SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 21. oktobra 2021 *
„Predhodno odločanje  –  Skupni sistem davka na dodano vrednost (DDV)  –  Direktiva  
2006/112/ES  –  Členi od 167 do 171 in člen 178(a)  –  Pravica do odbitka DDV  –  Vračilo DDV 
davčnim zavezancem s sedežem v državi članici, ki ni država članica vračila  –  
Imetništvo računa  –  Direktiva 2008/9/ES  –  Zavrnitev zahtevka za vračilo  –  ‚Storniranje‘ računa  
s strani dobavitelja  –  Izdaja novega računa  –  Nov zahtevek za vračilo  –  Zavrnitev “
V zadevi C-80/20,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je 
vložilo Tribunalul Bucureşti (okrožno sodišče v Bukarešti, Romunija) z odločbo z dne 
19. decembra 2019 , ki je na Sodišče prispela 12. februarja 2020 , v postopku
Wilo Salmson France SAS
proti
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor 
Publice Bucureşti,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor 
Publice Bucureşti – Administraţia Fiscală pentru Contribuabili Nerezidenţi,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi E. Regan, predsednik senata, C. Lycourgos in I. Jarukaitis (poročevalec), sodnika,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
– za Wilo Salmson France SAS C. Apostu, avocată,
– za romunsko vlado E. Gane in R. I. Haţieganu, agentki,
SLZbirka odločb sodne prakse
* Jezik postopka: romunščina.
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                          1
– za Evropsko komisijo A. Armenia in R. Lyal, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 22. aprila 2021
izreka naslednjo
Sodbo
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 167 in 178 Direktive Sveta 
2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, 
L 347, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/45/EU z dne 13. julija 2010
(UL 2010, L 189, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva o DDV), ter člena 14(1)(a) Direktive Sveta 
2008/9/ES z dne 12. februarja 2008 o podrobnih pravilih za vračilo davka na dodano vrednost, 
opredeljenih v Direktivi 2006/112/ES, davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi članici 
vračila, ampak v drugi državi članici (UL 2008, L 44, str. 23).
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Wilo Salmson France SAS (v nadaljevanju: 
Wilo Salmson) na eni strani ter Agenţia Naţională de Administrare Fiscală – Direcţia Generală 
Regională a Finanţelor Publice Bucureşti (nacionalna agencija za davčno upravo –regionalna 
generalna direkcija za javne finance v Bukarešti, Romunija) in Agenţia Naţională de Administrare 
Fiscală – Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti – Administraţia Fiscală 
pentru Contribuabili Nerezidenţi (nacionalna agencija za davčno upravo – regionalna generalna 
direkcija za javne finance v Bukarešti – davčna uprava za davčne zavezance nerezidente, 
Romunija; v nadaljevanju skupaj: davčna organa) na drugi zaradi odločbe o zavrnitvi zahtevka za 
vračilo davka na dodano vrednost (DDV), ki ga je leta 2015 ta družba vložila v zvezi s pridobitvijo 
blaga leta 2012.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva o DDV
3 Člen 62 Direktive o DDV za namene te direktive opredeljuje „obdavčljivi dogodek“ kot „dogodek, 
s katerim so izpolnjeni pravni pogoji, potrebni za nastanek obveznosti obračuna DDV“, in določa, 
da „obveznost obračuna DDV nastane v trenutku, ko ima davčni organ po zakonu pravico 
zahtevati davek od osebe, ki ga je dolžna plačati, četudi se plačilo odloži“.
4 Člen 63 te direktive natančneje določa, da „[o]bdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna 
DDV nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene“.
5 Člen 167 navedene direktive določa, da „[p]ravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane 
obveznost za obračun odbitnega davka“.
2                                                                                                                  ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
6 Člen 168 iste direktive določa:
„Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni 
zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki 
ga je dolžan plačati, naslednje zneske:
(a)DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu 
jih bo opravil drug davčni zavezanec;
[…]“
7 Člen 169 Direktive o DDV določa:
„Razen odbitka iz člena 168 ima davčni zavezanec pravico do odbitka DDV iz omenjenega člena, 
če se blago in storitve uporabljajo za namene:
(a)transakcij v zvezi z dejavnostmi iz drugega pododstavka člena 9(1), opravljene zunaj države 
članice, v kateri je davek dolgovan ali plačan, v zvezi s katerimi bi imel pravico do odbitka 
DDV, če bi bile opravljene v tej državi članici;
[…]“
8 Člen 170 te direktive določa:
„Vsi davčni zavezanci, ki […] nimajo sedeža v državi članici, v kateri kupujejo blago in storitve ali 
uvažajo blago, obdavčeno z DDV, imajo pravico do vračila DDV pod pogojem, da se blago in 
storitve uporabljajo za:
(a)transakcije iz člena 169;
[…]“
9 Člen 171(1) navedene direktive v odstavku 1 določa, da se „[v]račilo DDV davčnim zavezancem, ki 
nimajo sedeža v državi članici, v kateri kupujejo blago in storitve ali uvažajo blago, obdavčeno 
z DDV, ampak v drugi državi članici, […] opravi v skladu s podrobnimi pravili iz Direktive 
[2008/9]“.
10 Člen 178(a) iste direktive določa:
„Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:
(a)za odbitke v skladu s členom 168(a) v zvezi z dobavo blaga ali opravljanjem storitev imeti 
račun, izdan v skladu z oddelki 3 do 6 poglavja 3 naslova XI […]“
11 Člen 178(a) Direktive 2006/112 je, preden je bil spremenjen z Direktivo 2010/45, določal:
„Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:
(a)za odbitke v skladu s členom 168(a) v zvezi z dobavo blaga in opravljanjem storitev imeti 
račun, izdan v skladu s členi 220 do 236 in členi 238, 239 in 240 […]“
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                  3SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
12 Člen 179 Direktive o DDV v prvem odstavku določa:
„Davčni zavezanec opravi odbitek tako, da od skupnega zneska DDV, dolgovanega za dano davčno 
obdobje, odšteje skupni znesek DDV, za katerega je v istem obdobju nastala pravica do odbitka, ki se 
uveljavlja v skladu z določbami člena 178.“
13 Naslov X te direktive, „Odbitki“, vsebuje poglavje 5 v zvezi s popravki odbitkov. V tem poglavju 
člen 185 navedene direktive v odstavku 1 določa:
„Popravek se zlasti opravi, če se po opravljenem obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za 
določitev zneska, ki se odbije, med drugim v primeru odpovedi nakupov ali znižanja cen.“
14 V istem poglavju člen 186 iste direktive določa, da „[d]ržave članice določijo podrobnosti 
[podrobna pravila] za uporabo členov 184 in 185“.
15 Člen 218 Direktive o DDV iz poglavja 3, naslovljenega „Fakturiranje“, naslova XI Direktive o DDV 
v zvezi z obveznostmi davčnih zavezancev in nekaterih oseb, ki niso davčni zavezanci, določa:
„Za namene te direktive države članice kot račune sprejmejo vse dokumente ali sporočila na papirju ali 
v elektronski obliki, ki izpolnjujejo pogoje, določene v tem poglavju.“
16 Člen 219 te direktive določa:
„Enako kot račun se obravnava vsak dokument ali sporočilo, ki spreminja prvotni račun in se nanj 
izrecno in nedvoumno nanaša.“
Direktiva 2008/9
17 Člen 1 Direktive 2008/9 določa, da ta direktiva „določa podrobna pravila za vračilo [DDV] v skladu 
s členom 170 [Direktive o DDV] davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi članici vračila in 
izpolnjujejo pogoje iz člena 3“ te direktive.
18 Člen 2 te direktive vsebuje te opredelitve:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
3.‚obdobje vračila‘ je obdobje iz člena 16, za katerega se vloži zahtevek za vračilo;
[…]
5.,vlagatelj‘ je davčni zavezanec, ki nima sedeža v državi članici vračila in vlaga zahtevek za 
vračilo.“
19 Člen 3 navedene direktive določa, da se ta direktiva uporablja za vsakega davčnega zavezanca, ki 
nima sedeža v državi članici vračila in izpolnjuje pogoje, ki so našteti v tem členu.
4                                                                                                                  ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
20 Člen 5 iste direktive določa:
„Vsaka država članica davčnemu zavezancu, ki nima sedeža v državi članici vračila, povrne DDV, 
ki je bil zaračunan za blago, ki so mu ga dobavili, ali za storitve, ki so jih zanj opravili drugi davčni 
zavezanci v tej državi članici […], če se takšno blago in storitve uporabijo za naslednje transakcije:
(a)transakcije iz člena 169(a) in (b) [Direktive o DDV];
[…]
Brez poseganja v člen 6 se, za namene te direktive, […] upravičenost do [zahtevka do] vračila 
[vstopnega DDV] določi v skladu z [Direktivo o DDV], kakor se uporablja v državi članici vračila.“
21 Člen 8 Direktive 2008/9 v odstavku 2 določa:
„Poleg podatkov iz odstavka 1 mora zahtevek za vračilo za vsako državo članico vračila in za vsak račun 
ali uvozni dokument vsebovati naslednje podatke:
[…]
(d) datum in številko računa ali uvoznega dokumenta;
[…]“
22 Člen 10 te direktive določa:
„Brez poseganja v zahtevo po informacijah iz člena 20 lahko država članica vračila od vlagatelja 
zahteva, da hkrati z zahtevkom za vračilo v elektronski obliki predloži kopijo računa ali uvoznega 
dokumenta, če je na računu ali uvoznem dokumentu davčna osnova v višini najmanj 1000 EUR ali 
v protivrednosti v nacionalni valuti. Vendar pa je v primeru računa za gorivo prag 250 EUR ali 
protivrednost v nacionalni valuti.“
23 Člen 13, prvi odstavek, navedene direktive določa:
„Če se po predložitvi zahtevka za vračilo odbitni delež prilagodi [popravi] v skladu s členom 175 
[Direktive o DDV], vlagatelj predloži popravek zneska, ki je predmet zahtevka ali ki je že povrnjen.“
24 Člen 14 iste direktive v odstavku 1(a) določa:
„Zahtevek za vračilo se nanaša na:
(a)nakupe blaga ali storitev, ki so bili zaračunani v obdobju vračila, pod pogojem, da je obveznost 
obračuna DDV nastala pred obdobjem ali v obdobju izdajanja računov, ali za katere je 
obveznost obračuna DDV nastala v obdobju vračila, pod pogojem, da so bili nakupi 
zaračunani pred [nastankom] obveznost[i] obračuna davka […]“
25 Člen 15(1) Direktive 2008/9 določa:
„Zahtevek za vračilo je treba državi članici, kjer ima vlagatelj sedež, predložiti najpozneje 
30. septembra koledarskega leta, ki sledi obdobju vračila. Zahtevek za vračilo velja za predloženega le, 
če je vlagatelj navedel vse podatke iz členov 8, 9 in 11.“
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                  5SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
26 Člen 20 Direktive 2008/9 določa:
„1. Če država članica vračila presodi, da nima na voljo dovolj ustreznih informacij, na podlagi 
katerih bi se lahko odločila glede celotnega zahtevka za vračilo ali dela tega zahtevka, lahko […] 
zlasti od vlagatelja ali od pristojnih organov države članice, kjer ima vlagatelj sedež, […] zahteva 
dodatne informacije. […]
Država članica vračila lahko po potrebi od vlagatelja zahteva še druge dodatne informacije.
[…]
2.Državi članici vračila morajo biti zagotovljene dodatne informacije, zahtevane na podlagi 
odstavka 1, v enem mesecu od datuma, ko oseba, kateri je zahteva za informacije namenjena, 
le-to prejme.“
27 Člen 23 navedene direktive določa:
„1. Če je zahtevek za vračilo zavrnjen v celoti ali deloma, država članica vračila o svoji odločitvi 
uradno obvesti vlagatelja in ga hkrati obvesti o vzrokih za zavrnitev.
2.Vlagatelj lahko v primeru zavrnitve zahtevka za vračilo vloži pritožbo pri pristojnih organih 
države članice vračila, in sicer v obliki in v rokih, ki veljajo za pritožbe glede zahtevkov za vračilo, 
ki jih vložijo osebe s sedežem v tej državi članici.
[…]“
Romunsko pravo
28 Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal (zakon št. 571/2003 o davčnem zakoniku) (Monitorul 
Oficial al României, del I, št. 927 z dne 23. decembra 2003 ) je v različici, ki se uporablja za spor 
o glavni stvari (v nadaljevanju: davčni zakonik), v členu 145(2) določal:
„2. Vsak davčni zavezanec ima pravico do odbitka DDV za nakup, če se ta uporabi za potrebe 
naslednjih transakcij:
(a)obdavčenih transakcij;
(b)transakcij, ki izhajajo iz gospodarskih dejavnosti, za katere se šteje, da je kraj 
dobave/opravljanja storitev v tujini, v primeru, v katerem bi bil davek odbiten, če bi bile te 
transakcije opravljene v Romuniji;
[…]“
6                                                                                                                  ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
29 Člen 146 davčnega zakonika je v odstavku 1(a) določal:
„Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:
(a)za dolgovani ali plačani davek za blago, ki mu ga je neki davčni zavezanec dobavil ali mu ga 
mora dobaviti, oziroma za storitve, ki jih je zanj neki davčni zavezanec opravil ali jih mora zanj 
opraviti, mora imeti račun, ki je bil izdan v skladu z določbami člena 155 […]“
30 Člen 147b(1)(a) tega zakonika je določal, da „je davčni zavezanec, ki nima sedeža v Romuniji, 
ampak v drugi državi članici, ter ki ni identificiran in se mu ni treba identificirati za DDV 
v Romuniji, […] lahko upravičen do vračila plačanega [DDV] za uvoz in za pridobitev blaga ali 
storitev v Romuniji“.
31 Z Hotărârea Guvernului nr. 44/2004 (vladna uredba št. 44/2004) (Monitorul Oficial al României, 
del I, št. 112 z dne 6. februarja 2004 ) se odobrijo podrobna pravila za izvajanje davčnega zakonika, 
ki so navedena v prilogi k tej uredbi. V različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, se ta 
podrobna pravila (v nadaljevanju: podrobna pravila za izvajanje) v točki 49 nanašajo na člen 147b 
davčnega zakonika, ki je veljal takrat. V tej točki 49 je v odstavku 1 določeno:
„V skladu s členom 147b(l)(a) davčnega zakonika je vsak davčni zavezanec, ki nima sedeža v Romuniji, 
ampak v drugi državi članici, lahko upravičen do vračila plačanega [DDV] za uvoz in za pridobitve 
blaga ali storitev v Romuniji.“
32 V navedeni točki 49 je v odstavku 15(a) določeno, da se zahtevek za vračilo nanaša na „nakupe 
blaga ali storitev, ki so bili zaračunani v obdobju vračila in plačani pred datumom vložitve 
zahtevka za vračilo“ in da se „[r]ačuni, ki niso bili plačani pred datumom vložitve zahtevka za 
vračilo, […] vključijo v zahtevke za vračilo za obdobja, v katerih so bili plačani“.
33 V točki 49(16) podrobnih pravil za izvajanje je navedeno, da se lahko „poleg transakcij iz 
odstavka 15 […] zahtevek za vračilo nanaša tudi na račune ali uvozne dokumente, ki niso bili 
vključeni v prejšnje zahtevke za vračilo, če se nanašajo na transakcije, opravljene v zadevnem 
koledarskem letu“.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
34 Družba Pompes Salmson SAS, ki ima sedež gospodarske dejavnosti v Franciji, je leta 2012 pri 
družbi ZES Zollner Electronic SRL (v nadaljevanju: Zollner), ki ima sedež v Romuniji in je tam 
identificirana za DDV, kupila proizvodno opremo. Ker je družba Pompes Salmson to opremo 
dala na voljo družbi Zollner, da bi jo ta uporabila za proizvodnjo blaga, ki bi ji ga morala pozneje 
dobaviti, to blago ni zapustilo romunskega ozemlja.
35 Istega leta je družba Zollner izdala račune za te nakupe, v katere je bil vključen DDV. Družba 
Pompes Salmson je na njihovi podlagi zahtevala vračilo DDV, plačanega v Romuniji za obdobje od 
1. januarja do 31. decembra 2012 , v skladu z Direktivo 2008/9 in členom 147b(1)(a) davčnega 
zakonika v povezavi s točko 49 podrobnih pravil za izvajanje. Ta zahtevek je bil zavrnjen 
z odločbo z dne 14. januarja 2014 „iz razlogov, povezanih z dokumenti, priloženimi zahtevku, in 
zaradi neskladnosti priloženih računov“ (v nadaljevanju: odločba z dne 14. januarja 2014 ). Družba 
Zollner je zato stornirala račune, ki so bili prvotno izdani leta 2012. Leta 2015 je za iste nakupe 
izdala nove račune.
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                  7SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
36 Leta 2014 se je družba Pompes Salmson združila z družbo Wilo France SAS. Novi subjekt 
s poimenovanjem Wilo Salmson France, ki je nastal s to združitvijo in ki je prevzel vse pravice ter 
obveznosti družbe Pompes Salmson, je leta 2015 na podlagi novih računov, ki jih je izdala družba 
Zollner, vložil nov zahtevek za vračilo DDV, ki je bil plačan v Romuniji ob nakupu zadevne 
opreme, in sicer za obdobje med 1. avgustom in 31. oktobrom 2015. Romunski organi so ta 
zahtevek zavrnili z odločbo z dne 12. maja 2016 z obrazložitvijo, da družba Wilo Salmson ni 
spoštovala točke 49(16) podrobnih pravil za izvajanje in je že zahtevala vračilo DDV, ki je bil 
naveden na teh računih.
37 Družba Wilo Salmson je zoper to odločbo vložila ugovor pri Direcţia Generală Regională 
a Finanţelor Publice Bucureşti – Administraţia Fiscală pentru Contribuabili Nerezidenţi 
(regionalna generalna direkcija za javne finance v Bukarešti – davčna uprava za davčne zavezance 
nerezidente, Romunija). Ta ugovor je bil z odločbo z dne 2. septembra 2016 zavrnjen 
z obrazložitvijo, da je bil DDV, katerega vračilo je bilo zahtevano, predmet predhodnega zahtevka 
za vračilo in da transakcije, za katere je bilo zahtevano vračilo, niso izhajale iz leta 2015, ampak iz 
leta 2012.
38 Ta družba je zato pri predložitvenem sodišču, Tribunalul Bucureşti (okrožno sodišče v Bukarešti, 
Romunija), vložila tožbo za odpravo te odločbe z dne 2. septembra 2016 in za odpravo odločbe 
z dne 12. maja 2016 , s katero je bil zavrnjen zahtevek za vračilo zneska 449.538,38 romunskih 
levov (RON) (približno 91.310 EUR), ki je pomenil DDV, katerega vračilo je bilo zahtevano za 
obdobje med 1. avgustom 2015 in 31. oktobrom 2015.
39 Predložitveno sodišče navaja, da mora ugotoviti, ali je leta 2015 mogoče doseči vračilo DDV, ki je 
bil plačan za nakupe, ki so bili opravljeni leta 2012 in za katere so bili veljavni davčni računi izdani 
šele leta 2015. Meni, da je položaj družbe Wilo Salmson neobičajen glede na primere, ki jih določa 
Direktiva 2008/9, ali primere, ki jih je Sodišče že preučilo, ker so bili računi, ki jih je družba Zollner 
izdala leta 2012, zaradi njihove nepravilnosti, ki naj bi jo ugotovili romunski davčni organi, 
razveljavljeni s storniranjem, ker so bili za iste nakupe veljavni računi izdani šele leta 2015, ker je 
družba Wilo Salmson pravico do vračila uveljavljala z zahtevkom za vračilo, ki ga je vložila 
leta 2015 in ki je vseboval račune, izdane leta 2015, in ker ta družba do tedaj ni prejela zahtevanega 
vračila.
40 Trdi, da Direktiva o DDV ne ureja roka za uveljavljanje pravice do odbitka in da je torej treba 
pojasniti, ali se lahko datum, od katerega ta rok teče, določi izključno glede na datum dobave 
zadevnega blaga, ne da bi se upoštevale nobene druge upoštevne okoliščine. Glede na 
člena 167 in 178 te direktive ter dejstvo, da imetnik te pravice nima nadzora nad izdajo računa, bi 
moralo Sodišče pojasniti, ali se lahko glede na člen 14(1)(a), prvi primer, Direktive 2008/9 
zahtevek za vračilo DDV nanaša na nakupe blaga ali storitev, ki so bili zaračunani v obdobju 
vračila, ne glede na to, ali je obveznost obračuna s tem povezanega DDV nastala v tem obdobju ali 
prej.
41 V zvezi s prvima dvema vprašanjema navaja, da romunska davčna organa nista razlikovala med 
datumom izdaje računov kot postopkovnim elementom in datumom nastanka obveznosti 
obračuna DDV kot vsebinskim elementom, čeprav bi morala ta datuma ustvarjati različne učinke 
z davčnega vidika in pravice do odbitka ne bi bilo mogoče uveljavljati brez računa, izdanega 
v skladu z zakonskimi zahtevami. Čeprav bi bilo sicer nujno, da bi obveznost obračuna DDV 
nastala pred izdajo računa ali v trenutku njegove izdaje, pa naj bi bil pri vložitvi zahtevka za 
vračilo vendarle upošteven trenutek izdaje računa.
8                                                                                                                  ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
42 V zvezi s tretjim in četrtim vprašanjem navaja, da sta romunska davčna organa menila, da računi, 
ki so bili izdani leta 2015 za nakupe, opravljene leta 2012, niso mogli biti predmet zahtevka za 
vračilo v zvezi z letom 2015 zaradi obstoja prejšnjih računov. Te račune naj bi sicer družba 
Zollner enostransko stornirala, kar naj bi imelo učinke razveljavitve, imetnik pravice do odbitka 
pa naj ne bi imel nobenega pravnega sredstva za to, da bi dobavitelja zavezal k izdaji novega 
računa.
43 Poleg tega bi morala glede na člena 169 in 178 Direktive o DDV, člen 14(1)(a), prvi primer, 
Direktive 2008/9 in potrebo, da subjekt ima veljaven račun za možnost uveljavljanja pravice do 
vračila, zahtevek za vračilo DDV temeljiti izključno na računih, izdanih med „obdobjem vračila“, 
pri čemer je edini pogoj ta, da je obveznost obračuna DDV nastala pred izdajo računa ali hkrati 
z njegovo izdajo.
44 Ker je družba Zollner račune, izdane leta 2012, stornirala, so se lahko posledično le z novimi 
računi, izdanimi leta 2015, dokazovali nakupi in le na njih je lahko temeljil zahtevek za vračilo iz 
postopka v glavni stvari. Zato bi po mnenju predložitvenega sodišča morali samo ti 
zadnjenavedeni računi pomeniti „postopkovno navezno okoliščino“, ki omogoča vložitev 
zahtevka za vračilo v skladu z Direktivo 2008/9.
45 V teh okoliščinah je Tribunalul București (okrožno sodišče v Bukarešti) prekinilo odločanje in 
Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.Razlaga člena 167 v povezavi s členom 178 [Direktive O DDV]: ali obstaja razlika med časom 
nastanka in časom uveljavljanja pravice do odbitka glede na način, kako deluje sistem DDV?
Za to je treba pojasniti, ali se pravica do odbitka DDV lahko uveljavlja brez (veljavnega) 
davčnega računa, izdanega za opravljene nakupe blaga.
2.Razlaga istih določb v povezavi z določbami člena 14(1)(a), prvi [primer], Direktive 2008/9: 
katera je postopkovna navezna okoliščina za oceno pravilnosti uveljavljanja pravice do vračila 
DDV?
Za to je treba pojasniti, ali je mogoče vložiti zahtevek za vračilo DDV, če je obveznost 
obračuna DDV nastala pred ‚obdobjem vračila‘, račun pa je bil izdan v obdobju vračila.
3.Razlaga istih določb člena 14(1)(a), prvi [primer], Direktive 2008/9 v povezavi 
s členoma 167 in 178 [Direktive o DDV]: kakšni so učinki razveljavitve in izdaje novih 
računov za nakupe blaga pred ‚obdobjem vračila‘ na uveljavljanje pravice do vračila DDV 
v zvezi s temi nakupi?
Za to je treba pojasniti, ali se mora uveljavljanje pravice upravičenca, da zahteva vračilo DDV 
za nakupe – če dobavitelj razveljavi prvotno izdane račune za nakupe blaga in pozneje izda 
nove račune – nanašati na datum novih računov. To se nanaša na okoliščine, ko upravičenec 
ne more vplivati na razveljavitev prvotnih računov in izdajo novih računov, ampak je to 
izključno diskrecijska pravica dobavitelja.
4.Ali nacionalna zakonodaja lahko za vračilo DDV, odobreno v skladu z Direktivo [2008/9], 
določi pogoj obveznosti obračuna DDV, če je bil pravilen račun izdan v obdobju vložitve 
zahtevka?“
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                  9SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
Vprašanja za predhodno odločanje
Dopustnost
46 Romunska vlada trdi, da postavljena vprašanja niso dopustna. Po eni strani naj bi vprašanja 
temeljila na napačni in nepopolni predstavitvi dejstev, na katerih temelji spor o glavni stvari, 
zaradi česar naj bi vprašanja, če bi bila ta popravljena in upoštevana v celoti, postala neuporabna 
in neupoštevna za rešitev spora o glavni stvari. Po drugi strani naj bi bila ta predstavitev omejena 
na ponovitev stališča ene od strank v navedenem sporu, s čimer naj predložitveno sodišče ne bi 
izpolnilo svoje obveznosti razjasnitve dejanskega stanja pred predložitvijo zadeve Sodišču in 
navedbe razlogov, iz katerih se sprašuje o razlagi prava Unije ter meni, da je odgovor Sodišča 
potreben za rešitev spora, o katerem odloča.
47 Na prvem mestu je treba opozoriti, da člen 267 PDEU vzpostavlja postopek neposrednega 
sodelovanja med Sodiščem in sodišči držav članic. V okviru tega postopka, ki temelji na jasni 
ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, je za ugotavljanje in presojo zadevnega 
dejanskega stanja pristojno nacionalno sodišče, ki mora ob upoštevanju posebnosti zadeve 
presoditi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot upoštevnost 
vprašanj, ki jih predloži Sodišču, medtem ko je Sodišče pristojno zgolj za odločitev o razlagi ali 
veljavnosti akta Unije glede na dejansko in pravno stanje, kot ga je opisalo predložitveno sodišče 
(glej v tem smislu sodbi z dne 20. decembra 2017 , Schweppes , C-291/16 , EU:C:2017:990 , 
točka 21in navedena sodna praksa, ter z dne 20. aprila 2021 , Repubblika , C-896/19 , 
EU:C:2021:311 , točka 28in navedena sodna praksa).
48 Sodišče je zato načeloma zavezano odločiti, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago ali 
veljavnost pravila prava Unije (sodbi z dne 16. junija 2015 , Gauweiler in drugi , C-62/14 , 
EU:C:2015:400 , točka 24in navedena sodna praksa, in z dne 15. julija 2021 , The Department for 
Communities in Northern Ireland , C-709/20 , EU:C:2021:602 , točka 54in navedena sodna praksa).
49 Ker torej za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti, lahko Sodišče 
odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga postavi nacionalno sodišče, zavrne samo, če 
je očitno, da zaprošena razlaga ali presoja veljavnosti pravila Unije nima nobene zveze z dejanskim 
stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo 
dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej 
v tem smislu sodbi z dne 16. junija 2015 , Gauweiler in drugi , C-62/14 , EU:C:2015:400 , točka 25in 
navedena sodna praksa, in z dne 15. julija 2021 , The Department for Communities in Northern 
Ireland , C-709/20 , EU:C:2021:602 , točka 55in navedena sodna praksa).
50 V obravnavanem primeru trditve, ki jih romunska vlada navaja v dokaz o nekoristnosti 
postavljenih vprašanj za rešitev spora o glavni stvari, temeljijo na graji presoje predložitvenega 
sodišča glede dejanskega stanja, ki naj bi bila napačna in pomanjkljiva. Vendar Sodišče ni 
pristojno, da bi podvomilo o tej presoji, za katero je v tem postopku pristojno nacionalno sodišče. 
Te trditve zato ne morejo zadoščati, da bi se ovrgla domneva upoštevnosti, navedena v prejšnji 
točki (glej po analogiji sodbo z dne 16. junija 2015 , Gauweiler in drugi , C-62/14 , EU:C:2015:400 , 
točka 26in navedena sodna praksa).
51 Na drugem mestu, v delu, v katerem romunska vlada ugotavlja, da so dejstva, ki jih je predstavilo 
predložitveno sodišče, ponovitev trditev ene od strank v postopku v glavni stvari, je treba navesti, 
da zgolj ta okoliščina, tudi če bi bila dokazana, ne dokazuje, da to sodišče s tem ni izpolnilo svoje 
obveznosti, da v predložitveni odločbi v skladu s členom 94 Poslovnika Sodišča navede dejanske 
10                                                                                                                ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
okoliščine, na katerih vprašanja temeljijo, in razloge, iz katerih se sprašuje o razlagi določb prava 
Unije, ki so navedene v postavljenih vprašanjih, in iz katerih je po njegovem mnenju odgovor za 
rešitev spora, o katerem odloča, potreben odgovor Sodišča.
52 Nasprotno, kot je razvidno iz točk od 39 do 44 te sodbe, je iz predložitvene odločbe mogoče 
razumeti razloge, iz katerih se predložitveno sodišče sprašuje o obsegu različnih določb Direktive 
o DDV in Direktive 2008/9, prav tako pa ta odločba vsebuje dovolj napotkov, ki Sodišču 
omogočajo, da mu zagotovi elemente za razlago prava Unije, ki jih potrebuje za rešitev spora, 
o katerem odloča.
53 V zvezi s tem je treba tudi opozoriti, da niti člen 267 PDEU niti nobena druga določba prava Unije 
ne zahtevata in ne prepovedujeta, da bi predložitveno sodišče po razglasitvi sodbe, izdane 
v postopku predhodnega odločanja, spremenilo dejanske in pravne ugotovitve, do katerih je prišlo 
v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe, če to sodišče zagotovi polni učinek razlage 
prava Unije, ki jo je podalo Sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2016 , Ognyanov , 
C-614/14 , EU:C:2016:514 , točke od 28 do 30).
54 Glede na navedeno je treba ugotoviti, da so postavljena vprašanja dopustna.
Vsebinska presoja
Uvodne ugotovitve
55 Uvodoma je treba navesti, da predložitveno sodišče, ki ima edino na voljo vse upoštevne podatke 
o dejanskem stanju in o nacionalnem pravu, Sodišče sprašuje o razlagi določb Direktive 2006/112 
v različici, ki izhaja iz sprememb, ki so bile uvedene z Direktivo 2010/45 in ki so se v skladu 
s členom 2(1), drugi pododstavek, te direktive uporabljale od 1. januarja 2013 .
56 Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da so bile dobave blaga, na katere se nanaša spor o glavni 
stvari, opravljene leta 2012, da so bili dokumenti, ki so se šteli za račune v zvezi s temi dobavami, 
sestavljeni leta 2012, nato pa so se z odločbo z dne 14. januarja 2014 šteli za „neskladne“ ter bili 
leta 2014 ali 2015 stornirani, in da so bili nazadnje leta 2015 izdani novi dokumenti, ki so se šteli 
za račune v zvezi z istimi dobavami.
57 Dalje, na eni strani v skladu s členom 63 Direktive o DDV obdavčljivi dogodek in s tem obveznost 
obračuna DDV nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene. Na drugi strani je pravica 
do odbitka, ki je določena z Direktivo o DDV in ustreza pravici do vračila (sodba z dne 
21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 36in navedena sodna praksa), tako 
z vsebinskega kot časovnega vidika neposredno povezana z obveznostjo obračuna vstopnega DDV, 
ki je dolgovan oziroma je bil plačan za blago in storitve (glej v tem smislu sodbo z dne 
27. junija 2018 , Varna Holideis , C-364/17 , EU:C:2018:500 , točka 22), saj člen 167 te direktive 
določa, da pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega 
davka.
58 Člena 64 in 65 Direktive o DDV tudi določata različna pravila glede nastanka obveznosti obračuna 
davka, ki se uporabljajo v okoliščinah, ki so določene v teh členih, medtem ko člen 66 te direktive 
državam članicam dopušča, da z odstopanjem od členov od 63 do 65 določijo, da obveznost 
obračuna davka za nekatere transakcije ali za nekatere kategorije davčnih zavezancev nastane 
v enem od trenutkov, ki jih določa člen 66.
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                11SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
59 Predložitveno sodišče bo moralo torej ob upoštevanju vseh dejanskih elementov in elementov 
nacionalnega prava, ki jih ima na voljo, preveriti, ali se za razrešitev vsakega od različnih vidikov 
spora, o katerem odloča, uporabljajo prav določbe Direktive 2006/112, ki izhajajo iz sprememb, 
uvedenih z Direktivo 2010/45.
60 V zvezi s tem je treba vseeno pojasniti, da se edina sprememba določbe Direktive 2006/112, ki je 
bila uvedena z Direktivo 2010/45 in ki je upoštevna za analizo te zadeve s strani Sodišča, nanaša na 
člen 178(a) Direktive 2006/112, to je določbo, ki pred to spremembo ni napotovala na imetništvo 
računa, „izdanega v skladu z določbami naslova XI, poglavje 3, od (3) do (6)“, Direktive o DDV, 
temveč na imetništvo računa, izdanega „v skladu s členi 220 do 236 in členi 238, 239 in 240“ 
Direktive 2006/112.
61 Čeprav gre v teh dveh primerih res za napotilo na določbe teh posameznih direktiv, ki v bistvenem 
določajo okoliščine in pogoje, v katerih je treba izdajati račune, njihovo vsebino, možnost izdajanja 
ali posredovanja elektronskih računov ter možnost držav članic, da pod določenimi pogoji 
sprejmejo ukrepe za poenostavitev, pa te določbe niso enake. Njihove vsebinske razlike sicer ne 
vplivajo na analizo, ki jo mora opraviti Sodišče v tej zadevi, tako da bodo odgovori, ki bodo dani 
v tej sodbi, uporabni, tudi če bi predložitveno sodišče na koncu ugotovilo, da ena ali več spornih 
točk, o katerih mora odločiti, ne spada na časovno področje uporabe določb Direktive o DDV, 
ampak na področje uporabe določb iz različice Direktive 2006/112, ki je veljala pred 
spremembami, uvedenimi z Direktivo 2010/45.
Prvo vprašanje
62 Glede prvega postavljenega vprašanja je treba najprej ugotoviti, da se v postopku v glavni stvari 
obravnava položaj davčnega zavezanca, ki ima sedež v državi članici, ki ni država članica, v kateri 
so bili opravljeni zadevni nakupi blaga. Zadeva iz postopka v glavni stvari se tako ne nanaša na 
pravico do odbitka DDV, ki je določena v členu 168 Direktive o DDV, ampak na pravico do 
vračila tega davka, kot je določena v členu 170 te direktive, ki napotuje na transakcije iz člena 169 
te direktive.
63 Prav tako je treba opozoriti, da člen 171 navedene direktive v odstavku 1 določa, da se vračilo DDV 
davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi članici, v kateri kupujejo blago in storitve ali 
uvažajo blago, obdavčeno z DDV, ampak v drugi državi članici, opravi v skladu s podrobnimi 
pravili iz Direktive 2008/9. Namen te direktive pa ni niti določitev pogojev za uveljavljanje 
pravice do vračila niti določitev obsega te pravice. Člen 5, drugi odstavek, te direktive namreč 
določa, da se brez poseganja v člen 6 za namene te direktive upravičenost do zahtevka do vračila 
vstopnega DDV določi v skladu z Direktivo o DDV, kakor se uporablja v državi članici vračila 
(sodba z dne 21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 35).
64 V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali 
je treba člene od 167 do 171 in 178 Direktive o DDV ter Direktivo 2008/9 razlagati tako, da lahko 
pravico do vračila DDV, s katerim je bila obdavčena dobava blaga, uveljavlja davčni zavezanec, ki 
nima sedeža v državi članici vračila, ampak v drugi državi članici, če ta davčni zavezanec nima 
računa v smislu Direktive o DDV v zvezi z nakupom zadevnega blaga.
65 Namen Direktive 2008/9 je v skladu z njenim členom 1 določiti podrobna pravila za vračilo DDV, 
ki je določeno v členu 170 Direktive o DDV, davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi 
članici vračila in ki izpolnjujejo pogoje iz člena 3 te prve direktive, pri čemer pa se pogoji za 
12                                                                                                                ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
uveljavljanje pravice do vračila in obseg te pravice v skladu z določbami te direktive, kot je bilo že 
opozorjeno v točki 63 te sodbe, določijo v skladu z Direktivo o DDV, kakor se uporablja v državi 
članici vračila.
66 Pravica davčnega zavezanca, ki ima sedež v neki državi članici, do pridobitve vračila DDV, 
plačanega v drugi državi članici, kot jo ureja Direktiva 2008/9, tako ustreza pravici – ki je bila 
v njegovo korist uvedena z Direktivo o DDV – da odbije vstopni DDV, ki ga je plačal v svoji 
državi članici (sodbi z dne 21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 36in 
navedena sodna praksa, ter z dne 17. decembra 2020 , Bundeszentralamt für Steuern , C-346/19 , 
EU:C:2020:1050 , točka 36in navedena sodna praksa).
67 Poleg tega tako kot pravica do odbitka tudi pravica do vračila pomeni temeljno načelo skupnega 
sistema DDV, ki ga je vzpostavila zakonodaja Unije in katerega namen je podjetniku v celoti 
olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. 
Skupni sistem DDV tako zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih 
dejavnosti, ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti načeloma same 
obdavčene z DDV (sodbi z dne 2. maja 2019 , Sea Chefs Cruise Services , C-133/18 , 
EU:C:2019:354 , točka 35 in navedena sodna praksa, ter z dne 17. decembra 2020 , 
Bundeszentralamt für Steuern , C-346/19 , EU:C:2020:1050 , točka 45).
68 Pravica do odbitka – in zato do vračila – je sestavni del mehanizma DDV in načeloma ne sme biti 
omejena. Natančneje, ta pravica se izvršuje takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne 
transakcije (sodbi z dne 2. maja 2019 , Sea Chefs Cruise Services , C-133/18 , EU:C:2019:354 , 
točka 36in navedena sodna praksa, ter z dne 17. decembra 2020 , Bundeszentralamt für Steuern , 
C-346/19 , EU:C:2020:1050 , točka 46).
69 Pravica do vračila DDV je tako kot pravica do odbitka DDV vendarle pogojena s spoštovanjem 
tako vsebinskih kot formalnih zahtev ali pogojev (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2018 , 
Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 40in navedena sodna praksa).
70 Glede vsebinskih zahtev ali pogojev, ki urejajo uveljavljanje te pravice do vračila, iz člena 169(a) in 
člena 170 te direktive izhaja, da mora biti zadevna oseba, da bi bila upravičena do vračila, po eni 
strani „davčni zavezanec“ v smislu te direktive, ki nima sedeža v državi članici, v kateri kupuje 
blago ali storitve, ali uvaža blago, obdavčeno z DDV, in na drugi strani, da je ta davčni zavezanec 
blago ali storitve, na katere opira pravico do vračila DDV, uporabil za potrebe svojih izstopnih 
transakcij, ki so bile opravljene zunaj države članice, v kateri je bil ta davek dolgovan ali plačan, in 
na podlagi katerih je nastala pravica do odbitka, če so bile opravljene v tej državi članici (glej v tem 
smislu sodbo z dne 2. maja 2019 , Sea Chefs Cruise Services , C-133/18 , EU:C:2019:354 , točka 33). 
Ta davčni zavezanec mora poleg tega izpolnjevati kumulativne pogoje iz člena 3 Direktive 2008/9 
(glej v tem smislu sodbo z dne 11. junija 2020 , CHEP Equipment Pooling , C-242/19 , 
EU:C:2020:466 , točka 55in navedena sodna praksa).
71 Glede podrobnih pravil za uveljavljanje pravice do vračila, ki ustrezajo formalnim zahtevam ali 
pogojem, je treba navesti, da člen 178(a) Direktive o DDV v zvezi s pravico do vračila DDV 
določa, da mora davčni zavezanec za odbitek iz člena 168(a) te direktive imeti račun, izdan 
v skladu z oddelki od 3 do 6 poglavja 3, naslov XI, te direktive (glej po analogiji sodbo z dne 
21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 42in navedena sodna praksa).
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                13SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
72 Sodišče je na podlagi tega sklepalo, da v skladu s členom 167 Direktive o DDV pravica do odbitka 
DDV sicer nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka, vendar je njeno 
uveljavljanje v skladu s členom 178 te direktive načeloma mogoče šele, ko ima davčni zavezanec 
račun (sodba z dne 21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 43in navedena 
sodna praksa). Dalje je razsodilo, da enako velja za uveljavljanje pravice do vračila (glej v tem 
smislu sodbo z dne 21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točki 49in 50).
73 Glede podrobnih pravil za vračilo DDV je treba najprej opozoriti, da mora v skladu 
s členom 8(2)(d) Direktive 2008/9 zahtevek za vračilo DDV za vsako državo članico vračila in za 
vsak račun ali uvozni dokument vključevati „datum in številko računa ali uvoznega dokumenta“. 
Dalje člen 15(1), drugi stavek, te direktive določa, da zahtevek za vračilo velja za predložen le, če 
je vlagatelj navedel vse podatke, ki se zahtevajo zlasti v tem členu 8. Nazadnje, na podlagi 
člena 10, prvi stavek, navedene direktive lahko država članica vračila od vlagatelja v smislu iste 
direktive zahteva, da hkrati z zahtevkom za vračilo v elektronski obliki predloži kopijo računa ali 
uvoznega dokumenta, če je na računu ali uvoznem dokumentu davčna osnova v višini najmanj 
1000 EUR ali v protivrednosti v nacionalni valuti.
74 Ti elementi prikazujejo tudi, da mora davčni zavezanec, ki nima sedeža v državi članici vračila, 
ampak v drugi državi članici, za uveljavljanje pravice do vračila DDV, kot je določena 
v členih 170 in 171 Direktive o DDV in katere podrobna pravila ureja Direktiva 2008/9, imeti 
račun v zvezi z nakupom zadevnega blaga ali storitev.
75 V zvezi s tem, kot je v bistvu razvidno že iz točk 71 in 72 te sodbe, člen 178(a) Direktive o DDV 
določa, da mora davčni zavezanec za izvedbo odbitka iz člena 168(a) te direktive v zvezi z dobavo 
blaga in opravljanjem storitev imeti račun, izdan v skladu z oddelki od 3 do 6 poglavja 3, naslov XI, 
te direktive, pri čemer ta zahteva v skladu s členom 5, zadnji pododstavek, Direktive 2008/9 velja 
tudi za pravico do vračila iz člena 170 Direktive o DDV. Člena 218 in 219 zadnjenavedene 
direktive poleg tega določata, da države članice kot račune sprejmejo vse dokumente ali sporočila 
na papirju ali v elektronski obliki, ki izpolnjujejo pogoje, določene v poglavju 3, naslov XI, 
navedene direktive, in da se vsak dokument ali sporočilo, ki spreminja prvotni račun in se nanj 
izrecno in nedvoumno nanaša, obravnava enako kot račun.
76 Vseeno je treba opozoriti, da temeljno načelo nevtralnosti DDV zahteva, da se odbitek ali vračilo 
vstopnega DDV odobri, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če davčni zavezanci niso izpolnili 
nekaterih formalnih zahtev (sodbi z dne 18. novembra 2020 , Komisija/Nemčija (Vračilo DDV – 
Računi) , C-371/19 , neobjavljena, EU:C:2020:936 , točka 80in navedena sodna praksa, ter z dne 
17. decembra 2020 , Bundeszentralamt für Steuern , C-346/19 , EU:C:2020:1050 , točka 47).
77 Vendar bi lahko bilo drugače, če zaradi kršitve takih formalnih zahtev ne bi bilo mogoče predložiti 
trdnega dokaza, da so bile vsebinske zahteve izpolnjene (sodbi z dne 18. novembra 2020 , 
Komisija/Nemčija (Vračilo DDV – Računi) , C-371/19 , neobjavljena, EU:C:2020:936 , točka 81in 
navedena sodna praksa, ter z dne 17. decembra 2020 , Bundeszentralamt für Steuern , C-346/19 , 
EU:C:2020:1050 , točka 48).
78 Če ima uprava na voljo podatke, ki so potrebni za ugotovitev, da mora davčni zavezanec plačati 
DDV, ne more naložiti dodatnih zahtev, ki bi lahko povzročile, da bi bilo uveljavljanje pravice do 
odbitka ali do vračila DDV popolnoma onemogočeno (sodbi z dne 18. novembra 2020 , 
Komisija/Nemčija (Vračilo DDV – Računi) , C-371/19 , neobjavljena, EU:C:2020:936 , točka 82in 
navedena sodna praksa, ter z dne 17. decembra 2020 , Bundeszentralamt für Steuern , C-346/19 , 
EU:C:2020:1050 , točka 53).
14                                                                                                                ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
79 V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 20 Direktive 2008/9 državi članici vračila, če presodi, da 
nima na voljo dovolj ustreznih informacij, na podlagi katerih bi se lahko odločila glede celotnega 
takega zahtevka ali njegovega dela, daje možnost, da zlasti od davčnega zavezanca ali od 
pristojnih organov države članice, v kateri ima sedež, zahteva dodatne informacije, ki ji morajo 
biti zagotovljene v enem mesecu od datuma, ko oseba, ki ji je zahteva za informacije namenjena, 
to zahtevo prejme.
80 Opozoriti je treba tudi, da je boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in mogočim 
zlorabam sicer cilj, ki ga določbe prava Unije na področju DDV priznavajo in spodbujajo. Vendar 
ukrepi, ki jih sprejmejo države članice, ne smejo preseči tistega, kar je nujno potrebno za dosego 
takih ciljev. Zato jih ni mogoče uporabiti tako, da bi lahko sistematično posegali v pravico do 
vračila DDV in posledično v nevtralnost DDV (glej po analogiji sodbo z dne 21. marca 2018 , 
Volkswagen , C-533/16 , EU:C:2018:204 , točka 48in navedena sodna praksa, ter z dne 
18. novembra 2020 , Komisija/Nemčija (Vračilo DDV – Računi) , C-371/19 , neobjavljena, 
EU:C:2020:936 , točka 83).
81 Zato je mogoče le, če je dokument tako pomanjkljiv, da nacionalna davčna uprava nima podatkov, 
ki so potrebni za utemeljitev zahtevka za vračilo, šteti, da tak dokument ni „račun“ v smislu 
Direktive o DDV, tako da pravice do vračila ni mogoče uveljavljati, kadar ima davčni zavezanec tak 
dokument.
82 Glede na vse navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člene od 167 
do 171 in 178 Direktive o DDV ter Direktivo 2008/9 razlagati tako, da pravice do vračila DDV, 
s katerim je bila obdavčena dobava blaga, ne more uveljavljati davčni zavezanec, ki nima sedeža 
v državi članici vračila, ampak v drugi državi članici, če ta davčni zavezanec nima računa v smislu 
Direktive o DDV v zvezi z nakupom zadevnega blaga. Le če je dokument tako pomanjkljiv, da 
nacionalna davčna uprava nima podatkov, ki so potrebni za utemeljitev zahtevka za vračilo, je 
mogoče šteti, da tak dokument ni „račun“ v smislu Direktive o DDV.
Drugo in četrto vprašanje
83 Predložitveno sodišče z drugim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu 
sprašuje, ali je treba člene od 167 do 171 in 178 Direktive o DDV ter člen 14(1)(a), prvi primer, 
Direktive 2008/9 razlagati tako, da nasprotujejo temu, da se zahtevek za vračilo DDV za določeno 
obdobje vračila zavrne, ker je obveznost obračuna tega DDV nastala v prejšnjem obdobju vračila, 
čeprav je bil davek zaračunan šele v tem določenem obdobju.
84 Kot je bilo že navedeno v točki 57 te sodbe, iz člena 63 Direktive o DDV izhaja, da obdavčljivi 
dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve 
opravljene. V skladu s členom 167 in členom 179, prvi odstavek, te direktive se pravica do 
odbitka DDV načeloma uveljavlja v obdobju, v katerem je nastala, in sicer takrat, ko nastane 
obveznost za obračun davka (sodba z dne 21. marca 2018 , Volkswagen , C-533/16 , 
EU:C:2018:204 , točka 44).
85 Vendar je po eni strani, kot izhaja iz točke 82 te sodbe, za to, da lahko davčni zavezanec, ki nima 
sedeža v državi članici vračila, ampak v drugi državi članici, uveljavlja pravico do vračila DDV, 
s katerim je bila obdavčena dobava blaga ali opravljanje storitev, kot je določena 
v členih 170 in 171 Direktive o DDV ter Direktivi 2008/9, potrebno, da ima ta davčni zavezanec 
račun v smislu Direktive o DDV v zvezi z nakupom zadevnega blaga ali storitev.
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                15SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
86 Po drugi strani člen 14 Direktive 2008/9 v odstavku 1(a) določa, da se zahtevek za vračilo nanaša 
na nakupe blaga ali storitev, ki so bili zaračunani v obdobju vračila, če je obveznost obračuna 
DDV nastala pred obdobjem ali v obdobju izdajanja računov, ali za katere je obveznost obračuna 
DDV nastala v obdobju vračila, če so bili nakupi zaračunani pred nastankom obveznosti obračuna 
davka.
87 Iz teh elementov izhaja, da je pri davčnih zavezancih, ki nimajo sedeža v državi članici vračila, 
ampak v drugi državi članici, in če je obveznost obračuna davka nastala pred obdobjem ali 
v obdobju izdajanja računov, datum, ko je davčni zavezanec pridobil račun v smislu Direktive 
o DDV v zvezi z nakupom zadevnega blaga ali storitev, tisti, ki določa nakupe, na katere se lahko 
nanaša zahtevek za vračilo. Zato zahtevka za vračilo DDV ni mogoče zavrniti zgolj zato, ker je 
obveznost obračuna DDV, s katerim je obdavčena dobava blaga ali opravljanje storitev in 
katerega vračilo se zahteva, nastala v določenem obdobju vračila, medtem ko je bil ta nakup 
zaračunan šele v poznejšem obdobju vračila.
88 Glede na vse navedeno je treba na drugo in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člene od 167 
do 171 in 178 Direktive o DDV ter člen 14(1)(a), prvi primer, Direktive 2008/9 razlagati tako, da 
nasprotujejo temu, da se zahtevek za vračilo DDV, ki se nanaša na določeno obdobje vračila, 
zavrne zgolj zato, ker je obveznost obračuna tega DDV nastala v prejšnjem obdobju vračila, 
medtem ko je bil zaračunan šele v tem določenem obdobju.
Tretje vprašanje
89 Najprej je treba poudariti, da tretje vprašanje implicitno temelji na premisi, da so dokumenti, ki jih 
je imel davčni zavezanec iz postopka v glavni stvari v letu 2012 in na podlagi katerih je bil vložen 
zahtevek za vračilo, ki je bil zavrnjen z odločbo z dne 14. januarja 2014 , dejansko računi v smislu 
Direktive o DDV. Če namreč ne bi bilo tako, bi iz odgovorov na prvo, drugo in četrto vprašanje, ki 
so navedeni v točkah 82 in 88 te sodbe, izhajalo, da ta davčni zavezanec pred letom 2015 ni mogel 
uveljavljati pravice do vračila, saj naj bi šele v tem letu pridobil take račune. V takih okoliščinah pa 
to tretje vprašanje ne bi bilo koristno za rešitev spora o glavni stvari.
90 Dalje, iz predložitvene odločbe je razvidno, da ima storniranje računa dobavitelja v nacionalnem 
pravu enake učinke kot njegova razveljavitev. Vendar iz te odločbe ne izhaja, da je bilo to 
storniranje opravljeno sporazumno, prav tako pa iz nje ni razvidno, da naj bi bile same 
transakcije, na katere se nanašajo računi, izdani leta 2015, in ki so bile opravljene leta 2012, 
razveljavljene, niti da naj bi bila zato vrnjena plačana kupnina.
91 Nazadnje iz predložitvene odločbe ni razvidno, da naj bi davčni zavezanec odločbo z dne 
14. januarja 2014 izpodbijal, česar družba Wilo Salmson sicer niti ne trdi v stališčih, ki jih je 
predložila Sodišču. Zato je treba – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno 
sodišče – izhajati tudi iz premise, da je ta odločba v trenutku, ko je družba Zollner opravila 
storniranje iz postopka v glavni stvari in izdala nove račune, postala dokončna, kot to zatrjuje 
romunska vlada v stališčih, ki jih je predložila Sodišču.
92 V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali 
je treba člene od 167 do 171 in 178 Direktive o DDV ter Direktivo 2008/9 razlagati tako, da 
enostranska razveljavitev računa s strani dobavitelja, opravljena po tem, ko je država članica 
vračila sprejela odločbo o zavrnitvi zahtevka za vračilo, ki je temeljil na tem računu, in čeprav je 
16                                                                                                                ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
ta odločba že postala dokončna in je ta dobavitelj na njeni podlagi v poznejšem obdobju vračila 
izdal nov račun v zvezi z istimi dobavami, ne da bi bile te dobave sporne, vpliva na obstoj pravice 
do vračila DDV, ki je že bila uveljavljana, in na obdobje, za katero se mora uveljavljati.
93 Navesti je treba, da člen 15(1) Direktive 2008/9 določa, da je treba zahtevek za vračilo državi 
članici, v kateri ima vlagatelj sedež, predložiti „najpozneje 30. septembra koledarskega leta, ki 
sledi obdobju vračila“. Ta rok je prekluzivni rok, katerega nespoštovanje povzroči izgubo pravice 
do vračila DDV (glej v tem smislu sodbi z dne 21. junija 2012 , Elsacom , C-294/11 , EU:C:2012:382 , 
točki 26in 33, ter z dne 2. maja 2019 , Sea Chefs Cruise Services , C-133/18 , EU:C:2019:354 , 
točka 39). Možnost vložitve zahtevka za vračilo DDV brez kakršne koli časovne omejitve bi bila 
namreč v nasprotju z načelom pravne varnosti, ki zahteva, da davčni položaj davčnega zavezanca 
glede njegovih pravic in obveznosti do davčne uprave ne more biti neskončno dolgo izpodbojen 
(glej po analogiji sodbo z dne 21. junija 2012 , Elsacom , C-294/11 , EU:C:2012:382 , točka 29in 
navedena sodna praksa).
94 Poleg tega lahko v skladu z odstavkom 1 člena 23 Direktive 2008/9 država članica vračila, če je 
zahtevek za vračilo zavrnjen v celoti ali deloma, o svoji odločitvi uradno obvesti vlagatelja 
v smislu te direktive in ga hkrati obvesti o vzrokih za zavrnitev v smislu te direktive, v skladu 
z odstavkom 2 tega člena pa lahko vlagatelj v primeru zavrnitve zahtevka za vračilo vloži pritožbo 
pri pristojnih organih države članice vračila, in sicer v obliki in v rokih, ki veljajo za pritožbe glede 
zahtevkov za vračilo, ki jih vložijo osebe s sedežem v tej državi članici.
95 Sodišče je v zvezi s tem priznalo, da je določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih 
sredstev zaradi pravne varnosti zadevnega davčnega zavezanca in zadevnega organa združljiva 
s pravom Unije. Taki roki namreč ne morejo v praksi onemogočati ali čezmerno oteževati 
uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije, čeprav iztek teh rokov že po definiciji 
povzroči popolno ali delno zavrženje vložene tožbe (sodbi z dne 14. junija 2017 , Compass 
Contract Services , C-38/16 , EU:C:2017:454 , točka 42in navedena sodna praksa, ter z dne 
2. julija 2020 , Terracult , C-835/18 , EU:C:2020:520 , točka 32in navedena sodna praksa).
96 Kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točkah 100 in 101 sklepnih predlogov, pa bi 
priznanje, da bi v okoliščinah, kakršne so te, ki so opisane v točki 92 te sodbe, enostranska 
razveljavitev računa s strani dobavitelja, potem ko je odločitev o zavrnitvi prvega zahtevka za 
vračilo, ki temelji na tem računu, postala dokončna, čemur je sledila njegova nadomestitev 
z izdajo novega računa v zvezi z istimi nakupi, davčnemu zavezancu omogočila, da na podlagi 
tega novega računa ponovno vloži zahtevek za vračilo DDV za iste nakupe, ki se nanaša na 
poznejše obdobje vračila, omogočilo, da zaobide tako prekluzivni rok, ki ga člen 15(1) Direktive 
2008/9 določa za vložitev zahtevka za vračilo, kot rok za vložitev pritožbe zoper to odločitev 
o zavrnitvi, ki ga zadevna država članica določi na podlagi člena 23(2) te direktive, s čimer bi bil 
tem določbam odvzet vsakršen polni učinek in bi bila ogrožena pravna varnost.
97 Poleg tega Direktiva o DDV na eni strani sicer določa možnost popravka začetnega odbitka, če je 
višji ali nižji od tistega, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen v skladu z določbami 
naslova X, poglavje 5, te direktive. Tako se člen 185 te direktive nanaša zlasti na primere odpovedi 
nakupov, pri čemer je določitev podrobnih pravil za uporabo tega člena v skladu s členom 186 
navedene direktive v pristojnosti držav članic. Poleg tega ista direktiva, kot je razvidno iz njenega 
člena 219, določa možnost popravka računa, zlasti če je napačen ali na njem ni nekaterih obveznih 
podatkov (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016 , Senatex , C-518/14 , EU:C:2016:691 , 
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                17SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
točki 32in 34ter navedena sodna praksa). Na drugi strani člen 13 Direktive 2008/9 omogoča 
popravek zahtevka za vračilo, če se po vložitvi zahtevka odbitni delež popravi na podlagi 
člena 175 Direktive o DDV.
98 Vendar je treba ugotoviti, da iz okoliščin, kot so te, ki so opisane v točki 92 te sodbe, nikakor ni 
razvidno, da bi šlo za popravek pravice do vračila, zaradi katerega bi bil vložen nov zahtevek za 
vračilo, niti za popravek računov, izdanih v prejšnjem obdobju vračila, saj predložitveno sodišče 
v obravnavanem primeru ni podalo nobene navedbe v zvezi s tem in tretje postavljeno 
vprašanje – v nasprotju in kot je bilo že ugotovljeno v točki 89 te sodbe – temelji na premisi, da je 
bilo mogoče pravico do vračila učinkovito uveljavljati na podlagi prvotnih računov.
99 V teh okoliščinah s sodno prakso Sodišča v zvezi s popravkom odbitkov ali morebitnim 
retroaktivnim učinkom popravljenih računov ni mogoče ovreči ugotovitve iz točke 96 te sodbe.
100 Zato je treba glede na vse navedene preudarke na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člene 
od 167 do 171 in 178 Direktive o DDV ter Direktivo 2008/9 razlagati tako, da enostranska 
razveljavitev računa s strani dobavitelja, opravljena po tem, ko je država članica vračila sprejela 
odločbo o zavrnitvi zahtevka za vračilo DDV, ki je temeljil na tem računu, in čeprav je ta odločba 
že postala dokončna in je ta dobavitelj nato v poznejšem obdobju vračila izdal nov račun za iste 
dobave, ne da bi bile te dobave sporne, nikakor ne vpliva na obstoj pravice do vračila DDV, ki je 
že bila uveljavljana, in na obdobje, za katero se mora uveljavljati.
Stroški
101 Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred 
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso 
stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.Člene od 167 do 171 in 178 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006
o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo 
Sveta 2010/45/EU z dne 13. julija 2010 , in Direktivo Sveta 2008/9/ES z dne 
12. februarja 2008 o podrobnih pravilih za vračilo davka na dodano vrednost, 
opredeljenih v Direktivi 2006/112/ES, davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi 
članici vračila, ampak v drugi državi članici, je treba razlagati tako, da pravice do vračila 
davka na dodano vrednost (DDV), s katerim je bila obdavčena dobava blaga, ne more 
uveljavljati davčni zavezanec, ki nima sedeža v državi članici vračila, ampak v drugi državi 
članici, če ta davčni zavezanec nima računa v smislu Direktive 2006/112, kakor je bila 
spremenjena z Direktivo 2010/45, v zvezi z nakupom zadevnega blaga. Le če je dokument 
tako pomanjkljiv, da nacionalna davčna uprava nima podatkov, ki so potrebni za 
utemeljitev zahtevka za vračilo, je mogoče šteti, da tak dokument ni „račun“ v smislu 
Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/45.
18                                                                                                                ECLI:EU:C:2021:870SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE
2.Člene od 167 do 171 in 178 Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena 
z Direktivo 2010/45, ter člen 14(1)(a), prvi primer, Direktive 2008/9 je treba razlagati 
tako, da nasprotujejo temu, da se zahtevek za vračilo davka na dodano vrednost (DDV), 
ki se nanaša na določeno obdobje vračila, zavrne zgolj zato, ker je obveznost obračuna 
tega DDV nastala v prejšnjem obdobju vračila, medtem ko je bil zaračunan šele v tem 
določenem obdobju.
3.Člene od 167 do 171 in 178 Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena 
z Direktivo 2010/45, ter Direktivo 2008/9 je treba razlagati tako, da enostranska 
razveljavitev računa s strani dobavitelja, opravljena po tem, ko je država članica vračila 
sprejela odločbo o zavrnitvi zahtevka za vračilo davka na dodano vrednost (DDV), ki je 
temeljil na tem računu, in čeprav je ta odločba že postala dokončna in je ta dobavitelj nato 
v poznejšem obdobju vračila izdal nov račun za iste dobave, ne da bi bile te dobave sporne, 
nikakor ne vpliva na obstoj pravice do vračila DDV, ki je že bila uveljavljana, in na 
obdobje, za katero se mora uveljavljati.
Podpisi
ECLI:EU:C:2021:870                                                                                                                19SODBA Z DNE 21. 10. 2021 – ZADEVA C-80/20 
WILO SALMSON FRANCE