SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

GIOVANNIJA PITRUZZELLE,

predstavljeni 11. novembra 2020 ( 1 )

Zadeva C‑585/19

Academia de Studii Economice din Bucureşti

proti

Organismul Intermediar pentru Programul Operaţional Capital Uman – Ministerul Educaţiei Naţionale

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunalul Bucureşti (okrajno sodišče v Bukarešti, Romunija))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 2003/88 – Delavci, ki so sklenili več pogodb o zaposlitvi – Delovni čas in čas počitka – Najdaljši dnevni in tedenski delovni čas – Uporaba na delavca ali na pogodbo“

1. Ali se omejitve dnevnega ali tedenskega delovnega časa, kot so določene v Direktivi 2003/88 ( 2 ), uporabljajo tudi v primeru, v katerem je delavec z istim delodajalcem sklenil več pogodb o zaposlitvi? Ali pa se morajo te omejitve uporabljati „na pogodbo“ in je torej treba oceniti morebitno preseganje zgoraj navedenih omejitev za vsako posamezno pogodbo o zaposlitvi?

2. To so v bistvu pravna vprašanja v obravnavani zadevi, ki Sodišču daje priložnost, da prvič pojasni razlago nekaterih določb Direktive 2003/88, ki se s tega vidika v različnih državah članicah uporabljajo različno.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. V prvi, četrti, peti in enajsti uvodni izjavi Direktive 2003/88 je navedeno: „(1) Direktiva Sveta 93/104/ES z 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 197), ki določa minimalne zahteve glede varnosti in zdravja pri organizaciji delovnega časa v zvezi s trajanjem dnevnega počitka, odmorov, tedenskega počitka, najdaljšega tedenskega delovnega časa, letnega dopusta in vidiki nočnega, izmenskega dela ter vzorcev dela je bila bistveno spremenjena. Zaradi jasnosti je treba pripraviti kodifikacijo zadevnih določb. […] (4) Izboljšanje varnosti, higiene in zdravja delavcev pri delu je cilj, ki ga ni mogoče obravnavati zgolj z ekonomskega vidika. (5) Vsi delavci morajo imeti ustrezen počitek. Pojem ‚počitek‘ je treba izraziti v časovnih enotah, to je v dnevih, urah in/ali njihovih delih. Delavcem Skupnosti je treba zagotoviti minimalni dnevni, tedenski in letni počitek ter ustrezne odmore. V tem smislu je treba določiti tudi zgornjo mejo tedenskega delovnega časa. […] (11) Posebni delovni pogoji lahko škodljivo vplivajo na varnost in zdravje delavcev. Organizacija dela po določenih vzorcih dela mora upoštevati splošno načelo, da se delo prilagodi delavcu.“

4. Člen 1 Direktive 2003/88 določa: „(1) Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa. (2) Ta direktiva se nanaša na: a) minimalni čas dnevnega počitka, tedenskega počitka in letnega dopusta, kot tudi na odmore in najdaljši tedenski delovni čas; in b) določene vidike nočnega in izmenskega dela ter vzorcev dela. (3) Ta direktiva se uporablja za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, skladno s členom 2 Direktive 89/391/EGS, brez vpliva na člene 14, 17, 18 in 19 te direktive […].“

5. Člen 2 Direktive 2003/88 določa: „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov: 1. ‚delovni čas‘ pomeni vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso; 2. ‚čas počitka‘ pomeni vsak čas, ki ni delovni čas; […].“

6. Člen 3 Direktive 2003/88, naslovljen „Dnevni počitek“, določa: „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu delavcu pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju.“

7. Člen 6 Direktive 2003/88, naslovljen „Najdaljši tedenski delovni čas“, določa: „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju zdravja in varnosti delavcev zagotovijo, da: (a) je tedenski delovni čas omejen z zakoni, podzakonskimi ali upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi med socialnimi partnerji; (b) povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“

8. Člen 17 Direktive 2003/88, naslovljen „Odstopanja“, določa: „(1) Ob upoštevanju splošnih načel varovanja zdravja in varnosti delavcev države članice lahko odstopajo od členov 3 do 6, 8 in 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami, še posebno pa v primerih, ko gre za: (a) vodilne kadre ali druge osebe s pooblastili za avtonomno odločanje; (b) delavce, ki so družinski člani; ali (c) delavce, ki službujejo pri verskih obredih v cerkvah ali verskih skupnostih. […].“

9. Člen 22 Direktive 2003/88, naslovljen „Druge določbe“, določa: „(1) Država članica ima možnost, da ne uporabi člena 6, pri čemer pa upošteva splošna načela varovanja zdravja in varnosti delavcev pod pogojem, da sprejme potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi, da: (a) noben delodajalec od delavca ne zahteva, da dela več kot 48 ur v sedem-dnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje za referenčno obdobje iz člena 16(b), če prej ni pridobil delavčevega soglasja za opravljanje takega dela; (b) delodajalec ne sme škodovati nobenemu delavcu, ki ni pripravljen dati soglasja za tako delo; (c) delodajalec vodi tekočo evidenco vseh delavcev, ki opravljajo tako delo; (d) se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo ali omejijo možnost preseganja najvišjega števila ur v delovnem tednu; (e) delodajalec pristojnim organom na njihovo zahtevo predloži podatke o primerih, ko so delavci dali soglasje za delo preko 48 ur v sedem-dnevnem obdobju, izračunano kot povprečje za referenčno obdobje iz člena 16(b). […] Če države članice uporabijo možnost, predvideno v tem členu, o tem takoj obvestijo Komisijo.“

B. Romunsko pravo

10. Členi 111, 112, 114 in 135 Legea n. 53/2003 privind Codul muncii (zakon št. 53/2003 z dne 24. januarja 2003 o zakoniku o delovnih razmerjih) določajo: „Člen 111: Delovni čas pomeni katero koli obdobje, v katerem zaposleni opravlja svoje delo, je na razpolago svojemu delodajalcu ter izpolnjuje svoje naloge in zadolžitve v skladu z določbami individualne pogodbe o zaposlitvi, veljavne kolektivne delovne pogodbe in/ali določbami veljavne zakonodaje. Člen 112(1): Običajni delovni čas za zaposlene za polni delovni čas je 8 ur dnevno in 40 ur tedensko. […] Člen 114(1): Najdaljši zakonsko določen delovni čas ne sme presegati 48 ur tedensko, vključno z nadurami. […] Člen 135(1): Zaposleni imajo med dvema delovnima dnevoma pravico do počitka, ki ne sme biti krajši od 12 zaporednih ur.“

II. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

11. Academia de Studii Economice din București (akademija za ekonomske študije v Bukarešti; v nadaljevanju: ASE), romunski zavod za visokošolsko izobraževanje, je prejel nepovratna evropska sredstva iz Evropskega socialnega sklada, ki so jih romunski organi, in sicer Organismul Intermediar pentru Programul Operațional Capital Uman – Ministerul Educației Naționale (posredniški organ za operativni program človeškega kapitala – ministrstvo za nacionalno izobraževanje, v nadaljevanju: OI POCU MEN), namenili za izvajanje dejavnosti v okviru projekta POSDRU/89/1.5/S/59184 (operativni program sektorja za razvoj človeških virov, naslovljen „uspešnost in odličnost postdoktorskih raziskav na področju ekonomskih znanosti v Romuniji“, v nadaljevanju: projekt).

12. OI POCU MEN je 4. junija 2018 v poročilu o ugotovitvi finančnih nepravilnosti menil, da del stroškov za plače strokovnjakov v ekipi za izvajanje projekta ni upravičen, ker so ti zaposleni med oktobrom 2012 in januarjem 2013 v nekaterih dneh prijavili skupno število pogodbeno opravljenih delovnih ur, ki je presegalo najvišje dovoljeno število 13 delovnih ur na dan, kot je določeno v navodilih OI POCU MEN v skladu z določbami Direktive 2003/88.

13. Stroški, ki se štejejo za neupravičene, v višini 13.808 RON (2904 EUR), ustrezajo stroškom za osebne prejemke (neto plača, davki, prispevki zaposlenega in prispevki delodajalca) zaposlenih v ekipi za izvajanje projekta.

14. Kot je izjavilo predložitveno sodišče, iz spisa v postopku v glavni stvari izhaja, da so bili strokovnjaki zaposleni na podlagi sklenitve več pogodb o zaposlitvi z istim delodajalcem, in sicer ASE. Videti je, da jih je ta institucija zaposlila kot delavce na podlagi individualne pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, za polni delovni čas 40 ur na teden, hkrati pa so z istim delodajalcem sklenili še eno ali več individualnih pogodb o zaposlitvi za določen čas s krajšim delovnim časom. Tako so ti zaposleni nekatere dni evidentirali skupno število ur dela, ki je znašalo od 14 do 16 ur na dan.

15. ASE je zoper zapisnik o ugotovitvi nepravilnosti vložila upravno pritožbo, ki jo je OI POCU MEN zavrnil s sklepom 1035/DDDZ/02.08.2018, katerega razveljavitev je predmet zadeve, ki jo obravnava predložitveno sodišče, Tribunalul Bucureşti (okrajno sodišče v Bukarešti, Romunija).

16. Zgoraj navedeni sklep temelji med drugim na trditvi, da se omejitev iz člena 3 Direktive 2003/88 (13 ur dela na dan na zaposlenega) ne uporablja na posamezne pogodbe o delu, ampak na delavca, ne glede na število podpisanih pogodb.

17. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da zneski, ki so bili razglašeni za nedopustne, ustrezajo stroškom za osebne prejemke nekaterih strokovnjakov, ki so v obdobju od oktobra 2012 do januarja 2013 na določene dneve zbrali skupaj ure dela po osnovnem programu, in sicer 8 ur na dan, ter ure dela v okviru projekta in v okviru drugih projektov ali dejavnosti. Skupno število ur dela na dan naj bi za te osebe preseglo omejitev 13 ur na dan, določeno v navodilih organa, ki upravlja projekt, ki je bila po navedbah OI POCU MEN določena v skladu s členoma 3 in 6 Direktive 2003/88.

18. V teh okoliščinah je Tribunalul Bucureşti (okrajno sodišče v Bukarešti) prekinilo postopek in Sodišču postavilo naslednja vprašanja za predhodno odločanje: „Ali [izraz] ‚delovni čas‘, kot je opredeljen v členu 2, točka 1, Direktive 2003/88/ES pomeni ‚vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti‘ na podlagi posamezne pogodbe (za polni delovni čas) ali na podlagi vseh pogodb (o zaposlitvi), sklenjenih s tem delodajalcem? Ali je treba zahteve za države članice v skladu s členom 3 Direktive 2003/88/ES (obveznost sprejema potrebnih ukrepov, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju) in s členom 6(b) Direktive 2003/88/ES (povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur) razlagati tako, da določajo omejitve za posamezne pogodbe ali za vse pogodbe, sklenjene z istim delodajalcem ali različnimi delodajalci? Če odgovora na prvo in drugo vprašanje pomenita razlago, da se izključi možnost, da bi države članice lahko na nacionalni ravni urejale uporabo člena 3 in člena 6(b) Direktive 2003/88/ES v [posameznih] pogodbah ob neobstoju nacionalnih predpisov, ki bi urejali dejstvo, da se morata minimalni dnevni počitek in najdaljši tedenski delovni čas nanašati na delavca (ne glede na to, koliko pogodb o zaposlitvi sklene z istim delodajalcem ali različnimi delodajalci), ali se javna ustanova države članice, ki deluje v imenu države, lahko sklicuje na neposredno uporabo člena 3 in člena 6(b) Direktive 2003/88/ES ter kaznuje delodajalca zaradi neupoštevanja omejitev, ki jih predvideva direktiva za dnevni počitek in/ali najdaljši sedemdnevni delovni čas?“

III. Pravna presoja

A. Uvodne ugotovitve

1. Dopustnost

19. Komisija in nekatere intervenientke so podprle trditve o nedopustnosti predloženih vprašanj za predhodno odločanje iz več razlogov, ki bi jih v bistvu lahko povzeli: a) pomanjkanje nekaterih dejanskih elementov za presojo, b) posredna povezava teh dejstev s predmetom spora v glavni stvari. Več intervenientk je tudi menilo, da so nekateri deli vprašanj deloma nedopustni.

20. Predložitvena odločba, ki se, kot je bilo navedeno, nanaša na nedopustnost nekaterih stroškov za financiranje z javnimi sredstvi, ne pa neposredno na izračun števila ur dela za namen preverjanja spoštovanja omejitev iz Direktive 2003/88, bi lahko bila nedvomno popolnejša iz več različnih vidikov. Vendar ponuja minimalne potrebne informacije o dejanskem stanju v postopku v glavni stvari in navaja določbe prava Unije in nacionalnega prava, ki se uporabljajo, ter s tem omogoča, da se dovolj dobro razume predmet tega postopka in na splošno predloženih vprašanj.

21. V predložitveni odločbi je zlasti navedeno, da je OI POCU MEN izdal dolžniški vrednostni papir, ker ASE ni spoštovala predpisov o največjem dovoljenem število ur dela na dan: videti je, da to zadostuje, da se utemelji preučitev določb Direktive 2003/88, ki se nanašajo na omejitve dnevnega delovnega časa. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je OI POCU MEN pravilno izdal sporni dolžniški vrednostni papir, ker pa se predložena vprašanja nanašajo na razlago pravnega predpisa Unije, mora načeloma odločiti Sodišče. Kot je namreč nedavno potrdilo Sodišče, „je le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o glavni stvari in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, pristojno, da ob upoštevanju okoliščin zadeve presodi tako potrebo po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču“ ( 3 ).

22. Glede na to „domnevo upoštevnosti […] Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga pravila Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na postavljena vprašanja podalo uporabne odgovore“ ( 4 ).

23. Ostajajo dvomi glede nekaterih delov vprašanj za predhodno odločanje, ki bi jih lahko Sodišče razglasilo za nedopustne. S tem mislim zlasti na posledice nespoštovanja omejitve tedenskega delovnega časa, ki je določena v členu 6(b) Direktive 2003/88 in ki je predmet drugega dela drugega vprašanje za predhodno odločanje. Iz dejstev, opisanih v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, namreč ne izhaja, zakaj je zadnjenavedena določba upoštevna, ker je ASE očitala samo preseganje omejitve dnevnega delovnega časa. Vsebinska analiza ciljev, povezanih s spoštovanjem omejitev delovnega časa, ki jo bom predstavil v nadaljevanju, bo splošna in ne zahteva strogega ločevanja profilov, povezanih z dnevnimi in tedenskimi omejitvami.

24. Štel pa bom, da je dopusten tisti del drugega vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na uporabo omejitev za dnevno in tedensko trajanje delovnega časa iz določb Direktive 2003/88 za pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z različnimi delodajalci. Glede tega iz spisa in tudi iz pripomb ASE izhaja, da so bile vse zadevne pogodbe, vsaj tiste, ki so bile sklenjene s strokovnjaki, ki so bili učno osebje (na katere se nanaša postopek v glavni stvari), sklenjene samo s to univerzo. Ta del drugega vprašanja za predhodno odločanje je torej hipotetičen ( 5 ). Nikakor pa ne izpolnjuje zahtev iz člena 94 Poslovnika Sodišča, ker nacionalno sodišče ni predložilo dejstev, na katerih temelji ta del vprašanja za predhodno odločanje ( 6 ).

2. Cilj Direktive 2003/88 in položaj delavca v sistemu pravnega varstva Unije

25. Dejansko vodilo Sodišča pri razrešitvi predloženih vprašanj s področja delovnega časa je varstveni namen Direktive 2003/88, ob upoštevanju zlasti šibkejšega položaja delavca v pogodbenem razmerju z delodajalcem.

26. Cilj Direktive 2003/88 je namreč določitev minimalnih zahtev, namenjenih izboljšanju varovanja zdravja in varnosti pri delu, pri čemer je ta cilj med drugim mogoče doseči s približevanjem nacionalnih ureditev v zvezi z delovnim časom ( 7 ).

27. Ta namen je eden od ključnih elementov zgradbe evropskega socialnega prava. Potem ko so bila na podlagi člena 153 PDEU v Direktivi Sveta 89/391/EGS z dne 12. junija 1989 določena splošna načela za varovanje varnosti in zdravja delavcev, je zakonodajalec tem smernicam dal konkretno obliko v več specifičnih direktivah. Mednje sodi tudi Direktiva 2003/88, ki je kodificirala predhodno Direktivo Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 ( 8 ).

28. Določbe Direktive 2003/88 zaradi doseganja navedenih ciljev določajo minimalni čas dnevnega in tedenskega počitka, pa tudi zgornjo mejo oseminštiridesetih ur za povprečno trajanje delovnega tedna, ki vključuje tudi nadure.

29. Zgoraj navedene določbe so namenjene izvajanju člena 31 Listine o temeljnih pravicah, ki v odstavku 1 najprej priznava, da ima „[v]sak delavec pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo“, nato pa v odstavku 2 določa, da ima „[v]sak delavec pravico do omejenega delovnega časa, dnevnega in tedenskega počitka ter plačanega letnega dopusta“. Ta pravica je neposredno povezana s spoštovanjem človekovega dostojanstva, ki je širše varovano v naslovu I Listine ( 9 ).

30. V novejši sodbi je veliki senat Sodišča glede virov in sistematične umestitve pojasnil, da „pravica vsakega delavca do omejenega delovnega časa ter do dnevnega in tedenskega počitka ni samo pravilo socialnega prava Unije, ki ima poseben pomen, ampak je tudi izrecno vsebovana v členu 31(2) Listine, ki mu člen 6(1) PEU priznava enako pravno veljavnost, kot jo imata Pogodbi. Z določbami Direktive 2003/88, zlasti s členi 3, 5 in 6, se ta temeljna pravica podrobneje določa, zato jih je treba razlagati z vidika te pravice“ ( 10 ).

31. Navedeni senat je nato spomnil, da je „namen Direktive 2003/88 določitev minimalnih zahtev, namenjenih izboljšanju življenjskih in delovnih razmer za delavce s približevanjem nacionalnih zakonodaj, ki se nanašajo predvsem na delovni čas“ ( 11 ), in pojasnil, da je „[n]amen tega usklajevanja na ravni Evropske unije na področju organizacije delovnega časa […] zagotavljanje boljše zaščite varnosti in zdravja delavcev s tem, da se jim zagotavlja pravica do minimalnega počitka, predvsem dnevnega in tedenskega, in do primernih odmorov ter da se določi zgornja meja tedenskega delovnega časa“ ( 12 ).

32. V isti sodbi je bil tudi poudarjen položaj delavca v varstvenem sistemu Unije, in sicer „da je treba delavca šteti za šibkejšo stranko v delovnem razmerju, tako da je nujno preprečiti, da bi delodajalec razpolagal z možnostjo, da bi mu omejil njegove pravice“ ( 13 ); upoštevati je tudi treba, da „bi bil lahko tak delavec ob upoštevanju te šibkosti odvrnjen od izrecnega uveljavljanja svojih pravic proti delodajalcu, saj bi se z njim lahko zlasti izpostavil takim delodajalčevim ukrepom, ki bi škodljivo učinkovali na njegovo delovno razmerje“ ( 14 ).

33. Iz zgoraj navedenih načel izhaja več posledic: a) na razlago direktive z vidika njenih varstvenih ciljev; b) na to, da so delavcu na voljo pravice, ki so v direktivi priznane; c) na omejitve proste presoje držav članic pri uporabi določb iz te direktive.

34. Na prvem mestu, iz zgoraj navedene funkcionalne povezanosti med Direktivo 2003/88 in temeljnimi socialnimi pravicami, priznanimi z Listino, izhaja, da morata biti razlaga Direktive 2003/88 in opredelitev njenega področja uporabe takšni, da bosta omogočili polno in učinkovito uresničevanje osebnih pravic, ki jih navedena direktiva priznava delavcem, pri tem pa odpravili vse ovire, ki bi lahko dejansko omejile ali ogrozile uresničevanje teh pravic.

35. Razlaga Direktive 2003/88, ki bi omogočala dosledno uresničevanje njenih ciljev ter polno in učinkovito varstvo pravic, ki jih ta podeljuje delavcem, mora torej vključevati opredelitev posebnih obveznosti za subjekte, vključene v izvajanje te direktive, ki bi onemogočale, da bi strukturno neravnovesje v ekonomskih razmerjih med delodajalci in delavci ogrozilo učinkovito uresničevanje pravic iz navedene direktive. To pomeni, da se določbe te direktive, kot je nedavno opozorilo Sodišče, ne smejo razlagati ozko, tako da bi bilo to v škodo pravic, ki jih imajo delavci na njeni podlagi ( 15 ).

36. Druga posledica take razlage je, da delavec ne razpolaga z zgoraj navedeno pravico.

37. Šteti je treba, da delavci ne razpolagajo s pravicami, ki jim jih priznava Direktiva 2003/88, zlasti s pravicama do dnevnega in tedenskega počitka, ki izhajata iz omejitev trajanja delovnega dne in delovnega tedna, zaradi njihove tesne povezanosti s primarnimi in temeljnimi pravicami, ker je njihov namen varstvo javnega interesa, in sicer pravice do zdravja in varnosti na delovnem mestu.

38. To pomeni, da zgoraj navedene pravice niso del ozko pogodbenih pravic, ki se jim delavec lahko odpove v zameno za dodatno plačilo ali druge koristi, ampak so del omejenega jedra temeljnih pravic ( 16 ), ki jih priznavajo primarni zakonodajni viri na ravni ustave ali na primerljivi ravni, ki ne zadevajo izključno pogodbenega razmerja med delodajalcem in delavcem, ampak se nanašajo na „delavca kot osebo“.

39. Iz tega sledi, da razpolaganje s temi pravicami ni odvisno od volje delavca ter da mora nacionalni zakonodajalec in nazadnje tudi delodajalec te pravice priznati in zagotavljati brez možnosti odstopanja, razen kot je izrecno določeno v Direktivi 2003/88.

40. Potrditev take usmeritve razlage lahko najdemo tudi v novejši sodni praksi Sodišča. V zgoraj navedeni sodbi CCOO je namreč navedeno, da morajo države članice „sprejeti potrebne ukrepe, ki vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju […]“ in določiti „zgornj[o] mej[o] 48 ur za povprečni tedenski delovni čas, kar je zgornja meja, glede katere je izrecno določeno, da vključuje tudi nadure, in od katere – razen v primeru iz člena 22(1) te direktive […] – nikakor niso mogoča odstopanja, niti ob soglasju zadevnega delavca“ ( 17 ).

41. Prihajam tako do tretje posledice, ki izhaja iz zgoraj navedenih načel, in sicer o omejitvah proste presoje držav članic pri uporabi določb iz Direktive 2003/88.

42. Da bi se zagotovil polni učinek Direktive 2003/88, morajo države članice zagotoviti spoštovanje minimalnega časa počitka in preprečiti vsako preseganje najdaljšega tedenskega delovnega časa.

43. Člena 3 in 5 ter člen 6(b) Direktive 2003/88 ne vsebujejo konkretnih pravil, kako naj države članice zagotovijo izvrševanje pravic, ki jih določijo. Iz njihovega besedila tako izhaja, da te določbe državam prepuščajo skrb za sprejetje takih pravil, s tem da v ta namen sprejmejo „potrebne ukrepe“.

44. Države članice imajo tako pri tem polje proste presoje, vendar morajo – ob upoštevanju glavnega cilja, ki se želi doseči z Direktivo 2003/88, ki je zagotoviti učinkovito zaščito življenjskih in delovnih razmer za delavce ter boljšo zaščito varnosti in zdravja delavcev – zagotoviti, da se v celoti doseže polni učinek teh pravic, tako da ti delavci dejansko uživajo v tej direktivi določene ugodnosti iz naslova minimalnega dnevnega in tedenskega počitka ter najdaljšega tedenskega delovnega časa.

45. Iz tega izhaja, da pravila, ki jih države članice določijo za zagotovitev izvrševanja določb Direktive 2003/88, ne smejo biti taka, da bi kratila pravice, določene v členu 31(2) Listine ter v členih 3 in 5 ter v členu 6(b) Direktive 2003/88 ( 18 ).

B. Vprašanja za predhodno odločanje

1. Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje

46. S prvima dvema vprašanjema za predhodno odločanje, razen v delu, ki po mojem mnenju ni dopusten ( 19 ), želi nacionalno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba v primeru, da delavec sklene več individualnih pogodb o zaposlitvi z istim delodajalcem, uporabljati določbe iz člena 2, točka 1, člena 3 in člena 6(b) Direktive 2003/88/ES na pogodbo ali na delavca.

47. Iz zgoraj navedenega glede ciljev Direktive 2003/88 in položaja delavca v varstvenem sistemu prava Unije izhaja, da je najboljša možna razlaga taka, da je treba omejitve trajanja delovnega dne ( 20 ), ki jih posredno določa Direktiva 2003/88, ko določa minimalni čas počitka 11 ur, uporabljati na delavca.

48. Direktiva varuje delavca (in ne pogodbe o zaposlitvi), omejitve trajanja delovnega dne (in delovnega tedna) pa se v ta namen uporabljajo z dveh vidikov: z javnopravnega vidika, ker je varstvo zdravja nedvomno v javnem interesu in prevladuje nad zasebnimi interesi strank; s pogodbenega vidika, ker je treba delavca, ki je šibkejša stranka v pogodbenem razmerju, varovati pred morebitnimi zlorabami s strani delodajalca, ki bi mu lahko (s pogodbo) omejeval pravice ( 21 ).

49. Razlaga, po kateri se lahko omejitve, ki jih določa direktiva, zaobidejo preprosto tako, da se delavcu predlaga, naj podpiše več pogodb o zaposlitvi, in sicer vsako z dnevnim in tedenskim delovnim časom, ki je krajši od določenih omejitev, je v nasprotju z zgoraj navedenimi ustaljenimi usmeritvami Sodišča.

50. Tako je jasno določeno tudi v besedilu člena 3 Direktive 2003/88: „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu delavcu pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju.“

51. Predlagani sistematični pristop skupaj s podatkom iz besedila nedvomno določa, da v primeru, da delavec z istim delodajalcem podpiše več pogodb: a) je treba določbe iz Direktive 2003/88 razlagati z vidika njenega varstvenega cilja in tako, da se zagotovi njen polni učinek, in nazadnje polno in učinkovito uživanje subjektivnih položajev, ki jih priznava delavcem, ter da se odpravijo vse ovire, ki bi lahko to uživanje dejansko omejevale ali ogrožale; b) je treba šteti, da delavci ne razpolagajo s pravicami, ki jih priznava Direktiva, ker so tesno povezane s primarnimi in temeljnimi pravicami, in od njih nacionalni zakonodajalci ne morejo odstopati, razen v primerih, ki so določeni v sami direktivi; c) načini zagotavljanja izvajanja določb Direktive 2003/88, ki jih opredelijo države članice, ne smejo kratiti pravic, ki jih določa direktiva.

52. Predlagana usmeritev razlage torej prevlada nad trditvami nekaterih intervenientk, s katerimi so želele dokazati, da je treba omejitve delovnega časa iz Direktive in nacionalne zakonodaje razlagati na pogodbo in ne na delavca.

53. Te trditve je mogoče povzeti tako: v besedilu Direktive naj ne bi bilo določeno, da je treba omejitve uporabljati na delavca, uporabo na pogodbo pa naj bi potrjevalo dejstvo, da naj bi bilo to izrecno predvideno v nekaterih sektorskih ureditvah; Svet se ni strinjal s predlogi Komisije skozi čas za spremembo Direktive in vključitev uporabe na delavca v besedilo, zato te spremembe niso bile izvedene; dejansko stanje je v državah članicah različno zaradi polja proste presoje pri uporabi določb Direktive 2003/88, in čeprav večina držav uporablja določbe o omejitvah delovnega časa na delavca, jih nekatere uporabljajo na pogodbo; to naj bi se dogajalo tudi iz ekonomskih razlogov, morebitna razlaga direktive, ki bi določala uporabo omejitev na delavca, pa bi lahko imela resne posledice; delavec naj bi moral imeti možnost sprejeti delo za daljši delovni čas od tistega, ki je predviden v omejitvah iz Direktive, na podlagi več pogodb, ker ima pravico do svobodnega opravljanja dela, ki jo varuje pravo Unije; omejitve iz Direktive 2003/88 naj se ne bi uporabljale za nekatere kategorije delavcev, ampak se morajo zanje uporabljati odstopanja, določena v isti direktivi.

54. Trditev glede besedila, ki temelji na znani trditvi pravne razlage iz starega reka ubi lex voluit dixit, ubi noluit tacuit, ni posebej prepričljiva in je v nasprotju z rezultati sistematične in teleološke razlage Direktive 2003/88, ki so bili predstavljeni v prejšnjih točkah in so pokazali, da bi morale biti omejitve delovnega dne (in delovnega tedna) spoštovane za vsakega delavca, da se zagotovi polni učinek določb prava Unije ( 22 ).

55. Po drugi strani obstoj izrecnega sklicevanja na uporabo na delavca v nekaterih posebnih primerih nikakor ni v nasprotju z razlago, ki sem jo predlagal. Nekatere kategorije delavcev in delavci v nekaterih posebnih sektorjih namreč zahtevajo posebno varstvo – zaradi posebnih značilnosti storitev, na primer delavci, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu ( 23 ) – in zanje je pravo Unije izrecno določilo, da se omejitve uporabljajo na delavca.

56. Različne prakse v državah članicah (kot je navedla Komisija v poročilu o izvajanju Direktive 2003/88 v državah članicah ( 24 ) in v sporočilu o razlagi te direktive ( 25 )), pa tudi različne okoliščine, v katerih je bila direktiva sprejeta, druge direktive o delovnem času in predlogi sprememb Direktive 2003/88, ki jih je predložil Evropski parlament in so bili doslej zavrnjeni, so elementi, ki v obravnavani zadevi niso odločilni. Lahko bi bili zanimivi v prihodnjem razmišljanju o vprašanju več pogodb o delu, sklenjenih z različnimi delodajalci. Tam se namreč zastavljajo različna vprašanja glede pogodbene odgovornosti različnih delodajalcev pri izpolnjevanju obveznosti glede varnosti in glede prepoznavnosti okoliščin, s katerimi sam delodajalec ni popolnoma seznanjen.

57. Trditve več držav članic glede manevrskega prostora, ki ga imajo glede načinov izvajanja določb členov 3 in 6(b) Direktive 2003/88, so neutemeljene ( 26 ). Dejansko je videti, da vprašanje, ki se nam zastavlja, ne zadeva načina izvajanja zadevnih predpisov, ampak obseg uporabe teh predpisov. Sodišče mora torej te predpise razložiti, da enotno določi njihov obseg uporabe: prekoračitev zgoraj navedenih omejitev samo zaradi tega, ker je delavec podpisal več pogodb o zaposlitvi, bi pomenila „razvrednotenje“ jedra varstva in, kot sem že navedel, ogrozila polni učinek direktive.

58. V zvezi z morebitnim ekonomskim učinkom predlagane razlage naj opozorim, da učinkovitega varstva varnosti in zdravja delavcev, kot izhaja iz uvodne izjave 4 Direktive 2003/88, ni mogoče obravnavati zgolj z ekonomskega vidika ( 27 ).

59. Iz spisa tudi ne izhaja natančna in podrobna analiza ekonomskega učinka, ki bi ga lahko imela taka razlaga v različnih ekonomskih sistemih, kjer se zdaj omejitve, določene v Direktivi 2003/88, uporabljajo na pogodbo.

60. Glede pravice delavca do dela ter opravljanja svobodno izbranega in sprejetega poklica, ki je navedena kot pravica, ki jo brezpogojno priznava Listina o temeljnih pravicah ( 28 ), zgoraj navedena načela o varstvenih ciljih Direktive 2003/88 in o šibkejšem položaju delavca kažejo, da obstajajo zunanje javnopravne omejitve, povezane s splošnimi interesi, kot so varstvo zdravja in varnosti na delovnem mestu, ki prevladujejo nad morebitnimi zasebnopravnimi interesi, ki so lahko tudi interesi samega delavca, v skladu s pravilno razlago člena 52(1) Listine ( 29 ).

61. Nazadnje, v zvezi z odstopanji, določenimi v Direktivi 2003/88, zlasti v členu 17(1), ki upravičujejo odstop od uporabe členov 3 in 6 direktive za nekatere delavce, je Sodišče večkrat poudarilo, da se ta določba uporablja za delavce, „katerih celotni delovni čas se ne meri oziroma ni vnaprej določen ali ga delavci lahko določijo sami zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti“ ( 30 ). Ker je v predložitveni odločbi navedeno, da so delavci, na katere se nanaša postopek v glavni stvari, sklenili pogodbe o zaposlitvi za polni delovni čas, ki so določale 40 ur dela na teden, se mi ne zdi verjetno, da ti delavci, tudi če so učno osebje na univerzi, spadajo v to kategorijo delavcev. V vsakem primeru pa bo moralo to preveriti nacionalno sodišče.

62. Čeprav sistematična in teleološka usmeritev razlage, ki jo predlagam, prevlada na trditvami, ki podpirajo uporabo omejitev trajanja delovnega dne (in tedna), določenih v Direktivi 2003/88 na pogodbo, pa je treba pojasniti še nekatere točke za pravilno omejitev obsega uporabe mojih sklepnih predlogov.

63. Uporaba omejitev trajanja delovnega dne (in tedna) za vsakega delavca, ne glede na število podpisanih pogodb z istim delodajalcem, zahteva, da nacionalno sodišče ugotovi, ali se v obravnavani zadevi uporabljata pojma „delavec“ in „delovni čas“, kot sta opredeljena v pravu Unije.

64. Kot je pravilno opozorila Komisija v pisnih stališčih, se določbe Direktive 2003/88 uporabljajo samo za „delavce“ v smislu direktive.

65. Sodišče je nedavno tudi poudarilo, da „pojma ‚delavec‘ ni mogoče razlagati različno glede na nacionalne pravne ureditve, temveč ima v pravu Unije avtonomen pomen. Treba ga je opredeliti z objektivnimi merili, ki so značilna za delovno razmerje glede na pravice in obveznosti zadevnih oseb“ ( 31 ).

66. Nacionalno sodišče se mora „opreti na objektivna merila in skupaj presoditi vse okoliščine zadeve, v kateri odloča, ki se nanašajo tako na naravo obravnavanih dejavnosti kot tudi na razmerje med zadevnima strankama“ ( 32 ).

67. Za namen opredelitve je treba spomniti, da je „[b]istvena značilnost delovnega razmerja […] okoliščina, da oseba v določenem času v korist druge osebe in pod njenim vodstvom opravi storitve, za katere prejme plačilo“ ( 33 ).

68. Delovno razmerje torej „predpostavlja obstoj podrejenosti med delavcem in njegovim delodajalcem. Obstoj take podrejenosti je treba presojati v vsakem posameznem primeru glede na vse vidike in okoliščine, značilne za razmerja med strankami“ ( 34 ).

69. Čas, v katerem delavci iz postopka v glavni stvari opravljajo storitve za projekt POSDRU/89/1.5/S/59184, je za določitev minimalnega dnevnega počitka ali najdaljšega tedenskega delovnega časa, kot sta določena v členih 3 in 6(b) direktive, pomemben le, če je v okviru tega projekta obstajalo razmerje podrejenosti med ASE in temi strokovnjaki. Videti je, da iz spisa izhaja, da je šlo za zaposlitev, vendar bo moralo to preveriti nacionalno sodišče, in sicer tudi ob upoštevanju posebnih značilnosti v pogodbi navedene storitve ( 35 ) (kot je videti, je šlo za poučevanje in raziskovanje).

70. Predlagana razlaga torej ne izključuje, kot je pravilno ugotovila Komisija ( 36 ), da lahko delavci poleg podrejene dejavnosti opravljajo tudi samostojne ali prostovoljne dejavnosti, če to dopuščajo veljavne nacionalne določbe; očitno je, da v tem primeru čas, porabljen za opravljanje zadnjenavedenih dejavnosti, ki niso podrejene, ne bi spadal v izračun omejitev iz Direktive 2003/88.

71. Glede pojma „delovni čas“ je Sodišče že večkrat pojasnilo, da sta pojma „delovni čas“ in „počitek“ v smislu Direktive 2003/88 pojma prava Unije, ki ju je treba opredeliti glede na objektivne značilnosti, ob sklicevanju na sistem in namen navedene direktive, ki je vzpostavitev minimalnih zahtev za izboljšanje življenjskih in delovnih razmer delavcev ( 37 ), zato ju „ni mogoče razlagati glede na določbe različnih ureditev držav članic […]. Samo s tako avtonomno razlago se lahko zagotovi polna učinkovitost te direktive in enotna uporaba navedenih pojmov v vseh državah članicah. […] dejstvo, da se opredelitev pojma delovni čas sklicuje na ‚nacionalne zakonodaje in/ali prakse‘, ne pomeni, da lahko države članice enostransko določijo njegov obseg. Te države torej ne morejo postaviti nobenega pogoja v zvezi s pravico delavcev, da se delovni čas in tudi čas počitka ustrezno upoštevata, saj izhaja neposredno iz določb te direktive. Kakršna koli drugačna interpretacija bi vodila k neuresničitvi cilja Direktive 93/104 ( 38 ), ki je uskladiti zaščito varnosti in zdravja delavcev s pomočjo minimalnih zahtev“ ( 39 ).

72. Direktiva se pri opredelitvi pojma delovnega časa za namen uporabe varstva, ki ga določa, sklicuje na „vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti ( 40 ) […]“ (člen 2, točka 1).

73. Ob upoštevanju navedenega je treba v skladu z zgoraj navedeno teleološko razlago oceniti spoštovanje omejitev delovnega dne (in delovnega tedna), kot sta določena v direktivi, glede na dejansko opravljene ure. Ker gre namreč za določbe, ki niso namenjene varstvu delavca na ekonomski ravni, ampak na ravni zdravja in varnosti na delovnem mestu, se morebitno preseganje pogodbeno določenih omejitev ne šteje za kršitev kot tako, če mu ne sledi dejansko preseganje omejitev.

74. Nacionalno sodišče bo moralo preveriti, ali so v postopku v glavni stvari delavci, zaposleni pri ASE, opravljali delovne naloge in ali so v pogodbi navedene ure dejansko ure delovnega časa v skladu z Direktivo 2003/88 (kot je razložena v sodni praksi Sodišča). To teoretično velja tudi v primerih iz člena 17 te direktive.

75. Nacionalno sodišče bo moralo po tem preverjanju oceniti tudi, ali je upravičeno povračilo ur, ki se zahteva po zakonu in v skladu s pogodbo med strankama.

76. Naj omenim še zahteve po časovni omejitvi učinkov, ki so jih navedle nekatere intervenientke.

77. Zahteva po časovni omejitvi učinkov, ki jo je, prvič, predložila romunska vlada, ker naj bi uporaba zadevnih določb Direktive 2003/88 na delavca sistemsko vplivala na trg dela v Romuniji, kjer ima veliko delavcev pogodbe z več delodajalci, se ne bi smela obravnavati, če bi Sodišče menilo, kot predlagam, da drugo vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno v delu, v katerem se nanaša na primere pogodb, sklenjenih z več delodajalci.

78. Glede zahteve, ki jo je, drugič, predložila romunska vlada, menim, da bi se zahteva lahko zavrnila, ker zgolj finančne posledice, ki bi v državi članici lahko nastale zaradi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, ne upravičujejo časovne omejitve učinkov te sodbe ( 41 ).

79. Glede zahteve ASE, ki se postavlja v primeru, če bi Sodišče menilo, da je treba obravnavane določbe Direktive 2003/88 uporabljati na delavca, se mi zdi, da jo je mogoče zavrniti, ker nikakor ni utemeljena ( 42 ).

2. Tretje vprašanje za predhodno odločanje

80. Predložitveno sodišče želi s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali se javni organ, ki deluje za račun države, v primeru, da se določbe Direktive 2003/88, ki določajo minimalni dnevni počitek in najdaljši tedenski delovni čas, uporabljajo za vsakega delavca, lahko sklicuje na neposredni učinek členov 3 in 6(b) Direktive 2003/88 za delodajalca, ki teh določb ne spoštuje.

81. Strinjam se z mnenjem Komisije, ki v pisnih stališčih trdi, da odgovor Sodišča na to vprašanje ni utemeljen ( 43 ). Kot je mogoče razbrati iz spisa, se postopek v glavni stvari namreč nanaša na „horizontalno“ uporabo načela neposrednega učinka med dvema javnima institucijama romunske države. Poleg tega v romunski nacionalni zakonodaji člen 135(1) zakonika o delovnih razmerjih določa, da ima vsak zaposleni delavec pravico do minimalnega počitka 12 ur med dvema delovnima dnevoma in da je omejitev, določena v členu 3 Direktive 2003/88, minimalno 11 ur dnevnega počitka. Nacionalna zakonodaja, ki omejuje delovni čas na 12 ur na dan, je torej bolj zaščitna od določb direktive. Načelo neposrednega učinka omogoča posameznikom, da se v okviru tožbe zoper državo članico sklicujejo neposredno na predpise, določene v direktivi, če ta direktiva ni bila prenesena v nacionalni pravni red ali če njen prenos ni pravilen. V obravnavani zadevi pa ni očitkov glede nacionalnih predpisov, ki bi bili neskladni s pravom Unije (v tem primeru z Direktivo 2003/88).

82. Vprašanje neposrednega učinka se zastavlja samo v primeru, če ni mogoča nobena razlaga nacionalnega prava, ki bi bila skladna s pravom Unije ( 44 ). Zdi se mi, da v obravnavani zadevi ni razloga, da bi šteli, da OI POCU MEN ne bi mogel utemeljiti svoje odločitve na določbah romunskega prava, razloženih v skladu z ustreznimi določbami Direktive 2003/88. To mora preveriti nacionalno sodišče, vendar ne vidim nobene ovire za skladno razlago.

83. Če bi nacionalno sodišče ugotovilo, da ni mogoča skladna razlaga teh določb, bo moralo preveriti, ali so izpolnjeni pogoji za sklicevanje na neposredni učinek določb iz Direktive 2003/88.

84. Prvič, kot je znano, morajo biti določbe členov 3 in 6(b) Direktive 2003/88 brezpogojne in dovolj jasne ( 45 ). Glede tega menim, da ne more biti veliko dvomov, ker se je Sodišče o tem že izreklo v zvezi s členom 6(b) Direktive 2003/88.

85. Drugič, ker je iz predložitvene odločbe jasno razvidno, da je OI POCU MEN javna institucija, ki deluje za račun države, mora nacionalno sodišče ugotoviti, da je ASE organ, ki je, ne glede na pravno obliko, na podlagi akta javnega organa odgovoren, da pod nadzorom tega zagotovi storitev javnega pomena, in ki za to razpolaga s pristojnostmi za odstopanje od pravil, ki se uporabljajo za razmerja med posamezniki ( 46 ). Branje spisa ne pušča veliko prostora za dvome glede javne narave ASE, vendar gre vseeno za vprašanje, ki ga mora preveriti nacionalno sodišče.

IV. Predlog

86. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Tribunalul Bucureşti (okrajno sodišče v Bukarešti), odgovori: 1. Izraz „delovni čas“, kot je opredeljen v členu 2, točka 1, Direktive 2003/88/ES, pomeni „vsak čas, v katerem delavec dela, je na razpolago delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti“ na podlagi vseh pogodb o zaposlitvi, ki jih je delavec sklenil z istim delodajalcem. 2. Zahteve, določene za države članice v skladu s členom 3 Direktive 2003/88 (obveznost sprejema potrebnih ukrepov, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24-urnem obdobju) in s členom 6(b) Direktive 2003/88/ES (povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur) je treba razlagati tako, da določajo omejitve za vse pogodbe, ki jih je delavec sklenil z istim delodajalcem. 3. Nacionalno sodišče mora pri ugotavljanju morebitnega preseganja omejitev iz členov 3 in 6(b) Direktive 2003/88 preveriti, ali naloge, opredeljene v pogodbi, odražajo podrejenost v razmerju, tako da vključujejo pojma „delavec“ in dejansko opravljanje „delovnih ur“ v smislu prava Unije in da se zanje odstopanje iz člena 17 Direktive 2003/88 ne uporablja.

( 1 ) Jezik izvirnika: italijanščina.

( 2 ) Direktiva 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).

( 3 ) Glej sodbo z dne 3. septembra 2020, Vivendi (C‑719/18, EU:C:2020:627, točka 32 in navedena sodna praksa).

( 4 ) Glej sodbo z dne 3. septembra 2020, Vivendi (C‑719/18, EU:C:2020:627, točka 33 in navedena sodna praksa).

( 5 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 22. januarja 2020, Baldonedo Martín (C‑177/18, EU:C:2020:26, točke 68 in od 72 do 74).

( 6 ) Glej po analogiji sodbo z dne 26. oktobra 2017, Balgarska energiyna borsa (C‑347/16, EU:C:2017:816, točke 56 in od 58 do 60).

( 7 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 9. novembra 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, točka 45), in z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 23).

( 8 ) Sodna praksa Skupnosti namreč dosledno izjavlja, da je razlago teh členov s strani Sodišča, ker je besedilo členov od 1 do 8 Direktive 2003/88 v bistvu enako besedilu členov od 1 do 8 Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 197), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2000/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 278), mogoče prenesti na zgoraj navedene člene Direktive 2003/88; glej, izmed mnogih, sodbo z dne 21. februarja 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, točka 32), in sklep z dne 4. marca 2011, Grigore (C‑258/10, neobjavljen, EU:C:2011:122, točka 39 in navedena sodna praksa).

( 9 ) Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca E. Tancheva v zadevi King (C‑214/16, EU:C:2017:439, točka 36).

( 10 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 30 in 31 ter navedena sodna praksa). Člen 31 Listine določa: „1. Vsak delavec ima pravico do zdravih in varnih delovnih pogojev ter delovnih pogojev, ki spoštujejo njegovo dostojanstvo. 2. Vsak delavec ima pravico do omejenega delovnega časa, dnevnega in tedenskega počitka ter plačanega letnega dopusta.“

( 11 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 36 in navedena sodna praksa).

( 12 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 37 in navedena sodna praksa).

( 13 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 44 in navedena sodna praksa).

( 14 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 45 in navedena sodna praksa).

( 15 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 32 in navedena sodna praksa).

( 16 ) Za izrecno potrditev Sodišča v tem smislu glej točko 29 zgoraj in navedeno sodno prakso.

( 17 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 38 in 39 ter navedena sodna praksa). Moj poudarek.

( 18 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točka 43 in navedena sodna praksa).

( 19 ) Ki se nanaša, kot je bilo že navedeno, na možnost, da delavec podpiše več pogodb o zaposlitvi z različnimi delodajalci, kar bi bilo treba obravnavati posebej.

( 20 ) To razmišljanje velja tudi za omejitev delovnega tedna (in sicer povprečno 48 ur, vključno z nadurami), če bi Sodišče sklenilo, da tega dela drugega vprašanja za predhodno odločanje ne bo štelo za nedopustnega zaradi tega, ker ni neposredno povezan z dejstvi v postopku v glavni stvari.

( 21 ) Glej točko 31 zgoraj.

( 22 ) Za podobno razmišljanje glede delovnega časa, in sicer v zvezi z načini merjenja delovnega časa, glej moje sklepne predloge v zadevi CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:87, točka 74 in naslednje).

( 23 ) Člen 4 Direktive 2002/15/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o urejanju delovnega časa oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 224).

( 24 ) Poročilo z dne 26. aprila 2017, COM(2017) 254 final.

( 25 ) Sporočilo z dne 24. maja 2017 (UL 2017, C 165, str. 1).

( 26 ) Glej točko 41 in naslednje zgoraj.

( 27 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, CCOO (C‑55/18, EU:C:2019:402, točki 66 in 67 ter navedena sodna praksa).

( 28 ) V členu 15(1).

( 29 )

( 30 ) Glej sodbo z dne 26. julija 2017, Hälvä in drugi (C‑175/16, EU:C:2017:617, točka 32 in navedena sodna praksa). Odstopanje iz člena 17(1) Direktive 2003/88 je namreč treba razlagati tako, da se njegovo področje uporabe omeji na to, kar je nujno potrebno za varstvo interesov, katerih varstvo to odstopanje omogoča (sodba z dne 26. julija 2017, Hälvä in drugi, C‑175/16, EU:C:2017:617, točka 31 in navedena sodna praksa).

( 31 ) Glej sodbo z dne 20. novembra 2018, Sindicatul Familia Constanţa in drugi (C‑147/17, EU:C:2018:926, točka 41 in navedena sodna praksa).

( 32 ) Glej sodbo z dne 26. marca 2015, Fenoll (C‑316/13, EU:C:2015:200, točka 29 in navedena sodna praksa).

( 33 ) Glej sodbo z dne 20. novembra 2018, Sindicatul Familia Constanţa in drugi (C‑147/17, EU:C:2018:926, točka 41 in navedena sodna praksa).

( 34 ) Glej sodbo z dne 20. novembra 2018, Sindicatul Familia Constanţa in drugi (C‑147/17, EU:C:2018:926, točka 42 in navedena sodna praksa).

( 35 ) Glej tudi prejšnjo točko, ki se nanaša na odstopanja, določena v Direktivi 2003/88.

( 36 ) Pisna stališča, točka 64.

( 37 ) Glej sodbi z dne 21. februarja 2018, Matzak (C‑518/15, EU:C:2018:82, točka 62), in z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 27).

( 38 ) Kot je navedeno zgoraj, enako velja za Direktivo 2003/88, za katero še naprej veljajo prejšnje razlage, ki jih je podalo Sodišče glede določb prej veljavne direktive.

( 39 ) Glej sodbo z dne 9. septembra 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, točki 58 in 59).

( 40 ) Moj poudarek.

( 41 ) Glej sodbo z dne 27. februarja 2014, Transportes Jordi Besora (C‑82/12, EU:C:2014:108, točka 48 in navedena sodna praksa).

( 42 ) Glej sodbo z dne 3. oktobra 2019, Schuch-Ghannadan (C‑274/18, EU:C:2019:828, točka 66).

( 43 ) Pisna stališča, točka 67 in naslednji.

( 44 ) Sodbi z dne 6. novembra 2018, Bauer in Willmeroth (C‑569/16 in C‑570/16, EU:C:2018:871, točka 65), in z dne 24. junija 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 55).

( 45 ) Glej sodbo z dne 14. oktobra 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, točka 57). Po mojem mnenju enako velja tudi za člen 3 iste direktive.

( 46 ) Sodbi z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točki 38 in 39), in z dne 12. decembra 2013, Portgás, (C‑425/12, EU:C:2013:829, točke od 23 do 30).