ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Države članice – Obveznosti – Obveznost lojalnega sodelovanja z institucijami Skupnosti

(člen 10 ES)

Summary

Dolžnost lojalnega sodelovanja, določena v členu 10 ES, je splošno v veljavi in ni odvisna niti od tega, ali je zadevna pristojnost Skupnosti izključna, niti od morebitne pravice držav članic, da prevzamejo obveznosti do tretjih držav. Če je očitno, da vsebina sporazuma ali konvencije deloma spada v pristojnost Skupnosti in deloma v pristojnost držav članic, je treba zagotoviti tesno sodelovanje med temi državami in institucijami Skupnosti tako v postopku pogajanja in sklenitve kot pri izvajanju prevzetih obveznosti. Ta obveznost sodelovanja izhaja iz zahteve po enotnosti pri mednarodnem zastopanju Skupnosti.

Države članice imajo posebne dolžnosti, da ukrepajo oziroma se vzdržijo, če je Komisija Svetu podala predloge, ki pomenijo izhodišče za usklajeno delovanje Skupnosti, čeprav jih ta ni sprejel. V takih okoliščinah enostranski predlog države članice, naj se snov uvrsti v Prilogo A k Stockholmski konvenciji o obstojnih organskih onesnaževalih, pomeni kršitev obveznosti lojalnega sodelovanja, s čimer ta država članica odstopi od skupne strategije, usklajene v Svetu, medtem ko ima v institucionalnem in postopkovnem okviru te konvencije tak predlog posledice za Unijo, zlasti za izvrševanje pravic. V skladu z določbami te konvencije organizacije za regionalno gospodarsko povezovanje, kot je Unija, namreč ne smejo uveljavljati svoje pravice do glasovanja, če katera koli od njenih držav članic sama uresničuje svojo pravico do glasovanja, in obratno. Poleg tega, kadar je pri takih organizacijah ena ali več njenih držav članic tako kot ta organizacija pogodbenica te konvencije, ta organizacija in njene države članice niso upravičene sočasno uresničevati pravic iz te konvencije.

Tak položaj lahko ogrozi načelo enotnosti pri mednarodnem zastopanju Unije in njenih držav članic ter oslabi njihovo pogajalsko moč v razmerju do drugih pogodbenic zadevne konvencije.

Država članica s tem, da enostransko poda tak predlog, ne izpolni obveznosti iz člena 10 ES.

(Glej točke 71, 73, 74, od 91 do 93, 103 in 104 ter točko 1 izreka.)
2.

Svoboda opravljanja storitev — Omejitve (člen 49 ES) (Glej točke 31, 32, od 35 do 37, od 47 do 53, 55 in izrek.)
Nacionalna ureditev, ki uvoznikom knjig prepoveduje, da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne, ki jo je določil ali priporočil založnik v državi založbe, in ki hkrati nacionalnemu založniku dopušča, da prosto določi minimalno ceno, je „ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu“ v smislu člena 28 ES.

V taki ureditvi je za uvožene knjige določena drugačna ureditev, katere učinek je, da so proizvodi iz drugih držav članic manj ugodno obravnavani, in da je omejena konkurenčnost uvoznikov knjig glede na njihove neposredne konkurente. V zvezi s tem je navedenim uvoznikom in tujim založnikom onemogočeno določanje minimalnih maloprodajnih cen glede na značilnosti uvoznega trga, medtem ko lahko založniki v tej državi članici prosto delujejo in za svoje proizvode določijo take minimalne maloprodajne cene na nacionalnem trgu.

(Glej točke 21, 22, 24, 29 in točko 1 izreka.)
Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. marca 2009 – Antartica proti UUNT

(Zadeva C-320/07 P)

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 8(5) — Zavrnitev registracije — Prejšnja ugledna znamka NASDAQ — Figurativni znak ‚nasdaq‘ — Raba prejšnje znamke za domnevno brezplačno ponujeno blago in storitve — Neupravičeno izkoriščanje razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke — Upoštevna javnost“

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Relativni razlogi za zavrnitev — Ugovor imetnika prejšnje znamke Skupnosti, ki je enaka ali podobna in uživa ugled — Varstvo prejšnje ugledne znamke, ki je razširjeno na blago ali storitve, ki niso podobne (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5)) (Glej točke od 48 do 51.)

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 10. maja 2007 v zadevi Antartica proti UUNT (T-47/06), s katero je Sodišče prve stopnje kot neutemeljeno zavrnilo tožbo prijavitelja figurativne znamke „nasdaq“ za proizvode iz razredov 9, 12, 14, 25 in 28, vloženo zoper odločbo R752/2004-2 drugega odbora za pritožbe UUNT z dne , ki je razveljavila odločbo oddelka za ugovore, ki je zavrnil ugovor imetnika skupnostnih in nacionalnih besednih znamk „NASDAQ“ za proizvode iz razredov 9, 16, 35, 36, 38 in 42 – Razlaga člena 8(5) Uredbe Sveta št. 40/94/ES z dne o znamki Skupnosti (UL L 11, str. 1)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbi Antartica Srl se naloži plačilo stroškov.

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. marca 2009 – Antartica proti UUNT

(Zadeva C-320/07 P)

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 8(5) — Zavrnitev registracije — Prejšnja ugledna znamka NASDAQ — Figurativni znak ‚nasdaq‘ — Raba prejšnje znamke za domnevno brezplačno ponujeno blago in storitve — Neupravičeno izkoriščanje razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnje znamke — Upoštevna javnost“

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Relativni razlogi za zavrnitev — Ugovor imetnika prejšnje znamke Skupnosti, ki je enaka ali podobna in uživa ugled — Varstvo prejšnje ugledne znamke, ki je razširjeno na blago ali storitve, ki niso podobne (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(5)) (Glej točke od 48 do 51.)

Predmet

Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 10. maja 2007 v zadevi Antartica proti UUNT (T-47/06), s katero je Sodišče prve stopnje kot neutemeljeno zavrnilo tožbo prijavitelja figurativne znamke „nasdaq“ za proizvode iz razredov 9, 12, 14, 25 in 28, vloženo zoper odločbo R752/2004-2 drugega odbora za pritožbe UUNT z dne , ki je razveljavila odločbo oddelka za ugovore, ki je zavrnil ugovor imetnika skupnostnih in nacionalnih besednih znamk „NASDAQ“ za proizvode iz razredov 9, 16, 35, 36, 38 in 42 – Razlaga člena 8(5) Uredbe Sveta št. 40/94/ES z dne o znamki Skupnosti (UL L 11, str. 1)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.
Zadeva C-415/07

Lodato Gennaro & C. SpA

proti

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), SCCI

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale ordinario di Nocera Inferiore)

„Državne pomoči za zaposlovanje — Smernice o državni pomoči za zaposlovanje — Smernice o državni regionalni pomoči — Uredba (ES) št. 2204/2002 — Pojem ‚ustvarjanje delovnih mest‘ — Izračun povečanja števila delovnih mest“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 27. novembra 2008 I ‐ 2601

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. aprila 2009 I ‐ 2616

Povzetek sodbe

Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Pomoči, ki jih je mogoče šteti za združljive s skupnim trgom

(člen 87(3) ES; obvestilo Komisije 95/C 334/04; obvestilo Komisije 98/C 074/09)

Smernice o državni pomoči za zaposlovanje, na podlagi katerih je mogoče pomoči za zaposlovanje, namenjene zaposlovanju dodatnih delavcev v podjetju, razglasiti za združljive s skupnim trgom, je treba – glede preverjanja, ali se je število delovnih mest povečalo – razlagati tako, da je treba primerjati povprečno število delovnih enot na leto v letu pred zaposlovanjem in povprečno število delovnih enot na leto v letu po zaposlovanju.

Te smernice je treba namreč razlagati v tesni zvezi s Smernicami o državni regionalni pomoči, ker je pojem ustvarjanja delovnih mest skupen tem smernicam, ki ga v bistvu oboje opredeljujejo s sklicevanjem v točki 17 oziroma 4.12 na neto povečanje števila delovnih mest glede na povprečje v nekem obdobju.

Vendar pa Smernice o državni regionalni pomoči natančneje določajo drugi pojem primerjave števila zaposlenih v podjetju, ki ga je treba uporabiti pri preverjanju, ali je to podjetje dejansko povečalo neto število delovnih mest glede na povprečje v nekem obdobju. Po eni strani namreč v točki 4.12 določajo, da ustvarjanje delovnih mest pomeni neto povečanje števila delovnih mest v nekem obratu v primerjavi s povprečjem referenčnega obdobja in da je treba vsako delovno mesto, izgubljeno v tem obdobju, odšteti od celotnega števila delovnih mest, ustvarjenih v istem obdobju. Po drugi strani pa je v opombi 3 k točki 4.12 teh smernic opredeljeno, da število delovnih mest ustreza številu delovnih enot na leto, to je številu delavcev, zaposlenih v enem letu za polni delovni čas, medtem ko sta delo s skrajšanim delovnim časom in sezonsko delo del delovnih enot na leto.

Iz tega je razvidno, da se v skladu z zadnjenavedenimi smernicami ustvarjanje delovnih mest razteza od neto povečanja števila zaposlenih v enem letu za polni delovni čas (pri čemer sta delo s krajšim delovnim časom in sezonsko delo del delovnih enot na leto) v zadevnem obratu v primerjavi s povprečjem referenčnega obdobja. Zato v skladu s temi smernicami drugi pojem primerjave števila zaposlenih v tem času ni število zaposlenih v podjetju na dan zaposlovanja, ampak število zaposlenih, izračunano v delovnih enotah na leto, torej v obdobju enega leta.

(Glej točke 23, od 25 do 27, 32 in izrek.)
Zadeva C-466/07

Dietmar Klarenberg

proti

Ferrotron Technologies GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesarbeitsgericht Düsseldorf)

„Socialna politika — Direktiva 2001/23/ES — Prenos podjetij — Ohranjanje pravic delavcev — Pojem ‚prenos‘ — Pogodbeni prenos dela obrata na drugo podjetje — Organizacijska samostojnost po prenosu“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljeni 6. novembra 2008 I ‐ 805

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 12. februarja 2009 I ‐ 819

Povzetek sodbe

Socialna politika – Približevanje zakonodaj – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Direktiva 2001/23 – Področje uporabe – Prenos – Pojem

(Direktiva Sveta 2001/23, člen 1(1)(a) in (b))

Člen 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da se lahko uporablja tudi takrat, kadar preneseni del podjetja ali obrata ne ohrani svoje samostojnosti na organizacijski ravni, če se ohrani funkcionalna povezava med različnimi prenesenimi proizvodnimi dejavniki in če ta omogoča pridobitelju, da uporablja te dejavnike za opravljanje enake ali podobne gospodarske dejavnosti, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Ob upoštevanju zlasti cilja, ki mu sledi Direktiva 2001/23, in sicer zagotoviti učinkovito varstvo pravic delavcev ob prenosu, ni mogoče sprejeti razumevanja pojma identitete gospodarske enote, ki temelji le na dejavniku v zvezi z organizacijsko samostojnostjo. To bi namreč pomenilo, da se le zato, ker se je pridobitelj odločil razpustiti pridobljeni del podjetja ali obrata in ga vključiti v svojo strukturo, navedena direktiva ne uporablja za ta del podjetja ali obrata in da tako za zadevne delavce ne velja varstvo, ki ga daje ta direktiva.

(Glej točki 43 in 53 ter izrek.)
Zadeva C-517/07

Afton Chemical Ltd

proti

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)

„Direktiva 92/81/EGS — Trošarine za mineralna olja — Člena 2(2) in (3) ter 8(1)(a) — Direktiva 2003/96/ES — Obdavčitev energentov in električne energije — Člen 2, od (2) do (4)(b) — Področje uporabe — Dodatki za pogonsko gorivo, ki imajo lastnosti mineralnih olj ali energentov, a se ne uporabljajo kot pogonsko gorivo — Nacionalni režim obdavčitve“

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. decembra 2008 I ‐ 10429

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarinske strukture za mineralna olja – Direktiva 92/81 – Obdavčitev energentov in električne energije – Direktiva 2003/96 – Področje uporabe

(Direktivi Sveta 92/81, člena 2(3) in 8(1), ter 2003/96, člen 2(3) in (4))

Člena 2(3) in 8(1) Direktive 92/81 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja glede obdobja do 31. decembra 2003 ter člen 2(3) in (4) Direktive 2003/96 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije glede obdobja od do je treba razlagati tako, da mora za dodatke za pogonsko gorivo, ki imajo lastnost „mineralnih olj“ v smislu člena 2(1) prve od teh direktiv ali „energentov“ v smislu člena 2(1) druge od njiju, ki pa niso namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo, veljati režim obdavčitve, ki ga določata navedeni direktivi.

Z izrazom „[r]azen obdavčenih izdelkov, naštetih v odstavku 1“, člena 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 namreč stremita k temu, da se v področje njune uporabe izrecno vključijo vsi izdelki, ki so namenjeni za uporabo, ponujeni naprodaj ali uporabljeni kot pogonsko gorivo, kot dodatek ali so namenjeni povečanju prostornine pogonskih goriv, vključno z izdelki, ki spadajo med „mineralna olja“ in „energente“ v smislu teh direktiv.

Poleg tega pa je iz splošne sistematike in namena direktiv 92/81 in 2003/96, ki se nanašata na uvedbo usklajenega režima obdavčitve mineralnih olj in energentov, razvidno, da je zakonodajalec Skupnosti hotel s pogonskimi gorivi izenačiti dodatke, ki so jim dodani, ne glede na njihovo naravo, in to samo zaradi dejstva, da so dodani k omenjenim pogonskim gorivom, zato da zanje velja isti režim obdavčitve kot za slednja. Potemtakem sta člena 2(3), prvi pododstavek, prva poved, Direktive 92/81 in 2(3), drugi pododstavek, Direktive 2003/96 namenjena pokrivanju vseh izdelkov, ki se uporabljajo kot dodatki, pa najsi spadajo med „mineralna olja“ in „energente“ v smislu teh direktiv ali ne.

(Glej točke 36, 38, 40, 42 in 44 ter izrek.)
(Glej točko 29 in točko 1 izreka.)

(Glej točki 35 in 37 ter točko 2 izreka.)

Člen 1, točka 2(b), Direktive 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27, je treba razlagati tako, da merila – način uporabe izdelka, njegova razširjenost, poznavanje pri uporabnikih in tveganja, povezana z njegovo uporabo – ostanejo upoštevna pri odločanju, ali ta izdelek spada med zdravila glede na zdravilno učinkovino, ne glede na spremembe opredelitve zdravila iz Direktive 2004/27.

Člen 1, točka 2(b), Direktive 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27, je treba razlagati tako, da razen snovi in kombinacij snovi, namenjenih določitvi diagnoze, nekega izdelka ni mogoče opredeliti kot zdravilo glede na zdravilno učinkovino, kadar ob upoštevanju njegove sestave – vključno z odmerkom aktivnih snovi – ob običajni uporabi ta ne more ponovno vzpostaviti, bistveno izboljšati ali spremeniti fizioloških funkcij s farmakološkim, imunološkim ali presnovnim delovanjem. Merilo sposobnosti za ponovno vzpostavitev, izboljšanje ali spreminjanje fizioloških funkcij namreč ne dopušča, da se kot zdravilo glede na zdravilno učinkovino opredelijo izdelki, ki sicer učinkujejo na človeško telo, vendar nimajo bistvenega fiziološkega učinka in zato pravzaprav ne vplivajo na pogoje njegovega delovanja.

(Glej točki 41 in 45 ter točko 3 izreka.)
Odločbo Komisije, ki je umeščena v ustaljeno prakso odločanja, je mogoče obrazložiti le s povzemanjem, zlasti s sklicevanjem na to prakso, ko pa gre odločba dlje od njenih predhodnic, mora Komisija svoje razlogovanje razviti izrecno. Tako je v primeru odločbe, s katero je naloženo vračilo državne pomoči, če je uporabljena obrestna mera, izračunana na podlagi obrestnoobrestnega računa, in če ob njenem sprejetju nobena določba prava Skupnosti niti sodna praksa Sodišča ali Sodišča prve stopnje ni podrobno določala, da je treba obresti, ki jih je treba prišteti pomoči, ki jo je treba vrniti, izračunati na podlagi obrestnoobrestnega računa, ampak je bila taka naložitev plačila obresti, prvi izraz nove in pomembne politike Komisije.

(Glej točke 44, 46 in 49.)
Zadeva C-127/07

Société Arcelor Atlantique et Lorraine in drugi

proti

Premier ministre in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija))

„Okolje — Celovito preprečevanje in nadzorovanje onesnaževanja — Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov — Direktiva 2003/87/ES — Področje uporabe — Vključitev naprav v jeklarskem sektorju — Izvzetje naprav v kemijskem sektorju in sektorju neželeznih kovin — Načelo enakega obravnavanja“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 21. maja 2008 I ‐ 9898

Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 16. decembra 2008 I ‐ 9921

Povzetek sodbe

Različno obravnavanje je utemeljeno, kadar temelji na objektivnem in razumnem merilu, to se pravi, kadar je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki ga zadevna zakonodaja želi doseči, in je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se ga z zadevnim obravnavanjem želi doseči. Ker gre za zakonodajni akt Skupnosti, mora zakonodajalec Skupnosti ugotoviti obstoj objektivnih meril, zatrjevanih v zvezi z utemeljitvijo, in Sodišču predložiti dokaze, ki so potrebni za preizkus obstoja navedenih meril. (Glej točki 47 in 48.)

Zakonodajalec Skupnosti ima pri izvrševanju svojih pooblastil široko diskrecijsko pravico, kadar je treba sprejeti politične, gospodarske in socialne odločitve in kadar mora opraviti zapletene presoje in ocene. Poleg tega sta mu, kadar mora prestrukturirati ali ustvariti zapleten sistem, dovoljena uporaba stopenjskega pristopa in ravnanje zlasti na podlagi pridobljenih izkušenj. Zakonodajalec Skupnosti mora pri izvajanju svoje diskrecijske pravice na področju okolja poleg glavnega cilja varstva okolja popolnoma upoštevati vpletene interese. V okviru preučitve omejitev, vezanih na različne možne ukrepe, je treba upoštevati, da, čeprav so zastavljeni cilji tako pomembni, da upravičijo negativne gospodarske posledice, celo precejšnje, za nekatere gospodarske subjekte, izvajanje diskrecijske pravice zakonodajalca Skupnosti ne more imeti znatno manj ustreznih posledic, kot bi jih imeli drugi ukrepi, ki so prav tako primerni za te cilje. (Glej točki 57 in 59.)
Nacionalni ukrep, ki omejuje svobodo opravljanja storitev, je lahko upravičen, če se nanaša izključno na povsem umetne konstrukte brez gospodarske resničnosti, katerih edini namen je pridobitev davčne ugodnosti. Vendar okoliščina, da podjetje, ki lahko zahteva premijo za investicije, daje drugemu podjetju proti plačilu na razpolago sredstva, ki jih to podjetje uporablja zlasti v drugih državah članicah, sama po sebi ne pomeni zlorabe. Tako dajanje na razpolago tudi ne more ustvariti splošne domneve o obstoju zlorabe in upravičevati ukrepa, ki krši izvrševanje temeljne svoboščine, zagotovljene s Pogodbo.

Člen 49 ES nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere je pravica do premije za investicije zavrnjena podjetjem, ki nabavljajo materialna sredstva, samo iz razloga, da se opredmetena osnovna sredstva, iz naslova katerih se ta premija zahteva in ki so dana na razpolago proti plačilu, uporabljajo zlasti v drugih državah članicah.

Taka nacionalna ureditev, ki za investicije v sredstva, dana na razpolago proti plačilu, ki se uporabljajo v drugih državah članicah, določa manj ugoden davčni režim od tistega, določenega za investicije v taka sredstva, ki se uporabljajo na nacionalnem ozemlju, namreč načeloma pomeni omejitev svobodnega opravljanja storitev v smislu člena 49 ES, ker utegne podjetja, ki bi se lahko potegovala za to davčno olajšavo, odvrniti od ponujanja storitev zakupa gospodarskim subjektom, ki opravljajo storitve v drugih državah članicah; v položaju, v katerem eno podjetje daje materialna sredstva na razpolago drugemu podjetju proti plačilu in sta ti dve podjetji gospodarsko tesno povezani, utegne navedena nacionalna ureditev od opravljanja čezmejnih dejavnosti odvrniti tudi podjetje zakupnika.

Take ureditve ni mogoče utemeljiti s potrebo po uravnovešeni delitvi davčnih pristojnosti med državami članicami, saj so dohodki od zakupa opredmetenih osnovnih sredstev, iz naslova katerih se zahteva premijo za investicije, zavezani plačilu davka v državi članici, ki premijo za investicije dodeljuje, in torej če ureditev iz postopka v glavni stvari ne bi obstajala, pravica te države članice do izvrševanja davčne pristojnosti na njenem ozemlju ne bi bila ogrožena.

Take ureditve ni mogoče utemeljiti niti z nujnostjo zagotavljanja usklajenosti nacionalnega davčnega sistema, saj z vidika davčnega sistema ni neposredne povezave med premijo za investicije, priznano zakupodajalcu iz naslova opredmetenih osnovnih sredstev, ki jih je nabavil, in kasnejšim obdavčenjem dohodkov zakupnika, ustvarjenih z uporabo teh sredstev, ki so bila dana na razpolago proti plačilu.

Poleg tega pa, ker ta ureditev ne dopušča, da bi se pravica do premije za investicije zavrnila le povsem umetnim konstruktom, temveč se nanaša na vsakega zakupodajalca, ki bi lahko zahteval premijo za investicije in ki daje na razpolago sredstva proti plačilu podjetjem, ki opravljajo čezmejne dejavnosti, ne glede na to, da ni objektivnih elementov, s katerimi bi se lahko dokazal obstoj takega konstrukta, je ni mogoče utemeljiti z nujnostjo preprečevanja zlorab.

(Glej točke od 24 do 26, od 32 do 35 in od 38 do 41 ter izrek.)
Člen 17(6), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica po začetku veljavnosti te direktive uporabi izključitev pravice do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost za izdatke, povezane z obroki, ki jih menze podjetij brezplačno dobavijo poslovnim partnerjem in zaposlenim v okviru poslovnih sestankov, medtem ko ob začetku veljavnosti te direktive ta izključitev dejansko ni veljala za navedene izdatke zaradi upravne prakse, ki je storitve, ki jih zagotavljajo te menze, obdavčila glede na višino lastne cene, izračunane na podlagi proizvodnih stroškov – to je ceno surovin in stroškov plač, ki se nanašajo na pripravo in na prodajo te hrane in pijače ter tudi na upravljanje menz – v zameno za pravico do popolnega odbitka vstopnega davka na dodano vrednost.

(Glej točko 44 in točko 1 izreka.)