(Glej točke od 43 do 45, 56, 57, 60, 62, 64, 65 in 94 ter točko 1 izreka.)

Toda čeprav se v položaju s čezmejnim elementom dodeljena davčna ugodnost izravna z davčno dajatvijo, saj se znesek davka, ki ga je treba plačati, nujno izterja ob prenosu prebivališča davčnega zavezanca zunaj nacionalnega ozemlja, medtem ko v popolnoma notranjem položaju do izterjave davka od kapitalskih dobičkov, doseženih z zamenjavo poslovnih deležev, pride zgolj ob morebitni dokončni odsvojitvi poslovnih deležev, prejetih s to zamenjavo, pa navedena zveza ni gotova in nacionalna zakonodaja ne more biti objektivno utemeljena z nujnostjo ohranitve doslednosti nacionalne davčne ureditve.

Vendar navedena zakonodaja presega to, kar je potrebno za uresničitev navedenega cilja, ker davčnemu zavezancu, ki prenese prebivališče z nacionalnega ozemlja v drugo državo članico, ne daje možnosti izbire med takojšnjim plačilom davka od kapitalskih dobičkov, doseženih z zamenjavo poslovnih deležev, in poznejšim plačilom navedenega zneska, ki ga nujno spremlja administrativno breme za davčnega zavezanca, povezano z nadzorom prenesenih sredstev, pri čemer bi se na plačilo vezala bančna garancija.

Država članica, ki sprejme in ohrani v veljavi zakonodajo, v skladi s katero se za davčnega zavezanca, ki mu preneha status rezidenta na nacionalnem ozemlju, za namene obdavčitve v letu prenehanja statusa rezidenta v kategorijo kapitalskih dobičkov vključi znesek, ki na podlagi navedene nacionalne zakonodaje ni bil obdavčen ob zamenjavi poslovnih deležev, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi členov 21, 45 in 49 PDEU ter členov 28 in 31 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru. Obveznost navedenega davčnega zavezanca, da takoj plača davek od kapitalskih dobičkov, doseženih s to zamenjavo poslovnih deležev, namreč povzroči različno obravnavanje v primerjavi z davčnimi zavezanci, ki še naprej prebivajo na nacionalnem ozemlju in ki so tako upravičeni do odloga obdavčitve navedenih kapitalskih dobičkov, doseženih z zamenjavo poslovnih deležev, vse do kasnejše odsvojitve poslovnih deležev, prejetih ob zamenjavi. To različno obravnavanje glede trenutka obdavčitve zadevnih kapitalskih dobičkov pomeni slabši likvidnostni položaj za davčnega zavezanca, ki želi prebivališče prenesti zunaj nacionalnega ozemlja, v primerjavi z zavezancem, ki prebivališče ohrani na tem ozemlju.

Država članica, ki sprejme in ohrani v veljavi zakonodajo, v skladu s katero so do ugodnosti odloga obdavčitve, ki je določena s to zakonodajo, upravičene zgolj fizične osebe, ki vse premoženje za samostojno podjetniško ali poklicno dejavnost prenesejo na družbo, ki ima sedež in dejansko upravo na nacionalnem ozemlju, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 49 PDEU in člena 31 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru.

Takšna davčna ureditev namreč pomeni slabši likvidnostni položaj za davčnega zavezanca, ki vse zadevno premoženje prenese na družbo, ki ima sedež ali dejansko upravo zunaj nacionalnega ozemlja, v primerjavi z zavezancem, ki to premoženje prenese na družbo, ki ima sedež in dejansko upravo na nacionalnem ozemlju, in torej pomeni omejitev uresničevanja pravice do ustanavljanja.

Take omejitve ni mogoče utemeljiti z nujnostjo zagotavljanja gospodarske kontinuitete, ki temelji na nujnosti podreditve ugodnosti odloga obdavčitve nekaterim zahtevam glede evidentiranja prenesenih sredstev, postavljenim družbi pridobiteljici, to je zahtevam, katerih spoštovanja ni mogoče zagotoviti ob neobstoju harmonizacijskih ukrepov glede družb, ki imajo sedež ali dejansko upravo na ozemlju druge države, ker glede njih ni pristojna država, iz katere izhaja prenos, temveč država rezidentstva.

Čeprav je končni namen zahteve, da ima družba pridobiteljica sedež in dejansko upravo na nacionalnem ozemlju, zagotoviti državi, iz katere izhaja prenos, možnost, da učinkovito obdavči zadevne kapitalske dobičke, ta cilj namreč ne more upravičiti različnega obravnavanja fizičnih oseb glede na to, ali vse zadevno premoženje prenesejo na družbo, ki ima sedež in dejansko upravo na nacionalnem ozemlju, ali pa na družbo, ki ima sedež ali dejansko upravo na ozemlju druge države, ker za uresničitev takšnega cilja ni nujno razlikovati med popolnoma notranjim in čezmejnim položajem. Taka omejitev svobode ustanavljanja tako ni sorazmerna glede na ta cilj in je torej prepovedana s členom 49 PDEU in s členom 31 Sporazuma EGP.

(Glej točke 84, od 89 do 91, 93 in 94 ter točko 2 izreka.)