SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

ELEANOR SHARPSTON,

predstavljeni 10. septembra 2013 ( 1 )

Zadeva C‑328/12

Ralph Schmid (upravitelj v postopku zaradi insolventnosti glede premoženja Alette Zimmermann)

proti

Lilly Hertel

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija))

„Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Postopki v primeru insolventnosti — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Pristojnost sodišča v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov — Tožba za izpodbijanje pravnih dejanj v primeru insolventnosti — Zunajozemeljski element — Tožena stranka, ki prebiva v tretji državi“

1. Člen 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 ( 2 ) (v nadaljevanju: Uredba) določa, katera sodišča so mednarodno pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Upravitelji lahko v okviru takih postopkov vložijo „kakršno koli izpodbojno tožbo, ki je v interesu upnikov“. ( 3 ) V obravnavanem primeru se postavlja vprašanje, ali se uporablja pravilo o pristojnosti iz člena 3(1), če tožena stranka v tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj prebiva v tretji državi.

Uredba o postopkih v primeru insolventnosti

2. Uredba v bistvu ureja določitev pristojnosti in prava, ki se uporabi v postopkih v primeru insolventnosti, ter njihovo medsebojno priznavanje. Temeljno vprašanje v obravnavanem primeru je razlaga splošnega pravila o mednarodni pristojnosti. Vendar je treba v okviru analize upoštevati splošno sistematiko Uredbe in vlogo upravitelja.

3. V uvodnih izjavah 2, 3 in 4 Uredbe je navedeno, da pravilno delovanje notranjega trga zahteva učinkovitost in uspešnost čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti in da se je za pravilno delovanje notranjega trga treba izogibati spodbujanju strank k prenosu premoženja ali sodnih postopkov iz ene države članice v drugo, da bi se tako skušal doseči ugodnejši pravni položaj (t. i. forum shopping).

4. V uvodni izjavi 8 je navedeno, da je za uresničitev teh ciljev „potrebno […], da se v pravni akt Skupnosti […] vključijo določbe o sodni pristojnosti, priznavanju in pravu, ki se uporablja na tem področju“.

5. V uvodnih izjavah od 12 do 14 je navedeno: „(12) Ta uredba omogoča uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov. Ti postopki imajo univerzalno področje uporabe s ciljem vključiti celotno dolžnikovo premoženje. Zaradi zaščite raznolikosti interesov ta uredba omogoča uvedbo sekundarnih postopkov v primeru insolventnosti, vzporedno z glavnimi postopki. Uvedba sekundarnih postopkov je mogoča v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico. Učinki sekundarnih postopkov so omejeni na premoženje, ki se nahaja v navedeni državi. Obvezna pravila o koordinaciji z glavnimi postopki v primeru insolventnosti izpolnjujejo zahtevo po zagotavljanju enotnosti v Skupnosti. (13) Za ‚središče dolžnikovih glavnih interesov‘ mora veljati kraj rednega poslovanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe. (14) Ta uredba velja samo za postopke, pri katerih se središče dolžnikovih glavnih interesov nahaja v Skupnosti.“

6. Naslov poglavja I Uredbe je Splošne določbe. V okviru tega poglavja člen 1 (Področje uporabe) v odstavku 1 določa: „Ta uredba se uporablja za vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja.“

7. Člen 2(a) določa, da „postopki v primeru insolventnosti“ pomenijo „vse postopke“, naštete v Prilogi A k Uredbi, tj. seznamu, ki zajema posebne vrste postopkov v posamezni državi članici, opredeljene z nacionalnim pravom.

8. Člen 2(b) določa, da „upravitelj“ pomeni „katero koli osebo ali organ, katere funkcija je upravljanje ali unovčenje premoženja, ki je bilo odvzeto dolžniku, ali nadzor nad dolžnikovim poslovanjem“.

9. Naslov člena 3 Uredbe je Mednarodna pristojnost. Ta člen določa: „1. Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikih glavnih interesov registrirani sedež. 2. Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice. 3. Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski.“

10. Člen 16 (Načelo) v Poglavju II z naslovom Priznavanje postopkov v primeru insolventnosti v odstavku 1 določa: „Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki. […]“

11. Člen 17 (Posledice priznanja) v odstavku 1 določa: „Odločba o uvedbi postopkov iz člena 3(1) ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v katerikoli drugi državi članici, kakor jih ima po tem pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki, če ta uredba ne določa drugače in dokler v drugi državi članici niso uvedeni nobeni postopki, navedeni v členu 3(2).“

12. Člen 18 (Pooblastila upravitelja) med drugim določa: „1. Upravitelj, ki ga je imenovalo sodišče, pristojno po členu 3(1), lahko v drugi državi članici izvršuje vsa pooblastila, ki mu pripadajo po pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki […] 2. Upravitelj […] prav tako lahko vloži kakršno koli izpodbojno tožbo, ki je v interesu upnikov. 3. Pri izvrševanju pooblastil upravitelj ravna v skladu s pravom države članice, na katere ozemlju namerava ukrepati, zlasti v zvezi s postopki unovčenja premoženja. Ta pooblastila ne smejo vsebovati prisilnih ukrepov ali pravice do odločanja o pravnih postopkih ali sporih.“

13. Člen 25 Uredbe (Priznavanje in izvršljivost drugih odločb) v odstavku 1 določa: „Odločbe sodišča, katerega odločba o uvedbi postopkov se prizna v skladu s členom 16, ki zadevajo vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti, in poravnave, ki jih je odobrilo navedeno sodišče, se prav tako priznajo brez kakršnih koli nadaljnjih formalnosti. […] Prvi pododstavek prav tako velja za odločbe, ki so neposredno sprejete na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so z njimi tesno povezane, četudi jih je sprejelo drugo sodišče. […]“

14. V členu 44(1) je navedeno, da Uredba za zadeve na njenem področju uporabe v zvezi z odnosi med državami članicami nadomesti konvencije, sklenjene med dvema državama članicama ali več. Člen 44(3)(a) pa določa, da Uredba ne velja „v katerikoli državi članici, kolikor je nezdružljiva z obveznostmi, ki v zvezi s stečajem izhajajo iz konvencije, sklenjene med navedeno državo in eno tretjo državo ali več pred začetkom veljavnosti te uredbe“.

Dejansko stanje, postopek in vprašanje za predhodno odločanje

15. Ralph Schmid je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti, ki je bil uveden 4. maja 2007 zoper Aletto Zimmermann. V okviru tega postopka je vložil tožbo zoper Lilly Hertel za izpodbijanje pravnih dejanj, sklenjenih med njo in A. Zimmermann. L. Hertel, ki je mačeha A. Zimmermann, živi v Švici. Zdi se, da v postopku ni bilo drugega mednarodnega elementa (zlasti ni bilo elementa, ki bi vključeval državo članico EU razen Nemčije). Upravitelj s tožbo zahteva vračilo zneska v višini 8015,08 EUR skupaj z obrestmi, ki je sestavni del premoženja A. Zimmermann.

16. Tožba je bila na prejšnjih stopnjah zavržena kot nedopustna zaradi neobstoja mednarodne pristojnosti nemških sodišč. R. Schmid je zoper to odločbo vložil revizijo pri Bundesgerichtshof (zvezno vrhovno sodišče) (v nadaljevanju: predložitveno sodišče).

17. Deveti civilni senat Bundesgerichtshof je na podlagi ugotovitve, da je rešitev spora odvisna od razlage člena 3(1) Uredbe, prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje: „Ali so sodišča države članice, na območju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnika, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti zoper nasprotno stranko, katere prebivališče ali statutarni sedež ni na območju katere od držav članic?“

18. Pisna stališča sta predložila R. Schmid in Komisija. Nemška vlada in Komisija sta na obravnavi 10. aprila 2013 predstavili ustna stališča.

Trditve pred Sodiščem

19. R. Schmid trdi, da je treba člen 3(1) Uredbe razlagati tako, da določa pristojnost za odločanje o tožbi pred sodišči države članice, v kateri je bil uveden postopek. Edino merilo za pristojnost, ki jo določa člen 3(1), je lokacija središča dolžnikovih glavnih interesov. Dodaten pogoj, in sicer da mora obstajati element, ki vključuje dve državi članici ali več, bi že na začetku postopka pripeljal do pravne negotovosti. Razlaga člena 3(1) na predlagani način izpolnjuje načelo enotnosti postopka. Prav tako spodbuja pravilno delovanje enotnega trga, ker preprečuje morebiten prenos premoženja iz Evropske unije za pridobitev ugodnosti (forum shopping) in ker upravitelju omogoča, da izpodbija in razveljavi prenos dolžnikovega premoženja iz Evropske unije.

20. Komisija se strinja. Člen 3(1) določa mednarodno pristojnost sodišč v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov. Dodatnega pogoja glede pristojnosti za odločanje o tožbah, ki so tesno povezane s postopki v primeru insolventnosti, ni: element, ki vključuje drugo državo članico, ni potreben. Mogoče je in treba bi bilo razlikovati med pravili, ki urejajo mednarodno pristojnost, in tistimi, ki se nanašajo na priznavanje in izvrševanje sodnih odločb. Pravo Unije ne more zavezovati tretjih držav k priznavanju in izvrševanju sodnih odločb sodišč EU v postopkih v primeru insolventnosti.

21. Nemška vlada trdi, da ima lahko pravo Unije učinke na tretje države samo z dvo- ali večstranskimi konvencijami. Evropska unija s Švico, kjer živi L. Hertel, glede postopkov v primeru insolventnosti nima takega dogovora. Poleg tega cilji Uredbe ne govorijo v prid razširitvi pravila o mednarodni pristojnosti na dodatne postopke za izpodbijanje predhodnega pravnega dejanja, ki je vključevalo toženo stranko s sedežem v tretji državi. Namen Uredbe je zagotoviti učinkovit in uspešen potek postopkov v primeru insolventnosti na notranjem trgu, na katerem tretje države ne sodelujejo. Pristojnosti ne obravnava ločeno; pravila o pristojnosti so namreč del splošnega okvira za učinkovite in uspešne postopke zaradi insolventnosti. Ker se določbe o priznavanju in izvrševanju ne morejo uporabljati za tretje države, bi bilo člen 3(1) neučinkovito razlagati tako, da daje sodišču mednarodno pristojnost glede na tretje države. Prav tako bi tožene stranke, ki so že šibkejša stranka, podvrgel insolventnemu in procesnemu pravu, s katerim niso seznanjene, kar bi še bolj oslabilo njihov položaj.

Presoja

22. Cilj Uredbe je izboljšati učinkovitost in uspešnost postopkov zaradi insolventnosti, ki imajo čezmejne učinke. ( 4 ) Uredba v ta namen določa pravila o pristojnosti, ki se uporabljajo v vseh državah članicah; pravila, ki naj bi olajšala priznavanje sodb; in pravila glede prava, ki se uporablja. ( 5 ) Ta temeljijo na načelih enotnosti in univerzalnosti, ( 6 ) ki so spremenjena, tako da omogočajo sekundarne postopke. Uredba tako za en glavni postopek v eni državi določa, da zajema celotno dolžnikovo premoženje, ne glede na to, kje je premoženje, za katerega velja omejena možnost uvedbe sekundarnega postopka v drugi državi članici. ( 7 )

23. Pravilo o pristojnosti iz člena 3(1) je bilo opredeljeno kot „temelj“ sistema, določenega v Uredbi. ( 8 ) Določa, da so sodišča držav članic, v katerih je središče dolžnikovih glavnih interesov, pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. V skladu z Uredbo ima središče dolžnikovih glavnih interesov pri določanju pristojnosti ključno vlogo. ( 9 )

24. Predložitveno sodišče sprašuje, ali so sodišča države članice, na območju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti glede premoženja dolžnika, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnega dejanja zoper toženo stranko, katere prebivališče je v tretji državi. Preden se odgovori na to vprašanje, je treba ugotoviti, ali so sodišča države članice, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov, v okoliščinah, v katerih edini mednarodni element v primeru insolventnosti obstaja med državo članico in tretjo državo (in ne med dvema ali več državami članicami), pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti v skladu s členom 3(1) Uredbe ali v skladu z nacionalnim insolventnim pravom te države članice in mednarodnim zasebnim pravom. (V tem primeru bi bila kakršna koli takratna mednarodna pristojnost teh sodišč določena na podlagi dvostranskih konvencij o stečaju, ki so obstajale med to državo članico in tretjimi državami.) Povedano drugače, ali se Uredba za tak postopek sploh uporablja?

25. Menim, da se. Člen 1(1) Uredbe določa, da se Uredba uporablja za „vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja“. Zdi se, da niti člen 1(1) niti Priloga A ne omejujeta uporabe Uredbe za postopke, ki vključujejo čezmejni element.

26. Uredba je neposredno uporabljiv akt. Z začetkom veljavnosti je nadomestila nacionalno pravo in dvostranske konvencije, ( 10 ) katerih pogodbenice so bile države članice, ki so določale mednarodno pristojnost glede postopkov zaradi insolventnosti, razen v primeru, da se uporabi člen 44(3). ( 11 ) Če je središče dolžnikovih glavnih interesov v Evropski uniji, se za ugotavljanje, katera sodišča države članice so pristojna za uvedbo postopkov, zato uporablja člen 3(1) (in ne nacionalno pravo).

27. Kot trdi nemška vlada, je osnova za zakonodajni ukrep Unije ob razglasitvi Uredbe nujnost zagotavljati pravilno delovanje notranjega trga (glej uvodne izjave 2, 3, 4 in 8). Vendar iz tega ne izhaja, da je za to, da se Uredba uporabi, v posameznem postopku treba dokazati obstoj čezmejnega elementa. Razlaga Uredbe v smislu, da se uporabi le, če obstaja čezmejni element, ki vključuje vsaj dve državi članici EU, bi povzročila znatno negotovost ter onemogočila učinkovitost in uspešnost postopka.

28. Očitno je, da mora za to, da se Uredba uporabi, postopek zaradi insolventnosti vključevati dolžnika, ki ima središče svojih glavnih interesov v državi članici (glej uvodno izjavo 14). Če ga ne, se ne bo zastavilo vprašanje, ali se Uredba uporabi. Uredba „omogoča uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov“ in določa, da „imajo ti postopki univerzalno področje uporabe s ciljem vključiti celotno dolžnikovo premoženje“. ( 12 ) Če prav razumem, ta izjava izraža načeli enotnosti in univerzalnosti. Menim, da so to v vsakem postopku zaradi insolventnosti želena načela.

29. Določitev pristojnosti sodišč je potrebna v čim zgodnejši fazi, da je mogoče sprejeti ukrepe za ohranitev dolžnikovega premoženja za njegove upnike ter s tem zagotoviti učinkovitost in uspešnost postopka. ( 13 ) Sodišče je namreč v sodbi Staubitz-Schreiber ( 14 ) odločilo, da je treba za ugotovitev, katero sodišče je pristojno za uvedbo postopka zaradi insolventnosti, središče dolžnikovih glavnih interesov določiti takrat, ko je bil vložen zahtevek za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, in ne na datum dejanske uvedbe postopka. V tej zgodnji fazi obstoj čezmejnega elementa morda še ni znan. Vendar pa določitve pristojnega sodišča ni mogoče preložiti, dokler hkrati s središčem dolžnikovih interesov niso znane lokacije različnih vidikov postopka (kot je prebivališče potencialnih toženih strank v dodatnem postopku ali lokacija posameznega dolžnikovega premoženja). Čakanje na popolne informacije bi ogrozilo uresničevanje ciljev učinkovitosti in uspešnosti postopka zaradi insolventnosti, ki se želijo doseči z Uredbo, in bi lahko pripeljalo do pravne negotovosti.

30. V členu 3(1) Uredbe je nedvoumno navedeno, da „[s]o sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih glavnih interesov, pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti“. ( 15 ) Vsi drugi elementi za določitev pristojnega sodišča niso pomembni. Lokacija dolžnikovega premoženja je nepomembna, razen če ni dejavnik, ki ga je treba upoštevati pri ugotavljanju, kje je središče dolžnikovih glavnih interesov in/ali je v skladu s členom 3(2) treba uvesti sekundarni postopek. Prebivališče morebitne tožene stranke v tožbi, ki jo lahko naknadno (po potrebi) vloži likvidacijski upravitelj v okviru tega postopka za izpodbijanje pravnega dejanja in povrnitev dodatnih sredstev v dobro upnikov, je za vprašanje o pristojnem sodišču za uvedbo postopka prav tako neupoštevno. Taka tožba spada v pristojnost sodišča, ki je tak postopek (že) uvedlo, ker gre za tožbo, vloženo neposredno na podlagi tega postopka in tesno povezana z njim. ( 16 ) V tej fazi je postopek zaradi insolventnosti že sprožen. Izpodbojna tožba kronološko sledi uvedbi postopka zaradi insolventnosti pred pristojnim sodiščem. Iz tega izhaja, da lokacija tožene stranke v tej tožbi ne more vplivati na ugotavljanje, katero sodišče je sploh pristojno za uvedbo postopka zaradi insolventnosti.

31. Zato menim, da za to, da se Uredba uporabi, ni treba dokazati čezmejnega elementa, ki vključuje dve državi članici ali več. Člen 3(1) Uredbe, ki se neposredno uporablja v vseh državah članicah, določa, katero sodišče je pristojno, pod pogojem, da je središče dolžnikovih glavnih interesov v Evropski uniji. ( 17 )

32. Ali ima pristojno sodišče pristojnost tudi za tožbo, ki jo vloži upravitelj za izpodbijanje pravnega dejanja, če tožena stranka v tej tožbi nima stalnega prebivališča v drugi državi članici, ampak v tretji državi?

33. Nemška vlada trdi, da se Uredba za določitev pristojnosti v zvezi s tako tožbo ne uporablja. Potencialna tožena stranka (in zelo verjetno zadevno premoženje) sta zunaj Evropske unije. Tožena stranka bi zato bila v podrejenem položaju, ker bi morala svojo obrambo pripraviti v skladu z zanjo tujim pravom. Čeprav Uredba izrecno določa priznavanje in izvrševanje odločb pristojnega sodišča v zvezi s pravnimi dejanji, ki vključujejo drugo državo članico EU, ( 18 ) sodiščem tretje države ni treba priznavati ali izvrševati nobene sodbe, ki jo izreče pristojno sodišče v Evropski uniji.

34. Te trditve me ne prepričajo. Menim, da ima pristojno sodišče v skladu s členom 3(1) Uredbe pristojnost za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj, ki jo je vložil upravitelj in ki vključuje toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi.

35. Prvič, načeli enotnosti in univerzalnosti dajeta takemu pristopu jasno prednost. Postopki zaradi insolventnosti so kolektivni postopki in sodišče v državi, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov, bo (po definiciji) obravnavalo večino dolžnikovih zadev (v nasprotnem primeru bi bila besedna zveza „središče glavnih interesov“ brez pomena). ( 19 ) Če mora to sodišče – katerega pristojnost obravnavanja insolventnosti bi moralo biti sorazmerno enostavno napovedati ( 20 ) – nadzirati natančno oceno dolžnikove vrednosti in ustreznega dogovora z njegovimi upniki, mora biti pristojno za odločanje o tožbi, ki jo je za izpodbijanje predhodnega pravnega dejanja med dolžnikom in tretjo osebo vložil upravitelj in katere cilj je temelj spora ali kupnino tega pravnega dejanja prenesti v dolžnikovo stečajno maso v dobro upnikov.

36. Drugič, menim, da dejstvo, da določbe Uredbe, ki se nanašajo na priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, ne morejo zavezovati tretjih držav, ne preprečuje uporabe pravila o pristojnosti. Pomembno in koristno je razlikovati med pristojnostjo na eni ter priznavanjem in izvrševanjem na drugi strani.

37. Kar zadeva pristojnost, jo Uredba določa s sklicevanjem le na kraj, v katerem je središče dolžnikovih glavnih interesov. V zvezi s pristojnostjo zgolj v Uniji je Sodišče že razsodilo, da mora biti sodišče pristojno ne le glede glavnih postopkov v primeru insolventnosti, ampak tudi glede morebitnih dodatnih postopkov. ( 21 )

38. V zvezi s priznavanjem in izvrševanjem najprej ugotavljam, da je mogoče te določbe razlagati ločeno od določbe o določitvi pristojnosti. Drugič, določitev pristojnega sodišča ni nujno popolnoma brez učinka, čeprav nima možnosti, da bi se sklicevala na Uredbo glede priznavanja in izvrševanja. Priznavanje in izvrševanje te določitve je morda mogoče pridobiti (čeprav ne, kot se zdi, v obravnavanem primeru) v okviru dvostranske konvencije.

39. Res je, da bo upravitelj, če bo prejel odločbo, da je treba odpraviti posamezno predhodno pravno dejanje, ki vključuje tretjo stranko, moral zaprositi za priznavanje in izvrševanje te odločbe v državi, v kateri ima tretja stranka stalno prebivališče (in/ali kjer je premoženje, vključeno v to pravno dejanje). Z njegovega vidika je to kljub temu običajno učinkovitejši in cenejši postopek kakor pa uvedba popolnoma ločenega postopka v tej državi (in cenejši postopek ohrani več dolžnikovega premoženja v dobro upnikov). Odločba, ki jo je upravitelj že prejel, bo v najboljšem primeru priznana in izvršena; v najslabšem primeru pa jo bo moral vrniti pristojnemu sodišču v državi članici EU in zaprositi za znižanje vrednosti dolžnikovega premoženja pred začetkom prisilne poravnave.

40. Z vidika tretje stranke neobstoj samodejnega priznavanja in izvrševanja zagotavlja neko mero dodatnega varstva. Mogoče se bo ta tretja stranka, potem ko ji je bilo vročeno obvestilo o upraviteljevem zahtevku, odločila, da se spusti v postopek in se brani pred sodiščem središča dolžnikovih glavnih interesov. Če tega iz kakršnega koli razloga ni mogla ali ni želela storiti, ima še močnejše razloge za to, da svoje lokalno sodišče zaprosi, naj ne prizna in samodejno izvrši odločbe zoper njo, ampak naj zahtevek vsebinsko preizkusi.

41. Tretjič je treba poudariti, da je v sodbi Owusu, ( 22 ) ki je vključevala razlago pravila o pristojnosti iz člena 2 Bruseljske konvencije ( 23 ) (ki določa, da „so osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici […] tožene pred sodišči te države“), veliki senat razsodil, da se določba uporablja tudi v okoliščinah, ki vključujejo odnose med sodišči ene države pogodbenice in tistimi države nepogodbenice. ( 24 ) V tej zadevi je imela ena tožena stranka stalno prebivališče v Združenem kraljestvu, več drugih toženih strank pa na Jamajki, kjer je prišlo do nezgode, ki je podlaga za spor, in (utemeljeno) je bilo navedeno, da je ustrezno sodišče (forum conveniens) Jamajka. V tisti zadevi (kakor tudi v obravnavani) sta bili vključeni država pogodbenica in tretja država: ni se postavilo niti vprašanje pristojnosti sodišča druge države pogodbenice niti ni bilo nobenih drugih naveznih okoliščin na drugo državo pogodbenico. ( 25 ) Veliki senat je kljub temu navedel, da je treba uporabiti pravilo o pristojnosti iz člena 2 Bruseljske konvencije, in izključil možnost, da bi sodišče države članice uporabilo ugovor neustreznega sodišča (forum non conveniens) in se izreklo za nepristojno.

42. Trditve, ki jih je v obravnavani zadevi podala nemška vlada, so zelo podobne tistim, ki jih je neuspešno navedlo Združeno kraljestvo v zadevi Owusu. ( 26 )

43. Tako je jasno, da se je veliki senat pri odločanju v zadevi Owusu zavedal, da bi lahko nastale težave glede priznavanja in izvrševanja izdane sodne odločbe, ( 27 ) če bi razsodil, da se sodišča zadevne države pogodbenice (Združeno kraljestvo) ne bi mogla izreči za nepristojna v korist sodišč države nepogodbenice (Jamajka). Sodišče je prav tako v sodbi Owusu navedlo načelo relativnega učinka pogodb (namreč, da Bruseljska konvencija državam, ki se ne strinjajo, da jih zavezuje, ne more naložiti nobene obveznosti). Navedlo je, da je „[s] tega vidika dovolj ugotoviti, da določitev sodišča ene države pogodbenice kot pristojnega sodišča na podlagi stalnega prebivališča tožene stranke na ozemlju te države, čeprav gre za spor, ki je zaradi predmeta spora ali tožnikovega stalnega prebivališča vsaj delno povezan s tretjo državo, ni taka, da bi lahko naložila obveznost tej zadnji državi“. ( 28 ) Sodišče je dalo prednost načelom pravne varnosti, ( 29 ) pravnega varstva oseb s stalnim prebivališčem v Skupnosti ( 30 ) in enotne uporabe pravil o pristojnosti, ko je opozorilo, da „je cilj Bruseljske konvencije prav v tem, da se določijo skupna pravila za izključitev odstopajočih nacionalnih pravil“. ( 31 )

44. Veliki senat je izrecno priznal, da bi lahko nastale resne težave (na primer „logistične težave, povezane z zemljepisno oddaljenostjo, potrebne presoje temelja spora po jamajških merilih, možnosti izvršitve zamudne sodbe na Jamajki in nemožnosti vlaganja nasprotnih tožb proti drugim tožencem“); vendar je navedlo, da „ne glede na to, ali te težave v resnici obstajajo […], taki pomisleki […] niso taki, da bi lahko […] vzbudili dvom o obvezni naravi temeljnega pravila o pristojnosti iz člena 2 Bruseljske konvencije“. ( 32 )

45. Enaka stališča, na podlagi katerih je veliki senat sprejel odločitev v sodbi Owusu, veljajo v obravnavani zadevi; in sodba Owusu mora po analogiji zato veljati v tej zadevi.

46. Četrtič, ugotovitev, da ima pristojno sodišče v skladu s členom 3(1) Uredbe v okviru postopka zaradi insolventnosti prav tako pristojnost, da odloča o zahtevku za izpodbijanje predhodnega pravnega dejanja med dolžnikom in toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi, je skladno s ciljem Uredbe spodbujati pravilno delovanje notranjega trga. Z Uredbo se izrecno priznava (v uvodni izjavi 4), da „se je treba izogibati spodbujanju strank k prenosu premoženja ali sodnih postopkov iz ene države članice v drugo, da bi se tako skušal doseči ugodnejši pravni položaj (forum shopping)“. Vendar pa podobna stališča veljajo tudi pri presoji položaja med Evropsko unijo in tretjo državo. Če pristojno sodišče v skladu s členom 3(1) Uredbe nima pristojnosti, da odloča o zahtevku za izpodbijanje takega predhodnega pravnega dejanja, obstaja očitna spodbuda za posameznika (ali podjetje), ki ugotovi, da se je znašel v finančnih težavah, da premoženje prenese iz Evropske unije prek dvomljivih ali fiktivnih poslov s tretjimi osebami s stalnim prebivališčem v tretjih državah in ga tako odstrani iz upraviteljevega dosega, upnike pa prikrajša za možnost, da bi posegli po čim večjem delu dolžnikovega premoženja.

47. Zato ugotavljam, da je ima pristop, ki sta ga zagovarjala R. Schmid (upravitelj) in Komisija, prednost pred tistim, ki ga je zagovarjala nemška vlada. Stališče, da ima pristojno sodišče v skladu s členom 3(1) Uredbe pristojnost, da odloča o tožbi, ki jo je vložil upravitelj za izpodbijanje predhodnega pravnega dejanja med upnikom in toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi, je v skladu z načeli enotnosti in univerzalnosti ter pospešuje cilje enotnega trga. Upravitelj bo lahko uspešneje obravnaval dolžnikovo premoženje in z nižjimi stroški, kar bo v dobro upnikov (med katerimi imajo verjetno številni stalno prebivališče v Evropski uniji). Te prednosti presegajo vse slabosti za toženo stranko iz tretje države, ki bi morala izpodbijati tožbo na zanjo „napačnem“ sodišču in – prav zato, ker v skladu z Uredbo nobena odločba ne bo samodejno priznana in izvršena – bo v vsakem primeru še naprej uživala določeno stopnjo varstva lokalnega sodišča.

Predlog

48. Iz zgoraj navedenih razlogov Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Bundesgerichtshof (Nemčija), odgovori: Člen 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da so sodišča države članice, v kateri je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti zoper nasprotno stranko, katere prebivališče ali statutarni sedež ni na območju katere od držav članic.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba Sveta št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191), kakor je bila spremenjena.

( 3 ) Zadnji stavek člena 18(2) Uredbe.

( 4 ) Glej uvodni izjavi 2 in 8 Uredbe, navedeni v točkah 3 in 4 zgoraj.

( 5 ) Glej uvodno izjavo 8, navedeno v točki 4 zgoraj.

( 6 ) Glej uvodno izjavo 12, navedeno v točki 5 zgoraj, in sodbo z dne 17. januarja 2006 v zadevi Staubitz-Schreiber, C-1/04, ZOdl., str. I-701, točka 28. „Načelo enotnosti“ pomeni, da obstaja en postopek zaradi insolventnosti. „Načelo univerzalnosti“ pomeni, da se postopek razširi na celotno dolžnikovo premoženje, ne glede na to, kje je.

( 7 ) V skladu z uvodno izjavo 12, navedeno v točki 5 zgoraj, je lahko sekundarni postopek le stečajni postopek in lahko vpliva le na premoženje v državi članici. Eden od avtorjev je sistem, določen z Uredbo, ustrezno označil kot „koordinirano univerzalnost“, glej profesorja Boba Wesselsa v: The Changing Landscape of Cross-border in Europe, Juridica International XII/2007, str. od 116 do 124.

( 8 ) Glej točko 21 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Staubitz-Schreiber, na podlagi katerih je bila izdana sodba, navedena v opombi 6 zgoraj.

( 9 ) Tako kot v Uredbi Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42, v nadaljevanju: Bruseljska uredba) ima stalno prebivališče toženca ključno vlogo pri določanju mednarodne pristojnosti ob upoštevanju omejenih izjem.

( 10 ) Člen 44(1).

( 11 ) Naveden v točki 14 zgoraj. Med Nemčijo in Švico ni nobenega zadevnega dvostranskega sporazuma, zaradi katerega bi se ta določba uporabila za obravnavano zadevo.

( 12 ) Uvodna izjava 12.

( 13 ) Nujnost takojšnje uporabe pravila o pristojnosti iz Uredbe za zagotovitev uspešnosti postopka je bila prav tako poudarjena v zvezi s sistemom priznavanja iz sodbe z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC, C-341/04, ZOdl., str. I-3813, točka 52.

( 14 ) Navedena v opombi 6 zgoraj.

( 15 ) V zvezi s pristopom pri določanju, kje je središče dolžnikovih glavnih interesov, glej sodbo Staubitz-Schreiber, navedeno v opombi 6 zgoraj, sodbo Eurofood IFSC, navedeno v opombi 13 zgoraj, in sodbo z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Interedil, C-396/09, ZOdl., str. I-9915.

( 16 ) Sodba z dne 12. februarja 2009 v zadevi Seagon, C-339/07, ZOdl., str. I-767, točki 21 in 28; glej tudi uvodno izjavo 6 Uredbe.

( 17 ) Glej uvodno izjavo 14, navedeno v točki 5 zgoraj.

( 18 ) Glej člene 16 (načelo priznanja), 17 (posledice priznanja) in 25 (priznavanje in izvršljivost drugih odločb). Zlasti člen 25(1) določa, da se odločbe, ki se nanašajo na „vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti, in poravnave, ki jih je odobrilo navedeno sodišče“, priznajo „brez kakršnih koli nadaljnjih formalnosti“; in v drugem pododstavku izrecno določa, da „prvi pododstavek prav tako velja za odločbe, ki so neposredno sprejete na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so z njimi tesno povezane, četudi jih je sprejelo drugo sodišče.“

( 19 ) V skladu z uvodno izjavo 13 (navedeno v točki 5 zgoraj) za središče dolžnikovih glavnih interesov velja kraj rednega poslovanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe.

( 20 ) Cilj pravila o pristojnosti je zagotoviti pravno varnost in predvidljivost pri določanju sodišč, pristojnih za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti: glej sodbi Staubitz-Schreiber, navedeno v opombi 6, točka 27, in Eurofood IFSC, navedeno v opombi 13, točka 33.

( 21 ) Glej sodbo Seagon, navedeno v opombi 16 zgoraj.

( 22 ) Sodba z dne 1. marca 2005 v zadevi Owusu, C-281/02, ZOdl., str. I-1383.

( 23 ) Konvencija z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija). Bruseljsko konvencijo je nadomestila Bruseljska uredba, navedena v opombi 9 zgoraj.

( 24 ) Sodba Owusu, navedena v opombi 22 zgoraj, točka 35.

( 25 ) To je bilo dejansko poudarjeno pri oblikovanju prvega vprašanja, predloženega v predhodno odločanje: glej točko 22 sodbe.

( 26 ) Glej točki 30 in 32 sodbe.

( 27 ) Glej točko 21 sodbe, iz katere izhaja, da je na to težavo opozorilo predložitveno sodišče.

( 28 ) Točka 31.

( 29 ) Glej točke od 38 do 41.

( 30 ) Glej točko 42.

( 31 ) Glej točko 43.

( 32 ) Glej točki 44 in 45. Glede zatrjevanih ovir za uporabo člena 2 Bruseljske konvencije v pravnem razmerju, ki se navezuje samo na državo pogodbenico in tretjo državo, glej tudi zelo podrobne in celovite sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja v tej zadevi, točke od 177 do 216.