale določitev vsebine in obsega določbe Skupnosti z avtonomno razlago.

V povezavi s pravicami iz zdravstvenega zavarovanja, določenimi v členu 72(1) Kadrovskih predpisov, je pojem „izvenzakonska skupnost“ enoten pojem. Ob upoštevanju velike raznovrstnosti nacionalnih zakonodaj glede vzpostavitve zakonskih ureditev, s katerimi se poleg zakonske zveze pravno priznavajo različne oblike skupnosti, pojma „uradnik, ki živi v registrirani izvenzakonski skupnosti“ iz člena 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom kot takega namreč ni mogoče razlagati, kot da se nanaša na ureditev „registrirane skupnosti“, ki jo je mogoče jasno prepoznati v vseh državah članicah. V tem pogledu in v tej fazi razvoja različnih nacionalnih pravnih sistemov se pojem „registrirana skupnost“ razlikuje od pojma „zakonska zveza“, katere opis je jasno določen v vseh državah članicah.

Iz tega izhaja, da je mogoče pojem „registrirana skupnost“ iz Kadrovskih predpisov opredeliti le ob upoštevanju vseh upoštevnih določb Kadrovskih predpisov, zlasti ob upoštevanju napotkov, ki so razvidni iz pogojev iz člena 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Ob neobstoju splošno sprejetega pojma „registrirana skupnost“ namreč le omemba take skupnosti v prvem stavku tega člena ne vsebuje dovolj napotkov v zvezi z opredelitvijo tega pojma. Izraz „registrirana“ iz zgoraj navedenega prvega stavka se namreč nanaša izključno na nekatere formalnosti, ki so pojasnjene v prvem pogoju iz člena 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom in ga ni mogoče razumeti, kot da nalaga pogoj posebne „registracije“ ali da zahteva, da mora biti skupnost, tako kot zakonska zveza, „urejena z zakonom“.

Poleg tega je treba pojem „izvenzakonska skupnost“, kot izhaja iz pogojev iz člena 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, razlagati ob upoštevanju uvodne izjave 8 Uredbe št. 723/2004, s katero je zakonodajalec Skupnosti želel pod nekaterimi pogoji razširiti ugodnosti, ki so priznane poročenim parom, na „uradnike, ki živijo v izvenzakonskem razmerju, ki ga država članica priznava kot stalno skupnost“.

Obstoj izvenzakonske skupnosti v smislu Kadrovskih predpisov torej vključuje, na eni strani, zvezo med dvema osebama – z izjemo vzdrževanih oseb, ki jih urejajo druge določbe Statuta – in, na drugi strani, nekatere formalnosti, kot je predložitev dokumenta, ki ga država članica ali pristojni organ države članice prizna kot pravni dokument, ki potrjuje njun status izvenzakonskih partnerjev, ter priznanje države članice, da gre za pravni dokument.

Iz zgoraj navedenega je razvidno, da upoštevne določbe Kadrovskih predpisov omogočajo, da se pojem „izvenzakonska skupnost“ opredeli tako, da je v določeni meri podobna zakonski zvezi. Vendar te določbe ne zahtevajo, da mora biti „izvenzakonska skupnost“ izenačena z zakonsko zvezo. Taka zahteva bi naložila dodaten pogoj, ki ga Kadrovski predpisi ne določajo in povzročila diskriminacijo uradnikov zaradi abstraktne oblike njihove skupnosti, medtem ko nacionalna zakonodaja, ki se uporablja, to skupnost priznava in so izpolnjeni pogoji, določeni s Kadrovskimi predpisi. Čeprav Kadrovski predpisi za priznanje obstoja „izvenzakonske skupnosti“ zahtevajo dokaz o življenjski skupnosti, za katero je značilna precejšnja stabilnost, pa ne zahtevajo, da partnerja vežejo specifične medsebojne pravice in obveznosti. Podobnost z zakonsko zvezo, ki jo zahtevajo Kadrovski predpisi, je razvidna prav iz take življenjske skupnosti in zahteve po formalnosti

(Glej točke 73, od 75 do 77, od 81 do 86, 91 in 96.)