Keywords

Summary



Keywords

1. Državljanstvo Unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Pravica državljanov tretjih držav, družinskih članov državljana Unije, ki je pridobil to pravico, do stalnega prebivanja v državi članici gostiteljici – Pridobitev te pravice s strani državljanov tretjih držav po petih letih nepretrganega prebivanja z državljanom Unije v državi članici gostiteljici – Obdobja, ki so se končala pred iztekom roka za prenos direktive – Vključitev – Prebivanje pod pogoji iz Direktive 2004/38 in pod pogoji, določenimi s pravom Unije, ki je veljalo med obdobjem prebivanja – Zakonca, ki sta se razšla in začela živeti z drugima partnerjema med nepretrganim obdobjem petih let – Nevplivanje

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 16(2))

2. Prosto gibanje oseb – Delavci – Pravica družinskih članov do prebivanja – Družinski član, ki nima državljanstva države članice – Pogoj glede razpolaganja s stanovanjem, ki se šteje za primerno za nacionalne delavce – Neobstoj zahteve po enem stalnem družinskem stanovanju – Pogoj, ki velja le kot sprejemni pogoj

(Uredba Sveta št. 1612/68, člen 10(3))

3. Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Odločilni dejavnik, v okviru odškodninske tožbe, obstoja očitne kršitve prava Unije – Neobstoj

(člen 267 PDEU)

Summary

1. Člen 16(2) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic je treba razlagati tako, da je treba šteti, da je državljan tretje države, ki je pred dnem prenosa te direktive nepretrgano pet let prebival v državi članici kot zakonec državljana Unije, ki je zaposlen v navedeni državi članici, pridobil pravico do stalnega prebivanja iz te določbe, čeprav sta se zakonca v tem obdobju odločila živeti ločeno in sta začela živeti z drugima partnerjema, zakonec, ki je državljan Unije, pa navedenemu državljanu tretje države od tedaj ni nikoli več zagotavljal ali dajal na voljo stanovanja, v katerem je zadnjenavedeni prebival.

Če je namreč obdobje petletnega nepretrganega prebivanja v celoti ali deloma potekalo pred rokom za prenos Direktive 2004/38, mora navedeno obdobje, da bi se bilo mogoče sklicevati na pravico do stalnega prebivanja na podlagi člena 16(2) te direktive, izpolnjevati tako pogoje iz navedene direktive kot pogoje, ki jih je določalo pravo Unije, ki je veljalo v obdobju tega prebivanja. Glede tega je treba poudariti, da je ob analizi člena 16(2) Direktive 2004/38 pridobitev pravice do stalnega prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki nimajo državljanstva države članice, vsekakor odvisna od tega, ali ta državljan sam izpolnjuje pogoje iz člena 16(1) te direktive in ali so navedeni člani v zadevnem obdobju prebivali z njim. V delu, v katerem člen 16(2) navedene direktive pridobitev pravice do stalnega prebivanja članov družine državljana Unije pogojuje s tem, da nepretrgano pet let zakonito prebivajo „z“ njim, pa se postavlja vprašanje, ali ločeno življenje zakoncev v zadevnem obdobju, ker ta ne samo, da ne živita skupaj, temveč predvsem ne živita v dejanski zakonski življenjski skupnosti, preprečuje priznanje izpolnjevanja navedenega pogoja. Glede tega, kot je razvidno iz sodb Diatta (267/83) in Iida (C‑40/11), zakonske zveze ni mogoče šteti za razvezano, če je ni razvezal pristojni organ, in to se ne zgodi v primeru zakoncev, ki le živita ločeno, tudi če se nameravata pozneje razvezati, tako da ni nujno, da zakonec stalno živi skupaj z državljanom Unije, da bi postal nosilec izvedene pravice do prebivanja. Zato dejstvo, da ne samo, da zakonca nista več živela skupaj, temveč sta živela tudi z drugima partnerjema, ni upoštevno za pridobitev pravice do stalnega prebivanja v smislu člena 16(2) Direktive 2004/38.

(Glej točke 32, 34, od 36 do 38, 47 in točko 1 izreka.)

2. Pogoj, ki je v členu 10(3) Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti določen za delavca, ki je državljan države članice, in sicer da mora imeti za svojo družino na razpolago stanovanje, ki se šteje za primerno za domače delavce v regiji, v kateri je zaposlen, je izpolnjen, če je delavec zapustil družinsko stanovanje in je zakonec začel živeti z drugim partnerjem v novem stanovanju, ki ga zakoncu ni niti zagotovil niti dal na razpolago navedeni delavec.

Člen 10(3) namreč ne zahteva, da član zadevne družine tam stalno prebiva, temveč le, da je mogoče stanovanje, s katerim delavec razpolaga, šteti za primerno za sprejem njegove družine, tako da ni mogoče implicitno predpostavljati zahteve, da družina stalno živi pod isto streho.

Poleg tega pogoj razpolaganja s stanovanjem, ki se šteje za primerno, velja izključno kot pogoj, pod katerim lahko delavec sprejme k sebi vsakega družinskega člana, tako da je vsekakor mogoče spoštovanje te določbe presojati le na dan, ko je začel državljan tretje države živeti skupaj z zakoncem iz Unije v državi članici gostiteljici.

(Glej točke 43, 45 in 46.)

3. To, da je v okviru odškodninske tožbe zaradi kršitve prava Unije nacionalno sodišče menilo, da je treba v predhodno odločanje predložiti vprašanje o pravu Unije, ki se obravnava, se ne sme šteti za odločilni dejavnik pri ugotavljanju, ali je država članica očitno kršila to pravo.

Zgolj predložitev vprašanja v predhodno odločanje ne more omejevati svobode sodišča, ki odloča o glavni stvari. Odgovor na vprašanje, ali je bila kršitev prava Unije dovolj resna, namreč ne izvira iz same uporabe možnosti iz člena 267 PDEU, temveč iz razlage, ki jo poda Sodišče. Možnost nacionalnih sodišč, da se, če menijo, da je potrebno, obrnejo na Sodišče za pridobitev razlage določbe prava Unije, tudi če je bilo postavljeno vprašanje že obravnavano, pa bi bila vsekakor omejena, če bi bila uporaba take možnosti odločilna za ugotavljanje obstoja očitne kršitve prava Unije, da bi se, odvisno od primera, ugotovila odgovornost zadevne države članice za kršitev prava Unije. Tak učinek bi tako omajal sistem, cilj in značilnosti postopka s predlogom za sprejetje predhodne odločbe.

(Glej točke od 53 do 55 in točko 2 izreka.)