ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Oseba VG v bistvu trdi, da je Splošno sodišče pisni dogovor napačno opredelilo kot pogodbo, čeprav gre bolj za nezavezujoče smernice, ki jih je enostransko opredelila Komisija in ki urejajo delovanje mreže Team Europe. Komisija naj ne bi nikoli trdila, da je razmerje pogodbeno, kot naj bi dokazovali točka 21 njenega stališča pred Evropskim varuhom človekovih pravic in točka 15 sklepa Splošnega sodišča, s katerim je bilo odločeno o prošnji osebe VG za pravno pomoč; ( 48 ) v pisnem dogovoru naj bi bile le povzete pravice in dolžnosti, ki veljajo za mrežo Team Europe, in ne pravice in dolžnosti, ki urejajo posebna razmerja med Komisijo in osebo VG; v njem naj ne bi bila določena niti kazen za kršitev niti sklicevanje na pravo, ki se uporablja, ali pristojna sodišča; v pisnem dogovoru naj bi bil uporabljen izraz „dolžnosti“, in ne „obveznosti“, kar bolj kaže, da gre le za zahteve glede ravnanja, in ne za resnična pravna razmerja med osebami. Komisija naj bi prepozno spremenila svoje stališče in se sklicevala na pogodbeno naravo pisnega dogovora. Skupni namen strank naj nikoli ne bi bil, da se vzajemno zavežeta na podlagi pogodbe. Namen pa naj bi bil odločilni element pri opredelitvi listine kot pogodbene, kot naj bi dokazovala točka 102 načel evropskega pogodbenega prava. ( 49 ) Splošno sodišče naj bi pisni dogovor torej napačno opredelilo kot pogodbo, s čimer je izkrivilo navedeni dogovor in kršilo obveznost obrazložitve. V izpodbijanem sklepu naj ne bi bilo določeno pravo, ki se uporablja, da bi bil pisni dogovor opredeljen kot pogodba, kar naj bi bilo nujno v primeru – quod non – če bi bil navedeni dogovor pogodba. Komisija naj bi trdila, da se uporablja francosko pravo. Na podlagi členov 1101 ( 50 ) in 1156 ( 51 ) francoskega code civil (civilni zakonik) pa naj pisnega dogovora ne bi bilo mogoče opredeliti kot pogodbo v smislu francoskega prava zaradi neobstoja namena osebe VG, da se zaveže, in ob upoštevanju dejstva, da ji nič ni moglo dati misliti, da podpisuje pogodbo, katere vsebino je določila samo Komisija, ki naj ne bi nikoli omenila njene pogodbene narave. V smislu francoskega prava naj bi pogodba poleg tega določala obveznosti, ki bi bile lahko predmet prisilne izvršitve. ( 52 ) S pisnim dogovorom pa naj ne bi bilo mogoče prisiliti k spoštovanju pravic in dolžnosti, poleg tega naj ne bi določal niti kazni niti prisilne izvršitve, saj je vsaka stranka lahko kadar koli odstopila od njega. Pogodbena narava pisnega dogovora naj torej ne bi izhajala niti iz namena strank, niti iz njihove volje, niti iz besedila, ki ga je sestavila Komisija. Iz tega naj bi sledilo, da tudi glede na francosko pravo pisnega dogovora ne bi bilo mogoče opredeliti kot pogodbo. Splošno sodišče naj bi torej tudi izkrivilo pisni dogovor in napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 39 izpodbijanega sklepa presodilo, da je predmet tožbe odškodninski zahtevek pogodbene narave.
9.

V točkah od 18 do 21 izpodbijane sodbe je navedeno: „18. Komisija je najprej opozorila, da je treba v skladu s Smernicami o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL 2006, C 210, str. 2, v nadaljevanju: Smernice iz leta 2006) osnovni znesek globe določiti glede na kontekst, v katerem je bila kršitev storjena, in zlasti glede na težo in trajanje kršitve, ter da je treba vlogo vsakega od udeležencev oceniti posamično, pri čemer je treba upoštevati morebitne oteževalne ali olajševalne okoliščine (točka 284 obrazložitve izpodbijanega sklepa). 19. Komisija je navedla, da Smernice iz leta 2006 nudijo le malo usmeritev glede metode izračuna globe za pomagače. Ker je podjetje [NEX] delovalo na trgih posredniških storitev in ne na trgu obrestnih izvedenih finančnih instrumentov, je menila, da za ugotovitev prometa in določitev zneska globe ne more uporabiti posredniških provizij namesto cen obrestnih izvedenih finančnih instrumentov v jenih, ker taka zamenjava ne bi odražala teže in narave kršitve. Iz tega je v bistvu sklepala, da je treba uporabiti odstavek 37 Smernic iz leta 2006, ki omogočajo odstopanje od teh smernic pri določitvi osnovnega zneska globe (točka 287 obrazložitve izpodbijanega sklepa). 20. Komisija je glede na težo zadevnih ravnanj in trajanje udeležbe podjetja [NEX] pri vsaki od šestih zadevnih kršitev za vsako od teh kršitev določila osnovni znesek globe, to je 1.040.000 EUR za kršitev UBS/RBS iz leta 2007, 1.950.000 EUR za kršitev UBS/RBS iz leta 2008, 8.170.000 EUR za kršitev UBS/DB, 1.930.000 EUR za kršitev Citi/RBS, 1.150.000 EUR za kršitev Citi/DB in 720.000 EUR za kršitev Citi/UBS (točka 296 obrazložitve izpodbijanega sklepa). 21. Kar zadeva določitev končnega zneska globe, Komisija ni ugotovila obstoja nobene obteževalne ali olajševalne okoliščine in je opozorila, da zgornja meja 10 % letnega prometa ni bila prekoračena (točka 299 obrazložitve izpodbijanega sklepa). S členom 2 izreka izpodbijanega sklepa so bile zato tožečim strankam naložene globe, katerih končni zneski so enaki njihovim osnovnim zneskom.“
25.

Na drugem mestu je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, vsekakor razvidno, da imata vprašanje, ali je bil V – da bi lahko zanj po 1. maju 2010 veljala izključno zakonodaja, določena na podlagi Uredbe št. 883/2004, to je luksemburška zakonodaja – dolžan predložiti zahtevo na podlagi člena 87(8) te uredbe, in vprašanje, kakšne so v primeru pritrdilnega odgovora posledice predložitve take zahteve več let po tem datumu, določen vpliv na rešitev spora, o katerem odloča predložitveno sodišče. Odgovor na ti vprašanji namreč neposredno vpliva na število let, za katera bi lahko belgijski organi od V upravičeno zahtevali plačilo morebiti dolgovanih prispevkov.
63.

Na obravnavi je nizozemska vlada potrdila, da je delavec, ki je na Nizozemskem del koledarskega leta opravljal delo za plačilo, preostali del leta pa je kot brezposelna oseba še naprej rezident v tej državi, vključen v sistem socialne varnosti in mora prispevke za nizozemsko socialno varnost plačevati vse leto. Prav zaradi te razlike med opisanimi okoliščinami in okoliščinami K. M. Zyle ni mogoče ugotoviti, da sta položaja primerljiva: osebe, ki so – kot K. M. Zyla – brezposelne, a so rezidentke na Nizozemskem, še naprej plačujejo prispevke in so zato upravičene do zmanjšanja, ki ustreza dejansko plačanim (letnim) prispevkom.
7.

Oddelek 2 z naslovom „Prepovedane zahteve ali zahteve, ki so predmet ocene“ poglavja III Direktive o storitvah, ki se nanaša na „[s]vobod[o] ustanavljanja ponudnikov“, obsega člena 14 in 15. Člen 14 navedene direktive se nanaša na „prepovedane zahteve“, člen 15 te direktive pa na „zahteve, ki so predmet ocenjevanja“, in določa: „1. Države članice preverijo, ali njihov pravni sistem predvideva katere koli zahteve iz odstavka 2, in zagotovijo, da so te v skladu s pogoji iz odstavka 3. Države članice prilagodijo svoje zakone in upravne predpise tako, da so združljivi s temi pogoji. 2. Države članice preverijo, ali njihov pravni sistem pogojuje začetek opravljanja ali opravljanje storitvene dejavnosti z upoštevanjem katere koli od naslednjih nediskriminatornih zahtev: […] (d) zahtev, ki ne zadevajo področij iz Direktive 2005/36/ES[ ( 5 )] ali zahteve iz drugih instrumentov Skupnosti, ki določenim ponudnikom zagotavljajo začetek opravljanja zadevne storitvene dejavnosti zaradi posebne narave dejavnosti; […] 3. Države članice preverijo, ali zahteve iz odstavka 2 izpolnjujejo naslednje pogoje: (a) nediskriminacija: zahteve ne smejo biti niti neposredno niti posredno diskriminatorne glede državljanstva ali v primeru podjetij glede kraja registriranega sedeža; (b) potreba: zahteve morajo biti utemeljene s pomembnimi razlogi, ki se nanašajo na javni interes; (c) sorazmernost: zahteve morajo biti take, da zagotavljajo izpolnitev zastavljenega cilja; ne smejo presegati tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja, ter jih ni mogoče nadomestiti z drugimi, manj omejevalnimi ukrepi, s katerimi se lahko doseže iste rezultate. […]“
60.

Na podlagi navedenega predlagam, naj Sodišče na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Landesarbeitsgericht Hamm (deželno delovno sodišče v Hammu, Nemčija), odgovori: Člen 2(2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nasprotuje določbi v kolektivni pogodbi, v skladu s katero prejemanje premostitvene pomoči – ki se izračuna na podlagi osnovne plače v skladu s kolektivno pogodbo in katere namen je zagotoviti ustrezna sredstva za preživljanje delavcem z dolgo delovno dobo, ki so izgubili zaposlitev – v primeru invalidnih delavcev preneha, ko postane zadevni delavec upravičen do prejemanja znižane predčasne starostne pokojnine, če (i) lahko neinvalidni člani delovne sile še naprej prejemajo premostitveno pomoč, dokler ne postanejo upravičeni do prejemanja starostne pokojnine pri običajni upokojitveni starosti, pri čemer se ta pokojnina izplačuje v polnem znesku, in (ii) invalidni delavec nima na izbiro možnosti, da še naprej prejema to pomoč do običajne upokojitvene starosti, kar bi mu omogočalo, da še naprej sodeluje na trgu dela na enak način kot njegovi neinvalidni kolegi, temveč mora namesto tega nositi precejšnjo denarno kazen, če želi ostati na voljo za zaposlitev, dokler ne postane upravičen do polne višine starostne pokojnine.
68.

V Navodilih je v zvezi z oceno tveganja za „Psihično in telesno utrujenost ter delovni čas“ navedeno: „Dolg delovni čas, izmensko delo in nočno delo lahko pomembno vplivajo na zdravje novih mater in nosečnic ter na dojenje. Vse ženske niso prizadete na enak način in s tem povezana tveganja so različna glede na tip dela, ki se opravlja, delovne pogoje in zadevno posameznico […] tako psihična kot telesna utrujenost se med nosečnostjo in v obdobju po porodu poveča zaradi različnih fizioloških in drugih sprememb, do katerih pride. Nekatere nosečnice in ženske, ki dojijo, zaradi čedalje večje utrujenosti, ki jo trpijo, ne zmorejo opravljati nerednih ali poznih izmen, nočnega dela ali nadur. Ureditev delovnega časa […] lahko prizadene zdravje nosečnice in njenega nerojenega otroka, njeno okrevanje po porodu in njeno sposobnost dojenja ter lahko poveča tveganje za stres in šibko zdravje, ki je povezano s stresom“. ( 50 )
65.

To, ali je predloženi prikaz kljub steklenicam, ki so prikazane poleg videza izdelka za kozarce, dovolj jasen, je dejansko vprašanje. To, da je Splošno sodišče pri presoji tega vprašanja izkrivilo dokaze, se niti ne zatrjuje niti o tem ne obstajajo nobeni indici. Ta trditev je torej nedopustna.
53.

Temu tudi ne nasprotuje novejša sodna praksa Sodišča glede popravka računa za nazaj. V njej je Sodišče sicer odločilo, da so vsebinske zahteve v zvezi s pravico do odbitka tiste zahteve, ki urejajo samo podlago in obseg te pravice, kot so zahteve, določene v poglavju 1 naslova X Direktive o DDV, naslovljenem „Nastanek in obseg pravice do odbitka“. Nasprotno pa formalne zahteve v zvezi z navedeno pravico urejajo način in nadzor njenega uveljavljanja ter pravilno delovanje sistema DDV, kot se to ureja s tistimi, ki se nanašajo na knjigovodstvo, izdajanje računov in obračun. ( 26 )
60.

Zdi se, da je to, da so se odločile za omejeno uporabo te možnosti – da so se torej odločile, da je popravek potreben, le če dobavitelj vrne pred tem plačani znesek denarja prejemniku – znotraj manevrskega prostora, ki ga državam članicam dopuščata člena 185(2) in 186 Direktive o DDV. Dalje, ta pogoj je po mojem mnenju smiseln. Preprečuje, da bi davčni zavezanci dejansko lahko imeli korist od neupravičene obogatitve, do katere bi prišlo, če bi obdržali odbitek in istočasno prejeli vračilo pred tem plačanega zneska. Na enak način zagotavlja, da takrat, ko ni bilo vračila denarja, davčni zavezanec, ki je pristal na predplačilo, ne nosi prevelikega tveganja v okoliščinah, v katerih ta oseba ne ve ali ne more vedeti za dobaviteljev goljufiv namen. ( 24 )
55.

Kar zadeva očitek v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti, je treba spomniti, da je to načelo „eno od splošnih načel prava Unije, ki določa, da morajo biti ukrepi, sprejeti v skladu s pravom Unije, primerni za uresničenje legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, in ne smejo prekoračiti okvirov, ki so potrebni za njihovo doseganje“ ( 57 ). Sodišče je tudi pojasnilo, da se mora „[v] zvezi s sodnim nadzorom teh okoliščin […] zakonodajalcu Unije dopustiti široko diskrecijsko pravico na področju, na katerem mora opraviti zahtevno presojo in ki od njega zahteva politične, gospodarske in socialne odločitve. Sodišče pri sodnem nadzoru izvajanja take pristojnosti ne more nadomestiti presoje zakonodajalca Unije s svojo presojo. Njegovo zakonodajno izbiro lahko spremeni samo, če je videti očitno napačna ali če so neugodnosti, ki iz nje izvirajo za nekatere gospodarske subjekte, nesorazmerne v primerjavi s prednostmi.“ ( 58 ) Nato je priznalo, da je „vzpostavitev sistema vodenja in trgovanja s pravicami do emisij ekvivalenta ogljikovega dioksida na ravni Unije pomenila zakonodajno odločitev, ki je sledila politični usmeritvi v okoliščinah, ko se je bilo treba nujno soočiti z resnimi okoljskimi težavami […] Ta zakonodajna odločitev je poleg tega temeljila na ekonomskih in tehničnih vidikih, ki so zelo zapleteni in precej sporni […] Zakonodajalec Unije je torej z namenom prispevati k uresničitvi zavez Evropske unije in njenih držav članic na podlagi Kjotskega protokola sam presodil in pretehtal bodoče in negotove učinke svojega posega.“ ( 59 ) Kot sem že opozoril ( 60 ), je Sodišče že imelo priložnost ugotoviti, da je EU ETS zapleten.
Glede na zgoraj navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanji, ki ju je predložilo Tribunale di Bolzano/Landesgericht Bozen (okrožno sodišče v Bolzanu, Italija), odgovori tako:

Direktiva Sveta 75/363/EGS z dne 16. junija 1975 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov glede dejavnosti zdravnikov, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 82/76/EGS z dne 26. januarja 1982 o spremembi Direktive 75/362/EGS o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni zdravstveni izobrazbi ter ukrepih za olajšanje učinkovitega izvajanja pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev in Direktive 75/363, v okoliščinah zadeve pred predložitvenim sodiščem ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki plačilo zdravnikov, ki se izobražujejo za specialiste, pogojuje z obveznostjo, da v 10 letih po končanju specialističnega izobraževanja vsaj pet let delajo v javni zdravstveni službi pokrajine, in ki v primeru popolnega neizpolnjevanja te obveznosti pokrajini kot subjektu, ki financira plačilo, izrecno dovoljuje, da zahteva vračilo do 70 % izplačane štipendije skupaj z zakonskimi obrestmi.

Člena 45 in 49 PDEU ne nasprotujeta predpisu nacionalnega prava, kakršen se uporablja v postopku v glavni stvari, ki plačilo zdravnikov, ki se izobražujejo za specialiste, pogojuje z zavezo, da bodo v 10 letih od datuma končane specializacije najmanj pet let delali v javni zdravstveni službi pokrajine, in ki v primeru popolnega neizpolnjevanja te obveznosti pokrajini kot subjektu, ki financira plačilo, izrecno dovoljuje, da zahteva vračilo do 70 % izplačane štipendije skupaj z zakonskimi obrestmi.
58.

V tem smislu je obravnavani primer podoben primeru, v katerem je Sodišče zavrnilo razširitev pravice do dostopa na osnutek pravne analize prošnje za azil, ker to ne bi služilo cilju Direktive o varstvu podatkov, temveč utemeljevalo pravico do dostopa do upravnih dokumentov. ( 13 ) V obravnavanem primeru je mogoče sprejeti, da bi se moral dostop do podatkov o oceni izpitnega izdelka prednostno pridobiti v okviru izpitnega postopka oziroma posebnega postopka ugovora zoper izpitne odločitve in ne na podlagi prava o varstvu podatkov. In če pravo Unije ne vpliva na ureditev izpitnega postopka, bi bile morebitne zahteve za dostop do informacij v okviru tega postopka odvisne izključno od nacionalnega prava.
19.

Consiglio di Stato (državni svet) je z odločbo z dne 1. decembra 2015 postavilo to vprašanje za predhodno odločanje: „Ali je nacionalna zakonodaja, kakršna je tista iz člena 38(1)(c) zakonske uredbe št. 163 z dne 12. aprila 2006 (Codice dei contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture in attuazione delle direttive 2004/17/CE e 2004/18/CE, zakonik o javnih naročilih gradenj, storitev in blaga za izvajanje direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES), kakor je bila spremenjena, v nasprotju s pravilno uporabo člena 45(2)(c) in (g) ter (3)(a) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 […] in načeli evropskega prava glede varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, enakega obravnavanja, sorazmernosti in preglednosti, prepovedi zavlačevanja postopka, čim večje odprtosti trga javnih naročil konkurenci, pa tudi taksativnega in jasnega določanja kaznivih ravnanj v delu, – v katerem je vsebina v tem členu določene obveznosti izjave o neobstoju pravnomočnih obsodilnih sodb (vključno s sodbami o naložitvi kazni na podlagi poravnave med strankami) za kazniva dejanja, navedena v njej, razširjena na subjekte, ki so bili nosilci funkcij v podjetjih, ki sodelujejo v postopku javnega razpisa, in katerih funkcija je prenehala v letu pred objavo obvestila o razpisu, – in obstaja s tem povezan razlog za izključitev iz postopka oddaje javnega naročila, če podjetje ne dokaže, da se je dejansko in v celoti distanciralo od kazensko preganjanega ravnanja, – pri čemer se naročniku prepusti, da prosto presodi, ali je bilo distanciranje zadostno, in mu zadevna nacionalna zakonodaja dopušča, da dejansko naloži (sicer je podjetje izključeno iz razpisa): (i) obveznost obveščanja in izjave v zvezi s kazenskimi zadevami, o katerih še ni bilo odločeno s pravnomočno sodbo (in je zato izid po definiciji negotov), ki ni določena z zakonom niti v zvezi s subjekti, ki so nosilci funkcij; (ii) obveznost distanciranja na lastno pobudo, pri čemer niso določene vrste ravnanj, ki so podlaga za izključitev odgovornosti, s tem povezano referenčno obdobje (ki je tudi obdobje pred pravnomočnostjo kazenske sodbe) in faza postopka, v kateri je treba to obveznost izpolniti; (iii) obveznost lojalnega sodelovanja, ki ni jasno opredeljena, razen da napotuje na splošno načelo dobre vere?“
3.

Člen 1, točke 2, 5 in 11, Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, ( 4 ) kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998 ( 5 ) (v nadaljevanju: spremenjena Direktiva 98/34), določa: ( 6 ) „V tej direktivi naslednji izrazi pomenijo: […] 2. ‚storitev‘; katera koli storitev informacijske družbe ali katera koli storitev, ki se običajno opravi odplačno, na daljavo, elektronsko in na zahtevo prejemnika storitev. Za namene te opredelitve pojmov: – ‚na daljavo‘; pomeni, da se storitev opravi, ne da bi bile stranke sočasno navzoče, – ‚elektronsko‘; pomeni, da se storitev pošlje na začetnem kraju in sprejme na cilju z elektronsko opremo za predelavo (skupaj z digitalnim zgoščevanjem) in shranjevanje podatkov ter se v celoti prenaša, pošilja in sprejema po žici, radijsko, z optičnimi ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi, – ‚na zahtevo prejemnika storitev‘; pomeni, da se storitev opravlja s prenosom podatkov na posamezno zahtevo. Okvirni seznam storitev, ki ne sodijo v to opredelitev, je prikazan v Prilogi V. […] 5. ‚predpis o storitvah‘; je splošna zahteva v zvezi z začetkom in nadaljevanjem storitvenih dejavnosti v skladu s točko 2, zlasti določbe, ki se nanašajo na dobavitelja storitev, storitve in prejemnika storitve, razen vseh predpisov, ki niso posebej namenjeni storitvam, opredeljenim v zgoraj navedeni točki. […] Za namene te opredelitve pojmov: – se predpis obravnava[…] kot posebej namenjen storitvam informacijske družbe, kadar je, ob upoštevanju razlogov za njegovo sprejetje in besedila, poseben namen in cilj vseh ali nekaterih posameznih določb predpisa urediti take storitve jasno in z določenim ciljem, – se predpis ne obravnava, kot da je posebej namenjen storitvam informacijske družbe, če vpliva na take storitve le posredno ali postransko. […] 11. ‚tehnični predpis‘; tehnične specifikacije in druge zahteve ali predpisi o storitvah, skupaj z ustreznimi upravnimi določbami, katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju, zagotavljanju storitve, ustanovitvi dobavitelja storitve ali uporabi v državi članici ali njenem večjem delu, pa tudi zakoni in drugi predpisi držav članic, razen tistih, ki so določeni v členu 10 in prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo izdelka ali ki prepovedujejo opravljanje ali uporabo storitve ali ustanovitev dobavitelja storitve. […]“
137.

Težko je trditi, da bi lahko običajno previden in skrben zasebni upnik, ki je v karseda podobnem položaju kot lokalni davčni organ, te dejavnike preprosto zanemaril. Sodišče je v sodbi Frucona I v zvezi s stečajem že razsodilo, da je trajanje postopka dejavnik, ki nezanemarljivo vpliva na proces odločanja povprečno previdnega in skrbnega upnika. ( 63 ) Enako mora veljati za postopek davčne izvršbe. Poleg tega so stroški v zvezi s tem postopkom in proučitev možnosti stečaja med tem postopkom nedvomno zelo upoštevni dejavniki za katerega koli povprečno previdnega in skrbnega upnika, ki želi izterjati zneske od dolžnika s finančnimi težavami. Te ugotovitve po mojem mnenju same po sebi zadostujejo za utemeljitev sklepa, da Komisija pri uporabi merila zasebnega subjekta ni upoštevala vseh upoštevnih informacij, kakor izhaja iz sodne prakse na podlagi sodbe Frucona I. ( 64 )
12.

Predložitveno sodišče navaja, da kasacijska pritožba odpira vprašanje, katera določba Uredbe št. 1408/71 določa zakonodajo, ki se uporablja za januar in februar 2009. Po mnenju navedenega sodišča je to lahko splošno kolizijsko pravilo iz člena 13(2)(a) navedene uredbe ali posebno pravilo iz člena 14(2)(b)(i) navedene uredbe, ki se nanaša na osebe, ki so običajno zaposlene na ozemlju dveh ali več držav članic. Ker je bila X v zadevnih mesecih dejansko zaposlena izključno v Avstriji, bi bilo mogoče zastopati stališče, da bi se zanjo morala uporabiti izključno avstrijska zakonodaja. Vendar bi bilo mogoče zastopati tudi stališče – kakor se je dejansko odločilo nižje sodišče – da je bila običajno zaposlena na ozemlju dveh držav članic, in sicer Nizozemske in Avstrije. To bi pomenilo, da se v skladu s členom 14(2)(b)(i) Uredbe št. 1408/71 uporablja nizozemska zakonodaja.
Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje, ki ga je postavilo College van Beroep voor het bedrijfsleven (pritožbeno upravno sodišče za gospodarske zadeve, Nizozemska), odgovori:

Člen 25(2) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, in člen 12 Direktive 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136, je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da podjetje, ki mu je predložena zahteva za prepustitev osebnih podatkov njegovih naročnikov, potem ko pridobi soglasje zadnjenavedenih, razlikuje glede na državo članico, v kateri se ponujajo imeniki in/ali imeniške storitve, če se ti podatki uporabijo za namene, ki so enaki tistim, za katere so bili zbrani v zvezi z njihovo prvo objavo.

To podjetje se mora ob podpisu pogodbe o naročniškem razmerju torej prepričati, da naročnik prejme jasne in natančne informacije o različnih vidikih obravnave njegovih podatkov in predvsem o prepustitvi teh podatkov z namenom objave v telefonskem imeniku ali uporabe od ponudnika imeniških storitev v drugi državi članici kot je tista, v kateri prebiva naročnik.