V zvezi s sorazmernostjo takih predpisov je treba ugotoviti, da v pravu Unije obstajajo pravna pravila za varstvo upnikov, ki ne omejujejo pravice dolžnika do svobodnega gibanja. Iz tega izhaja, da se ne more šteti, da zato, ker člen 27(1) Direktive 2004/38 izključuje sklicevanje na izjeme zaradi ekonomskih ciljev, pravni red Unije ne zagotavlja ravni varstva lastninske pravice drugih oseb, v tem primeru upnikov, ki je vsaj enakovredna ravni varstva po Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic.

Tudi če bi bilo mogoče upravičeno šteti, da cilj varstva upnikov, ki se ga želi doseči s temi predpisi, temelji na nekakšni zamisli ohranjanja javnega reda, ni mogoče izključiti možnosti, da ima prepoved zapustitve ozemlja, ki je bila sprejeta na podlagi teh predpisov, izključno ekonomski cilj. Člen 27(1) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic pa izrecno izključuje možnost, da bi se država članica zaradi ekonomskih ciljev sklicevala na razloge javnega reda.

Pravo Unije je treba razlagati tako, da nasprotuje uporabi določbe nacionalnega prava, ki predvideva, da se lahko državljanu države članice Unije pravica do prostega gibanja omeji zgolj zato, ker mora pravni osebi zasebnega prava poplačati dolg, ki presega z zakonom predpisani znesek in za plačilo katerega ni bilo zagotovljeno primerno zavarovanje.

Pravo Unije je treba razlagati tako, da nasprotuje predpisom države članice, na podlagi katerih je mogoče upravni postopek, v katerem je bila sprejeta prepoved zapustitve ozemlja, ki je postala pravnomočna in zoper katero ni bila vložena tožba, v primeru, da je ta prepoved v očitnem nasprotju s pravom Unije, obnoviti le pod pogoji, ki so taksativno našteti v teh predpisih, in to kljub temu, da ima ta prepoved še vedno pravne učinke zoper naslovnika.

Taki nacionalni predpisi, ki ne določajo periodičnega preverjanja, za nedoločen čas podaljšujejo prepoved zapustitve ozemlja in s tem kršitev pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic iz člena 21(1) PDEU. V teh okoliščinah taka prepoved potovanja pomeni zanikanje pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki jo imajo vse osebe s statusom državljana Unije.

Poleg tega je zakonodajalec Unije s členom 32(1) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic države članice zavezal, da določijo možnost preizkusa ukrepov prepovedi vstopa na ozemlje ali izstopa z njega tudi v primerih, ko so bili ti ukrepi veljavno sprejeti v skladu s pravom Unije, če so postali pravnomočni. Še bolj bi moralo to veljati za prepoved potovanja, ki ni bila veljavno sprejeta v skladu s pravom Unije in s katero se zanika pravica do prostega gibanja iz člena 21(1) PDEU. V tem položaju načelo pravne varnosti ne zahteva nujno, da mora akt, ki vsebuje tako prepoved, časovno neomejeno ustvarjati pravne učinke.

Če se upošteva še pomen, ki ga primarno pravo pripisuje statusu državljana Unije, je treba ugotoviti, da nacionalnih predpisov, ki državljanom Unije preprečujejo, da bi zoper absolutno prepoved potovanja za nedoločen čas uveljavljali svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja iz člena 21 PDEU, in ki upravnim organom preprečujejo, da bi upoštevali sodno prakso Sodišča, v kateri je ugotovljeno, da so take prepovedi z vidika prava Unije nezakonite, ni mogoče razumno upravičiti z načelom pravne varnosti, zato je treba šteti, da je ta ureditev v tem delu v nasprotju z načelom učinkovitosti iz člena 4(3) PEU.

(Glej točke od 79 do 82 in točko 2 izreka.)