ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 4 Sklepa št. 1/95 Pridružitvenega sveta ES-Turčija z dne 22. decembra 1995 o izvajanju zaključne faze carinske unije je treba razlagati tako, da dajatev za uporabo motornih vozil, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo morajo plačati vsi imetniki težkih tovornih vozil, registriranih v Turčiji in so v tranzitu čez madžarsko ozemlje, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina v smislu tega člena.

Zato je treba spomniti, da vsaka denarna dajatev, še tako majhna, ki se enostransko naloži, ne glede na njeno poimenovanje oziroma način uporabe, in s katero je blago obremenjeno zaradi prehoda meje, če ni carina v ožjem pomenu, pomeni dajatev z enakim učinkom v smislu členov 28 in 30 PDEU (sodbi z dne 18. januarja 2007, Brzeziński, C‑313/05, EU:C:2007:33, točka 22 in navedena sodna praksa, ter z dne 2. oktobra 2014, Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, točka 23). Utemeljitev prepovedi dajatev z enakim učinkom kot carine je v oviri, ki jo te dajatve predstavljajo za pretok blaga, ker umetno povišujejo cene uvoženega ali izvoženega blaga v primerjavi z domačim blagom (sodba z dne 21. marca 1991, Komisija/Italija, C‑209/89, EU:C:1991:139, točka 7).

Poleg tega so dajatve z enakim učinkom prepovedane ne glede na namen, za katerega so bile uvedene, in ne glede na namembnost prihodkov, ki iz njih izvirajo (sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Italija, C‑173/05, EU:C:2007:362, točka 42 in navedena sodna praksa).

Carinska unija tudi nujno zahteva, da se med državami članicami zagotovi prosti pretok blaga. Ta svoboda ne bi mogla biti popolna, če bi države članice imele možnost, da na kakršen koli način ovirajo ali motijo pretok blaga v tranzitu. Kot posledico carinske unije in v vzajemnem interesu držav članic je treba torej priznati obstoj splošnega načela o prostem tranzitu blaga v Uniji (sodba z dne 21. junija 2007, Komisija/Italija, C‑173/05, EU:C:2007:362, točka 31 in navedena sodna praksa). Države članice bi namreč posegale v to načelo, če bi na blago, ki je v tranzitu na njihovem ozemlju, obračunale dajatev za tranzit ali katero koli drugo dajatev v zvezi s tranzitom (sodba z dne 16. marca 1983, SIOT, 266/81, EU:C:1983:77, točka 19).

Opozoriti je treba tudi, da je Sodišče že presodilo, da dajatev, katere obdavčljivi dogodek je prevoz blaga in ki se ne obračuna na proizvod, ampak na dejavnost, ki je nujno povezana s proizvodom, lahko spada v člen 30 PDEU (sodba z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, točka 44 in navedena sodna praksa). Takšna dajatev se namreč uvede na izdelke, čeprav se pobira zaradi transporta oziroma uporabe cest in jo najprej plača imetnik težkega tovornega vozila (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, točka 38).

Zato je treba glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 40 do 43 te sodbe, ugotoviti, da se dajatev za uporabo motornih vozil ne plačuje na proizvode, ampak se nalaga na blago, ki ga prevažajo vozila, ki so registrirana v tretji državi, zlasti v Turčiji, ob prehodu meje in ne – tako kot trdita madžarska in italijanska vlada – na storitev prevoza.

(Glej točke 39, 40, 42, 43, 46 in 49 ter izrek.)
Zadeva C‑507/16

Entertainment Bulgaria System EOOD

proti

Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ – Sofija

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofia-grad)

„Predhodno odločanje – Obdavčenje – Direktiva 2006/112/ES – Člen 168(a), člen 169(a), člen 214(1)(d) in (e) ter člena 289 in 290 – Možnost odbitka dolgovanega ali plačanega vstopnega davka na dodano vrednost (DDV) – Izstopne transakcije v drugih državah članicah – Sistem oprostitve davka v državi članici, v kateri se uveljavlja pravica do odbitka“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. novembra 2017

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Postopek obrnjene davčne obveznosti – Obveznost registracije prejemnika in/ali ponudnika storitev v postopku obrnjene davčne obveznosti – Nacionalna zakonodaja, ki neregistriranemu prejemniku ne priznava pravice do odbitka navedenega davka – Izpolnjevanje vsebinskih pogojev za pravico do odbitka in identifikacija davčnega zavezanca za namene davka na dodano vrednost – Nedopustnost – Nacionalna zakonodaja, ki odbitka ne priznava niti davčnemu zavezancu, ki je v svoji državi članici upravičen do oprostitve davka – Dopustnost

(Direktiva Sveta 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/162, členi 168(a), 169(a) in 214(1)(a) in (d))

Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2009/162/EU z dne 22. decembra 2009, je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, s katero je davčnemu zavezancu s sedežem na ozemlju te države članice onemogočeno, da odbije dolgovani ali plačani vstopni davek na dodano vrednost v tej državi članici za storitve, ki so jih opravili davčni zavezanci s sedežem v drugih državah članicah in ki so bile uporabljene za opravljanje storitev v drugih državah članicah, ne pa v državi članici sedeža tega davčnega zavezanca, z utemeljitvijo, da je ta davčni zavezanec za namene davka na dodano vrednost identificiran na podlagi enega od dveh primerov iz člena 214(1)(d) in (e) Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/162. Vendar je treba člen 168(a) in člen 169(a) Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/162, razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, s katero je davčnemu zavezancu s sedežem na ozemlju te države članice, ki je upravičen do oprostitve davka, onemogočeno uveljavljanje pravice do odbitka dolgovanega ali plačanega vstopnega davka na dodano vrednost v tej državi za storitve, ki so jih opravili davčni zavezanci s sedežem v drugih državah članicah in ki so bile uporabljene za opravljanje storitev v drugih državah članicah, ne pa v državi članici sedeža tega davčnega zavezanca.

(Glej točko 45 in izrek.)
Člen 1(7)(c) Uredbe Komisije (ES) št. 800/2008 z dne 6. avgusta 2008 o razglasitvi nekaterih vrst pomoči za združljive s skupnim trgom z uporabo členov [107 in 108 PDEU] (Uredba o splošnih skupinskih izjemah) je treba razlagati tako, da pojem „kolektivni stečajni postopek [kolektivni postopek zaradi insolventnosti]“, ki ga ta člen določa, zajema vse kolektivne postopke zaradi insolventnosti podjetij, ki jih določa nacionalno pravo, bodisi da te postopke po uradni dolžnosti uvedejo nacionalni upravni in sodni organi bodisi da so uvedeni na predlog zadevnega podjetja.

Člen 1(7)(c) Uredbe št. 800/2008 je treba razlagati tako, da dejstvo, da podjetje po nacionalni zakonodaji izpolni merila za kolektivni postopek zaradi insolventnosti, zadostuje za to, da se prepreči, da se mu državna pomoč dodeli v skladu s to uredbo, ali da se, če mu je bila ta pomoč že dodeljena, ugotovi, da ne bi smela biti dodeljena v skladu s to uredbo, če so bili ti pogoji izpolnjeni na datum, ko je bila ta pomoč dodeljena. Nasprotno pa pomoči, ki je bila podjetju dodeljena ob upoštevanju Uredbe št. 800/2008 in med drugim njenega člena 1(6), ni mogoče preklicati le zato, ker je bil za to podjetje uveden kolektivni postopek zaradi insolventnosti po datumu, ko mu je bila ta pomoč dodeljena.

(Glej točko 39 in točko 2 izreka.)
1.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev in dokazov–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov–Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke od 25 do 28, 40, 48, 56, 62 in od 105 do 108.)
(Direktivi Parlamenta in Sveta 2002/20, členi 3, 5 in 7, ter 2002/21, člen 9, kakor sta bili spremenjeni z Direktivo 2009/140; Direktiva Komisije 2002/77, člena 2 in 4)

Približevanje zakonodaj–Sektor za telekomunikacije–Elektronska komunikacijska omrežja in storitve–Odobritev in regulativni okvir–Direktive 2002/20, 2002/21 in 2002/77–Upravljanje radijskih frekvenc–Pretvorba analognih omrežij v digitalna omrežja–Določitev števila digitalnih radijskih frekvenc, ki se dodelijo vsakemu od operaterjev, ki že ima analogne radijske frekvence–Upoštevanje analognih radijskih frekvenc, ki se uporabljajo nezakonito–Nedopustnost

Približevanje zakonodaj–Sektor za telekomunikacije–Elektronska komunikacijska omrežja in storitve–Odobritev in regulativni okvir–Direktive 2002/20, 2002/21 in 2002/77–Upravljanje radijskih frekvenc–Pretvorba analognih omrežij v digitalna omrežja–Določitev števila digitalnih radijskih frekvenc, ki se dodelijo vsakemu od operaterjev, ki že ima analogne radijske frekvence–Povezava med številom posedovanih analognih radijskih frekvenc in številom prejetih digitalnih radijskih frekvenc–Upoštevanju načel nediskriminacije in sorazmernosti

(Direktivi Parlamenta in Sveta 2002/20, členi 3, 5 in 7, ter 2002/21, člen 9, kakor sta bili spremenjeni z Direktivo 2009/140; Direktiva Komisije 2002/77, člena 2 in 4)
Določbo 4, točki 1 in 2, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenega 6. junija 1997, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena, in člen 4 Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki pri izračunu zneska poklicne pokojnine razlikuje med plačo, nižjo od mejne vrednosti podlage za izračun prispevkov za obvezno pokojninsko zavarovanje, in plačo, ki zadnjo presega, in s tem plače iz naslova zaposlitve s krajšim delovnim časom ne obravnava tako, da bi se najprej ugotovil znesek plače, nakazane za ustrezno zaposlitev s polnim delovnim časom, nato bi se določil delež nad in pod mejno vrednostjo podlage za izračun prispevkov ter bi se nazadnje to razmerje uporabilo za znižano plačo za zaposlitev s krajšim delovnim časom.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da upoštevanje dejanskega časa dela, ki ga je delavec opravil v svoji karieri, pomeni objektivno merilo, ki ne pomeni diskriminacije na podlagi spola in dopušča sorazmerno zmanjšanje pravice do pokojnine (glej v tem smislu sodbo z dne 23. oktobra 2003, Schönheit in Becker, C‑4/02 in C‑5/02, EU:C:2003:583, točka 91).

Na eni strani je treba ugotoviti, da za zaposlene, ki so zaradi zaposlitve s krajšim delovnim časom prejemali plačo, na podlagi katere imajo pravico do pokojnine, ki je na splošno nižja od mejne vrednosti podlage za izračun prispevkov, obvezno pokojninsko zavarovanje ne vsebuje vrzeli v dodeljenih dajatvah, ker so vsi njihovi prihodki kriti s tem zavarovanjem.

Na drugi strani je treba upoštevati, da cilj deljene formule, katere namen je upoštevanje različnih potreb po kritju za plačne razrede, ki so pod in nad mejno vrednostjo za izračun prispevkov, pomeni objektivni razlog v smislu določbe 4, točka 1, Okvirnega sporazuma, ki upravičuje različno obravnavanje, kakršno je obravnavano v postopku v glavni stvari.

V teh okoliščinah ni mogoče sklepati, da zakonodaja iz postopka v glavni stvari pomeni diskriminacijo zaradi vrste dela v smislu Okvirnega sporazuma, tako da ni prišlo do kršitve načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk v smislu Direktive 2006/54.

(Glej točke 30, 34 in od 38 do 40 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑441/16

SMS group GmbH

proti

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie)

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Osma direktiva 79/1072/EGS – Direktiva 2006/112/ES – Davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici – Vračilo DDV, ki je zaračunan za uvoženo blago – Pogoji – Objektivni elementi, ki potrjujejo namero davčnega zavezanca, da bo uvoženo blago uporabil v okviru svoje ekonomske dejavnosti – Resno tveganje za neizpolnitev transakcije, na kateri je temeljil uvoz“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 21. septembra 2017

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Vračilo davka davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države – Prekinjeno izvajanje pogodbe o uvozu blaga – Neizvedba transakcije, za katero bi se navedeno blago moralo uporabiti – Neobstoj dokaza o nadaljnjem prometu s tem blagom – Zavrnitev pravice do vračila – Nedopustnost

(direktivi Sveta 79/1072 in 2006/112, člen 170)

Osmo direktivo Sveta 79/1072/EGS z dne 6. decembra 1979 o uskladitvi zakonov držav članic o prometnih davkih – postopki za vračilo davka na dodano vrednost davčnim zavezancem, katerih sedež ni na ozemlju države, v povezavi s členom 170 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari – ko je bilo v trenutku uvoza prekinjeno izvajanje pogodbe, v okviru katere je davčni zavezanec nabavil in uvozil blago, transakcija, za katero bi se to blago moralo uporabiti, na koncu ni bila izvedena, davčni zavezanec pa ni predložil dokaza o nadaljnjem prometu s tem blagom – davčnemu zavezancu, ki nima sedeža na njenem ozemlju, zavrne pravico do vračila davka na dodano vrednost, plačanega za uvoz tega blaga.

Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da če ne gre za goljufijo ali zlorabo in ob upoštevanju morebitnih popravkov v skladu s pogoji, določenimi v Direktivi o DDV, pravica do vračila, ko enkrat že obstaja, ostane pridobljena (glej po analogiji sodbo z dne 22. marca 2012, Klub,C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 46 in navedena sodna praksa).

Natančneje, če davčni zavezanec zaradi okoliščin, ki niso odvisne od njegove volje, v okviru obdavčljivih transakcij ni mogel uporabiti blaga ali storitev, v zvezi s katerimi je nastala pravica do odbitka, ta pravica šteje za pridobljeno, saj v tem primeru ni nobenega tveganja za goljufijo ali zlorabo, s katerim bi bilo mogoče upravičiti kasnejše vračilo odbitih zneskov (glej po analogiji sodbo z dne 22. marca 2012, Klub,C‑153/11, EU:C:2012:163, točka 47 in navedena sodna praksa).

(Glej točke 55, 56 in 58 ter izrek.)
Načelo enakega obravnavanja gospodarskih subjektov iz člena 10 Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da javni naročnik v okviru postopka oddaje javnega naročila ponudnika pozove, naj predloži izjave ali dokumente, katerih predložitev je bila zahtevana z razpisno dokumentacijo in ki niso bili predloženi v roku za predložitev ponudb. Ta člen pa ne nasprotuje temu, da javni naročnik ponudnika pozove, naj pojasni ponudbo ali naj popravi očitno pisno pomoto v tej ponudbi, pod pogojem, da je tak poziv poslan vsem ponudnikom, ki so v enakem položaju, da so vsi ponudniki obravnavani enako in lojalno in da ta pojasnitev oziroma ta poprava ne pomeni predložitve nove ponudbe, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Direktivo Sveta 92/13/EGS z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007, je treba razlagati tako, da lahko v položaju, kot je ta v zadevi v glavni stvari, v katerem sta bili v postopku oddaje javnega naročila predloženi dve ponudbi, javni naročnik pa je hkrati sprejel dva sklepa, in sicer sklep o zavrnitvi ponudbe enega od ponudnikov in sklep o oddaji naročila drugemu, izločeni ponudnik, ki je vložil zahtevek za revizijo zoper ta dva sklepa, zahteva izločitev ponudbe uspešnega ponudnika, tako da lahko pojem „določeno javno naročilo“ v smislu člena 1(3) Direktive 92/13, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66, glede na okoliščine primera zajema potencialno izvedbo novega postopka oddaje javnega naročila.

Pri predložitvenem sodišču je namreč v okviru postopka oddaje javnega naročila, v katerem sta bili predloženi dve ponudbi in je naročnik hkrati izdal dva sklepa, in sicer sklep o zavrnitvi ponudbe enega od ponudnikov in sklep o oddaji naročila drugemu, izločeni ponudnik vložil revizijo zoper ta dva sklepa. V okviru tega zahtevka za revizijo izločeni ponudnik zahteva izločitev ponudbe uspešnega ponudnika zaradi neskladnosti te ponudbe s specifikacijami iz razpisne dokumentacije.

V takem položaju je treba ponudniku, ki je vložil zahtevek za revizijo, priznati legitimni interes za izločitev ponudbe uspešnega ponudnika, to pa lahko potencialno privede do ugotovitve, da javni naročnik ne more izbrati ponudbe, ki bi izpolnjevala pogoje (glej v tem smislu sodbi z dne 4. julija 2013, Fastweb,C‑100/12, EU:C:2013:448, točka 33, in z dne 5. aprila 2016, PFE,C 689/13, EU:C:2016:199, točka 24).

To razlago potrjujejo določbe člena 2a(1) in (2) Direktive 92/13, ki izrecno določajo pravico ponudnikov, ki niso bili dokončno izločeni, da vložijo zahtevek za revizijo med drugim zoper odločitve o oddaji naročila, ki jih sprejmejo javni naročniki.

(Glej točke od 54 do 56 in 59 ter točko 2 izreka.)
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člen 3(1)(c))

Približevanje zakonodaj–Znamke–Direktiva 2008/95–Razlogi za zavrnitev ali neveljavnost–Znamke, sestavljene izključno iz znakov ali podatkov, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda ali storitve–Označbe geografskega izvora–Pojem–Besedna znamka La Milla de Oro–Znak, ki se nanaša na značilnost proizvoda ali storitve, in sicer da je tak proizvod ali storitev, ki ima visoko stopnjo vrednosti in kakovosti, mogoče najti v izobilju na istem kraju–Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člen 3(1)(c) in (3))

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člen 3(1)(b))

Približevanje zakonodaj–Znamke–Direktiva 2008/95–Razlogi za zavrnitev ali neveljavnost–Znamke, sestavljene izključno iz znakov ali podatkov, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda ali storitve–Besedna znamka La Milla de Oro–Znak, ki se nanaša na značilnost proizvoda ali storitve, in sicer da je tak proizvod ali storitev, ki ima visoko stopnjo vrednosti in kakovosti, mogoče najti v izobilju na istem kraju–Razlikovalni učinek–Presoja nacionalnega sodišča

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člen 3(1)(b) in (c))
Člen 67(2) PDEU ter člena 20 in 21 Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 610/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013, je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki policijskim organom zadevne države članice daje pooblastilo, da lahko zaradi preprečitve ali zaustavitve nedovoljenega vstopa na ozemlje navedene države članice ali zaradi preprečitve nekaterih kaznivih dejanj, ki so usmerjena proti varnosti meje, na območju do 30 kilometrov od državne meje te države članice z drugimi državami pogodbenicami Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane v Schengnu (Luksemburg) 19. junija 1990, ugotavljajo identiteto vsake osebe ne glede na njeno vedenje in obstoj posebnih okoliščin, razen če ta ureditev določa potreben okvir za ta pooblastila, ki bi zagotavljal, da izvajanje teh pooblastil v praksi ne more imeti enakovrednega učinka kot mejna kontrola, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Če takega okvira v nacionalni ureditvi ni, ne bi bilo mogoče šteti, da se navedene kontrole, prvič, opravljajo selektivno, zaradi česar nimajo sistematičnosti, ki je značilna za mejne kontrole, in drugič, da so to policijski ukrepi, pri katerih gre za izvajanje naključnih kontrol, kot zahteva člen 21(a)(iii) in (iv) Uredbe št. 562/2006. Nazadnje, pravni okvir, katerega vzpostavitev se zahteva, mora biti dovolj jasen in podroben, tako da je mogoče nadzirati tako nujnost kontrol kot dejansko odobrene kontrole (sodba z dne 19. julija 2012, Adil,C 278/12 PPU, EU:C:2012:508, točka 76).

(Glej točke 41, 62 in 63 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑21/16

Euro Tyre BV – Sucursal em Portugalska

proti

Autoridade Tributária e Aduaneira

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa))

„Predhodno odločanje – DDV – Direktiva 2006/112/ES – Člena 131 in 138 – Pogoji oprostitve za dobavo znotraj Skupnosti – Sistem izmenjave podatkov s področja DDV (VIES) – Neobstoj registracije pridobitelja – Zavrnitev priznanja oprostitve – Dopustnost“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 9. februarja 2017

Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitev za dobavo znotraj Skupnosti – Zavrnitev oprostitve prodajalcu le iz razloga, da pridobitelj ni bil registriran v sistem VIES niti vključen v sistem obdavčitve pridobitev znotraj Skupnosti – Neobstoj resnega indica o davčni utaji ob tem, da so vsebinski pogoji za oprostitev izpolnjeni – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 2006/112, člena 131 in 138(1))

Člen 131 in člen 138(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da davčna uprava države članice zavrne oprostitev plačila davka na dodano vrednost za dobave znotraj Skupnosti zgolj iz razloga, da v času te dobave pridobitelj s sedežem oziroma stalnim prebivališčem na ozemlju namembne države članice, ki je imetnik identifikacijske številke za davek na dodano vrednost, ki velja za transakcije v tej državi, ni niti registriran v sistem VIES niti vključen v sistem obdavčitve pridobitev znotraj Skupnosti, čeprav niso podani konkretni indici o davčni utaji in je dokazano, da so vsebinski pogoji za oprostitev izpolnjeni. V tem primeru člen 138(1) te direktive, če se razlaga ob upoštevanju načela sorazmernosti, taki zavrnitvi nasprotuje, tudi če je bil prodajalec seznanjen z okoliščinami, značilnimi za položaj pridobitelja glede na uporabo davka na dodano vrednost, in je bil prepričan, da bo pridobitelj naknadno z učinkom za nazaj registriran kot gospodarski subjekt znotraj Skupnosti.

Zato niti to, da je pridobitelj prejel veljavno identifikacijsko številko za DDV za namene izvedbe transakcij znotraj Skupnosti, niti njegova registracija v sistem VIES ne pomenita vsebinskih pogojev za oprostitev DDV za dobavo znotraj Skupnosti. Gre le za formalni zahtevi, ki ne moreta omajati pravice prodajalca do oprostitve DDV, če so izpolnjeni materialni pogoji dobave znotraj Skupnosti (glej po analogiji sodbe z dne 6. septembra 2012, Mecsek‑Gabona, C‑273/11, EU:C:2012:547, točka 60; z dne 27. septembra 2012, VSTR, C‑587/10, EU:C:2012:592, točka 51, in z dne 20. oktobra 2016, Plöckl, C‑24/15, EU:C:2016:791, točka 40).

(Glej točki 32, 44 in izrek.)
1.

Zvezna republika Nemčija s tem, da za nemška pristanišča Düsseldorf, Köln-Niehl I, Godorf, Duisburg-Rheinhausen, Neuss, Duisburg Außen-/Parallelhafen, Krefeld-Linn, Stromhafen Krefeld, Duisburg Ruhrort-Meiderich, Gelsenkirchen in Mülheim v deželi Nordrhein-Westfalen (Nemčija) ni zagotovila, da se opredelijo meje pristanišča, odobrijo ocene varnosti in varnostni načrti ter da se potrdi uradnik za varnost v pristanišču, ni izpolnila obveznosti iz člena 2(3) in členov 6, 7 in 9 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/65/ES z dne 26. oktobra 2005 o krepitvi varnosti v pristaniščih.