Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Obveznost nacionalnega sodišča, ki začne postopek predhodnega odločanja, da hkrati o tem obvesti ministra za pravosodje – Nevplivanje

(člen 267 PDEU; Statut Sodišča, člen 23)

2. Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13 – Nedovoljeni pogoj v smislu člena 3 – Pojem – Klavzula o pristojnosti

(Direktiva Sveta 93/13, člen 3(1))

3. Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13 – Obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preuči nedovoljenost klavzule v pogodbi, predloženi v njegovo presojo – Obseg

(Direktiva Sveta 93/13, člen 3)

Summary

1. Člen 23, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, v skladu s katero mora sodišče, ki začne postopek predhodnega odločanja, hkrati po uradni dolžnosti o tem obvestiti ministra za pravosodje iz zadevne države članice.

Take obveznosti ni mogoče šteti za poseganje v mehanizem sodnega dialoga, uvedenega s členom 267 PDEU. Obveznost, naložena nacionalnim sodiščem zadevne države članice, da ob pošiljanju predložitvene odločbe Sodišču o tem obvestijo ministra za pravosodje, namreč ni pogoj za tako predložitev. Tako ne more vplivati na pooblastilo navedenih sodišč, da vložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe, niti posegati v prerogative, ki jih imajo na podlagi člena 267 PDEU. Poleg tega ni razvidno, da bi morebitna kršitev te obveznosti seznanitve imela pravne posledice, ki bi lahko posegale v postopek iz člena 267 PDEU, niti ni bila navedena nobena okoliščina, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da bi lahko navedena obveznost seznanitve nacionalna sodišča zadevne države članice odvračala od tega, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe.

(Glej točke od 31 do 35 in točko 1 izreka.)

2. Člen 267 PDEU je treba razlagati tako, da je Sodišče Evropske unije pristojno za razlago pojma „nedovoljeni pogodbeni pogoj“ iz člena 3(1) Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah in priloge k tej direktivi ter meril, ki jih lahko uporabi ali mora uporabiti nacionalno sodišče pri proučitvi pogodbene klavzule glede na določbe te direktive, pri čemer je pristojno, da ob upoštevanju navedenih meril odloči o konkretni opredelitvi posebne pogodbene klavzule glede na okoliščine obravnavanega primera.

Nedovoljenost pogodbenega pogoja je treba presoditi ob upoštevanju značilnosti blaga ali storitev, ki so predmet pogodbe, in s sklicevanjem na vse okoliščine v zvezi s sklenitvijo pogodbe, ki so takrat obstajale, med katere spada tudi dejstvo, da je bil pogoj v pogodbo, sklenjeno med potrošnikom in ponudnikom ali prodajalcem, dodan, ne da bi se stranki o njem dogovorili posamično, in da določa izključno pristojnost sodišča, na območju katerega ima ponudnik ali prodajalec sedež.

(Glej točke od 42 do 44 in točko 2 izreka.)

3. Nacionalno sodišče mora po uradni dolžnosti opraviti poizvedbe za ugotovitev, ali klavzula o izključni krajevni pristojnosti sodišča iz pogodbe, ki je predmet spora, ki mu je bil predložen, in ki je bila sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, spada na področje uporabe Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, in če spada, po uradni dolžnosti presoditi morebitno nedovoljenost take klavzule.

Za zagotovitev učinkovitosti varstva potrošnikov, ki jo zahteva zakonodajalec Unije, v položaju, za katerega je značilna neenakost med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ki jo je mogoče izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank, mora namreč nacionalno sodišče v prvi fazi svoje presoje v vseh primerih in ne glede na pravila nacionalnega prava ugotoviti, ali je bila sporna klavzula predmet posamičnega dogovora med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.

Kar zadeva drugo fazo navedene presoje, klavzulo, ki je bila vključena v pogodbo med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, ne da bi bila posamično dogovorjena, in ki določa izključno krajevno pristojnost sodišča, ki je tako zemljepisno kot z vidika prometnih povezav blizu sedeža prodajalca ali ponudnika, je treba šteti za nedovoljeno v smislu člena 3 Direktive, saj v nasprotju z zahtevami dobre vere vzpostavlja znatno neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank v škodo potrošnika.

(Glej točke 48, od 51 do 53 in 56 ter točko 3 izreka.)