SL Uradni list Evropske unije C 141/26

Pritožba, ki jo je 31. marca 2009 vložila Kronoply GmbH, nekdanja Kronoply GmbH & Co.KG, zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat), razglašeno 14. januarja 2009 v zadevi Kronoply GmbH & Co.KG proti Komisiji Evropskih skupnosti (T-162/06)

(Zadeva C-117/09 P)

2009/C 141/47

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Pritožnica: Kronoply GmbH, nekdanja Kronoply GmbH & Co.KG (zastopnika: R. Nierer in L. Gordalla, odvetnika)

Druga stranka v postopku: Komisija Evropskih skupnosti

Predlogi pritožnice

1. Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 14. januarja 2009 v zadevi T-162/06 naj se razveljavi;

2. odločba Komisije z dne 21. septembra 2005 o državni pomoči št. C 5/2004 (prej N 609/2003), s katero Komisija pomoč, ki jo želi Nemčija zagotoviti tožeči stranki, razglaša za nezdružljivo s skupnim trgom, naj se razglasi za nično;

3. podredno drugemu predlogu, zadeva naj se vrne Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje;

4. Komisiji naj se naloži plačilo stroškov postopka na prvi in drugi stopnji, še posebej stroškov tožeče stranke oziroma pritožnice.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Predmet te pritožbe je sodba Sodišča prve stopnje, s katero je bila zavrnjena tožba pritožnice za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 21. septembra 2005, ki državno pomoč, ki jo Nemčija želi dodeliti družbi Kronoply GmbH & Co. KG, razglaša za nezdružljivo s skupnim trgom. V skladu z izpodbijano sodbo naj bi Komisija pravilno štela, da sporna pomoč od upravičenca ne zahteva niti nasprotne dajatve niti prispevka k cilju skupnega interesa; šlo naj bi torej za pomoč tekočega poslovanja, namenjeno kritju tekočih stroškov. Po mnenju Sodišča prve stopnje sporna pomoč ni potrebna, ker naj bi bila namenjena le gradnji proizvodnega objekta, ki pa naj bi bila že predmet prejšnje priglasitve, in ker naj bi bil naložbeni projekt s pomočjo, odobreno na podlagi te prejšnje priglasitve, v celoti izveden že veliko pred priglasitvijo sporne pomoči.

Pritožba se opira na to, da naj izpodbijana sodba ne bi bila v skladu s členom 87(3)(a) in (c) ES, smernicami o regionalnih pomočeh, sprejetih v zvezi s tem členom, ter z večsektorskim okvirjem o regionalnih pomočeh za večje naložbene projekte iz leta 1998. S tem naj bi Sodišče prve stopnje kršilo tudi načeli zaupanja v pravo in enakega obravnavanja.

Šlo naj bi za kršitev člena 87(3)(a) in (c) ES, ker naj bi Sodišče prve stopnje napačno razlagalo in ocenilo merilo nujnosti oziroma spodbujevalnega učinka.

V zvezi s presojo nujnosti sporne pomoči, naj bi Sodišče prve stopnje nedopustno omejilo področje uporabe člena 87(3) ES, ker naj bi napačno domnevalo, da lahko upravičenec do pomoči zgolj enkrat priglasi pomoč za nek naložbeni projekt in da se mora vsaka nova priglasitev nanašati na nov naložbeni projekt. Poleg tega naj bi se Sodišče prve stopnje pri presoji nujnosti ravnalo po trenutku, ki naj bi bil za odločitev pritožnice za naložbo popolnoma nepomemben in na katerega naj ne bi mogla vplivati. Trenutek, ki naj bi bil za Komisijo in Sodišče prve stopnje bistven, naj bi bil dan, ko je država članica sporno pomoč priglasila Komisiji. A pritožnica naj bi že z zahtevkom za pomoč, ki naj bi ga predložila nacionalnim organom, storila vse potrebno in kar je bilo v njeni moči, da bi izkazala nujnost. Na trenutek priglasitve pomoči Komisiji naj pritožnica ne bi imela vpliva. To pojmovanje Sodišča prve stopnje in Komisije bi — gledano posledično — vodilo k temu, da bi bilo nujnost pomoči treba odreči vsakemu naložbenemu projektu, če bi odločba Komisije o združljivosti ali nezdružljivosti načrtovane pomoči s skupnim trgom sledila šele po izvršitvi oziroma dokončanju naložbenega projekta.

Dalje naj bi bilo treba spomniti, da pritožnica ni mogla ukrepati neposredno zoper odločbo Komisije o prvotno priglašeni pomoči. Če razglasi Komisija pomoč, katere višina naj ne bi ustrezala temu, kar naj bi upravičenec zahteval od nacionalnega organa, za združljivo s skupnim trgom, upravičenec ne more uspešno izpodbijati odločbe Komisije, ki je zanj ugodna, pred Sodiščem prve stopnje. Obdobje med prvo odločbo Komisije o odobritvi prvotne pomoči in priglasitvijo sporne pomoči naj bi se razložilo s tem, da je pritožnica izčrpala pravna sredstva, ki jih je po svojem mnenju imela zoper sporočilo Komisije o zavrnitvi spremembe svoje prve odločbe o odobritvi. Da je Zvezna republika Nemčija sporno pomoč tako priglasila šele po izvedbi naložbenega projekta, naj bi bilo povezano s tem, da je prišlo do spora o opredelitvi zgoraj navedenega sporočila Komisije. Zato naj presoja nujnosti ne bi mogla temeljiti na argumentu, da naj bi bil naložbeni projekt medtem zaključen.

V zvezi z merilom spodbujevalnega učinka, naj bi Sodišče prve stopnje to vprašanje izrecno pustilo nedorečeno. Tudi če bi bila, v nasprotju z mnenjem pritožnice, nujnost in spodbujevalni učinek obravnavana kot dva različna pogoja odobritve pomoči, naj bi bila v tem primeru oba izpolnjena.

Točka 4.2(3) Smernic o državni regionalni pomoči določa, da je spodbujevalno merilo izpolnjeno, ko je zahtevek za pomoč vložen pred začetkom izvajanja projekta. Pri tem naj bi bil — kot je predstavljeno zgoraj — odločilen le zahtevek za pomoč, vložen pri nacionalnih organih. Pritožnica naj bi ta zahtevek vložila pred začetkom izvajanja in s tem izpolnila merilo. Sodišče prve stopnje naj tega ne bi upoštevalo in naj bi s tem kršilo ne le člen 87 ES, ampak tudi Smernice o državni regionalni pomoči.

Izpodbijana sodba naj bi kršila tudi večsektorski okvir o regionalnih pomočeh in načelo enakega obravnavanja, s tem da naj bi Sodišče prve stopnje sprejelo nedosledno uporabo ocene trga, ki jo je podala Komisija. Komisija naj bi sicer v postopku priglasitve v povezavi s priglasitvijo prvotne pomoči sporočila, da je zadevni proizvodni trg ocenila s količnikom stanja konkurence 0,75, a naj bi le približno tri tedne kasneje v neki drugi odločbi enak zadevni trg ocenila drugače in štela, da količnik stanja konkurence v skladu z večsektorskim okvirjem upravičeno znaša 1,0. Tudi če se upošteva, da ima Komisija široko diskrecijsko pravico za gospodarsko presojo dejanskega stanja, je omejena s tem, da obstajajo enaki trgi za enake proizvode, še posebej takrat, ko trge istih skupin proizvodov presoja v razmaku treh tednov.

Nazadnje naj bi Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo s tem, da naj bi argument pritožnice, da je zavezana dokončati projekt v obdobju 36 mesecev po predložitvi zahteve, popolnoma prezrlo. Če tožeča stranka te obveznosti ne bi izpolnila, bi celotno pomoč izgubila. Ne bi se ji smelo očitati, da se je tega držala. Podana naj bi bila kršitev člena 87 ES in načela, da se mora Komisija držati predpisov o upravljanju državnih pomoči, ki jih je izdala in ki jih izvaja.