ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 8. maja 2008 – Komisija proti Portugalski

(Zadeva C‑233/07)

„Neizpolnitev obveznosti države – Okolje − Direktiva 91/271/EGS − Čiščenje komunalne odpadne vode – Odločba 2001/720/ES − Odstopanje v zvezi s čiščenjem komunalne odpadne vode v aglomeraciji Costa de Estoril – Kršitev členov 2, 3 in 5 navedene odločbe“

1. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 31.)

2. Države članice – Obveznosti – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev s tehničnimi težavami – Nedopustnost (člen 226 ES) (Glej točko 33.)

3. Okolje – Čiščenje komunalne odpadne vode – Direktiva 91/271 – Odstopanja (Direktiva Sveta 91/271; Sklep Komisije 2001/720, členi 2, 3 in 5) (Glej točke 41 in od 47 do 56.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 2, 3 in 5 Odločbe Komisije z dne 8. oktobra 2001, s katero se Portugalski dovoli odstopanje v zvezi s čiščenjem komunalne odpadne vode v aglomeraciji Costa de Estoril (UL L 269, str. 14).

Izrek

1) Portugalska republika, s tem da:

– za odpadne komunalne vode iz aglomeracije Costa de Estoril pred izlitjem v morje med kopalno sezono ni določila vsaj naprednejšega primarnega čiščenja in dezinfekcije v skladu s členom 2 Odločbe Komisije 2001/720/ES z dne 8. oktobra 2001, s katero se Portugalski dovoli izjema v zvezi s čiščenjem komunalne odpadne vode v aglomeraciji Costa de Estoril,

– za odpadne komunalne vode iz navedene aglomeracije pred izlitjem zunaj kopalne sezone ni določila vsaj primarnega čiščenja v skladu s členom 3 te odločbe in

– je dovolila, da izpusti odpadne komunalne vode iz te aglomeracije poslabšajo okolje,

ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 3 in 5 navedene odločbe.
Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem da v predpisanem roku ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
–

pogojev št. od 1 do 6, 8 in 17, ki so bili določeni z odločbo Comisión Nacional de la Energía in so bili s členom 1 Odločbe Komisije z dne 26. septembra 2006 (zadeva št. COMP/M.4197 – E.ON/Endesa – C(2006)4279 konč.) razglašeni za nezdružljive s pravom Skupnosti, in
Portugalska republika, s tem da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo Komisije 2005/51/ES z dne 7. septembra 2005 o spremembi Priloge XX k Direktivi 2004/17/ES in Priloge VIII k Direktivi 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta o javnih naročilih, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
1.

Kraljevina Belgija, s tem da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spremembi Direktive 94/62/ES o embalaži in odpadni embalaži, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Člen 4(1) Direktive 89/105 v zvezi s preglednostjo ukrepov, ki urejajo določanje cen zdravil za človeško uporabo in njihovo vključitev v področje nacionalnih sistemov zdravstvenega zavarovanja je treba razlagati tako, da so države članice pristojne, da ob upoštevanju cilja preglednosti, ki mu sledi ta direktiva, in zahtev iz navedene določbe določijo merila, na podlagi katerih je treba opraviti pregled makroekonomskih okoliščin iz te določbe, če ta merila temeljijo na objektivnih in preverljivih elementih.

Glede tega lahko države članice upoštevajo le izdatke za javno zdravstveno varstvo ali druge makroekonomske okoliščine, kakršne so tiste, povezane s sektorjem farmacevtske industrije. Prav tako člen 4(1) Direktive 89/105 ne nasprotuje temu, da letni pregled makroekonomskih okoliščin iz te določbe temelji na splošnem trendu ali splošnih trendih, kot je finančna uravnoteženost nacionalnih sistemov zdravstvenega varstva. Nasprotna razlaga bi namreč pomenila poseganje v organizacijo notranjih politik držav članic na področju socialne varnosti in bi vplivala na politike teh držav glede določanja cen zdravil bolj, kot je nujno za zagotavljanje preglednosti v smislu navedene direktive.

(Glej točke od 20 do 22, 24 in točko 1 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

Evropske skupnosti – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do dokumentov

(člen 255 ES; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4(2), tretja alinea; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 20)

Summary

Za zavrnitev dostopa do dokumenta, katerega razkritje se je zahtevalo, načeloma ne zadošča, da ta dokument spada na področje, navedeno v členu 4(2) Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije. Zadevna institucija mora predložiti tudi pojasnila o tem, kako bi dostop do navedenega dokumenta lahko konkretno in dejansko škodoval interesu, ki je varovan z eno od izjem, določenih v tem členu. Vendar pa se lahko v zvezi s tem zadevna institucija Skupnosti sklicuje na splošne domneve, ki veljajo za določeno vrsto dokumentov, saj lahko podobne splošne ugotovitve veljajo za prošnje za razkritje, ki se nanašajo na dokumente iste vrste.

Glede postopkov nadzora državnih pomoči lahko take splošne domneve izhajajo iz Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] in sodne prakse o pravici do vpogleda v upravni spis Komisije. Ta uredba, zlasti njen člen 20, pa drugače kot za državo članico, ki je odgovorna za dodelitev pomoči, za zainteresirane stranke ne določa nobene pravice do dostopa do dokumentov iz upravnega spisa Komisije. Če bi namreč te zainteresirane stranke lahko dobile dostop do dokumentov iz upravnega spisa Komisije na podlagi Uredbe št. 1049/2001, bi bil sistem nadzora državnih pomoči ogrožen.

Zato je pri razlagi izjeme iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 treba upoštevati okoliščino, da zainteresirane stranke v postopkih nadzora državnih pomoči, razen zadevne države članice, nimajo pravice do pregledovanja dokumentov iz upravnega spisa Komisije, in torej priznati obstoj splošne domneve, da bi razkritje dokumentov iz upravnega spisa načeloma škodilo varstvu namena preiskav.

Ta splošna domneva ne izključuje pravice navedenih zainteresiranih strank, da dokažejo, da za dokument, katerega razkritje se zahteva, ta domneva ne velja ali da prevlada javni interes za razkritje zadevnega dokumenta v skladu s členom 4(2) Uredbe št. 1049/2001.

(Glej točke od 53 do 56, 58, 61 in 62.)
Na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES lahko regionalna ali lokalna enota, če ima pravno osebnost na podlagi nacionalnega prava, vloži tožbo zoper odločbe, ki so naslovljene nanjo, in zoper odločbe, ki jo neposredno in posamično zadevajo, čeprav so v obliki uredbe ali odločbe naslovljene na drugo osebo. Pogoj, da mora odločba, zoper katero je vložena tožba, kot jo predvideva člen 230, četrti odstavek, ES, fizično ali pravno osebo neposredno zadevati, zahteva izpolnitev dveh kumulativnih meril, in sicer prvič, da ima izpodbijani ukrep Skupnosti neposredne učinke na pravni položaj posameznika, in drugič, da naslovnikom tega ukrepa, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Skupnosti brez uporabe drugih vmesnih pravil.

Glede prvega merila določitev – v odločbi o dodelitvi finančne pomoči Skupnosti – regionalne ali lokalne enote kot organa, odgovornega za izvedbo projekta ESRR, ne pomeni, da je ta enota sama imetnik pravice do pomoči. Poleg tega tudi dejstvo, da je enota navedena kot organ, ki je odgovoren za zahtevek za finančno pomoč, ne povzroči neposredne vezi med enoto in pomočjo Skupnosti, za katero je v isti odločbi podrobno določeno, da so zanjo zaprosili nacionalni organi in je bila dodeljena zadevni državi članici. Zgolj okoliščina, da je bila organizacija, ki predstavlja skupino italijanskih javnih subjektov, vključno z državo članico, in s katero Komisija nikakor ni povezana, v odločbi o dodelitvi pomoči imenovana za upravičenko do pomoči Skupnosti, ne pomeni, da je ta sama nosilka pravice do navedenih pomoči.

Glede drugega merila neposredne prizadetosti je samo dejstvo, da so nacionalni organi izrazili namero glede vračila neupravičeno prejetih zneskov s strani navedene ustanove, izraz njihove avtonomne volje, ki obstaja mimo obveznosti iz naslova prava Skupnosti v zvezi s tem. Zato okoliščina, da so nacionalni organi v dopisu Komisiji izrazili namero prenesti finančne posledice morebitne odločbe Komisije o ukinitvi pomoči Skupnosti na tako ustanovo, ne zadostuje kot dokaz neposrednega interesa, ki je zahtevan v členu 230, četrti odstavek, ES. O neposredni prizadetosti take ustanove ni mogoče sklepati na podlagi preproste, pravno nezavezujoče napovedi italijanskih organov, da nameravajo od ustanove zahtevati vračilo pomoči, saj ni nemogoče, da se zaradi posebnih okoliščin država članica odpove zahtevku za vračilo zadevne pomoči, saj ima delež v ustanovi.

(Glej točke 42, 45, od 47 do 49, od 54 do 57 in 60.)
Postopek zaradi neizpolnitve obveznosti temelji na objektivni ugotovitvi neizpolnjevanja obveznosti države članice, ki jih nalaga pravo Skupnosti. Država članica se ne more sklicevati na načeli varstva legitimnega pričakovanja in lojalnega sodelovanja, da bi preprečila objektivno ugotovitev neizpolnjevanja obveznosti, ki so ji naložene s Pogodbo ES, saj bi bilo sprejetje te utemeljitve v nasprotju s ciljem, ki mu sledi postopek, določen v členu 226 ES. Okoliščina, da Komisija ni vložila tožbe za ugotovitev neizpolnitve obveznosti proti državi članici, če je ta prenehala očitano kršitev po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, torej ne more pri tej ali drugih državah članicah ustvariti legitimnega pričakovanja, ki bi lahko vplivalo na dopustnost tožbe Komisije. Poleg tega okoliščina, da Komisija ne vloži tožbe na podlagi člena 226 ES takoj po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, prav tako ne more pri zadevni državi članici ustvariti legitimnega pričakovanja, da je bil postopek zaradi neizpolnitve obveznosti končan.

(Glej točke od 18 do 20.)
Vendar členov 19 in 22 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče razlagati tako, da pomenita, da je v primeru, ko ima socialno zavarovana oseba stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pristojna država, dostop te osebe do dajatev v obliki storitev določen izključno z zakonodajo države članice njenega stalnega prebivališča, tako da bi v primeru, v katerem v zakonodaji te države članice niso predvidene dajatve v obliki storitev za kritje tveganj, za katere se zatrjuje upravičenje do teh dajatev, ti določbi pristojnega nosilca lahko ovirali pri zagotavljanju teh dajatev v obliki storitev. Razlaga, da Uredba št. 1408/71 prepoveduje državi članici, da bi delavcem in njihovim družinskim članom zagotavljala širše varstvo od tistega, ki je zagotovljeno s to uredbo, bi namreč prekoračila cilj te uredbe in se oddaljila od namena in obsega člena 42 ES.

Kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene dajatve v obliki storitev v primerih potrebe po pomoči in postrežbi, kakršen je primer te osebe, člen 19 oziroma 22(1)(b) navedene uredbe sam po sebi ne zahteva zagotavljanja takih dajatev zunaj pristojne države s strani ali v imenu pristojnega nosilca.

Kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, v primerih potrebe po pomoči in postrežbi v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene dajatve v obliki storitev, člen 18 ES ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere pristojni nosilec v takih okoliščinah neodvisno od mehanizmov, ki jih uveljavlja člen 19 oziroma 22(1)(b) te uredbe, in za nedoločen čas zavrne kritje stroškov, povezanih z nastanitvijo v negovalnem domu v državi članici prebivališča do višine, ki ustreza dajatvam, do katerih bi bila ta oseba upravičena, če bi enako oskrbo prejela v negovalnem domu s koncesijo v pristojni državi.

Člen 42 ES namreč določa usklajevanje zakonodaj držav članic, in ne njihove harmonizacije, in ne more vplivati na vsebinske in postopkovne razlike med sistemi socialne varnosti ter na pravice oseb, ki so zavarovane po teh sistemih. V teh okoliščinah člen 18(1) ES zavarovani osebi ne more zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico s stališča socialne varnosti nevtralna, še zlasti glede dajatev za primer bolezni. Upoštevajoč razlike med sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo to področje, je taka preselitev, odvisno od primera, glede na kombinacijo nacionalnih ureditev, uporabnih v skladu z Uredbo št. 1408/71, lahko bolj ali manj ugodna za zadevno osebo.

(Glej točke 84, 85, 88 in točko 2 izreka.)
Zadeva C-482/07

AHP Manufacturing BV

proti

Bureau voor de Industriële Eigendom

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank 's-Gravenhage)

„Patentno pravo — Lastniška zdravila — Uredbi (EGS) št. 1768/92 in (ES) št. 1610/96 — Dodatni varstveni certifikat za zdravila — Pogoji za podelitev certifikatov dvema ali več imetnikom osnovnih patentov za isti proizvod — Pojasnilo glede obstoja še nerešenih prijav“

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 3. septembra 2009 I ‐ 7297

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat za zdravila

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1610/96, člen 3(2); Uredba Sveta št. 1768/92, člen 3(c))

Člen 3(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila, ki določa, da se certifikat podeli, če v državi članici, v kateri je vložena prijava in na dan njene vložitve, za izdelek še ni bil podeljen certifikat, je treba glede na člen 3(2), drugi stavek, Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1610/96 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za fitofarmacevtska sredstva, na podlagi katerega se lahko – kadar dve ali več prijav dveh ali več imetnikov različnih patentov za isto sredstvo še ni rešenih – vsakemu od teh imetnikov izda certifikat za to sredstvo, razlagati tako, da ne nasprotuje podelitvi dodatnega varstvenega certifikata imetniku osnovnega patenta za proizvod, za katerega je bil ob vložitvi prijave za certifikat že podeljen en ali več certifikatov enemu ali več imetnikom enega ali več osnovnih patentov.

(Glej točko 43 in izrek.)
Člen 4(1) in (2) Uredbe št. 1972/2003 o prehodnih ukrepih, ki jih je treba sprejeti v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške, člen 6(3) Uredbe št. 60/2004 o prehodnih ukrepih v sektorju sladkorja zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške ter Uredba št. 832/2005 o določitvi presežnih količin sladkorja, izoglukoze in fruktoze za Češko, Estonijo, Ciper, Latvijo, Litvo, Madžarsko, Malto, Poljsko, Slovenijo in Slovaško ne nasprotujejo nacionalnemu ukrepu, v skladu s katerim se presežne zaloge izvajalca določijo tako, da se od dejanske zaloge na dan 1. maja 2004 odbije količina za prenos zalog, ki je opredeljena kot povprečje zalog na dan 1. maja v predhodnih štirih letih, pomnoženo s koeficientom 1,2, ki ustreza rasti kmetijske proizvodnje v zadevni državi članici v enakem obdobju.

Če namreč nove države članice opredelijo presežne zaloge kmetijskih proizvodov v skladu z Uredbo št. 1972/2003 in zaloge sladkorja v skladu z uredbama št. 60/2004 in št. 832/2005, imajo, če ni natančnih določb ter se upoštevajo cilji navedenih uredb in splošna načela prava Skupnosti, diskrecijsko pravico pri opredelitvi upoštevnega obdobja, metode izračunavanja povprečja razpoložljivih zalog in sistema za identifikacijo presežnih količin.

(Glej točke 37, 38, 40, 51 in točko 1 izreka.)
Člen 5(2) Prve direktive 89/104 o blagovnih znamkah je treba razlagati tako, da se za obstoj nepoštenega izkoriščanja razlikovalnosti ali ugleda znamke v smislu te določbe ne zahteva niti obstoj verjetnosti zmede niti obstoj tveganja oškodovanja razlikovalnega značaja ali ugleda znamke oziroma, splošneje, imetnika te znamke. Koristi, ki jih imajo tretje osebe zaradi uporabe znaka, ki je podoben ugledni znamki, so te tretje osebe pridobile nepošteno, kadar se skušajo s to uporabo obesiti na ugled ugledne znamke zaradi pridobitev ugodnosti njene privlačnosti, ugleda in njene veljave ter brez finančnega nadomestila izkoristiti tržna prizadevanja imetnika znamke za ustvarjenje in ohranitev njene podobe.

(Glej točko 50 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-509/07

Luigi Scarpelli

proti

NEOS Banca SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bergamo)

„Direktiva 87/102/EGS — Varstvo potrošnikov — Potrošniški kredit — Neizpolnitev prodajne pogodbe“

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. aprila 2009 I ‐ 3313

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov na področju potrošniškega kredita – Direktiva 87/102

(Direktiva Sveta 87/102, člen 11(2))

Člen 11(2) Direktive 87/102 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s potrošniškimi krediti je treba razlagati tako, da obstoj dogovora med kreditodajalcem in dobaviteljem, v skladu s katerim kredit odobri izključno ta kreditodajalec potrošnikom tega dobavitelja, ni nujni pogoj za potrošnikovo pravico, da ob neizpolnitvi obveznosti dobavitelja sproži postopek proti kreditodajalcu, da bi dosegel razdrtje kreditne pogodbe in povrnitev zneskov, ki so že bili plačani kreditodajalcu.

V položaju, v katerem nacionalna zakonodaja, ki se uporablja za pogodbena razmerja, omogoča potrošniku, da sproži postopek proti kreditodajalcu, da bi dosegel razdrtje kreditne pogodbe in povrnitev že plačanih zneskov, namreč navedena direktiva ne zahteva, da so taki zahtevki pogojeni z zadevno izključnostjo. Nasprotno, izpolnitev takega pogoja se lahko zahteva pri uveljavljanju drugih pravic, ki jih ne določajo nacionalne določbe na področju pogodbenih razmerij, kakršna je pravica do povrnitve škode zaradi neizpolnitve obveznosti dobavitelja zadevnega blaga ali storitev.

Odvisnost uveljavljanja vseh pravic potrošnika nasproti kreditodajalcu od obstoja klavzule o izključnosti med tem kreditodajalcem in dobaviteljem je v nasprotju s ciljem Direktive 87/102, ki je predvsem varstvo potrošnika kot šibkejše pogodbene stranke.

(Glej točke od 29 do 31 in izrek.)
(Glej točki 20 in 21 ter točko 1 izreka.)

Ker je obveznost plačila nadomestila v skladu z Uredbo št. 1191/69 nujno povezana z izpolnjevanjem obveznosti javne službe, podjetje, za katero se šteje, da opravlja storitve javnega prevoza potnikov v občini, ne da bi mu bila naložena obveznost javne službe, ne more biti upravičeno do takega nadomestila.

Uredbo št. 1191/69 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1893/91, je treba razlagati tako, da državam članicam dovoljuje naložiti obveznosti javne službe javnemu podjetju, katerega naloga je opravljati javni prevoz potnikov v občini, in da za finančne obremenitve, ki iz tega izhajajo, predvideva dodelitev nadomestila, ki se določi v skladu z določbami navedene uredbe.

Uredba št. 1191/69 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1893/91, nasprotuje dodelitvi kompenzacijskih odškodnin, če ni mogoče ugotoviti zneska stroškov, ki se jih pripiše dejavnosti zadevnih podjetij, opravljeni v okviru izpolnjevanja obveznosti javne službe.

Tako je v primeru prevoznega podjetja, ki ima koncesijo javne službe in znotraj določenega mestnega območja pravico izključnosti zaradi obveznosti javne službe, ki velja zanj, ki pa v konkurenci z zasebnimi podjetji in zunaj tega izključnega območja opravlja drugi del svoje dejavnosti, za katerega ne veljajo enake obveznosti, saj na podlagi njegovih zanesljivih računovodskih podatkov ni mogoče določiti razlike med stroški, ki se jih pripiše njegovi dejavnosti na področju, na katerem ima koncesijo, in ustreznimi prihodki ter zato ni mogoče izračunati povečanja stroškov, ki nastanejo zaradi izpolnjevanja obveznosti iz javne službe s strani tega podjetja.

(Glej točki 26 in 29 ter točko 2 izreka.)
Člen 29(1) in (3)(a) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti ter člen 145(2) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 444/2002, je treba razlagati tako, da so napake blaga, ki se pokažejo po sprostitvi tega blaga v prosti promet, vendar je zanje dokazano, da so obstajale že pred tem, v skladu s pogodbeno garancijsko obveznostjo podlaga za to, da prodajalec/proizvajalec naknadno povrne stroške kupcu, pri čemer lahko zaradi povračila, ki ustreza stroškom popravil, ki so jih kupcu zaračunali njegovi posredniki, pride do zmanjšanja transakcijske vrednosti navedenega blaga in zato do zmanjšanja njegove carinske vrednosti, deklarirane na podlagi cene, ki je bila prvotno dogovorjena med prodajalcem/proizvajalcem in kupcem.

Prvič, čeprav se po datumu uvoza vozila pokaže, da je imelo ob uvozu napake, je namreč njegova dejanska ekonomska vrednost manjša od deklarirane transakcijske vrednosti ob njegovi sprostitvi v prosti promet. Člen 29(1) in (3) carinskega zakonika sicer ne določa natančneje pogojev, kako je treba obravnavati poznejše spremembe transakcijske vrednosti kot podlago za izračun carinske vrednosti, vendar je cena, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, dejavnik, ki ga je treba po potrebi uskladiti, če je ta operacija potrebna, da bi se izognili določitvi arbitrarne ali fiktivne carinske vrednosti. Še posebej se lahko zmanjša v sorazmerju z zmanjšanjem tržne vrednosti blaga zaradi skrite napake, ki je obstajala že pred sprostitvijo blaga v prosti promet in je podlaga za naknadno povračilo na osnovi pogodbene garancijske obveznosti in zaradi katere zato lahko pride do naknadnega zmanjšanja carinske vrednosti tega blaga.

Drugič, člen 145(2) Uredbe št. 2454/93, ki glede tega določa rešitev, navedeno že v členu 29 carinskega zakonika, in ki v istem smislu določa pogoje, pod katerimi se lahko spremembo cene, ki je bila dejansko plačana za blago ob njegovi sprostitvi v prosti promet in jo prodajalec opravi v korist kupca, upošteva za določitev njegove carinske vrednosti. Tudi plačila, ki jih opravi prodajalec v korist kupca v skladu z garancijsko pogodbo, zato da se temu povrnejo stroški popravil, ki so mu jih zaračunali njegovi kupci, pomenijo „popravek“ cene, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati v smislu iste določbe.

(Glej točke od 22 do 24 in od 26 do 29 ter točko 1 izreka.)