ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 2, od 5 do 7 in 13 Okvirnega sklepa 2008/675 je navedeno: „(2) Svet je 29. novembra 2000 v skladu s sklepi Evropskega sveta iz Tampereja sprejel program ukrepov za izvajanje načela o vzajemnem priznavanju odločb v kazenskih zadevah, ki predvideva ‚sprejetje enega ali več instrumentov o uvedbi načela, da mora biti sodišču v eni državi članici pri oceni kazenske evidence storilca, ugotavljanju povratništva ter določitvi vrste kazni in načina njene izvršitve omogočeno upoštevati pravnomočne kazenske sodbe, ki so jih izrekla sodišča v drugih državah članicah‘. […] (5) Treba bi bilo uveljaviti načelo, po katerem bi države članice obsodbam, izrečenim v drugih državah članicah, morale priznati učinke, enakovredne tistim, ki jih priznavajo obsodbam, izrečenim v skladu z nacionalno zakonodajo na njihovih sodiščih, in sicer ne glede na to, ali te učinke nacionalna zakonodaja obravnava kot dejansko stanje ali kot učinke postopkovnega ali materialnega prava. Vendar cilj tega okvirnega sklepa ni uskladiti posledice, ki jih različne nacionalne zakonodaje predvidevajo v zvezi z obstojem prejšnjih obsodb, obveznost upoštevanja prejšnjih obsodb, izrečenih v drugih državah članicah, pa velja le do tiste mere, do katere se prejšnje nacionalne obsodbe upoštevajo po nacionalni zakonodaji. (6) V nasprotju z drugimi instrumenti namen tega okvirnega sklepa ni izvrševanje sodnih odločb, izdanih v eni državi članici, v drugi državi članici, marveč naj bi z njim omogočili, da bi prejšnje obsodbe, izrečene v določeni državi članic[i,] lahko učinkovale v drugi državi članici, in sicer do tiste mere, do katere takšen učinek prejšnjih nacionalnih obsodb predvideva nacionalna zakonodaja. Tako ta okvirni sklep ne nalaga obveznosti upoštevanja prejšnjih obsodb v primerih, ko na primer informacije, pridobljene na podlagi veljavnih instrumentov, ne zadostujejo, ko nacionalna obsodba zaradi dejanja, za katero je bila izrečena prejšnja obsodba, ne bi bila mogoča, ali pa ko prej izrečene kazni zadevni nacionalni pravni sistem ne pozna. (7) Učinki obsodbe, izrečene v drugi državi članici, bi morali biti enakovredni učinkom nacionalnih odločb, ne glede na to ali gre za predhodni postopek kazenskega postopka, sojenje ali izvršitev kazni. […] (13) Ta okvirni sklep spoštuje različne notranje rešitve in postopke, potrebne za upoštevanje prejšnjih obsodb v drugi državi članici. Izključitev možnosti revizije prejšnje obsodbe državi članici ne preprečuje, da bi izdala odločbo, s katero po potrebi tem prejšnjim obsodbam prizna enakovredne pravne učinke. Ne glede na to postopki, ki se uporabijo za izdajo takšne odločbe, ob upoštevanju potrebnega časa in postopkov ali formalnosti, ne bi smeli onemogočati, da se prejšnji obsodbi iz druge države članice prizna enakovreden učinek.“
95

Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo in/ali storilo očitno napako pri presoji z odločitvijo, da zadevnih naložb ni mogoče opredeliti kot popravni ukrep. Po eni strani, v nasprotju s tem, kar je bilo razsojeno v točkah od 199 do 201 izpodbijane sodbe, naj bi bilo mogoče iz sodbe z dne 30. aprila 2009, Nintendo in Nintendo of Europe/Komisija (T‑13/03, EU:T:2009:131), ter iz odločb nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, sklepati, da se pojem poprave kršitve lahko nanaša na pozitivne učinke v naravi, in ne toliko na finančne učinke, tudi če so posredni. Člen 18(3) Direktive 2014/104 naj bi potrjeval in spodbujal tudi upoštevanje takih ukrepov pri izračunu glob. Po drugi strani naj v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče količinsko določiti ter natančno in učinkovito dodeliti neposredne poprave kršitve. Če torej družba Orange ne bi enostransko izvedla zadevnih naložb, katerih pomembnost in pozitivne učinke naj bi priznali UKE in alternativni operaterji, naj bi bilo le malo oseb deležnih poprave kršitve. V zvezi s tem naj bi Splošno sodišče v točkah od 204 do 206 izpodbijane sodbe napačno menilo, da pozitivni učinki, ki so tam navedeni, izhajajo iz sporazuma z UKE, in ne iz navedenih naložb.
71

Vendar je Sodišče že razsodilo, da se država članica, če se je tako kot v postopku v glavni stvari odločila, da KNPVP, ki so rezidenti in so upravičeni do dividend, ki izvirajo iz domače države, ne bo obdavčila, ne more sklicevati na nujnost zagotoviti enakomerno razdelitev davčne pristojnosti med državami članicami, da bi s tem upravičila obdavčitev KNPVP, ki so nerezidenti in so upravičeni do takih dohodkov (sodba z dne 10. maja 2012, Santander Asset Management SGIIC in drugi, od C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, točka 48 in navedena sodna praksa).
25

V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionalno upravno sodišče v Laciju, Italija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja, ki so identična v zadevah C‑259/16 in C‑260/16: „1. Ali pravo [Unije], zlasti člen [2], točke 1, 1a in 6, Direktive [97/67] nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, kakršni so zlasti člen [1(2)](a) in (f) zakonske uredbe št. [261/99], člen 1(1), točka (g) v povezavi s točko (r) in točka (i), [uredbe o pooblastilih] in pravilnik o postopkih za izdajo pooblastil za zagotavljanje javnih poštnih storitev iz odloka [z dne 29. julija 2015], ker določajo, da v poštno storitev spadajo tudi storitve cestnega prevoza, špedicije in hitre pošte? 2. Ali pravo [Unije], zlasti člen 9(1) in [2], točka 19, Direktive [97/67] ter načeli sorazmernosti in razumnosti, nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, zlasti člena 6(1) zakonske uredbe št. [261/99] in člena 8 [uredbe o pooblastilih] ter pravilnika o postopkih za izdajo pooblastil za zagotavljanje javnih poštnih storitev iz odloka [z dne 29. julija 2015], ker izvajalcem storitev cestnega prevoza, špedicije in hitre pošte nalagajo pridobitev splošnega dovoljenja, poleg tistega, s katerim se zagotavlja izpolnjevanje bistvenih zahtev na področju izvajanja poštnih storitev? 3. Ali pravo [Unije], zlasti člen 7(4) in člen 9(2) Direktive [97/67], nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, kakršni so člena 6(1a) in 10(2) zakonske uredbe [št. 261/99], člen 11(1)(f) in 15(2) [uredbe o pooblastilih] ter člen 9 pravilnika o postopkih za izdajo pooblastil za zagotavljanje javnih poštnih storitev iz odloka [z dne 29. julija 2015], ker izvajalcem storitev cestnega prevoza, špedicije in hitre pošte nalagajo obveznost prispevanja v kompenzacijski sklad za univerzalno storitev? 4. Ali pravo [Unije], zlasti člen 9(2) Direktive [97/67] nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, kakršni so člena 6 in 10 zakonske uredbe [št. 261/99], člen 11(1)(f) in člen 15(2) [uredbe o pooblastilih] ter člen 9 pravilnika o postopkih za izdajo pooblastil za zagotavljanje javnih poštnih storitev iz uredbe [z dne 29. julija 2015], ker ne vsebujejo presoje primerov, v katerih je mogoče prispevanje v kompenzacijski sklad za stroške, povezane z univerzalno storitvijo, šteti za ustrezno, niti ne določajo podrobnih izvedbenih pravil, ki bi se razlikovala glede na subjektivni položaj subjektov, ki prispevajo v sklad, in glede na položaj trgov?“
15

Navedeno sodišče je zlasti preučilo napotke potnikom, objavljene na spletnem mestu družbe Finnair, ki vsebujejo različna navodila glede tega, kako se prijavi škoda in vloži pravilna pisna reklamacija. To sodišče je ugotovilo, da se prijava škode lahko poda po telefonu, medtem ko je treba pisno reklamacijo vložiti z določenim obrazcem, ki ga je treba izpolniti v sedmih dneh od prejema prtljage. Helsingin hovioijeus (pritožbeno sodišče v Helsinkih) je menilo, da navodila na spletnem mestu družbe Finnair „z vidika letalskega potnika kot potrošnika niso dovolj jasna in nedvoumna“. To sodišče je menilo, da navodila ne navajajo namena prijave škode, zato lahko potnik kot potrošnik legitimno misli, da reklamacija po telefonu, ki jo je zabeležil uslužbenec podjetja, ravno tako spoštuje pogoje formalne pisne reklamacije. V konkretnem primeru naj bi K. Mäkelä-Dermedesiotis nastalo izgubo natančno opisala družbi Finnair, v pisnem potrdilu o vložitvi prijave škode, ki ga je izdala ta družba, pa je navedeno, da je bila njena reklamacija takrat vnesena v informacijski sistem družbe Finnair. Poleg tega je ta družba prejela to prijavo škode, vendar K. Mäkelä-Dermedesiotis ni obvestila, da ocenjuje, da ta ne zadostuje za to, da se lahko vloži odškodninska tožba zoper tega letalskega prevoznika, in ji ni navedla, da mora vložiti tudi pisno reklamacijo.
2

Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov med Western Sahara Campaign UK na eni strani ter Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (davčna in carinska uprava, Združeno kraljestvo) in Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (minister za okolje, prehrano in kmetijske zadeve, Združeno kraljestvo) na drugi, ker sta ta uprava in ta minister izvajala mednarodne sporazume, sklenjene med Evropsko unijo in Kraljevino Maroko, in akta sekundarnega prava, povezana s temi sporazumi.
13

Pritožnik je v podporo svoji tožbi v bistvu navedel dva tožbena razloga, in sicer, prvič, nezakonitost in neutemeljenost spornega sklepa, odločitve kvestorjev, odločitve predsedstva in obvestila o dolgovanem znesku, in drugič, kršitev zastaralnega roka ter načel razumnega roka, pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj pri sprejetju spornega sklepa in obvestila o dolgovanem znesku.
34

Četrtič, sodba z dne 6. maja 2010, Komisija/Francija (C‑94/09, EU:C:2010:253), se nanaša na to, ali je nacionalna ureditev, ki določa, da država članica selektivno uporablja nižjo stopnjo DDV za prevoz trupla z vozilom podjetij, ki opravljajo pogrebno dejavnost, ne pa za druge storitve, ki jih ta zagotavljajo, in dobavo blaga v zvezi s tem, v skladu z Direktivo 2006/112. Sodišče je pri ugotavljanju, ali je selektivna uporaba nižje stopnje DDV v skladu s členi od 96 do 99(1) Direktive 2006/112, menilo, da vprašanje, ali je treba transakcijo, ki je sestavljena iz več elementov, šteti za enotno storitev, ni odločilno za izvajanje diskrecijske pravice držav članic, ki jim jo pušča Direktiva 2006/112 v zvezi z uporabo nižje stopnje DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 6. maja 2010, Komisija/Francija, C‑94/09, EU:C:2010:253, točka 33). To so okoliščine, v katerih je Sodišče menilo, da ni treba raziskati, ali je treba storitve, ki jih opravljajo podjetja, ki se ukvarjajo s pogrebno dejavnostjo, obravnavati kot enotno transakcijo, treba pa je preveriti, ali prevoz trupla z vozilom pomeni konkretni in posebni vidik kategorije storitev, ki je navedena v točki 16 Priloge III k Direktivi 2006/112, in po potrebi preučiti, ali uporaba te stopnje pomeni kršitev načela davčne nevtralnosti (sodba z dne 6. maja 2010, Komisija/Francija, C‑94/09, EU:C:2010:253, točka 34).
63

Na drugem mestu, po mnenju te države članice Splošno sodišče ni preverilo zanesljivosti in doslednosti vzorca javnih razpisov, na katerega se je oprla Komisija, in tega, ali je ta uporabila upoštevne podatke. Splošno sodišče naj bi tako napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 108 izpodbijane sodbe razsodilo, da španski organi niso predložili elementov, potrebnih za ugotovitev združljivosti pomoči. Prvič, Komisija naj bi sama odločila, da bo analizirala vzorec, ki so ga predložili španski organi, in naj bi pri Splošnem sodišču zatrdila, da ne ve, koliko javnih razpisov je preučila. Drugič, vprašanje zanesljivosti vzorca, ki so ga predložili španski organi v okviru sodnega postopka, naj vsekakor ne bi bilo upoštevno, ker bi bilo treba nadzor nad zakonitostjo spornega sklepa opraviti ob upoštevanju elementov, ki so bili na voljo ob sprejetju tega sklepa.
Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki v primeru, da družba rezidentka v okviru prenosa sredstev prenese stalno poslovno enoto nerezidentko na družbo, ki je prav tako nerezidentka, prvič, določa takojšnjo obdavčitev kapitalskih dobičkov, ki so posledica te operacije, in drugič, ne dovoljuje odloga plačila dolgovanega davka v davčnem letu, v katerem je prišlo do te operacije, medtem ko so v primerljivem nacionalnem položaju ti dobički obdavčeni šele ob prodaji prenesenih sredstev, ker s to zakonodajo ni dovoljeno poznejše plačilo tega davka.
Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC, je treba razlagati tako, da v položaju, v katerem je državljan Evropske unije s tem, da se je preselil v državo članico, ki ni država njegovega državljanstva, in tam na podlagi člena 7(1) ali člena 16(1) te direktive prebival, uveljavil svojo pravico do prostega gibanja, nato ob ohranitvi svojega izvornega državljanstva pridobil državljanstvo te države ter se več let zatem poročil z državljanom tretje države, s katerim še vedno prebiva na ozemlju navedene države članice, ta državljan tretje države na podlagi določb te direktive ni upravičen do izvedene pravice do prebivanja v zadevni državi članici. Vendar pa je do take pravice do prebivanja lahko upravičen na podlagi člena 21(1) PDEU pod pogoji, ki ne smejo biti strožji od pogojev, ki so v Direktivi 2004/38 določeni za dodelitev navedene pravice državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Unije, ki je s preselitvijo v drugo državo članico kot tisto, katere državljanstvo ima, uveljavil svojo pravico do prostega gibanja.
Glede transakcije iz leta 2006 Združeno kraljestvo trdi, da je sestavljena iz prenosa obstoječih delnic na klirinško družbo, brez ustvarjanja novega kapitala za družbo, na katerega se lahko pobere kolkovina v skladu s členom 12(1)(a) Direktive 69/335, ki določa, da države članice z odstopanjem od njenih členov 10 in 11 lahko obračunajo davek na prenos vrednostnih papirjev. Izpodbija razlago družbe Air Berlin, da je člen 12 te direktive omejen zgolj na položaje, v katerih pride do prenosa lastništva med osebami, ki so investitorji, tako da prenos na klirinško družbo s to določbo ni zajet. Združeno kraljestvo trdi, da pojem „prenos vrednostnih papirjev“ iz tega člena 12 zajema vsak prenos, s katerim se prenese pravica ali interes v zvezi z vrednostnimi papirji z ene osebe na drugo, pri čemer ni odvisen od narave ali vrste prenosnika in naslovnika tega prenosa. Tak naj bi bil prenos vrednostnih papirjev na klirinško družbo, ki vpliva na lastništvo vrednostnih papirjev in bistveno spreminja pravice strank, ne glede na to, da dejansko lastništvo ni preneseno na to klirinško družbo.
70

Dalje je treba preučiti, ali je bilo takšno dejanje reproduciranja izvedeno za namen citiranja. V zvezi s tem člen 20(1)(c) Uredbe št. 6/2002 glede pojma „citiranje“ z ničimer ne napotuje na pravo držav članic. Iz zahtev za enotno uporabo prava Unije in v zvezi z načelom enakosti pa je razvidno, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki se pri opredelitvi svojega smisla in področja uporabe ne sklicuje posebej na pravo držav članic, običajno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji, to razlago pa poiskati poleg v besedilu te določbe tudi ob upoštevanju okvira določbe in ciljev, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej med drugim sodbi z dne 3. septembra 2014, Deckmyn in Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, točka 14, in z dne 10. decembra 2015, Lazar, C‑350/14, EU:C:2015:802, točka 21).
4

Člen 1 te direktive, naslovljen „Vsebina in področje uporabe“, v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Ta direktiva določa pravila glede pravice do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih in postopkih za izvrševanje evropskega naloga za prijetje. 2. Pravica iz odstavka 1 se uporablja za osebe od trenutka, ko jih pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali kako drugače obvestijo, da so osumljen[e] ali obdolžen[e] storitve kaznivega dejanja, do zaključka postopka, kar pomeni do končne ugotovitve, ali so storil[e] kaznivo dejanje, vključno, če pride v poštev, z izrekom kazni in obravnavo vseh pritožb.“
33

V tem primeru, kot je v bistvu spomnilo Splošno sodišče v točki 25 izpodbijane sodbe, je Sodišče v sodbi z dne 17. marca 2011, AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153), v odgovor na predlog za sprejetje predhodne odločbe glede veljavnosti Uredbe št. 530/2008 razsodilo, da je ta neveljavna, ker so prepovedi od 23. junija 2008 začele veljati zgolj za španske ribiče, medtem ko so za plovila z zaporno plavarico, ki plujejo pod zastavo Grčije, Francije, Italije, Cipra in Malte te prepovedi začele veljati od 16. junija 2008, ne da bi bilo to različno obravnavanje objektivno utemeljeno. Kot je bilo navedeno v točki 13 te sodbe, je Sodišče v sodbi z dne 14. oktobra 2014, Buono in drugi/Komisija (C‑12/13 P in C‑13/13 P, EU:C:2014:2284, točki 59 in 60), ki je bila izdana na podlagi pritožbe zoper sodbo Splošnega sodišča, s katero je bilo odločeno o odškodninskem zahtevku, ki so ga vložili francoski ribiči, poudarilo, da se neveljavnost te uredbe nanaša zgolj na njen člen 2 v zvezi s španskimi ribiči, zato je člen 1 navedene uredbe ostal v veljavi glede plovil z zaporno plavarico, ki plujejo pod zastavo Grčije, Francije, Italije, Cipra in Malte ali so v navedenih državah registrirana.
2.

Člen 13(1) Uredbe št. 604/2013 je treba razlagati tako, da je treba šteti, da je državljan tretje države – čigar vstop so organi prve države članice, ki so bili soočeni s prihodom izjemno velikega števila državljanov tretjih držav, ki so želeli prečkati to državo članico, da bi v drugi državi članici vložili prošnjo za mednarodno zaščito, tolerirali, ne da bi izpolnjeval pogoje za vstop, ki načeloma morajo biti izpolnjeni v tej prvi državi članici – „nezakonito prečkal“ mejo navedene prve države članice v smislu te določbe.
16

V teh okoliščinah je Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (upravno in delovno sodišče v Budimpešti) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 183 [Direktive o DDV] razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, ki določajo, da se rok za vračilo preveč plačanega DDV podaljša do dneva izročitve zapisnika, sestavljenega po nadzoru, če je v okviru postopka davčnega nadzora v 30 dneh od datuma prejema zahtevka za vračilo davčnemu zavezancu naložena globa zaradi neizpolnitve obveznosti? 2. Ali člen 183 Direktive [o] DDV ob upoštevanju načel davčne nevtralnosti in sorazmernosti nasprotuje nacionalnim predpisom, ki v primeru dodelitve zneska z zamudo izključujejo plačilo zamudnih obresti, če je organ v okviru nadzora, ki se je nanašal na dodelitev tega zneska, davčnega zavezanca kaznoval v zvezi z obveznostjo sodelovanja, čeprav je nadzor, ki se je izvajal več let, trajal dolgo iz razlogov, ki jih večinoma ni mogoče pripisati davčnemu zavezancu? 3. Ali je treba člen 183 [Direktive o DDV] in načelo učinkovitosti razlagati tako, da je zahtevek za plačilo obresti, povezan z davki, ki so bili zadržani ali niso bili dodeljeni v nasprotju s pravom Unije, subjektivna pravica, ki izhaja neposredno iz samega prava Unije, tako da dokaz kršitve prava Unije in nevračila davka zadostuje za uveljavljanje pravice do obresti pred sodišči in drugimi organi držav članic? 4. Ali bi predložitveno sodišče, če bi na podlagi odgovorov na prejšnja vprašanja v sporu o glavni stvari moralo ugotoviti, da so nacionalni predpisi države članice v nasprotju s členom 183 Direktive [o] DDV, ravnalo v skladu s pravom Unije, če bi menilo, da je zavrnitev dodelitve zamudnih obresti v odločbah organov držav članic v nasprotju s členom 183 Direktive [o] DDV?“
51

Zahteve glede vsebine predloga za sprejetje predhodne odločbe so izrecno navedene v členu 94 Poslovnika Sodišča in v točki 15 Priporočil Sodišča Evropske unije nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL 2016, C 439, str. 1), v skladu s katerimi vsak predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje „povzetek predmeta spora in upoštevnih dejstev, kakor jih je ugotovilo predložitveno sodišče, ali vsaj navedbo dejanskih okoliščin, na katerih vprašanja temeljijo“, „vsebino nacionalnih določb, ki naj bi se uporabile v obravnavani zadevi, in po potrebi, upoštevno nacionalno sodno prakso“ ter „razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari“ (glej v tem smislu sklep z dne 20. julija 2016, Stanleybet Malta in Stoppani, C‑141/16, neobjavljen, EU:C:2016:596, točki 8 in 9 ter navedena sodna praksa).
74

Ugotoviti je treba, da se je glede na dokumente, ki jih je pridobitelj predložil ob prodaji, lahko razumno štelo, da ta pridobitelj prebiva v Španiji in da je sprožil postopke, ki so potrebni za to, da bi lahko tam uporabljal vozilo iz postopka v glavni stvari, čeprav pod posebnim režimom. Vendar pa mora predložitveno sodišče preveriti, ali je družba Santogal ravnala s potrebno skrbnostjo, da bi se prepričala, da transakcija ne bo vodila do njegovega sodelovanja pri davčni utaji. V zvezi s tem je treba dodati, da mora družba Santogal dokazati, da je ravnala s povečano skrbnostjo, prvič, zaradi vrednosti zadevnega vozila, in drugič, glede na to, da pri pridobitvi novega prevoznega sredstva posameznik pravice do odbitka DDV ne more uveljavljati niti v primeru nadaljnje prodaje pridobljenega vozila in ima zato v primerjavi z gospodarskim subjektom večji interes, da se izogne plačilu davka (sodba z dne 18. novembra 2010, X, C‑84/09, EU:C:2010:693, točka 43). Poleg tega je treba v okviru presoje, ki jo mora opraviti predložitveno sodišče, preveriti zlasti, ali je družba Santogal glede na elemente, s katerimi je ali bi lahko razpolagala, lahko vedela, da je začasna registrska oznaka namenjena le nerezidentom in da je pridobitelj predložil več naslovov v Španiji, kar bi lahko vzbudilo dvome v zvezi z njegovim dejanskim prebivališčem.
28

To sodišče meni, da so imeli ponudniki iger na srečo v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari dve možnosti sklenitve koncesijske pogodbe za prirejanje spletnih iger na srečo. Navaja, da prve možnosti, in sicer da bi ministrstvo za gospodarstvo objavilo javni razpis, to ministrstvo v celotnem spornem obdobju ni uporabilo. Glede druge možnosti, in sicer predložitve ponudbe za sklenitev koncesijske pogodbe, to sodišče pojasnjuje, da je le en ponudnik, ki bi ga bilo mogoče opredeliti kot „zanesljivega ponudnika iger na srečo“ v smislu zakonodaje, ki je veljala 25. junija 2014, lahko predložil tako ponudbo. V skladu s to zakonodajo pa na datum sprejetja prve odločbe o omejitvi dostopa do spletnih strani družbe Unibet ponudniki, ki niso mogli dokazati desetih let opravljanja storitev na Madžarskem, ne spadajo na področje uporabe izraza „zanesljivi ponudnik iger na srečo“. Zato to sodišče meni, da je bila družba Unibet izključena iz trga spletnih iger na srečo. Poleg tega predložitveno sodišče meni, da zaradi kratkega roka med 15. julijem 2014, ki je datum zakonske spremembe, na podlagi katere je bila opredelitev „zanesljivi ponudnik“ spremenjena tako, da bi družba Unibet lahko celo spadala pod ta pojem, in 29. avgustom 2014, ki je datum, ko je bila sprejeta druga odločba o omejitvi spletnih strani družbe Unibet, zadnja ni mogla več predložiti ponudbe, ki bi vsebovala vse podrobnosti.