SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NICHOLASA EMILIOUJA,

predstavljeni 7. aprila 2022 ( 1 )

Zadeva C‑19/21

I,

S

proti

Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Haarlemu, Nizozemska))

„Predhodno odločanje – Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito – Uredba (EU) št. 604/2013 (Uredba Dublin III) – Člen 8(2) – Mladoletnik brez spremstva, ki trdi, da ima sorodnika, ki je zakonito prisoten na ozemlju druge države članice – Člen 27 – Zavrnitev pristojnih organov te druge države članice, da sprejmejo prosilca – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 47 – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva“

I. Uvod

1. V okviru dogajanja, ki se običajno imenuje „begunska kriza“ iz leta 2015, je za mednarodno zaščito zaprosilo več kot 95.000 mladoletnikov brez spremstva, ki so predstavljali 7 % vseh prošenj za mednarodno zaščito v Evropski uniji. ( 2 ) Prihajanje mladoletnikov brez spremstva je stalen pojav, ki ga najbolj občuti Grčija, v katero je leta 2020 prišlo več kot 20 % vseh prosilcev za azil, ki se štejejo za mladoletnike brez spremstva, ki so prišli v Unijo, in ki je zabeležila največje število med vsemi državami članicami Unije. ( 3 )

2. Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Haarlemu, Nizozemska) je Sodišču predložilo vprašanja v zvezi z razlago člena 27(1) Uredbe Dublin III, ( 4 ) ki prosilcem za azil podeljuje pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper „odločitve o predaji“, ki jih sprejmejo države članice, in člena 47, prvi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki „[vsakomur], ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije“, podeljuje pravico do takega pravnega sredstva pred sodišči.

3. Postopek v glavni stvari se nanaša na prosilca za azil I (v nadaljevanju: tožeča stranka), ki je bil ob vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v Grčiji mladoletnik brez spremstva. Člen 8(2) Uredbe Dublin III določa, da je, če ima mladoletnik sorodnika, ki lahko poskrbi zanj in je zakonito prisoten v drugi državi članici, ta druga država članica odgovorna za obravnavanje mladoletnikove prošnje za mednarodno zaščito, če je to v največjo korist mladoletnika.

4. V obravnavani zadevi tožeča stranka trdi, da ima takšnega sorodnika, in sicer domnevnega strica S, ki prebiva na Nizozemskem. Grški organi so zato Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni sekretar za pravosodje in varnost, Nizozemska; v nadaljevanju: državni sekretar) predložili zahtevo, naj sprejme tožečo stranko, da bi bilo mogoče njeno prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati na Nizozemskem in da bi lahko v času obravnave te prošnje živela pri S. Tožba pred predložitvenim sodiščem, ki sta jo tožeča stranka in oseba S vložili proti državnemu sekretarju, se osredotoča na zavrnitev te zahteve zadnjenavedenega.

5. V tem okviru želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je treba tožeči stranki in S odobriti pravno sredstvo zoper zavrnitev državnega sekretarja ter, če je tako, na kateri pravni podlagi (člen 27(1) Uredbe Dublin III ali člen 47, prvi odstavek, Listine, obravnavana ločeno ali skupaj).

6. S to zadevo je znova ( 5 ) izpostavljeno vprašanje občutljivega ravnotežja med ciljema, ki sta neločljivo povezana z Uredbo Dublin III, in sicer na eni strani hitrostjo postopka za razdelitev odgovornosti med državami članicami za obravnavo prošenj za mednarodno zaščito in na drugi strani zagotavljanjem varstva temeljnih pravic zadevnih oseb, zlasti kadar države članice obravnavajo mladoletnike brez spremstva, ki štejejo za posebej ranljivo skupino prosilcev za azil.

7. Kot bom pojasnil v nadaljevanju, menim, da čeprav člen 27(1) Uredbe Dublin III ne zajema obravnavanega položaja, člen 47, prvi odstavek, Listine zahteva, da se mladoletniku brez spremstva omogoči, da pred sodišči države članice izpodbija – tako glede uporabe prava kot glede dejstev – odločitev organov države članice, da zavrnejo njegov sprejem na podlagi člena 8(2) te uredbe.

II. Pravni okvir

8. V uvodnih izjavah 13, 14, 16, 19 in 39 Uredbe Dublin III je navedeno: „(13) V skladu s Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah iz leta 1989 in [Listino] bi morala biti največja korist otroka primarna skrb držav članic pri uporabi te uredbe. Pri ugotavljanju, kaj je največja korist otroka, bi morale države članice upoštevati zlasti dobrobit mladoletnika in njegov družbeni razvoj, vprašanja varnosti in zaščite v skladu z njegovo starostjo in zrelostjo, vključno z okoljem, iz katerega prihaja. Prav tako bi bilo treba za mladoletnike brez spremstva zaradi njihove posebne ranljivosti določiti posebna postopkovna jamstva. (14) V skladu z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin in [Listino] bi moralo biti spoštovanje družinskega življenja primarna skrb držav članic pri uporabi te uredbe. […] (16) Za zagotovitev celovitega spoštovanja načela enotnosti družine in največje koristi otroka bi moral obstoj razmerja odvisnosti med prosilcem in njegovim otrokom, bratom ali sestro ali staršem na podlagi nosečnosti ali materinstva, zdravstvenega stanja ali visoke starosti prosilca, postati zavezujoče merilo odgovornosti. Kadar je prosilec mladoletnik brez spremstva, bi morala tudi prisotnost družinskega člana ali sorodnika, ki lahko poskrbi zanj, na ozemlju druge države članice postati zavezujoče merilo odgovornosti. […] (19) Da se zagotovi učinkovita zaščita pravic zadevnih oseb, bi bilo zlasti v skladu s členom 47 [Listine] treba vzpostaviti pravne zaščitne ukrepe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z odločitvijo o predaji v odgovorno državo članico. […] […] (39) Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki so zlasti priznani v [Listini]. Cilj te uredbe je zlasti zagotovitev celotnega spoštovanja pravice do azila, zajamčene s členom 18 Listine, kakor tudi pravic, priznanih v členih 1, 4, 7, 24 in 47 Listine. To uredbo bi bilo zato treba v skladu s tem tudi uporabljati.“

9. Člen 8 te uredbe, naslovljen „Mladoletniki“, v odstavku 2 določa: „Kadar je prosilec mladoletnik brez spremstva ( 6 ) in ima sorodnika ( 7 ), ki je zakonito prisoten v drugi državi članici, ter se na podlagi individualne obravnave ugotovi, da lahko ta sorodnik poskrbi zanj, ta država članica združi mladoletnika z njegovim sorodnikom in je odgovorna država članica, pod pogojem, da je to v največjo korist mladoletnika.“

10. Oddelek II Poglavja VI Uredbe Dublin III, naslovljen „Postopki za zahteve za sprejem“, vsebuje člena 21 in 22 te uredbe, ki določata obveznosti držav članic pri predložitvi zahteve za sprejem in odgovoru nanjo. Člen 21(1) v upoštevnih delih določa: „Kadar država članica, v kateri je bila vložena prošnja za mednarodno zaščito, meni, da je za obravnavanje prošnje odgovorna druga država članica, lahko čim hitreje, v vsakem primeru pa tri mesece od datuma, na katerega je bila prošnja vložena […], od druge države članice zahteva, da sprejme prosilca. […]“

11. Člen 22(1) določa, da „[d]ržava članica, na katero je zahteva naslovljena, preveri potrebno in se o zahtevi za sprejem prosilca odloči v dveh mesecih od datuma, ko je prejela zahtevo“.

12. Oddelek IV Poglavja VI Uredbe Dublin III, naslovljen „Postopkovni zaščitni ukrepi“, vsebuje člen 27, ki v odstavku 1 določa: „Prosilec […] ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.“

III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanja za predhodno odločanje

13. Tožeča stranka je egiptovski državljan, rojen leta 2002. 23. decembra 2019, ko še ni bil star 18 let, je v Grčiji vložil prošnjo za mednarodno zaščito.

14. Med postopkom, ki so ga vodili grški organi, da bi v skladu z merili iz Uredbe Dublin III določili državo članico, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje (v nadaljevanju: dublinski postopek), je tožeča stranka grškim organom sporočila, da želi biti združena s S, za katerega trdi, da je njen stric, in ki prebiva na Nizozemskem.

15. Grški organi so 10. marca 2020 v skladu s členom 21 Uredbe Dublin III pristojnemu organu na Nizozemskem, in sicer državnemu sekretarju, predložili zahtevo za sprejem. Zahteva je temeljila na merilu odgovornosti iz člena 8(2) navedene uredbe.

16. Državni sekretar je z dopisom z dne 8. maja 2020 zavrnil zahtevo za sprejem z obrazložitvijo, da naj družinskega razmerja med tožečo stranko in S ne bi bilo mogoče dokazati.

17. Grški organi so 28. maja 2020 zaprosili državnega sekretarja, naj v skladu s členom 5(2) Uredbe (ES) št. 1560/2003 ( 8 ) (v nadaljevanju: izvedbena uredba) ponovno preuči svojo odločitev.

18. Državni sekretar je z dopisom z dne 11. junija 2020 potrdil svojo ugotovitev o pomanjkanju zadostnih dokazov o družinski povezavi med tožečo stranko in S ter zavrnil prošnjo za ponovno preučitev.

19. Tožeča stranka in S sta 24. junija 2020 vložila upravno pritožbo zoper zavrnitev sprejema tožeče stranke od državnega sekretarja. Državni sekretar je z dopisom z dne 26. junija 2020 to pritožbo zavrgel kot očitno nedopustno, pri čemer je navedel, da Uredba Dublin III ne vsebuje nobene določbe, ki bi prosilcem za mednarodno zaščito omogočala izpodbijanje zavrnitve zahteve za sprejem.

20. Istega dne sta tožeča stranka in S pri predložitvenem sodišču vložila tožbo zoper odločitev iz navedenega dopisa. ( 9 )

21. Tožeča stranka ( 10 ) pred tem sodiščem trdi, da državni sekretar s tem, da je zavrnil sprejem, ni upošteval njene največje koristi, s čimer je kršil člen 8(2) Uredbe Dublin III. Člen 27(1) te uredbe in člen 47, prvi odstavek, Listine naj bi tako zahtevala, da se ji odobri učinkovito pravno sredstvo zoper zavrnitev državnega sekretarja.

22. Tožeča stranka tudi navaja, da je bilo po sodbah Sodišča Ghezelbash ( 11 ) in Karim ( 12 ) varstvo pravic prosilcev za azil v Evropski uniji okrepljeno, tako da bi morale te osebe na splošno imeti možnost izpodbijati nepravilno uporabo meril iz poglavja III Uredbe Dublin III za določitev države članice, odgovorne za obravnavo njihove prošnje za mednarodno zaščito.

23. Državni sekretar meni, da tožeča stranka nima pravice do pravnega sredstva pred sodiščem zoper zavrnitev sprejema. V zvezi s tem državni sekretar trdi, da člen 27(1) Uredbe Dublin III določa pravno sredstvo le v primeru sprejetja „odločitve o predaji“ v smislu te določbe. Državni sekretar poudarja, da postopek za določitev odgovorne države članice poteka izključno na ravni pristojnih organov držav članic in prosilcem za azil ne daje pravice do izpodbijanja zavrnitve sprejema od pristojnih organov države članice. ( 13 )

24. Predložitveno sodišče navaja, da so se grški organi glede na informacije, s katerimi razpolagajo, odločili, da ne bodo obravnavali prošnje tožeče stranke za mednarodno zaščito, dokler poteka postopek v glavni stvari.

25. Ugotavlja tudi, da so države članice (natančneje Nemčija, Avstrija, Švedska in prej Združeno kraljestvo) zelo različno obravnavale vprašanje, ali je treba zagotoviti pravno sredstvo v primeru, v katerem želi prosilec za azil izpodbijati odločitev države članice o zavrnitvi njegovega sprejema.

26. Predložitveno sodišče dalje meni, da je treba izraz „odločitev o predaji“ iz člena 27(1) Uredbe Dublin III razlagati široko, ne glede na to, ali se ta izraz razlaga v povezavi s členom 47, prvi odstavek, Listine ali ne. Ozka razlaga člena 27(1) te uredbe naj bi bila po njegovem mnenju samovoljna in neutemeljena. Poleg tega, ker lahko „postopek poravnave“ v smislu člena 37(2) Uredbe Dublin III začnejo le pristojni organi držav članic, naj ne bi bilo mogoče ugotoviti, da ta določba prosilcem za azil že daje učinkovito pravno sredstvo v smislu člena 47, prvi odstavek, Listine.

27. Nazadnje, to sodišče se sprašuje, ali ima tudi „sorodnik“ mladoletnika brez spremstva pravico izpodbijati odločitev države članice, v kateri zakonito prebiva, da zavrne sprejem takega mladoletnika brez spremstva na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III.

28. V teh okoliščinah je Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Haarlemu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 27 [Uredbe Dublin III] razlagati tako, da nalaga državi članici, na katero je zahteva za sprejem naslovljena, po potrebi v povezavi s členom 47 Listine, da prosilcu, ki prebiva v državi članici, ki je podala to zahtevo, in ki želi doseči predajo na podlagi člena [8(2) Uredbe Dublin III], ali [sorodniku] prosilca [iz te določbe] zagotovi pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper zavrnitev zahteve za sprejem? 2. Ali je treba, če je odgovor na prvo vprašanje nikalen in če člen 27 [Uredbe Dublin III] ne daje podlage za učinkovito pravno sredstvo, člen 47 Listine – v povezavi s temeljno pravico do združitve družine in največjih koristi otroka (ki je določena v členih od 8 do 10 in uvodni izjavi 19 [Uredbe Dublin III]) – razlagati tako, da je z njim državi članici, na katero je zahteva naslovljena, naloženo, da prosilcu, ki prebiva v državi članici, ki je podala zahtevo, in ki želi doseči predajo na podlagi [člena 8(2) Uredbe Dublin III], ali [sorodniku] prosilca [iz te določbe] zagotovi pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper zavrnitev zahteve za sprejem? 3. Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje pritrdilen, kako je treba prosilca ali njegovega [sorodnika] seznaniti z odločbo države članice, na katero je zahteva naslovljena, o zavrnitvi in pravico, da zoper to odločbo vloži pritožbo, in katera država članica mora to storiti?“

29. Predlog za sprejetje predhodne odločbe z dne 12. januarja 2021 je bil vpisan 13. januarja 2021. Pisna stališča so predložili tožeča stranka in S, grška, francoska, nizozemska in švicarska vlada ter Evropska komisija. Na obravnavi, ki je potekala 11. januarja 2021, so bile zastopane tožeča stranka, S, grška, nizozemska in belgijska vlada in Komisija.

IV. Presoja

30. Uredba Dublin III določa merila in mehanizme za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v Evropski uniji vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva. Kot je razvidno iz člena 3(1) te uredbe, je njen namen zagotoviti, da se vsaka taka prošnja obravnava, vendar da to odgovornost nosi samo ena država članica (tista, ki je določena v skladu z merili iz poglavja III Uredbe Dublin III). Če država članica, v kateri je vložena prošnja za mednarodno zaščito, na podlagi teh meril meni, da je za njeno obravnavanje odgovorna druga država članica, prva država članica (v nadaljevanju: država članica, ki daje zahtevo) od druge države članice (v nadaljevanju: država članica, na katero je zahteva naslovljena) zahteva, da sprejme prosilca za azil (tako da predloži „zahtevo za sprejem“). ( 14 )

31. V obravnavani zadevi so grški organi na nizozemske naslovili tako „zahtevo za sprejem“. Zahteva je temeljila na členu 8(2) Uredbe Dublin III, ki vsebuje „zavezujoče merilo odgovornosti“, ( 15 ) katerega namen je zaščititi mladoletnike brez spremstva s ponovno združitvijo z njihovimi „sorodniki“. ( 16 ) Državni sekretar je zahtevo zavrnil z obrazložitvijo, da naj družinskega razmerja med tožečo stranko in njenim domnevnim stricem S ne bi bilo mogoče dokazati. Obe stranki želita to zavrnitev izpodbijati pred nizozemskimi sodišči v upanju, da bo tožeča stranka premeščena v to državo članico in ponovno združena s S.

32. V teh okoliščinah predložitveno sodišče Sodišču postavlja tri vprašanja. Prvi dve se nanašata na obstoj učinkovitega pravnega sredstva zoper to zavrnitev in na pravno podlago za takšno pravno sredstvo. Tretje vprašanje, ki je odvisno od odgovora na prvi dve vprašanji, se nanaša na praktične vidike takega pravnega sredstva.

33. V naslednjih razdelkih bom zaporedoma preučil vsako od teh vprašanj. Najprej bom pojasnil, zakaj po mojem mnenju področja uporabe člena 27(1) Uredbe Dublin III ni mogoče razširiti tako, da bi vključevalo pravno sredstvo v primeru, v katerem prosilec za azil izpodbija zavrnitev države članice, na katero je zahteva naslovljena (v tem primeru zavrnitev Nizozemske), da bi ga sprejela (razdelek A). Nato bom ugotovil, da mora ta država članica, kadar se ta zavrnitev nanaša na „zahtevo za sprejem“ na podlagi člena 8(2) te uredbe, v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine v povezavi s členom 7 in členom 24(2) Listine (pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja oziroma varstva koristi otroka) vseeno zagotoviti učinkovito pravno sredstvo mladoletniku brez spremstva (razdelek B). Nazadnje bom obravnaval praktične posledice te obveznosti glede na celotno zasnovo Uredbe Dublin III (razdelek C).

A. Člen 27(1) Uredbe Dublin III (prvo vprašanje)

34. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III razlagati tako, da državi članici, na katero je naslovljena „zahteva za sprejem“ na podlagi člena 8(2) te uredbe in ki tako zahtevo zavrne, nalaga obveznost, da zadevnemu mladoletniku brez spremstva in/ali njegovemu domnevnemu sorodniku zagotovi učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem.

35. Tako kot vse intervenientke ter v nasprotju s tožečo stranko in S menim, da člen 27(1) Uredbe Dublin III tej državi članici ne nalaga nobene take obveznosti.

36. Opažam, da ta določba določa, da ima „prosilec“ ali „druga oseba iz člena 18(1)(c) ali (d)“ (v bistvu prav tako prosilec za mednarodno zaščito) pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali v obliki ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.

37. Iz tega besedila izhaja, prvič, da domnevni sorodnik prosilca za mednarodno zaščito ni med naslovniki te določbe. Takšna pravica pripada le prosilcu.

38. Drugič, člen 27(1) Uredbe Dublin III se nanaša na poseben položaj. Pojem „odločitev o predaji“ v smislu te določbe v povezavi s členom 26(1) in členom 29(1) Uredbe Dublin III ( 17 ) se nanaša na odločitev, ki jo (i) sprejme država članica, v kateri je prosilec za azil, in (ii) katere namen je, da se ta oseba „preda“ v državo članico, ki je na podlagi meril iz te uredbe določena kot odgovorna za obravnavanje njegove prošnje za mednarodno zaščito. ( 18 ) Takšna odločitev se sprejme, ko organi prve države članice (države članice, ki daje zahtevo) pošljejo „zahtevo za sprejem“ (ali, odvisno od primera, „zahtevo za ponovni sprejem“ ( 19 )) enakovrednim organom druge države članice (države članice, na katero je zahteva naslovljena) in ti organi takšno zahtevo sprejmejo. ( 20 )

39. Iz tega izhaja, da člena 27(1) Uredbe Dublin III ni mogoče razlagati tako, da zagotavlja pravno sredstvo pred sodišči države članice, na katero je zahteva naslovljena (v tem primeru Nizozemske), zoper odločitev organov te države članice o zavrnitvi „zahteve za sprejem“ – katere posledica je, da prosilec ni predan drugi državi članici. Položaji, v katerih prosilec za azil trdi, da bi moral biti predan v dano državo članico, vendar ta država članica zavrača sprejem (ali ponovni sprejem), preprosto ne spadajo na področje uporabe te določbe.

40. Čeprav je Sodišče člen 27(1) Uredbe Dublin III razlagalo široko ( 21 ) in čeprav je treba to določbo razlagati ob upoštevanju člena 47, prvi odstavek, Listine, ( 22 ) se mi zdi očitno, da bi se, če bi se člen 27(1) te uredbe razlagal tako, da je treba omogočiti sodni nadzor nad odločitvijo države članice, na katero je zahteva naslovljena, o zavrnitvi sprejema mladoletnika, kot je prosilec, področje uporabe te določbe razširilo prek tega, kar omogoča njeno besedilo. ( 23 )

41. Moje mnenje v zvezi s tem je podkrepljeno z dejstvom, da je Komisija v okviru poskusa reforme Uredbe Dublin III predlagala, naj se vstavi nova določba, ki določa učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem v primerih, v katerih prosilec ni predan, čeprav trdi, da ima „družinskega člana“ ali, v primeru mladoletnikov brez spremstva, „sorodnika“, ki je zakonito prisoten v drugi državi članici. ( 24 )

42. Ta predlog je bil kasneje umaknjen. ( 25 ) Kljub temu je bilo z njim po mojem mnenju nakazano, da člen 27(1) Uredbe Dublin III v zdajšnji obliki niti izrecno niti implicitno ne vsebuje nobene pravice do učinkovitega pravnega sredstva v takem primeru. ( 26 )

43. Zdaj se bom posvetil vprašanju, ali je tako pravico mogoče izpeljati samo iz člena 47, prvi odstavek, Listine v povezavi z njenima členoma 7 in 24(2).

B. Člen 47, prvi odstavek, Listine (drugo vprašanje)

44. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 47, prvi odstavek, Listine v povezavi z njenima členoma 7 in 24(2) razlagati tako, da državi članici, na katero je na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III naslovljena „zahteva za sprejem“, nalaga obveznost, da prosilcu za azil, ki je mladoletnik brez spremstva, in/ali njegovemu domnevnemu sorodniku zagotovi učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem zoper zavrnitev take zahteve.

45. Uvodoma je treba opozoriti, da je bilo s členom 47 Listine, naslovljenim „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča“, uzakonjeno splošno načelo učinkovitega sodnega varstva, ki ga je predhodno določilo Sodišče. ( 27 ) Pravica do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljena v prvem odstavku te določbe, ustreza pravici iz člena 13 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (EKČP). ( 28 )

46. V skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine pa ima vsakdo, „ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem“. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, je za sklicevanje na pravico do učinkovitega pravnega sredstva ta določba dovolj in ni treba, da je njena vsebina konkretizirana z drugimi določbami prava Unije ali določbami nacionalnega prava držav članic ( 29 )

47. Vendar je pogoj za obstoj take pravice v konkretnem primeru, kot izhaja iz člena 47, prvi odstavek, Listine, ta, da se oseba, ki to pravico uveljavlja, sklicuje na eno ali več pravic ali svoboščin, zagotovljenih s pravom Unije. ( 30 ) To pomeni, da mora obravnavani položaj najprej spadati na področje uporabe prava Unije – sicer se Listina kot celota sploh ne bi uporabljala – ( 31 ) poleg tega pa mora obstajati tudi konkretna pravica ali svoboščina, varovana s pravom Unije, ki koristi konkretni zadevni stranki v sporu. ( 32 )

48. Če se zdaj posvetim uporabi člena 47, prvi odstavek, Listine v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, bom najprej pojasnil, da kadar država članica zavrne „zahtevo za sprejem“, ki je naslovljena nanjo na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, ta zavrnitev ne le očitno spada na področje uporabe prava Unije, saj organi države članice, na katero je zahteva naslovljena, ko sprejmejo takšno odločitev, uporabljajo pravila Uredbe Dublin III, ( 33 ) temveč tudi vpliva na (in lahko dejansko krši) številne konkretne „pravice […], zagotovljene s pravom Unije“, ki koristijo zadevnemu mladoletniku brez spremstva. Zato mora imeti mladoletnik (ne pa tudi njegov domnevni sorodnik) v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine na voljo učinkovito pravno sredstvo zoper to zavrnitev pred sodišči države članice, na katero je zahteva naslovljena (točka 1). Nato bom podrobno pojasnil, zakaj menim, da Uredba Dublin III kot celota ne nasprotuje priznanju takega pravnega sredstva ( 34 ) ter da ni nasprotja med to uredbo in členom 47, prvi odstavek, Listine (točka 2). Nazadnje bom pojasnil, zakaj v nasprotju s pomisleki, ki so jih izrazile intervenientke pred Sodiščem, menim, da takšna razlaga ne bo povzročila spremembe dublinskega sistema (točka 3).

1. „Pravice […], zagotovljene s pravom Unije“, ki zahtevajo učinkovito pravno sredstvo

49. Kot sem navedel v točki 31 teh sklepnih predlogov, člen 8(2) Uredbe Dublin III uvaja „zavezujoče merilo odgovornosti“, katerega namen je določiti, katera država članica bo obravnavala prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo vloži mladoletnik brez spremstva, ki ima odraslega sorodnika, ki zakonito prebiva v Evropski uniji. To merilo prevlada nad vsemi drugimi merili iz te uredbe. ( 35 ) Če so izpolnjene zahteve, navedene v členu 8(2), izhajata iz te določbe dve jasni, natančni in brezpogojni obveznosti za državo članico, v kateri živi sorodnik: „združi[ti] mladoletnika z njegovim sorodnikom“ in „[biti] odgovorna“ za obravnavo mladoletnikove prošnje za azil. ( 36 )

50. Menim, da sta ti obveznosti posledica nekaterih „pravic[…], zagotovljen[ih] s pravom Unije“, v smislu člena 47(1) Listine, ki koristijo mladoletnikom brez spremstva, ki zaprosijo za mednarodno zaščito v Evropski uniji.

1) Za katere „pravice […], zagotovljene s pravom Unije“, gre?

51. Zamisel, da imajo prosilci za azil nekatere subjektivne materialne pravice, je neločljivo povezana z Uredbo Dublin III. Namen te uredbe je zlasti zagotoviti „celotno spoštovanje“ nekaterih pravic, ki temeljijo na Listini in so v okviru njene uporabe še posebej pomembne. ( 37 ) Te pravice so zaščitene z različnimi postopkovnimi zaščitnimi ukrepi, ( 38 ) katerih namen je zagotoviti vključitev prosilcev za azil v postopek določitve države članice, pristojne za obravnavanje njihove prošnje za azil. ( 39 ) Odražajo se tudi v sami zasnovi (vsaj nekaterih) pravil, ki jih je zakonodajalec Unije vključil v ta pravni instrument. ( 40 )

52. V tem okviru je bil člen 8(2) Uredbe Dublin III sprejet z izrecnim namenom „zagotovit[i] celovit[o] spoštovanj[e] načela enotnosti družine in največje koristi otroka“ ( 41 ) ter tako izvajati temeljne pravice iz členov 7 in 24(2) Listine, kar bi moralo biti „primarna skrb“ držav članic pri uporabi pravil iz Uredbe Dublin III. ( 42 )

53. V zvezi s tem naj spomnim, prvič, da člen 7 Listine zagotavlja temeljno pravico do „spoštovanja družinskega življenja“. Ta pravica ustreza pravici iz člena 8(1) EKČP. Zato je treba to direktivo razlagati ob upoštevanju upoštevne sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP). ( 43 ) V skladu s to sodno prakso je to, ali „družinsko življenje“ obstaja, dejansko vprašanje. Ta koncept izhaja iz varstva primarne (ali ožje) družine. Vendar je bilo priznano, da imajo lahko tudi bližnji „sorodniki“ zunaj primarne družine pomembno vlogo in prispevajo k družinskemu življenju. ( 44 ) Glede na to lahko pojem „družinsko življenje“ vključuje razmerje med otrokom in njegovim „sorodnikom“, ki je podlaga za merilo odgovornosti iz člena 8(2) Uredbe Dublin III (na primer razmerje med otrokom in njegovim stricem).

54. Drugič, v členu 24(2) Listine je priznano, da je treba pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, upoštevati predvsem korist otroka. To drugo temeljno pravico je treba razlagati v povezavi s prvo. ( 45 ) Sodišče je namreč razsodilo, da iz uvodnih izjav od 14 do 16 Uredbe Dublin III in med drugim iz člena 6(3)(a) ( 46 ) in (4) ( 47 ) ter člena 8(2) te uredbe izhaja, da je spoštovanje družinskega življenja in zlasti ohranjanje enotnosti družine načeloma v največji koristi otroka. ( 48 ) Drugače povedano, načelo „največje koristi“ otroka od držav članic pogosto zahteva, da v celoti uresničijo pravico mladoletnika do družinskega življenja, tako da ohranijo enotnost njegove družine in ga v nekaterih okoliščinah ponovno združijo z družinskimi člani ali sorodniki.

55. Tako se mi zdi, da je zakonodajalec Unije s sprejetjem člena 8(2) Uredbe Dublin III v skladu s sodno prakso ESČPC ( 49 ) priznal, da so mladoletniki brez spremstva posebej ranljive osebe, ( 50 ) katerih dobrobit je odvisna od potrebne zaščite in oskrbe odraslih ter ustreznih pogojev za sprejem. Ne glede na jamstva, določena v Direktivi o sprejemu, ( 51 ) je očitno, da bodo potrebe mladoletnikov brez spremstva na splošno najbolje izpolnjene ter njihov „socialni razvoj“, „varnost“ in „zaščita“ ( 52 ) zagotovljeni, če bo ob odsotnosti „družinskega člana“ na ozemlju Evropske unije ( 53 ) zanje skrbel odrasel „sorodnik“, ( 54 ) namesto da bi bili v obdobju, ko se obravnava njihova prošnja za mednarodno zaščito, zaupani rejniški družini ali (slabše) nastanitvenemu centru v državi članici, ki ni država članica, v kateri je ta „sorodnik“.

56. Iz tega izhaja, da v nasprotju s trditvami Komisije in vlad držav članic, ki so sodelovale v tem postopku, člen 8(2) Uredbe Dublin III ni zgolj organizacijsko pravilo, ki ureja dodelitev odgovornosti med državami članicami. Obveznost, ki jo nalaga državam članicam, da združijo mladoletnike brez spremstva z njihovimi sorodniki, je namenjena zagotavljanju, da se v celoti spoštujejo temeljne pravice teh mladoletnikov do „družinskega življenja“ (člen 7 Listine) in da se zaščitijo njihove „koristi“ (člen 24(2) Listine). V skladu z natančnimi pogoji, navedenimi v tej določbi, zato iz te obveznosti po mojem mnenju izhajajo konkretne pravice teh oseb.

57. Zaradi izčrpnosti naj dodam, da me ne prepriča, prvič, trditev Komisije ter belgijske in nizozemske vlade, da zakonodajalec Unije z Uredbo Dublin III ni nameraval spodbujati združevanja družin mladoletnikov brez spremstva z njihovimi sorodniki, saj je enotnost družine upošteval že v drugih instrumentih prava Unije, kot je Direktiva o združitvi družine. ( 55 ) Po njihovem mnenju je namen te uredbe predvsem zagotoviti hitro obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito, in ne združevanje družin. Poleg tega naj bi mladoletnik brez spremstva, če uspe s svojim zahtevkom in pridobi status „begunca“, v skladu z Direktivo o pogojih ( 56 ) vsekakor lahko odšel v druge države članice in se tako pridružil svojim sorodnikom.

58. Priznati moram, da ne razumem, zakaj bi dejstvo, da nekatere pravice mladoletnika brez spremstva izhajajo iz Direktive o združitvi družine oziroma Direktive o pogojih, nasprotovalo temu, da bi lahko ta mladoletnik v okviru uporabe Uredbe Dublin III uveljavljal varstvo svojih pravic do „družinskega življenja“ in zaščite „koristi“, ki temeljita na Listini.

59. Ti različni instrumenti se namreč uporabljajo v različnih trenutkih. V postopku v glavni stvari bi se lahko tožeča stranka sklicevala na Direktivo o pogojih ali Direktivo o združitvi družine, da bi se pridružila svojemu stricu na Nizozemskem ali da bi se ji drugi družinski člani (na primer mati ali oče) ( 57 ) pridružili v Grčiji, potem ko (in če) bi pridobila status „begunca“. Vendar ji v času, ko grški organi obravnavajo njeno prošnjo za mednarodno zaščito, ti dve direktivi ne bi koristili in samo člen 8(2) Uredbe Dublin III bi lahko zagotovil, da v nasprotju s svojo največjo koristjo ne bo ostala ločena od sorodnika, ki bi lahko skrbel zanjo. ( 58 )

60. V zvezi s tem želim poudariti, da ni mogoče prezreti negativnega učinka, ki ga ima za mladoletnika brez spremstva ločenost od njegovih „družinskih članov“ ali „sorodnikov“ med obravnavanjem njegove prošnje. Kot mi je znano, lahko ta obravnava teoretično traja do šest mesecev po vložitvi prošnje za postopek obravnavanja, ( 59 )v praksi pa včasih veliko dlje. ( 60 ) Z vidika mladoletnika se to lahko, odvisno od njegove starosti, šteje za zelo dolgo obdobje in celo za neskončno trajajoč položaj. ( 61 )

61. Drugič, prav tako ne razumem, kako naj bi ta razlaga pomenila, da se mladoletnikom brez spremstva prizna pravica, da se njihove prošnje obravnavajo v državi članici po njihovi izbiri, kar bi bilo v nasprotju s splošno sistematiko Uredbe Dublin III in bi spodbujalo izbiranje najugodnejše pristojne države (forum shopping). Pomeni le, da ima ta mladoletnik, če je to v njegovo največjo korist, ( 62 ) pravico, da se v skladu s samim pravilom, ki ga je sprejel zakonodajalec Unije, združi s sorodnikom, ki lahko zanj poskrbi v drugi državi članici, in da se njegova prošnja za azil obravnava tam, tako da je njegova dobrobit zagotovljena na najboljši možni način.

62. Tretjič, ne prepriča me trditev, da iz člena 8(2) Uredbe Dublin III ni mogoče izpeljati nobene materialne pravice v korist mladoletnikov brez spremstva, ker člen 17(1) te uredbe (tako imenovana klavzula suverenosti) državi članici, v kateri je vložena prošnja za mednarodno zaščito, vsekakor daje možnost, da odstopi od meril, določenih v tej uredbi, in se izreče za odgovorno za obravnavanje prošnje.

63. Res je, da klavzula suverenosti državam članicam pušča nekaj manevrskega prostora pri uporabi pravil Uredbe Dublin III. Vendar naj bi se, kot je razvidno iz uvodne izjave 17 te uredbe, ta klavzula uporabljala predvsem iz humanitarnih razlogov in kot zaščitni ukrep pred morebitnimi kršitvami temeljnih pravic prosilcev, na primer za združitev družine – in ne za njeno ločevanje.

64. Vsekakor je uporaba te klavzule, ki jo vsebuje akt sekundarne zakonodaje, nujno zamejena s temeljnimi pravicami, zagotovljenimi z Listino. ( 63 ) (Hipotetični) interesi, na katere se lahko država članica (izjemoma) sklicuje za odstopanje od člena 8(2) Uredbe Dublin III, torej ne morejo prevladati nad največjo koristjo mladoletnika brez spremstva, da se na podlagi te določbe združi s svojim sorodnikom. ( 64 ) Iz tega sledi, da čeprav je Sodišče razsodilo, da načelo „največje koristi“ otroka držav članic ne zavezuje k uporabi klavzule suverenosti, ( 65 ) jim vsekakor lahko v številnih okoliščinah to prepreči. ( 66 )

65. Nazadnje ugotavljam, da v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, po mojem mnenju obstaja druga „pravica […], zagotovljena s pravom Unije“, v smislu člena 47, prvi odstavek, Listine, in sicer pravica mladoletnika brez spremstva, da se zahteva za sprejem, ki se nanaša nanj, obravnava ustrezno, nepristransko in pravično.

66. Uredba Dublin III (in izvedbena uredba) namreč organom držav članic nalaga(‑ta) nekatere obveznosti, med drugim v zvezi z uporabo člena 8(2) prvonavedene uredbe. Natančneje, država članica, ki prejme zahtevo za sprejem na podlagi te določbe, pred odgovorom na to zahtevo „preveri vse potrebno“. Ta država članica „izčrpno in objektivno, na podlagi vseh informacij, ki so ji neposredno ali posredno na voljo, preveri“, ( 67 ) ali so izpolnjene zahteve iz te določbe, ( 68 ) pri tem pa mora upoštevati celo vrsto drugih materialnopravnih, ( 69 ) postopkovnih ( 70 ) in dokaznih pravil, ( 71 ) ki so našteta v teh dveh instrumentih.

67. Menim, da te obveznosti – skupaj z obveznostmi iz člena 7 (pravica do družinskega življenja) in člena 24(2) („korist otroka“) Listine – ne le zahtevajo, da so pristojni organi države članice, na katero je zahteva naslovljena, ki obravnavajo mladoletnika brez spremstva, proaktivni pri ugotavljanju njegove največje koristi in preverjanju, ali so izpolnjene zahteve iz člena 8(2) Uredbe Dublin III, temveč iz njih tudi izhaja ustrezna pravica takega mladoletnika, da se zahteva za njegov sprejem obravnava nepristransko in pravično v skladu s to največjo koristjo. ( 72 )

2) Nujnost učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem

68. Iz razlage v prejšnjem oddelku izhaja, da kadar država članica iz katerega koli razloga zavrne sprejetje zahteve za sprejem, podane na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, lahko, če ta zavrnitev ni podkrepljena, ni utemeljena ali, splošneje, ni zakonita, krši pravice mladoletnika brez spremstva, ki jih varuje pravo Unije. Konkretni učinek te odločitve je, da prosilec ne bo predan in s tem združen s svojim sorodnikom. Zato mora imeti ta mladoletnik v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine zoper takšno odločitev na voljo učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem. ( 73 )

69. Nasprotno po mojem mnenju domnevni stric mladoletnika brez spremstva po mojem mnenju na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III nima nobene dejanske pravice. Ta določba se osredotoča na mladoletnika brez spremstva in varstvo njegove pravice do zaščite njegovih „koristi“ (člen 24(2) Listine) in „družinskega življenja“ (člen 7 Listine). Ne osredotoča se na „družinske člane“ ali „sorodnike“ in jim ne podeljuje nobene pravice.

70. Poudarjam, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, če mladoletniku brez spremstva ne bi bilo omogočeno izpodbijanje odločitve organov države članice, na katero je zahteva naslovljena, da se ta zahteva zavrne, ta oseba ne bi imela nobene možnosti, da svoje pravice brani pred sodiščem – saj organi države članice, ki daje zahtevo, vsekakor ne bi sprejeli „odločitve o predaji“ v smislu člena 27(1) Uredbe Dublin III. ( 74 )

71. Poleg tega se mi zdi očitno, da mora takšno pravno sredstvo zagotoviti država članica, na katero je zahteva naslovljena (v tem primeru Nizozemska), pred sodiščem te države članice (kot je predložitveno sodišče). Nikakor ga namreč ne bi mogla zagotoviti država članica, ki daje zahtevo, pred svojimi nacionalnimi sodišči. Čeprav dublinski sistem temelji na medsebojnem zaupanju, ( 75 ) trenutno ni popolnoma integriran sistem, v katerem bi lahko sodišče države članice A opravilo nadzor nad odločitvijo, ki bi jo sprejeli upravni organi države članice B, in izdalo sodbo, ki bi bila za te organe zavezujoča.

2. Neobstoj nasprotja med členom 47, prvi odstavek, Listine in Uredbo Dublin III

72. Po ugotovitvi, da ima prosilec za mednarodno zaščito v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, pravico do učinkovitega pravnega sredstva na podlagi člena 47, prvi odstavek, Listine v povezavi z njenima členom 7 in členom 24(2), bom zdaj preučil, ali besedilo člena 27(1) Uredbe Dublin III ter splošna sistematika in cilji te uredbe nasprotujejo odobritvi tega pravnega sredstva.

73. Če bi bilo tako, bi obstajalo nasprotje med Uredbo Dublin III in členom 47, prvi odstavek, Listine. S to uredbo bi bila namreč omejena pravica, ki je zagotovljena v Listini. ( 76 ) To omejevanje bi bilo dopustno le, če bi izpolnjevalo stroge zahteve iz člena 52(1) Listine, ki so, prvič, da je „predpisano z zakonom“, drugič, da spoštuje „bistveno vsebino“ pravice, in tretjič, da spoštuje načelo sorazmernosti. Menim, da bi to, da bi se mladoletniku brez spremstva v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v celoti odvzelo učinkovito pravno sredstvo, kršilo „bistveno vsebino“ njegove pravice do takega pravnega sredstva. Sodišče ne bi imelo druge izbire, kot da člen 27(1) Uredbe Dublin III (ali po potrebi to uredbo v celoti) razglasi za ničen.

74. Vendar obstaja več razlogov, ki me napeljujejo k zavrnitvi tako drastičnega izida in k ugotovitvi, da dejansko ni nasprotja med Uredbo Dublin III in členom 47(1) Listine.

75. Prvič, po mojem mnenju nič v členu 27(1) Uredbe Dublin III ne nakazuje, da je zaradi tega, ker je v tej določbi pravno sredstvo določeno le zoper „odločitev o predaji“, ( 77 )izključena možnost, da bi bilo v obravnavani zadevi odobreno učinkovito pravno sredstvo. To določbo je zakonodajalec Unije izrecno sprejel zaradi okrepitve sodnega varstva prosilcev za azil, ( 78 ) in ne zato, da bi se lahko uporabila kot „adut“ za odvzem učinkovitega pravnega sredstva v drugih primerih, ki ne spadajo na področje njene uporabe. Tudi če bi se štelo, da je člen 27(1) v zvezi s tem dvoumen, po mojem mnenju te določbe ne bi bilo mogoče razlagati tako, da je izčrpna. V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč treba takrat, kadar se določba sekundarnega prava Unije lahko razlaga na več načinov, dati prednost tisti razlagi, po kateri bo določba v skladu s primarnim pravom (vključno s pravicami in svoboščinami iz Listine), ne pa tisti, na podlagi katere bo ugotovljena nezdružljivost s tem pravom. ( 79 )

76. Drugič, če se zdaj posvetim splošni sistematiki in ciljem Uredbe Dublin III, ugotavljam, da je večina trditev Komisije in vlad držav članic na obravnavi in v njihovih pisnih stališčih temeljila na (po mojem mnenju napačni) predpostavki, da odobritev pravnega sredstva ne bi bila združljiva s ciljem te uredbe, da se zagotovita „hitr[a] obravnav[a] prošenj za mednarodno zaščito“ in „hitr[a] določitev odgovorne države članice“, ter s strogimi, za to določenimi roki. Natančneje, francoska vlada trdi, da vložitev pravnega sredstva v praksi ne bi bila mogoča, ker bi ti roki še naprej tekli in bi lahko vplivali na določitev države članice, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje. ( 80 )

77. Menim, da to razlogovanje ne upošteva dejstva, da je zakonodajalec Unije te roke uvedel predvsem zato, da bi „zagotovil učinkovit dostop do postopkov za priznanje mednarodne zaščite“ ( 81 ) ter zaščitil pravice prosilcev za azil, določene v pravnem redu EU na področju azila in v Listini. ( 82 )

78. Če se sprejme, kot je to storilo Sodišče v sodbi Shiri ( 83 ), da so roki iz Uredbe Dublin III izrecno namenjeni varstvu prosilcev za azil, se mora priznati tudi, da teh rokov ni mogoče izrabiti zoper prosilce za azil, da bi se jim preprečila uporaba učinkovitega pravnega sredstva, zlasti če so bile domnevno kršene njihove (druge) pravice iz Listine (v obravnavani zadevi pravica do „družinskega življenja“ in pravica mladoletnikov do zaščite njihovih „koristi“ v skladu s členoma 7 oziroma 24(2) Listine).

79. Nasprotna ugotovitev bi privedla do precej absurdnega položaja, v katerem bi bilo prosilcu za azil odvzeto učinkovito pravno sredstvo, ker je domnevno v njegovem interesu, da se postopki, določeni v Uredbi Dublin III, izvedejo hitro, in da imajo zato pristojni organi držav članic v zvezi s tem neomejeno diskrecijsko pravico. Zagotovo bi bilo tu bolje upoštevati dejstvo, da če se prosilec za azil odloči, da bo uveljavljal svojo pravico do učinkovitega pravnega sredstva, je to zato, ker meni, da je sodno varstvo njegovih pravic in interesov pomembnejše od hitre določitve države članice, odgovorne za obravnavanje njegove prošnje za mednarodno zaščito. ( 84 )

80. Sodišče je v okviru razlage člena 27(1) Uredbe Dublin III priznalo, da so zamude pri določanju odgovorne države članice neizogibna posledica obveznosti držav članic, da zagotovijo učinkovito pravno sredstvo. ( 85 ) To pa mu ni preprečilo, da bi ugotovilo, da zakonodajalec Unije ob sprejetju te uredbe ni želel „ogroziti sodnega varstva prosilcev za azil zaradi zahteve po hitri obravnavi prošenj za azil“. ( 86 ) Ne razumem, zakaj v obravnavani zadevi ne bi bilo mogoče sprejeti podobne razlage. ( 87 )

81. Poleg tega naj navedem, da člen 12(2) izvedbene uredbe določa, da prekoračitev rokov, ki veljajo za sprejetje odgovora na zahtevo za sprejem ali za izvedbo predaje mladoletnika brez spremstva, ni nujno ovira za nadaljevanje postopka ali izvedbo take predaje. Kot razumem, ta določba potrjuje, da je, ko gre za mladoletnike brez spremstva, cilj spoštovanja strogih rokov, navedenih v določbah Uredbe Dublin III ali izvedbene uredbe, drugotnega pomena glede na cilj zagotavljanja pravilne uporabe pravil iz teh instrumentov in ustrezne zaščite zadevnih oseb. Skratka, ni se mogoče preprosto sklicevati na te roke, da bi se mladoletniku brez spremstva preprečilo izpodbijanje odločitve organov države članice, na katero je zahteva naslovljena, o zavrnitvi njegovega sprejema, potem ko je država članica, ki daje zahtevo, ugotovila, da „merilo odgovornosti“ iz člena 8(2) Uredbe Dublin III določa državo članico, na katero je zahteva naslovljena, kot odgovorno državo članico.

82. Vsekakor pa obstaja preprosta rešitev za težavo, da sodni postopek povzroča zamudo pri določitvi odgovorne države članice. Menim namreč, da cilj hitrega obravnavanja prošenj, ki je neločljivo povezan z Uredbo Dublin III, v interesu mladoletnikov brez spremstva in dobrega splošnega delovanja sistema, vzpostavljenega s to uredbo, zahteva, da je pravno sredstvo, ki je na podlagi člena 47, prvi odstavek, Listine odobreno tem mladoletnikom brez spremstva, hitro. ( 88 )

83. V zvezi s tem se mi zdi tudi očitno, da mora imeti uporaba tega pravnega sredstva odložilni učinek, kar se tiče postopka v zvezi z določitvijo odgovorne države članice. Če bi sodišča države članice, na katero je zahteva naslovljena, na koncu odločila, da so pristojni organi te države storili napako, ker so zavrnili sprejem mladoletnika brez spremstva, kot je tožeča stranka, bi bila njihova odločitev odpravljena (če ne bi bila spremenjena), ti organi pa bi morali predložiti nov odgovor v danih rokih, ki bi začeli teči znova. ( 89 ) Posledice, ki bi nastale v primeru neupoštevanja teh rokov, bi se tako v celoti ohranile.

84. Tretjič, menim, da je obveznost držav članic, da v obravnavani zadevi zagotovijo učinkovito pravno sredstvo, v skladu s ciljem zakonodajalca Unije, da mladoletnike brez spremstva vključi v postopek določitve države članice, odgovorne za obravnavo njihove prošnje. Ta cilj se morda najbolje odraža v členu 6(2) Uredbe Dublin III in členu 12(3) izvedbene uredbe ter v posebnih obveznostih držav članic, ki izhajajo iz njiju. ( 90 )

85. Menim, da bi iste obveznosti lahko prispevale k temu, da bi bilo v obravnavani zadevi pravno sredstvo mladoletnika brez spremstva učinkovito in ne zgolj navidezno. Tako je na primer povsem mogoče sklepati, da glede na to, da so te določbe oblikovane dovolj splošno in široko, v praksi vključujejo konkretno in natančno obveznost države članice, ki daje zahtevo, da zastopnika mladoletnika brez spremstva obvesti o tem, da so njeni organi drugi državi članici (državi članici, na katero je zahteva naslovljena) na podlagi člena 8(2) te uredbe predložili zahtevo za sprejem, in nato o negativnem odgovoru organov te druge države članice na navedeno zahtevo. Takšna obveznost bi mladoletniku brez spremstva omogočila, da se seznani z vsebino odločitve države članice, na katero je zahteva naslovljena, in da se nanjo pritoži, če to želi.

86. Četrtič in najpomembneje, obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovito pravno sredstvo, lahko v obravnavani zadevi dejansko pripomore k pravilni in učinkoviti uporabi pravil iz Uredbe Dublin III in izvedbene uredbe. Jasno je, da bi „merila odgovornosti“ in številna druga materialnopravna, postopkovna in dokazna pravila, navedena v obeh instrumentih ( 91 ) zaradi zaščite mladoletnikov brez spremstva, postala do neke mere nesmiselna in/ali bi jim bil odvzet polni učinek, če bi imeli organi držav članic pri ocenjevanju zahtev za sprejem neomejeno diskrecijsko pravico pri njihovi uporabi in bi se izognili sodnemu nadzoru v vseh primerih, razen v tistih, ko naj bi bil mladoletnik predan v drugo državo članico (ki so urejeni v členu 27(1) Uredbe Dublin III). Na splošno bi bil lahko ogrožen cilj glede zagotavljanja, da se določitev odgovorne države članice opravi na podlagi „objektivnih in poštenih meril“; ( 92 ) razlike v uporabi teh pravil in meril bi lahko ogrozile pravilno delovanje Uredbe Dublin III, ki temelji na načelih upravnega sodelovanja, ( 93 ) solidarnosti ( 94 ) in medsebojnega zaupanja, ( 95 ) zaradi nepremostljivih razlik med državami članicami, ki jih postopek poravnave iz člena 37(2) te uredbe morda ne bi mogel odpraviti, pa bi lahko prišlo celo do blokade. ( 96 ) V skrajnem primeru bi lahko država članica – če bi želela – sistematično zavrnila vsako zahtevo za sprejem, ki bi bila naslovljena nanjo. ( 97 )

87. Glede na vse te preudarke dvomim, da je še naprej smiselno ohranjati razlikovanje med položajem, v katerem naj bi bil mladoletnik brez spremstva predan (in mu je na podlagi člena 27(1) Uredbe Dublin III zagotovljeno pravno sredstvo), in položajem, v katerem država članica, na katero je zahteva naslovljena, zavrne njegov sprejem na podlagi člena 8(2) te uredbe, tako da ostane v državi članici, v kateri je (in naj po mnenju intervenientov ne bi imel na voljo pravnega sredstva). Zlahka si je mogoče predstavljati primer, v katerem mladoletnik brez spremstva prispe v Grčijo in mu nato nekako uspe priti na Nizozemsko, kjer prebiva njegov domnevni stric. Takšen mladoletnik bi s tem izvedel natanko tisto, kar želi ta uredba preprečiti, in sicer „sekundarno gibanje“ (pri čemer bi zaporedoma vložil prošnje za mednarodno zaščito v različnih državah članicah). Vendar če bi Nizozemska nato na Grčijo naslovila zahtevo za ponovni sprejem in nazadnje sprejela odločitev o predaji mladoletnika brez spremstva nazaj v Grčijo, bi taka odločitev spadala na področje uporabe člena 27(1) Uredbe Dublin III, mladoletnik pa bi dobil možnost, da se brani pred sodišči na Nizozemskem. Po mnenju teh strank pa isti mladoletnik ne bi imel takega pravnega sredstva, če bi, kot je to storila tožeča stranka, spoštoval pravila in ostal v Grčiji, pri čemer bi Nizozemska preprosto zavrnila njegov sprejem. ( 98 )

88. Sam menim, da bi takšen pristop dejansko nagradil tiste, ki v nasprotju s pravili izvedejo nedovoljeno sekundarno gibanje, in da bi za mladoletnike brez spremstva ustvaril dodatno spodbudo za nezakonito potovanje v državo članico, v kateri prebiva njihov „družinski člani“ ali „sorodnik“, s čimer bi ogrozili svojo varnost, zaščito in dobrobit.

89. Za zaključek tega oddelka bi rad poudaril, da ne bi bilo prvič, da Sodišče odloči, da člen 47, prvi odstavek, Listine državam članicam nalaga, da zagotovijo učinkovito pravno sredstvo v položaju, v katerem z veljavno zakonodajo Unije ni izrecno določeno. Če navedem le en primer, je tako ravnalo pred kratkim v sodbi Minister van Buitenlandse Zaken, ( 99 ) ki se je nanašala na razlago Vizumskega zakonika.

3. Spremembi dublinskega sistema naproti?

90. Zdi se mi, da velik del pomislekov, ki so jih vlade držav članic izrazile med tem postopkom, vsaj deloma izhaja iz pomisleka, da bi Sodišče, če bi ugotovilo, da je treba v obravnavani zadevi zagotoviti učinkovito pravno sredstvo, moralo enako storiti tudi v številnih drugih zadevah, kar bi lahko navsezadnje pripeljalo do spremembe dublinskega sistema.

91. Vendar po mojem mnenju rešitev, ki jo predlagam, ne bi privedla do takšnega rezultata, in sicer iz treh glavnih razlogov.

92. Prvič, ne sme se spregledati dejstvo, da se znaten delež prošenj za „ponovni sprejem“ ali „sprejem“, če ne celo večina, dejansko nanaša na prosilce za azil, ki so fizično prisotni v državi članici, v kateri bi želeli, da se obravnava njihova prošnja za mednarodno zaščito, in ki se poskušajo izogniti predaji v drugo državo članico (na podlagi člena 13 ali 18(1)(c) ali (d) Uredbe Dublin III). Za take primere člen 27(1) te uredbe že določa pravno sredstvo in izčrpno obravnava vprašanje, ali in, če je tako, kdaj je treba to pravno sredstvo odobriti. ( 100 ) Kot je Sodišče poudarilo v sodbi M. A. in drugi, ( 101 ) če je kadar koli med dublinskim postopkom na voljo učinkovito pravno sredstvo, to zadošča za varstvo individualnih pravic prosilca za mednarodno zaščito.

93. Drugič, rešitev, ki jo predlagam, je omejena na nekatere scenarije. Nanaša se na uporabo zelo specifične določbe Uredbe Dublin III (člen 8(2)) glede posebne kategorije prosilcev za azil (mladoletniki brez spremstva), katere namen je zagotoviti, da se v celoti spoštujejo nekatere temeljne pravice (člena 7 in 24(2) Listine). Takšnega pravnega sredstva ne bi bilo treba odobriti vsem prosilcem za azil v zvezi z vsemi merili iz navedene uredbe.

94. Res je, da bi se ugotovitve, na podlagi katerih sem sklenil, da je treba v obravnavani zadevi zagotoviti učinkovito pravno sredstvo, po mojem mnenju lahko uporabile tudi v primeru, v katerem mladoletnik brez spremstva, ki želi biti predan na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, trdi, da na njegove temeljne pravice (člena 7 in 24(2) Listine) ne vpliva odločitev države članice, na katero je zahteva naslovljena (v tem primeru Nizozemske), temveč ravnanje ali opustitev organov države članice, v kateri je ta prosilec (v tem primeru Grčije). ( 102 )

95. Naj takoj pojasnim, da ima lahko mladoletnik brez spremstva različne razloge za vložitev takega pravnega sredstva: lahko bi trdil, da organi te države članice niso obravnavali zahteve za sprejem na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III ali da niso spoštovali rokov (bodisi za vložitev te zahteve bodisi za predajo mladoletnika) ali celo, da so napačno uporabili klavzulo suverenosti iz člena 17(1) te uredbe. Ne glede na razlog je na koncu ta država članica odgovorna za obravnavo prošnje mladoletnika. Takšna odločitev ima zanj seveda vsebinske posledice. Ni predan v drugo državo članico, ampak mora v času, ko se obdeluje in obravnava njegova prošnja za mednarodno zaščito, ostati tam, kjer je.

96. Vendar je, tretjič, jasno, da tudi če bi bilo treba pravico do učinkovitega pravnega sredstva priznati tako v takem primeru kot v obravnavani zadevi, kakršne koli odločbe katere koli države članice, bodisi tiste, na katero je zahteva naslovljena, bodisi tiste, ki daje zahtevo, ne bi bilo mogoče izpodbijati, dokler ne postane dokončna.

97. V zvezi s tem je jasno, da lahko država članica, ki daje zahtevo, zaporedne zahteve za sprejem predlaga le toliko časa, dokler ni prekoračen prekluzivni rok, ki je za to določen v členu 21(1) Uredbe Dublin III. ( 103 ) Po izteku tega roka morebitna opustitev te države članice, da predloži zahtevo za sprejem na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, postane dokončna in bi tako po mojem mnenju lahko bila predmet pravnega sredstva. Pred tem pa izpodbijanje ne bi smelo biti mogoče. Podobno po izteku roka za odgovor na dokončno zahtevo za sprejem, ki jo je predložila država članica, ki daje zahtevo ( 104 ) (oziroma, odvisno od primera, po izteku dvotedenskega roka za odgovor na prošnjo za ponovno preučitev), ( 105 ) tudi zavrnitev države članice, na katero je zahteva naslovljena, postane dokončna in bi lahko bila predmet nadzora. Kakršne koli zavrnitve, sporočene pred navedenim rokom, pa se ne bi smelo izpodbijati, razen če in dokler se ne združi s takšno dokončno odločbo ali pretvori vanjo.

98. Glede na navedeno menim, da če bi Sodišče sledilo rešitvi, ki jo predlagam, in ugotovilo, da je treba v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine zagotoviti učinkovito pravno sredstvo, to ne bi povzročilo spremembe, ki se je bojijo vlade držav članic.

C. Nekaj preudarkov o praktičnih vidikih pravnega sredstva (tretje vprašanje)

99. S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje o praktičnih vidikih pravnega sredstva, ki ga je treba po mojem mnenju v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine zagotoviti prosilcu za azil, kot je tožeča stranka. Natančneje, izvedeti želi, kako je treba to osebo seznaniti z odločitvijo države članice, na katero je zahteva naslovljena, in pravico, da zoper to odločitev vloži pravno sredstvo, ter katera država članica mora to storiti. Moje ugotovitve v odgovor na to vprašanje bodo razmeroma kratke, saj sem že navedel, da (i) je treba to pravno sredstvo vložiti pri sodiščih države članice, na katero je zahteva naslovljena, in (ii) da mora ta država članica zagotoviti, da je prosilcu za azil na voljo hitro pravno sredstvo. ( 106 )

100. Naj dodam, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso podrobna pravila o vzpostavitvi pravice do pravnega sredstva, kadar nacionalni postopki niso harmonizirani, na podlagi načela procesne avtonomije predmet pravnega reda države članice, pri čemer sta edini zahtevi, da ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in, kar je bistveno, v praksi z njimi ne sme biti onemogočeno ali preveč oteženo uresničevanje pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti). ( 107 )

101. Ti zahtevi po enakovrednosti in učinkovitosti izražata splošno obveznost držav članic, da zagotovijo sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije. Veljata tako za določitev sodišč, pristojnih za odločanje o tožbah, ki temeljijo na tem pravu, kot za opredelitev postopkovnih pravil. ( 108 )

102. Zdi se mi očitno, da mora v obravnavani zadevi predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za razlago določb nacionalnega prava, ugotoviti, ali in v kolikšnem obsegu ureditev ponovne preučitve na Nizozemskem izpolnjuje te zahteve in ali je pristojno za nadzor nad odločitvijo državnega sekretarja o zavrnitvi zahteve za sprejem. ( 109 ) Kljub temu želim poudariti, da mora pristojno sodišče za zagotovitev resnično učinkovitega pravnega sredstva po mojem mnenju opraviti celovit nadzor nad uporabo prava in dejstvi v zvezi s tako odločitvijo, da bi preverilo, ali so bile pravice ( 110 ) tožeče stranke kršene ali ne – ter po potrebi sporno odločitev razglasiti za nično ali jo spremeniti.

103. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da učinkovitost pravnega sredstva (v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine) zahteva, da mora biti zainteresirani osebi omogočeno, da se z razlogi, na katerih temelji odločitev, ki je bila v zvezi z njo sprejeta, seznani bodisi že na podlagi same odločbe bodisi na podlagi dopisa, s katerim so ji ti razlogi posredovani na njeno zahtevo. ( 111 )

104. V zvezi s tem menim, da morajo na koncu pristojni organi države članice, ki daje zahtevo (v obravnavani zadevi grški organi), ki edini komunicirajo z mladoletnikom brez spremstva, tega seznaniti z zavrnitvijo organov države članice, na katero je zahteva naslovljena, in o njegovi pravici, da se pritoži zoper to odločitev ali da zahteva njen ponovni pregled. ( 112 )

105. Menim, da mora biti tako iz dveh razlogov. Prvič, zakonodajalec Unije je s sprejetjem Uredbe Dublin III poudaril pomembnost upravnega sodelovanja ( 113 ) in se je očitno zavzemal za vzpostavitev mehanizma „vse na enem mestu“, ki prosilcem za azil omogoča, da komunicirajo z organom le ene države članice in vse upravne formalnosti opravijo na enem mestu. Drugič, zdi se mi, da bi v obravnavani zadevi ta obveznost mladoletniku brez spremstva, kakršen je tožeča stranka, prihranila težave, ki bi jih imel, če bi moral komunicirati s pristojnimi organi tako države članice, ki daje zahtevo, kot države članice, na katero je zahteva naslovljena (ki delujejo v skladu z različnimi pravili), vsaj dokler se ne odloči uveljavljati svoje pravice do učinkovitega pravnega sredstva. Na splošno bi mu torej koristila okrepljena zaščita v skladu s cilji dublinskega sistema. ( 114 )

106. Poleg tega načelo upravnega sodelovanja po mojem mnenju nujno pomeni, da če mladoletnik brez spremstva, kot je tožeča stranka, pri sodiščih države članice, na katero je zahteva naslovljena (v tem primeru Nizozemske), vloži pravno sredstvo zoper odločitev o zavrnitvi sprejema, ki jo sprejmejo pristojni organi te države članice, ti organi morajo obvestiti organe države članice, ki daje zahtevo (v tem primeru Grčije), da je bilo tako pravno sredstvo vloženo. ( 115 )

107. Po mojem mnenju je to treba storiti, da se organom države članice, ki daje zahtevo, omogoči prekinitev postopka v zvezi z določitvijo odgovorne države članice, dokler teče postopek v zvezi s pravnim sredstvom, ( 116 ) pri čemer je takšen odložilni učinek potreben, da se zagotovi, da ti organi ne ugotovijo, da so odgovorni za obravnavanje prošnje mladoletnika brez spremstva za mednarodno zaščito, in posledično ne nadaljujejo z vsebinsko presojo njegove prošnje za azil.

V. Predlog

108. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Haarlemu, Nizozemska), odgovori: 1. Člena 27(1) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ni mogoče razlagati tako, da države članice zavezuje, da zagotovijo učinkovito pravno sredstvo zoper odločitev o zavrnitvi „zahteve za sprejem“ v smislu člena 22(1) v povezavi s členom 8(2) te uredbe, ki so jo sprejeli njihovi pristojni organi. 2. V takem položaju pa člen 47, prvi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v povezavi z členoma 7 in 24(2) te listine zahteva, da država članica, katere pristojni organi so zavrnili zahtevo za sprejem, zadevnemu mladoletniku brez spremstva (ne pa tudi njegovemu domnevnemu sorodniku) zagotovi takšno učinkovito pravno sredstvo pred nacionalnimi sodišči te države članice. 3. Podrobna pravila, ki določajo praktične vidike takega pravnega sredstva, so na podlagi načela procesne avtonomije predmet pravnega reda posamezne države članice, ob upoštevanju načel učinkovitosti in enakovrednosti ter obveznosti organov države članice, ki so poslali zahtevo za sprejem, da (i) zadevnega mladoletnika brez spremstva seznanijo z odgovorom zadevnih organov v državi članici, na katero je zahteva naslovljena, in da (ii) prekinejo postopek določitve države članice, odgovorne za obravnavanje mladoletnikove prošnje za mednarodno zaščito, dokler se postopek z njegovo pritožbo ne zaključi.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Glej Evropski azilni podporni urad (EASO), Letno poročilo o razmerah na področju azila v Evropski uniji, 2015, 2016, str. 109.

( 3 ) Glej https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/ddn-20210423-1.

( 4 ) Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31; v nadaljevanju: Uredba Dublin III).

( 5 ) Glej med drugim sodbe z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi (C‑661/17, EU:C:2019:53), in z dne 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218).

( 6 ) V skladu s členom 2(i) in (j) Uredbe Dublin III je v smislu te uredbe „mladoletnik“„državljan[…] tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je mlajša od 18 let“, „mladoletnik brez spremstva“ pa je „mladoletnik[…], ki pride na ozemlje držav članic brez spremstva odrasle osebe, odgovorne zanj […], in kolikor ga taka odrasla oseba ne vzame dejansko v oskrbo“.

( 7 ) V skladu s členom 2(h) Uredbe Dublin III pomeni „sorodnik“„odraslega strica ali teto ali starega starša prosilca, ki je prisoten na ozemlju države članice […]“.

( 8 ) Uredba Komisije z dne 2. septembra 2003 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) No 343/2003 o določitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 200), kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 118/2014 z dne 30. januarja 2014 (UL 2014, L 39, str. 1).

( 9 ) Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe dalje navaja, da so grški organi 2. julija 2020 državnemu sekretarju ponovno predložili zahtevo za sprejem tožeče stranke. Državni sekretar je to zahtevo zavrnil 9. julija 2020. Ta zavrnitev ni del tožbe pred predložitvenim sodiščem.

( 10 ) Kot sem navedel v točki 20 zgoraj, sta tako tožeča stranka kot S stranki v postopku pred predložitvenim sodiščem. Vendar je predložitveno sodišče v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe povzelo le trditve tožeče stranke.

( 11 ) Sodba z dne 7. junija 2016 (C‑63/15, EU:C:2016:409).

( 12 ) Sodba z dne 7. junija 2016 (C‑155/15, EU:C:2016:410).

( 13 ) Državni sekretar navaja, da medtem ko prosilci za azil nimajo pravice do pravnega sredstva, razen v primerih, izrecno zajetih v členu 27(1) Uredbe Dublin III, imajo organi države članice prosilke pravico, da v vseh primerih, v katerih zadevni organi v državi članici, na katero je bila zahteva naslovljena, zavrnejo sprejem prosilca za azil, zaprosijo za ponovno preučitev zahteve za sprejem (na podlagi člena 5(2) izvedbene uredbe) ali začnejo postopek poravnave, ki je podrobno opisan v členu 37(2) Uredbe Dublin III.

( 14 ) Glej člena 21(1) in 22(1) Uredbe Dublin III (navedena v točkah 10 in 11 teh sklepnih predlogov).

( 15 ) Glej uvodno izjavo 16 Uredbe Dublin III.

( 16 ) Naj poudarim, da je za presojo, ali je prosilec „mladoletna oseba“, upošteven le datum vložitve prošnje za mednarodno zaščito (glej po analogiji sodbo z dne 12. aprila 2018, A in S (C‑550/16, EU:C:2018:248, točke od 39 do 64)). Zato dejstvo, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari zdaj že dopolnila 18 let, po tem, ko je vložila prošnjo za mednarodno zaščito v Grčiji, ni upoštevno.

( 17 ) Člen 26(1) Uredbe Dublin III določa, da „[k]adar se država članica, na katero je naslovljena zahteva, strinja, da bo sprejela ali ponovno sprejela prosilca ali drugo osebo iz člena 18(1)(c) ali (d), država članica, ki daje zahtevo, uradno obvesti zadevno osebo o odločitvi o njeni predaji v odgovorno državo članico in kjer je ustrezno, o odločitvi, da njene prošnje za mednarodno zaščito ne bo obravnavala“ (moj poudarek). Člen 29(1) iste uredbe določa, da se predaja zadevne osebe izvede „najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela“ zadevno osebo (moj poudarek).

( 18 ) V zvezi s tem glej tudi uvodno izjavo 19 Uredbe Dublin III, v kateri je pojasnjeno, da pravno sredstvo iz člena 27(1) te uredbe zajema „preučitev […] pravnega in dejanskega stanja v državi članici, v katero je predan prosilec“ (moj poudarek).

( 19 ) Člena 23 in 24 Uredbe Dublin III podrobno določata postopek, ki se uporablja za „zahteve za ponovni sprejem“ (ki se lahko predložijo samo v primerih iz člena 18(1), od (b) do (d), Uredbe Dublin III). Obravnavana zadeva se nanaša na „zahtevo za sprejem“, ne na „zahtevo za ponovni sprejem“.

( 20 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 31. maja 2018, Hassan (C‑647/16, EU:C:2018:368, točka 60), in z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, točka 54).

( 21 ) Glej zlasti sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, točka 53).

( 22 ) Tako je, ker je bil, kot je razvidno iz uvodne izjave 19 Uredbe Dublin III, člen 27(1) te uredbe sprejet za zagotovitev popolnega spoštovanja člena 47 Listine.

( 23 ) Taka razlaga bi bila, drugače povedano, contra legem in zato nesprejemljiva. Glej po analogiji sodbo z dne 24. januarja 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, točki 24 in 25 ter navedena sodna praksa).

( 24 ) Glej člen 28(5) predloga uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev) (COM(2016) 270 final).

( 25 ) UL 2021, C 143, str. 4.

( 26 ) Naj dodam, da najnovejši predlog Komisije ne vsebuje nobene enakovredne določbe (glej člen 33 predloga uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o upravljanju azila in migracij ter spremembi Direktive Sveta 2003/109/ES in predlagane Uredbe (EU) XXX/XXX [Sklad za azil in migracije] (COM(2020) 610 final)).

( 27 ) V zvezi s splošnim načelom učinkovitega sodnega varstva glej sodbo z dne 15. maja 1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, točka 18). Nato, v povezavi s členom 47 Listine, glej med drugim sodbi z dne 13. marca 2007, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, točka 37), in z dne 18. decembra 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, točka 45).

( 28 ) V skladu s členom 52(3) Listine ima torej prvonavedena pravica enak pomen in področje uporabe kot drugonavedena, čeprav lahko pravo Unije zagotavlja obsežnejšo zaščito.

( 29 ) Glej sodbo z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju) (C‑245/19 in C‑246/19, EU:C:2020:795, točka 54).

( 30 ) Prav tam (točka 55).

( 31 ) Glej člen 51(1) Listine, kot je bil med drugim razložen v sodbi z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točke od 17 do 23).

( 32 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, točka 76). Vendar se je ta zadnja zahteva v sodni praksi Sodišča razlagala precej široko. Sodišče je na primer razsodilo, da se posameznik lahko sklicuje na splošno načelo varstva pred arbitrarnimi ali nesorazmernimi posegi javnih organov v njegovo zasebno sfero (glej med drugim sodbo z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju) (C‑245/19 in C‑246/19, EU:C:2020:795, točki 57 in 58) ali na pravici do svobode opravljanja storitev in svobode ustanavljanja, ki izhajata iz členov 56 in 49 PDEU (glej sodbo z dne 14. junija 2017, Online Games (C‑685/15, EU:C:2017:452, točka 58)).

( 33 ) Ti organi torej „izvajajo pravo Unije“ v smislu člena 51(1) Listine.

( 34 ) Čeprav člen 27(1) Uredbe Dublin III ne določa takšnega pravnega sredstva (glej mojo analizo prvega vprašanja).

( 35 ) Razen nad tistim iz člena 8(1) Uredbe Dublin III, ki se nanaša na prisotnost „družinskega člana“ v drugi državi članici.

( 36 ) Moj poudarek. Ti obveznosti je treba primerjati z diskrecijsko pravico, ki jo ima država članica v skladu s členom 17(1) Uredbe Dublin III, da odstopi od meril odgovornosti, zlasti iz humanitarnih razlogov in sočutja, da se omogočita združitev z družinskimi člani, sorodniki ali katerimi koli drugimi svojci ter obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki je bila vložena v njej ali v drugi državi članici (glej uvodno izjavo 17 te uredbe).

( 37 ) Glej uvodno izjavo 39 Uredbe Dublin III, ki natančneje navaja temeljne pravice, zagotovljene v členih 1, 4, 7, 18, 24 in 47 Listine.

( 38 ) Uredba Dublin III, poleg priznanja pravice do učinkovitega pravnega sredstva v nekaterih okoliščinah v členu 27(1), vsebuje pravico do dostopa do azilnega postopka (člen 3), pravico do obveščenosti (člen 4), pravico do izjave (člen 5). pravila v zvezi s pridržanjem (člen 28) in pravila o hrambi osebnih podatkov (člen 38),

( 39 ) Glej sodbe z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); z dne 7. junija 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410), in z dne 25. oktobra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).

( 40 ) Glej v zvezi s tem uvodne izjave 9, 13, 14, 16 in 19 Uredbe Dublin III.

( 41 ) Uvodna izjava 16 Uredbe Dublin III (moj poudarek).

( 42 ) Glej uvodni izjavi 13 in 14 te uredbe.

( 43 ) V skladu s členom 52(3) Listine.

( 44 ) Glej v zvezi s tem sodbo ESČP z dne 13. junija 1979, Marckx proti Belgiji (CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, točka 45). ESČP je tudi potrdilo, da „družinsko življenje“ ni omejeno na razmerje med „družinskimi člani“, kot so bili opredeljeni v členu 2 Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 109) (glej sodbo ESČP z dne 7. maja 2013, L. H. in V. S. proti Belgiji (CE:ECHR:2013:0507DEC006742910, točka 73)).

( 45 ) Glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2020, État belge (Združitev družine – mladoletni otrok) (C‑133/19, C‑136/19 in C‑137/19, EU:C:2020:577, točka 34).

( 46 ) V skladu s to določbo morajo države članice pri presoji otrokove koristi med drugim ustrezno upoštevati možnosti ponovne združitve družine.

( 47 ) Iz te določbe izhaja, da mora država članica, v kateri mladoletnik brez spremstva vloži prošnjo za mednarodno zaščito, za namene uporabe člena 8 Uredbe Dublin III čim prej sprejeti ustrezne ukrepe, da ugotovi, ali ima mladoletnik brez spremstva na ozemlju držav članic družinske člane, brate ali sestre ali sorodnike, pri čemer ščiti največjo korist otroka.

( 48 ) Glej sodbo z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi (C‑661/17, EU:C:2019:53, točka 89).

( 49 ) ESČP je razsodilo, da je treba mladoletnikom „zaradi njihovih posebnih potreb in izjemne ranljivosti“ zagotoviti večjo zaščito kot drugim prosilcem za azil. Javni organi jih morajo zaščititi in sprejeti ustrezne ukrepe v okviru svojih pozitivnih obveznosti iz člena 3 EKČP. Glej zlasti sodbi ESČP z dne 19. januarja 2012, Popov proti Franciji (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, točka 91), in z dne 4. novembra 2014, Tarakhel proti Švici (CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, točki 118 in 119).

( 50 ) Glej uvodno izjavo 13 Uredbe Rim III. Podobno glej Direktivo 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (UL 2013, L 180, str. 96; v nadaljevanju: Direktiva o sprejemu). V skladu s to direktivo, ki se uporablja za prosilce za mednarodno zaščito tudi med „dublinskim postopkom“ (glej uvodno izjavo 11 Uredbe Dublin III in člen 3 te direktive), države članice „upoštevajo poseben položaj ranljivih oseb“, vključno z mladoletniki in mladoletniki brez spremstva (člen 21), zlasti z „zagot[avljanjem] življenjsk[ega] standard[a], ki je primeren za psihični, duševni, duhovni, moralni in družbeni razvoj mladoletnika“ (člen 23).

( 51 ) Natančneje, v skladu s členom 24(2) Direktive o sprejemu se mladoletnika brez spremstva v rejniško družino, nastanitveni center s posebno oskrbo za mladoletnike ali v druge nastanitvene kapacitete, primerne za mladoletnike, načeloma namesti le, če nima odraslega sorodnika.

( 52 ) Glej uvodno izjavo 13 Uredbe Rim III.

( 53 ) Kadar ima mladoletnik brez spremstva družinskega člana v drugi državi članici, člen 8(1) Uredbe Dublin III določa, da se te osebe praviloma združijo. Podobno člen 23(5) Direktive o sprejemu med drugim določa, da morajo biti mladoletni prosilci pri svojih starših ali pri odrasli osebi, ki je odgovorna zanje – če je to v njihovo največjo korist.

( 54 ) Podobno iz člena 24(2) Direktive o sprejemu izhaja, da se prosilca za azil, ki je mladoletnik brez spremstva, če ima odraslega sorodnika v isti državi članici, namesti k takemu sorodniku – seveda če je to v njegovo največjo korist.

( 55 ) Direktiva Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 224, v nadaljevanju: Direktiva o združitvi družine).

( 56 ) Glej člen 33 (naslovljen „Prosto gibanje v državi članici“) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9; v nadaljevanju: Direktiva o pogojih).

( 57 ) Glej člen 10(3)(a) Direktive o združitvi družine.

( 58 ) Poleg tega se zdi malo verjetno, da bi se stric tožeče stranke (ki zakonito prebiva na Nizozemskem) lahko skliceval na določbe Direktive o združitvi družine, da bi tožeča stranka (njegov nečak) prišla k njemu in živela pri njem. V skladu s to direktivo imajo namreč državljani tretjih držav z zakonitim prebivališčem pravico le do združitve s svojim zakoncem, mladoletnimi otroki in otroki svojega zakonca v državi članici, v kateri prebivajo. Države članice lahko dovolijo (vendar k temu niso zavezane) tudi združitev z zunajzakonskim partnerjem, odraslimi vzdrževanimi otroki ali vzdrževanimi starejšimi sorodniki.

( 59 ) Glej člen 31(3) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60). Celoten postopek lahko traja do 21 mesecev (glej člen 31(5) te direktive). Države članice lahko seveda zagotovijo prednostno obravnavo prošenj, ki jih vložijo mladoletniki brez spremstva (glej člen 31(7)(b) iste direktive), vendar tega niso dolžne storiti.

( 60 ) V zvezi s tem se ne strinjam s stališčem grške vlade, da je dublinski postopek zgolj vmesni postopek in le ena od stopenj v celotnem postopku, skozi katerega gredo prosilci za azil od trenutka, ko zaprosijo za mednarodno zaščito, do odločitve o njihovi prošnji za azil. Menim, da so lahko posledice tega postopka za mladoletnike brez spremstva, zlasti če so še posebej mladi, dejansko zelo realne.

( 61 ) Glej po analogiji sodbo ESČP z dne 19. januarja 2012, Popov proti Franciji (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, točka 100). To drži še toliko bolj, če se država članica, v kateri je mladoletnik brez spremstva, sooča s posebno velikim številom prošenj za mednarodno zaščito in mu težko zagotovi vso oskrbo, ki bi jo zahtevala njegova največja korist.

( 62 ) Kot je razvidno iz člena 6(3) Uredbe Dublin III, morajo pristojni organi držav članic pri ugotavljanju največje koristi mladoletnika ustrezno upoštevati več dejavnikov, med katerimi je mnenje mladoletnika (v skladu z njegovo starostjo in zrelostjo) le eden.

( 63 ) Glej zlasti sodbo z dne 21. decembra 2011, N. S. in drugi (C‑411/10 in C‑493/10, EU:C:2011:865, točke od 64 do 69 in 108).

( 64 ) ESČP je priznalo, da je v zadevah v zvezi s priseljevanjem „izjemna ranljivost otroka odločilni dejavnik in prevlada nad [drugimi] preudarki“ (glej sodbo ESČP z dne 19. januarja 2012, Popov proti Franciji (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, točka 91).

( 65 ) Glej sodbo z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi (C‑661/17, EU:C:2019:53).

( 66 ) Vsekakor se lahko na to določbo sklicuje le država članica, v kateri je prosilec za azil vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Zato je razmeroma nepovezana z vprašanjem, ali ima prosilec za azil lahko pravno sredstvo zoper odločitev države članice, na katero je zahteva naslovljena (v kateri ni bila vložena in evidentirana nobena prošnja za azil).

( 67 ) Člen 3(2) izvedbene uredbe (moj poudarek). Glej tudi člen 22(1) Uredbe Dublin III.

( 68 ) Zlasti obstoj izkazanih družinskih vezi med mladoletnikom in njegovim domnevnim sorodnikom, prisotnost tega sorodnika na ozemlju te države članice, njegova sposobnost, da skrbi za mladoletnika, in ali bi bila ponovna združitev v največjo korist mladoletnika.

( 69 ) Glej na primer člen 6(3) Uredbe Dublin III, ki podrobno navaja vse pomembne dejavnike, ki jih je treba upoštevati pri ocenjevanju največjih koristi mladoletnika brez spremstva, ali člen 3(2) in člen 5(1) izvedbene uredbe, ki določata, da lahko država članica, na katero je zahteva naslovljena, zavrne zahtevo za sprejem šele „po opravljenih preverjanjih“ in kadar meni, da predložena dokazila ne pomenijo vzpostavitve njene pristojnosti. Glej tudi člen 12 izvedbene uredbe.

( 70 ) Na primer pravila v zvezi z rokom, v katerem mora država članica odgovoriti na zahtevo za sprejem (v členu 22(1) Uredbe Dublin III ali členu 5(2) izvedbene uredbe).

( 71 ) Glej med drugim pravila iz seznama A(I)(1) v Prilogi II k omenjeni Iivedbeni uredbi ki podrobno navaja različna dokazila, na katera se je mogoče sklicevati pri dokazovanju prisotnosti „družinskega člana“ ali „sorodnika“ prosilca, ki je mladoletnik brez spremstva.

( 72 ) Glej v zvezi s tem splošno načelo prava Unije o dobrem upravljanju, ki je med drugim navedeno v sodbi z dne 8. maja 2014, N. (C-604/12, EU:C:2014:302, točka 50).

( 73 ) Tako kot predložitvenemu sodišču (glej točko 26 teh sklepnih predlogov) se mi zdi očitno, da postopek poravnave iz člena 37(2) Uredbe Dublin III ni učinkovito pravno sredstvo v smislu člena 47 Listine. Čeprav je ta postopek nedvomno „[pomemben] tako za zadevne države članice kot za zadevne prosilce“ (glej uvodno izjavo 37 te uredbe), bi rad opozoril, da se (i) ta postopek izvede izključno na pobudo držav članic in ni na voljo prosilcem (niti jih na noben način ne vključuje) ter (ii) da ne poteka pred nepristranskim „sodiščem“, ki bi sankcioniralo nepravilno uporabo prava. Gre zgolj za dialog med različnimi upravami.

( 74 ) Glej po analogiji sodbo z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU in C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 290).

( 75 ) Glej opombo 95 teh sklepnih predlogov.

( 76 ) Sodišče tega vprašanja še ni obravnavalo, saj je v sodbi z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, točka 54), zgolj ugotovilo, da Uredba Dublin III „ne vsebuje […] posebnih postopkovnih jamstev, kadar […] država članica, ki izvede postopek določanja odgovorne države članice, ugotovi, da se ne opravi predaja prosilca drugi državi članici“ (to je kadar ni sprejeta „odločitev o predaji“ v smislu člena 27(1) te uredbe).

( 77 ) Glej razdelek A teh sklepnih predlogov.

( 78 ) To je jasno razvidno iz uvodne izjave 19 Uredbe Dublin III, v kateri je navedeno, da je bil člen 27(1) te uredbe sprejet, „[d]a se zagotovi učinkovita zaščita pravic zadevnih oseb“.

( 79 ) Glej sodbo z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca) (C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 77 in navedena sodna praksa).

( 80 ) V okviru uporabe Uredbe Dubli III namreč roki pomenijo več kot zgolj niz postopkovnih zaščitnih ukrepov. Če država članica ne spoštuje veljavnih rokov, lahko odgovornost za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito na koncu preide nanjo, namesto da bi bila naložena državi članici, ki je sicer določena z navedenim instrumentom (glej na primer tretji pododstavek člena 21(1) in člen 22(7) Uredbe Dublin III).

( 81 ) Glej uvodno izjavo 5 Uredbe Dublin III.

( 82 ) Glej v tem smislu uvodno izjavo 21 Uredbe Dublin III.

( 83 ) Glej sodbo z dne 25. oktobra 2017 (C‑201/16, EU:C:2017:805, točka 44).

( 84 ) Ugotavljam, da Uredba Dublin III, kot je trenutno oblikovana, v vsakem primeru dopušča zamude pri določanju odgovorne države članice v položajih, v katerih se država članica, ki daje zahtevo, odloči, da začne postopek poravnave v skladu s členom 37 Uredbe Dublin III. V nasprotju s primeri, ko prosilec za azil vloži pritožbo na sodišče, pa prosilec za azil v okviru tega postopka nima prav nobene besede.

( 85 ) Glej sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, točka 56).

( 86 ) Prav tam (točka 57).

( 87 ) Res je, da je Sodišče v sodbi z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi (C‑661/17, EU:C:2019:53), zavrnilo priznanje pravnega sredstva zoper odločitev države članice, da se ne sklicuje na diskrecijsko klavzulo iz člena 17(1) Uredbe Dublin III (prav tam, točka 79), zlasti ker cilj hitrega obravnavanja prošenj „zahteva, naj se število pravnih sredstev ne poveča“ (prav tam, točka 76). Vendar je Sodišče vztrajalo tudi pri dejstvu, da je tako odločitev vsekakor mogoče izpodbijati ob uporabi člena 27(1) navedene uredbe ob vložitvi pritožbe zoper odločitev o predaji, ki bi bila nazadnje sprejeta (prav tam, točki 78 in 79). Zato dvomim, da je Sodišče v tej sodbi menilo, da je treba od odobritve pravnega sredstva odvračati v vseh položajih, vključno s tistimi, v katerih – kot v obravnavani zadevi (glej točko 70 teh sklepnih predlogov) – sicer ne bi bilo možnosti, da se pred sodiščem izpodbijajo ugotovitve iz katere koli stopnje dublinskega postopka.

( 88 ) Glej po analogiji sodbo z dne 25. oktobra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, točka 44).

( 89 ) To je v obdobju dveh mesecev, določenem v členu 22 Uredbe Dublin III.

( 90 ) Takšne obveznosti vključujejo obveznost imenovanja osebnega zastopnika, ki zastopa in/ali pomaga mladoletniku brez spremstva v vseh postopkih, določenih v tej uredbi, obveznost omogočiti temu zastopniku dostop do spisa mladoletnika in obveznost vključiti ga „v največji možni meri“ v postopek določitve odgovorne države članice (glej v zvezi s tem člen 12(3) izvedbene uredbe).

( 91 ) Glej točko 66 teh sklepnih predlogov.

( 92 ) Glej uvodno izjavo 5 Uredbe Dublin III.

( 93 ) Glej poglavje VII Uredbe Dublin III, naslovljeno „Upravno sodelovanje“.

( 94 ) Glej uvodne izjave od 7 do 9 Uredbe Dublin III.

( 95 ) Glej uvodno izjavo 22 Uredbe Dublin III. Glej tudi den Heijer, M., „Remedies in the Dublin Regulation: Ghezelbash and Karim“, Common Market Law Review, 54, 2017, str. 869.

( 96 ) V skladu s to določbo se „postopek poravnave“ lahko začne na prošnjo ene same države članice. Vendar je jasno, da za člane odbora, imenovanega za reševanje spora, ki predstavljajo države članice, ki niso povezane z zadevo, ne veljajo enaki standardi ravnanja, kot bi veljali za nepristranskega sodnika, če bi imel prosilec za azil sam pravno sredstvo.

( 97 ) Popolnoma se strinjam s Komisijo in grško vlado, da pravila iz zakonodaje EU, ki se nanašajo na „upravno sodelovanje“, vsebujejo več zaščitnih ukrepov, katerih namen je zagotoviti varstvo pravic prosilcev za azil. Vendar menim, da ti zaščitni ukrepi ne izključujejo tega, da se mladoletniku brez spremstva, kot je tožeča stranka, vzporedno zagotovi učinkovito pravno sredstvo.

( 98 ) Res je, da je pravno sredstvo v primeru zahteve za ponovni sprejem po obsegu bolj omejeno kot pravno sredstvo v primeru zahteve za sprejem, glede na to, da je zahteve za ponovni sprejem mogoče podati le v položajih, ki so izrecno navedeni v členu 18(1), od (b) do (d), Uredbe Dublin III in da nacionalna sodišča ne bodo preverjala, ali je država članica, v kateri je bila vložena prva prošnja za mednarodno zaščito, pravilno uporabila „merila odgovornosti“ iz poglavja III Uredbe Dublin III (glej v tem smislu sodbo z dne 2. aprila 2019, H. in R. (C‑582/17 in C‑583/17, EU:C:2019:280, točka 68)). Vendar pa to po mojem mnenju ne spremeni dejstva, da „navihani“ mladoletnik brez spremstva (ki nezakonito potuje iz države članice A v državo članico B in zaprosi za mednarodno zaščito v obeh državah članicah) še vedno dobi možnost stopiti pred sodišče v državi članici B, medtem ko je „poslušni“ mladoletnik (ki tako kot tožeča stranka ostane v državi članici A) ne dobi.

( 99 ) Sodba z dne 24. novembra 2020 (C‑225/19 in C‑226/19, EU:C:2020:951, točka 52). Sodišče je razsodilo, da bi moral prosilec, ki mu je zavrnjena izdaja vizuma zaradi nasprotovanja države članice na podlagi enega od veljavnih razlogov za zavrnitev, imeti možnost seznaniti se s tem konkretnim razlogom pri tej državi članici. Za drug primer glej tudi sodbo z dne 25. oktobra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, točka 44), v kateri je Sodišče ugotovilo, da tako člen 27(1) Uredbe Dublin III (v povezavi z uvodno izjavo 19 te uredbe) kot tudi člen 47, prvi odstavek, Listine zahtevata, da se prosilcu za azil, čigar predaja v drugo državo članico je bila opravljena ob kršitvi šestmesečnega roka, določenega v členu 29(1) Uredbe Dublin III, da na voljo učinkovito in hitro pravno sredstvo.

( 100 ) Glej med drugim sodbe z dne 7. junija 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409); z dne 7. junija 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410), in z dne 25. oktobra 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).

( 101 ) Sodba z dne 23. januarja 2019 (C‑661/17, EU:C:2019:53, točke od 76 do 79).

( 102 ) Menim, da bi bilo mogoče razlago, predlagano v teh sklepnih predlogih, po analogiji uporabiti tudi za položaj, v katerem želi biti mladoletnik brez spremstva predan, ker ima v drugi državi članici „družinskega člana“ (člen 8(1) Uredbe Dublin III).

( 103 ) Glej sodbo z dne 13. novembra 2018, X in X (C‑47/17 in C‑48/17, EU:C:2018:900, zlasti izrek).

( 104 ) V skladu s členom 22(1) Uredbe Dublin III mora to storiti v dveh mesecih od datuma, ko je prejela „zahtevo za sprejem“.

( 105 ) V obravnavani zadevi menim, da je zavrnitev sprejema tožeče stranke od državnega sekretarja postala dokončna prav v navedenem trenutku.

( 106 ) Glej točko 71 oziroma 82 teh sklepnih predlogov.

( 107 ) Glej sodbo z dne 13. decembra 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, točka 26 in navedena sodna praksa).

( 108 ) Prav tam (točka 28 in navedena sodna praksa).

( 109 ) Glej po analogiji sodbo z dne 13. decembra 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, točka 31).

( 110 ) Glej razdelek B (točka 1) teh sklepnih predlogov.

( 111 ) Glej sodbo z dne 24. novembra 2020, Minister van Buitenlandse Zaken (C‑225/19 in C‑226/19, EU:C:2020:951, točka 43 in navedena sodna praksa).

( 112 ) Glej točko 85 teh sklepnih predlogov.

( 113 ) Glej točko 86 teh sklepnih predlogov.

( 114 ) Glej med drugim uvodno izjavo 13 Uredbe Rim III.

( 115 ) Zdi se mi, da so nizozemski organi v tem primeru storili prav to, glede na to, da so se grški organi odločili, da ne bodo obravnavali prošnje tožeče stranke za mednarodno zaščito, dokler poteka postopek v glavni stvari (glej točko 24 teh sklepnih predlogov).

( 116 ) Glej točko 83 teh sklepnih predlogov.