(Glej točke od 29 do 31, 33, od 36 do 38 in 44 ter točko 1 izreka.)

Čeprav Direktiva 98/59 zagotavlja le delno harmonizacijo pravil o varstvu delavcev pri kolektivnih odpustih, pa omejenost take harmonizacije vseeno ne odvzame polnega učinka členov od 2 do 4 te direktive. Zato država članica zlasti ne sme sprejeti nacionalnega ukrepa, ki bi – čeprav zagotavlja višjo raven varstva pravic delavcev zoper kolektivne odpuste – kljub temu povzročil, da bi bil členom od 2 do 4 navedene direktive odvzet polni učinek. Tako naj bi bilo v primeru nacionalne zakonodaje, ki kolektivne odpuste pogojuje s predhodno odobritvijo organa javne oblasti, če je zaradi na primer meril, glede na katera mora navedeni organ odločiti, ali načina, kako jih ta organ razlaga ali konkretno uporabi, vsaka dejanska možnost delodajalca, da opravi take kolektivne odpuste, v praksi izključena.

Direktiva 98/59 namreč zagotavlja le delno harmonizacijo pravil o varstvu delavcev pri kolektivnih odpustih, in sicer postopek, ki ga je treba uporabiti pri takih odpustih. Tako ta direktiva ne posega v svobodo delodajalca pri odločitvi, ali bo opravil kolektivne odpuste. Navedena direktiva med drugim ne določa natančno okoliščin, v katerih mora delodajalec predvideti kolektivne odpuste, in ne posega v njegovo prosto presojo glede tega, ali in kdaj mora oblikovati načrt kolektivnega odpusta. Zato vsebinski pogoji, ki – odvisno od primera – veljajo za možnost delodajalca, da opravi kolektivne odpuste ali ne, načeloma ne spadajo na področje uporabe Direktive 98/59 in torej ostajajo v pristojnosti držav članic.

Direktivo 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero lahko delodajalec, če ni dosežen sporazum s predstavniki delavcev o načrtovanem kolektivnem odpustu, ta odpust izvede le, če pristojni nacionalni organ javne oblasti, ki mora biti o tem načrtu obveščen, v roku, določenem z navedeno zakonodajo, in po preučitvi spisa ter oceni razmer na trgu dela, položaja podjetja in interesa nacionalnega gospodarstva ne sprejme obrazložene odločbe, da v celoti ali delno ne odobri načrtovanih odpustov. Drugače pa je, če se izkaže, kar mora po potrebi preveriti nacionalno sodišče, da je glede na tri merila za presojo, na katera napotuje ta zakonodaja, in glede na način, kako navedeni organ javne oblasti konkretno uporabi ta merila pod nadzorom pristojnih sodišč, posledica navedene zakonodaje ta, da je določbam te direktive odvzet polni učinek.

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero lahko delodajalec, če ni dosežen sporazum s predstavniki delavcev o načrtovanem kolektivnem odpustu, ta odpust izvede le, če pristojni nacionalni organ javne oblasti, ki mora biti o tem načrtu obveščen, v roku, določenem z navedeno zakonodajo, in po preučitvi spisa ter oceni razmer na trgu dela, položaja podjetja in interesa nacionalnega gospodarstva ne sprejme obrazložene odločbe, da v celoti ali delno ne odobri načrtovanih odpustov.

Taka nacionalna zakonodaja namreč močno posega v nekatere svoboščine, ki jih imajo na splošno gospodarski subjekti. Zato zmanjšuje privlačnost dostopa do nacionalnega trga in v primeru dostopa do tega trga znatno zmanjšuje oziroma odvzema možnosti gospodarskim subjektom iz drugih držav članic, ki so tako izbrali, da bodo prisotni na novem trgu, da nato svojo dejavnost prilagodijo temu trgu ali pa se ji odpovejo in se s tega vidika ločijo od predhodno zaposlenih delavcev. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da taka nacionalna zakonodaja lahko pomeni resno oviro za izvrševanje svobode ustanavljanja v tej državi članici.

Taka omejitev je dopustna samo, če jo upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu. Poleg tega je taka zakonodaja lahko upravičena le, če je v skladu s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče. V obravnavani zadevi zadevna nacionalna zakonodaja omejuje izvrševanje svobode gospodarske pobude iz člena 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Med nujnimi razlogi v splošnem interesu, ki jih priznava Sodišče, sta varstvo delavcev in spodbujanje zaposlitve in zaposlovanja. Tako je med drugim že dopustilo, da lahko ugotovitve, ki se nanašajo na ohranitev zaposlovanja, v nekaterih okoliščinah in pod nekaterimi pogoji pomenijo dopustne utemeljitve nacionalne zakonodaje, katere učinek je oviranje svobode ustanavljanja.

Za to, da bi to veljalo, potrebno, da so naložene omejitve primerne za uresničitev zastavljenega cilja v splošnem interesu in ne presegajo tega, kar je potrebno za dosego tega cilja. V zvezi s tem zgolj to, da država članica v svoji nacionalni zakonodaji določi, da je treba o načrtovanih kolektivnih odpustih obvestiti nacionalni organ – ki ima pooblastila za nadzor, na podlagi katerih lahko v nekaterih okoliščinah nasprotuje tem načrtovanim odpustom iz razlogov, povezanih z varstvom delavcev in zaposlovanja – ni v nasprotju s svobodo ustanavljanja, ki jo zagotavlja člen 49 PDEU, niti s svobodo gospodarske pobude iz člena 16 Listine. Na prvem mestu, posledica takega sistema nikakor ni izključiti vsakršno možnost za podjetja, da opravijo kolektivne odpuste, ker je namenjen le ureditvi take možnosti, pri čemer si mora na tem občutljivem področju prizadevati za uskladitev in pravilno ravnotežje med interesi, povezanimi z varstvom delavcev in zaposlitve, zlasti pred neupravičeno odpustitvijo in posledicami kolektivnih odpustov za delavce, ter interesi, povezanimi s svobodo ustanavljanja in svobodo gospodarske pobude gospodarskih subjektov, ki ju zagotavljata člen 49 PDEU in člen 16 Listine. Taka načelna okvirna ureditev pogojev, pod katerimi je mogoče izvesti kolektivne odpuste, lahko torej izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz načela sorazmernosti, in je s tega vidika skladna s členom 49 PDEU in členom 16 Listine.

Na drugem mestu, glede konkretnih značilnosti navedenega sistema ureditve kolektivnih odpustov in posamično treh meril, ki jih mora pristojni javni organ upoštevati pri odločitvi, ali nasprotuje kolektivnemu odpustu, prvega med njimi, in sicer merilo „interes nacionalnega gospodarstva“ ni mogoče sprejeti, ker sledi gospodarskemu cilju, ki ne more biti razlog splošnega interesa, ki upravičuje omejevanje temeljne svoboščine, zagotovljene s Pogodbo. Za ostali merili za presojo, na kateri se sklicuje zadevna nacionalna zakonodaja, in sicer „položaj podjetja“ in „razmere na trgu dela“, pa se na prvi pogled seveda zdi, da sta lahko povezani z legitimnimi cilji v splošnem interesu, ki sta varstvo delavcev in zaposlitve. Kljub temu sta taki merili oblikovani zelo na splošno in nenatančno. Merila, ki niso natančna in tako ne temeljijo na objektivnih in preverljivih merilih, presegajo to, kar je potrebno za dosego navedenih ciljev in zato ne izpolnjujejo zahtev načela sorazmernosti. Iz tega sledi, da ureditev nadzora in ugovora, kot je vzpostavljena z zadevno zakonodajo, zaradi svojih konkretnih značilnosti krši zahteve načela sorazmernosti in je zato v nasprotju s členom 49 PDEU. Iz enakih razlogov taka zakonodaja krši tudi načelo sorazmernosti, določeno v členu 52(1) Listine, in s tem njen člen 16.

Poleg tega morebiten obstoj ozadja, za katero sta značilni huda gospodarska kriza in zelo visoka stopnja brezposelnosti, v državi članici ne more vplivati na tako razlago. Razen možnosti, da so nekatere omejitve svobode ustanavljanja, ki so posledica nacionalnih ukrepov, lahko upravičene glede na nekatere nujne razloge v splošnem interesu, pa namreč pogodbi ne določata, da je mogoče zunaj navedenih primerov odstopiti od te določbe primarnega prava ali je preprosto sploh ne uporabiti zaradi obstoja takega nacionalnega okvira.

(Glej točke od 55 do 57, 61, 65, 66, od 73 do 75, 80, 83, 88, 90, od 94 do 100, od 102 do 104, 107 in 108, ter točki 1 in 2 izreka.)