ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke od 20 do 22, 38 in 39.)

Svet mora pri sprejemanju omejevalnih ukrepov spoštovati temeljne pravice, ki so del pravnega reda Unije, med katerimi sta med drugim spoštovanje pravice do obrambe in učinkovitega sodnega varstva.

Zato mora Svet, preden se opre na odločbo organa tretje države, preveriti, ali je bila ta odločba sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva.

V zvezi s tem je namen zahteve, da mora Svet preveriti, ali so bile odločbe tretjih držav, na katere opira uvrstitev osebe ali subjekta na seznam oseb in subjektov, katerih sredstva se zamrznejo, sprejete ob spoštovanju teh pravic, zagotoviti, da se taka uvrstitev opravi le na dovolj trdni dejanski podlagi, in s tem varovati zadevne osebe ali subjekte.

Poleg tega mora Svet v obrazložitvi sklepa o uvrstitvi osebe ali subjekta na seznam oseb in subjektov, katerih sredstva se zamrznejo, in vseh nadaljnjih sklepov vsaj na kratko navesti razloge, iz katerih meni, da je bila odločba tretje države, na katero se namerava opreti, sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva.

Tako mora Svet, da bi izpolnil obveznost obrazložitve, v sklepu o naložitvi omejevalnih ukrepov izkazati, da je preveril, da je bila odločba tretje države, na katero opira te ukrepe, sprejeta ob spoštovanju teh pravic.

V zvezi s tem okoliščina, da je zadevna država ena od držav, ki so pristopile h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ne odpravi potrebe po tem, da Svet preveri, ali je bila odločba take tretje države, na katero opira omejevalne ukrepe, sprejeta ob upoštevanju temeljnih pravic ter zlasti pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva.

(Glej točke od 26 do 30 in 36.)
Zadeva C‑451/17

„Walltopia“ AD

proti

Direktor na Teritorialna direktsia na Natsionalnata agentsia za prihodite – Veliko Tarnovo

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Veliko Tarnovo)

„Predhodno odločanje – Socialna varnost – Uredba (ES) št. 883/2004 – Člen 12(1) – Uredba (ES) št. 987/2009 – Člen 14(1) – Napoteni delavci – Zakonodaja, ki se uporablja – Potrdilo A 1 – Dejstvo, da za zaposleno osebo velja zakonodaja države članice, v kateri ima sedež delodajalec – Pogoji“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. oktobra 2018

Socialna varnost – Delavci migranti – Zakonodaja, ki se uporablja – Delavec, zaposlen z namenom, da bo napoten v drugo državo članico kot je tista, v kateri ima delodajalec sedež – Uporaba zakonodaje države članice sedeža – Zahteva – Delavec, za katerega je že pred začetkom njegove dejavnosti zaposlene osebe veljala zakonodaja države članice sedeža – Pojem – Delavec, ki neposredno pred začetkom njegove dejavnosti zaposlene osebe ni imel statusa zavarovane osebe – Vključitev v primeru stalnega prebivališča v državi članici pred začetkom navedene dejavnosti

(uredbi Evropskega parlamenta in Sveta št. 987/2009, člen 14(1), in št. 883/2004, členi 2, 11(1) in 12(1))

Člen 14(1) Uredbe (ES) št. 987/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti v povezavi s členom 12(1) Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 465/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012, je treba razlagati tako, da je treba za osebo, ki se jo zaposli z namenom napotitve v drugo državo članico, šteti, da zanjo „[neposredno] pred začetkom njene zaposlitve že velja zakonodaja države članice, v kateri ima njen delodajalec sedež“ v smislu člena 14(1) Uredbe št. 987/2009, čeprav ta zaposlena oseba ni imela statusa zavarovane osebe v skladu z zakonodajo te države članice neposredno pred začetkom njene dejavnosti zaposlene osebe, če je imela zaposlena oseba v tem obdobju stalno prebivališče v navedeni državi članici, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 51 in izrek.)
Člen 2, točka 5, in člen 28(1) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES je treba razlagati tako, da so sistemi, kakršni so obravnavani v postopku v glavni stvari, ki so bili vzpostavljeni za lastno porabo pred začetkom veljavnosti te direktive, ki jih upravlja zasebni subjekt, na katere je priključeno manjše število proizvodnih in porabniških enot ter ki so povezani z javnim omrežjem, distribucijski sistemi, ki spadajo na področje uporabe navedene direktive.

(Glej točko 38 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑425/17

Günter Hartmann Tabakvertrieb GmbH & Co. KG

proti

Stadt Kempten

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Izdelava, predstavitev in prodaja tobačnih izdelkov – Direktiva 2014/40/EU – Prepoved trženja tobaka za oralno uporabo – Pojma ‚tobak za žvečenje‘ in ‚tobak za oralno uporabo‘ – Masa iz fino mletega tobaka (Thunder Chewing Tabacco) in porozne celulozne vrečke iz fino mletega tobaka (Thunder Frosted Chewing Bags) ”

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. oktobra 2018

Približevanje zakonodaj – Izdelava, predstavitev in prodaja tobačnih izdelkov – Direktiva 2014/40 – Področje uporabe – Tobačni izdelki, namenjeni za žvečenje – Pojem – Merila presoje

(Direktiva 2014/40 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 2, točki 6 in 8)

Člen 2, točka 8, Direktive 2014/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov in razveljavitvi Direktive 2001/37/ES v povezavi s členom 2, točka 6, te direktive je treba razlagati tako, da so tobačni izdelki, namenjeni za žvečenje, v smislu teh določb samo tisti tobačni izdelki, ki jih je mogoče pravilno uživati le žvečene, kar pa mora ugotoviti nacionalno sodišče glede na vse upoštevne objektivne značilnosti zadevnih izdelkov, kot so njihova sestava, trdnost, oblika, in kjer je to ustrezno, dejanska uporaba s strani potrošnikov.

Kot je ugotovila Evropska komisija, iz pripravljalnega gradiva za Direktivo 2014/40 namreč izhaja, da je zakonodajalec Unije s tem, da je opredelitvi pojma „tobak za žvečenje“ iz člena 2, točka 6, te direktive dodal prislov „izključno“, nameraval ta pojem opredeliti natančneje, da bi zaradi ponavljajočih se poskusov trženja tobaka tipa „snus“ pod nazivom „tobak za žvečenje“ omejil možnost izogniti se prepovedi tobaka za oralno uporabo. Iz tega sledi, da je mogoče kot „tobačne izdelke, namenjene za žvečenje“, v smislu člena 2, točka 8, Direktive 2014/40 opredeliti le izdelke, ki jih je mogoče pravilno uživati le žvečene, torej takšne, ki lahko izločijo svoje bistvene snovi v ustih le z žvečenjem. Tobačnega izdelka, ki je, čeprav se lahko tudi žveči, v bistvu namenjen sesanju – torej je izdelek, za katerega zadostuje, da je v ustih, da se izločijo njegove bistvene sestavine – pa ni mogoče opredeliti kot takšen tobačni izdelek.

(Glej točke od 31 do 33, 36 in izrek)
Načelo prostega pretoka pirotehničnih izdelkov, kot je določeno zlasti v členu 6(2) Direktive 2007/23/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o dajanju pirotehničnih izdelkov v promet, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki prepoveduje, da potrošniki posedujejo ali uporabijo izdelke za praznične ognjemete, katerih vsebnost pirotehnične snovi ali zmesi je večja od 1 kilograma, oziroma da se jim ti izdelki prodajo, če je ta ureditev primerna za zagotovitev javnega reda in javne varnosti in ne presega tega, kar je potrebno za zaščito teh temeljnih interesov, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 88 sklepnih predlogov, da so pirotehnični izdelki proizvodi, ki so po naravi nevarni, in ki lahko, zlasti kar zadeva izdelke, katerih vsebnost pirotehničnih snovi ali zmesi je večja od 1 kg, ogrožajo varnost oseb. Generalni pravobranilec je prav tako pravilno navedel, da ti izdelki zaradi svoje narave in glede na okoliščine, v katerih so uporabljeni, lahko motijo javni red. Zato dejstvo, da je prodaja pirotehničnih izdelkov, katerih vsebnost pirotehničnih snovi ali zmesi je večja od 1 kg, posameznikom, pogojena s tem, da posamezniki pridobijo dovoljenje, lahko prepreči kršitve javnega reda in javne varnosti, saj ta nacionalna ureditev omogoča nadzor in po potrebi omejitev količine pirotehničnih snovi ali zmesi, ki je v posesti neke osebe. Zato se za to nacionalno ureditev zdi, da je primerna za varstvo javnega reda in javne varnosti.

Poleg tega se, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 97 sklepnih predlogov, za manj omejevalne ukrepe, kot je registracija po nakupu izdelkov, ki vsebujejo določeno težo pirotehnične snovi ali zmesi, ne zdi, da bi bili enako učinkoviti za varstvo temeljnih interesov, na katere se sklicuje belgijska vlada. Taka formalnost sicer res omogoča določitev količine pirotehnične snovi ali zmesi, ki jo je kupil potrošnik, vendar pa ne more vplivati na količino, ki se lahko kupi, niti posledično ne omogoča enako učinkovitega boja proti kršitvam zadevnih temeljnih interesov. Zato se za nacionalno ureditev iz postopka v glavni stvari ne zdi, da bi šla preko tega, kar je potrebno za zaščito javnega reda in javne varnosti.

(Glej točke 59, 60, 64 in 65 ter točko 1 izreka.)
2.

Uradniki – Pokojnine – Pokojninske pravice, pridobljene pred zaposlitvijo pri Uniji – Prenos v sistem Unije – Obveznosti držav članic in zadevne institucije – Obseg – Prepozno posredovanje informacij, ki jih potrebuje nacionalni pokojninski organ – Obveznost zadevne institucije, da uporabi določbe, ki veljajo v primeru pravočasnega posredovanja informacij – Neobstoj (Kadrovski predpisi, člen 77 in Priloga VIII, člen 11(2)) (Glej točki 58 in 59.)
Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da so v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem vlagatelj vloži tožbo glede deliktne odgovornosti proti banki, ki je izdala certifikat, v katerega je vložil, zaradi prospekta za ta certifikat, sodišča kraja stalnega prebivališča tega vlagatelja kot sodišča kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, v smislu te določbe, pristojna za obravnavanje te tožbe, kadar je zatrjevana škoda finančna škoda, ki je nastala neposredno na bančnem računu navedenega vlagatelja pri banki s sedežem na območju pristojnosti teh sodišč, in kadar tudi druge posebne okoliščine tega položaja vodijo do dodelitve pristojnosti navedenim sodiščem.

(Glej točko 36 in izrek.)
Zadeva C-364/17

„Varna Holideis“ EOOD

proti

Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ – Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad – Varna)

„Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Dobava nepremičnine pred pristopom Republike Bolgarije k Evropski uniji – Ničnost prodajne pogodbe, ugotovljena po pristopu – Obveznost popravka začetnega odbitka – Razlaga – Pristojnost Sodišča“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 27. junija 2018

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Razlaga direktive Skupnosti v sporu, ki je nastal pred pristopom države k Evropski uniji – Izključitev – Odbitek davka na dodano vrednost, ki se izvede pred pristopom zadevne države članice – Pojav okoliščin po pristopu, ki bi lahko utemeljile obveznost popravka tega odbitka – Nevplivanje

(člen 267 PDEU; Direktiva Sveta 2006/112)

V skladu z ustaljeno sodno prakso je Sodišče pristojno za razlago prava Unije le, kar zadeva njegovo uporabo v novi državi članici od datuma njenega pristopa k Evropski uniji (sklep z dne 11. maja 2017, Exmitiani, C-286/16, neobjavljen, EU:C:2017:368, točka 12).

Iz tega med drugim izhaja, da Sodišče ni pristojno za razlago direktiv Unije o DDV, če se je zadevni davek pobiral v obdobju pred pristopom zadevne države članice k Uniji (sklep z dne 11. maja 2017, Exmitiani, C-286/16, neobjavljen, EU:C:2017:368, točka 13).

Posledično, ker je obveznost popravka neločljivo povezana z obveznostjo obračuna vstopnega DDV, ki je dolgovan oziroma je bil plačan, in pravico do odbitka, ki izhaja iz tega, pojav okoliščin po pristopu države članice k Uniji, ki načeloma to obveznost lahko upravičijo, Sodišču ne omogoča razlage Direktive o DDV, če je bilo blago dobavljeno oziroma so bile zadevne storitve opravljene pred tem pristopom.

(Glej točke 17, 18 in 31.)
Člen 80 Direktive 2014/25/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju naročnikov, ki opravljajo dejavnosti v vodnem, energetskem in prometnem sektorju ter sektorju poštnih storitev ter o razveljavitvi Direktive 2004/17/ES, v povezavi s členom 57(6) Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki zahteva, da gospodarski subjekt, ki želi dokazati svojo zanesljivost kljub obstoju upoštevnega razloga za izključitev, ki v celoti pojasnjuje dejstva in okoliščine v zvezi s kaznivim dejanjem ali kršitvijo, aktivno sodeluje s preiskovalnim organom, pa tudi z naročnikom v vlogi, da zagotovi dokazilo o ponovni vzpostavitvi njegove zanesljivosti, pod pogojem, da je takšno sodelovanje omejeno na ukrepe, ki so nujno potrebni za izvedbo tega pregleda.

V zvezi s tem je treba poudariti, da mora imeti javni naročnik možnost zahtevati od gospodarskega subjekta, ki je bil spoznan za odgovornega za kršitev konkurenčnega prava, da predloži odločbo organa, pristojnega za konkurenco, ki ga zadeva. Okoliščina, da bi predložitev takega dokumenta javnemu naročniku olajšala uveljavljanje civilne odgovornosti proti zadevnemu gospodarskemu subjektu, ne more povzročiti dvoma o tej ugotovitvi. Spomniti je namreč treba, da je eden od ukrepov, ki jih mora sprejeti gospodarski subjekt, da bi dokazal svojo zanesljivost, predložitev dokaza, da je plačal ali da se je zavezal plačati nadomestilo za vso škodo, povzročeno s kaznivim dejanjem ali storjeno kršitvijo.

(Glej točki 30 in 33 ter točko 1 izreka.)
Določbo 4(1) Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da je treba, če se odpoved pogodbe o zaposlitvi na podlagi disciplinskega ukrepa stalno zaposlenemu delavcu v organu javne uprave razglasi za nezakonito, zadevnemu delavcu omogočiti vrnitev na delo, medtem ko v istih okoliščinah začasnemu delavcu ali delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas, a ne za stalno, ki opravlja enake naloge kot ta stalno zaposleni delavec, ni treba omogočiti vrnitve na delo in se mu v zameno izplača odškodnina.

Ugotoviti je treba, da čeprav zadevno različno obravnavanje ne more biti utemeljeno z javnim interesom, ki se sam po sebi nanaša na način zaposlovanja delavcev, zaposlenih za stalno, pa lahko preudarki, ki izhajajo iz značilnosti prava o nacionalnih javnih uslužbencih, kot so navedene v točkah od 42 do 44 te sodbe, upravičijo razliko v obravnavanju. V zvezi s tem premisleki nepristranskosti, učinkovitosti in neodvisnosti uprave vključujejo določeno trajnost in stabilnost zaposlitve. Ti premisleki, ki nimajo ustreznika v splošnem delovnem pravu, pojasnjujejo in utemeljujejo omejitve možnosti javnih delodajalcev glede enostranske odpovedi in posledično izbiro nacionalnega zakonodajalca, da javnim delodajalcem ne podeli možnosti izbire med vrnitvijo na delo in odškodnino za škodo, utrpelo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Zato je treba šteti, da avtomatična vrnitev na delo stalno zaposlenih delavcev spada v občutno drugačen dejanski in pravni okvir od tistega, v katerem se nahajajo delavci, ki niso zaposleni za stalno (glej po analogiji sodbo z dne 5. junija 2018, Grupo Norte Facility,C-574/16, EU:C:2018:390, točka 56).

V teh okoliščinah je treba šteti, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih elementov, značilnih za zadevni pogoj za zaposlitev v posebnem kontekstu, v katerega spada, ter na podlagi objektivnih in transparentnih meril v smislu sodne prakse, navedene v točki 39 te sodbe.

(Glej točke od 46 do 49 in izrek.)
Člena 63 in 65 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da se neizpolnitev obveznosti prijave večjih zneskov gotovine ob vstopu na ozemlje te države članice ali ob izstopu iz njega sankcionira z globo, ki lahko znaša do dvakratnika neprijavljenega zneska.

V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče razsodilo, da čeprav imajo države članice na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1889/2005 polje proste presoje glede izbire kazni, ki jih bodo sprejele za zagotavljanje spoštovanja obveznosti prijave iz člena 3 iste uredbe, globa, ki je zagrožena za kršitev te obveznosti in ki ustreza 60 % zneska neprijavljene gotovine, kadar je ta znesek višji od 50.000 EUR, ob upoštevanju narave zadevne kršitve očitno ni sorazmerna. Sodišče je namreč presodilo, da ta globa presega to, kar je potrebno za zagotavljanje spoštovanja navedene obveznosti in zagotavljanje uresničitve ciljev te uredbe, saj sankcija, določena v tem členu 9, ni namenjena sankcioniranju morebitnih goljufij ali nezakonitih dejavnosti, ampak le sankcioniranju kršitve navedene obveznosti (sodba z dne 16. julija 2015, Chmielewski, C-255/14, EU:C:2015:475, točke od 29 do 31).

Dalje, tudi če je taka globa izračunana ob upoštevanju nekaterih obteževalnih okoliščin, če se z njimi upošteva načelo sorazmernosti, to, da lahko njen najvišji znesek doseže dvakratnik neprijavljenega zneska gotovine in da lahko vsekakor – tako kot v obravnavani zadevi – ta globa znaša skoraj 100 % tega zneska, presega to, kar je potrebno za zagotavljanje spoštovanja obveznosti prijave.

(Glej točke 43, 45, 46 in izrek.)
2.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev, predloženih Splošnemu sodišču–Izključitev, razen ob izkrivljanju–Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dejstev–Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča Evropske unije, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točke od 47 do 49.)
Zadeva C‑485/17

Verbraucherzentrale Berlin eV

proti

Unimatic Vertriebs GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2011/83/EU – Člen 2, točka 9 – Pojem ‚poslovni prostori‘ – Merila – Prodajna pogodba, sklenjena na stojnici trgovca na trgovskem sejmu“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 7. avgusta 2018

Varstvo potrošnikov – Potrošniške pogodbe – Direktiva 2011/83 – Pojem „poslovni prostori“ – Stojnica trgovca na trgovskem sejmu – Vključitev – Merila presoje – Preverjanje s strani nacionalnega sodišča

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/83, člen 2, točka 9)

Člen 2, točka 9, Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da je stojnica, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki jo trgovec uporablja na trgovskem sejmu, na katerem opravlja svojo dejavnost nekaj dni na leto, „poslovni prostor“ v smislu te določbe, če bi ob upoštevanju vseh dejanskih okoliščin v zvezi z dejavnostjo trgovca, zlasti pa videza stojnice in informacij, ki so bile posredovane na samem sejemskem prostoru, potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razumno domneval, da ta trgovec tam opravlja svojo dejavnost in bo z njim vzpostavil stik z namenom sklenitve pogodbe, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Trajanje zadevnega sejma v tem pogledu ni odločilno, ker je zakonodajalec Unije menil, kot je razvidno iz uvodne izjave 22 Direktive 2011/83, da so lahko prostori, v katerih trgovec sezonsko opravlja svojo dejavnost, „poslovni prostori“ v smislu člena 2, točka 9, te direktive.

(Glej točki 45 in 46 ter izrek.)
Pojem „šolnina“ je avtonomen pojem prava Unije. Za razlago tega pojma je treba med drugim upoštevati njegovo besedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev. V besedilu člena 3(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom je jasno navedeno, da morajo kriti stroški omogočati obiskovanje plačljive ustanove. Namen sprejetja te določbe je dodatek za šolanje bolj uskladiti z dejanskimi izdatki uradnikov. Tako, razlagan glede na člen 3(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, člen 3 Splošnih izvedbenih predpisov, ki jih je sprejel Parlament in se nanašajo na dodelitev dodatka za šolanje določa, da dodatek za šolanje pokriva stroške vpisa in obiskovanja plačljive izobraževalne ustanove ter stroške prevoza, brez kakršnih koli drugih stroškov. Glede na avtonomnost pojma „šolnina“ je kvalifikacija tega pojma odvisna samo od narave stroškov, ki se povrnejo, in njihovih sestavnih delov.

Prispevkov, plačanih zadevnim neprofitnim združenjem, ni mogoče šteti za „šolnino.“ Ti prispevki namreč pomenijo stroške, ki nastanejo zaradi zahtev in dejavnosti, povezanih z izvajanjem posebnega programa in nesubvencioniranega šolanja na zadevnih šolah, in jih je treba šteti za „druge stroške v zvezi z izvajanjem šolskega programa obiskovane izobraževalne ustanove“ v smislu člena 3, drugi odstavek, Splošnih izvedbenih predpisov v zvezi z dodelitvijo dodatka za šolanje.

(Glej točke od 17 do 20 in 24.)
Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah–Okvirni sklep o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami–Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje–Nalog, izdan z namenom izvršitve kazni, izrečene v odsotnosti–Pojem „sojenje, ki se je zaključilo z odločbo“–Pojem „odločba“–Sodna odločba, s katero je po preizkusu dejanskih in pravnih okoliščin zadeve pravnomočno odločeno o krivdi zadevne osebe in o prostostni kazni, ki se ji naloži

(Okvirni Sklep Sveta 2002/584, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299, člen 4a(1))
76

Vprašanja predložitvenih sodišč v zvezi z veljavnostjo člena 14, od (4) do (6), Direktive 2011/95 se v bistvu nanašajo na to, ali se s členom 14(4) in (5) te direktive zadevnemu državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki izpolnjuje materialne pogoje iz člena 2(d) navedene direktive, odreka stanje begunca in s tem krši člen 1 Ženevske konvencije. Njihova vprašanja natančneje izhajajo iz tega, da primeri iz členov 14(4) in (5) Direktive 2011/95 ne ustrezajo razlogom za izključitev in prenehanje iz člena 1, od (C) do (F), Ženevske konvencije, pri čemer pa so ti razlogi za izključitev in prenehanje v sistemu navedene konvencije taksativni.
103

V zvezi s tem je treba spomniti, prvič, da je bila kljub prizadevanjem slovaških organov za zagotovitev izvršitve sodbe C‑331/11 in tudi ob upoštevanju dejstva, da od 7. januarja 2014 zadevno odlagališče ni več obratovalo, dokončna odločba o zaprtju in ponovni kultivaciji delov 2 a in 2 b odlagališča ter o prenehanju obratovanja teh delov sprejeta šele 15. avgusta 2016 in je bila potrjena 9. novembra 2016, kar je več kot tri leta po razglasitvi zadevne sodbe, pri čemer postopek zapiranja tega odlagališča do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča še ni bil končan. Do te presoje ni bila sprejeta nobena dokončna odločba o zaprtju dela 2 c in se še niti ni začel postopek zapiranja. Ugotoviti je torej treba, da je zadevna kršitev trajala dolgo časa.