SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti razširjeni senat)

z dne 30. marca 2022 ( *1 )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg letalskega tovornega prevoza – Sklep, s katerim je bila ugotovljena kršitev člena 101 PDEU, člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med Skupnostjo in Švico o zračnem prometu – Usklajevanje elementov cene storitev letalskega tovornega prevoza (doplačilo za gorivo, doplačilo za varnost in plačilo provizij za ti doplačili) – Izmenjava informacij – Ozemeljska pristojnost Komisije – Načelo ne bis in idem – Državna prisila – Enotna in trajajoča kršitev – Znesek globe – Vrednost prodaje – Teža kršitve – Neomejena pristojnost“

V zadevi T‑350/17,

Singapore Airlines Ltd s sedežem v Singapurju (Singapur),

Singapore Airlines Cargo Pte Ltd s sedežem v Singapurju,

ki ju zastopajo J. Kallaugher, J. P. Poitras, solicitors, in J. Ruiz Calzado, odvetnik,

tožeči stranki,

proti

Evropski komisiji, ki jo zastopajo A. Dawes in C. Urraca Caviedes, agenta, skupaj s C. Brownom, barrister,

tožena stranka,

zaradi predloga na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2017) 1742 final z dne 17. marca 2017 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU, člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu (zadeva AT.39258 – letalski prevoz tovora) v delu, v katerem se nanaša na tožeči stranki, in, podredno, za znižanje zneska globe, ki jima je bila naložena,

SPLOŠNO SODIŠČE (četrti razširjeni senat),

v sestavi H. Kanninen (poročevalec), predsednik, J. Schwarcz, C. Iliopoulos, D. Spielmann, sodniki, in I. Reine, sodnica,

sodna tajnica: E. Artemiou, administratorka,

na podlagi pisnega dela postopka in obravnave z dne 26. junija 2019

izreka naslednjo

Sodbo ( 1 )

[…]

II. Postopek in predlogi strank

60 Tožeči stranki sta 1. junija 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili to tožbo.

61 Komisija je 29. septembra 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila odgovor na tožbo.

62 Tožeči stranki sta 15. decembra 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili repliko.

63 Komisija je 2. marca 2018 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila dupliko.

64 Splošno sodišče je 24. aprila 2019 na predlog četrtega senata na podlagi člena 28 svojega poslovnika odločilo, da to zadevo predodeli razširjenemu senatu.

65 Splošno sodišče je 7. junija 2019 v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 89 Poslovnika, strankam postavilo pisna vprašanja. Stranke so odgovorile v za to določenem roku.

66 Stranke so na obravnavi 26. junija 2019 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča. Tožeči stranki sta ob tej priložnosti predložili nov dokument, v zvezi s katerim je Splošno sodišče odločilo, da se vloži v spis, odločitev o njegovi dopustnosti pa pridrži.

67 Splošno sodišče (četrti razširjeni senat) je s sklepom z dne 31. julija 2020 na podlagi člena 113 Poslovnika odredilo ponovno odprtje ustnega dela postopka, ker je menilo, da zadeva ni dovolj razjasnjena in da je treba stranke pozvati, naj predložijo stališča o trditvi, o kateri niso razpravljale.

68 Stranke so v za to določenem roku odgovorile na več vprašanj, ki jih je Splošno sodišče postavilo 4. avgusta 2020, nato pa so predložile stališča glede njihovih odgovorov.

69 Splošno sodišče je s sklepom z dne 6. novembra 2020 ponovno končalo ustni del postopka.

70 Tožeči stranki Splošnemu sodišču v bistvu predlagata, naj: – izpodbijani sklep razglasi za ničen v celoti ali delno v delu, v katerem se nanaša nanju; – dalje, podredno, bistveno zniža znesek globe, ki jima je bila naložena; – Komisiji naloži plačilo stroškov; – sprejme kakršno koli drugo odločitev, za katero meni, da je glede na okoliščine zadeve primerna.

71 Komisija Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj: – tožbo zavrne; – spremeni znesek globe, naložene tožečima strankam, tako da odpravi ugodnost splošnega 50‑odstotnega oziroma 15‑odstotnega znižanja, če bi Splošno sodišče ugotovilo, da prometa od prodaje vstopnih storitev tovornega prevoza ni mogoče vključiti v vrednost prodaje; – tožečima strankama naloži plačilo stroškov.

III. Pravo

[…]

A. Predlogi za razglasitev ničnosti

[…]

6. Četrti tožbeni razlog: napačna uporaba prava, napačna presoja in napačno ugotovljeno dejansko stanje pri ugotovitvi sodelovanja tožečih strank pri enotni in trajajoči kršitvi

[…]

b) Drugi del: kršitev načela ne bis in idem, ker je Komisija ugotovila sodelovanje tožečih strank pri enotni in trajajoči kršitvi na povezavah znotraj Unije pred 1. majem 2004 ter na povezavah med Unijo in Švico

519 Tožeči stranki trdita, da se ni mogoče sklicevati na njuna ravnanja pred 1. majem 2004, da bi se ugotovilo njuno sodelovanje pri kršitvi v zvezi s povezavami znotraj Unije, niti ravnanja v zvezi s povezavami med Unijo in Švico, ne da bi bilo kršeno načelo ne bis in idem, ker v sklepu z dne 9. novembra 2010 ni bilo ugotovljeno njuno sodelovanje pri taki kršitvi.

520 Po mnenju tožečih strank načela, ki izhajajo iz sodbe z dne 15. oktobra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija, (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, EU:C:2002:582), navedena v uvodnih izjavah 1056 in 1057 izpodbijanega sklepa, ne smejo povzročiti neuporabe načela ne bis in idem, ker – prvič – s sodbo z dne 16. decembra 2015, Singapore Airlines in Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (T‑43/11, neobjavljena, EU:T:2015:989), ničnost sklepa z dne 9. novembra 2010 ni bila razglašena zaradi izključno formalne pomanjkljivosti, temveč zaradi hude kršitve pravice do obrambe, in ker ima – drugič – izpodbijani sklep precej širši obseg kot ta sklep.

521 Komisija trditve tožečih strank prereka.

522 V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba načelo ne bis in idem, ki je določeno tudi v členu 50 Listine, upoštevati v postopkih izvajanja konkurenčnega prava, katerih namen je naložitev glob. To načelo prepoveduje, da bi bilo podjetje ponovno kaznovano ali preganjano zaradi protikonkurenčnega ravnanja, za katero je že bilo kaznovano ali glede katerega je bilo ugotovljeno, da zanj ni odgovorno, s prejšnjo odločbo, zoper katero ni več mogoče vložiti pravnega sredstva (glej sodbo z dne 14. februarja 2012, Toshiba Corporation in drugi, C‑17/10, EU:C:2012:72, točka 94 in navedena sodna praksa).

523 V obravnavani zadevi se tožeči stranki sklicujeta na sklep z dne 9. novembra 2010, ki naj bi bil po njunem mnenju prejšnja in dokončna odločba, s katero je bilo razglašeno, da nista odgovorni za enotno in trajajočo kršitev v zvezi s povezavami znotraj Unije ter med Unijo in Švico.

524 Najprej je treba ugotoviti, ali je trditev tožečih strank, da je navedeni sklep ugotovitev o neodgovornosti, utemeljena.

525 V zvezi s tem je treba navesti, da se pri taki ugotovitvi predpostavlja, da se je odgovornost zadevnega podjetja presojala po preučitvi okoliščin zadeve oziroma, drugače povedano, da je bila opravljena vsebinska presoja zadeve. Pri taki presoji pa se predpostavlja, da je Komisija opravila študijo ali oceno dokazov, vloženih v spis, da bi ugotovila, ali je bilo dokazano, da je zadevno podjetje sodelovalo pri enem ali več ravnanjih, ki so bila predmet obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.

526 V obravnavani zadevi je Komisija v točki 1582 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah navedla, da „namerava […] sprejeti sklep […] o ugotovitvi, da so podjetja, na katera je naslovljeno to obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, kršila člen [101 PDEU], člen 53 Sporazuma EGP in člen 8 Sporazuma [med ES in Švico o zračnem prometu]“. Kot je razvidno iz točke 8 zgoraj, sta bili tožeči stranki med temi naslovniki.

527 Iz točk 3, 129, 1389, 1395 in 1434 ter točke 1575(c) in točke 1577 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah je razvidno, da je kršitev, ki jo je Komisija nameravala upoštevati v točki 1582 navedenega obvestila, med drugim zajemala povezave znotraj Unije za celotno obdobje kršitve ter povezave med Unijo in Švico od 1. junija 2002.

528 Iz tega sledi, da je Komisija v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah nameravala šteti, da sta tožeči stranki odgovorni za kršitev upoštevnih pravil o konkurenci na povezavah znotraj Unije ter med Unijo in Švico.

529 Komisija pa se v sklepu z dne 9. novembra 2010 ni izrecno izrekla o odgovornosti tožečih strank v zvezi s povezavami znotraj Unije ter med Unijo in Švico. V izreku tega sklepa ju je štela za odgovorni za enotno in trajajočo kršitev v delu, v katerem se je nanašala na povezave med Unijo in tretjimi državami (člen 2 sklepa z dne 9. novembra 2010) ter na povezave med EGP, razen Unije, in tretjimi državami (člen 3 navedenega sklepa), ne pa na povezave znotraj EGP, ki vključujejo povezave znotraj Unije (člen 1 navedenega sklepa), niti povezave med Unijo in Švico (člen 4 istega sklepa). Prav tako ju ni sankcionirala zaradi kršitve upoštevnih pravil o konkurenci v zvezi z zadnjenavedenima kategorijama povezav. Vendar Komisija ni izrecno izključila, da sta odgovorni za take kršitve v zvezi z navedenimi kategorijami povezav.

530 Vprašanje je torej, ali je iz tega molka mogoče sklepati, da je Komisija v sklepu z dne 9. novembra 2010 tožeči stranki implicitno razglasila za neodgovorni za enotno in trajajočo kršitev v delu, v katerem se nanaša na povezave znotraj Unije ter med Unijo in Švico, tako da ju v zvezi s tem v izpodbijanem sklepu ne more več sankcionirati, ne da bi kršila načelo ne bis in idem.

531 V zvezi s tem je treba spomniti, da naloga nadzora, ki jo ima Komisija na področju konkurence na podlagi člena 105(1) PDEU, člena 55(1) Sporazuma EGP ter Sporazuma med ES in Švico o zračnem prometu, zanjo ne pomeni obveznosti, da se izreče o tem, ali so bila kršena upoštevna pravila o konkurenci (glej v tem smislu sodbi z dne 18. septembra 1992, Automec/Komisija, T‑24/90, EU:T:1992:97, točke od 74 do 76, in z dne 16. oktobra 2013, Vivendi/Komisija, T‑432/10, neobjavljena, EU:T:2013:538, točka 68). Prav tako iz določb Uredbe št. 1/2003 in izvedbenih določb člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med ES in Švico o zračnem prometu ni mogoče sklepati, da bi morala Komisija ugotoviti in sankcionirati vsako protikonkurenčno ravnanje (glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2015, Philips/Komisija, T‑92/13, neobjavljena, EU:T:2015:605, točka 112).

532 Niti iz določb Uredbe št. 1/2003 ali izvedbenih določb člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med ES in Švico o zračnem prometu ne more izhajati, da ima tako obveznost Komisija, kadar v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah navede, da namerava ugotoviti kršitev upoštevnih pravil o konkurenci. Komisija tako ne more biti obvezana, da se v končni odločbi izreče o obstoju ali neobstoju kršitve upoštevnih pravil o konkurenci, katere ugotovitev je predvidela v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

533 Zato ni mogoče sklepati, da je Komisija s tem, da v končni odločbi ni ugotovila kršitve upoštevnih pravil o konkurenci v zvezi z nekaterimi ravnanji, na katera se nanaša obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, implicitno, vendar nujno podala ugotovitev o neodgovornosti v zvezi s tem.

534 Splošna sistematika Uredbe št. 1/2003 to razlago potrjuje. Navesti je namreč treba, da ima Komisija na podlagi člena 10 Uredbe št. 1/2003, s katerim je pooblaščena, da ugotovi, da se člen 101 PDEU ne uporablja za določeno ravnanje, zlasti ker pogoji iz člena 101(1) PDEU niso izpolnjeni, pooblastilo, da ugotovi neobstoj kršitve člena 101 PDEU in tako sprejme „negativno“ meritorno odločbo, ki lahko prepreči poznejšo ugotovitev kršitve navedenega člena (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 2011, Tele2 Polska, C‑375/09, EU:C:2011:270, točke 23, 24, 28 in 29). Enako velja, kadar Komisija uporabi pooblastila, ki so ji podeljena z Uredbo št. 1/2003, za uporabo člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med ES in Švico o zračnem prometu.

535 Člen 10 Uredbe št. 1/2003 je edina pravna podlaga, na katero se Komisija lahko opre pri sprejetju sklepa, s katerim ugotovi, da se pravila Pogodbe na področju konkurence ne uporabljajo za določeno posamično ravnanje.

536 To izhaja, prvič, iz naslova člena 10 navedene uredbe in njegovih določb. Ta člen se namreč nanaša na „ugotavljanje neuporabe“ in določa, da „[k]adar javni interes [Unije] glede uporabe členov [101 in 102 PDEU] tako zahteva, lahko Komisija po uradni dolžnosti z odločbo ugotovi, da se člen [101 PDEU] ne uporablja za sporazum, sklep podjetniškega združenja ali usklajeno ravnanje, ker bodisi niso izpolnjeni pogoji iz člena [101](1) [PDEU] ali pa so izpolnjeni pogoji iz člena [101](3) [PDEU]“.

537 Drugič, navesti je treba, da nobena druga določba Uredbe št. 1/2003 Komisiji ne daje možnosti, da ugotovi, da se pravila Pogodbe na področju konkurence ne uporabljajo za določeno posamično ravnanje. V uvodni izjavi 14 te uredbe je zapisan namen zakonodajalca, da strogo omeji možnost Komisije v zvezi s tem na primere iz člena 10 te uredbe, pri čemer je navedeno, da je taka ugotovitev mogoča le v „izjemnih primerih, kadar to zahteva javni interes [Unije]“.

538 Tretjič, Sodišče je razsodilo, da začetek postopka Komisije za sankcioniranje protikonkurenčnih ravnanj organom držav članic, pristojnim za konkurenco, ne odvzema trajno in dokončno pristojnosti za uporabo člena 101 PDEU za zadevna ravnanja, saj je pristojnost navedenih organov ponovno vzpostavljena takoj, ko se konča postopek, ki ga je začela Komisija, tudi z odločbo, sprejeto na podlagi člena 7 Uredbe št. 1/2003 (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2012, Toshiba Corporation in drugi, C‑17/10, EU:C:2012:72, točke 79, 80, 86 in 87). V tem okviru je treba presoditi pomen, ki ga je treba dati molku Komisije glede nekaterih ravnanj v okviru odločbe, sprejete na podlagi člena 7 Uredbe št. 1/2003. Če bi se ta molk razlagal kot implicitna ugotovitev neobstoja kršitve pravil o konkurenci, bi to pomenilo, da organi držav članic, pristojni za konkurenco, ne bi mogli nikoli ponovno vzpostaviti svoje pristojnosti za uporabo člena 101 PDEU v zvezi z ravnanji, glede katerih je Komisija začela postopek in ga končala s sprejetjem odločbe na podlagi člena 7 Uredbe št. 1/2003, ker bi bilo kršeno načelo ne bis in idem. Taka razlaga bi bila v nasprotju s sodno prakso, navedeno v tej točki.

539 Četrtič, poudariti je treba, da je Sodišče obravnavalo obseg odločb, ki so jih organi držav članic, pristojni za konkurenco, sprejeli na podlagi člena 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1/2003, v katerih na podlagi razpoložljivih informacij menijo, da pogoji za prepoved niso izpolnjeni. Tako iz točk od 22 do 28 sodbe z dne 3. maja 2011, Tele2 Polska (C‑375/09, EU:C:2011:270), izhaja, da take odločbe ne vsebujejo ugotovitve o neodgovornosti, ki bi lahko preprečila poznejšo ugotovitev kršitve. Drugače povedano, protikonkurenčno ravnanje podjetja, na katero se nanaša tovrstna odločba, je lahko pozneje predmet pregona in po potrebi kaznovanja, ne da bi bilo treba šteti, da se z njima krši načelo ne bis in idem (glej v tem smislu sodbi z dne 3. maja 2011, Tele2 Polska, C‑375/09, EU:C:2011:270, točke od 22 do 28, in z dne 25. novembra 2014, Orange/Komisija, T‑402/13, EU:T:2014:991, točke od 28 do 31; glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mazáka v zadevi Tele2 Polska, C‑375/09, EU:C:2010:743, točka 30).

540 V zvezi s tem je treba navesti, da se lahko odločba o neobstoju vzrokov za ukrepanje, sprejeta na podlagi člena 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1/2003, sprejme po vsebinski preučitvi ravnanja in pošiljanju obtožnice na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga Komisija izda na podlagi člena 10 Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81).

541 Tako niti stanje poteka postopka niti obseg analize utemeljenosti obtožb, ki jo je v zvezi s tem opravil pristojni organ, pristojen za konkurenco, ne moreta spremeniti obsega njegovega molka v končni odločbi glede celotne odgovornosti zadevnega podjetja ali njenega dela.

542 Čeprav te ugotovitve spadajo v okvir razlage določb člena 5, drugi odstavek, Uredbe št. 1/2003, ustrezno pojasnjujejo obseg odločb, ki jih Komisija sprejme na podlagi člena 7 Uredbe št. 1/2003, z vidika uporabe načela ne bis in idem. Okvir teh dveh členov je namreč mogoče primerjati, saj je treba oba člena presojati zlasti glede na pristojnosti, ki jih ima Komisija posebej na podlagi člena 10 te uredbe. Ker je poleg tega treba besedilo sekundarnega prava Unije, kolikor je mogoče, razlagati tako, da je združljivo z določbami Pogodb in splošnimi načeli prava Unije, se obseg, ki ga je Sodišče v sodbi z dne 3. maja 2011, Tele2 Polska (C‑375/09, EU:C:2011:270), pripisalo možnosti, da se odloči, da ni vzrokov za ukrepanje, razume tako, da pomeni skladnost tako razumljene možnosti z načelom ne bis in idem.

543 Zato tudi ob predpostavki, da odločba, ki jo Komisija sprejme na podlagi člena 7 Uredbe št. 1/2003, glede ravnanj, v zvezi s katerimi pogoji za prepoved niso bili razglašeni za izpolnjene, pomeni odločbo o neobstoju vzrokov za ukrepanje, ta odločba ne more biti podlaga za ugotovitev o neodgovornosti.

544 V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je sklep z dne 9. novembra 2010 odločba o ugotovitvi kršitve, sprejeta na podlagi člena 7 Uredbe št. 1/2003. Iz navedenega sklepa pa ne izhaja in poleg tega pred Splošnim sodiščem ni bilo zatrjevano, da je Komisija v okviru tega sklepa nameravala uporabiti tudi člen 10 Uredbe št. 1/2003.

545 Iz tega sledi, da sklep z dne 9. novembra 2010, ki ni bil sprejet na podlagi člena 10 Uredbe št. 1/2003, da bi se ugotovilo, da tožeči stranki nista kršili člena 101 PDEU, člena 53 Sporazuma EGP in člena 8 Sporazuma med ES in Švico o zračnem prometu na povezavah znotraj EGP ter med Unijo in Švico, ter ki v izreku ne vsebuje ugotovitve v zvezi s tem, ne more pomeniti ugotovitve o neodgovornosti tožečih strank v zvezi s tem.

546 Nazadnje, v delu, v katerem tožeči stranki trdita, da načela, ki izhajajo iz sodbe z dne 15. oktobra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, EU:C:2002:582), ne smejo povzročiti neuporabe načela ne bis in idem, je treba ugotoviti, da ta trditev temelji na predpostavki, da so izpolnjeni pogoji za uporabo navedenega načela. Kot pa je razvidno iz točke 545 zgoraj, ni bilo ugotovljeno, da tožeči stranki nista bili odgovorni za zadevna ravnanja s prejšnjo odločbo, tako da se v obravnavanem primeru načelo ne bis in idem ne uporablja. Predpostavka, na kateri temelji ta trditev, zato ni izpolnjena.

547 Tudi ob predpostavki, da sta tožeči stranki s sklicevanjem na to sodno prakso zatrjevali, da sodba z dne 16. decembra 2015, Singapore Airlines in Singapore Airlines Cargo Pte/Komisija (T‑43/11, neobjavljena, EU:T:2015:989), pomeni „oprostitev“, ker Splošno sodišče ničnosti ni razglasilo zaradi izključno formalne pomanjkljivosti, zadošča navesti, da je to sodišče menilo, da sklep z dne 9. novembra 2010 vsebuje napako v obrazložitvi, ki utemeljuje razglasitev njegove ničnosti (glej točko 16 zgoraj), tako da je bil v nasprotju s trditvami tožečih strank ta sklep razglašen za ničen iz formalnih razlogov, ne da bi bilo vsebinsko odločeno o očitanih dejstvih.

548 V zvezi s tem je treba poudariti tudi, da je Splošno sodišče s to sodbo sklep z dne 9. novembra 2010 razglasilo za ničen zlasti zato, ker je vseboval protislovja v zvezi z obsegom odgovornosti tožečih strank glede povezav znotraj Unije ter med Unijo in Švico.

549 Glede na navedeno je treba ta del zavrniti, ne da bi se bilo treba izreči o dokončnosti domnevne ugotovitve o neodgovornosti ali o obstoju drugega postopka v zvezi z istimi dejstvi, ki bi izhajal iz sprejetja izpodbijanega sklepa, potem ko je Splošno sodišče sklep z dne 9. novembra 2010 razglasilo za ničen. […]

Iz teh razlogov je SPLOŠNO SODIŠČE (četrti razširjeni senat) razsodilo:

1. Tožba se zavrne.

2. Evropska komisija nosi tretjino svojih stroškov.

3. Družbi Singapore Airlines in Singapore Airlines Cargo nosita svoje stroške in dve tretjini stroškov Komisije.

Kanninen Schwarcz Iliopoulos Spielmann Reine Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. marca 2022. Podpisi

( *1 ) Jezik postopka: angleščina.

( 1 ) Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.