Iz člena 5(1) Direktive 2003/4 v povezavi s členom 3(5)(c) te direktive je namreč razvidno, da je načeloma mogoče le stroške, ki niso posledica uvedbe in vzdrževanja registrov, seznamov in zmogljivosti za pregledovanje, pripisati zagotavljanju informacij o okolju in le zanje imajo organi oblasti pravico zahtevati takso na podlagi člena 5(2) Direktive 2003/4. Taki stroški ne zajemajo le poštnih stroškov in stroškov fotokopiranja, ampak tudi stroške, ki jih je mogoče pripisati času, ki ga osebje zadevnega organa oblasti porabi za odgovarjanje na posamično zahtevo za informacije, kar obsega med drugim čas za iskanje zadevnih informacij in za njihovo dajanje v zahtevano obliko. Poleg tega je ob upoštevanju uporabe pojma dejanski stroški v uvodni izjavi 18 Direktive 2003/4 ustrezno upoštevane splošne stroške načeloma mogoče vključiti v izračun takse, določene v členu 5(2) navedene direktive. Vključitev splošnih stroškov v izračun te takse namreč ustreza običajnim računovodskim načelom. Vendar je te stroške mogoče vključiti v navedeno takso le, če jih je mogoče povezati z elementom stroška, ki spada pod zagotavljanje informacij o okolju.

Glede drugega pogoja, določenega v členu 5(2) Direktive 2003/4 o dostopu javnosti do informacij o okolju, v skladu s katerim skupni znesek takse, določene v tej določbi, ne sme presegati primernega zneska, je treba izključiti vsakršno razlago pojma primeren znesek, ki bi lahko imela odvračilen učinek na osebe, ki želijo pridobiti informacije, ali omejila pravico do dostopa do njih. Za presojo tega, ali je učinek takse, ki se zahteva na podlagi člena 5(2) Direktive 2003/4, odvračilen, je treba upoštevati ekonomski položaj vlagatelja zahteve za informacije in splošni interes, povezan z varstvom okolja. Ta presoja se zato ne sme nanašati le na razmerje do ekonomskega položaja zadevne osebe, ampak mora biti oprta tudi na objektivno analizo zneska te takse. Zato navedena taksa ne sme niti presegati finančnih zmogljivosti zadevne osebe niti se nikakor zdeti objektivno neprimerna.

Člen 6 Direktive 2003/4 o dostopu javnosti do informacij o okolju je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je primernost takse, naložene za zagotavljanje neke posebne vrste informacij o okolju, le predmet omejenega upravnega in sodnega nadzora, kot je določeno v nacionalnem pravu, ki se uporabi, pod pogojem, da se ta nadzor opravi na podlagi objektivnih elementov in se v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti nanaša na vprašanje, ali je organ oblasti, ki je naložil to takso, spoštoval pogoje, določene v členu 5(2) te direktive, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

V Direktivi 2003/4 z izrazoma „ponovno pregleda“ in „upravno ponovno pregleda“ iz člena 6(1) te direktive ter izrazom „ponovno pregleda“ iz odstavka 2 navedenega člena namreč ni določen obseg upravnega in sodnega nadzora, ki se zahteva z navedeno direktivo. Ker določitve tega obsega v pravu Unije ni, spada to pod pravni red držav članic brez poseganja v spoštovanje načel enakovrednosti in učinkovitosti. V zvezi s tem je obstoj učinkovitega upravnega in sodnega nadzora nad naložitvijo takse za zagotavljanje informacij o okolju neločljivo povezan z uresničevanjem cilja, ki ga zasleduje zakonodajalec Unije s sprejetjem Direktive 2003/4, to je ciljem zagotoviti usklajenost prava Unije z Aarhuško konvencijo z določitvijo splošnega sistema, katerega namen je zagotoviti, da ima vsaka fizična in pravna oseba države članice pravico do dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo javni organi ali se zanje hranijo, ne da bi morala izkazati interes.

(Glej točke 53, 56 in 61 ter točko 2 izreka.)