SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NIILA JÄÄSKINENA,

predstavljeni 5. marca 2015 ( 1 )

Zadeva C‑242/14

Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH

proti

Gerhard und Jürgen Vogel GbR

Jürgen Vogel

Gerhard Vogel

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Landgericht Mannheim (Nemčija))

„Žlahtniteljske pravice v Skupnosti — Uredba (ES) št. 2100/94 — Člena 14 in 94 — Uredba (ES) št. 1768/95 — Uporaba pridelka zavarovane rastlinske sorte s strani kmeta brez odobritve imetnika žlahtniteljske pravice — Odstopanje od navedene žlahtniteljske pravice — Posebna pravica kmetov — Obveznost plačila primernega nadomestila imetniku — Rok, v katerem je treba opraviti plačilo za upravičenost do odstopanja — Začetek in konec tega roka“

I – Uvod

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Mannheim (Nemčija), se nanaša predvsem na razlago členov 14 in 94 Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti ( 2 ) (v nadaljevanju: osnovna uredba) ter nekaterih določb Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe št. 2100/94 ( 3 ) (v nadaljevanju: izvedbena uredba). ( 4 )

2. Ta predlog spada v okvir spora med družbo Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH (v nadaljevanju: družba STV), ki zastopa interese več imetnikov zavarovanih rastlinskih sort, na eni strani, ter družbo Gerhard in Jürgen Vogel GbR, ki upravlja kmetijsko gospodarstvo, ter Gerhardom in Jürgenom Voglom, osebno odgovornima družbenikoma te družbe (v nadaljevanju: tožene stranke Vogel), na drugi strani, v zvezi s tem, da so ti semenski material ene od navedenih sort uporabili brez predhodne odobritve njenega imetnika.

3. Družba STV, ki je trdila, da takšna uporaba pomeni kršitev, je od toženih strank v postopku v glavni stvari na podlagi člena 94 osnovne uredbe zahtevala plačilo zneska, ki ustreza celotnemu znesku, ki bi ga bilo treba plačati za licenčno uporabo zadevne zavarovane sorte. Tožene stranke Vogel so temu nasprotovale, pri čemer so se sklicevale na sistem, uveden v členu 14 iste uredbe, v skladu s katerim so lahko kmetje upravičeni do odstopanja od žlahtniteljske pravice v Skupnosti, če izpolnjujejo nekatere pogoje, med katerimi je zlasti obveznost, da se imetniku te žlahtniteljske pravice plača primerno nadomestilo, katerega višina je nižja od odškodnine, ki jo je treba plačati v primeru dokazane kršitve.

4. Predložitveno sodišče v bistvu Sodišče sprašuje, ali se lahko kmet sklicuje na ta sistem odstopanja, če primerno nadomestilo, naloženo z navedenim členom 14, plača po uporabi zadevne sorte s sejanjem svojega pridelka, tako da bi se torej to dejanje štelo za odobreno in bi se tako izognilo sodnemu pregonu iz navedenega člena 94. V primeru pritrdilnega odgovora je Sodišče pozvano, naj razloži določbe navedenih členov, da bi določilo tudi to, do katerega datuma lahko zadevni kmet plača navedeno nadomestilo.

II – Spor o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

5. STV je družba s sedežem v Nemčiji, ki združuje imetnike različnih zavarovanih rastlinskih sort ( 5 ) in med drugim zastopa pravice imetnika sorte ozimnega ječmena „finita“ (v nadaljevanju: sorta finita), ki je zavarovana na ravni Evropske unije na podlagi osnovne uredbe.

6. V tem okviru družba STV na svoji spletni strani objavlja seznam, na katerem so navedene vse pogodbeno zavarovane rastlinske sorte, ki jih upravlja, in znesek, ki ga je treba plačati za sajenje teh sort. Poleg tega vsako leto od kmetov v splošni obliki zahteva, da jo obvestijo o morebitnem sajenju ene od navedenih sort, ter jim v ta namen pošlje obrazce za prijavo in vodnik, v katerem so naštete vse zavarovane sorte, ki jih upravlja v zadevnem tržnem letu, ter identiteta njihovih imetnikov in imetnikov pravice izkoriščanja.

7. Tožene stranke Vogel, ki niso v nikakršnem pogodbenem razmerju z družbo STV, niso odgovorile na te zahteve za informacije. Vendar je družba STV prek ponudnika storitev za pripravo materiala 16. decembra 2011 izvedela, ( 6 ) da so tožene stranke Vogel v tržnem letu 2010/2011 med drugim pripravile semena sorte finita.

8. Družba STV je z dopisom z dne 31. maja 2012 tožene stranke Vogel pozvala, naj preverijo te informacije, ki razkrivajo prikrito uporabo semenskega materiala navedene sorte, pridobljenega s setvijo te sorte, in naj ji pošljejo informacije v zvezi s tem najpozneje do 20. junija 2012. Zadevne stranke se na to niso odzvale.

9. Družba STV je z dopisom z dne 27. julija 2012 od toženih strank Vogel zahtevala plačilo zneska v višini 262,50 EUR, ki ustreza vsem dajatvam, ki bi jih bilo treba plačati za licenčno uporabo semen sorte finita, imenovanim licenčnine C, za nadomestilo škode, nastale zaradi prikrite setve te zavarovane sorte.

10. Ker tožene stranke navedenega zneska niso plačale, je družba STV 18. marca 2013 vložila tožbo pri Amtsgericht Euskirchen (občinsko sodišče v Euskirchnu), zlasti da bi dosegla plačilo navedenega nadomestila. Navedeno sodišče se je 13. septembra 2013 izreklo za nepristojno in je zadevo odstopilo Landgericht Mannheim (deželno sodišče v Mannheimu).

11. Družba STV v utemeljitev svojega zahtevka trdi, da ji morajo tožene stranke Vogel plačati primerno nadomestilo na podlagi člena 94(1) osnovne uredbe v znesku, ki ustreza polni licenčnini C, ker so opravile setev, ki pomeni kršitev, ker je bila izvršena „neupravičeno“ v smislu navedene določbe. Trdi, da se tožene stranke Vogel ne morejo sklicevati na odstopanje iz člena 14(1) iste uredbe, ker niso upoštevale obveznosti plačila primernega nadomestila imetniku zadevne zavarovane sorte v skladu z odstavkom 3, četrta alinea, navedenega člena 14. Trdi, da bi moral vsak kmet to obveznost plačila načeloma izpolniti pred setvijo, vsekakor pa pred koncem tržnega leta, v katerem je bila setev opravljena, in sicer na lastno pobudo, ne glede na to, ali je imetnik od njega pravočasno zahteval informacije ali ne.

12. Tožene stranke Vogel nasprotujejo tem trditvam. Menijo, da morajo plačati kvečjemu znesek, ki bi moral biti znižan zaradi „odobrene“ setve na podlagi odstopanja iz člena 14(1) osnovne uredbe. Poleg tega trdijo, da bi za to, da bi bilo mogoče šteti, da so pogoji za pravico do odškodnine iz člena 94 navedene uredbe izpolnjeni, morala obstajati neizpolnitev obveznosti obvestitve imetnika žlahtniteljske pravice, ki je določena s pravom Unije, kar po njihovem mnenju v obravnavanem primeru ni dokazano. ( 7 )

13. V teh okoliščinah je Landgericht Mannheim z odločbo z dne 9. maja 2014, ki je na Sodišče prispela 19. maja 2014, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane sorte, pridobljen z nadaljnjo setvijo, ne da bi o tem sklenil pogodbeni dogovor z imetnikom žlahtniteljske pravice, plačati primerno nadomestilo v skladu s členom 94(1) [osnovne uredbe] in – v primeru naklepa ali malomarnosti – nadomestiti vsako nadaljnjo škodo zaradi kršitve žlahtniteljske pravice v skladu s členom 94(2) te uredbe, čeprav v času dejanske uporabe proizvoda za razmnoževanje na polju še ni izpolnil svoje obveznosti glede plačila primernega nadomestila (pristojbine za nadaljnjo setev), ki jo ima v skladu s členom 14(3), četrta alinea, te uredbe v povezavi s členom 5 in naslednjimi [izvedbene uredbe]? 2. Če je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da lahko kmet izpolni svojo obveznost plačila primerne pristojbine za nadaljnjo setev tudi po dejanski uporabi proizvoda za razmnoževanje na polju: ali je treba navedene določbe razlagati tako, da določajo rok, v katerem mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane sorte, pridobljen z nadaljnjo setvijo, izpolniti obveznost plačila primerne pristojbine za nadaljnjo setev, zato da je mogoče nadaljnjo setev v smislu člena 94(1) v povezavi s členom 14 [osnovne] uredbe šteti za ‚upravičeno‘?“

14. Pisna stališča so Sodišču predložile družba STV, tožene stranke Vogel, španska in nizozemska vlada ter Evropska komisija. Obravnave ni bilo.

III – Analiza

A – Okvir problematike, predložene Sodišču

15. Najprej je treba opozoriti na nekatere podatke v zvezi s pravnim sistemom, obravnavanim v tej zadevi, ki so bodisi dognani ob upoštevanju ustreznih besedil in z njimi povezane sodne prakse bodisi ostajajo negotovi v sedanjem stanju prava Unije. Glede na te elemente bo nato treba podrobno opredeliti vsebino vprašanj, predloženih Sodišču.

16. V skladu s členom 11(1) osnovne uredbe je oseba, imenovana „žlahtnitelj“, ki je upravičena do žlahtniteljske pravice v Skupnosti, tista, „ki je vzgojila ali odkrila in razvila sorto ali njen pravni naslednik“. Člen 13(1) navedene uredbe določa, da navedena žlahtniteljska pravica velja tako, da imajo njen imetnik ali imetniki izključno pravico do opravljanja nekaterih dejanj, ki so našteta v odstavku 2 navedenega člena.

17. Na podlagi navedenega odstavka 2 mora torej načeloma tretja oseba pridobiti odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti (v nadaljevanju: imetnik), če želi opravljati dejanja, ki so v njem našteta, med katerimi sta „razmnoževanje (povečevanje)“ in „priprava na razmnoževanje“ pridelanega materiala zavarovane rastlinske sorte. Ta zahteva je sankcionirana z možnostjo imetnika, da na podlagi člena 94 navedene uredbe vloži civilnopravne zahtevke, kadar se uporaba take sorte izkaže za kršitev.

18. Vendar člen 14 osnovne uredbe „v javnem interesu“ ( 8 ) in še zlasti za „namene zaščite kmetijske pridelave“ ( 9 ) določa „odstopanje“ od tega načela, ki se običajno imenuje „posebna pravica kmetov“ ( 10 ). Pod pogojem, da so izpolnjeni vsi pogoji, določeni s tem členom, imajo kmetje pravico, da na lastno pobudo, ne da bi jim bilo treba pridobiti odobritev imetnika, uporabijo pridelek, ki so ga pridobili s setvijo ene od navedenih zavarovanih sort, ( 11 ) za razmnoževanje na polju na svojem posestvu, kar se imenuje tudi uporaba „semena s kmetije“. ( 12 ) Podrobna pravila v zvezi s pogoji, ki veljajo za uporabo tega sistema odstopanja, so opredeljena z izvedbeno uredbo, s katero je navedeni sistem poimenovan „kmetijska izjema“. ( 13 )

19. Zlasti v odstavku 3, četrta alinea, navedenega člena 14 je določeno, da mora kmet, ki želi izkoristiti to posebno pravico, v zameno za tako uporabo ( 14 ) imetniku plačati „primerno nadomestilo“. ( 15 ) V členu 6(1) izvedbene uredbe je določeno, v katerih okoliščinah nastane in zapade „individualna obveznost“ plačila navedenega nadomestila, ne da bi bil izrecno opredeljen rok ali natančen trenutek za izvedbo zahtevanega plačila. Konvencija Mednarodne zveze za varstvo novih sort rastlin (v nadaljevanju: konvencija UPOV), ( 16 ) s katero so se usklajevale določbe osnovne uredbe, ( 17 ) določa podobno odstopanje, vendar pa prav tako ne vsebuje podrobnosti glede določitve takega roka. ( 18 ) Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji prav na tej časovni negotovosti, ki jo bom obravnaval v nadaljevanju.

20. Če kmet ne izpolni pravočasno svoje individualne obveznosti plačila, se bo zanj štelo, da je zavarovano rastlinsko sorto uporabil nezakonito. ( 19 ) Enako velja za kmeta, ki ni prijavil dela količine pridelka, ki ga je posejal, in posledično ni plačal primernega nadomestila. ( 20 ) V takih primerih zadevna oseba izgubi posebno pravico kmetov, tako da se ne uporabi sistem odstopanja iz člena 14 osnovne uredbe, ampak načelno pravilo iz člena 13(2) navedene uredbe, kot trdi družba STV v sporu v glavni stvari. ( 21 )

21. V takih primerih lahko imetnik zadevne rastlinske sorte vloži tožbo zoper kmeta, ki je sorto uporabil brez njegove odobritve, ( 22 ) na podlagi člena 94 osnovne uredbe. ( 23 ) S členom 17 izvedbene uredbe je potrjeno, da lahko zadevna oseba zaradi „kršitve“ ukrepa proti vsaki osebi, ki ni upoštevala vseh pogojev za uporabo odstopanja, ki so navedeni v členu 14 osnovne uredbe. Na podlagi člena 94(1) osnovne uredbe lahko imetnik doseže prenehanje kršitve, plačilo primernega nadomestila ali oboje. V odstavku 2 člena 94 je dodano, da mora kmet, ki je dejanje, ki se mu očita, storil naklepno ali iz malomarnosti, poleg tega nadomestiti škodo, ki je zaradi tega nastala imetniku. ( 24 )

22. Da bi se izognili vsakršnemu tveganju zmede v zvezi s tem, je treba poudariti, da se primerno nadomestilo, ki ga mora na podlagi navedenega člena 14(3), četrta alinea, iz naslova zakonitega nadomestila neposredno imetniku plačati vsaka oseba, ki izkoristi posebno pravico kmetov, razlikuje od primernega nadomestila na podlagi navedenega člena 94(1), ki ga bo morebiti moral plačati kmet, zoper katerega je bila vložena tožba, če imetnik tožnik dokaže očitana dejstva kršitve. ( 25 ) Ta razlika v namenu se pokaže na ravni meril, s katerimi je urejena določitev navedenih nadomestil. V prvem primeru je nadomestilo bolj omejeno, ker „mora biti znatno nižje od zneska, ki se zaračuna za licenčno pridelavo semenskega materiala te sorte na istem območju“, ( 26 ) medtem ko ga je treba v drugem primeru „izračunati na podlagi zneska, ki je enak licenčnini za pridelavo v skladu z licenco C“. ( 27 ) Tožene stranke Vogel trdijo, da njihov položaj morebiti spada pod prvi primer, ki je zanje finančno ugodnejši, nikakor pa ne pod drugega.

23. V tako opredeljenem okviru je Sodišče pozvano, naj v bistvu določi, od kdaj do kdaj mora kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane rastlinske sorte, pridobljen s setvijo, ne da bi za to z imetnikom žlahtniteljske pravice sklenil pogodbo, zadnjenavedenemu plačati primerno nadomestilo, ki mu pripada na podlagi člena 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe, da bi bil lahko ta kmet upravičen do odstopanja od obveznosti pridobitve odobritve navedenega imetnika, ki je določena v tem členu, in bi se s tem izognil tožbam iz člena 94 iste uredbe.

24. Ker te določbe same po sebi ne zagotavljajo jasnega odgovora na to dvojno vprašanje, je treba preučiti vsebino členov 14 in 94 osnovne uredbe ne samo v povezavi s členom 5 in naslednjimi izvedbene uredbe, ampak tudi ob upoštevanju pravil razlage, na katera je Sodišče večkrat opozorilo in jih uporabilo. Zato je treba upoštevati običajna merila, kot so izvor teh določb, ( 28 ) njihova splošna sistematika, cilj, ubeseditev v različnih jezikovnih različicah navedenih uredb ( 29 ) in – predvsem v primeru molka ali celo praznine v besedilih – splošnejši sistem, v katerega te določbe spadajo.

25. Čeprav se mi zdi, da bo mogoče na koncu na postavljeni vprašanji odgovoriti skupaj, ker se eno in drugo nanašata na opredelitev roka, v katerem mora kmet izpolniti obveznost plačila primernega nadomestila v okoliščinah iz člena 14 osnovne uredbe, je treba po mojem mnenju ti vprašanji obravnavati ločeno, ker se nanašata na diametralno nasprotni točki navedenega roka in ker so upoštevni elementi razlage za vsako od njiju ločeni. Taka ločena obravnava se mi zdi še toliko bolj nujna, ker se bodo uporabljene metode razlage in uporabne pravne podlage za odgovor na ti vprašanji razlikovale, saj bo opredelitev začetka tega roka temeljila predvsem na bistveni določbi izvedbene uredbe, medtem ko bo določitev konca tega roka temeljila bolj na glavnih načelih, na podlagi katerih je bila izdelana osnovna uredba.

B – Začetek roka, v katerem mora kmet plačati primerno nadomestilo na podlagi člena 14 osnovne uredbe

26. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišču v bistvu predlaga, naj opredeli trenutek, od katerega za kmeta, ki želi izkoristiti sistem odstopanja iz člena 14 osnovne uredbe, velja obveznost, da imetniku zavarovane rastlinske sorte, ki jo želi uporabiti, plača primerno nadomestilo, določeno v odstavku 3, četrta alinea, navedenega člena, sicer se lahko zaradi kršitve zoper njega vloži tožba v skladu s členom 94 navedene uredbe. Natančneje želi izvedeti, ali ima lahko to odstopanje ugodne učinke samo, če je zahtevano plačilo izvedeno pred setvijo pridelka te sorte ali tudi če je izvedeno pozneje.

27. Družba STV trdi, da bi moral zadevni kmet nujno izpolnjevati vse pogoje za uporabo tega sistema odstopanja ob dejanski uporabi pridelka zavarovane sorte, to je na datum, ko je navedeni pridelek dejansko posejan za razmnoževanje na polju. Zlasti bi moral ta kmet svojo obveznost plačila primernega nadomestila izpolniti na lastno pobudo, ( 30 ) še preden poseje zavarovano rastlinsko sorto, to je takoj, ko se odloči izkoristiti posebno pravico kmetov iz navedenega člena 14. Predložitveno sodišče ima glede tega stališča resne pomisleke. Vse druge stranke, ki so Sodišču predložile stališča, podpirajo trditev, ki je v nasprotju s trditvijo, ki jo zagovarja tožeča stranka v postopku v glavni stvari.

28. Tako kot predložitveno sodišče in zadnjenavedene stranke menim, da so, čeprav člen 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe v zvezi s tem vprašanjem res ni ekspliciten, pomembni elementi odgovora v določbah izvedbene uredbe, saj je njihov namen prav opredeliti podrobna pravila za uporabo odstopanja iz navedenega člena 14.

29. Menim namreč, da besedilo člena 6(1) izvedbene uredbe nasprotuje temu, da bi moral kmet navedeno nadomestilo plačati vnaprej, to je celo pred zadevno setvijo.

30. Iz prvega pododstavka navedenega odstavka 1 je razvidno, da obveznost kmeta, da plača primerno nadomestilo na podlagi člena 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe, „postane […] veljavna v času, ko se dejansko uporablja proizvod za razmnoževanje na polju“ na njegovem posestvu, ( 31 ) in to šele od točno tega trenutka. ( 32 )

31. Družba STV trdi, da bi lahko iz tega prvega pododstavka izhajalo, da obveznost plačila navedenega nadomestila nastane takoj, ko se kmet odloči, da bo opravil ponovno setev s semenskim materialom zavarovane rastlinske sorte, ki ga je pridelal sam, ne da bi pridobil odobritev zadevnega imetnika, in da je torej plačilo takoj izterljivo.

32. Vendar nadaljevanje navedenega člena 6(1) po mojem mnenju nasprotuje tej analizi. Na podlagi drugega pododstavka, prvi stavek, navedenega člena 6(1) izvedbene uredbe lahko „[i]metnik […] določi dan in način plačila“ primernega nadomestila, zlasti če je sklenil pogodbo s kmetom, kar v sporu v glavni stvari ni bilo storjeno. Vsekakor je v drugem stavku tega pododstavka pojasnjeno, da „[v]endar pa ne določi dneva plačila, ki je predhoden dnevu, na katerega začne veljati obveznost“ ( 33 ). Iz te določbe v povezavi z zgoraj navedenim prvim pododstavkom izhaja, da imetnik ne more zahtevati vnaprejšnjega plačila, to je, preden je bil pridelek konkretno uporabljen s setvijo za zgoraj navedeno razmnoževanje.

33. Poleg tega menim, da je zadnjenavedena razlaga člena 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe v skladu, po eni strani, s ciljem tega sistema odstopanja, ki je bil uveden v „javnem interesu zaščite kmetijske pridelave“, kot je navedeno v sodni praksi Sodišča, ( 34 ) in, po drugi strani, s potrebo, da se v tem okviru zagotovi ohranitev ustreznega ravnotežja med zakonitimi interesi kmeta in zakonitimi interesi imetnika ( 35 ) v skladu z drugo uvodno izjavo in členom 2 izvedbene uredbe ( 36 ).

34. Po mojem mnenju bi bilo za to, da bi kmet lahko koristil zadevno odstopanje, pretirano zahtevati, da bi moral svojo obveznost plačila poravnati, še preden je posejal pridelek zavarovane rastlinske sorte, čeprav pravice imetnika še niso bile konkretno prizadete in temu še ni treba dodeliti finančnega nadomestila iz tega naslova. Taka zahteva bi lahko kmeta odvrnila od uveljavljanja posebne pravice kmetov in tako zavrla kmetijsko pridelavo, na katero se nanaša navedeni sistem. ( 37 )

35. Zato predlagam, naj se na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori nikalno, to je, da mora kmet primerno nadomestilo iz člena 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe imetniku plačati šele takrat, ko svoj pridelek dejansko uporabi za razmnoževanje na polju, in da torej tega kmeta ni mogoče preganjati na podlagi člena 94 navedene uredbe, če na datum, ko izvede dejansko uporabo, še ni poravnal svoje obveznosti plačila.

C – Zapadlost roka, v katerem mora kmet plačati primerno nadomestilo na podlagi člena 14 osnovne uredbe

36. Predložitveno sodišče drugo vprašanje za predhodno odločanje postavlja podredno, če bi Sodišče, tako kot predlagam, razsodilo, da kmetu za koriščenje sistema odstopanja iz člena 14 osnovne uredbe ni treba plačati primernega nadomestila za imetnika zavarovane rastlinske sorte, ki jo želi uporabiti, preden opravi dejanja, na katera se nanaša navedeni člen. V bistvu sprašuje Sodišče, ali je v primeru neobstoja pogodbe z navedenim imetnikom posebna pravica kmetov pogojena z upoštevanjem omejenega roka plačila, ki bi bil opredeljen z upoštevnimi določbami prava Unije, in v primeru pritrdilnega odgovora, katera bi bila merila za določitev takega roka. Predložitveno sodišče meni, da za tak rok ni jasne pravne podlage niti v besedilih, upoštevnih za obravnavano zadevo, niti v sodni praksi Sodišča.

37. V zvezi s tem tožene stranke Vogel in španska vlada trdijo, da v pravu Unije ni določen noben rok, v katerem bi moral kmet v takih okoliščinah imetniku plačati primerno nadomestilo. Po drugi strani nizozemska vlada meni, da mora kmet, kadar mu imetnik ni predložil zahteve za plačilo navedenega nadomestila, to nadomestilo plačati „v razumnem roku“, da bi se lahko skliceval na sistem odstopanja. Družba STV in Komisija pa predlagata, naj se na navedeno vprašanje odgovori tako, da je treba plačilo obvezno izvesti najpozneje pred koncem tržnega leta, v katerem je ta kmet posejal pridelani material, razen če se imetnik in kmet nista izrecno dogovorila drugače. Strinjam se z zadnjim mnenjem.

38. Res je, da, kot poudarjajo zlasti tožene stranke Vogel in španska vlada, ni niti v členu 14 osnovne uredbe niti v členu 6 izvedbene uredbe izrecno določen končni datum za obveznost plačila navedenega primernega nadomestila, saj je z zadnjenavedenim členom urejen le nastanek te obveznosti, ne pa tudi njen konec.

39. Kljub temu menim, da bi bilo v nasprotju s sistematiko in polnim učinkom upoštevnih določb na tem področju, če bi priznali, da lahko rok za poravnavo navedene obveznosti teče brez časovne omejitve. Zlasti bi bila možnost sodnega pregona, določena v členu 94 osnovne uredbe, brezpredmetna, če bi imela oseba, ki bi se želela sklicevati na posebno pravico kmetov, neomejen čas za plačilo primernega nadomestila, ki ga je treba imetniku plačati na podlagi člena 14 navedene uredbe. Samo z opredelitvijo roka, naloženega zadevnemu kmetu, se omogoči sodni pregon morebitnih kršiteljev in s tem zagotovitev upoštevanja te obveznosti.

40. V zvezi s tem poudarjam, da je bil z osnovno uredbo uveden sistem varstva, ki ga je treba uporabljati enotno na celotnem ozemlju Unije, zlasti glede pogojev, na podlagi katerih ima kmet pravico uporabiti pridelek za razmnoževanje, ( 38 ) kar pa ne bi bilo mogoče, če bi se ta instrument razlagal tako, da ne nalaga implicitno upoštevanja skupnega roka za plačilo. Poleg tega poudarjam, da pri tem ne gre za procesni rok, to je za kategorijo rokov, pri kateri imajo države članice normativno avtonomijo, če ne obstajajo predpisi Unije na tem področju, ( 39 ) ampak za materialni rok, ker omogoča, da se ne izgubi materialna pravica, kot je posebna pravica kmetov.

41. Poleg tega opozarjam, da je treba v skladu s ciljem iz člena 2 izvedbene uredbe zagotoviti ustrezno ravnotežje med zakonitimi interesi zadevnega kmeta in imetnika. Če ne bi bilo strogo določenega roka, bi lahko slabonameren kmet brez večjega tveganja čakal neomejeno dolgo v upanju, da se bo izognil plačilu, ( 40 ) tako da je treba kmete spodbuditi k upoštevanju obveznosti, ki jih imajo do imetnikov žlahtniteljske pravice v Skupnosti. ( 41 ) Kot trdi družba STV, interesi imetnika ne bi bili dovolj zaščiteni, če bi lahko kmet uredil svoj položaj tudi po tem, ko bi imetnik odkril prikrito uporabo. ( 42 ) Če bi dovolili tako ureditev položaja, bi bilo to tudi v nasprotju z namenom zakonodajalca Skupnosti, saj je ta v členu 94 osnovne uredbe predvidel sodni pregon v primeru dokazane neizpolnitve obveznosti plačila primernega nadomestila v smislu člena 14 navedene uredbe. Treba je torej priznati, da je logično, da se za kmeta, ki se sklicuje na odstopanje iz navedenega člena, določi rok za plačilo.

42. Za okrepitev pravne varnosti, splošnega načela prava Unije, katerega upoštevanje je še toliko pomembnejše na področju finančnih obveznosti, ( 43 ) se mi zdi, da ni zaželeno slediti predlogu, ki ga primarno navaja nizozemska vlada in v skladu s katerim naj bi se priznalo, da merilo „razumnega roka“ zadostuje za določitev plačila navedenega nadomestila. Menim, da je bolje določiti rok, katerega konec je jasneje opredeljiv in torej predvidljiv.

43. Tako kot družbi STV in Komisiji se mi za konec roka zdi najustreznejši datum konca tržnega leta, v katerem je zadevni kmet dejansko uporabil semenski material zavarovane sorte. V členu 7(2) izvedbene uredbe je namreč navedeno, da je treba primerno nadomestilo iz člena 14(3) osnovne uredbe plačati „v“„tržnem letu“, ki je opredeljeno kot leto, „ki se začne 1. julija in konča 30. junija naslednje koledarsko leto“. Strinjam se s stališčem Komisije, v skladu s katerim je ta določba, čeprav se nanaša na področje, ki se razlikuje od področja posebne pravice kmetov, ( 44 ) vseeno jasna glede dejstva, da je zakonodajalec Skupnosti tržno leto dojemal kot primeren rok, v katerem je treba plačati primerno nadomestilo iz člena 14 osnovne uredbe.

44. Poleg tega se nizozemska vlada strinja s tem pristopom, saj pojasni, da bi se moral „razumni rok“, ki ga predlaga, vsekakor končati pred datumom, ki označuje začetek setvene sezone, ki sledi tržnemu letu, v katerem so bili posejani pridelki, z obrazložitvijo, ki je po mojem mnenju utemeljena, da je logično, da se od kmeta zahteva, naj svojo finančno obveznost poravna najpozneje do tega datuma, ker bo do takrat načeloma pobral pridelek, ustvarjen s pridelanim materialom.

45. Nazadnje, kar zadeva pogoje plačila primernega nadomestila na podlagi člena 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe, se vprašanje, ali mora kmet to plačilo izvesti spontano ali na zahtevo imetnika, res ne pojavi izrecno v vprašanjih za predhodno odločanje, vendar pa ga je mogoče razbrati iz obrazložitve predložitvene odločbe. V zvezi s tem družba STV trdi, da v nasprotju s trditvami toženih strank Vogel in španske vlade ( 45 ) obveznost plačila navedenega nadomestila ni pogojena z zahtevo za plačilo ali celo predhodno izdajo računa s strani imetnika, saj lahko zadevni kmetje sami določijo znesek tega nadomestila, ki ga je treba plačati zadevnemu imetniku. ( 46 )

46. Zdi se, da besedilo navedene četrte alinee govori v prid trditvi, ki jo zagovarja družba STV, ker je v njej v zapovedujočem tonu navedeno, da „kmetje morajo plačati imetniku primerno nadomestilo,“ medtem ko je v šesti alinei istega odstavka 3 določeno, da „kmetje […] imetnikom na njihovo zahtevo priskrbijo ustrezne podatke“ ( 47 ). Poleg tega bi se slabonamerni kmet, če bi zadostovalo, da se potuhne, čeprav je opravil dejanja iz člena 14 osnovne uredbe, prelahko izognil obveznosti plačila, dokler ne bi bil predmet hipotetičnega nadzora, pri čemer je treba navesti, da se je treba tega še toliko manj bati pri kmetijskih rastlinah, ki tako kot krompir niso predmet priprave materiala.

47. Kot namreč na splošno velja pri izkoriščanju pravic intelektualne lastnine, si morajo njihovi uporabniki sami priskrbeti informacije o imetnikih teh pravic in pogojih njihovega izkoriščanja, zlasti s finančnega vidika. To izhaja iz določb člena 94(1) osnovne uredbe, v katerem je obveznost plačila primernega nadomestila kot kompenzacije določena tudi v primeru nekrivdne kršitve, pri čemer se torej postopek zoper zadevnega kmeta začne zaradi objektivne odgovornosti. ( 48 )

48. Vseeno se mi zdi, da bi za ohranitev ustreznega ravnotežja med zakonitimi interesi kmeta in zakonitimi interesi imetnika, na katero se nanaša člen 2 izvedbene uredbe, kmet načeloma moral prevzeti pobudo za plačilo primernega nadomestila v roku, ki ga bo opredelilo Sodišče, vendar da bi se moral v primeru dvoma glede dolgovanega zneska, ki ga bo kmet včasih morda težko izračunal sam, ( 49 ) obrniti na imetnika in z njegovo pomočjo določiti znesek, ki mu ga mora plačati. ( 50 ) Res je, da je Sodišče izključilo, da se za obveznost obvestitve imetnika, ki je določena v členu 14(3), šesta alinea, osnovne uredbe, šteje, da na splošno velja za vse kmete, ( 51 ) vendar ta sodna praksa nikakor ne pomeni, da kmetu, ki se je vede odločil, da bo izkoristil odstopanje iz člena 14 osnovne uredbe, ni treba o tem spontano obvestiti zadevnega imetnika. ( 52 )

49. Zato menim, da je treba na vprašanji, predloženi Sodišču, odgovoriti skupaj in odločiti, da je treba člena 14 in 94 osnovne uredbe razlagati tako, da če se zadevni stranki ne dogovorita drugače, mora kmet, ki se sklicuje na odstopanje iz navedenega člena 14, imetniku zavarovane rastlinske sorte plačati primerno nadomestilo šele od trenutka, ko dejansko uporabi to sorto, in najpozneje do konca tržnega leta, v katerem je ta uporaba izvedena, to je najpozneje do 30. junija po datumu ponovne setve.

50. Za potrditev razlage določb, na katere se nanaša predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki jo priporočam, poudarjam, da ta pristop ustreza običajnemu pravilu na področju pravic intelektualne lastnine, v skladu s katerim je v primeru neobstoja vnaprejšnjega plačila, ki je v obravnavanem primeru po mojem mnenju izključeno, obveznost plačila nadomestila, navadno v obliki tantiem, vezana na dejansko koriščenje zadevne pravice. Poleg tega predložitveno sodišče poudarja, da se ta pristop ujema tudi z običajno prakso na področju žlahtniteljskih pravic, med drugim prakso družbe STV.

IV – Predlog

51. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Landgericht Mannheim (Nemčija), odgovori: Člena 14 in 94 Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti v povezavi s členom 5 in naslednjimi Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) navedene uredbe (ES) št. 2100/94, je treba razlagati tako, da ima kmet možnost uporabiti pridelek, ki ga je pridobil tako, da je na svojem posestvu posejal semenski material zavarovane sorte, brez odobritve imetnika navedene žlahtniteljske pravice, če mu plača primerno nadomestilo v smislu navedenega člena 14 v roku, ki se začne na datum, ko je kmet dejansko posejal svoj pridelek, in se izteče ob koncu tržnega leta, v katerem je bila ta uporaba izvedena.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 390.

( 3 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 18, str. 63.

( 4 ) Nadaljnje spremembe zadevnih uredb po njunem sprejetju ne vplivajo neposredno na to zadevo.

( 5 ) V zvezi z dejavnostjo družbe STV in veljavnostjo take organizacije imetnikov glej sodbo Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, točke 17, 51 in 58).

( 6 ) V zvezi z obveznostjo ponudnikov storitev za pripravo materiala, da na podlagi člena 14 osnovne uredbe imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti zagotovijo informacije, glej sodbi Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, točki 54 in 66) in Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, točka 42).

( 7 ) Tožene stranke Vogel trdijo, da jim ni bilo treba odgovoriti na zahtevo za informacije z dne 31. maja 2012, ker se ta zahteva ni nanašala na tekoče tržno leto, kar je v nasprotju s členom 8(3) izvedbene uredbe. Navedeni člen se nanaša na informacije, ki jih mora kmet v skladu s členom 14(3), šesta alinea, osnovne uredbe zagotoviti imetniku žlahtniteljske pravice na njegovo zahtevo. V zvezi s tem glej sodbi Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, zlasti točke od 59 do 72) in Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (EU:C:2004:135, točke od 59 do 62).

( 8 ) V skladu s sedemnajsto uvodno izjavo osnovne uredbe „je treba ob uresničevanju žlahtniteljskih pravic v Skupnosti upoštevati omejitve iz določb, sprejetih v javnem interesu“.

( 9 ) Glej osemnajsto uvodno izjavo in člen 14(1) osnovne uredbe.

( 10 ) Glej zlasti sodbo Schulin (EU:C:2003:218, točki 7 in 47).

( 11 ) Odstopanje se uporablja samo za vrste kmetijskih rastlin, ki so taksativno naštete v navedenem členu 14(2), med katerimi je Hordeum vulgare L. – Orge, katere prikrita uporaba se obravnava v sporu v glavni stvari.

( 12 ) Kmet, ki je zakonito pridobil semena zavarovane rastlinske sorte, ima soglasje imetnika za izvedbo prvega vegetativnega in generativnega razmnoževanja te sorte. Nasprotno je uporaba dobljenega pridelka dejanje, za katero imetnik na splošno ni dal soglasja in ki bi lahko pomenilo kršitev. Kljub temu lahko kmet na podlagi odstopanja iz navedenega člena 14 uporabi celoten pridelek ali del pridelka za vnovično sejanje sorte na svojem posestvu, to je ponovno setev (glej zlasti Bouche, N., Protection communautaire des obtentions végétales, JurisClasseur Droit international, Fascicule 572–200, 2014, točka 150 in naslednje).

( 13 ) Glej prvo in drugo uvodno izjavo izvedbene uredbe.

( 14 ) Cilj „zakonitega nadomestila“ v zvezi s tem je naveden v členu 5(3) izvedbene uredbe, ki se nanaša na „višino nadomestila“ iz navedenega člena 14.

( 15 ) Vendar je v tretji alinei tega odstavka 3 določeno, da so „mali kmetje“, kot so opredeljeni v tej določbi, oproščeni plačila navedenega nadomestila imetniku.

( 16 ) Konvencija, podpisana 2. decembra 1961 v Parizu, ki je bila večkrat spremenjena, nazadnje 19. marca 1991, in katere besedilo je dostopno na spletnem naslovu: http://www.upov.int/fr/publications/conventions/1991/act1991.htm. Evropska unija je h konvenciji UPOV pristopila 29. julija 2005.

( 17 ) Glej devetindvajseto uvodno izjavo osnovne uredbe.

( 18 ) Člen 15(2) konvencije UPOV določa „neobvezno izjemo“ in se glasi: „Ne glede na člen 14 [ki se nanaša na ‚Obseg žlahtniteljske pravice‘] lahko vsaka pogodbenica v razumnih mejah in ob upoštevanju varovanja zakonitih interesov žlahtnitelja omeji žlahtniteljsko pravico v zvezi z vsako sorto, da bi kmetom na njihovih posestvih za nadaljnjo reprodukcijo dovolila uporabiti pridelek, ki so ga dobili na svojem posestvu z gojenjem zavarovane sorte […]“. V zvezi z izvorom in podrobnostmi te določbe v primerjavi z ustreznimi določbami prava Unije glej Würtenberger, G., in drugi, European Community Plant Variety Protection, Oxford University Press, Oxford, 2009, str. 131.

( 19 ) Sodba Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, točka 71).

( 20 ) Sodba Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, točke 13, 23 in 24).

( 21 ) Prav tam, točki 34 in 35.

( 22 ) Iz sodbe Greenstar‑Kanzi Europe (C‑140/10, EU:C:2011:677, točki 44 in 49) izhaja, da lahko imetnik ali pridobitelj licence vloži tožbo zaradi kršitve tudi proti tretji osebi, ki je pridobila material zavarovane sorte prek drugega pridobitelja licence, ki je ravnal v nasprotju s pogoji ali omejitvami iz licenčne pogodbe, sklenjene pred tem med tem drugim pridobiteljem licence in imetnikom, ne glede na to, ali je tretja oseba poznala pogoje iz pogodbe.

( 23 ) Glej sodbi Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, točka 71) in Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 25), v kateri je Sodišče pojasnilo, da setev neprijavljenih semen pomeni „kršitev“ v smislu člena 94 osnovne uredbe.

( 24 ) V navedenem odstavku 2 je določeno: „Če gre za majhno malomarnost, se te zahteve lahko zmanjšajo v skladu z obsegom malomarnosti, vendar ne smejo biti manjše od koristi, ki jih je kršitelj iz tega pridobil.“

( 25 ) V zvezi s tem razlikovanjem glej sklepne predloge, ki sem jih predstavil v zadevi Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, točka 41 in naslednje), in sodbo Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 28).

( 26 ) Moj poudarek. V zvezi s tem pojmom iz navedenega člena 14(3), četrta alinea, glej sodbo Saatgut‑Treuhandverwaltung (od C‑7/05 do C‑9/05, EU:C:2006:376), ki se nanaša na razlago člena 5(2), (4) in (5) izvedbene uredbe, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2605/98 z dne 3. decembra 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 24, str. 162), v katerem so opredeljena merila, ki omogočajo oceno natančnega zneska nadomestila, ki ga je v zvezi s tem treba plačati imetniku, kadar med zadevnimi strankami ni bila sklenjena pogodba ali se taka pogodba ne uporablja.

( 27 ) Moj poudarek. Sodba Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 43).

( 28 ) V zvezi s tem je treba navesti, da je odstopanje iz člena 14 osnovne uredbe rezultat kompromisa, saj je sprejetje te določbe povzročilo dolge razprave zaradi razhajanj pri pojmovanjih, ki so jih zagovarjali žlahtnitelji in kmetijski proizvajalci, ter neenotnosti med državami članicami, kot navaja Kiewiet, B., Régime de protection communautaire des obtentions végétales, Comptes rendus de l’Académie d’agriculture de France, 1997, vol. 83, št. 2, str. 5 in naslednje, točka 2.3.

( 29 ) Sodišče je nekatere nenatančnosti, ki obstajajo v francoski različici osnovne uredbe in izvedbene uredbe glede na druge jezikovne različice teh instrumentov, popravilo v sodbah Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 28) in Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, točka 27).

( 30 ) V zvezi s tem glej točko 45 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 31 ) Moj poudarek.

( 32 ) Ideja trenutka, v katerem nastane obveznost plačila, je jasneje razvidna iz jezikovnih različic, kot so španska, italijanska, portugalska in finska, in ne iz francoske.

( 33 ) Moj poudarek.

( 34 ) Glej zlasti sodbo Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, točka 47).

( 35 ) V zvezi z zadevnimi interesi glej sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz‑Jaraboja Colomerja v združenih zadevah Saatgut‑Treuhandverwaltung (od C‑7/05 do C‑9/05, EU:C:2006:97, točki 22 in 23).

( 36 ) Navedeni člen 2 z naslovom „Zaščita interesov“ v odstavku 1 določa, da pogoje, ki omogočajo odstopanje iz člena 14 osnovne uredbe „izvajata oba, imetnik […] in kmet, tako da ščitita zakonite interese drug drugega“, kar pomeni, da je treba v skladu z njegovim odstavkom 2 „upošteva[ti] potreb[o] po vzpostavitvi ustreznega ravnotežja med vsemi interesi ali potreb[o] po sorazmernosti med namenom zadevnega pogoja in dejanskim učinkom njegove izvedbe“.

( 37 ) Dodatno je mogoče ugotoviti, da predložitveno sodišče navaja, da določitev začetka obveznosti plačila za kmeta po datumu ponovne setve in po potrebi po zahtevi imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti ustreza običajni praksi na tem področju.

( 38 ) Glej tretjo in devetnajsto uvodno izjavo navedene uredbe, pri čemer je v zadnjenavedeni poudarjeno, da „je treba zagotoviti, da se pogoji predpišejo na ravni Skupnosti“.

( 39 ) Glej zlasti sodbo Kone in drugi (C‑557/12, EU:C:2014:1317, točka 24 in naslednje).

( 40 ) V zvezi s tem Komisija poudarja, da je treba upoštevati dejstvo, da so v skladu s členom 14(3), peta alinea, osnovne uredbe imetniki edini odgovorni za nadzor in preverjanje uporabe zavarovanih sort v okviru dovoljene setve iz tega člena ter so zato odvisni od dobre vere in sodelovanja zadevnih kmetov (glej sodbo Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 42).

( 41 ) Glej isto in moje sklepne predloge v zadevi Geistbeck (C‑509/10, EU:C:2012:187, točka 54).

( 42 ) Glej po analogiji sodbo Raiffeisen‑Waren‑Zentrale Rhein‑Main (C‑56/11, EU:C:2012:713, točke od 26 do 28), v kateri je Sodišče navedlo, da bi bilo v nasprotju s ciljem izvedbene uredbe, ki je namenjena uravnoteženemu varovanju zakonitih interesov žlahtnitelja in kmeta, če bi menili, da ni nobene časovne omejitve za obveznost posredovanja informacij, ki velja za ponudnika storitev za pripravo materiala.

( 43 ) Ker je načelo pravne varnosti del pravnega reda Unije, ga morajo njene institucije in države članice upoštevati pri izvajanju pooblastil, ki so jim podeljena s pravnimi akti Unije. Po eni strani zahteva jasnost in natančnost pravnih pravil in po drugi strani predvidljivost njihove uporabe za pravne subjekte. To načelo se uveljavlja s posebno strogostjo, kadar gre za predpise, ki lahko vključujejo finančno breme, da bi se zadevnim subjektom omogočilo, da se natančno seznanijo z obveznostmi, ki so jim s temi predpisi naložene. Glej zlasti sodbe Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, točka 58); „Goed Wonen“ (C‑376/02, EU:C:2005:251, točka 32) in Traum (C‑492/13, EU:C:2014:2267, točke od 27 do 29).

( 44 ) Kot je navedeno v peti uvodni izjavi izvedbene uredbe, so z njenim členom 7 z naslovom Mali kmeti dopolnjena merila, ki omogočajo opredelitev te kategorije kmetov, ki so izrecno oproščeni plačila primernega nadomestila in so navedeni v členu 14(3), tretja alinea, osnovne uredbe. V odstavku 2 člena 7 je pojasnjeno, da so zemljišča, ki so v prahi „v tržnem letu […], v katerem zapade plačilo za nadomestilo“, del zemljišč, ki jih je treba upoštevati za določitev, ali kmet pripada navedeni kategoriji, če Unija ali država članica podeli subvencije ali nadomestila za zemljišča v prahi (moj poudarek).

( 45 ) Španska vlada meni, da bi moral imetnik, ker v pravu Unije ni določen natančen rok za plačilo navedenega nadomestila, tako plačilo zahtevati v zastaralnem roku, določenem z določbami svojega nacionalnega prava v zvezi s tovrstnimi zahtevki, ter pri tem določiti znesek, ki ga je treba plačati na podlagi izstavljenega računa, in navesti rok za plačilo, ter da v nasprotnem primeru obveznosti plačila navedenega nadomestila, čeprav bi nastala, ne bi bilo mogoče šteti za zapadlo in izterljivo, tako da kmet ne bi mogel storiti kršitve, na katero se nanaša člen 94 osnovne uredbe.

( 46 ) Družba STV meni, da v obravnavanem primeru vodnik, v katerem so naštete zavarovane sorte, ki jih upravlja, ki se vsako leto pošlje kmetom, in dodatne informacije na njeni spletni strani (glej točko 6 teh sklepnih predlogov) zadevnim strankam omogočajo enostaven izračun zneska, ki ga morajo plačati v zvezi s tem.

( 47 ) Moj poudarek.

( 48 ) Nasprotno pa obveznost povračila škode, ki nastane imetniku kot žrtvi kršitve, kar je namen navedenega člena 94 (glej sodbo Geistbeck, C‑509/10, EU:C:2012:416, točka 36), vključuje namerni element v okoliščinah, navedenih v odstavku 2 tega člena.

( 49 ) Merila za določitev višine primernega nadomestila, ki so opredeljena s členom 5(2) in naslednjimi, so namreč zapletena. Poleg tega je v členu 14(3), šesta alinea in fine, osnovne uredbe navedeno, da se lahko „dejanska višina tega primernega nadomestila […] sčasoma spremeni“.

( 50 ) V členu 10 izvedbene uredbe je namreč pojasnjeno, da mora imetnik kmetu sporočiti bistvene informacije za izračun zneska primernega nadomestila, ki ga mora plačati na podlagi člena 14(3), četrta alinea, osnovne uredbe.

( 51 ) Sodišče je v sodbah Schulin (C‑305/00, EU:C:2003:218, točka 69 in naslednje), Brangewitz (C‑336/02, EU:C:2004:622, točka 53 in naslednje) in Saatgut‑Treuhandverwaltungsgesellschaft (C‑182/01, EU:C:2004:135, točka 62) poudarilo, da ni niti z osnovno uredbo niti z izvedbeno uredbo predvidena možnost za imetnika, če nima indicev o morebitni uporabi posebne pravice kmetov s strani osebe, da od nje zahteva, naj ga obvesti, ali je uveljavila ali namerava uveljaviti to posebno pravico.

( 52 ) V nemški pravni literaturi je bilo ugotovljeno, da ni nobenega razloga, zakaj oseba, ki je uporabila posebno pravico kmetov, ne bi smela biti obvezana, da neposredno zagotovi potrebne informacije v zvezi s tem (glej Würtenberger, G., Nachbauvergütungen: eine kritische Bestandsaufnahme, v Rechtsschutz von Pflanzenzüchtungen, Metzger, A. [pod vodstvom], Mohr Siebeck, Tübingen, 2014, str. 111).