SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,

predstavljeni 21. aprila 2016 ( 1 )

Zadeva C‑189/15

Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia

proti

Cassa conguaglio per il settore elettrico

proti

Ministero dello Sviluppo economico

proti

Ministero dell’Economia e delle Finanze

proti

Autorità per l’energia elettrica e il gas

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (državni svet, Italijanska republika))

„Obdavčenje — Obremenitev energentov in električne energije — Pojem ,znižanja davkov — Podjetja, ki opravljajo energetsko intenzivne dejavnosti, iz proizvodnega sektorja — Mehanizem zmanjšanja splošnih stroškov elektroenergetskega sistema“

1. V Italiji, tako kot v drugih državah članicah, odjemalci električne energije, ki so bodisi fizične bodisi pravne osebe, plačujejo tako imenovane „splošne stroške elektroenergetskega sistema“ (v nadaljevanju: SSES) glede na zadevno porabo. Italijanska zakonodaja, ki ureja te splošne stroške oziroma izdatke, omogoča nekaterim industrijam, za katere je značilna energetsko visoka poraba, znižanje plačil iz tega naslova.

2. Consiglio di Stato (italijanski državni svet) mora odločiti o sporu, v katerem subjekt, ki ne spada med podjetja, ki so v energetsko intenzivnih industrijskih sektorjih (in sicer opravlja zdravstvene storitve), zahteva enako obravnavo kot ta podjetja, to je da zmanjša prispevek k SSES. Glede na zavrnitev njegove zahteve v upravnem in prvostopenjskem postopku mora Consiglio di Stato (državni svet) dokončno odločiti o pritožbi, zaradi česar je predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, v katerem prosi Sodišče za razlago Direktive 2003/96/ES ( 2 ), zlasti njenih členov 11 in 17.

3. S predlogom za sprejetje predhodne odločbe se od Sodišča zahteva tudi analiza člena 1(2) Direktive 2008/118/ES ( 3 ), ki pod določenimi pogoji dopušča, da poleg usklajene trošarine na električno energijo obstajajo še drugi posredni davki.

4. Na področju obdavčitve energije, na katerem je sodna praksa Sodišča precej borna, ta zadeva sproža dvojno pravno vprašanje, na katero še ni odgovora: (a) ali je mogoče mehanizem, na podlagi katerega se med italijanske odjemalce razdelijo SSES, opredeliti kot posredni davek v smislu Direktive 2008/118, in (b) kakšna je narava ugodnosti, ki jo Italija odobri nekaterim podjetjem, ki opravljajo energetsko intenzivne dejavnosti, katerih končni račun se zmanjša iz tega naslova.

5. Glavna težava, ki se pojavi v tej zadevi in na katero se osredotočajo ti sklepni predlogi, je v tem, da se pojasni, ali je treba obveznost plačila SSES obravnavati kot davek, za katerega veljata direktivi 2008/118 in 2003/96, ali pa gre za mehanizem, na podlagi katerega se odjemalcu v okviru cene električne energije zaračuna obvezna finančna dajatev, ki pa ni davek.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

6. Direktiva 2003/96 ne usklajuje trošarin na energente in električno energijo, temveč določa nekatere minimalne ravni obdavčitve, ki jih morajo države upoštevati pri skupni obremenitvi iz naslova vseh posrednih davkov, ki so se jih odločile uporabljati (razen DDV). Direktiva 2008/118 pa določa delno uskladitev različnih elementov usklajenih trošarin, vključno s trošarino na energente in električno energijo.

7. Člen 4 Direktive 2003/96 določa: „1. Raven [ravni] obdavčitve, ki jih države članice določijo za energente in električno energijo, naštete v členu 2, ne smejo biti nižje od najnižjih ravni obdavčitve, določenih s to direktivo. 2. V tej direktivi, izraz ‚raven obdavčitve‘ pomeni skupne dajatve, ki se pobirajo iz naslova vseh posrednih davkov (razen DDV) in ki se ob sprostitvi v porabo neposredno ali posredno izračunavajo za količino energentov in električne energije.“

8. Direktiva 2003/96 dovoljuje državam, da razlikujejo med obdavčitvijo energentov in električne energije glede na to, ali gre za poslovno ali pa za zasebno uporabo. Člen 5 določa, da „[p]od pogojem, da upoštevajo najnižje ravni obdavčitve, ki so določene s to direktivo in da so združljive s pravom Skupnosti, države članice lahko, pod davčnim nadzorom, uveljavijo diferencirane davčne stopnje v naslednjih primerih: […] — med poslovno in neposlovno uporabo energentov in električne energije iz členov 9 in 10“.

9. Člen 11 Direktive 2003/96 določa: „1. V tej direktivi se pojem ‚poslovna uporaba‘ nanaša na uporabo s strani gospodarskih subjektov, opredeljenih v skladu z odstavkom 2, ki kjer koli samostojno dobavljajo blago in storitve, ne glede na namen ali rezultate takšnih gospodarskih dejavnosti. Gospodarske dejavnosti obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter poklicne dejavnosti. […] 4. Države članice lahko omejijo področje uporabe znižane ravni obdavčitve za poslovno uporabo.“

10. Člen 17 Direktive 2003/96 določa: „1. Pod pogojem da se najnižje ravni obdavčitve, določene s to direktivo, v povprečju upoštevajo v vsaki dejavnosti, države članice lahko uporabijo znižanja davkov na porabo energentov, ki se uporabljajo za ogrevanje ali za namene iz člena 8(2)(b) in (c), in na električno energijo v naslednjih primerih: a) v korist [podjetij, ki opravljajo]energetsko intenzivn[e] dejavnosti. ‚[Podjetje, ki opravlja e]nergetsko intenzivn[o] dejavnost‘ pomeni gospodarski subjekt iz člena 11, kadar bodisi nabave energentov in električne energije znaša[jo] najmanj 3,0 % proizvodne vrednosti bodisi davki od energije na nacionalni ravni znašajo najmanj 0,5 % dodane vrednosti. Države članice lahko v okviru te opredelitve uporabijo bolj omejevalne koncepte, vključno s prodajno vrednostjo, procesnimi in sektorskimi opredelitvami. 2. Ne glede na določbe člena 4(1), lahko države članice uporabijo raven obdavčitve, vključno s stopnjo nič, za energente in električno energijo, kakor so določeni v členu 2, kadar so njihovi uporabniki energetsko intenzivni gospodarski subjekti, kakor so opredeljeni v odstavku 1 tega člena. […] 4. [Podjetja], ki uveljavljajo možnosti, navedene v odstavkih 2 in 3, sklepajo pogodbe, sheme trgovanja z dovoljenji ali ustrezne druge ureditve iz odstavka 1(b). Pogodbe, sheme trgovanja z dovoljenji ali ustrezne druge ureditve morajo voditi k doseganju okoljskih ciljev ali izboljšanju energetske učinkovitosti, ki v splošnem ustrezajo tistim, ki bi bili doseženi ob upoštevanju standardnih najnižjih stopenj v Skupnosti.“

11. Člen 1 Direktive 2008/118 določa: „1. Ta direktiva določa splošni režim za trošarino, ki neposredno ali posredno zadeva porabo naslednjega blaga (v nadaljnjem besedilu ‚trošarinsko blago‘): (a) energenti in električna energija, zajeti v Direktivi 2003/96/ES; (b) alkohol in alkoholne pijače, zajeti v direktivah 92/83/EGS in 92/84/EGS; (c) tobačni izdelki, zajeti v direktivah 95/59/ES, 92/79/EGS in 92/80/EGS. 2. Države članice lahko pobirajo druge posredne davke na trošarinsko blago za posebne namene, če so ti davki skladni z davčnimi pravili Skupnosti, ki se uporabljajo za trošarino ali davek na dodano vrednost, glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti in davčnega nadzora, ta pravila pa ne vključujejo določb o oprostitvah. […]“

A – Nacionalno pravo

12. Italijanska zakonodaja zajema vrsto zakonskih in podzakonskih aktov, ki so bili sprejeti eden za drugim in ki sestavljajo razčlenjen sistem ugodnosti za podjetja, „ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost“. Gre za decreto legislativo del 2 febbraio 2007, n. 26, di attuazione della direttiva 2003/96 (zakonska uredba št. 26 z dne 2. februarja 2007 o prenosu Direktive 2003/96) ( 4 ) in decreto legge del 22 giugno 2012, n. 83, recante misure urgenti per la crescita del Paese (uredba-zakon št. 83 z dne 22. junija 2012 o izvajanju nujnih ukrepov za razvoj države; v nadaljevanju: uredba‑zakon iz leta 2012) ( 5 ). Zlasti njen člen 39 določa: — v odstavku 1, da bo opredelitev izraza „[podjetja, ki opravljajo] energetsko intenzivne dejavnosti“ iz člena 17 Direktive 2003/96 določena do 31. decembra 2012 z enim ali več ministrskimi odloki; — v odstavku 2, da bo za navedene dejavnosti veljal ugodnejši „sistem stopenj trošarine“, ki naj bi zagotovil vzdrževanje davčnih prihodkov in ki nikakor ne sme določati novih ali dodatnih stroškov za javne finance; — v odstavku 3, da bodo zneski, ki jih plačujejo navedena podjetja za kritje „splošnih stroškov elektroenergetskega sistema“, prilagojeni tako, da bodo ugodnejši.

13. Z decreto ministeriale del 5 aprile 2013, sulla definizione delle imprese a forte consumo di energia (ministrski odlok z dne 5. aprila 2013 o opredelitvi podjetij, ki opravljajo energetsko intenzivne dejavnosti; v nadaljevanju: ministrski odlok iz leta 2013) ( 6 ) se izvaja člen 39 uredbe-zakona iz leta 2012, natančneje pa v členu 2 določa opredelitev „podjetij, ki opravljajo energetsko intenzivne dejavnosti“ v skladu s členom 17 Direktive 2003/96, ki temelji na pogojih in merilih v zvezi z minimalno ravnjo porabe in v zvezi z vplivom stroška energije na vrednost dejavnosti podjetja. V členu 3 določa, da se po izdaji smernic ministra ponovno določijo splošni stroški elektroenergetskega sistema. Tako določitev se izvede v skladu z „merili zmanjšanja glede na porabo“ električne energije. Člen 6 določa, da nacionalni organ, ki se imenuje Cassa conguaglio per il settore elettrico (izravnalni sklad za sektor električne energije; v nadaljevanju: izravnalni sklad), vsako leto objavi seznam podjetij, ki opravljajo energetsko intenzivne dejavnosti.

14. S smernicami ministra za gospodarski razvoj (Ministro dello sviluppo economico) z dne 24. julija 2013 (v nadaljevanju: ministrske smernice iz leta 2013), s katerimi se izvajata člen 39(3) uredbe‑zakona iz leta 2012 in člen 3 ministrskega odloka iz leta 2013, je bila organu za električno energijo, plin in vodni sektor (Autorità per l’Energia Elettrica il Gas e il Settore Idrico; v nadaljevanju: OEEP) zaupana naloga, da ponovno določi zneske za kritje „splošnih stroškov elektroenergetskega sistema“, pri čemer je ta ugodnost vsekakor pridržana podjetjem, „ki opravljajo energetsko intenzivne“ dejavnosti v industrijskem sektorju.

15. OEEP je oktobra 2013 izdal tri sklepe, s katerimi je možnost pridobitve davčnih ugodnosti dal izključno podjetjem, ki opravljajo „energetsko intenzivne dejavnosti“ v industrijskem sektorju, pri čemer so bila izključena podjetja, ki opravljajo dejavnosti v drugih sektorjih, kot je podjetje pritožnika. Navedena izključitev se je odražala tudi v dokončnih odločbah, ki jih je izdal izravnalni sklad.

II – Dejansko stanje in postopek pred nacionalnim sodiščem

16. Istituto di Ricovero e Cura a Carattere Scientifico (IRCCS) – Fondazione Santa Lucia (v nadaljevanju: Fondazione Santa Lucia) je inštitut, ki opravlja zdravstvene storitve in raziskovalno dejavnost na zdravstvenem področju. Po mnenju predložitvenega sodišča je zajet s pojmom „gospodarski subjekt“ iz člena 11(1) Direktive 2003/96.

17. Leta 2014 je Fondazione Santa Lucia pri Tribunale amministrativo regionale (TAR) (deželno upravno sodišče) Lombardije vložil tožbo, s katero je predlagal razglasitev ničnosti aktov, s katerimi so mu italijanski organi zavrnili dostop do nacionalnega sistema ugodnosti za „energetsko požrešna podjetja“, ( 7 ) ker ne bi deluje v industrijskem sektorju.

18. TAR Lombardije je v sodbi št. 1600/2014 zavrglo tožbo kot nepravočasno, ne da bi odločalo o vsebini.

19. Fondazione Santa Lucia je sodbo, izdano na prvi stopnji, izpodbijal pri Consiglio di Stato (državni svet) ter predlagal njeno razveljavitev v delu, v katerem je razglasila tožbo za nedopustno, in ponovil navedbe, ki jih je podal že pri TAR. Po mnenju pritožnika je sistem ugodnosti, ki so ga določili italijanski organi za energetsko požrešna podjetja, v nasprotju z Direktivo 2003/96, zlasti njenima členoma 11 in 17.

20. Consiglio di Stato (državni svet) meni, da je bila tožba na prvi stopnji dopustna in da je treba sodbo TAR v tem pogledu spremeniti. V zvezi z vsebinsko presojo italijansko vrhovno sodišče ne dvomi o uporabi določb PDEU na področju državnih pomoči (člena 107 in 108), temveč o združljivosti sistema ugodnosti za energetsko požrešna podjetja, to je k njihovemu prispevanju k SSES, z Direktivo 2003/96.

21. V tem okviru je Consiglio di Stato (državni svet) Sodišču predložilo ti vprašanji za predhodno odločanje: „1. Ali na področje uporabe Direktive 2003/96/ES spada nacionalna zakonodaja (kakršna je upoštevna v postopku v glavni stvari), v kateri je po eni strani opredelitev izraza „podjetja, ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost“ v skladu z opredelitvijo iz navedene direktive in ki po drugi strani za tovrstne dejavnosti določa spodbude v zvezi s plačili za kritje splošnih stroškov elektroenergetskega sistema (in ne spodbud v zvezi z obdavčenjem energentov in električne energije kot takim)? Če je odgovor pritrdilen: 2. Ali pravni red Unije, zlasti člena 11 in 17 Direktive 2003/96[…], nasprotuje zakonskim in upravnim predpisom (kakršni veljajo v italijanski pravni ureditvi in so opisani v tem sklepu), ki po eni strani določajo uvedbo sistema ugodnosti za porabo energentov (električne energije) za „podjetja, ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost“ v smislu navedenega člena 17, in po drugi strani možnost za uveljavljanje teh ugodnosti omejujejo samo na „podjetja, ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost“ v industrijskem sektorju, izključuje pa jo za dejavnosti v drugih sektorjih?“

22. Po tem, ko so Italija, Komisija in Fondazione Santa Lucia predložili pisna stališča, je Sodišče odločilo, da bo odločalo brez obravnave.

III – Analiza vprašanj za predhodno odločanje

A – Uvodno pojasnilo

23. Preden odgovorimo na vprašanji Consiglio di Stato (državni svet), je treba poudariti, da se nobeno ne nanaša na združljivost italijanske ureditve z določbami prava Unije o državnih pomočeh. Še več, celo predložitveno sodišče poudarja, kakor je bilo ravnokar navedeno, da ne dvomi o tem vprašanju, ki ga izključuje iz predložitvenega sklepa.

24. Vendar se je Komisija v svojih pisnih stališčih, potem ko se je sklicevala na postopek, ki še poteka, o skladnosti navedenega sistema s pravom Unije na področju državnih pomoči, na široko razgovorila o njegovi združljivosti. Iz tega razloga meni, da je primerno predložitveno sodišče spomniti na njegove obveznosti, če bi se izkazalo, da Italija ni pravilno izpolnila obveznosti, da obvesti Komisijo o zadevnih določbah.

25. Glede na to, da Consiglio di Stato (državni svet) Sodišča ne sprašuje o uporabi določb Unije na področju državnih pomoči, kljub temu da jih omenja v predložitvenem sklepu (ravno zato, da pokaže, da nima dvomov v zvezi s tem), menim, da ni primerno ugoditi predlogu Komisije. Sodišče mora po mojem mnenju odgovoriti le na vprašanji za predhodno odločanje v obliki, v kateri sta bili zastavljeni.

B – Prvo vprašanje za predhodno odločanje: uporaba Direktive 2003/96 za ugodnosti, namenjene energetsko požrešnim podjetjem in uvedene v zvezi z mehanizmom prispevanja k plačilu SSES

1. Povzetek predstavljenih stališč

26. Consiglio di Stato (državni svet) želi izvedeti, ali sistem ugodnosti v korist podjetij, „ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost“, kakršen je določen z italijanskimi predpisi, spada pod pojem „znižanja davkov“, ki ga uporabi člen 17(1) Direktive 2003/96.

27. Stranke, ki so predložile pisna stališča, zastopajo različna stališča v zvezi s tem. Fondazione Santa Lucia meni, da je treba ugodnosti v korist energetsko požrešnih podjetij označiti kot znižanje davkov v skladu s členom 17(1) Direktive 2003/96, saj imajo enake učinke kot davčna ugodnost.

28. Komisija priznava, da je v pravu Unije težko razlikovati med neposrednimi in posrednimi davki, vendar meni, da gre pri sistemu ugodnosti za energetsko požrešna podjetja za znižanje posrednega davka (ponovno glede na pravo Unije), ki ga v bistvu nosi končni odjemalec električne energije.

29. Da bi se pojasnilo, ali je te ugodnosti mogoče obravnavati kot davčna znižanja v smislu člena 17 Direktive 2003/96, se Komisija sklicuje na člen 1 Direktive 2008/118, katerega odstavek 1 se nanaša na usklajene trošarine na določene proizvode, med njimi tudi električno energijo. Poleg tega člen 1(2) predvideva možnost, da države članice določijo druge dodatne davke (na trošarinske proizvode), ki so namenjeni doseganju posebnih namenov. Komisija meni, da ugodnosti za energetsko požrešna podjetja, ki jih podeljuje Italija, spadajo v to kategorijo (kategorijo, ki zajema neusklajene posredne davke), njihovo zakonitost pa bi bilo treba presojati glede na pogoje, ki jih Direktiva 2008/118 določa za njihovo uvedbo.

30. Kljub temu Komisija dvomi, da prispevanje k nekaterim elementom SSES pomeni posredni davek, in meni, da so ugodnosti v nekaterih primerih znižanje trošarine na električno energijo. Naloga nacionalnega sodišča je, da določi elemente SSES, za katere bi se uporabila Direktiva 2003/96 in njen člen 17, ter jih loči od tistih, katerih plačilo bi bilo treba opredeliti kot posredni davek za posebne namene, za katere bi se uporabila Direktiva 2008/118, ne pa Direktiva 2003/96 niti njen člen 17.

31. Italijanska vlada predlaga rešitev, ki je nasprotna od rešitve Komisije. Po njenem mnenju so ugodnosti, priznane energetsko požrešnim podjetjem, tarifni ukrepi, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 2003/96 in torej niso „znižanje davkov“ v smislu člena 17. Znižanje davkov je ugodnost, ki vpliva na raven obdavčitve in ki ustvari znižanje davčnega bremena upravičenca, kar pa v primeru italijanske zakonodaje ni tako.

32. Po mnenju italijanske vlade je razdelitev ( 8 ) SSES med uporabnike sistema električne energije mehanizem, ki ga uporablja Italija, v skladu z Direktivo 92/96/ES, ( 9 ) zato da financira tako imenovane nasedle stroške („stranded costs“, „coûts échoués“), ki nastanejo ob liberalizaciji sektorja električne energije v številnih državah članicah Unije. Italijanska zakonodaja določa obveznost podjetij za distribucijo električne energije, da plačajo te stroške, ki jih nato prevalijo na končne odjemalce.

33. Distribucijska podjetja prenesejo pobrani denar na javni organ, izravnalni sklad, ki ga nameni vsakemu od ciljev splošnega interesa, katerega financiranje pokriva ta sistem. ( 10 ) V skladu s svojo nacionalno zakonodajo italijanska vlada predlaga, da obveznost plačevanja SSES pomeni obvezno finančno dajatev, ki pa ni davek. Odločilni dejavnik za to, da se je ne opredeli kot davek, je, da se pobranih zneskov ne plačuje v proračun države za financiranje javnih potreb, temveč jih razdeljuje izravnalni sklad, pri čemer so zakonsko omejeni za vsakega od elementov, ki sestavljajo sistem. Njegov namen ni zadostiti javni potrebi, temveč izravnati strošek.

34. Čeprav se italijanska vlada strinja, da te razlage ni mogoče samodejno ekstrapolirati, meni, da je sprejemljiva v pravu EU, saj je Komisija sprejela sistem izravnave splošnih stroškov, ki ga je uvedla Italija, kot dovoljeno državno pomoč. ( 11 ) Poleg tega se razlikovanje med posrednimi davki in obveznimi finančnimi dajatvami, kot so splošni stroški, pojavi v točkah 167 in 181 Smernic Komisije o državni pomoči za varstvo okolja in energijo. ( 12 )

35. Italijanska vlada prav tako trdi, da mehanizem za plačilo SSES ne spada pod pojem trošarine iz Direktive 2008/118. Meni, da je iz navedene direktive mogoče sklepati, da je trošarina posredni davek, ki bremeni porabo blaga zaradi njegove proizvodnje, in jo mora plačati tisti, ki to blago trži, ko ga da na voljo potrošnikom. Ta davek mora vedno imeti splošni namen in se ne sme pobirati zato, da bi se namenil predhodno izbranim gospodarskim subjektom.

2. Presoja

36. Ali je mogoče razdelitev SSES med odjemalce električne energije obravnavati kot davek za namene uporabe direktiv 2003/96 in 2008/118? Če bi bil odgovor pritrdilen, bi bil odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje ta, da ugodnosti za energetsko požrešna podjetja pomenijo davčno olajšavo (nato pa bi se preverilo, ali je v skladu s členom 17 Direktive 2003/96). Če pa bi bil odgovor nikalen, bi nedavčna narava dajatve povzročila, da tudi posamezne ugodnosti, podeljene nekaterim podjetjem, ne bi bile davčne olajšave, zaradi česar ne bi spadale na področje uporabe direktiv, ki urejajo posredno obdavčitev električne energije.

37. Za rešitev te težave je treba najprej pojasniti pravno povezavo, ki jo med temi davki ustvarita direktivi 2003/96 in 2008/118. ( 13 ) Izhodiščna točka je člen 1(1) Direktive 2008/118, ki določa uporabo trošarine za energente in električno energijo, ki je deloma usklajena z Direktivo 2003/96. Gre za davek, ki dejansko ni predmet te zadeve, saj ugodnosti za energetsko požrešna podjetja, ki jih je italijanska država uvedla, ko je sprejela predpise o prevalitvi SSES, ne vplivajo na usklajeno trošarino.

38. Člen 39 uredbe-zakona iz leta 2012 je namreč določil dve vrsti ukrepov za energetsko požrešna podjetja, in sicer: (a) ugodnejši „sistem stopenj trošarine“ (odstavek 2) in (b) prilagoditev zneskov, ki jih plačujejo navedena podjetja za kritje „splošnih stroškov elektroenergetskega sistema“, tako da bodo zanje ugodnejši (odstavek 3). Z ministrskim odlokom iz leta 2013 je bil zgolj izveden ta zadnji ukrep, vendar niso bile prilagojene trošarinske stopnje za električno energijo v korist energetsko požrešnih podjetij niti niso bile določene druge vrste znižanja tega davka.

39. Kot izjemo od splošnega pravila, da se dopuščajo samo tri usklajene trošarine, člen 1(2) Direktive 2008/118 državam članicam daje možnost, da uvedejo ali ohranijo „posredne davke“ (to je dodatni posredni davki in torej neusklajeni) na električno energijo, če izpolnjujejo dva pogoja: — Morajo imeti poseben namen. — Morajo biti skladni z davčnimi pravili Unije, ki se uporabljajo za trošarino ali DDV, glede določanja davčne osnove, izračunavanja davka, davčne obveznosti in davčnega nadzora. Ta obveznost skladnosti pa se ne razširi na določbe o oprostitvah. ( 14 )

40. Ti posredni davki s posebnimi nameni (zaradi večje jasnosti v nadaljevanju: PDPN) se skupaj z usklajeno trošarino upoštevajo pri uporabi Direktive 2003/96, saj v skladu z njenim členom 4(1) ravni obdavčitve električne energije, ki jih določijo države članice, ne smejo biti nižje od najnižjih ravni, določenih z direktivo, odstavek 2 istega člena pa določa, da izraz „raven obdavčitve“ pomeni skupne dajatve, ki se pobirajo iz naslova vseh posrednih davkov (razen DDV) in ki se ob sprostitvi v porabo neposredno ali posredno izračunavajo za električno energijo.

41. Ta razlaga je podprta tudi z uvodno izjavo 10 Direktive 2003/96, v skladu s katero „[…] je treba državam članicam dovoliti, da se ravnajo po najnižjih ravneh obdavčitve tako, da ob upoštevajo skupne obremenitve iz naslova vseh posrednih davkov, ki so se jih odločile uporabljati (razen DDV)“. Iz tega je mogoče sklepati, da so znižanja davkov iz člena 17 Direktive 2003/96 dopustna tako v primeru usklajene trošarine na električno energijo kot v primeru neusklajenih PDPN, s katerimi države članice lahko obdavčijo električno energijo.

42. V tem sporu je treba torej zgolj na splošno razrešiti, ali ima mehanizem razdelitve SSES značilnosti davka, in če je tako, ali obveznost plačila, naloženega uporabnikom elektroenergetskega sistema, lahko spada pod kategorijo PDPN v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118.

43. Kar zadeva prvi (splošni) vidik, se v italijanskem pravu obveznost tovrstnega plačila splošnih stroškov razlaga kot finančna dajatev, ki ni davek, ( 15 ) in tudi v skladu s sodno prakso italijanskih sodišč ne gre za davek.

44. Vendar če mora Sodišče odločati o obstoju davka, takse, dajatve ali pristojbine glede na pravo Unije, upošteva objektivne značilnosti davka, ne glede na to, kako ga opredeli nacionalno pravo. ( 16 ) Zato je treba to, ali je sistem razdelitve SSES med odjemalce električne energije PDPN v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, opredeliti z vidika prava Unije.

45. Zakonodaja Unije ne vsebuje opredelitve posrednega davka, prav tako je ne ponuja sodna praksa Sodišča, čeprav jim marsikatera sodba pripisuje nekatere značilnosti: ne bremenijo dohodka ali premoženja fizične ali pravne osebe (kar je značilno za neposredne davke), temveč potrošnjo določenega blaga ali opravljeno storitev, ( 17 ) ter se obračunajo na računih, izdanih potrošnikom. ( 18 )

46. Sodišče se je v sodbi Kernkraftwerke Lippe-Ems ( 19 ) sklicevalo na člen 1(2) Direktive 2008/118 in potrdilo, da je treba upoštevati različnost davčnih tradicij držav članic na tem področju in pogostost uporabe posrednih davkov pri izvajanju neproračunske politike, zaradi česar lahko države članice poleg najnižje trošarine uvedejo druge posredne davke s posebnim namenom.

47. Člen 1(2) Direktive 2008/118 splošnemu pravilu doda izjemo, da se z usklajeno trošarino in DDV obdavči samo poraba električne energije, kar zahteva ozko razlago. Države so poleg tega omejene s tem, da člen 1(2) Direktive 2008/118 določa dva pogoja, ki ju morajo PDPN kumulativno izpolnjevati (to sta poseben namen in upoštevanje temeljnih pravil Unije, ki veljajo za trošarine ali DDV). ( 20 )

48. Sodišče je v zvezi s „posebnim namenom“ PDPN natančneje pojasnilo, da morajo imeti namen, ki ni izključno proračunski. ( 21 ) V sodbi Transportes Jordi Besora ( 22 ) je bilo navedeno, da okrepitev avtonomije ozemeljske skupnosti s podelitvijo pooblastila za zbiranje davčnih prihodkov pomeni zgolj proračunski namen, ki sam po sebi ne more pomeniti posebnega namena. ( 23 ) Da bi ta davek spadal v kategorijo PDPN, bi se moral prihodek iz tega davka obvezno porabiti za znižanje socialnih in okoljskih stroškov, ki so specifično povezani s porabo ogljikovodikov, obdavčenih z navedenim davkom, tako da bi obstajala neposredna povezava med uporabo prihodkov in namenom navedenega davka. ( 24 )

49. Če bi bilo razdelitev SSES med italijanske potrošnike mogoče vključiti v kategorijo PDPN, bi bila zahteva po posebnem namenu izpolnjena, saj – kakor je mogoče razbrati iz predložitvenega sklepa in stališč italijanske vlade – se zneski, ki jih poberejo dobavitelji električne energije, prenesejo na izravnalni sklad, ki jih nato razdeli za vsakega od ciljev splošnega interesa, določenih z italijansko zakonodajo. ( 25 ) Vsekakor bi bila naloga nacionalnega sodišča analizirati elemente mehanizma SSES in preveriti, ali so določeni za zakonsko predvideni namen, in ne postanejo del proračuna države kot javni prihodki, z drugimi besedami, da niso namenjeni doseganju cilja, ki je razlog za pobiranje dajatve.

50. Nasprotno, menim, da so argumenti, ki govorijo proti temu, da italijanski mehanizem financiranja SSES izpolnjuje drugi pogoj, zaradi česar bi ga bilo mogoče uvrstiti v okvir člena 1(2) Direktive 2008/118, utemeljeni. V skladu s tem pogojem bi moralo iti za posredni davek, ki bi imel podobne značilnosti ( 26 ) bodisi kot trošarine, usklajene na ravni Unije, bodisi kot DDV. ( 27 )

51. Preden pojasnim te argumente, bi bilo morda primerno opisati nekatere priložnosti, ko je Sodišče analiziralo mehanizme, podobne italijanskemu sistemu, vendar z vidika njihove združljivosti s pravili o državnih pomočeh, kar mu je preprečilo, da se izreče neposredno o davčni ali nedavčni naravi teh mehanizmov prevalitve SSES na potrošnike.

52. Sodišče je v sodbi Association Vent De Colère! in drugi ( 28 ) potrdilo, da je treba mehanizem nadomestila dodatnih stroškov, ki ga financirajo vsi končni odjemalci električne energije na nacionalnem ozemlju, v skladu s katerim javni subjekt tako pobrane zneske razdeli podjetjem, ki so do tega upravičena, v skladu z zakonodajo države članice, opredeliti kot državni ukrep ali ukrep iz državnih sredstev v smislu člena 107(1) PDEU.

53. V sklepu Elcogas ( 29 ) je v tem smislu dodalo, da je „brezpredmetno, da zneski, namenjeni kompenzaciji dodatnih stroškov, ne izvirajo iz posebnega dodatka k tarifi za električno energijo in da obravnavani mehanizem financiranja v ožjem smislu ne spada v kategorijo davka, davčne dajatve ali davku podobne dajatve v nacionalnem pravu“. ( 30 )

54. Sodišče je prav tako analiziralo združljivost drugih tarifnih mehanizmov, ki veljajo v elektroenergetskem sektorju, s pravili Unije o državnih pomočeh. Včasih jih je opredelilo kot davkom podobne dajatve in zanje uporabilo svojo sodno prakso o prepovedi dajatev z enakim učinkom in diskriminatornih notranjih davkov. V zadevi Alcoa Transformazioni/Komisija ( 31 ) je na splošno in precej nenatančno opredelilo dodatni znesek, zaračunan italijanskim potrošnikom z namenom odobriti ugodnejšo ceno električne energije energetsko intenzivnim panogam v Italiji, zlasti tovarnam aluminija, ki pripadajo družbi Alcoa, kot davkom podobne dajatve. Te pobrane druge dajatve so se prenesle na izravnalni sklad, ki je družbi Alcoa neposredno povrnil razliko med ceno, plačano družbi ENEL, in ugodnejšo ceno.

55. V zadevi Régis Network ( 32 ) je Sodišče razveljavilo odločbo Komisije, v kateri je državne pomoči, ki jih je Francija dodelila lokalnim radijskim postajam in ki so se financirale na podlagi davkom podobne dajatve v korist sklada za podporo radijskega oddajanja, ki jo je francoska zakonodaja opredelila kot pravi davek, štela za združljive s pravom Unije. Poleg tega je bila naloga direction générale des impôts (generalna davčna uprava), da izračuna, določi in pobere dajatev v dobro računa navedenega sklada na podlagi istih pravil, jamstev in sankcij, kot veljajo za DDV.

56. Širina, s katero je Sodišče opredelilo pojme dajatev z enakim učinkom in diskriminatornih notranjih davkov, mu je omogočila, da je ta pojma razširilo na vsako finančno dajatev, ki jo države članice enostransko naložijo, ne glede na njihovo davčno naravo. ( 33 ) Menim torej, da je primerno, če zaradi tega predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišče sprejme jasnejše stališče (in če bi bilo mogoče strožje stališče, tudi z vidika dogmatike davčnega prava) glede opredelitve davkom podobnih dajatev, tako da ne izenači zanesljivo pravih davkov z javnimi finančnimi dajatvami, ki nimajo narave davka.

57. Čeprav to pojasnilo ni nujno potrebno za uporabo določb o državnih pomočeh niti v primeru prepovedi dajatev z enakim učinkom niti diskriminatornih notranjih davkov, menim, da je primerna, če se razlagajo uskladitvene direktive na davčnem področju kakor v tej zadevi.

58. Menim, da obstajata dva ključna argumenta v podporo trditve, da SSES, ki jih morajo plačati pro quota odjemalci električne energije, ne izhajajo iz davčne obveznosti. Prvi argument se nanaša na njihovo naravo, saj gre resnično za finančno dajatev, ki jo je nedvomno uvedel italijanski zakon, vendar ni davčna. ( 34 ) Celo če bi se priznalo, da imajo skupni zneski, v katere se spremeni, naravo državnih sredstev, da bi se ta morda obravnavala kot državno pomoč, pa zato še ne pridobijo fiziognomije (niti narave) davka.

59. Prispevka k plačilu SSES ni mogoče opredeliti kot davek za namene, ki so tu pomembni (to je v zvezi z direktivama 2003/96 in 2008/118), saj nima strukture davka, ki bi bila podobna usklajenim trošarinam ali DDV. Naj spomnim, da je ta zadnji pogoj nujen zato, da se lahko vključi v kategorijo PDPN v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118.

60. Finančne dajatve, ki so javne, drugače od davkov ne ustvarjajo prihodkov, ki nato postanejo del državnih proračunov, zato da se zadovoljijo splošne ali posebne javne potrebe, ki jih morajo financirati nacionalni organi. Ta dejavnik (ustvarjanje „prihodka v korist javnih organov“) je Sodišče spoznalo za element, ki je lasten davkom. ( 35 )

61. Italijanski elektroenergetski sistem (in ne davčni) od odjemalcev električne energije pobira zneske, ki so namenjeni plačevanju nekaterih stroškov, ki so lastni navedenemu sistemu glede na odločitev zakonodajalca. Javni organ, ki jih upravlja (izravnalni sklad), deluje zgolj kot organ za depozite in izravnavo, kamor se zlivajo prihodki, zato da se razdelijo na način, ki ga vnaprej določi italijanski zakon. Prejemniki pobranih prihodkov niso javnopravni subjekti, temveč nekatera podjetja ali drugi prejemniki zneskov, ki ustrezajo stroškom, ki nastanejo zaradi tega mehanizma. Zneski, pobrani zaradi prispevanja k SSES, torej niso prihodki, ki se plačujejo v proračun države ali nekaterih njenih organov in se nato namenijo za financiranje posebnega izdatka. ( 36 ) Torej jih bo težko opredeliti kot davke v tehnično-pravnem smislu.

62. Drugi argument v prid tej trditvi je, da pri mehanizmu razdelitve SSES ni posredovanja nacionalnih davčnih organov, ki tudi ne smejo izvajati običajnih prerogativ javnih financ. Če odjemalec ne plača odstotka, ki ga podjetje za trženje obračuna na računu za električno energijo iz naslova SSES (in ki se nato prenese na izravnalni sklad), ne ukrepajo uradniki davčne uprave: morebitni spor med podjetjem in uporabnikom, tudi iz tega naslova, se rešuje pred rednim sodiščem.

63. Finančne dajatve, ki ima te značilnosti, ni mogoče opredeliti kot PDPN v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, če nima podpore v sistemu pobiranja in sankcioniranja s prerogativami davčne uprave, ki zagotavljajo učinkovitost pobiranja DDV in trošarin, ne glede na to, ali so usklajene ali ne. Italijanski mehanizem SSES nima sistema za „nadzor nad davkom“, ki bi bil primerljiv s sistemom, ki velja v primeru DDV in usklajenih trošarin, kakor izrecno zahteva navedeni odstavek 2 člena 1 navedene direktive, da bi države članice uvedle neposredne davke na trošarinske proizvode, kot je električna energija.

64. Zato na koncu menim, da: (a) se mehanizem financiranja SSES ne sme šteti za PDPN v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118 in (b) na podlagi tega sistem ugodnosti, vzpostavljenega v korist energetsko požrešnih podjetij, kakor je določen z italijanskimi predpisi, ki jih je navedlo sodišče a quo, ne spada pod pojem „znižanja davkov“, določen v členu 17(1) Direktive 2003/96. Zato se država članica lahko odloči za sistem ugodnosti v korist energetsko požrešnih podjetij, če je v skladu z določbami prava Unije na področju državnih pomoči. ( 37 )

65. Če bi Sodišče presodilo, drugače od navedenega, in sicer da ima mehanizem za podporo SSES, ki ga uporablja Italija, davčno naravo, bi ga bilo treba šteti za trošarino v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, v primeru česar bi bilo treba uporabiti Direktivo 2003/96. V tem primeru bi energetsko požrešna podjetja lahko bila upravičena do znižanj davkov iz člena 17 Direktive 2003/96 in je torej v skladu s to določbo in seveda v mejah, ki jih ta postavlja, treba zmanjšati davčno breme, ki izhaja tako iz usklajene trošarine na električno energijo kot tudi iz neusklajenih posrednih davkov.

C – Drugo vprašanje za predhodno odločanje: združljivost nacionalnega sistema znižanja davkov, ki je v korist samo energetsko požrešnim podjetjem v industrijskem sektorju, z Direktivo 2003/96

66. Kot odgovor na prvo vprašanje sem predlagal, da mehanizem za podporo SSES ne spada na področje Direktive 2008/118, iz česar izhaja, da prav tako ne spada pod Direktivo 2003/96. Če bi Sodišče sprejelo to utemeljitev, ne bi bilo treba obravnavati drugega vprašanja Consiglio di Stato (državni svet).

67. Kljub temu se bom izrekel o njem podredno, če bi Sodišče sprejelo, da je mogoče prispevek italijanskih odjemalcev električne energije k SSES opredeliti kot enega od PDPN v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118 in je torej zanj treba uporabiti Direktivo 2003/96.

68. V tem primeru menim, da odgovor na drugo vprašanje ne povzroča pretiranih težav. Člen 5 Direktive 2003/96 dovoljuje državam, da razlikujejo med obdavčitvijo električne energije glede na to, ali gre za poslovno ali zasebno uporabo. Člen 11(1) kot poslovno uporabo opredeljuje uporabo gospodarskega subjekta, ki opravlja gospodarske dejavnosti, opredeljene v drugem odstavku tega člena, in sicer „vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter poklicne dejavnosti“. Energetsko požrešna podjetja, v prid katerih deluje italijanska zakonodaja, električno energijo nedvomno uporabljajo poslovno v okviru svojih gospodarskih dejavnosti.

69. Člen 11(4) Direktive 2003/96 prav tako dovoljuje državam članicam, da „omejijo področje uporabe znižane ravni obdavčitve za poslovno uporabo“. Določba jim torej pusti svobodo, da manjše davčno breme predvidijo za določena področja proizvodnje, ne pa za vsa. Nacionalna zakonodaja, kakršna je italijanska, ki to poslovno uporabo omejuje zgolj na industrijski sektor, je po mojem mnenju združljiva z Direktivo 2003/96.

70. Poleg tega člen 17(1) Direktive 2003/96 dovoljuje državam članicam, da uporabijo znižanja davkov za odjem električne energije v primeru nekaterih energetsko požrešnih podjetij, ( 38 ) in ponovno daje državam svobodo, da „uporabijo bolj omejevalne koncepte, vključno s prodajno vrednostjo, procesnimi in sektorskimi opredelitvami“.

71. Italijanski predpis se nanaša na to določbo Direktive 2003/96, saj povzema opredelitev podjetja, ki opravlja energetsko intenzivno dejavnost (ki ga uporablja sama direktiva), in poleg tega v okviru diskrecijske pravice iz člena 17(1) podeljuje davčne ugodnosti samo tistim, ki delujejo v industrijskem sektorju. Direktiva 2003/96 nikakor ne prepoveduje, da se podjetjem iz drugih sektorjev (kot so zdravstvene storitve, ki mu pripada Fondazione Santa Lucia) ne priznajo davčne ugodnosti. Diskriminatornosti ji nikakor ni mogoče očitati, če z uporabo splošnih kategorij razlikuje ena podjetja (tista iz proizvodnega sektorja) od drugih glede na vnaprej določene objektivne elemente, kot je njihova pripadnost posameznemu področju gospodarske dejavnosti, ki po mnenju zakonodajalca zahteva posebne ukrepe.

72. Popolnoma se strinjam s presojo Consiglio di Stato (državni svet), da člen 17 Direktive 2003/96 nacionalne organe pooblašča, da izbirajo med tem, da: (a) ne priznajo nobenih spodbud nobenemu podjetju, ki opravlja energetsko intenzivno dejavnost; (b) jih priznajo vsem energetsko požrešnim podjetjem ali (c) jih priznajo samo nekaterim podjetjem, ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost, ki delujejo v konkretnih sektorjih, ki jih določijo nacionalni organi, zato da sledijo konkretnim namenom splošnega interesa.

73. Zato če bi Sodišče menilo, da je mehanizem, kakršen je SSES, urejen v italijanski zakonodaji, PDPN, člen 17 Direktive 2003/96 dovoljuje državam članicam, da prilagodijo znižanja tega davka podjetjem, ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost, ter jih pri tem omejijo na podjetja industrijskega sektorja.

IV – Predlog

74. Glede na zgornje razlogovanje Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je zastavilo Consiglio di Stato, odgovori: 1. Ugodnosti, določene v korist nekaterih podjetij, „ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost“, ki jim omogočajo zmanjšati prispevek k splošnim stroškom elektroenergetskega sistema, niso zajete s pojmom „znižanje davkov“ iz člena 17(1) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije, glede na to, da mehanizma za plačevanje navedenih splošnih stroškov ni mogoče opredeliti kot posredni davek za posebne namene v smislu člena 1(2) Direktive Sveta 2008/118/ES z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS. 2. Če bi prispevek k plačevanju splošnih stroškov elektroenergetskega sistema pomenil posredni davek za posebne namene v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, bi države članice v skladu s členom 17 Direktive 2003/96 lahko določile znižanja davkov iz tega naslova v korist podjetij, ki opravljajo energetsko intenzivno dejavnost in ki so v industrijskem sektorju.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Direktiva Sveta z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405).

( 3 ) Direktiva Sveta z dne 16. decembra 2008 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS (UL L 9, str. 12).

( 4 ) GURI št. 68, z dne 22. marca 2007.

( 5 ) GURI št. 147, z dne 26. junija 2012.

( 6 ) GURI št. 91, z dne 18. aprila 2013.

( 7 ) Neologizem „energetsko požrešna podjetja“ je omenjen v predložitvenem sklepu in se mi zdi izjemno primeren za opis pojava navedenih podjetij, ki za opravljanje svoje dejavnosti porabijo veliko energije.

( 8 ) V predložitvenem sklepu (str. 17/24) Consiglio di Stato (državni svet) poudarja, da so tako imenovani splošni stroški elektroenergetskega sistema stroški, ki jih določa zakon v korist splošnih interesov, ki se pro quota naložijo odjemalcem, vključno s podjetji, tako da se obračunajo na računu (za električno energijo).

( 9 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 3).

( 10 ) Navedeni cilji so: razgradnja jedrskih elektrarn in konec jedrskega gorivnega cikla; proizvodnja energije iz obnovljivih virov; financiranje posebnih tarifnih ureditev; financiranje raziskovalnih in razvojnih dejavnosti; boni za električno energijo za stranke, ki so v slabšem položaju; ugodnosti za energetsko požrešna podjetja; izravnava za majhna elektroenergetska podjetja; ukrepi za spodbujanje energetske učinkovitosti; izravnava za lokalne skupnosti, kjer so jedrske elektrarne; izravnava za neravnotežje stroškov prenosa in distribucije; in ukrepi za vzpostavitev kakovosti storitve.

( 11 ) Odločba Komisije C(2004) 4333/8, z dne 1. januarja 2004.

( 12 ) UL 2014, C 200, str. 1.

( 13 ) Na področju trošarin se združujejo posebne direktive, ki usklajujejo davčne osnove in minimalne davčne stopnje za trošarinske proizvode (kot je v primeru Direktive 2003/96 za mineralna olja in električno energijo), s splošno direktivo, ki določa skupni režim za proizvodnjo, skladiščenje, gibanje in nadzor trošarinskih proizvodov (Direktiva 2008/118). Glej Maitrot de la Motte, A., Droit fiscal de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2012, str. 386 in naslednje; Becker, F; Cazorla, L. M; Martínez-Simancas, J., Los tributos del sector eléctrico, Aranzadi, Pamplona, 2013; Rozas Valdés, J. A., „El modelo español de sistema financiero eléctrico a la luz del derecho comunitario“, Quincena fiscal, 2015, št. 3, str. od 55 do 84.

( 14 ) Po mnenju teoretikov, specializiranih za to področje, ta določba ni povsem jasna. Glej na primer Berlin, D., Politique fiscale, vol. I, Commentaire J. Mégret, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, str. 561.

( 15 ) Zato člen 39(3) ministrskega odloka iz leta 2012 in ministrske smernice iz leta 2013 določajo ugodnosti v korist energetsko požrešnih podjetij na področju SSES, ki ne spadajo med znižanja davkov, ki jih italijanska država lahko prizna in ki so predvidena v členu 39(2) ministrskega odloka iz leta 2012, vendar ki se ne izvajajo niti uporabljajo.

( 16 ) Sodba Test Claimants in the FII Group Litigation (C‑446/04, EU:C:2006:774, točka 107 in tam navedena sodna praksa). Tudi Sodišče je potrdilo, da morajo biti določbe glede oprostitev, določenih v Direktivi 2003/96, deležne samostojne razlage, ki temelji na njihovem besedilu in na ciljih, ki jim sledi ta direktiva (sodbi Systeme Helmholz, C‑79/10, EU:C:2011:797, točka 19; in Jan de Nul, C‑391/05, EU:C:2007:126, točke od 20 do 23).

( 17 ) Sodba Kernkraftwerke Lippe-Ems (C‑5/14, EU:C:2015:354, točka 56).

( 18 ) Prispevek za električno energijo, ki velja v Regiji Bruselj, se je štel za posredni davek, saj je bil zasnovan in prenesen v prakso, zato da bi se prevalil na končnega potrošnika, dobavitelji pa so ga obračunali na računih, izdanih potrošnikom, v konkretnem primeru evropskim institucijam (sodba Komisija/Belgija, C‑163/14, EU:C:2016:4, točki 39 in 48).

( 19 ) Zadeva C‑5/14 (EU:C:2015:354, točki 58 in 59), in po analogiji sodba Komisija/Francija (C‑434/97, EU:C:2000:98, točki 18 in 19).

( 20 ) Ta temeljna pravila se nanašajo na določitev davčne osnove, izračun davka, davčno obveznost in davčni nadzor (med njimi pa ni določb o oprostitvah).

( 21 ) Glej sodbe Komisija/Francija (C‑434/97, EU:C:2000:98, točka 19); EKW in Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, točka 31) in Hermann (C‑491/03, EU:C:2005:157, točka 16).

( 22 ) Zadeva C‑82/12 (EU:C:2014:108, točki 20 in 21). Glej tudi sodbi EKW in Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, točka 30) in Komisija/Francija (C‑434/97, EU:C:2000:98, točka 26). V prvi od navedenih sodb se je spor nanašal na davčno stopnjo španskega davka na prodajo nekaterih mineralnih olj na drobno, katerega namen je bil financiranje nekaterih pristojnosti, ki so bile prenesene na avtonomne skupnosti, pri čemer so to davčno stopnjo določile avtonomne skupnosti in se je dodala državni davčni stopnji.

( 23 ) Sodbi EKW in Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, točka 33) in Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, točka 25).

( 24 ) Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, točke od 30 do 32) in sklepni predlogi generalnega pravobranilca N. Wahla, predstavljeni v isti zadevi (C‑82/12, EU:C:2013:694, točke od 28 do 30).

( 25 ) Kakor je navedla italijanska vlada, gre v splošni proračun države samo en odstotek postavke A2 SSES elektroenergetskega sistema, ki je namenjen strošku razgradnje jedrskih elektrarn.

( 26 ) Zadostuje podobnost, enakost se ne zahteva, saj se v sodni praksi Sodišča zahteva zgolj skladnost s splošnim sistemom obdavčitve v pravu Unije. V tem smislu sodba EKW in Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, točka 47).

( 27 ) Ta pogoj pomeni, da mora biti podoben trošarinam ali DDV, vendar ne obema, saj gre za posredna davka, vendar s precej različnimi značilnostmi. Kakor je Sodišče navedlo v sodbi EKW in Wein & Co. (C‑437/97, EU:C:2000:110, točka 44), „DDV in trošarine imajo nekatere nezdružljive značilnosti. Tako je prvi sorazmeren s ceno blaga, ki ga obdavči, medtem ko se trošarine v glavnem obračunajo na količino proizvoda. Poleg tega se DDV pobira na vsaki stopnji proizvodnega in distribucijskega postopka (vstopni davek, ki se plača za predhodno transakcijo, je načeloma odbiten), medtem ko nastane obveznost plačila trošarin, ko se obdavčeni proizvodi sprostijo v porabo (ne da bi obstajal podoben mehanizem odbitka). Nazadnje je za DDV značilno, da je splošen davek, medtem ko se trošarina plačuje samo od določenih proizvodov“.

( 28 ) Zadeva C‑262/12 (EU:C:2013:851, točki 28 in 37).

( 29 ) Zadeva C‑275/13 (EU:C:2014:2314, točka 31). Špansko Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) je v navedenem primeru izrazilo dvome o državnem izvoru sredstev, ki jih je prejemala družba Elcogás, saj mehanizem financiranja v ožjem smislu ni spadal v kategorijo davka, davčne dajatve ali davku podobne dajatve, temveč v kategorijo dodatnega stroška elektroenergetskega sistema.

( 30 ) Španski mehanizem iz zadeve Elcogás je zelo podoben italijanskemu sistemu SSES, saj je bila končna tarifa, ki je veljala za odjemalce električne energije in uporabnike omrežij za prenos in distribucijo, sestavljena iz dela, ki je bil skupaj s ceno energije namenjen plačilu tako dobavljene energije in uporabe omrežij podjetjem iz elektroenergetskega sektorja kot upravičencem kakor tudi preostalim „stalnim stroškom sistema“, med katerimi je bil tudi prispevek za družbo Elcogás. Poleg tega so se sredstva iz „skupnega sklada“, ki so ga financirali odjemalci električne energije in uporabniki omrežij, a posteriori razdelila na podlagi mehanizma izplačil, ki jih je upravljal državni organ, ki je v skladu z zakonskimi merili in brez kakršne koli diskrecijske pravice ta sredstva pobiral ter izračunal ter izplačal zneske, ki so pripadali vsakemu upravičencu iz sistema (sklep Elcogás, C‑275/13, EU:C:2014:2314, točki 15 in 16). Glej v enakem smislu sklep Alcoa Transformazioni/Komisija (C‑604/14 P, EU:C:2016:54), ki je bil razglašen precej pozneje.

( 31 ) C‑194/09 P, EU:C:2011:497, točka 14.

( 32 ) C‑333/07, EU:C:2008:764.

( 33 ) Glej na primer sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mangozzija, predstavljene v zadevi Essent Netweerk Noord (C‑206/06, EU:C:2008:33, točke od 40 do 44), v katerih kot davku podobno dajatev (ki spadajo pod pojem dajatve, ki ima enak učinek kot carina ali notranji davek) opredeli nizozemsko povišanje cene, ki je bilo kot prehoden ukrep naloženo za porabo električne energije in ki ga je bilo treba plačati upravljavcem omrežja, ki so ga nato prenesli na skupno hčerinsko družbo nacionalnih proizvajalcev električne energije. Ta družba je bila na podlagi navedene zakonodaje zavezana del tega prihodka zadržati za pokritje nasedlih stroškov, nastalih zaradi investicij, ki jih je izvršila ta družba ali proizvajalci pred liberalizacijo trga, ter na državo prenesti morebiten presežek. Po mnenju generalnega pravobranilca P. Mengozzija ima sporno povišanje značilnosti, zaradi katerih se razlikuje od klasične dajatve (točka 41 njegovih sklepnih predlogov).

( 34 ) Glej Lavilla Rubira, J. J., „Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico“, str od 69 do 102; in Gómez-Ferrer Rincón, R., „Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria“, str. od 31 do 67, v López Ramón, F. (ur.), Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.

( 35 ) V sodbi Air Transport Association of America in drugi (C‑366/10, EU:C:2011:864, točka 143) v zvezi s trgovanjem s pravicami do emisij Unije je navedeno, da „drugače od dajatev, taks in pristojbin, naloženih za porabo goriva, sistem, ki je bil uveden z Direktivo 2003/87, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/101, poleg tega, da ne ustvarja prihodkov v korist javnih organov, nikakor ne omogoča, da se na podlagi davčne osnove in stopnje, določene a priori, izračuna znesek, dolgovan na tono porabljenega goriva za vse lete, opravljene v enem koledarskem letu“ (v izvirniku ni v ležečem tisku). Iz te trditve je mogoče sklepati, a sensu contrario, da v pravu Unije obstoj davka zahteva, da se ustvarja javni prihodek.

( 36 ) Sodišče je v sodbi CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, točka 23) analiziralo dajatev za strokovno izobraževanje, ki so jo morale plačevati družbe glede na stroške plač. Prihodki iz te dajatve so se nakazovali oddelku sklada za trg dela, ki je izplačeval pomoči ustanovam za strokovno izobraževanje na Madžarskem. Po mnenju Sodišča dejstvo, da jo je treba plačati skladu, ki je ločen od glavnega državnega proračuna in namenjen posebni uporabi, ne more preprečiti, da ta dajatev ne bi spadala na področje obdavčenja. Sredstva, pridobljena z dajatvijo, so bila v navedenem primeru javni prihodki, ki so jih pobirali madžarski organi, z eno samo posebnostjo, da so bili namenjeni posebnemu delu proračuna.

( 37 ) V zvezi z energenti, ki so izključeni s področja uporabe Direktive 2003/96, je Sodišče potrdilo, da jih države članice načeloma lahko obdavčijo, če izvajajo svoje pooblastilo v skladu s pravom Unije (sodbi Fendt Italiana, C‑145/06 in C‑146/06, EU:C:2007:411, točki 38 in 41; in X, C‑426/12, EU:C:2014:2247, točka 30).

( 38 ) Konkretno, če gre za „gospodarski subjekt iz člena 11, kadar bodisi nabave energentov in električne energije znaša[jo] najmanj 3,0 % proizvodne vrednosti bodisi davki od energije na nacionalni ravni znašajo najmanj 0,5 % dodane vrednosti“.