SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

YVESA BotA,

predstavljeni 3. junija 2010( )

Zadeva C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

proti

Autohof Weidensdorf GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija))

„Direktiva 86/653/EGS – Samozaposleni trgovski zastopniki – Odpoved pogodbe o trgovskem zastopanju s strani naročitelja – Neizpolnitev obveznosti trgovskega zastopnika – Pravica trgovskega zastopnika do nadomestila za stranke“

1. Eden glavnih prispevkov Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih( ) je bila določitev v korist teh zastopnikov in v breme njihovih naročiteljev, da se po prenehanju pogodbe o trgovskem zastopanju izplača nadomestilo (v nadaljevanju: nadomestilo za stranke).

2. Vendar pa člen 18(a) Direktive določa, da nadomestila ni mogoče zahtevati, „če je pogodbo razdrl naročitelj zaradi kršitev, ki jih gre pripisati trgovskemu zastopniku in ki bi v skladu z nacionalno zakonodajo upravičevala odpoved pogodbe brez odpovednega roka“.

3. S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe ima Sodišče priložnost, da prvič razloži to določbo in zlasti da odloči, ali je izključitev pravice do nadomestila za stranke pogojena z obstojem vzročne zveze med, po eni strani, kršitvijo, za katero je odgovoren trgovski zastopnik in ki lahko upravičuje odpoved pogodbe brez odpovednega roka, ter, po drugi strani, odločitvijo naročitelja, da odpove pogodbo o trgovskem zastopanju.

4. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil predložen v posebnem primeru, ker iz dejanskega stanja spora o glavni stvari izhaja, da je bila kršitev, ki se očita trgovskemu zastopniku, storjena v odpovednem roku po odločitvi naročitelja, da odpove pogodbo o trgovskem zastopanju, in da je naročitelj zanjo izvedel šele po dejanskem prenehanju veljavnosti te pogodbe.

5. V teh sklepnih predlogih bom Sodišču predlagal, naj sprejme sistematično in končno razlago člena 18(a) Direktive ter predložitvenemu sodišču odgovori, da je treba to določbo razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se trgovskemu zastopniku, katerega pogodba je bila odpovedana, odvzame pravica do nadomestila za stranke, kadar naročitelj po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju dokaže obstoj kršitve, ki se je zgodila med veljavnostjo pogodbe in je bila taka, da je upravičevala odpoved te pogodbe brez odpovednega roka, ni pa bila vzrok za to odpoved, ker je naročitelj zanjo izvedel šele po prenehanju veljavnosti navedene pogodbe.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

6. Člen 1(2) Direktive določa:

„V skladu s to direktivo je ,trgovski zastopnik‘ tisti, ki ima kot samozaposleni posrednik trajno pooblastilo za posredovanje pri prodaji ali nakupu izdelkov za drugo osebo, v nadaljevanju ,naročitelj‘, ali za posredovanje in sklepanje poslov v imenu naročitelja in za njegov račun.“

7. Obveznosti trgovskega zastopnika so določene v členu 3 Direktive, ki se glasi:

„1. Trgovski zastopnik mora pri opravljanju svojih dejavnosti skrbeti za interese naročitelja in delovati pošteno in v dobri veri.

2. Trgovski zastopnik mora zlasti:

(a) zavzemati se za posredovanje in morebitno sklepanje poslov, za katere je pristojen;

(b) posredovati naročitelju vse dostopne informacije;

(c) upoštevati ustrezna navodila naročitelja.“

8. Člen 15(1) Direktive določa, da „[č]e se pogodba o trgovskem zastopanju sklene za nedoločen čas, jo lahko z vnaprejšnjim obvestilom odpove vsaka pogodbena stranka“. Vendar pa iz člena 16 Direktive izhaja:

„Ta direktiva ne vpliva na uporabo predpisov držav članic, če ti predvidevajo odpoved pogodbe o trgovskem zastopanju brez odpovednega roka:

(a) zaradi neizpolnjevanja vseh ali delnih obveznosti ene od pogodbenih strank;

(b) v primeru izrednih okoliščin.“

9. Poleg tega člen 17(1) in (2)(a) določa:

„1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi trgovskemu zastopniku po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju zagotovijo nadomestilo v skladu z odstavkom 2 ali odškodnino v skladu z odstavkom 3.

2. (a) Trgovski zastopnik ima pravico do nadomestila, če in kolikor:

– je naročitelju priskrbel nove stranke ali razširil poslovne stike z obstoječimi strankami in naročitelj še uživa velike prednosti v poslih s temi strankami

in

– je plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno, predvsem glede provizije, za katero je trgovski zastopnik prikrajšan in ki izhaja iz poslov s temi strankami. […]“

10. V skladu s členom 18 Direktive:

„Nadomestila ali odškodnine iz člena 17 ni mogoče zahtevati:

(a) če je pogodbo razdrl naročitelj zaradi kršitev, ki jih gre pripisati trgovskemu zastopniku in ki bi v skladu z nacionalno zakonodajo upravičevale odpoved pogodbe brez odpovednega roka;

[…]“

11. Nazadnje, člen 19 Direktive določa:

„Pogodbene stranke pred potekom pogodbe ne morejo odstopati od določb členov 17 in 18 na škodo trgovskega zastopnika.“

B – Nacionalno pravo

12. V skladu s členom 89a nemškega trgovinskega zakonika (Handelsgesetzbuch, v nadaljevanju: HGB):

„(1) Vsaka stranka lahko zaradi resnega razloga odpove pogodbo brez upoštevanja odpovednega roka. Ta pravica ne sme biti niti izključena niti omejena. […]“

13. S členom 89b HGB so preneseni členi od 17 do 19 Direktive. Ta člen, kot je bil napisan v času dejanskega stanja spora o glavni stvari, se glasi:

„(1) Trgovski zastopnik lahko po prenehanju veljavnosti pogodbe od naročitelja zahteva ustrezno nadomestilo, kadar in če:

1. naročitelj tudi po prenehanju veljavnosti pogodbe uživa velike prednosti, izhajajoče iz poslovnih odnosov z novimi strankami, ki jih je pridobil trgovski zastopnik;

2. trgovski zastopnik zaradi prenehanja veljavnosti pogodbe izgubi pravico do provizije, ki bi jo v primeru nadaljevanja pogodbe prejemal za posle, ki so že bili ali bodo sklenjeni s strankami, ki jih je pridobil, in

3. je plačilo nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin pravično.

[…]

(3) Tega nadomestila ni mogoče zahtevati, če:

1. je trgovski zastopnik odpovedal pogodbo, razen če je bil utemeljeni razlog za to ravnanje naročitelja ali če se nadaljevanje dejavnosti trgovskega zastopnika ne more več zahtevati zaradi njegove starosti ali bolezni, ali

2. je naročitelj odpovedal pogodbo in je za odpoved obstajal resen razlog, povezan s krivdnim ravnanjem trgovskega zastopnika […]“

14. Na podlagi ustaljene sodne prakse Bundesgerichtshof (Nemčija), navedene v predložitveni odločbi, se določbe člena 89b HGB v zvezi z nadomestilom za stranke za trgovskega zastopnika po analogiji uporabljajo za distribucijsko pogodbo, kot je ta v postopku v glavni stvari. S členom 89b(3), točka 2, HGB naj se ne bi zahtevalo, da naročitelj odpove pogodbeno razmerje s trgovskim zastopnikom brez odpovednega roka zaradi krivdnega ravnanja zadnjega. Zadostovalo naj bi, da je v trenutku odločitve o odpovedi pogodbe objektivno obstajal resen razlog, ki je upravičeval odpoved pogodbe brez odpovednega roka. Če bi trgovski zastopnik pred predvidenim prenehanjem veljavnosti pogodbe storil kršitev, zaradi katere bi bila upravičena odpoved brez odpovednega roka, se lahko na podlagi sodne prakse Bundesgerichtshof naročitelj, ki se je odločil, da bo po koncu odpovednega roka pogodbo odpovedal, bodisi odloči za novo odpoved brez odpovednega roka, če bi za to kršitev izvedel pred koncem odpovednega roka, bodisi sklicuje na navedeno kršitev za zavrnitev kakršnega koli nadomestila za stranke, če bi za to izvedel šele po predvidenem prenehanju veljavnosti pogodbe.

II – Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

15. Družbi Volvo Car Germany GmbH (proizvajalec, v nadaljevanju: Volvo Car) in Autohof Weidensdorf GmbH (distributer, v nadaljevanju: AHW) sta leta 1993 sklenili distribucijsko pogodbo. Sočasno so poslovodje družbe AHW skupaj z nekdanjim poslovodjo iste družbe upravljali družbo Autovermietung Weidensdorf GbR (v nadaljevanju: AVW). Družba AVW je prek druge družbe vzpostavila poslovne odnose z družbo Volvo Car, ki so bili urejeni z okvirnim sporazumom za velike stranke o posebnih popustih pri dobavi novih vozil Volvo. V skladu s tem okvirnim sporazumom je družba AVW kupovala vozila od družbe AHW, pri čemer je uveljavljala dogovorjene popuste. Družba AHW je za to od družbe Volvo Car prejemala finančne prispevke, za katere so veljali splošni pogoji za dodelitev prispevkov distributerjem.

16. Družba Volvo car je z dopisom z dne 6. marca 1997 družbo AHW obvestila o odločitvi, da bo 31. marca 1999 odpovedala distribucijsko pogodbo.

17. V obdobju od aprila 1998 do julija 1999 so bile opravljene predčasne nadaljnje prodaje 28 vozil (od tega 16 pred 31. marcem 1999), ki jih je družba AVW kupila od družbe AHW, s čimer je bil kršen okvirni sporazum za velike stranke, ki je določal, da velika stranka vozila hrani najmanj šest mesecev. Kot izhaja iz predložitvene odločbe, se trditev družbe Volvo Car, da se je s temi dejstvi seznanila šele po prenehanju distribucijske pogodbe, v okviru revizijskega postopka šteje za točno.

18. Ker se člen 89b HGB uporablja za distribucijsko pogodbo, AHW od družbe Volvo Car zahteva nadomestilo za stranke in uveljavlja pravice do plačila na podlagi dobropisov. Družba Volvo Car meni, da člen 89b(3), točka 2, HGB izključuje dodelitev nadomestila za stranke družbi AHW, ker si je ta pridobila prispevke, do katerih ni imela pravice zaradi neupoštevanja – v dogovoru z AVW – minimalnega trajanja hranjenja, določenega s pogodbo. Družba Volvo Car bi lahko zaradi te kršitve pogodbenih obveznosti družbe AHW distribucijsko pogodbo odpovedala brez odpovednega roka, če bi zanjo izvedela pred prenehanjem veljavnosti te pogodbe.

19. Landgericht je ugodilo zahtevam družbe AHW v višini 181.159,46 EUR, kar zadeva nadomestilo za stranke, in v celoti, kar zadeva dobropise, skupaj z obrestmi v obeh primerih.

20. Oberlandesgericht je na pritožbo družbe Volvo Car delno spremenilo odločitev prvostopenjskega sodišča, kar zadeva znesek nadomestila za stranke in znesek dobropisov. To sodišče je menilo, da ima družba AHW na podlagi člena 89b(1) HGB, ki se uporablja po analogiji, pravico do nadomestila za stranke od družbe Volvo Car. Oberlandesgericht je ugotovilo, da je treba člen 89b(3), točka 2, HGB razlagati v skladu s členom 18(a) Direktive. Zato je moral biti po mnenju tega sodišča vzrok za odločitev naročitelja, da razdre pogodbo, resni razlog za odpoved, povezan s krivdnim ravnanjem trgovskega zastopnika, da bi bila temu zastopniku odvzeta pravica do nadomestila za stranke. Če take vzročne zveze ni, Oberlandesgericht meni, da bi bilo treba konkretne okoliščine predčasne nadaljnje prodaje in upoštevnost vprašanja, ali je bila družba Volvo Car predhodno seznanjena s tem, preučiti šele ob ugotavljanju, ali je plačilo nadomestila za stranke pravično v smislu člena 89b(1), točka 3, HGB.

21. Družba Volvo Car je vložila predlog za revizijo sodbe, ki jo je izreklo Oberlandesgericht.

22. Ker je Bundesgerichtshof menilo, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od razlage člena 18(a) Direktive, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

„1) Ali je treba člen 18(a) [Direktive] razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, po kateri trgovski zastopnik nima pravice do nadomestila tudi v primeru redne odpovedi s strani naročitelja, če je v trenutku redne odpovedi sicer obstajal resen razlog za odpoved pogodbe brez odpovednega roka zaradi krivdnega ravnanja, ki ga gre pripisati trgovskemu zastopniku, vendar ni bil vzrok za odpoved?

2) Če je taka nacionalna ureditev združljiva z Direktivo, ali člen 18(a) Direktive nasprotuje ustrezni uporabi nacionalne ureditve o izključitvi pravice do nadomestila za primer, če je pomemben razlog za odpoved pogodbe brez odpovednega roka zaradi kršitev, ki jih gre pripisati trgovskemu zastopniku, nastopil šele po izreku redne odpovedi in je naročitelj zanj izvedel šele po prenehanju veljavnosti pogodbe, zaradi česar ni mogel izreči odpovedi pogodbe brez odpovednega roka, ki bi temeljila na krivdnem ravnanju, ki ga gre pripisati trgovskemu zastopniku?“

23. Družba Volvo Car, nemška vlada in Komisija Evropskih skupnosti so predložile pisna stališča. Poleg tega so družba AHW, nemška vlada in Komisija na obravnavi 6. maja 2010 podale ustne navedbe.

III – Analiza

24. Obe vprašanji, ki ju je Bundesgerichtshof predložilo Sodišču, se nanašata na razlago člena 18(a) Direktive, ki določa izključitev nadomestila za stranke, do katerega je trgovski zastopnik načelno upravičen ob prekinitvi pogodbe o zastopanju, „če je pogodbo razdrl naročitelj zaradi kršitev, ki jih gre pripisati trgovskemu zastopniku in ki bi v skladu z nacionalno zakonodajo upravičevale odpoved pogodbe brez odpovednega roka“.

25. Namen prvega vprašanja je v bistvu ugotoviti, ali je treba to določbo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, po kateri trgovski zastopnik, katerega pogodba je bila odpovedana, nima pravice do nadomestila za stranke, kadar mu naročitelj očita kršitev, ki je sicer ob odpovedi te pogodbe obstajala, ni pa bila vzrok zanjo.

26. Namen drugega vprašanja je v primeru nikalnega odgovora na prvo vprašanje v bistvu izvedeti, ali je treba člen 18(a) Direktive razlagati tako, da nasprotuje temu, da se trgovskemu zastopniku odvzame pravica do nadomestila za stranke, tudi če je do kršitve zastopnika prišlo po odločitvi naročitelja, da odpove pogodbo, in je naročitelj zanjo izvedel šele po prenehanju veljavnosti te pogodbe.

A – Pristojnost Sodišča za odgovor na vprašanji za predhodno odločanje

27. Preden se lotim vsebinske analize, je treba najprej odstraniti dve oviri za pristojnost Sodišča za odločanje o tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

28. Prva ovira, na katero je opozorila družba Volvo Car, je mnenje, da Sodišče ni pristojno za odgovor na vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, ker se Direktiva, katere razlaga se zahteva, nanaša na razmerja med trgovskimi zastopniki in njihovimi naročitelji, medtem ko sta v spor o glavni stvari vključena proizvajalec in distributer.

29. V zvezi s tem ugotavljam, da iz predložitvene odločbe izhaja, da se v nemškem pravu zaščitne določbe v zvezi z nadomestilom za stranke za trgovskega zastopnika uporabljajo tudi za distributerje. Določbe člena 89b HGB v zvezi z nadomestilom za stranke za trgovskega zastopnika se torej po analogiji uporabljajo za distribucijsko pogodbo, kot je ta, ki je bila sklenjena med družbama Volvo Car in AHW. V skladu z ustaljeno sodno prakso Bundesgerichtshof sta pogoja za to vključenost distributerja v organizacijo prodaje proizvajalca ali dobavitelja in obveznost distributerja, da svoje stranke prepusti proizvajalcu ali dobavitelju, tako da lahko ta ob koncu pogodbe takoj in brez nadaljnjega izkorišča prednosti, povezane s strankami. Upoštevanje teh pogojev in izenačitev distributerja s trgovskim zastopnikom, ki izhaja iz uporabe nemškega prava, pa se v sporu o glavni stvari ne izpodbijata.

30. Sodišče je po mojem mnenju pristojno za odgovor na vprašanji, postavljeni v takem primeru. Kot Sodišče namreč nenehno poudarja, je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče pristojno, da glede na posebnosti vsake zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, ki mu bo omogočila izrek sodbe, in ustreznost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče sme predlog nacionalnega sodišča zavrniti le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, ali kadar je vprašanje splošno oziroma hipotetično.( ) Zato je Sodišče takrat, ko se vprašanja nacionalnih sodišč nanašajo na razlago določbe prava Unije, načelno dolžno odločiti. Niti iz besedila člena 267 PDEU niti iz namena postopka, ki ga uvaja ta člen, namreč ne izhaja, da bi avtorji Pogodbe iz pristojnosti Sodišča poskušali izključiti predloge za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanašajo na določbo prava Unije, v takem posebnem primeru, ko se nacionalno pravo države članice pri določanju pravil za neki primer, ki je za to državo povsem notranji, sklicuje na vsebino te določbe.( ) Kot navaja Sodišče, kadar namreč nacionalna zakonodaja za primere, ki so povsem notranjega značaja, predvsem zato, da bi se izognila diskriminaciji ali morebitnemu izkrivljanju konkurence, sprejme enake rešitve, kot jih določa pravo Unije, je zagotovo v interesu Skupnosti, da se zaradi izogibanja prihodnjim razhajajočim se razlagam določbe ali pojmi iz prava Unije razlagajo enako, in sicer ne glede na okoliščine, v katerih se jih uporablja.( )

31. Druga ovira za pristojnost Sodišča, na katero je opozorila Komisija, se nanaša samo na prvo vprašanje, ki naj bi bilo zato, ker se nanaša na primer, v katerem je kršitev trgovskega zastopnika obstajala na dan odpovedi pogodbe o zastopanju, ne da bi bila vzrok za odpoved, povezano s položajem, ki ni del dejanskega stanja spora o glavni stvari, in torej hipotetično. Nesporno je namreč, da je do kršitve, ki se očita družbi AHW, prišlo po odločitvi družbe Volvo Car, da odpove pogodbo, tako da se samo drugo vprašanje natančno ujema z dejanskim stanjem spora o glavni stvari. Zato bi se lahko zdelo ustrezno, da se Sodišče pri svojem odgovoru osredotoči samo na drugo vprašanje.

32. Vendar pa to ni način, ki ga priporočam Sodišču. Po mojem mnenju je namreč pretirano trditi, da prvo vprašanje očitno nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari. Res je, da se predpostavka, na kateri temelji to vprašanje, ne ujema natančno z dejanskim stanjem spora o glavni stvari. Vendar pa navedeno vprašanje opozarja na glavno težavo, ki jo povzroča razlaga člena 18(a) Direktive in ki je odločilna za rešitev spora o glavni stvari, in sicer ali mora med kršitvijo trgovskega zastopnika, ki upravičuje odpoved pogodbe o zastopanju brez odpovednega roka, in odločitvijo naročitelja, da odpove to pogodbo, obstajati vzročna zveza ali ne, da se temu zastopniku odvzame pravica do nadomestila za stranke.

33. Poleg tega sta vprašanji tesno povezani in se dopolnjujeta, pri čemer je prvo po mnenju predložitvenega sodišča pogoj za drugo. Zato bom Sodišču predlagal, naj vprašanji združi, da bi predložitvenemu sodišču dalo popoln odgovor in obenem zagotovilo skladno razlago člena 18(a) Direktive.

34. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je torej po mojem mnenju treba razumeti tako, da se nanaša predvsem na vprašanje, ali je treba člen 18(a) Direktive razlagati tako, da nasprotuje temu, da se trgovskemu zastopniku, katerega pogodba je bila odpovedana, odvzame pravica do nadomestila za stranke, kadar naročitelj po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju dokaže obstoj kršitve, ki se je zgodila med veljavnostjo pogodbe in je bila taka, da je upravičevala odpoved te pogodbe brez odpovednega roka, ni pa bila vzrok za to odpoved.

B – Vsebinska preučitev

35. Kot navaja Bundesgerichtshof v predložitveni odločbi, je iz primerjave besedila člena 18(a) Direktive in besedila člena 89b(3), točka 2, HGB razvidno, da so s prvim strožje opredeljeni pogoji izključitve pravice trgovskega zastopnika do nadomestila za stranke.

36. Iz besedila člena 18(a) Direktive namreč izhaja, da nadomestila za stranke iz člena 17 iste direktive ni mogoče zahtevati, „če je pogodbo razdrl naročitelj zaradi kršitev, ki jih gre pripisati trgovskemu zastopniku in ki bi v skladu z nacionalno zakonodajo upravičevale odpoved pogodbe brez odpovednega roka“.( ) Predlog „zaradi“ izraža vzročno zvezo med kršitvijo trgovskega zastopnika, ki bi lahko upravičevala odpoved pogodbe brez odpovednega roka, in odločitvijo naročitelja, da odpove pogodbo.

37. Če bi se omejili na dobesedno razlago člena 18(a) Direktive, bi se lahko znašli v skušnjavi, da bi to določbo razlagali tako, da trgovskemu zastopniku zagotavlja največjo mogočo zaščito, in predložitvenemu sodišču odgovorili, da je treba navedeno določbo razlagati tako, da nasprotuje temu, da se trgovskemu zastopniku, katerega pogodba je bila odpovedana, odvzame pravica do nadomestila za stranke, kadar naročitelj naknadno dokaže obstoj kršitve, ki ni bila vzrok za to odpoved.

38. Vendar pa po mojem mnenju besedilo člena 18(a) Direktive ni tako jasno, da bi se lahko omejili na njegovo dobesedno razlago. To besedilo je namreč dvoumno glede vprašanja, ali je odločilni pogoj za izključitev pravice do nadomestila za stranke obstoj vzročne zveze med kršitvijo trgovskega zastopnika, ki lahko upraviči odpoved pogodbe brez odpovednega roka, in odločitvijo naročitelja, da odpove pogodbo, ali predvsem okoliščina, da se je kršitev trgovskega zastopnika, ki lahko upraviči odpoved pogodbe brez odpovednega roka, zgodila med veljavnostjo pogodbe. Zato je po mojem mnenju to določbo treba razlagati ob upoštevanju sistematike in ciljev Direktive.( )

39. Kar zadeva najprej sistematiko Direktive, menim, da člena 18(a) te direktive ni mogoče razlagati ločeno, ampak v povezavi s členoma 3 in 16(a) te direktive, da bi zagotovili skladnost in polni učinek vseh teh določb.

40. Naj v zvezi s tem opozorim, da mora trgovski zastopnik na podlagi člena 3 Direktive izpolnjevati nekatere obveznosti. Tako mora trgovski zastopnik izpolnjevati svojo nalogo in o njej poročati.( )

41. Obveznost trgovskega zastopnika, da izpolnjuje svojo nalogo, vključuje trojni vidik, in sicer mora upoštevati navodila naročitelja, delovati skrbno in biti lojalen.

42. Glede upoštevanja navodil, ki mu jih da naročitelj, je treba poudariti, da ima sicer trgovski zastopnik na splošno veliko svobodo pri izvajanju svoje naloge, ker je po opredelitvi neodvisni strokovnjak,( ) vendar mora upoštevati zavezujoča navodila v zvezi z nekaterimi vidiki svoje naloge, ki jih po potrebi prejme od naročitelja, na primer pogoje v zvezi s pogodbami, ki jih je treba skleniti s strankami.

43. Poleg tega mora trgovski zastopnik pri izpolnjevanju svoje naloge dokazati skrbnost, torej mora svojo pogodbo izvajati „strokovno“. Te obveznosti na primer ne izpolnjuje, kadar ne obiskuje strank, je njegova dejavnost nezadostna, je njegovo prizadevanje za pospeševanje prodaje časovno in prostorsko neenakomerno ali kadar izvaja nezadovoljivo organizacijsko politiko.

44. Za trgovskega zastopnika nazadnje velja obveznost lojalnosti do naročitelja. Pri tem mora zagotavljati zaupnost informacij v zvezi s poslovno strategijo naročitelja in ne sme brez soglasja naročitelja sprejeti zastopanja podjetja, ki je konkurenčno podjetju naročitelja.

45. Poleg obveznosti izvajanja naloge mora trgovski zastopnik o tem obveščati svojega naročitelja. Trgovski zastopnik ga mora obveščati o rezultatih svoje naloge in mu sporočati vse potrebne informacije, ki so mu na voljo. Na primer, zastopnik mora zagotoviti vse koristne informacije o položaju na trgu, zlasti o konkurentih, dejavnih na njem.

46. Za kršitev teh obveznosti so seveda predvidene sankcije.

47. S členom 16(a) Direktive imajo tako države članice možnost, da ohranijo ali sprejmejo določbe, s katerimi je predvidena odpoved pogodbe brez odpovednega roka zaradi neizpolnjevanja vseh ali nekaterih obveznosti ene od pogodbenih strank, čeprav je naročitelj v skladu s členom 15 Direktive načelno dolžan upoštevati odpovedni rok.

48. Zaradi iste vrste kršitve, ki na podlagi nacionalne zakonodaje upravičuje odpoved pogodbe brez odpovednega roka, je naročitelj na podlagi člena 18(a) Direktive oproščen obveznosti, da trgovskemu zastopniku izplača nadomestilo za stranke.

49. Ta določba temelji na zamisli, da je lahko trgovski zastopnik upravičen do nadomestila za stranke iz člena 17(2) Direktive samo, če je to združljivo z interesi naročitelja. Ta pravica torej obstaja samo, če trgovski zastopnik ni ravnal v nasprotju z interesi naročitelja. Po drugi strani pa si trgovski zastopnik ne zasluži več zaščite, če je z neupoštevanjem obveznosti, kot so naštete v členu 3 Direktive, ravnal v nasprotju z interesi naročitelja in tako prekinil zaupno razmerje, ki ju je povezovalo. V tem primeru od naročitelja ni mogoče zahtevati, naj trgovskemu zastopniku izplača nadomestilo za stranke, katerega namen je poplačati prizadevanje tega zastopnika za pridobivanje strank v skladu z njegovimi obveznostmi. Odločilni dejavnik za to, ali naj se pravica do nadomestila za stranke ohrani ali ne, je torej ne samo vprašanje, ali trgovski zastopnik izpolnjuje pogoje za dodelitev takega nadomestila iz člena 17(2)(a) Direktive, ampak tudi, ali je svojo nalogo izpolnjeval v skladu z obveznostmi, ki jih ima na podlagi člena 3 te direktive.

50. Če je namen nadomestila za stranke preprečiti neupravičeno obogatitev naročitelja, ker pomeni nadomestilo za dobiček, ki ga ta po prenehanju veljavnosti pogodbe še naprej ima od dejavnosti, ki jih je med veljavnostjo pogodbe opravljal trgovski zastopnik in za katere ni več plačan, pa je namen izključitve takega nadomestila tudi preprečiti neupravičeno obogatitev trgovskega zastopnika, ki je ravnal krivdno. Odobriti pravico do nadomestila za stranke trgovskemu zastopniku, za katerega je dokazano, da ni izpolnil svojih obveznosti, bi pomenilo obogatitev, temelječo na goljufiji, kar zagotovo ni bil namen zakonodajalca Unije, ko je sprejel člen 18(a) Direktive. V tem smislu je namen te določbe zaščititi interese naročitelja in preprečiti zlasti obogatitev trgovskega zastopnika na podlagi goljufije.

51. Iz besedila navedene določbe izhaja, da je eden od glavnih pogojev za izgubo nadomestila za stranke ta, da se je kršitev, ki se očita trgovskemu zastopniku, zgodila med pogodbenim razmerjem. Po mojem mnenju ni pomembno, ali se je kršitev zgodila pred odločitvijo naročitelja, da odpove pogodbo iz drugega razloga, kot je taka kršitev, ali po njej.( ) Tako menim, da kršitev, storjena med odpovednim rokom, ki sledi odločitvi o redni odpovedi, kot to velja v zadevi v postopku v glavni stvari, načelno upravičuje izključitev nadomestila za stranke, ker je trgovski zastopnik kršil obveznosti, ki zanj veljajo do dejanskega prenehanja veljavnosti pogodbe.

52. Drugi pogoj, določen v členu 18(a) Direktive, je, da mora biti kršitev, ki se očita trgovskemu zastopniku, taka, da na podlagi nacionalne zakonodaje upravičuje odpoved pogodbe brez odpovednega roka, kar pomeni, da mora biti to kršitev z določeno težo. Člen 89b(3), točka 2, HGB se sklicuje na „resen razlog, povezan s krivdnim ravnanjem trgovskega zastopnika“. Za primerjavo, v francoskem pravu se zahteva resna napaka trgovskega zastopnika, na primer dejanja nelojalne konkurence, žaljive izjave v zvezi s pooblastiteljem, kaznivo ravnanje, resne kršitve prejetih navodil ali resne kršitve obveznosti zaupnosti.

53. Skratka, po mojem mnenju iz člena 18(a) Direktive v povezavi s členoma 3 in 16(a) iste direktive izhaja, da naročitelju načelno ni treba izplačati nadomestila za stranke, kadar je trgovski zastopnik med pogodbenim razmerjem storil kršitev, ki na podlagi nacionalne zakonodaje upravičuje odpoved pogodbe brez odpovednega roka in o kateri je naročitelj obveščen šele po prenehanju veljavnosti pogodbe.

54. Zahteva, da je kršitev trgovskega zastopnika storjena pred odločitvijo naročitelja, da pogodbo odpove brez odpovednega roka, in da je ta kršitev vzrok za to odpoved, po mojem mnenju ni združljiva s potrebo po kaznovanju krivdnega ravnanja trgovskega zastopnika, kot izhaja iz povezovanja členov 3, 16(a) in 18(a) Direktive.

55. Tak pogoj bi namreč privedel do različnega obravnavanja trgovskega zastopnika, ki mu ni uspelo prikriti kršitve, ker jo je naročitelj odkril pred prenehanjem veljavnosti pogodbe, in trgovskega zastopnika, ki mu je to nasprotno uspelo, tako da bi naročitelj njegovo kršitev odkril šele po prenehanju veljavnosti pogodbe. Medtem ko bi bila posledica za prvega zastopnika ne samo odpoved pogodbe brez odpovednega roka, ampak tudi odvzem pravice do nadomestila za stranke, pa drugi, katerega pogodbe ni več mogoče odpovedati brez odpovednega roka, poleg tega ne bi bil deležen kazni, ki vključuje izgubo pravice do nadomestila za stranke.

56. Tako različno obravnavanje bi pomenilo spodbujanje h goljufijam, z njim bi člen 3 Direktive izgubil polni učinek, to pa bi lahko celo privedlo do škodljivega učinka.

57. Kot trdi predložitveno sodišče, ko se sklicuje na primer, ki je predmet spora o glavni stvari, kadar naročitelj redno odpove pogodbo o trgovskem zastopanju in šele po prenehanju veljavnosti pogodbe izve za obstoj krivdnega ravnanja trgovskega zastopnika, ki upravičuje odpoved brez odpovednega roka, tako da pogodbe ni mogel odpovedati na podlagi tega ravnanja, si trgovski zastopnik prav tako ne zasluži zaščite, kot če bi naročitelj za njegovo krivdno ravnanje izvedel med trajanjem pogodbe in bi torej zaradi tega ravnanja dejansko prekinil pogodbeno razmerje. Okoliščina, da je trgovski zastopnik za kršitev izvedel med veljavnim pogodbenim razmerjem, kar upravičuje odpoved brez odpovednega roka, je odločilna v tem, da člen 18(a) Direktive nujno zahteva izključitev nadomestila za stranke. Taka zavezujoča izključitev ne more biti odvisna od vprašanja, ali trgovskemu zastopniku uspe zakriti kršitev do prenehanja veljavnosti pogodbe. Trgovski zastopnik, ki mu to uspe, si namreč prav tako ne zasluži zaščite kot trgovski zastopnik, katerega kršitev je bila odkrita pravočasno.

58. Strinjam se tudi z mnenjem predložitvenega sodišča, da je treba upoštevati dejstvo, da lahko takoj po redni odpovedi pogodbe o trgovskem zastopanju s strani naročitelja obstaja tveganje, da bi trgovski zastopnik izkoristil čas, ki je ostal do prenehanja veljavnosti pogodbe, in si pridobil neupravičene ugodnosti, ter da pri tem pride do krivdnega ravnanja, za katero naročitelj ne ve do prenehanja veljavnosti pogodbe, toda na podlagi katerega bi lahko pogodbo odpovedal zaradi resnega razloga, če bi za to izvedel prej. Da bi se izognili tovrstnemu krivdnemu ravnanju med veljavnostjo pogodbe in zlasti med odpovednim rokom, bi moral imeti naročitelj možnost, kadar koli zahtevati upoštevanje obveznosti iz člena 3 Direktive, ki veljajo za njegovega trgovskega zastopnika, in torej zavrniti plačilo nadomestila za stranke, kadar tako ravnanje odkrije po prenehanju veljavnosti pogodbe.

59. Zato menim, da je treba člen 18(a) Direktive razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se trgovskemu zastopniku, katerega pogodba je bila odpovedana, odvzame pravica do nadomestila za stranke, kadar naročitelj po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju dokaže obstoj kršitve, ki se je zgodila med veljavnostjo pogodbe in je bila taka, da je upravičevala odpoved te pogodbe brez odpovednega roka, ni pa bila vzrok za to odpoved, ker je naročitelj zanjo izvedel šele po prenehanju veljavnosti navedene pogodbe.

60. To razlago člena 18(a) Direktive potrjujejo njeni cilji.

61. Cilj Direktive je nesporno zaščititi osebe, ki v skladu z njenimi določbami delujejo kot trgovski zastopniki.( ) Cilj členov od 17 do 19 Direktive je zlasti zaščititi trgovskega zastopnika po prenehanju pogodbe, pri čemer je sistem nadomestila, ki je v ta namen uveden z Direktivo, zavezujoč.( )

62. Zaščita trgovskih zastopnikov pa ni edini cilj Direktive. Kot namreč izhaja iz druge uvodne izjave Direktive, so ukrepi usklajevanja, določeni z Direktivo, med drugim namenjeni odpravi omejitev za opravljanje poklica trgovskega zastopnika, poenotenju pogojev konkurence v Uniji in povečanju varnosti trgovskih poslov.( ) Cilj sistema, določenega v členih od 17 do 19 Direktive, je tako prek kategorije trgovskih zastopnikov zaščititi svobodo ustanavljanja in neizkrivljeno konkurenco na notranjem trgu.( ) Nazadnje, kot izhaja iz tretje uvodne izjave Direktive, je njen cilj tudi olajšanje blagovne menjave med državami članicami s približevanjem njihovih pravnih sistemov na področju trgovskega zastopanja.( )

63. Menim, da bi bili ti cilji, zlasti zagotavljanje neizkrivljene konkurence na notranjem trgu, izničeni, če bi člen 18(a) Direktive razlagali tako, da nasprotuje temu, da lahko krivdno ravnanje, kot se očita družbi AHW, upraviči izključitev nadomestila za stranke. Zdi se mi namreč nujno, da poenotenje pogojev konkurence, za katero si prizadeva zakonodajalec Unije, poteka na zdravi podlagi, ki izključuje razlago, pri kateri bi nastala vrzel, ki bi spodbujala goljufivo ravnanje trgovskih zastopnikov brez pomislekov, zlasti med odpovednim rokom pred prenehanjem veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju.

64. Preden sklenem razmišljanje, bi želel navesti te opombe.

65. Treba je namreč odgovoriti na trditev, ki jo po navedbah predložitvenega sodišča zagovarja del pravnih teoretikov v Nemčiji in v skladu s katero bi se, tudi če se uporabi omejevalna razlaga člena 89b(3), točka 2, HGB in člena 18(a) Direktive, krivdno ravnanje trgovskega zastopnika lahko upoštevalo, kadar sodišče preveri, ali je plačilo nadomestila za stranke pravično v smislu člena 89b(1), točka 3, HGB in člena 17(2)(a), druga alinea, Direktive.

66. Naj opozorim, da ima trgovski zastopnik v skladu s to zadnjo določbo pravico do nadomestila za stranke, če „je plačilo tega nadomestila ob upoštevanju vseh okoliščin ustrezno“. Preizkus pravičnosti tako deluje kot varnostni ventil, ki ga lahko uporabi sodišče, da bi glede na posebne okoliščine konkretnega primera prilagodilo znesek nadomestila za stranke ali morebiti celo v skrajnih primerih izključilo vsako nadomestilo za stranke.( )

67. Glede na široko diskrecijsko pravico, ki jo imajo nacionalna sodišča pri tem preizkusu pravičnosti, pa ta vseeno ni enak zavezujočemu sistemu, v skladu s katerim je vsako nadomestilo za stranke v primeru kršitve trgovskega zastopnika, ki na podlagi nacionalne zakonodaje upravičuje odpoved brez odpovednega roka, izključeno. Preizkus pravičnosti po mojem mnenju torej ne more nadomestiti zavezujočega pravila izključitve nadomestila za stranke, določenega v členu 18(a) Direktive.( )

68. Poleg tega je treba pojasniti, da se lahko države članice odločijo za sistem nadomestila za stranke, določen v členu 17(2) Direktive, ali sistem odškodnine, določen v členu 17(3). Opozoriti je treba, da se ta zadnja določba nikjer ne sklicuje na pravičnost, tako da rešitev, ki bi v okviru preizkusa pravičnosti prednost dajala upoštevanju krivdnega ravnanja trgovskega zastopnika, nikakor ne bi bila upoštevna za države članice, ki so se odločile za sistem odškodnine. Taka rešitev torej ne more pomeniti splošne alternative zavezujoči izključitvi nadomestila za stranke, izhajajoči iz člena 18(a) Direktive.

69. Po drugi strani je z uporabo rešitve, na podlagi katere je trgovskemu zastopniku odvzeta pravica do nadomestila za stranke, kadar je med veljavnostjo pogodbe ravnal krivdno, zaradi česar je upravičeno prenehanje pogodbe brez odpovednega roka, mogoče nacionalnemu sodišču podeliti enako diskrecijsko pravico, ne glede na to, za katero možnost so se odločile države članice, ker je le to pristojno za oceno teže takega krivdnega ravnanja. Če bi naročitelj izvedel za to krivdno ravnanje pred prenehanjem veljavnosti pogodbe, vendar bi ga dopuščal, tako ni izključeno, da bi lahko neobstoj očitka ali opozorila naročitelja trgovskemu zastopniku vplival na pravico tega zastopnika do nadomestila za stranke. V takem primeru bi bilo namreč na podlagi členov 3, 16(a) in 18(a) Direktive mogoče trditi, da glede na strpnost naročitelja, ko pogodbe ni odpovedal brez odpovednega roka, kršitev trgovskega zastopnika ni bila tako resna, da bi mu bila odvzeta pravica do nadomestila za stranke.

IV – Predlog

70. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Bundesgerichtshof, odgovori:

Člen 18(a) Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se trgovskemu zastopniku, katerega pogodba je bila odpovedana, odvzame pravica do nadomestila za stranke, kadar naročitelj po prenehanju veljavnosti pogodbe o trgovskem zastopanju dokaže obstoj kršitve, ki se je zgodila med veljavnostjo pogodbe in je bila taka, da je upravičevala odpoved te pogodbe brez odpovednega roka, ni pa bila vzrok za to odpoved, ker je naročitelj zanjo izvedel šele po prenehanju veljavnosti navedene pogodbe.