ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31.

Prva možnost iz člena 10 Uredbe št. 1259/2010 je posledica vsesplošne uporabe kolizijskih pravil Unije za razvezo zakonske zveze in prenehanje življenjske skupnost v skladu s členom 4 iste uredbe: „Pravo, določeno v skladu s to uredbo, se uporablja ne glede na to, ali je pravo sodelujoče države članice ali ne.“ S to določbo je „možnost razveze zakonske zveze“ vzpostavljena kot splošen in pozitiven vidik kolizijskih pravil Unije glede razveze zakonske zveze in prenehanja življenjske skupnosti in, in concreto, mednarodnega družinskega prava. Favor divortii je v Uredbi št. 1259/2010 okrepljena z načeloma avtonomije strank in najtesnejše povezave s strankami. S temi pravili Unije je tako rekoč zahtevana „učinkovita temeljna pravica do razveze zakonske zveze, ki se ji ni mogoče odpovedati“. ( 13 )
12.

Storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razred 35 in ustrezajo zlasti temu opisu: „Storitve spletne prodaje, in sicer upravljanje spletnih trgov za kupce in prodajalce proizvodov in storitev; Storitve spletnega trgovanja, pri čemer prodajalci objavljajo proizvode ali storitve za prodajo, nakup ali oddaja ponudb pa potekata prek interneta, za omogočanje prodaje proizvodov in storitev drugih po računalniških omrežjih; Nudenje povratnih informacij o vrednotenju in ocenah prodajalcev proizvodov in storitev, vrednosti in cenah proizvodov in storitev prodajalcev, uspešnosti kupcev in prodajalcev, dobavi in splošnih trgovskih izkušnjah, povezanih s tem; Nudenje spletne podatkovne baze z ocenami za kupce in prodajalce, po kateri je mogoče iskati; Nudenje poslovnih informacij v zvezi s proizvodi in/ali storitvami, vrednotenje ter razporejanje tovrstnih proizvodov in storitev ter kupcev in ponudnikov tovrstnih proizvodov in/ali storitev; Iskanje, zbiranje, sistemizacija, obdelava in nudenje poslovnih informacij za tretje osebe […]“.
11.

Družba Ratiopharm je nato pri predložitvenem sodišču vložila revizijo. Navedeno sodišče meni, da se v sporu o glavni stvari postavljata vprašanji glede razlage prava Unije, ki sta odločilni za njegovo rešitev. Ker je treba člen 47(3) AMG razlagati v skladu s členom 96 Direktive 2001/83, bi bilo namreč treba ugotoviti, ali zadnjenavedena določba izčrpno ureja razdeljevanje brezplačnih vzorcev zdravil in tako farmacevte izključuje iz tega razdeljevanja. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da besedilo navedenega člena – odvisno od upoštevane jezikovne različice – ni enopomensko in da bi bilo prav tako mogoče trditi, da člen 96 Direktive 2001/83 ureja samo razdeljevanje zdravnikom in se ne opredeljuje glede razdeljevanja farmacevtom. Poleg tega naj ne bi bilo razloga za različno obravnavanje zdravnikov in farmacevtov, saj naj bi imeli obe kategoriji strokovnjakov enake potrebe seznaniti se z novimi zdravili in pacientom/strankam predstaviti njihovo uporabo. Različno obravnavanje zdravnikov in farmacevtov naj torej ne bi bilo objektivno upravičeno in naj bi bilo v nasprotju s svobodo opravljanja poklica in svobodo gospodarske pobude. Uvodna izjava 51 Direktive 2001/83 naj bi se nanašala tako na farmacevte kot na zdravnike. Če bi člen 96(1) Direktive 2001/83 razlagali tako, da je brezplačne vzorce zdravil prepovedano razdeljevati farmacevtom, bi bilo to v nasprotju s členom 94 te direktive, v skladu s katerim države članice same odločajo o darilih v naravi.
64.

V zvezi s tem navaja, da je procesna avtonomija držav članic izključena le, če obstajajo izrecne določbe, na podlagi katerih je treba nekemu konkretnemu sodišču priznati določene pristojnosti (kot je storjeno v členih 80 in 81 Uredbe št. 6/2002). Zato naj ne bi bilo ovir za to, da država odloči, da imajo izključno pristojnost v postopkih s tožbami zaradi kršitve in na ugotovitev ničnosti – in sicer tudi v fazi za izdajo začasne odredbe – specializirana sodišča za modele Skupnosti.
Sredstva, ki so zakonsko dodeljena upravljavcu lokalne železniške infrastrukture in ponudniku storitev lokalnega potniškega prevoza v državni lasti ter morajo biti izplačana iz državnega proračuna in so bila odobrena s finančnim zakonom, pomenijo prenos državnih sredstev in so pripisljiva državi;

za takšna sredstva je treba šteti, da so dodeljena, če je bila prejemniku v skladu z nacionalnim pravom podeljena brezpogojna pravica do njihove pridobitve oziroma mu je bila ta pravica podeljena pod določenimi pogoji in so ti izpolnjeni, kar mora preveriti predložitveno sodišče;

takšna sredstva, ki zmanjšajo možnost vstopa na trg konkurentu, ki deluje v drugih državah članicah, vplivajo na trgovino med državami članicami;

za takšno dodelitev sredstev je treba šteti, da jo je sprejela država kot javni organ, če ne temeljijo na predhodnih ekonomskih ocenah, kar mora preveriti predložitveno sodišče; in

za takšna sredstva je treba šteti, da lahko izkrivljajo konkurenco, če se, prvič, lahko uporabljajo za zagotavljanje neprekinjenega poslovanja prejemnika in če so, drugič, dejavnosti prejemnika predmet pravnega monopola, ki izključuje konkurenco na trgu, ne pa tudi za trg, tako da sredstva prejemniku omogočajo, da ostane na trgu, s tem pa preprečijo, da bi bila upravljanje lokalne železniške infrastrukture in zagotavljanje storitev lokalnega potniškega prevoza zaupana drugim podjetjem, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
74.

Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Bundesverwaltungsgericht (vrhovno upravno sodišče, Nemčija)), odgovori tako: V položaju, kakršen je ta iz spora v glavni stvari, v katerem je bila kmetu, ki je vložil zahtevke za pomoč, v katerih je prijavil površino, ki je presegala to, ki jo je naknadno ugotovil pristojni organ, naložena kazen, je treba člen 49 Uredbe Komisije (ES) št. 2419/2001 z dne 11. decembra 2001 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega in kontrolnega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti, vzpostavljenega z Uredbo Sveta (EGS) št. 3508/92, razlagati tako: – Na podlagi člena 49(5) se lahko šteje, da je obveznost vračila neupravičeno prejetih zneskov, če pristojni organ ni izvedel nobenega dejanja, usmerjenega v njeno izterjavo, zastarala po izteku bodisi desetih let od datuma izvedbe plačila bodisi štirih let od istega datuma, če je prosilec ravnal v dobri veri. Naloga predložitvenega sodišča je, da razjasni, ali je bila zadevna oseba ob vložitvi zahtevka, ki je predmet spora, dobroverna. – Člen 49(6) se za položaj iz obravnavane zadeve ne uporabi. – Določbe o zastaranju pri zahtevkih za pomoč v zvezi s tržnimi leti in premijskimi obdobji, ki so se začela pred 1. januarjem 2002, kakršne so bile določene v členu 52a Uredbe št. 2419/2001, niso „določbe o upravnih kaznih“ v smislu člena 2(2) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti. – Pogoji za zastaranje v skladu s členom 49(5) so drugačnih od teh, ki so podlaga za zastaranje v skladu s členom 49(6), zaradi česar retroaktivne uporabe člena 49(5), ki izhaja iz člena 52a Uredbe št. 2419/2001, ni mogoče po analogiji razširiti na člen 49(6).
16.

V teh okoliščinah je Tribunale Amministrativo Regionale della Campania (deželno upravno sodišče v Campanii, Italija) Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali načeli varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti iz Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) in načela, ki iz teh izhajajo, kot so načelo enakega obravnavanja, načelo prepovedi diskriminacije ter načeli sorazmernosti in učinkovitosti iz Direktive 2014/24/EU, pa tudi določbe člena 57(4)(c) in (g) navedene direktive, nasprotujejo uporabi nacionalne zakonodaje, kot je italijanska, ki v členu 80(5)(c) zakonske uredbe št. 50/2016 določa, da izpodbijanje precejšnjih pomanjkljivosti, ki so se pokazale pri izvedbi prejšnjega naročila in so privedle do predčasnega odstopa od prejšnje pogodbe o izvedbi javnega naročila, pred sodiščem naročniku preprečuje vsakršno ocenjevanje zanesljivosti ponudnika do končne sodbe v civilnem postopku, in sicer, ne da bi zadevna družba pred tem dokazala, da je sprejela ukrepe za odpravo posledic, namenjene odpravi kršitev in preprečevanju njihovega ponavljanja?“
94.

Po drugi strani pa je prav tako vprašljiv kot ponovno sojenje. Rok za vložitev predloga za revizijo se računa od datuma izdaje prvotne odločbe, in ne od datuma pojava novega elementa, ki dopušča vložitev predloga za revizijo, to je izdaje nove odločbe Sodišča. Dejansko bi bilo treba zahtevo po učinkovitosti razlagati tako, da nalaga obveznost zagotavljanja razumnega roka, ( 46 ) ki vpliva ne le na trajanje roka, temveč tudi na začetek njegovega teka. Poleg tega to, da je člen 21(2) zakona št. 554/2004 prvotno vseboval pravila o rokih, ki so bili nerazumljivi, ( 47 ) pozneje (dokler ni ICCJ izdal odločbe št. 45/2016) pa očitno roka sploh ni določal, preprosto še prispeva k zmedi. ( 48 ) Pravica do učinkovitega sodnega varstva zahteva, da so omejitve pravice dostopa do sodišča, kot so tiste zaradi rokov, jasne in predvidljive. ( 49 )
92.

Zato Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je v skladu s členom 8(1) in (5) Direktive 95/46 upravljavcu iskalnika naložena obveznost, da sistematično ugodi zahtevam za odstranitev povezav na spletne strani, na katerih so občutljivi podatki iz te določbe, ob upoštevanju izjem iz Direktive 95/46, kot so določene v členu 8(2)(a) in (e) te direktive. Nasprotno pa je dejstvo, da podatki na zadevni internetni strani spadajo na področje uporabe člena 9 Direktive 95/46, okoliščina, ki lahko omogoči zavrnitev zahteve za izbris povezave. V takem primeru mora upravljavec iskalnika pretehtati med, na eni strani, pravico do spoštovanja zasebnosti in pravico do varstva podatkov na podlagi členov 7 in 8 Listine ter, na drugi strani, pravico javnosti, da dostopa do zadevne informacije, in pravico do svobode izražanja osebe, ki informacijo objavi, na podlagi člena 11 Listine.
3.

V uvodnih izjavah 2, 6, 7, 8, 29 in 30 Uredbe št. 1346/2000 je navedeno: „(2) Pravilno delovanje notranjega trga zahteva učinkovitost in uspešnost čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti ter je zaradi uresničitve tega cilja potrebno sprejetje te uredbe, kar sodi na področje pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah v smislu člena 65 Pogodbe [ES]. (6) V skladu z načelom sorazmernosti mora biti ta uredba omejena na določbe, ki urejajo pristojnost za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti in za odločbe, ki se sprejemajo neposredno na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so tesno povezane s takimi postopki. Poleg tega mora uredba vsebovati določbe v zvezi s priznavanjem teh odločb in v zvezi s pravom, ki se uporablja, ki prav tako ustrezajo navedenemu načelu. (7) Stečajni postopki, postopki poravnave ter podobni postopki so izključeni s področja uporabe Bruseljske konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodb v civilnih in trgovinskih zadevah, kakor je bila spremenjena s Konvencijo o pristopu k tej konvenciji. (8) Za uresničitev cilja izboljšanja učinkovitosti in uspešnosti postopkov v primeru insolventnosti s čezmejnimi učinki je potrebno in primerno, da se v pravni akt Skupnosti, ki je zavezujoč in se neposredno uporablja v državah članicah, vključijo določbe o sodni pristojnosti, priznavanju in pravu, ki se uporablja na tem področju. (29) Zaradi poslovnega interesa je treba na zahtevo upravitelja bistveno vsebino odločbe o uvedbi postopkov objaviti v drugih državah članicah. Če je poslovalnica v zadevni državi članici, se lahko zahteva obvezna objava. V nobenem primeru pa objava ne more biti predpogoj za priznanje tujih postopkov. (30) Lahko se zgodi, da nekatere zadevne osebe niso seznanjene z uvedbo postopkov in v dobri veri ravnajo v nasprotju z novo situacijo. Za zaščito teh oseb, ki dolžniku opravijo plačilo, ne da bi vedele za uvedbo tujih postopkov, ko bi v bistvu morale opraviti plačilo tujemu upravitelju, je treba predvideti, da ima tako plačilo učinek pokritja dolga.“
Člen 6(1) Uredbe št. 1782/2003 je bil spremenjen z Uredbo Sveta (ES) št. 146/2008 z učinkom od 1. aprila 2008. Po spremembi se je angleška jezikovna različica glasila:

„Where the statutory management requirements or good agricultural and environmental conditions are not complied with at any time in a given calendar year (hereinafter ‚the calendar year concerned‘), and the non-compliance in question is the result of an act or omission directly attributable to the farmer who submitted the aid application in the calendar year concerned, the total amount of direct payments to be granted […] to that farmer, shall be reduced or cancelled […].“ („Če kadar koli v določenem koledarskem letu (v nadaljnjem besedilu ‚zadevno koledarsko leto‘) niso izpolnjene predpisane zahteve ravnanja ali dobri kmetijski in okoljski pogoji, pri čemer se lahko ta neskladnost neposredno pripiše dejavnostim ali opustitvi dejavnosti kmeta, ki je v zadevnem koledarskem letu vložil vlogo za pomoč, se celotni znesek neposrednih plačil, ki naj bi se odobril kmetu, […] za tega kmeta zmanjša ali prekliče.“)
44.

Zgolj na podlagi tega, da je zdaj veljavna zakonodaja, v skladu s katero je posebna izvozna nadomestila mogoče odobriti za sprednje in zadnje četrti, manj omejujoča, ni mogoče sklepati, da so bili prejšnji predpisi, ki so se uporabljali zgolj za goveje meso zadnjih četrti, po mnenju zakonodajalca prestrogi oziroma preveč omejujoči. Kot pravilno navajata predložitveno sodišče in Komisija, lahko različne tržne razmere v različnih obdobjih zahtevajo sprejem različnih predpisov glede upravičenosti kmetijskih proizvodov do podpore pri izvozu iz Unije v tretje države. Pravico do take podpore imajo samo tiste osebe, katerih proizvodi v obravnavanem obdobju ustrezajo določenim pogojem.
15.

Z Okvirnim sklepom 2009/299 je bil v Okvirni sklep vstavljen člen 4a, v katerem so natančneje določeni fakultativni razlogi za zavrnitev izvršitve ENP, če oseba ni bila osebno navzoča na sojenju: „1. Izvršitveni sodni organ lahko prav tako zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje, ki je bil izdan za izvršitev zaporne kazni ali ukrepa, ki vključuje odvzem prostosti, če oseba ni bila osebno navzoča na sojenju, ki se je zaključilo z odločbo, razen če je v evropskem nalogu za prijetje navedeno, da je bila oseba v skladu z dodatnimi procesnimi zahtevami, določenimi v nacionalnem pravu odreditvene države članice: (a) pravočasno (i) osebno povabljena in tako obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja, ki se je zaključilo z odločbo, ali če je bila zadevna oseba dejansko kako drugače uradno obveščena o predvidenem datumu in kraju sojenja, in sicer tako, da je mogoče nedvoumno sklepati, da je bila ta oseba seznanjena z načrtovanim sojenjem, in (ii) obveščena, da se odločba lahko izreče, če se sojenja ne udeleži, ali (b) je bila seznanjena z načrtovanim sojenjem in je pooblastila pravnega zastopnika, ki ga je imenovala sama ali ga je imenovala država, da jo zastopa na sojenju, in jo je ta zastopnik na sojenju dejansko zastopal, ali (c) potem ko ji je bila vročena odločba in je bila izrecno obveščena o pravici do ponovnega sojenja ali pritožbe, v kateri ima pravico sodelovati, ki omogoča, da se vsebina zadeve skupaj z novimi dokazi ponovno preučijo in ki lahko privede do spremembe prvotne odločbe: (i) izrecno izjavila, da ne izpodbija odločbe, ali (ii) ni zahtevala ponovnega sojenja ali vložila pritožbe v ustreznem roku, ali (d) ji odločba ni bila osebno vročena, ampak: (i) ji bo osebno vročena nemudoma po predaji in bo izrecno obveščena o pravici do ponovnega sojenja ali pritožbe, v kateri ima pravico sodelovati, ki omogoča, da se vsebina zadeve skupaj z novimi dokazi ponovno preučijo, in ki lahko privede do spremembe prvotne odločbe, in (ii) bo obveščena o roku, v katerem mora zahtevati ponovno sojenje ali vložiti pritožbo, kakor je navedeno v zadevnem evropskem nalogu za prijetje. 2. Če se evropski nalog za prijetje izda […] pod pogoji iz odstavka 1(d), zadevna oseba pa predhodno ni prejela uradnega obvestila o kazenskem postopku zoper njo, lahko ta oseba, ko je obveščena o vsebini evropskega naloga za prijetje, pred predajo zahteva izvod sodbe. […]; ta izročitev se ne šteje za uradno vročitev sodbe niti ne vpliva na roke v zvezi z zahtevo za ponovno sojenje ali vložitvijo pritožbe. 3. Če se oseba preda pod pogoji iz odstavka 1(d) in če je ta oseba zahtevala ponovno sojenje ali je vložila pritožbo, se pridržanje osebe, ki čaka na ponovno sojenje ali postopek pritožbe, pregleduje redno ali na njeno zahtevo, in sicer v skladu s pravom odreditvene države članice, dokler ni postopek ponovnega sojenja ali pritožbe zaključen. […]“
69.

Za konec predlagam, naj Sodišče na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Verwaltungsgericht Köln (upravno sodišče v Kölnu, Nemčija), odgovori: – Člen 11 Uredbe (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES nasprotuje temu, da država članica za vode pod svojo suverenostjo ali sodno pristojnostjo sprejme ukrepe za izpolnjevanje obveznosti iz člena 6 Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, kadar ti ukrepi s tem, da se z njimi prepoveduje ribolov s pomočjo pridnenih ribolovnih orodij in stoječih mrež, vplivajo na ribiška plovila drugih držav članic; – ukrepi, kot je prepoved ribolova s pomočjo pridnenih ribolovnih orodij in stoječih mrež, spadajo pod pojem „ohranitveni ukrepi“ za namene člena 11 Uredbe št. 1380/2013; – izraz „ribiška plovila drugih držav članic“ iz člena 11 Uredbe št. 1380/2013 se nanaša na plovila, ki so registrirana v državah članicah, ki nimajo suverenosti ali sodne pristojnosti nad zadevnimi vodami, in torej plujejo pod zastavo teh držav članic; – izraz „izpolnj[evanje] ciljev zadevne zakonodaje Unije“ v skladu s členom 11(1) Uredbe št. 1380/2013 pomeni, da morajo ohranitveni ukrepi pozitivno in znatno prispevati k doseganju okoljskih ciljev, ki jim sledijo tam navedene določbe; – člen 11 Uredbe št. 1380/2013 nasprotuje ukrepom države članice za vode pod njeno suverenostjo ali sodno pristojnostjo, kot se obravnavajo v postopku v glavni stvari, tudi če se štejejo za potrebne za izpolnjevanje njenih obveznosti v skladu z Direktivo 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode.
46.

Vendar pa poudarjam, da bi bilo v nasprotju z zakonodajno sistematiko, če bi se člena 64(2) in 76(2) Uredbe št. 207/2009 razlagala na način, ki bi oddelkom Urada dopuščal upoštevanje dodatnih dokazov v primerih, v katerih je odbor za pritožbe ugotovil dejansko stanje in sprejel dokončno odločitev. Napačno bi bilo, če bi se del povedi „če so dejstva enaka“ razlagal tako, da se lahko predložijo dodatni dokazi in da zato dejstva niso „enaka“ v smislu člena 64(2). Zdi se mi, da to presega tisto, kar je določeno s členom 76(2). To bi ogrozilo naslov VII Uredbe št. 207/2009, ki ureja postopek pritožbe. Odločbe odborov za pritožbe bi bile pravno negotove v vseh zadevah, v katerih se sprejme odločitev o vrnitvi zadeve. Taka razlaga bi omajala sodni sistem, vzpostavljen z Uredbo št. 207/2009. Tako stališče poleg tega ne bi bilo združljivo s praktičnim namenom Uredbe št. 207/2009, ki je zagotovitev varstva znamke Evropske unije. ( 29 ) Nazadnje, to ne bi bilo združljivo niti z načelom pravne varnosti.
41.

Tretjič, stališče, ki ga je predstavila litovska vlada, bi pomenilo, da v litovskem pravu dejansko sploh niso določene obrestne mere obresti, ki jih je treba iz naslova zamude pri vračilu davka plačati davčnim zavezancem. To pa bi bilo v položajih, v katerih se to vračilo opravi na podlagi prava Unije, v nasprotju z zgoraj navedeno sodno prakso ( 14 ) in načelom učinkovitosti. Pravica do vračila davka s pripadajočimi zamudnimi obrestmi namreč ne pomeni zgolj pravice do pričakovanja morebitnih obresti v višini, ki jo bo sodišče po lastni volji kot primerno določilo v postopku, ampak pravico do plačila obresti v vnaprej znani višini, a priori določeni v predpisih. Zdi pa se, da litovska vlada precenjuje diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice pri določanju pravil za vračilo preplačanega DDV. Čeprav namreč člen 183, prvi odstavek, Direktive 2006/112 določa, da države članice določijo pogoje, pod katerimi se vrača preplačani DDV, pa morajo biti ti pogoji določeni tako, da izpolnjujejo nekatere minimalne zahteve predvidljivosti in pravne varnosti. Enako velja za določitev višine obresti, do katerih je davčni zavezanec upravičen v primeru zamude pri vračilu davka, ker je pravica do zamudnih obresti del pravice do vračila preplačanega davka. Do določitve pogojev vračila, med drugim višine obresti, zato ne more priti tako, kot bi si želela litovska vlada, in sicer ad hoc s sodbo sodišča v posamičnih zadevah, ki se nanašajo na konkretne davčne zavezance. Tak mehanizem bi bil po mojem mnenju v nasprotju z načelom učinkovitosti, ker je nujni element učinkovitega uveljavljanja pravic, ki izhajajo iz prava Unije, gotovost glede obsega teh pravic in varstvo legitimnih pričakovanj v teh zadevah.
72.

Proces postavitve novih objektov se začne pri zemljišču, ki ga je treba urbanizirati, da bi (prihodnji) objekt izpolnjeval pogoje za bivanje in funkcionalno uporabo. Na urbaniziranem zemljišču se nato zgradi objekt. Ob prehodu z neurbaniziranega zemljišča na stanovanjski objekt pride – kot je očitno – do bistvene spremembe fizične stvarnosti in s tem do nastanka dodane vrednosti.
Iz pojasnil v Praktičnem vodniku izhaja, da naj se „postranske“ dejavnosti ne bi upoštevale v okviru kolizijskih pravil v zvezi s osebo, ki je zaposlena ali samozaposlena v dveh ali več državah članicah. Za osebo, ki opravlja postranske dejavnosti v drugi državi članici, se ne more šteti, da „običajno“ opravlja dejavnost v dveh ali več državah članicah. Postranske dejavnosti so nadalje opredeljene kot dejavnosti, ki so stalne, vendar nepomembne glede na čas in ekonomski donos, in kot merilo je predlagano, naj se za postranske štejejo dejavnosti, ki predstavljajo manj kot 5 % delavčevega rednega delovnega časa in/ali manj kot 5 % njegovega celotnega plačila. Tudi narava dejavnosti, na primer to, da niso neodvisne ali da se opravljajo od doma, lahko kaže na to, da so postranske.
86.

Ker gre za vprašanje nacionalnega prava, mora predložitveno sodišče – in ne Sodišče – v svojem pravnem redu najti določbo, ki lahko ustrezno nadomesti zastaralni rok iz člena 3(1) in (2) Uredbe št. 2988/95. Prav tako bi se bilo treba vprašati, ali v francoskem pravu ne obstaja upravnopravni predpis, ki ureja zastaralne roke za dolgove, ki jih imajo posamezniki, vključno z gospodarskimi subjekti, do javne uprave. Če ne obstaja in če je to s postopkovnega vidika dopustno, mora sodišče a quo prav tako preučiti trditev francoske vlade v okviru tega predloga za sprejetje predhodne odločbe.
10.

Družina Nigl že dolgo opravlja dejavnost na področju vinogradništva in proizvodnje vina. Z razvojem proizvodnje in širitvijo kultur se je z dejavnostjo ukvarjalo vedno več novih članov družine. Zdaj imajo tri družbe civilnega prava, od katerih vsaka opravlja vinogradniško dejavnost na lastnih parcelah. Dalje, proizvedeno vino izvira iz trgatev s parcel, ki pripadajo vsaki družbi, in čeprav se trži pod skupnim poimenovanjem „Nigl“, vsebuje podatke o parceli, ki pripada določeni družbi civilnega prava. Poleg tega so družinski člani leta 2001 ustanovili družbo z omejeno odgovornostjo Weingut Nigl GmbH. Ta se ukvarja predvsem s trženjem vina v imenu in za račun treh družb civilnega prava. V lastnem imenu proizvaja tudi vino iz sadja, kupljenega od treh družb civilnega prava. Orodja, potrebna za gojenje in proizvodnjo, so načeloma last posameznih družb civilnega prava, razen nepremičnin in nekatere opreme, kot so stroji za stekleničenje, ki so skupna last.