Keywords

Summary



Keywords

Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Obdavčitev dividend

(člen 56(1) ES)

Summary

Država članica s tem, da je glede oprostitve obdavčenja dividend, ki jih razdelijo družbe te države članice, udeležbo družb prejemnic v kapitalu družb izplačnic za družbe prejemnice s sedežem v drugi državi članici določila na višji ravni kot za družbe prejemnice s sedežem v tej državi članici, ni izpolnila obveznosti na podlagi člena 56(1) ES.

Tako različno obravnavanje namreč lahko družbe s sedežem v drugih državah članicah odvrne od vlaganja v zadevni državi članici in zato pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je načeloma prepovedana s členom 56(1) ES.

Takšno različno obravnavanje ne more biti upravičeno z različnim položajem družb rezidentk in družb s sedežem v drugi državi članici. Glede ukrepov, ki jih sprejme država članica, da bi preprečila ali omilila zaporedno obdavčevanje ali dvojno ekonomsko obdavčevanje dobička, ki ga izplača družba rezidentka, izplačani delničarji rezidenti res niso nujno v položaju, ki je primerljiv s položajem izplačanih delničarjev, ki so rezidenti druge države članice. Vendar ko neka država članica enostransko ali s sporazumom za plačilo davka od dohodkov ne zaveže le delničarjev rezidentov, ampak tudi delničarje nerezidente, postane za dividende, ki jih omenjeni delničarji nerezidenti prejmejo od družbe rezidentke, položaj teh primerljiv s položajem delničarjev rezidentov. Že samo izvajanje davčne pristojnosti te države neodvisno od kakršnega koli obdavčevanja v drugi državi članici namreč povzroči nevarnost verižnega obdavčevanja ali dvojnega ekonomskega obdavčevanja. Da se družbe prejemnice nerezidentke v takem primeru ne bi srečale z omejitvijo prostega pretoka kapitala, ki je načeloma prepovedana s členom 56 ES, mora država sedeža družbe izplačnice paziti, da so glede na mehanizem, določen v njenem nacionalnem pravu za preprečevanje ali zmanjšanje verižnega obdavčevanja ali dvojnega ekonomskega obdavčevanja, družbe delničarke nerezidentke obravnavane enako kot družbe delničarke rezidentke. Ob uporabi zgoraj navedene zakonodaje se država članica torej odloči izvajati svojo davčno pristojnost v zvezi z dividendami, razdeljenimi družbam s sedežem v drugih državah članicah. Družbe nerezidentke, prejemnice teh dividend, so zato glede nevarnosti verižnega obdavčevanja dividend, ki jih razdelijo družbe rezidentke, v položaju, ki je primerljiv s položajem družb rezidentk, tako da družbe prejemnice nerezidentke ne smejo biti obravnavane drugače kot družbe prejemnice rezidentke.

Čeprav neugodnosti, ki jih lahko povzroči vzporedno izvajanje davčne pristojnosti različnih držav članic, ne pomenijo omejitev, ki so prepovedane s Pogodbo, če to izvajanje ni diskriminatorno, ni tako, če je neugodno obravnavanje dividend, razdeljenih družbam prejemnicam s sedežem v drugi državi članici, samo posledica izvajanja davčne pristojnosti države sedeža družbe izplačnice, zato je ta odgovorna za neugodno obravnavanje.

Obstoja take razlike pri obravnavanju tudi ne ogrozi uporaba konvencij o izogibanju dvojnega obdavčevanja. Res ni mogoče izključiti, da bi država članica spoštovanje obveznosti, ki jih ima na podlagi Pogodbe, lahko zagotavljala s tem, da z drugo državo članico sklene konvencijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja. Vendar je za to nujno, da uporaba take konvencije omogoča izravnavo učinkov različnega obravnavanja, ki je posledica nacionalne zakonodaje. Različno obravnavanje dividend, razdeljenih družbam s sedežem v drugih državah članicah, in dividend, razdeljenih družbam rezidentkam, je torej povsem odpravljeno le, če se davek, odtegnjen pri viru v skladu z nacionalno zakonodajo, lahko odbije od davka, ki ga je treba plačati v drugi državi članici, in to do višine razlike, ki je posledica nacionalne zakonodaje. Za dosego cilja izravnave bi torej uporaba metode znižanja, ki je predvidena v konvencijah o izogibanju dvojnega obdavčevanja, morala omogočati, da se davek na dividende, pobran v državi članici, popolnoma odšteje od davka, ki je dolgovan v državi sedeža države prejemnice, tako da če so dividende, ki jih prejme ta družba, obdavčene bolj kot dividende, izplačane družbam s sedežem v prvi državi članici, tega večjega davčnega bremena ni več mogoče pripisati tej državi, temveč državi sedeža družbe prejemnice, ki je izvajala svojo davčno pristojnost.

Če večina konvencij o izogibanju dvojnega obdavčevanja, ki jih je sklenila država, določa, da znesek, ki se zniža ali odbije zaradi davka, ki se pobere v tej državi, ne more presegati dela davka države članice sedeža družbe prejemnice, ki se izračuna pred znižanjem in ustreza dohodkom, obdavčljivim v prvi državi, je razliko v obravnavanju mogoče izravnati samo, če so dividende iz zadevne države članice dovolj obdavčene v drugi državi članici. Če pa te dividende niso nikakor ali niso dovolj obdavčene, zneska davka, plačanega v zadevni državi članici, ali dela tega zneska ni mogoče odbiti. V tem primeru različnega obravnavanja, ki je posledica nacionalne zakonodaje, ni mogoče izravnati z uporabo določb konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja. Ta ugotovitev velja celo, če ta konvencija ne določa omejitve znižanja na tisti del davka države članice sedeža družbe prejemnice, ki se izračuna pred odbitkom in ustreza dohodkom, obdavčljivim v državi sedeža družbe izplačnice, temveč določa, da se davek, plačan v tej državi, odbije od davka, ki se nanaša na te dohodke v državi sedeža družbe prejemnice. Če pa te dividende niso ali niso dovolj obdavčene, zneska davka, plačanega v državi sedeža družbe izplačnice, ali dela tega zneska ni mogoče odbiti. Vendar izbira, da so dohodki iz države sedeža družbe izplačnice obdavčeni v drugi državi članici, ali višina njihove obdavčitve ni odvisna od te zadnje države, temveč od podrobnih pravil obdavčitve, ki jih določi druga država članica. Zato odbitje – ob uporabi določb konvencij o izogibanju dvojnega obdavčevanja – davka, ki ga je treba plačati v drugi državi članici, v vseh primerih ne omogoča izravnave različnega obravnavanja, ki je posledica uporabe nacionalne zakonodaje.

(Glej točke 43, od 50 do 53, od 56 do 64, 67, 69 in izrek.)