ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
103

Conseil d’État je v točki 5 te odločbe med drugim navedel, da francoski zakonodajalec s tem, da je sprejel člen L. 511‑31 monetarnega in finančnega zakonika, ni le podelil CNCM kolektivnega zaupanja skladov Crédit mutuel, ki so povezani v mrežo Crédit mutuel, ampak tudi naloge, da zagotavlja povezanost mreže, izvaja upravni, tehnični in finančni nadzor nad organizacijo in upravljanjem vsakega sklada ter poleg tega sprejema vse potrebne ukrepe za dobro delovanje mreže. Poleg tega je Conseil d’État menil, da na podlagi tega člena L. 511‑31 CNCM lahko, če to upravičuje finančni položaj zadevnih institucij in ne glede na vse nasprotne določbe ali določila, odloči, da se dva ali več povezanih skladov mreže združijo, da se njihova poslovna sredstva prenesejo ali da prenehajo. Conseil d’État meni, da iz tega pravnega in zakonodajnega okvira izhaja, da je CNCM ne glede na razmerja znotraj mreže skupine Crédit mutuel med podskupinami, ki so del te mreže, zakonsko odgovorna za pripravo in izvajanje ukrepov, ki spadajo v okvir sistemske ureditve bančnega sistema, kar zadeva celotno skupino Crédit mutuel, in da mora kot „nadrejena družba v Uniji“ imeti preventivni načrt obnovitve za to skupino.
42

Kar zadeva namen posebne ureditve za mala podjetja, je Sodišče razsodilo, da je zakonodajalec Unije s to posebno ureditvijo želel poenostaviti računovodske zahteve, ki jih prinaša splošni sistem DDV (sodba z dne 6. oktobra 2005, MyTravel, C‑291/03, EU:C:2005:591, točka 39), pri čemer so te upravne poenostavitve namenjene zlasti okrepitvi ustanavljanja, dejavnosti in konkurenčnosti malih podjetij (sodbi z dne 26. oktobra 2010, Schmelz, C‑97/09, EU:C:2010:632, točka 63, in z dne 2. maja 2019, Japuškskienė, C‑265/18, EU:C:2019:348, točka 37).
50

Ugotoviti je treba, da v okoliščinah, kakršne so te iz spora o glavni stvari, ta pojem pomeni dan, ko pristojni nosilec države zaposlitve, ki je prednostno odgovoren za plačilo zadevne družinske dajatve, izvede to plačilo. To plačilo se namreč vsekakor izvede, medtem ko se plačilo dajatev, ki jih določa država stalnega prebivališča, v obliki izravnalnega dodatka izvede samo v natančno določenih pogojih ter je torej pogojno in ni gotovo. Zadevna oseba je lahko šele po tem, ko država zaposlitve izplača dajatev in je njen znesek pretvorjen v valuto države stalnega prebivališča, upravičena do tega dodatka v zadnjenavedeni državi, če je pretvorjeni znesek nižji od zneska iste dajatve, dolgovane na podlagi zakonodaje te države (glej po analogiji sodbo z dne 30. aprila 2014, Wagener, C‑250/13, EU:C:2014:278, točki 45 in 47).
Člen 168(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/45/EU z dne 13. julija 2010, je treba razlagati tako, da za zavrnitev pravice do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost (DDV) okoliščina, da je do pridobitve blaga prišlo na koncu verige zaporednih prodaj med več osebami in da je davčni zavezanec postal posestnik zadevnega blaga v skladišču osebe, ki je člen te verige in ki ni oseba, ki je navedena na računu kot dobavitelj, sama po sebi ne zadostuje, da se ugotovi, da na strani davčnega zavezanca ali drugih oseb, ki sodelujejo v tej verigi, obstaja zloraba, saj mora pristojni davčni organ dokazati obstoj davčne ugodnosti, ki naj bi jo ta zavezanec ali te druge osebe neupravičeno dobili.
7

Člen 4 Direktive 92/43 (v nadaljevanju: Direktiva o habitatih) določa: „1. Na podlagi meril iz Priloge III (faza 1) in ustreznih znanstvenih informacij vsaka država članica predlaga seznam območij in označi, kateri naravni habitatni tipi iz Priloge I in domorodne vrste iz Priloge II so prisotni na teh območjih. Pri živalskih vrstah z velikim območjem razširjenosti ta območja ustrezajo tistim prostorom naravnega območja razširjenosti te vrste, ki imajo fizične ali biološke dejavnike, bistvene za njihovo življenje in razmnoževanje. Pri vodnih vrstah z velikim območjem razširjenosti se taka območja predlagajo le, če je možno opredeliti območje, ki ima fizične in biološke dejavnike, bistvene za njihovo življenje in razmnoževanje. Če je to primerno, države članice predlagajo, glede na izide spremljanja iz člena 11, prilagoditev seznama. Seznam se pošlje Komisiji v treh letih od notifikacije te direktive skupaj z informacijami o vsakem območju. Te informacije vključujejo karto območja, njegovo ime, lokacijo, obseg in podatke, zbrane pri uporabi meril iz Priloge III (faza 1) in se predložijo v obliki, ki jo določi Komisija, skladno s postopkom iz člena 21. 2. Na podlagi meril iz Priloge III (faza 2) ter v okviru vsake od petih biogeografskih regij iz člena 1(c)(iii) in celotnega ozemlja iz člena 2(1) Komisija izdela iz seznamov držav članic v soglasju z vsako državo članico osnutek seznama območij, pomembnih za Skupnost, v katerem so označena območja z enim ali več prednostnimi naravnimi habitatnimi tipi ali prednostnimi vrstami. Države članice, katerih območja z enim ali več prednostnimi naravnimi habitatnimi tipi in prednostnimi vrstami obsegajo več kot 5 % nacionalnega ozemlja, lahko v soglasju s Komisijo zahtevajo, da se merila iz Priloge III (faza 2) prožneje uporabljajo pri izbiri vseh območij, ki so na njenem ozemlju pomembna za Skupnost. Seznam območij, ki so bila izbrana za območja, pomembna za Skupnost, na katerem so označena območja z enim ali več prednostnimi naravnimi habitatnimi tipi ali prednostnimi vrstami, sprejme Komisija skladno s postopkom iz člena 21. 3. Seznam iz odstavka 2 se izdela v šestih letih od notifikacije te direktive. 4. Ko je območje, pomembno za Skupnost, sprejeto skladno s postopkom iz odstavka 2, zadevna država članica čim prej in najkasneje v šestih letih določi to območje za posebno ohranitveno območje in določi prednostne naloge glede na pomembnost območij za ohranjanje ali obnovitev ugodnega stanja ohranjenosti naravnega habitatnega tipa iz Priloge I ali vrste iz Priloge II ter za usklajenost Nature 2000 in glede na nevarnost, da bi se ta območja razvrednotila ali uničila. 5. Takoj, ko je območje uvrščeno na seznam iz tretjega pododstavka odstavka 2, zanj velja člen 6(2), (3) in (4).“
79

Poleg tega pravica do izjave v vsakem postopku, ki je določena s členoma 47 in 48 Listine in ki je sestavni del spoštovanja pravice do obrambe, ki je temeljno načelo prava Unije, zajema, da mora upravni organ pripombe, ki jih poda zadevna oseba, ustrezno upoštevati tako, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente obravnavane zadeve in svojo odločbo podrobno obrazloži, pri čemer je obveznost dovolj specifične in konkretne obrazložitve odločbe, ki zadevni osebi omogoča seznanitev z razlogi za zavrnitev njene prošnje, tako korelat načela spoštovanja pravice do obrambe (glej v tem smislu sodbo z dne 5. novembra 2014, Mukarubega, C‑166/13, EU:C:2014:2336, točke 43, 45 in 48).
67

Glede na zgornje ugotovitve je treba na peto in šesto vprašanje odgovoriti, da je treba določbe člena 3(3) v povezavi z določbami člena 3(5), druga alinea, Direktive 1999/44 razlagati tako, da ima v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, potrošnik, ki je prodajalca obvestil o neskladnosti blaga, kupljenega na daljavo, katerega prevoz do kraja, kjer je sedež gospodarske dejavnosti prodajalca, bi lahko zanj predstavljal znatno neprijetnost, in ki je dal to blago na razpolago prodajalcu v kraju svojega stalnega prebivališča, da bi se vzpostavila skladnost tega blaga, pravico do odstopa od pogodbe, ker v razumnem roku ni bilo uporabljeno nobeno sredstvo, če prodajalec ni izvedel nobenega primernega ukrepa, da bi se vzpostavila skladnost tega blaga, vključno s tem, da bi obvestil potrošnika o kraju, kjer bi mu moralo biti to blago dano na razpolago, da bi se vzpostavila skladnost s pogodbo. Glede tega mora nacionalno sodišče z razlago, ki mora biti v skladu z Direktivo 1999/44, zagotoviti pravico tega potrošnika, da odstopi od pogodbe.
Člene od 282 do 292 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da mora davčni zavezanec, kadar dobava v korist istega kupca zajema dve nepremičnini, ki sta po naravi povezani in sta predmet ene same prodajne pogodbe, ter je letni prag prometa, ki je referenca za uporabo posebne ureditve za mala podjetja, ki jo določa ta direktiva, presežen, plačati davek na podlagi vrednosti celotne zadevne dobave, torej ob upoštevanju vrednosti dveh enot blaga, ki sta predmet te dobave, čeprav upoštevanje vrednosti ene od teh enot blaga ne bi privedlo do prekoračitve tega letnega praga.
13

Ista pojasnjevalna opomba v angleški različici določa: „Beer is an alcoholic beverage obtained by fermenting a liquor (wort) prepared from malted cereals (most commonly barley or wheat), water and (usually) hops. Certain quantities of non–malted cereals (e.g., maize (corn) or rice) may also be used for the preparation of the liquor (wort). The addition of hops imparts a bitter and aromatic flavour and improves the keeping qualities. Cherries or other flavouring substances are sometimes added during fermentation. Sugar (particularly glucose), colouring matter, carbon dioxide and other substances may also be added. According to the fermenting process employed, the products may be bottom fermentation beer, obtained at a low temperature with bottom yeasts, or top fermentation beer, obtained at a higher temperature with top yeasts. Beer may be pale or dark, sweet or bitter, mild or strong. It may be put up in barrels, bottles or in airtight tins and may be marketed as ale, stout, etc. This heading also covers concentrated beer prepared by vacuum–condensing beer of low alcoholic strength (but with a high content of malt extract) to between one fifth and one sixth of its original volume. The heading does not cover: (a) Certain beverages which, although they are sometimes described as beers, do not contain alcohol (e.g., beverages prepared from water and caramelised sugar) (heading 22.02). (b) Beverages called non–alcoholic beer consisting of beer made from malt, the alcoholic strength of which by volume has been reduced to 0.5 % vol or less (heading 22.02). (c) Medicaments of heading 30.03 or 30.04.“
19

Predložitveno sodišče meni, da lahko države članice v nacionalni zakonodaji v skladu s členom 131 direktive o DDV sicer določijo pogoje za zagotavljanje pravilne in enostavne uporabe oprostitev, določenih s to direktivo, med drugim tistih, ki so določene v členu 146 te direktive, in za preprečevanje vsakršnih možnih davčnih utaj, izogibanja in zlorab, vendar morajo pri tem spoštovati splošna načela prava Unije. To sodišče dvomi, da češka zakonodaja s tem, da davčnim zavezancem nalaga obveznost, da morajo dokazati, da so dali blago, ki je namenjeno za izvoz, v izvozni carinski postopek, spoštuje ta načela, zlasti v primeru, v katerem lahko davčni zavezanec dokaže, da je to blago dejansko zapustilo ozemlje Unije.
1.

Italijanska republika s tem, da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Komisije 2012/39/EU z dne 26. novembra 2012 o spremembi Direktive 2006/17/ES o nekaterih tehničnih zahtevah za testiranje človeških tkiv in celic v predpisanem roku in s tem, da Evropski komisiji ni sporočila besedila določb, sprejetih za zagotovitev prenosa Direktive 2012/39, ni izpolnila obveznosti iz člena 2(1) te direktive.
2.

Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Omejitve pri izvozu in dostopu do kapitalskih trgov Unije – Obveznost, da se v obrazložitvi navede natančne in konkretne elemente, ki upravičujejo ta ukrep – Odločba, sprejeta v okoliščinah, ki so zadevni osebi znane in ki ji omogočajo, da razume obseg ukrepa, sprejetega proti njej – Dopustnost sumarne obrazložitve (člen 296 PDEU; Sklep Sveta 2014/512/SZVP, kakor je bil spremenjen s Sklepom (SZVP) 2016/2315, člen 1(2) in Priloga III; Uredba Sveta št. 833/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1290/2014, člen 5(2)(a), (b) in (c) in Priloga VI) (Glej točke od 76 do 78 in od 80 do 83.)
1.

Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 8. marca 2018, Rose Vision/Komisija (T‑45/13 RENV in T‑587/15, neobjavljena, EU:T:2018:124) se razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče v točki 160 te sodbe presodilo, da na podlagi člena 340, prvi odstavek, PDEU ni treba ugotoviti, da je bila pritožnici povzročena škoda, ki izhaja iz pogodbene odgovornosti, zaradi kršitve točke II.22, odstavek 1, splošnih pogojev, ki so del sporazumov, sklenjenih med družbo Rose Vision SL in Evropsko komisijo, v okviru sedmega okvirnega programa, ki je bil sprejet s Sklepom št. 1982/2006/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o Sedmem okvirnem programu Evropske skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (2007–2013).
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 2 9. julija 2 0 1 9 – EMA/Shire Pharmaceuticals Ireland 
(Zadeva C-3 5 9 / 1 8 P) 1 
„Pritožba –Uredba (ES) št. 141/2000 –Zdravila sirote –Člen 5 –Vloga za določitev nekega zdravila 
kot „zdravila sirote“–Potrditev –Obstoj prejšnjega dovoljenja za promet za isto zdravilo“ 
Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Zdravila za uporabo v humani medicini – 
Zdravila sirote – Postopek za določitev zdravila kot zdravila sirote – Obstoj prejšnjega dovoljenja za 
promet za isto zdravilo – Nosilec, ki si prizadeva za pridobitev oznake zdravila sirote za drugo 
zdravilo za iste terapevtske indikacije – Obveznost določitve precejšnje koristi drugega zdravila za 
bolnike v primerjavi s prvim zdravilom 
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 141/2000 , člena 3(1) in 5(2)) 
(Glej točko 31.) 
Iz rek 
1. Pritožba se zavrne. 
2. Evropska agencija za zdravila (EMA) nosi svoje stroške in stroške družbe Shire Pharmaceuticals 
Ireland Ltd. 
3. Evropska komisija nosi svoje stroške. 
1 UL C 294, 20.8.2018 . 
SL 
ECLI:EU:C:2019 :639 1
65

Sodišče je v zvezi s tem že odločilo, da od pravne osebe, ki jo zastopa, ni dovolj neodvisen odvetnik, ki so mu znotraj dane pravne osebe podeljene velike upravne in finančne pristojnosti, zaradi katerih ima v njej visoko izvršilno funkcijo, kar lahko ogrozi njegov status neodvisne tretje osebe (glej v tem smislu sklep z dne 29. septembra 2010, EREF/Komisija, C‑74/10 P in C‑75/10 P, neobjavljen, EU:C:2010:557, točki 50 in 51), odvetnik, ki ima v pravni osebi, ki jo zastopa, visoko vodstveno funkcijo (glej v tem smislu sklep z dne 6. aprila 2017, PITEE/Komisija, C‑464/16 P, neobjavljen, EU:C:2017:291, točka 25), ali odvetnik, ki ima delnice družbe, ki jo zastopa, in je v tej družbi predsednik uprave (sklep z dne 4. decembra 2014, ADR Center/Komisija, C‑259/14 P, neobjavljen, EU:C:2014:2417, točka 27).
134

Tretjič, družba Guardian Europe izpodbija razloge, na podlagi katerih je Splošno sodišče v točkah 115 in 148 izpodbijane sodbe zavrnilo njena predloga za povrnitev škode zaradi domnevne okrnitve njenega ugleda, povzročene s kršitvijo načela enakega obravnavanja, storjene v sporni odločbi, in s kršitvijo razumnega roka sojenja v zadevi T‑82/08, in sicer na eni strani izpodbija to, da ni dokazala, da so te kršitve take, da bi lahko oškodovale njen ugled, kot je bilo ugotovljeno v točkah 113 in 145 izpodbijane sodbe, in na drugi strani to, da bi tudi ob domnevi, da so te kršitve okrnile ugled družbe Guardian Europe, ugotovitev kršitve razumnega roka sojenja v zadevi T‑82/08 ter razglasitev ničnosti sporne odločbe in znižanje zneska naložene globe s strani Sodišča zadoščali za odpravo zatrjevane nepremoženjske škode, kot je bilo ugotovljeno v točkah 114 in 146 izpodbijane sodbe.
39

Četrtič, Komisija meni, da v obravnavanem primeru ni bilo treba izravnati sinalagmatske povezave, saj bi v okviru koncesije ohranitev pogodbenega ravnovesja, glede na to, da se koncesionar financira z upravljanjem infrastrukture in prevzema tveganje v zvezi z upravljanjem, popolnoma odpravila to tveganje in izkrivila predmet koncesijske pogodbe. Poleg tega, kar zadeva to, da bi se neobstoj postopka javnega razpisa ob sklenitvi enotnega sporazuma iz leta 2009 morebiti utemeljil z „nujnostjo zagotavljanja pogodbenega ravnovesja“, Komisija zatrjuje, da sodba z dne 14. julija 2016, Promoimpresa in drugi (C‑458/14 in C‑67/15, EU:C:2016:558), na katero se sklicuje Italijanska republika, v tem primeru ni upoštevna, ker se ta sodba nanaša na možnost, da načela, ki izhajajo iz Pogodbe PDEU, veljajo za koncesije, ki do začetka veljave Direktive 2014/23/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o podeljevanju koncesijskih pogodb (UL 2014, L 94, str. 1) niso bili predmet nobene direktive, medtem ko je Direktiva 2004/18 veljala ob sklenitvi enotnega sporazuma iz leta 2009. Ta institucija ob sklicevanju na sodbo z dne 4. junija 2009, Komisija/Grčija (C‑250/07, EU:C:2009:338, točka 38), poudarja, da Direktiva 2004/18 ne vsebuje odstopanj od načela enakega obravnavanja, ki bi temeljila na domnevni nujnosti, da se „zagotovi pogodbeno ravnovesje“, temveč določa druge izjeme od tega načela, ki jih je treba razlagati ozko. Poleg tega naj bi iz sodbe z dne 14. novembra 2013, Belgacom (C‑221/12, EU:C:2013:736, točka 40), izhajalo, da se na načelo pravne varnosti ni mogoče sklicevati, da bi se sporazum razširil na način, ki je v nasprotju z načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije ter obveznostjo preglednosti, ki izhaja iz teh načel.
40

Poleg tega ta država članica meni, da Komisija ni navedla razlogov, zakaj naj bi bil dostop do trga z najnižjimi in najvišjimi tarifami, ki so določene v HOAI, omejen, niti ni dokazala obstoja konkretnih omejitev svobode ustanavljanja. Sklicevala naj bi se samo na „morebitne omejitve“ in zgolj trdila, da je položaj na trgu „nepomemben“. Navedena država članica pa se v zvezi s tem sklicuje na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero ni nobene omejitve, če so morebitni učinki ukrepa na svobodo ustanavljanja preveč negotovi in preveč posredni, ter na uvodno izjavo 69 Direktive 2006/123, v katere besedilu je v bistvu opozorjeno na to sodno prakso. Zato meni, da v obravnavanem primeru ukrep, ki ga je treba oceniti in ki se niti ne nanaša na dostop do trga, nima nobenega konkretnega učinka na svobodo ustanavljanja in da Komisija ni predložila zahtevanega dokaza o obstoju takega učinka.
61

Poleg premislekov iz točk 43, 53 in 55 te sodbe, ki se nanašajo na navedeni člen 48, je treba poudariti, da se s tako razlago tudi ne bi upoštevala sistematika Uredbe št. 1069/2009, s katero so določena pravila, sorazmerna z nevarnostjo, ki jo pomeni prevoz različnih kategorij živalskih stranskih proizvodov, in da bi taka razlaga pripeljala, kot sta navedla predložitveno sodišče in generalni pravobranilec v točkah 66 in 67 sklepnih predlogov, do paradoksalnega rezultata. Ta razlaga bi namreč pomenila, da bi se za prevoz – med dvema državama članicama – živalskih stranskih proizvodov kategorije 3, ki so najmanj nevarni, uporabljale zahteve iz Uredbe št. 1013/2006, ki so strožje od tistih, ki se v skladu s členom 48(1) Uredbe št. 1069/2009 uporabljajo za odpremljanje – iz ene države članice v drugo – živalskih stranskih proizvodov kategorij 1 in 2. Tako bi za pošiljanje živalskih stranskih proizvodov kategorije 3 med dvema državama članicama veljala tako stroga pravila, kot so tista, ki se v skladu s členom 48(6) te zadnje uredbe uporabljajo za pošiljke snovi kategorij 1 in 2, mešane ali onesnažene z odpadki s seznama nevarnih odpadkov iz Odločbe 2000/532.
76

Kot je prav tako navedlo Splošno sodišče v točkah 62 in 63 izpodbijane sodbe, mora biti pravni interes tožeče stranke obstoječ in dejanski. Ne more se nanašati na prihodnji in hipotetičen položaj. Ta interes mora ob upoštevanju predmeta tožbe obstajati ob vložitvi tožbe, sicer ta ni dopustna, in biti podan do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi (sodba z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točki 56 in 57 ter navedena sodna praksa). Sodišče, ki odloča o sporu, lahko po uradni dolžnosti in kadar koli med postopkom ugotovi, da stranka zaradi okoliščine, ki je nastala po datumu vložitve začetnega procesnega akta, nima interesa vztrajati pri svojem predlogu (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2018, Gul Ahmed Textile Mills/Svet, C‑100/17 P, EU:C:2018:842, točka 38).
19

Letalski prevoznik je tako v skladu z uvodnima izjavama 14 in 15 ter členom 5(3) te uredbe, kot jih razlaga Sodišče, oproščen od obveznosti plačila odškodnine potnikom iz člena 7 Uredbe št. 261/2004, če lahko dokaže, da so za odpoved ali zamudo leta pri prihodu, ki traja tri ure ali več, krive „izredne razmere“, katerim se ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi (sodba z dne 4. maja 2017, Pešková in Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, točka 20 in navedena sodna praksa) in da je – če je prišlo do take okoliščine – sprejel položaju ustrezne ukrepe s tem, da je uporabil celotno osebje ter vsa razpoložljiva materialna in finančna sredstva, da bi preprečil, da bi bil zadevni let zaradi te okoliščine odpovedan ali imel veliko zamudo, pri čemer pa od njega ni mogoče zahtevati, da privoli v nevzdržne žrtve glede na zmogljivosti svoje družbe v danem trenutku (glej v tem smislu sodbo z dne 4. maja 2017, Pešková in Peška, C‑315/15, EU:C:2017:342, točki 29 in 34).
Člen L. 621‑2(1) in (2) code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile (zakonik o vstopu in bivanju tujcev ter pravici do azila), kakor je bil spremenjen z loi no 2012‑1560, du 31 décembre 2012 (zakon št. 2012‑1560 z dne 31. decembra 2012, v nadaljevanju: Ceseda), določa:

„Z zaporno kaznijo enega leta in denarno kaznijo v višini 3750 EUR se kaznuje tujec, ki ni državljan države članice Evropske unije:

1. če je vstopil na ozemlje celinske Francije, ne da bi izpolnjeval pogoje iz člena 5(1)(a), (b) ali (c) Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) [(UL 2006, L 105, str. 1)], in ne da bi mu bil dovoljen vstop na ozemlje na podlagi člena 5(4)(a) in (c) te uredbe; enako velja, kadar je za tujca odrejen ukrep zavrnitve vstopa na podlagi izvršljive odločbe, ki jo je sprejela druga država pogodbenica [Schengenske konvencije];

2. ali če je neposredno z ozemlja države pogodbenice te konvencije vstopil na ozemlje celinske Francije, ne da bi izpolnjeval pogoje iz njenih členov 19(1) ali (2), 20(1) in 21(1) ali (2), razen pogojev iz točke (e) člena 5(1) Uredbe (ES) št. 562/2006 […] in točke (d) tega člena, kadar razpis ukrepa zavrnitve vstopa ne izhaja iz izvršljive odločbe, ki jo je sprejela druga država pogodbenica [Schengenske konvencije];

[…]

Za uporabo tega člena se lahko kazenski postopek začne šele, ko je ugotovljeno dejansko stanje v okoliščinah iz člena 53 code de procédure pénale (zakonik o kazenskem postopku).“