Združene zadeve T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00

JFE Engineering Corp. in drugi

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Omejevalni sporazumi – Trg brezšivnih jeklenih cevi – EFTA – Pristojnost Komisije – Kršitev – Globe“

Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 8. julija 2004 II - 2501

Povzetek sodbe

1. Ničnostna tožba – Pristojnost sodišča Skupnosti – Zamenjava naslovnika odločbe institucije Skupnosti z novim naslovnikom – Nezamenjava, kadar navedeni naslovnik še obstaja

(Člena 229 ES in 230, četrti odstavek, ES)

2. Ničnostna tožba – Tožba, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, ki je naslovnik izpodbijanega akta – Prenos tožbe na tretjo osebo – Nedopustnost

(Člena 229 ES in 230, četrti odstavek, ES)

3. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Določitev odgovornosti – Fizična ali pravna oseba, ki ob kršitvi vodi podjetje – Druga oseba, ki je prevzela vodenje, prevzame odgovornost – Dopustnost – Obseg

4. Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Domneva nedolžnosti – Postopek na področju konkurence – Uporabljivost

5. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Način dokazovanja – Uporaba vrste indicev – Zahtevana stopnja dokazne vrednosti glede posameznih indicev

(Člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve, ki je sklenitev protikonkurenčnega sporazuma – Odločba, ki se opira na listinske dokaze – Dokazno breme podjetij, ki prerekajo obstoj kršitve

(Člen 85(1) ES)

7. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Protikonkurenčni cilj – Zadostna ugotovitev

(Člen 81(1)(c) ES)

8. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Breme dokazovanja kršitve nosi Komisija – Meje

(Člen 81(1)(c) ES)

9. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz – Odgovor podjetja na zahtevo Komisije za informacije – Izjava podjetja, ki jo izpodbijajo druga podjetja – Izjave, podane pred državnim tožilcem – Dokazna vrednost – Presoja

(Uredba Sveta št. 17, člen 11)

10. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz o kršitvi – Komisija predloži dokument, ne da bi razkrila njegov vir – Dopustnost

11. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sodelovanje podjetij na sestankih, ki imajo protikonkurenčni cilj – Okoliščine, ki v primeru, če se podjetje ni oddaljilo od sprejetih odločitev, omogočajo ugotovitev, da je sodelovalo pri poznejšem omejevalnem sporazumu

(Člen 81(1) ES)

12. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazi, ki jih je treba zbrati – Stopnja natančnosti, ki se zahteva pri vrstah proizvodov, zajetih s kršitvijo

(Člen 81(1) ES)

13. Postopek – Dokaz – Dokazno breme – Prenos tega s tožeče stranke na toženo stranko v posebnem primeru – Nezmožnost Komisije, da bi navedla datum poteka veljavnosti sporazuma, ki ga je sklenila s tretjo državo

14. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki pomenijo enotno kršitev – Podjetja, ki se jim lahko očita sodelovanje pri globalnem omejevalnem sporazumu – Merila

(Člen 81(1) ES)

15. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prizadetost trgovine med državami članicami – Merila

(Člen 81(1) ES)

16. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg

(Člen 253 ES)

17. Ničnostna tožba – Tožbeni razlogi – Kršitev pravic do obrambe – Subjektivnost kršitve, ki izključuje preizkus Sodišča po uradni dolžnosti

(Člen 230 ES; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 48(2))

18. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Odločba, ki se razlikuje od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah – Kršitev pravic do obrambe – Pogoj – Nemožnost podjetja, da bi se branilo zoper očitek, ki je bil dokončno ugotovljen

(Uredba Sveta št. 17, člen 19(1))

19. Konkurenca – Upravni postopek – Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah – Obvezna vsebina

(Uredba Sveta št. 17, člen 19(1))

20. Konkurenca – Upravni postopek – Pristojnosti Komisije in Nadzornega organa Evropskega združenja za prosto trgovino – Načelo „vse na enem mestu“ – Začetek postopka hkrati na podlagi določb Pogodbe ES in določb Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru – Dopustnost – Pogoj – Nemožnost, da bi se na tej stopnji določil organ, ki bi ugotovil in sankcioniral domnevno kršitev

(Člen 81 ES; Sporazum EGP, člena 56 in 109; Uredba št. 17)

21. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali zmanjšanje globe v zameno za sodelovanje obtoženega podjetja – Spoštovanje načela enakega obravnavanja

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

22. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Sodelovanje podjetja v upravnem postopku – Koncept – Predložitev zahtevanih informacij brez priznanja kršitve – Izključitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

23. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

24. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Diskrecijska pravica Komisije – Meje – Spoštovanje Smernic, ki jih je sprejela Komisija – Spoštovanje pravil in splošnih načel prava Skupnosti

(Uredba Sveta št. 17, člen 15; Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

25. Konkurenca – Globe – Znesek – Diskrecijska pravica Komisije – Sodni nadzor – Neomejena pristojnost – Pogoji za izvedbo – Obseg

(Člen 229 ES; Uredba Sveta št. 17, člen 17)

1. Univerzalni pravni naslednik umrle fizične osebe ali pravne osebe, ki je prenehala obstajati, obvezno vstopi v pravni položaj svojega predhodnika kot naslovnik akta institucije in lahko tako nadaljuje ničnostno tožbo, ki jo je vložil naslovnik akta.

Po drugi strani sodišče Skupnosti niti v okviru ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES niti pri izvrševanju svoje neomejene pristojnosti na podlagi člena 229 ES ne more spremeniti odločbe institucije Skupnosti glede sankcije, tako da bi naslovnika odločbe zamenjalo z drugo fizično ali pravno osebo, kadar naslovnik še obstaja. Za to je a priori pristojna le institucija, ki je sprejela zadevno odločbo. Ko pristojna institucija enkrat sprejme odločbo in, posledično, določi identiteto osebe, na katero jo mora nasloviti, Sodišče prve stopnje te osebe ne more zamenjati z drugo osebo.

(Glej točki 46 in 47.)

2. Tožbe, ki jo vloži oseba kot naslovnik akta za uveljavljanje svojih pravic v okviru predloga za razglasitev ničnosti v skladu s členom 230 ES in/ali predloga za spremembo v skladu s členom 229 ES, ni mogoče prenesti na tretjo osebo, ki ni naslovnik pravnega akta. Če bi se tak prenos dejansko dopustil, bi obstajala neskladnost med stanjem, v katerem je bila tožba vložena, in stanjem, v katerem bi se lahko nadaljevala. Poleg tega bi tak prenos povzročil neskladnost med identiteto naslovnika akta in identiteto osebe, ki nastopa pred Sodiščem.

(Glej točko 48.)

3. Oseba, ki je prevzela odgovornost za vodenje podjetja, lahko v upravnem postopku pred Komisijo z ustrezno izjavo prevzame odgovornost za dejstva, ki se očitajo resnično odgovorni osebi, tudi če bi za kršitev morala načeloma odgovarjati fizična ali pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila v času storitve kršitve. Vendar taka izjava ne more spremeniti identitete naslovnika odločbe Komisije, ko je ta že sprejeta, niti identitete tožeče stranke v ničnostni tožbi zoper tako odločbo, ko je tožba že vložena.

(Glej točko 50.)

4. Načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, je ena izmed temeljnih pravic, ki so zaščitene v pravnem redu Skupnosti v skladu s sodno prakso Sodišča, kar potrjujeta tudi preambula Enotnega evropskega akta in člen 6(2) Pogodbe o Evropski uniji in člen 47 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije. V zvezi z naravo zadevnih kršitev ter naravo in stopnjo strogosti sankcij, ki se zanje odredijo, načelo domneve nedolžnosti velja predvsem v postopkih v zvezi s kršitvami konkurenčnih pravil, ki veljajo za podjetja in lahko privedejo do odmere glob ali periodičnih denarnih kazni.

Iz tega sledi, da v dvomu velja, da je domneva nedolžnosti na strani podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče torej ne more sklepati, da je Komisija, kot je dolžna, pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če glede tega vprašanja še vedno obstaja dvom.

(Glej točke 173, 177 in 178.)

5. Na področju konkurence bi morala Komisija predložiti točne in skladne dokaze, da bi utemeljila trdno prepričanost, da je bila storjena kršitev, ki jo je ugotovila.

Vendar pa ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da se vrsta indicev, na katere se sklicuje institucija, gledano na splošno, ujema s to zahtevo. Zato okoliščina, da se dokument sklicuje le na nekatera dejstva, navedena v drugih dokazih, dejansko ni dovolj, da bi se od Komisije zahtevalo, naj ta dokument izloči iz vrste obremenilnih dokazov.

(Glej točke 179, 180, 238 in 263.)

6. Ko se Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve, ki jo namerava sankcionirati, torej sklenitve protikonkurenčnega sporazuma, prepovedanega s členom 81(1)(c) ES, opira na listinske dokaze, zadevna podjetja obstoja kršitve ne morejo izpodbijati drugače kot z zatrjevanjem, da dokazi, navedeni v izpodbijani odločbi, niso zadostni za ugotovitev obstoja nedopustnega sporazuma. Prav nič jim ne koristi dokazovanje, da sklenitev sporazuma ni bila v njihovem poslovnem interesu ali da bi bilo njihova ravnanja na trgu mogoče razložiti drugače kot z obstojem protikonkurenčnega sporazuma.

(Glej točke od 181 do 187.)

7. Ker je naloga Komisije, da sankcionira kršitve člena 81(1) ES, in ker so sporazumi, ki „delijo trge in nabavne vire“, po členu 81(1)(c) ES izrecno določeni kot prepovedani, je sporazum kršitev že, kadar Komisija ugotovi, da je imel sporazum med podjetji, ki lahko prizadene trgovino med državami članicami, namen ali učinek razdelitve trgov Skupnosti za enega ali več proizvodov med temi podjetji.

(Glej točko 202.)

8. Čeprav je Komisija, kadar namerava sankcionirati kršitev člena 81(1)(c) ES, zavezana ugotoviti, ali je bil sklenjen nedopusten sporazum o razdelitvi trgov, bi bilo pretirano zahtevati še, naj predloži dokaz o posebnem mehanizmu, s katerim je bil ta cilj dosežen. Dejansko bi se podjetje, ki je odgovorno za kršitev, prelahko izognilo sankciji, če bi se lahko sklicevalo na trditev o netočnosti predloženih informacij glede izvajanja nedopustnega sporazuma, kadar sta obstoj sporazuma in njegov protikonkurenčni cilj vendarle zadostno dokazana. Podjetja se v takem položaju lahko primerno branijo, če imajo možnost podati pripombe na vse dokaze, ki jih proti njim uveljavlja Komisija.

(Glej točki 203 in 317.)

9. Odgovori na zahtevo Komisije za informacije, ki jo je naslovila na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, podani v imenu podjetja, so verodostojnejši kot odgovori uslužbenca, ne glede na njegove osebne izkušnje ali mnenje.

Vendar izjave nekega podjetja, ki je obtoženo sodelovanja pri omejevalnem sporazumu, katere točnost prereka več drugih obtoženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila, ne da bi to potrjevali drugi dokazi.

Poleg tega je treba izjave, ki nasprotujejo interesom avtorja izjave, praviloma šteti za še posebej zanesljive dokaze. Zlasti dejstvo, da kadar se neko osebo zaprosi za komentar dokumentov in ta prizna, da je storila kršitev, in tako potrdi obstoj dejstev, ki presegajo tista dejstva, na obstoj katerih se lahko neposredno sklepa iz zadevnih dokumentov, a priori, če ni okoliščin, ki bi lahko temu nasprotovale, pomeni, da se je ta oseba odločila govoriti resnico.

Končno, čeprav izjava, dana pred državnim tožilcem, sicer nima iste vrednosti kot pričanje pod zaprisego pred sodiščem, je treba šteti, da pomenijo prisila, ki izhaja iz pooblastil državnega tožilca v preiskavi, in škodljive posledice, ki lahko z vidika kazenskega prava nastanejo za osebo, ki bi v preiskavi lagala, okoliščine, ki tako pričanje napravijo zanesljivejše od preproste izjave.

(Glej točke 205, 211, 212, 219, 296 in 312.)

10. Prevladujoče načelo v pravu Skupnosti je načelo dokazov in edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov je njihova verodostojnost. Te verodostojnosti listini ni mogoče odreči, če Komisija, ki jo je predložila, ne razkrije njenega vira, saj bi slednja morala zaščititi anonimnost informatorjev.

(Glej točko 273.)

11. Kadar podjetje sodeluje na sestankih med podjetji, ki imajo protikonkurenčni namen, in kadar se javno ne oddalji od njihove vsebine ter zato vzbuja pri drugih udeležencih vtis, da sodeluje pri omejevalnih sporazumih, ki so posledica teh sestankov, in da se jih bo držalo, se lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso šteje, da sodeluje pri zadevnem omejevalnem sporazumu.

(Glej točko 327.)

12. Čeprav je iz odločbe, ki sankcionira sporazum, kot celote razvidno, da se je ugotovljena kršitev nanašala na posebno vrsto proizvodov, in bi bili predloženi dokazi v tem smislu, dejstvo, da v tej odločbi ni natančnega in izčrpnega seznama vseh vrst proizvodov, ki jih pokriva kršitev, samo po sebi ne bi zadostovalo za utemeljitev razglasitve njene ničnosti. Če ne bi bilo tako, bi se lahko podjetje izognilo kazni kljub dejstvu, da je Komisija z gotovostjo dokazala, da je storilo kršitev v okoliščinah, v katerih istovetnost posameznih proizvodov, ki spadajo v vrsto podobnih proizvodov, ki jih trži zadevno podjetje, ne bi bila ugotovljena.

(Glej točko 336.)

13. Čeprav tožeča stranka dokaznega bremena s sklicevanjem na okoliščine, ki jih ne more dokazati, praviloma ne more prevaliti na toženo stranko, se v primeru da Komisija ni ugotavljala obstoja kršitve pravil konkurence v obdobju veljavnosti sporazumov o prostovoljnem omejevanju med tretjimi državami in Skupnostjo, ki jo Komisija zastopa, koncept dokaznega bremena ne more uporabiti v korist Komisije glede datuma prenehanja navedenih sporazumov. Neobrazložljiva nezmožnost Komisije, da predloži dokaze o okoliščini, ki jo neposredno zadeva, namreč Sodišču prve stopnje onemogoča, da bilo pri odločanju seznanjeno z vsemi dejstvi, ki se nanašajo na datum prenehanja navedenih sporazumov, in bi bilo v nasprotju z načelom pravičnega sojenja, če bi posledice take nezmožnosti Komisije preneslo na podjetja, ki so naslovniki izpodbijane odločbe, ki v nasprotju s toženo institucijo manjkajočega dokaza niso mogla predložiti.

(Glej točke od 342 do 344.)

14. Podjetje je lahko odgovorno za globalni omejevalni sporazum, četudi je dokazano, da je neposredno sodelovalo le pri enem ali nekaj njegovih delih, če je, prvič, vedelo ali bi moralo vedeti, da je bilo usklajevanje, pri katerem je sodelovalo, zlasti prek rednih sestankov, ki so potekali vrsto let, del celotnega sistema, namenjenega izkrivljanju normalnega delovanja konkurence, in drugič, da je ta sistem pokrival vse pomembne elemente omejevalnega sporazuma.

Enako dejstvo, da so različna podjetja imela različne vloge pri zasledovanju skupnega cilja, ne izključuje narave protikonkurenčnega namena in s tem kršitve, pod pogojem, da je vsako podjetje na svoji ravni prispevalo k zasledovanju skupnega cilja.

(Glej točko 370.)

15. Da bi odločitev, sporazum ali usklajeno ravnanje lahko vplivali na trgovanje med državami članicami, mora biti mogoče na podlagi vrste objektivnih dejanskih ali pravnih dejavnikov z zadostno verjetnostjo predvideti, da lahko sporazum, neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno, vpliva na tržne tokove med državami članicami. Zato Komisiji ni bilo treba dokazati dejanskega obstoja takega vpliva na trgovino, ker zadostuje že potencialen vpliv. Vseeno je pomembno, da ta dejanski ali potencialni vpliv ni zanemarljiv.

(Glej točko 392.)

16. Obveznost obrazložitve akta naj ne bi vključevala obveznosti institucije, ki je ta akt sprejela, da pojasni, zakaj ni sprejela drugih podobnih aktov, naslovljenih na tretje stranke.

(Glej točko 414.)

17. Kršitev pravic obrambe, ki je subjektivna, ne spada med bistvene kršitve postopka in je zato ni treba obravnavati po uradni dolžnosti. Posledično je treba tak tožbeni razlog v skladu s členom 48(2) Poslovnika razglasiti za nedopustnega, če se je stranka nanj prvič sklicevala v repliki.

(Glej točko 425.)

18. Pravice obrambe so zaradi neskladnosti med obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in dokončno odločbo kršene le, če očitek iz odločbe ni zadostno naveden v njem, da bi naslovnikom omogočil obrambo.

Zato se Komisiji načeloma ne sme očitati, da je zožila obseg dokončne odločbe glede na predhodno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ker mora Komisija zaslišati naslovnike in, če je treba, upoštevati njihova stališča, podana v odgovor na navedene očitke, predvsem z namenom, da spoštuje njihove pravice obrambe.

(Glej točki 429 in 430.)

19. Obveznost Komisije na stopnji obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah je omejena na podajanje navedenih očitkov in jasen opis dejstev, na katera se opira, ter njihovo kvalifikacijo, da bi se lahko njegovi naslovniki primerno branili. Komisija ni dolžna navesti sklepov, ki jih je sprejela glede dejstev, dokumentov in pravnih utemeljitev.

(Glej točko 453.)

20. Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), zlasti člena 56 in 109, vzpostavlja sistem „vse na enem mestu“ za uporabo konkurenčnih pravil, ki se uporabljajo na stopnji preiskave, tako da se mora vsak organ izreči za nepristojnega in svoj spis odstopiti drugemu organu, če ugotovi, da je za to zadevo pristojen slednji.

Vendar koncepta „vse na enem mestu“ ni mogoče uporabiti na začetku preiskave, če na tej stopnji ni mogoče določiti, kateri organ je pristojen, saj bi bilo v primeru, da bi zadevo obravnaval Nadzorni organ Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTE), pa bi bila za njo na koncu pristojna Komisija, kršeno načelo, v skladu s katerim naj določbe Sporazuma EGP Komisiji ne bi mogle odvzeti pristojnosti za preiskavo protikonkurenčnih ravnanj, ki prizadenejo trgovino med državami članicami Skupnosti.

Zato Komisiji ni mogoče očitati, da je začela preiskavo v določenem sektorju, pri čemer je kot pravno podlago hkrati navajala člen 81 ES, Uredbo št. 17 in člen 53 EGP ter odločbo Nadzornega organa EFTE, s katero je ta odobril, da se zahteva za pomoč odstopi Komisiji, če ob začetku te preiskave ni mogla z razumno gotovostjo vedeti, kakšna je pravilna pravna podlaga, kar pa je odvisno prav od izsledkov preiskave.

(Glej točke 489, 490 in 492.)

21. Če podjetja Komisiji na isti stopnji upravnega postopka in v podobnih okoliščinah posredujejo podobne informacije o dejstvih, ki se jim očitajo, je treba stopnje njihovega sodelovanja šteti za primerljive, in je treba zato ta podjetja glede določitve globe, ki jim je naložena, obravnavati enako.

(Glej točki 501 in 573.)

22. Za utemeljitev zmanjšanja globe iz naslova sodelovanja mora ravnanje podjetja Komisiji dejansko olajšati nalogo ugotavljanja in kaznovanja kršitev konkurenčnih pravil Skupnosti.

Podjetje, ki se omeji na posredovanje dejanskih informacij, ki jih Komisija zahteva in katerih koristnost se opira izključno na dejstvo, da te v določeni meri podpirajo druge izjave, ki jih je Komisija že imela, medtem ko hkrati zavrača vsakršno njihovo razlago, ki bi lahko privedla do ugotovitve obstoja kršitve, ki naj bi jo storila ta družba, in ki Komisije ni nikoli obvestilo o tem, da priznava ugotovljeno dejansko stanje, ki ga je pred Sodiščem prve stopnje še naprej prerekalo, Komisiji znatno ne olajša naloge.

(Glej točke 499 in od 503 do 505.)

23. Globa, ki je naložena podjetju zaradi kršitve predpisov s področja konkurence, mora biti v sorazmerju s kršitvijo, ki se presodi celostno, zlasti ob upoštevanju njene teže.

Pri presoji navedene teže je treba upoštevati številne dejavnike, katerih značaj in pomen sta odvisna od vrste zadevne kršitve in posebnih okoliščin posameznega primera.

(Glej točko 532.)

24. Čeprav Komisija v zadevah glede konkurence pri določanju zneska globe uživa diskrecijsko pravico, ne sme odstopati od pravil, ki si jih je naložila, in mora upoštevati še posebej dejavnike, ki jih Smernice določajo kot obvezne. Vsekakor pa lahko, v primeru da je Smernice o načinu določanja glob ne zavezujejo k upoštevanju dane okoliščine, odloči, katere dejavnike bo upoštevala v ta namen, kar ji omogoča, da presojo prilagodi dejanskemu primeru. Vendar mora presojo izvesti v skladu s pravom Skupnosti, ki ne vključuje le določb Pogodbe, temveč tudi splošna pravna načela.

(Glej točke 537, 553 in 572.)

25. Kadar družba, ki je vložila tožbo zoper odločbo Komisije, s katero ji je bila zaradi kršenja pravil konkurence Skupnosti naložena globa, v tožbi predlaga, naj sodišče Skupnosti izvrši svojo neomejeno pristojnost in zmanjša znesek globe, lahko Sodišče prve stopnje ob upoštevanju vseh dejanskih okoliščin z namenom spremembe zneska naložene globe spremeni izpodbijani akt, čeprav ga ne razglasi za ničnega. Neomejena pristojnost, ki jo sodišču Skupnosti daje člen 17 Uredbe št. 17 v skladu s členom 229 ES, izrecno vključuje pooblastilo za zvišanje naložene globe, če je to potrebno.

Zastopniki Komisije lahko, s pridržkom morebitnih izrecnih nasprotnih navodil njihovih nadrejenih, predlagajo, naj sodišče Skupnosti ob izvajanju svoje neomejene pristojnosti poveča globe, ki so jo določili člani Komisije. Samo dejstvo, da zastopnik Komisije sodišču Skupnosti predlaga, naj izvrši pooblastilo, ki ga ima, in predloži argumente, ki bi glede na okoliščine primera lahko upravičili to dejanje, namreč ne pomeni, da deluje namesto članov Komisije.

(Glej točki 575 in 577.)

SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)

z dne 8. julija 2004( )

„Omejevalni sporazumi – Trg brezšivnih jeklenih cevi – EFTA – Pristojnost Komisije – Kršitev – Globe“

V združenih zadevah T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00,

JFE Engineering Corp., prej NKK Corp., s sedežem v Tokiu (Japonska), ki sta jo sprva zastopala M. Smith in C. Maguire, solicitors, nato A. Vandencasteele in V. Dehin, avocats, ter A.-L. Marmagioli, solicitor, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka v zadevi T-67/00,

Nippon Steel Corp., s sedežem v Tokiu, ki jo zastopata J.-F. Bellis in K. Van Hove, avocats, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka v zadevi T-68/00,

JFE Steel Corp., prej Kawasaki Steel Corp., s sedežem v Tokiu, ki jo zastopa A. Vandecasteele, avocat, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka v zadevi T-71/00,

Sumitomo Metal Industries Ltd, s sedežem v Tokiu, ki jo zastopajo C. Vajda, QC, G. Sproul in F. Weitzman, solicitors, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka v zadevi T-78/00,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo M. Erhart in A. Whelan, zastopnika, skupaj z N. Khanom, barrister, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

ob intervenciji

Nadzornega organa EFTE, ki ga zastopata D. Sif Tynes in P. Bjørgan, zastopnika,

intervenient v zadevah T-68/00, T-71/00 in T-78/00,

zaradi razglasitve ničnosti Odločbe Komisije 2003/382/ES z dne 8. decembra 1999 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES (zadeva IV/E‑1/35.860-B – Brezšivne jeklene cevi) (UL 2003, L 140, str. 1) ali, podredno, predloga za zmanjšanje glob, ki so bile naložene tožečim strankam,

SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),

v sestavi N. J. Forwood, predsednik, J. Pirrung in A. W. H. Meij, sodnika,

sodni tajnik: J. Plingers, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19., 20. in 21. marca 2003

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje in postopek

1 Ta zadeva se nanaša na Odločbo Komisije 2003/382/ES z dne 8. decembra 1999 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES (zadeva IV/E-1/35.860-B – Brezšivne jeklene cevi) (UL 2003, L 140, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

2 Komisija je izpodbijano odločbo naslovila na osem podjetij proizvajalcev brezšivnih cevi iz ogljikovega jekla (v nadaljevanju: družbe naslovnice izpodbijane odločbe). Med temi podjetji so štiri evropske družbe (v nadaljevanju: evropske proizvajalke ali proizvajalke iz Skupnosti): Mannesmannröhren-Werke AG (v nadaljevanju: Mannesmann), Vallourec SA, Corus UK Ltd (prej British Steel plc, nato British Steel Ltd, v nadaljevanju: Corus) in Dalmine SpA. Preostale štiri naslovnice izpodbijane odločbe so japonske družbe (v nadaljevanju: japonske proizvajalke ali japonske tožeče stranke): NKK Corp., Nippon Steel Corp. (v nadaljevanju: Nippon), Kawasaki Steel Corp. in Sumitomo Metal Industries Ltd (v nadaljevanju: Sumitomo).

A – Upravni postopek

3 Nadzorni organ Evropskega združenja za prosto trgovino (EFTE) je z odločbo z dne 17. novembra 1994 na podlagi člena 8(3) Protokola 23 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru, ki je bil potrjen s Sklepom Sveta in Komisije 94/1/ESPJ, ES z dne 13. decembra 1993 o sklenitvi Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani in Republiko Avstrijo, Republiko Finsko, Republiko Islandijo, Kneževino Lihtenštajn, Kraljevino Norveško, Kraljevino Švedsko in Švicarsko konfederacijo na drugi strani (UL 1994, L 1, str. 1, v nadaljevanju: Sporazum EGP), dovolil svoji članici, zadolženi za zadeve konkurence, da od Komisije zahteva, naj na ozemlju Skupnosti izvede preiskavo o morebitnem obstoju protikonkurenčnih ravnanj pri brezšivnih ceveh iz ogljikovega jekla, ki jih norveška naftna industrija uporablja za vrtanje in transport.

4 Z neobjavljeno odločbo z dne 25. novembra 1994 (zadeva IV/35.304, v nadaljevanju: odločba z dne 25. novembra 1994), ki je na strani 3 upravnega spisa Komisije in je bila sprejeta na dvojni pravni podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204) in odločbe Nadzornega organa EFTE z dne 17. novembra 1994, se je Komisija odločila, da opravi preiskavo. Ta preiskava bi se morala nanašati na ravnanja, ki so navedena v odločbi Nadzornega organa EFTE z dne 17. novembra 1994, ker bi ta lahko pomenila ne le kršitev člena 53 Sporazuma EGP (v nadaljevanju: člen 53 EGP), ampak tudi člena 81 ES. Komisija je odločbo z dne 25. novembra 1994 poslala osmim družbam, med njimi družbam Mannesmann, Corus, Vallourec in Sumitomo Deutschland GmbH, ki je družba skupine Sumitomo. Uslužbenci Komisije in predstavniki organov, zadolženih za konkurenco v zadevnih državah članicah, so 1. in 2. decembra 1994 na podlagi te odločbe pri teh podjetjih začeli preiskave.

5 S sklepom z dne 6. decembra 1995 je Nadzorni organ EFTE ugotovil, da je bila trgovina med državami članicami Skupnosti v zadevi, ki jo je obravnaval, znatno prizadeta, za zadevo na podlagi člena 56(1)(c) Sporazuma EGP pristojna Komisija. Nadzorni organ EFTE je torej odločil, da v skladu s členom 10(3) Protokola 23 Sporazuma EGP ta spis preda Komisiji. Od tega dne je Komisija zadevi določila novo številko (IV/E-1/35.860).

6 Med septembrom 1996 in decembrom 1997 je Komisija pri družbah Vallourec, Dalmine in Mannesmann opravila dodatne preiskave na podlagi člena 14(2) Uredbe št. 17. Predvsem je 17. septembra 1996 opravila preiskavo pri družbi Vallourec in ob tej priložnosti je predsednik družbe Vallourec Oil & Gas g. Verluca podal izjavo, ki je v spisu Komisije na strani 6356 (v nadaljevanju: izjava g. Verluce z dne 17. septembra 1996), na katero se opira Komisija v izpodbijani odločbi. Nato je Komisija na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 vsem družbam naslovnicam izpodbijane odločbe in nekaterim drugim družbam poslala zahteve za informacije.

7 Ker so družba Dalmine, argentinski družbi Siderca SAIC (v nadaljevanju: Siderca) in Techint Group zavrnile predložitev nekaterih zahtevanih informacij, je Komisija v skladu s členom 11(5) Uredbe št. 17 nanje naslovila odločbo z dne 6. oktobra 1997 (K(1997) 3036, IV/35.860, jeklene cevi, neobjavljena). Družbi Siderca in Dalmine sta zoper to odločbo pred Sodiščem prve stopnje vložili ničnostno tožbo. Ničnostna tožba, ki jo je vložila družba Dalmine, je bila s sklepom Sodišča prve stopnje z dne 24. junija 1998 v zadevi Dalmine proti Komisiji (T-596/97, Recueil, str. II-2383) razglašena za očitno nedopustno, ničnostna tožba družbe Siderca pa je bila zaradi umika tožbe izbrisana s sklepom Sodišča prve stopnje z dne 7. junija 1998 v zadevi Siderca proti Komisiji (T-8/98, neobjavljena v Recueil).

8 Tudi družba Mannesmann je zavrnila posredovanje določenih informacij, ki jih je zahtevala Komisija. Čeprav je v zvezi s tem Komisija na podlagi člena 11(5) Uredbe št. 17 izdala odločbo z dne 15. maja 1998 (K(1998) 1204, IV/35.860, jeklene cevi, neobjavljena), je družba Mannesmann vztrajala pri zavrnitvi. Tudi družba Mannesmann je zoper to odločbo vložila tožbo na Sodišču prve stopnje. S sodbo z dne 20. februarja 2001 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji (T-112/98, Recueil, str. II-729) je Sodišče prve stopnje obravnavano odločbo delno razglasilo za nično, v preostalem delu pa je tožbo zavrnilo.

9 Januarja 1999 je Komisija izdala dve obvestili o ugotovitvah o možnih kršitvah, eno se je nanašalo na šivne in drugo na brezšivne cevi iz ogljikovega jekla. S tem je zadevo razdelila na dva dela, na zadevo IV/E-1/35.860-A, ki se nanaša na šivne cevi iz ogljikovega jekla, in na zadevo IV/E-1/35.860-B, ki se nanaša na brezšivne cevi iz ogljikovega jekla.

10 V zadevi, ki se nanaša na brezšivne cevi iz ogljikovega jekla, je Komisija obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah (v nadaljevanju: OUK) poslala osmim družbam naslovnicam izpodbijane odločbe in družbi Siderca ter mehiški družbi Tubos de Acero de México SA. Te družbe so imele dostop do spisnega gradiva, ki ga je v tej zadevi Komisija zbrala med 11. februarjem in 20. aprilom 1999. Poleg tega je Komisija z dopisi z dne 11. maja 1999 poslala kopije odločb iz novembra 1994 o preiskavah podjetjem, na katera odločbe niso bile naslovljene in ki z njimi zato niso bila seznanjena.

11 Potem ko so podale pisna stališča, je Komisija opravila zaslišanje naslovnic dveh obvestil o ugotovitvah o možnih kršitvah, in sicer 9. junija 1999 v zadevi v zvezi s šivnimi cevmi iz ogljikovega jekla in 10. junija 1999 v zadevi v zvezi s brezšivnimi cevmi iz ogljikovega jekla. Julija 1999 je Komisija obvestila naslovnice obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah v zadevi IV/E-1/35.860-A, ki se nanaša na šivne cevi iz ogljikovega jekla, da je sklenila zadevo, ki se nanaša na te proizvode. Zadevo IV/E-1/35.860-B pa je nadaljevala.

12 V teh okoliščinah je Komisija 8. decembra 1999 sprejela izpodbijano odločbo.

B – Obravnavani proizvodi

13 V zadevi IV/E-1/35.860-B obravnavani proizvodi so brezšivne cevi iz ogljikovega jekla, ki jih uporabljata naftna in plinska industrija ter med katerimi sta dve veliki skupini proizvodov.

14 V prvo skupino sodijo cevi za sondiranje, ki se običajno imenujejo „Oil Country Tubular Goods“ ali „OCTG“. Te cevi se lahko prodajajo brez navojev („gladke cevi“) ali z navoji. Vrezovanje navojev je postopek, ki omogoča spojitev cevi OCTG. Lahko se izvaja po standardih, ki jih je izdal American Petroleum Institute (API) (cevi z navoji, ki so izdelane po tej metodi, so v nadaljevanju: cevi OCTG standard) ali po posebnih, običajno patentiranih tehnikah. Pri drugi metodi gre za navoje ali v tem primeru za „joints“ „prve kakovosti“ ali „premium“ (cevi z navoji, ki so izdelani po tej metodi, so v nadaljevanju: cevi OCTG premium).

15 V drugo skupino sodijo brezšivne cevi iz ogljikovega jekla za transport nafte in plina („line pipe“), med katerimi se razlikujejo cevi, ki so izdelane po standardiziranih merilih, in cevi, ki so izdelane po meri za izvedbo posebnih projektov (v nadaljevanju: transportne cevi „projekt“).

C – Kršitve, ki jih je Komisija ugotovila v izpodbijani odločbi

16 V izpodbijani odločbi je Komisija najprej navedla, da je osem družb naslovnic izpodbijane odločbe sklenilo sporazum, katerega cilj je bil med drugim vzajemno spoštovanje njihovih domačih trgov (uvodne izjave od 62 do 67 izpodbijane odločbe). V skladu s sporazumom je bilo vsaki družbi prepovedano prodajati cevi OCTG standard in transportne cevi „projekt“ na domačem trgu katere od drugih udeleženk sporazuma. Sporazum naj bi bil sklenjen na sestankih med proizvajalkami iz Skupnosti in japonskimi proizvajalkami, ki so bili znani pod imenom „Evropsko-japonski klub“. Načelo spoštovanja domačih trgov je bilo opisano z izrazom „Temeljna pravila“ („Fundamentals“). Podredno je Komisija poudarila, da so Temeljna pravila dejansko spoštovale in da je imel sporazum zato protikonkurenčne učinke na skupnem trgu (uvodna izjava 68 izpodbijane odločbe).

17 Komisija je menila, da za ta sporazum velja prepoved iz člena 81(1) ES (uvodna izjava 109 izpodbijane odločbe). Zato je Komisija v členu 1 izpodbijane odločbe ugotovila obstoj kršitve te določbe in osmim družbam naslovnicam odločbe naložila globe.

18 V zvezi s trajanjem kršitve je Komisija ugotovila, da je, čeprav se je Evropsko-japonski klub sestajal od leta 1977 (uvodna izjava 55 izpodbijane odločbe), kot začetek kršitve pri določanju zneska glob treba upoštevati leto 1990, ker sta med letoma 1977 in 1990 Evropska skupnost in Japonska sklenili sporazume o prostovoljnem omejevanju izvozov (v nadaljevanju: sporazumi o prostovoljnem omejevanju) (uvodna izjava 108 izpodbijane odločbe). Po mnenju Komisije je kršitev prenehala v letu 1995 (uvodni izjavi 96 in 97 izpodbijane odločbe).

19 Za določitev zneska glob, ki so bile naložene osmim družbam naslovnicam izpodbijane odločbe, je Komisija kršitev opredelila kot zelo resno, ker je bil namen obravnavanega sporazuma spoštovanje domačih trgov in je s tem prizadel pravilno delovanje notranjega trga (uvodni izjavi 161 in 162 izpodbijane odločbe). Po drugi strani pa je poudarila, da je prodaja brezšivnih cevi iz ogljikovega jekla družb naslovnic odločbe v štirih obravnavanih državah članicah znašala samo približno 73 milijonov evrov letno. Zato je Komisija na podlagi teže kršitve določila znesek globe na 10 milijonov evrov za vsako od osmih družb naslovnic izpodbijane odločbe. Ker so vse družbe velike, je Komisija menila, da ni treba določiti različnih zneskov glob (uvodne izjave 162, 163 in 165 izpodbijane odločbe).

20 Ker je Komisija menila, da je bila kršitev srednjetrajna, je pri določitvi osnovnega zneska globe, naložene vsaki zadevni družbi, za vsako leto sodelovanja pri kršitvi za 10 % povečala znesek globe, določen glede na težo kršitve (uvodna izjava 166 izpodbijane odločbe). Vendar je Komisija ob upoštevanju dolgotrajnega kriznega položaja v sektorju jeklenih cevi in dejstva, da se je položaj v tem sektorju po letu 1991 poslabšal, na podlagi olajševalnih okoliščin navedene osnovne zneske zmanjšala za 10 % (uvodni izjavi 168 in 169 izpodbijane odločbe). Končno je Komisija znesek globe, ki jo je naložila družbi Vallourec, zmanjšala za 40 %, znesek globe, ki jo je naložila družbi Dalmine, pa za 20 % na podlagi oddelka D(2) Obvestila Komisije 96/C 207/04 o nenalaganju glob ali zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL 1996, C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi), da bi upoštevala dejstvo, da sta ti družbi med upravnim postopkom sodelovali s Komisijo (uvodne izjave od 170 do 173 izpodbijane odločbe).

21 Znesek globe, naložene vsaki zadevni družbi, ki je rezultat v zgornjih dveh točkah opisanega izračuna, je naveden v členu 4 izpodbijane odločbe (glej točko 33 spodaj).

22 Dalje je Komisija v členu 2 izpodbijane odločbe navedla, da pogodbe, ki so bile med proizvajalkami iz Skupnosti sklenjene v zvezi s prodajo gladkih cevi na britanskem trgu, pomenijo kršitveno ravnanje (uvodna izjava 116 izpodbijane odločbe). Vendar ni naložila dodatne globe za to kršitev, ker navedene pogodbe navsezadnje pomenijo le sredstvo za izvedbo načela spoštovanja domačih trgov, o katerem so se dogovorili v okviru Evropsko-japonskega kluba (uvodna izjava 164 izpodbijane odločbe).

D – Pomembna dejstva, ki jih je Komisija ugotovila v izpodbijani odločbi

23 Evropsko-japonski klub se je sestajal od leta 1977 približno dvakrat na leto vse do leta 1994 (uvodna izjava 60 izpodbijane odločbe). Komisija je zlasti poudarila, da so bili glede na izjavo g. Verluce z dne 17. septembra 1996 ti sestanki 14. aprila 1992 v Firencah, 23. oktobra 1992 v Tokiu, 19. maja 1993 v Parizu, 5. novembra 1993 v Tokiu in 16. marca 1994 v Cannesu. Poleg tega je Komisija navedla, da je v zabeležki družbe Vallourec z naslovom „Nekaj informacij ob sestanku Evropsko-japonskega kluba“ z dne 4. novembra 1991, ki je na strani 4350 spisa Komisije (v nadaljevanju: zabeležka Nekaj informacij) in v zabeležki z dne 24. 7. 1990, ki je na strani 15586 spisa, z naslovom „Sestanek z dne 24. 7. 90 z British Steel“ (v nadaljevanju: zabeležka Sestanek z dne 24. 7. 90), zapisano, da je imel Evropsko-japonski klub sestanke tudi v letih 1989 in 1991.

24 Sporazum, ki je bil dogovorjen v Evropsko-japonskem klubu, je temeljil na treh sklopih, od katerih so prvi sklop Temeljna pravila o spoštovanju domačih trgov (omenjena v točki 16 zgoraj), kar pomeni kršitev iz člena 1 izpodbijane odločbe, drugi sklop so določitev cen za razpisne postopke in najnižje cene za „posebne trge“ („special markets“), tretji sklop pa je razdelitev preostalih svetovnih trgov, brez Kanade in Združenih držav Amerike, po delitvenih ključih („sharing keys“) (uvodna izjava 61 izpodbijane odločbe). Komisija svoj sklep o obstoju Temeljnih pravil utemeljuje z vrsto listinskih indicev, ki so našteti v uvodnih izjavah od 62 do 67 izpodbijane odločbe, in s preglednico iz uvodne izjave 68 te odločbe. Iz te preglednice naj bi izhajalo, da so bili deleži domačih proizvajalk pri dobavi cevi OCTG in transportnih cevi, ki so jo opravile naslovnice izpodbijane odločbe na japonskem in domačem trgu vsake izmed štirih proizvajalk iz Skupnosti, zelo visoki. Komisija iz navedenega sklepa, da so udeleženke sporazuma na splošno zares spoštovale domače trge. Glede drugih dveh sklopov obravnavanega sporazuma Komisija opisuje dokazne elemente v uvodnih izjavah od 70 do 77 izpodbijane odločbe.

25 Ko je družba Corus leta 1990 nameravala ustaviti proizvodnjo gladkih cevi, naj bi se proizvajalke spraševale o nadaljnjem obstoju načela spoštovanja domačih trgov v okviru zgoraj opisanih Temeljnih pravil glede trga Združenega kraljestva. V teh okoliščinah naj bi družbi Vallourec in Corus predlagali „Nadgrajena temeljna pravila“ („fundamentals improved“), ki naj bi kljub umiku družbe Corus ohranila omejitve dostopa japonskih proizvajalk na britanski trg. Julija 1990, ob podaljšanju licenčne pogodbe za tehniko vrezovanja navojev VAM, naj bi se družbi Vallourec in Corus dogovorili, da bodo dobavo gladkih cevi za družbo Corus opravljale družbe Vallourec, Mannesmann in Dalmine (uvodna izjava 78 izpodbijane odločbe).

26 Aprila 1991 je družba Corus zaprla svojo tovarno v Clydesdalu (Združeno kraljestvo), ki je zagotavljala približno 90 % njene proizvodnje gladkih cevi. Družba Corus je tedaj z družbami Vallourec (24. julija 1991), Dalmine (4. decembra 1991) in Mannesmann (9. avgusta 1993) sklenila pogodbe o dobavi gladkih cevi z začetnim obdobjem petih let in z možnostjo tihega podaljšanja, če se pogodba ne odpove dvanajst mesecev pred potekom (v nadaljevanju: pogodbe o dobavi). Te tri pogodbe, ki so v spisu Komisije na straneh 12867, 12910 in 12948, podeljujejo vsakemu od teh podjetij dobavno kvoto v višini 40 %, 30 % oziroma 30 % potreb družbe Corus (uvodne izjave od 79 do 82 izpodbijane odločbe), kar pa ne velja za cevi z majhnim premerom.

27 Leta 1993 naj bi zaradi treh dejavnikov ponovno preučili načela delovanja Evropsko-japonskega kluba. Prvi dejavnik naj bi bil prestrukturiranje evropske jeklarske industrije. Družba Corus je namreč nameravala v Združenem kraljestvu zapreti preostalo proizvodnjo brezšivnih cevi z navoji. V Belgiji je bila družba New Tubemeuse (v nadaljevanju: NTM), katere dejavnost je bila prvenstveno usmerjena v izvoz na Srednji in Daljni vzhod, likvidirana 31. decembra 1993. Drugič, dostop proizvajalk iz Latinske Amerike na trg Skupnosti naj bi ponovno ogrozil razdelitev trga, ki je bila dogovorjena v okviru Evropsko-japonskega kluba. Tretji in zadnji dejavnik, delež šivnih cevi na svetovnem trgu cevi, ki so namenjene za pridobivanje in izkoriščanje nafte in plina, naj bi se močno povečal, čeprav so med regijami ostale velike razlike (uvodni izjavi 83 in 84 izpodbijane odločbe).

28 V teh okoliščinah so se člani Evropsko-japonskega kluba 5. novembra 1993 sestali v Tokiu, da s proizvajalkami iz Latinske Amerike dosežejo nov sporazum o razdelitvi trgov. Vsebina sporazuma, sprejetega ob tej priložnosti, naj bi bila razvidna iz dokumenta, ki ga je informator, ki ni bil udeleženec tega postopka, 12. novembra 1997 predložil Komisiji, in je na strani 7320 spisa Komisije ter med drugim vsebuje „delitveni ključ“ („sharing key“) (v nadaljevanju: dokument Delitveni ključ). Po besedah informatorja naj bi mu zadevni dokument izročil trgovinski zastopnik ene od udeleženk navedenega sestanka. V zvezi s posledicami prestrukturiranja evropske industrije naj bi zaprtje družbe NTM omogočilo proizvajalkam iz Skupnosti, da obdržijo koncesije japonskih in latinskoameriških proizvajalk, ki so imele od umika družbe NTM iz izvoznih trgov največjo korist (uvodne izjave od 85 do 89 izpodbijane odločbe).

29 Družba Corus se je dokončno odločila zapreti preostalo proizvodnjo brezšivnih cevi. Družba Vallourec je 22. februarja 1994 prevzela nadzor nad obrati za vrezovanje navojev in proizvodnjo cevi družbe Corus in zato ustanovila družbo Tubular Industries Scotland Ltd (v nadaljevanju: TISL). Družba TISL je 31. marca 1994 prevzela pogodbe o dobavi gladkih cevi, ki jih je družba Corus sklenila z družbama Dalmine in Mannesmann. 24. aprila 1997 je tako sklenjena pogodba z družbo Mannesmann še vedno veljala. Družba Dalmine je 30. marca 1999 razdrla pogodbo o dobavi z družbo TISL (uvodne izjave od 90 do 92 izpodbijane odločbe).

30 Komisija je menila, da so si proizvajalke iz Skupnosti s temi pogodbami razdelile kvote za dobavo gladkih cevi na britanskem trgu, ki je za cevi OCTG več kot polovica porabe Skupnosti. Tako je sklenila, da je šlo za omejevalni sporazum, ki ga prepoveduje člen 81(1) ES (glej točko 22 zgoraj).

E – Izrek izpodbijane odločbe

31 V členu 1(1) izpodbijane odločbe je navedeno, da je osem družb naslovnic izpodbijane odločbe „[…] kršilo določbe člena 81(1) Pogodbe ES s tem, da so sodelovale […] pri sporazumu, ki je med drugim določal spoštovanje njihovega posameznega domačega trga cevi OCTG […] standard in brezšivnih [transportnih cevi „projekt“]“.

32 V členu 1(2) izpodbijane odločbe je navedeno, da je pri družbah Mannesmann, Vallourec, Dalmine, Sumitomo, Nippon, Kawasaki Steel Corp. in NKK Corp. kršitev trajala od leta 1990 do leta 1995. Za družbo Corus pa je navedeno, da je kršitev trajala od leta 1990 do februarja 1994.

33 Preostali upoštevni členi izreka izpodbijane odločbe določajo:

„Člen 2

1. Družbe [Mannesmann], Vallourec […], [Corus] in Dalmine […] so kršile določbe člena 81(1) Pogodbe ES s tem, da so v okviru kršitve iz člena 1 sklepale pogodbe, ki so povzročile razdelitev dobav gladkih cevi OCTG družbi [Corus] (Vallourec […] od leta 1994).

2. Kršitev družbe [Corus] je trajala od 24. julija 1991 do februarja 1994. Kršitev družbe Vallourec […] je trajala od 24. julija 1991 do 30. marca 1999. Kršitev družbe Dalmine […] je trajala od 4. decembra 1991 do 30. marca 1999. Kršitev družbe [Mannesmann] je trajala od 9. avgusta 1993 do 24. aprila 1997.

[…]

Člen 4

Zaradi kršitve, navedene v členu 1, so bile družbam, ki so naštete v tem členu, naložene naslednje globe:

1. [Mannesmann] 13,500.000 evrov

2. Vallourec […] 8,100.000 evrov

3. [Corus] 12,600.000 evrov

4. Dalmine […] 10,800.000 evrov

5. Sumitomo […] 13,500.000 evrov

6. Nippon […] 13,500.000 evrov

7. Kawasaki Steel Corp. […] 13,500.000 evrov

8. NKK Corp. […] 13,500.000 evrov

[…]“

F – Postopek pred Sodiščem prve stopnje

34 Družbe Mannesmann, Corus, Dalmine, NKK Corp., Nippon, Kawasaki in Sumitomo so s sedmimi vlogami, ki so jih vložile v tajništvu Sodišča prve stopnje med 28. februarjem in 3. aprilom 2000, vložile tožbo zoper izpodbijano odločbo.

35 S tremi sklepi z dne 23. aprila 2002 je bila Nadzornemu organu EFTE, v skladu s členom 116(6) Poslovnika Sodišča prve stopnje, dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije v zadevah T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00.

36 S sklepom z dne 18. junija 2002 je bilo po opredelitvi strank odločeno, da se v skladu s členom 50 Poslovnika za namene ustnega postopka združi sedem zadev in zaradi izdaje skupne odločbe tudi štiri zadeve, v katerih so tožeče stranke japonske družbe (T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00). Po tej združitvi so lahko v tajništvu Sodišča prve stopnje vse tožeče stranke v sedmih zadevah pregledale vse spise v zvezi s tem postopkom. Sprejeti so bili tudi ukrepi procesnega vodstva.

37 Po poročilu sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (drugi senat) odločilo, da začne ustni postopek. Stranke, skupaj z Nadzornim organom EFTE kot intervenientom v zadevah T-68/00, T-71/00 in T-78/00, so podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jih je zastavilo Sodišče prve stopnje na obravnavi 19., 20. in 21. marca 2003.

Predlogi strank

38 V zadevi T-67/00 družba NKK Corp. predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

– izpodbijano odločbo v delu, v katerem jo zadeva, razglasi za nično;

– razveljavi globo, ki ji je naložena;

– podredno, če bi izpodbijana odločba v celoti ali deloma ostala v veljavi, zmanjša njeno globo;

– Komisiji naloži plačilo svojih stroškov, priglašenih v tem postopku;

– sprejme kakršenkoli drug ukrep, ki bi se izkazal za potrebnega, da se sodba Sodišča prve stopnje izvrši.

39 V zadevi T-68/00 družba Nippon predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

– izpodbijano odločbo v delu, v katerem jo zadeva, razglasi za nično;

– razveljavi ali vsaj zmanjša njeno globo;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

40 V zadevi T-71/00 družba Kawasaki Steel Corp. predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

– izpodbijano odločbo razglasi za nično;

– podredno, zmanjša njeno globo;

– Komisiji naloži plačilo izdatkov in stroškov postopka.

41 V zadevi T-78/00 družba Sumitomo predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

– člene od 1 do 5 izpodbijane odločbe v delu, v katerem jo zadevajo, razglasi za nične;

– podredno, člen 4 izpodbijane odločbe v delu, v katerem ji nalaga globo 13,5 milijona evrov, razglasi za ničnega in določi znatno nižjo globo;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

42 V vseh štirih zadevah Komisija predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

– tožbo zavrne;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Vpliv koncentracije med družbama Kawasaki Steel Corp. in NKK Corp.

43 Z ločenima dopisoma z dne 9. maja 2003 sta družbi NKK Corp. in Kawasaki Steel Corp. Sodišče prve stopnje obvestili, da sta v okviru koncentracije dveh skupin, ki jim pripadata, spremenili ime in se sedaj imenujeta JFE Steel Corp. V zvezi z dokumenti, ki so bili kot dokaz te spremembe imena priloženi k njunima dopisoma, je sodno tajništvo Sodišča prve stopnje od obeh tožečih strank in od Komisije zahtevalo, naj pojasnijo položaj, ki je nastal z navedeno koncentracijo. Obe tožeči stranki sta odgovore poslali v dopisih z dne 11. septembra 2003, Komisija pa v dopisu z dne 22. septembra 2003.

44 Iz dokumentov in odgovorov izhaja, da je družba Kawasaki Steel Corp. spremenila ime in postala družba JFE Steel Corp. Po drugi strani je treba ugotoviti, da je družba NKK Corp. spremenila ime in postala družba JFE Engineering Corp. Vendarle sta obe tožeči stranki v svojih dopisih z dne 11. septembra 2003 potrdili, da so se pravice in obveznosti jeklarskega podjetja NKK Corp. prenesle na JFE Steel Corp.

45 Najprej je treba poudariti, da lahko sodišča Skupnosti upoštevajo akt o spremembi imena stranke postopka.

46 Poleg tega sodna praksa priznava, da ničnostno tožbo, ki jo je vložil naslovnik akta, lahko nadaljuje njegov univerzalni pravni naslednik, zlasti v primeru smrti fizične osebe ali prenehanja obstoja pravne osebe, medtem ko vse njegove pravice in obveznosti pridobi novi naslovnik (v tem smislu glej sodbi Sodišča z dne 20. oktobra 1983 v zadevi Gutmann proti Komisiji, 92/82, Recueil, str. 3127, točka 2, in z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu, 294/83, Recueil, str. 1339, točke od 13 do 18). Ugotoviti je treba, da v takem primeru univerzalni pravni naslednik, kot naslovnik izpodbijanega pravnega akta, obvezno vstopi v pravni položaj svojega predhodnika.

47 Po drugi strani sodišče Skupnosti niti v okviru ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES niti pri izvrševanju svoje neomejene pristojnosti na podlagi člena 229 ES ne more spremeniti odločbe institucije Skupnosti glede sankcije, tako da bi naslovnika odločbe zamenjalo z drugo fizično ali pravno osebo, kadar naslovnik še obstaja. Za to je a priori pristojna le institucija, ki je sprejela zadevno odločbo. Ko pristojna institucija enkrat sprejme odločbo in, posledično, določi identiteto osebe, na katero jo mora nasloviti, Sodišče prve stopnje te osebe ne more zamenjati z drugo osebo.

48 Dalje je treba upoštevati, da tožbe, ki jo vloži oseba kot naslovnik akta za uveljavljanje svojih pravic v okviru predloga za razglasitev ničnosti v skladu s členom 230 ES in/ali predloga za spremembo v skladu s členom 229 ES, ni mogoče prenesti na tretjo osebo, ki ni naslovnik pravnega akta. Če bi se tak prenos dejansko dopustil, bi obstajala neskladnost med stanjem, v katerem je bila tožba vložena, in stanjem, v katerem bi se lahko nadaljevala. Poleg tega bi tak prenos povzročil neskladnost med identiteto naslovnika akta in identiteto osebe, ki nastopa pred Sodiščem.

49 V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba odločbo, kot je izpodbijana odločba, čeprav je bila sestavljena in objavljena v obliki ene same odločbe, presojati kot vrsto posameznih odločb, s katerimi je glede vsake družbe naslovnice ugotovljena kršitev ali kršitve, za katere je odgovorna, in se ji, glede na okoliščine primera, naloži globa. To pravilo izhaja iz razlage sodbe Sodišča prve stopnje z dne 10. julija 1997 v zadevi AssiDomän Kraft Products in drugi proti Komisiji (T‑227/95, Recueil, str. II-1185, točka 56) in sodbe Sodišča, sprejete v pritožbenem postopku, z dne 14. septembra 1999 v zadevi Komisija proti AssiDomän Kraft Products in drugim (C-310/97 P, Recueil, str. I-5363, točka 49). Tako je v tem primeru družba NKK Corp. ostala edina naslovnica odločbe, na katero je bila naslovljena, medtem ko je družba Kawasaki Steel Corp. naslovnica pravno ločene odločbe, vsebovane v istem aktu.

50 Nazadnje je res, da lahko oseba, ki je prevzela odgovornost za vodenje podjetja, v upravnem postopku pred Komisijo z ustrezno izjavo prevzame odgovornost za dejstva, ki se očitajo resnično odgovorni osebi, tudi če bi za kršitev morala načeloma odgovarjati fizična ali pravna oseba, ki je zadevno podjetje vodila v času storitve kršitve (v tem smislu glej, čeprav je zoper njo vložena pritožba, sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. decembra 2001 v zadevi Krupp Thyssen Stainless in Acciai speciali Terni proti Komisiji, T-45/98 in T-47/98, Recueil, str. II-3757, točki 57 in 62). Vendar iz preudarkov, povzetih v zgoraj navedenih točkah od 46 do 49, izhaja, da taka izjava ne more spremeniti identitete naslovnika odločbe Komisije, ko je ta že sprejeta, niti identitete tožeče stranke v ničnostni tožbi zoper tako odločbo, ko je tožba že vložena.

51 V teh okoliščinah je treba vzeti na znanje tako spremembo imena družbe Kawasaki Steel Corp. v JFE Steel Corp. kot tudi dejstvo, da se družba NKK Corp. sedaj imenuje JFE Engineering Corp. Vendarle družbe JFE Engineering Corp. ni treba zamenjati z JFE Steel Corp. v zadevi T-67/00, ne glede na to, kako sporazum o združitvi, ki sta ga sklenili ti družbi, učinkuje v japonskem pravnem redu. Zato družba JFE Steel Corp. (v nadaljevanju: JFE-Kawasaki) ostaja tožeča stranka v zadevi T-71/00 in družba JFE Engineering Corp. (v nadaljevanju: JFE‑NKK) ostaja tožeča stranka v zadevi T-67/00.

Pravno stanje

A – Predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, zlasti člena 1

52 Japonske tožeče stranke uveljavljajo trinajst ločenih tožbenih razlogov za razglasitev ničnosti, nekateri od njih so skupni vsem ali večini med njimi.

1. Prvi tožbeni razlog: Komisija naj ne bi pravno zadostno dokazala obstoja kršitve iz člena 1izpodbijane odločbe

53 Ta tožbeni razlog uveljavljajo štiri japonske tožeče stranke.

a) Trditve strank

54 Japonske tožeče stranke so uvodoma izrazile stališča o izvedbi dokaza kršitve člena 81(1) ES. Vsebinsko se tožbeni razlog deli na tri dele.

55 Prvič japonske tožeče stranke trdijo, da dejstvo, da ni japonskih uvozov na „zemeljske“ evropske trge (v nadaljevanju: kopenski trgi), lahko pojasnijo objektivne poslovne okoliščine in da obstoj zatrjevanega sporazuma ni v skladu z njihovimi obsežnimi dobavami zadevnih proizvodov na trg območja epikontinentalnega pasu Severnega morja, ki ga izkorišča Združeno kraljestvo (v nadaljevanju: eksteritorialni trg Združenega kraljestva ali britanski eksteritorialni trg), tako da kršitev, očitana japonskim tožečim strankam, v nobenem primeru ni mogla imeti protikonkurenčnih učinkov. Drugič, dokazi, ki jih je zbrala Komisija, naj ne bi izkazovali niti obstoja zatrjevanega sporazuma, niti, če bi ta obstajal, sodelovanja katere izmed japonskih tožečih strank pri njem. Tretjič, analiza Komisije glede ciljev pogodb o dobavi gladkih cevi, ki so jih sklenile evropske proizvajalke in ki pomenijo kršitev, sankcionirano v členu 2 izpodbijane odločbe, naj bi bila nedosledna. Ta analiza naj bi potrjevala tudi neutemeljenost teze Komisije glede sodelovanja japonskih tožečih strank pri kršitvi, ugotovljeni v členu 1 izpodbijane odločbe.

Uvodne ugotovitve

56 Družbi Sumitomo in JFE‑NKK navajata, prvič, da je dokazno breme vseh znakov kršitve na strani Komisije (sklepni predlogi generalnega pravobranilca G. Slynna k sodbi Sodišča z dne 7. junija 1983 v zadevi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, od 100/80 do 103/80, Recueil, str. 1825, 1914; sodbi Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 58, in z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Recueil, str. I-4125, točka 86). Obstoj dvoma naj bi bil v korist podjetjem, ki so obtožena sodelovanja pri kršitvi (sodbi Sodišča z dne 16. decembra 1975 v zadevi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točke 203, 304, 359 in 363, in z dne 14. februarja 1978 v zadevi United Brands proti Komisiji, 27/76, Recueil, str. 207, točka 265; sklepni predlogi sodnika B. Vesterdorfa, v funkciji generalnega pravobranilca, k sodbi Sodišča prve stopnje z dne 24. oktobra 1991 v zadevi Rhône-Poulenc proti Komisiji, T-1/89, Recueil, str. II-867, II-869, II-954). Posledično bi morala Komisija dokazati, da so okoliščine, ki jih navaja, onkraj razumnega dvoma (sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Darmona k sodbi Sodišča z dne 31. marca 1993 v zadevi Ahlström Osakeytiö in drugi proti Komisiji, imenovana Pâte de bois II, C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 in od C-125/85 do C-129/85, Recueil, str. I-1307, I-1445, točka 195). Nasprotno naj bi za razglasitev ničnosti odločbe zadoščalo, da tožeča stranka dokaže, da glede utemeljenosti odločbe o ugotovitvi kršitve obstaja negotovost (sklepni predlogi generalnega pravobranilca G. Slynna k zgoraj navedeni sodbi Musique diffusion française in drugi proti Komisiji, str. 1931).

57 Drugič, Komisija bi morala po mnenju japonskih tožečih strank, da bi dokazala obstoj kršitve, predložiti natančne in skladne dokaze v utemeljitev trdnega prepričanja, da je bila kršitev storjena (sodba Sodišča z dne 28. marca 1984 v zadevi CRAM in Rheinzink proti Komisiji, 29/83 in 30/83, Recueil, str. 1679, točka 20, in sodba Pâte de bois II, točka 56 zgoraj, točka 127; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 10. marca 1992 v zadevi SIV in drugi proti Komisiji, T-68/89, T‑77/89 in T-78/89, Recueil, str. II-1403, zlasti točke od 193 do 195, od 198 do 202, od 205 do 210, od 220 do 232, od 249 do 250 in od 322 do 328, in z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T-62/98, Recueil, str. II-2707, točki 43 in 72). Ti dokazi bi morali omogočati zlasti ugotovitev, da zatrjevane kršitve znatno omejujejo konkurenco v smislu člena 81(1) ES. Ta zahteva ne bi bila izpolnjena, še posebej, kadar bi bilo mogoče podati verjetno razlago, ki bi izključila kršitev pravil Skupnosti o konkurenci (zgoraj navedena sodba CRAM in Rheinzink proti Komisiji, točka 16 in naslednje; sodba Sodišča prve stopnje z dne 21. januarja 1999 v zadevi Riviera Auto Service in drugi proti Komisiji, T-185/96, T-189/96 in T-190/96, Recueil, str. II-93, točka 47, in zgoraj navedena sodba Volkswagen proti Komisiji).

58 Poleg tega bi morali predloženi dokazi izpolnjevati omenjeni merili natančnosti in skladnosti glede vsakega znaka ugotovljene kršitve, zlasti identiteto strank in njihovo sodelovanje pri kršitvi (sodbi Pâte de bois II, točka 56 zgoraj, točka 69, in Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 56 zgoraj, točka 87; sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Buchmann proti Komisiji, T-295/94, Recueil, str. II-813, točka 121), zadevne proizvode ali storitve (sodbi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, točka 56 zgoraj, točke od 301 do 304, in SIV in drugi proti Komisiji, točka 57 zgoraj, točke od 175 do 194 in 324), omejitve, o katerih so se stranke dogovorile (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso-Gutzeit proti Komisiji, T-337/94, Recueil, str. II-1571, točke od 102 do 150), in trajanje kršitve (sodba Sodišča prve stopnje z dne 7. julija 1994 v zadevi Dunlop Slazenger proti Komisiji, T-43/92, Recueil, str. II-441, točka 79, in sodba Volkswagen proti Komisiji, točka 57 zgoraj, točka 188). Natančneje, glede trajanja kršitve bi bilo treba predložiti bodisi neposredne dokaze bodisi dokaze, ki so časovno blizu, to je hkratne dokaze.

59 Družba JFE‑NKK zlasti zatrjuje, da se mora Komisija v skladu s sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso Española proti Komisiji (T‑348/94, Recueil, str. II-1875, točke od 160 do 171) opreti na konkretne dokaze in ne na preproste trditve glede vsebine in predmeta sestankov, na katerih naj bi sodelovale udeleženke zatrjevanega sporazuma.

60 Komisija najprej meni, da okoliščina, da japonske tožeče stranke navajajo trditve tako, da postavljajo dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, v drugačno luč, tožečim strankam ne dopušča, da bi dosegle razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe. Trditev, ki jo je v zvezi s tem navedla družba JFE‑NKK, ki temelji zlasti na sodbah CRAM in Rheinzink proti Komisiji, točka 57 zgoraj, in Pâte de bois II, točka 56 zgoraj (točki 126 in 127), bi lahko veljala le, kadar bi odločba Komisije temeljila zgolj na domnevi, da ugotovljenih dejstev ni mogoče pojasniti drugače kot z usklajenim ravnanjem podjetij. Vendar v tem primeru ni bilo tako.

61 Komisija poudarja, da trditev, da mora dokazati obstoj kršitve, ki jo zatrjuje brez kakršnegakoli razumnega dvoma, ni utemeljena. Zlasti bi bilo treba opozoriti, da Sodišče v sodbi Pâte de bois II, točka 56 zgoraj, ni sprejelo razlage, ki jo je glede pojma zadostno natančnih in skladnih dokazov predlagal generalni pravobranilec M. Darmon v sklepnih predlogih, točka 56 zgoraj. Podobno naj bi Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 20. aprila 1999 v zadevi Limburgse Vinyl Maatschaapij in drugi proti Komisiji, imenovana PVC II (od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931), dalo prednost splošni presoji, ali so dokazi v obravnavani zadevi zadoščali za ugotovitev obstoja zadevne kršitve. Za ugotovitev obstoja kršitve, še zlasti v zvezi s trajanjem kršitve, naj se ne bi zahtevali natančnost in skladnost dokazov, ampak naj bi bili ti namenjeni zgolj opredelitvi obsega, v katerem mora znesek globe ustrezati temu trajanju. V vsakem primeru naj bi bil v tem primeru točen datum začetka kršitve neupošteven, ker je bila storjena pred letom 1990, zato je Komisija za določitev zneska globe upoštevala kršitev le od tega datuma.

Prvi del tožbenega razloga: domnevna neskladnost med obstojem zatrjevanega sporazuma in obstoječim stanjem na britanskem eksteritorialnem trgu in drugih evropskih trgih

62 Japonske tožeče stranke v bistvu trdijo, da obstoj trgovinskih ovir zagotavlja verodostojno alternativno razlago neobstoja japonskih prodaj na evropskih trgih v zvezi s proizvodi, navedenimi v členu 1 izpodbijane odločbe. Ker pa sklepanje Komisije temelji na predpostavki, da tega neobstoja ni mogoče razložiti drugače kot z dogovorom med udeleženkami inkriminiranega sporazuma, bi bilo treba člen 1 izpodbijane odločbe v skladu s pristopom iz sodb CRAM in Rheinzink proti Komisiji, točka 57 zgoraj (točka 16), Pâte de bois II, točka 56 zgoraj (točki 126 in 127), ter PVC II, točka 61 zgoraj (točka 725), razglasiti za ničnega.

63 Po mnenju tožečih strank obstaja bistveno nasprotje med trditvijo, da so bile japonske proizvajalke udeleženke sporazuma, s katerim so se zavezale, da se bodo odpovedale dobavljanju na evropske trge, in njihovim dejanskim ravnanjem na teh trgih. V nasprotju s trditvijo Komisije naj bi presoja trgovinskih tokov med Japonsko in Evropo pokazala, da so se japonske proizvajalke močno borile s konkurenco evropskih proizvajalcev na eksteritorialni trgih, zlasti v Združenem kraljestvu in na Norveškem, ki so zaradi objektivnih poslovnih razlogov skupaj tvorili edini pomembni trg za japonske proizvajalke. Poleg tega naj bi povpraševanje na britanskem eksteritorialnem trgu obstajalo predvsem za cevi OCTG premium in ne za cevi OCTG standard, navedene v izpodbijani odločbi. Komisija naj bi kršila vsaj pooblastilo za odločanje po prostem preudarku in napačno presodila dejstva s tem, ko je v členu 1 izpodbijane odločbe ugotovila obstoj kršitve tako na eksteritorialnih kot na kopenskih evropskih trgih.

64 V zvezi s tem se družba Nippon sprašuje, ali je verjetno, da so japonske proizvajalke pristopile k sporazumu z evropskimi proizvajalkami, ki jim je prepovedoval prodajo proizvodov na evropskih trgih, glede na okoliščine, opisane v predhodni točki. Družbi JFE-Kawasaki in Sumitomo poudarjata, da na podlagi preglednice iz uvodne izjave 68 izpodbijane odločbe tržni delež vsakega domačega proizvajalca cevi OCTG in transportnih cevi na njihovem domačem trgu v nobenem primeru ni bil 100-odstoten. Zlasti na trgu Združenega kraljestva so se uvozi teh proizvodov gibali med 16 % in 22 %. Na utemeljitev Komisije, da se ta okoliščina lahko razloži s posebnim statusom trga Združenega kraljestva, ki naj bi na podlagi Temeljnih pravil veljal za delno zaščitenega (ki uživa omejeno varstvo), družba JFE-NKK odgovarja, da je bil francoski trg, ki ni imel takega statusa, manj učinkovito zaščiten v letu 1991 in enako v letu 1994, kot izhaja iz omenjene preglednice. Japonske proizvajalke na nekaterih evropskih trgih v določenih letih obdobja kršitve, ki jo je ugotovila Komisija, sploh niso prodajale proizvodov, navedenih v izpodbijani odločbi, zato družba JFE-NKK meni, da se ta okoliščina lahko pojasni zlasti z nihanji prodaje teh proizvodov, saj je njihova potrošnja zelo odvisna od dejavnosti v sektorjih nafte in plina.

65 Družba Sumitomo izrecno priznava, da so trditve, ki jih navaja v zvezi z učinki zadevnega sporazuma, upoštevne v okviru obravnavanega tožbenega razloga le, če Sodišče prve stopnje meni, da Komisija na podlagi listinskih dokazov, na katere se sklicuje v izpodbijani odločbi, ni pravno zadostno dokazala obstoja kršitve. Glede tega poudarja, da se je Komisija prvenstveno oprla na namen sporazuma in le podredno na njegove učinke.

66 V zvezi s trditvijo Komisije, ki temelji na točki 1088 sodbe Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2000 v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, imenovana Cement (T-25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T‑42/95 do T-46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T‑87/95, T-88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491), da je kršitev še posebej resna, če je sestavljena iz sporazuma o izključitvi konkurence na trgu, na katerem je ta že zelo šibka, družba JFE-Kawasaki navaja, da se okoliščine tega primera močno razlikujejo od dejanskega stanja v tej sodbi. V obravnavani zadevi naj bi znotraj Evrope zaradi obstoja štirih velikih proizvajalk iz Skupnosti obstajala močna konkurenca, vsaj na strukturni ravni, kar pomeni, da je bila morebitna japonska konkurenca zanemarljiva. V zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Cement, naj bi obstajala vrsta geografsko zaprtih monopolov.

67 Družba JFE-Kawasaki navaja, da se Temeljna pravila, v skladu z uvodnimi izjavami od 61 do 77 same izpodbijane odločbe, niso nanašala na eksteritorialni trg Združenega kraljestva ali na druge eksteritorialne trge Skupnosti. Iz uvodne izjave 62 izpodbijane odločbe naj bi izhajalo zlasti, da so Temeljna pravila urejala položaj na domačih trgih, medtem ko je eksteritorialni trg Združenega kraljestva užival poseben položaj, t. i. „delne zaščite“ ali „omejene zaščite“. Trditev iz uvodne izjave 102 izpodbijane odločbe, da so se udeleženke sporazuma morale odpovedati dobavi zadevnih cevi na domače trge, naj bi bila neskladna z mešanim statusom, ki ga eksteritorialnemu trgu Združenega kraljestva pripisuje uvodna izjava 62.

68 Za dobave brezšivnih cevi iz ogljikovega jekla iz Japonske na eksteritorialni trg Združenega kraljestva naj bi bila značilna trajanje in pomen. V zvezi s tem se družba Nippon opira zlasti na preglednico iz uvodne izjave 68 izpodbijane odločbe, iz katere naj bi izhajalo, da so japonske tožeče stranke prodale velike količine brezšivnih jeklenih cevi na trg Združenega kraljestva. Okoliščina, da se te številke nanašajo na vse jeklene cevi in ne zgolj na tiste, ki jih zadeva izpodbijana odločba, naj ne bi vplivalo na njihovo upoštevnost in naj bi bila posledica dejstva, da so ti proizvajalci v epikontinentalni pas Združenega kraljestva dobavljali več vrst cevi, in sicer cevi OCTG standard, transportne cevi in cevi OCTG premium. Družba Nippon se sklicuje tudi na velikost izvoza, ki so ga ugotovili japonski carinski organi za leta od 1988 do 1996, in na statistike združenja japonskih izvoznikov jekla za leta od 1977 do 1987, ki potrjujejo obstoj take konkurence. Družba Sumitomo prav tako meni, da so bile njene prodaje cevi na trgih Evropske skupnosti, zlasti na trg epikontinentalnega pasu Združenega kraljestva, znatne in navaja dokaze v podporo tej trditvi. Zlasti ugovarja uporabi številke 230.000 ton, ki jo je navedla Komisija, za povprečne letne prodaje transportnih cevi članic Evropsko-japonskega kluba na zadevne trge Skupnosti. Prodaje, ki jih ustvarijo vse članice tega kluba, naj bi znašale 71.000 ton transportnih cevi letno. Družba JFE-NKK glede svoje prodaje napotuje na izčrpne številke, ki jih je posredovala Komisiji v odgovor na njeno zahtevo za informacije o le-teh in iz katerih izhaja, da med domnevnim obdobjem kršitve ni nikoli prenehala prodajati svojih cevi na evropskih trgih. Družba JFE-Kawasaki navaja, da je kljub temu da so njene prodaje na vseh evropskih trgih ostale minimalne, v to vložila znatne napore, zlasti na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva.

69 Poleg tega naj bi obstoj hude konkurence s strani japonskih proizvajalk, zlasti na trgu Združenega kraljestva, izrecno dokazovali listinski dokazi, ki jih je Komisija zbrala med preiskavo pri evropskih proizvajalkah. Zlasti dokument na strani 4902 spisa Komisije, z naslovom „Delovni dokument za predsednike“ („Paper for Presidents“), se sklicuje na „trenutno agresijo [Japoncev] na [cevi] OCTG“ in pet zabeležk družbe Vallourec – in sicer z dne 23. marca 1990, ki je na strani 15622 navedenega spisa, z naslovom „Razmišljanja o podaljšanju pogodbe VAM“ (v nadaljevanju: zabeležka Razmišljanja o pogodbi VAM), z dne 2. maja 1990, ki je na strani 15610 spisa, z naslovom „Strateška razmišljanja glede razmerij VLR“ (v nadaljevanju: zabeležka Strateška razmišljanja), z dne 1. junija 1990, ki je na strani 15591 spisa, z naslovom „Podaljšanje pogodbe VAM z BSC“, zabeležka Sestanek z dne 24. 7. 90 in nazadnje zabeležka brez datuma, ki je na strani 15596 spisa, z naslovom „Razgovor z BSC“ – naj bi potrjevali, da naj bi družba Vallourec prodaje japonskih proizvajalcev na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva štela za izredno zaskrbljujoče. Prav tako je iz telefaksa družbe Mannesmann z dne 16. avgusta 1993, ki je na strani 2493 spisa Komisije, razvidno, da družba Mannesmann zaradi japonske cenovne konkurence ni imela interesa sodelovati pri določenih razpisnih postopkih.

70 Poleg tega naj bi, prvič, iz dopisa z dne 6. junija 1994, ki je na strani 5243 spisa Komisije, ki ga je povezovalni odbor industrije jeklenih cevi Evropske skupnosti poslal Komisiji (v nadaljevanju: dopis povezovalnega odbora z dne 6. junija 1994), in drugič, iz zapisnika navedenega sestanka povezovalnega odbora z dne 24. avgusta 1994, ki je na strani 5103 spisa Komisije, izhajalo, da so evropske proizvajalke štele japonska podjetja za agresivne konkurente in da je bil obseg njihovih prodaj grožnja njihovemu položaju na eksteritorialnih trgih držav članic Skupnosti. Zapisnik sestanka povezovalnega odbora z dne 24. avgusta 1994 naj bi dokazoval tudi, da so se tržni deleži japonskih proizvajalk povišali na 25 % na eksteritorialnih trgih Skupnosti in Ferskih otokih za proizvode OCTG iz vseh vrst jekla, in na 34 % na eksteritorialnih trgih Skupnosti in Norveške za proizvode OCTG iz ogljikovega jekla. Družba Sumitomo se v podporo svoji trditvi glede obsega japonskih uvozov sklicuje tudi na telefaks Evropskega združenja za jeklene cevi (prej povezovalni odbor industrije jeklenih cevi Evropske skupnosti) z dne 5. oktobra 1994, ki je na strani 4723, in na osnutek dopisa, brez datuma, naslovljenega na g. Largea, uslužbenca Komisije, ki je na strani 4725 spisa Komisije. Podobno naj bi izjave evropskih proizvajalk – zlasti odgovori družbe Dalmine z dne 29. maja 1997 na vprašanja, ki jih je zastavila Komisija na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, ki so na strani 15162 spisa Komisije (v nadaljevanju: odgovori družbe Dalmine z dne 29. maja 1997) in odgovori družbe Corus z dne 13. avgusta 1997, ki je na strani 11916 spisa (v nadaljevanju: odgovori družbe Corus) – potrdile to tezo. Odgovori družbe Corus naj bi zlasti izpričevali dejstvo, da so se japonske proizvajalke zanimale za eksteritorialni trg Združenega kraljestva. Družba Nippon poudarja, da naj bi na podlagi „g) japonske listine“ („g) Japanese“ document), ki je na strani 4909 spisa Komisije, ki ga je sestavilo eno izmed evropskih podjetij, „zlasti družba Nippon Steel […] [postajala] vse agresivnejša v epikontinentalnem pasu Združenega kraljestva“.

71 Po mnenju japonskih proizvajalk je bilo dejstvo, da so na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva prodale znatne količine jeklenih cevi, zlasti cevi OCTG premium in transportnih cevi „projekt“, pri čemer niso prodale znatnih količin teh proizvodov na kopenskih trgih držav članic Skupnosti, povsem logično in skladno z neobstojem zatrjevanega sporazuma, kar je v nasprotju z mnenjem Komisije. Zlasti naj bi bili ti proizvodi, kadar so določeni za eksteritorialno uporabo, visokokakovostni in zelo dragi. Poleg tega bi bilo tujim proizvajalcem na splošno lažje konkurirati z lokalnimi proizvajalci glede diferenciranih proizvodov, kot so cevi OCTG premium, kot pa glede standardnih proizvodov, kot so cevi OCTG standard z navoji.

72 Poleg tega naj bi bil epikontinentalni pas Severnega morja, zlasti eksteritorialni trg Združenega kraljestva, največji del evropskega trga za jeklene cevi, kot dokazuje „g) japonska listina“. Iz tega naj bi izhajalo, da naj bi bili kopenski trgi Skupnosti za te proizvode sorazmerno omejeni. Zato naj ne bi bili zelo donosni. Poleg tega naj bi se konkurenčne razmere na britanskem eksteritorialnem trgu precej razlikovale od tistih na kopenskih trgih Skupnosti. Japonske prodaje na teh trgih naj bi prizadel skupni učinek številnih trgovinskih ovir, večina katerih ni obstajala na britanskem eksteritorialnem trgu. Komisija naj tega ne bi upoštevala in v izpodbijani odločbi ni razlikovala med eksteritorialnimi in kopenskimi trgi. Družba Nippon zatrjuje, da so bili kopenski trgi zaradi teh ovir, vsaj če so se obravnavale kot celota, za japonske proizvajalke praktično zaprti. To dejstvo naj bi, po mnenju družbe Sumitomo, glede cevi OCTG standard potrdil dopis družbe, ki nabavlja tovrstne proizvode, v katerem je navedeno, da so ji japonske proizvajalke te proizvode ponudile v prodajo, vendar je bila predlagana cena nekonkurenčna in dobavni roki daljši od rokov evropskih proizvajalk. Po mnenju družbe Sumitomo naj bi se omemba japonskih dobaviteljev na internetni strani te družbe, na katero se sklicuje Komisija, nanašala na cevi OCTG premium in ne na cevi OCTG standard.

73 Kar zadeva ovire za uvoze japonskih cevi v Evropsko skupnost, japonske tožeče stranke menijo, prvič, da tradicionalna trgovinska politika Skupnosti, ki naj bi ščitila evropske trge s sredstvi, kot so zlasti sporazumi o prostovoljnem omejevanju, sklenjeni med Komisijo in japonsko vlado, pomeni tako oviro. Temeljni cilj te politike naj bi bil dejansko ohranitev obstoječih trgovinskih tokov. V tem primeru japonske tožeče stranke trdijo, da niso izvažale brezšivnih cevi na kopenske trge Skupnosti v času, ko so veljali sporazumi o prostovoljnem omejevanju, oziroma so jih izvažale v zelo majhnih količinah, in da jih je posledično ta politika odvrnila od izvažanja svojih proizvodov na te trge.

74 Prvi sporazum o prostovoljnem omejevanju, ki zadeva jeklene cevi, naj bi bil dejansko sprejet marca 1978. Zadnji sporazum, ki je podaljšal obveznosti prostovoljnega omejevanja, sprejet decembra 1989, naj bi veljal do konca leta 1990. Sama Komisija naj bi v uvodni izjavi 134 izpodbijane odločbe potrdila, da so ti sporazumi japonske proizvajalke odvrnili od izvažanja jeklenih cevi v Evropo pred letom 1990. Zaradi tega je bila tudi izključena možnost, da bi med japonskimi tožečimi strankami prišlo do zadostnega soglasja volj, v smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 11. marca 1999 v zadevi Thyssen Stahl proti Komisiji (T-141/94, Recueil, str. II-347, točka 262), in sodbe Cement, stran 66 zgoraj (točka 917), v času, ko so veljali sporazumi o prostovoljnem omejevanju. Družba JFE-NKK dodaja, da je sama Komisija spodbudila japonske proizvajalke, da so sprejele trgovinsko politiko, ki jim jo sedaj očita, kljub temu da ni dokazala, kdaj so sporazumi o prostovoljnem omejevanju prenehali veljati. Poleg tega se japonske tožeče stranke sklicujejo na podaljšanje sporazumov o prostovoljnem omejevanju, da bi tako utemeljile svoje predloge za zmanjšanje glob (glej točko 136 in naslednje ter od 511 do 513 spodaj).

75 Drugič, visoke uvozne carine, naložene v skladu s skupno carinsko tarifo, naj bi japonske proizvajalke jeklenih cevi odvrnile od izvažanja brezšivnih cevi iz ogljikovega jekla na kopenske trge Skupnosti. Carine na uvoze brezšivnih jeklenih cevi na kopenske trge Skupnosti naj ne bi bile nižje od 9 % med letoma 1977 in 1994. Na podlagi trditve Komisije iz uvodne izjave 138 izpodbijane odločbe, da je upoštevala ta dejavnik, po mnenju Komisije ni mogoče sklepati, zakaj ta okoliščina ni mogla šteti kot ovira japonskim prodajam. V zvezi s tem družba Sumitomo meni, da so bile proizvajalke iz Latinske Amerike v okviru splošnega sistema prefencialov zavezane nižjim carinam. Poleg tega naj bi v času kršitve, ki jo je ugotovila Komisija, več sporazumov o prosti trgovini, sklenjenih med državami osrednje in vzhodne Evrope, ukinilo carine, ki so bile naložene na jeklene proizvode iz teh držav. Iz tega naj bi izhajalo, da so bili uvozi iz vseh teh tretjih držav privilegirani glede na japonske uvoze.

76 Tretjič, stroški prevoza in – ker gre za cevi, ki so namenjene kopenski uporabi – tudi stroški natovarjanja in raztovarjanja v ciljnemu pristanišču Skupnosti ter dostava po morju ali kopnem do kraja namena, naj bi v primerjavi z evropskimi proizvajalkami še poslabšali neugodni konkurenčni položaj japonskih proizvajalk jeklenih cevi, zlasti na kopenskih trgih Skupnosti. Prav tako naj bi bile količine cevi, ki so se naročale na kopenskih evropskih trgih, zanemarljive in zato stroški prevoza na dobavljeno tono toliko večji. Poleg tega naj bi bili stroški prevoza kot odstotek obračunane cene še posebej visoki za standardne proizvode OCTG, navedene v izpodbijani odločbi, zaradi njihove sorazmerno nizke vrednosti. Japonske proizvajalke v zvezi s tem navajajo različne številke, ki naj bi bile določene po dejanskih cenah, pridobljenih za dobavo brezšivnih jeklenih cevi v Evropo. Izjave Komisije, da bi bilo natovarjanja mogoče združiti, da bi zmanjšali stroške prevoza, naj ne bi nasprotovale tej tezi, ker bi bilo treba priznati, da bi bila raven stroškov kljub tej možnosti še naprej odvračilna. Velikost stroškov prevoza za japonske proizvajalke naj bi potrdil tudi dopis povezovalnega odbora z dne 6. junija 1994, in to kljub dejstvu, da je bil namen tega dokumenta vzbuditi pozornost Komisije glede pomena grožnje, ki so jo pomenili japonski uvozi cevi. Posredno naj bi to dejstvo potrjevala tudi praksa odločanja Komisije, zlasti z Odločbo 93/247/EGS z dne 12. novembra 1992 o razglasitvi združljivosti koncentracije s skupnim trgom (zadeva IV/M.222 – Mannesmann proti Hoesch) (UL 1993, L 114, str. 34, uvodna izjava 102). Prav tako naj bi iz odločbe Komisije z dne 26. februarja 1998 o razglasitvi združljivosti koncentracije s skupnim trgom (zadeva IV/M.1014 – British Steel proti Europipe) (UL C 181, str. 3) izhajalo, da razdalja pomeni veliko neugodnost za proizvajalce, ki niso iz Skupnosti, kar zadeva prodaje majhnih količin slabo specificiranih proizvodov.

77 Na tem mestu družba JFE-Kawasaki dodaja, da so bile japonske proizvajalke, ne le v primerjavi z evropskimi proizvajalkami, ampak tudi z drugimi proizvajalkami iz tretjih držav, v slabšem položaju. Stroški odpreme iz Japonske v Italijo ali Združeno kraljestvo naj bi bili na primer od 40 % do 50 % višji od stroškov odpreme iz Argentine. Glede trditve Komisije, da iz priloge 5 k izpodbijani odločbi izhaja, da je bil italijanski trg zaščiten pred japonskim uvozom, ne pa pred uvozom iz drugih tretjih držav, družba Sumitomo poudarja, da se ta priloga nanaša na vse cevi OCTG in transportne cevi, tako da ni upoštevna za presojo posebnega primera proizvodov iz člena 1 izpodbijane odločbe.

78 Družbi JFE-Kawasaki in JFE-NKK zavračata presojo Komisije iz uvodne izjave 137 odločbe, da so bile z vidika ponudbe vse prodaje po ceni, višji od variabilnega stroška, upravičene, ker so na trgu jeklenih cevi obstajale strukturne presežne zmogljivosti in ker jima take prodaje tako omogočajo pokritje fiksnih stroškov. Prvič naj bi bili stroški prevoza za jeklene cevi glede na druge jeklene proizvode visoki zlasti zaradi njihove prostornine. Drugič, Komisija naj pri presoji ne bi upoštevala dejstva, da je proizvodna zmogljivost jekla japonskih proizvajalk omejena in da imajo zaradi tega interes za povečanje dobičkov, tako da prodajo čim več jeklenih proizvodov, pri katerih lahko dosežejo najvišjo stopnjo dobička. Na podlagi dejstva, da bi bilo variabilne stroške mogoče pokriti s prodajami določenega proizvoda, torej ni mogoče sklepati, da je v trgovinskem interesu japonskih proizvajalk, da te prodaje izvedejo.

79 Glede presoje Komisije, da so pri jeklenih proizvodih proizvodne zmogljivosti tako specifične in da jih zato ni mogoče usmeriti na proizvode z najvišjo stopnjo dobička, družba Kawasaki odgovarja, da je prva stopnja procesa proizvodnje skupna vsem jeklenim proizvodom. Vendar so na tej stopnji njene proizvodne zmogljivosti omejene. Družba Sumitomo dalje navaja, da je presežna zmogljivost proizvodnje v isti meri vplivala na evropske in na japonske proizvajalke. Posledično je bila ta okoliščina enaka za obe strani in neugodni položaj, ki izhaja iz drugih navedenih dejavnikov, bi še naprej obstajal, tudi ob predpostavki, da so imele japonske proizvajalke interes prodajati po cenah, ki so nekoliko nižje od njihovih variabilnih stroškov.

80 Četrtič, japonske proizvajalke naj bi bile v primerjavi s svojimi evropskimi konkurentkami, kar zadeva dobavne roke, v neugodnem položaju. Dejansko je za odpremo jeklenih cevi iz Japonske v Evropo potrebnih od štiri do šest mesecev. Čeprav Komisija v uvodni izjavi 137 izpodbijane odločbe poudarja, da zadevna podjetja menijo, da dobavni roki niso ovira za japonske uvoze cevi OCTG premium, ki se pri določenih projektih uporabljajo zlasti v epikontinentalnem pasu Združenega kraljestva, naj ta ugotovitev ne bi veljala za cevi OCTG standard. Za uporabnika cevi OCTG premium bi bilo dejansko drago spremeniti navoj premium, ko se je enkrat odločil za ene ali druge navoje te vrste, ki so jih predlagali različni proizvajalci, tako da bi bil vpliv dobavnih rokov na tem trgu manjši. Po drugi strani naj bi možnost, da bi se cevi na trgu cevi OCTG standard dobavljale v krajšem roku, pomenila znatno prednost. Transportne cevi „projekt“, ki zahtevajo posebno obdelavo, zavezujejo dobavitelja, da deluje v zelo kratkih rokih, tako da naj bi imeli dobavni roki pri njih še večji pomen. Nazadnje, proizvodi OCTG in transportne cevi „projekt“ so se prodajali neposredno uporabnikom, zato se tej oviri ne bi bilo mogoče izogniti s posrednimi prodajami prek trgovca na debelo.

81 Petič, na domačem trgu vsake izmed štirih držav članic Skupnosti, na katerem so bile mogoče največje kopenske prodaje – in sicer Nemčija, Francija, Italija in Združeno kraljestvo – naj bi prevladoval domači proizvajalec. Ta položaj naj ne bi bil nujno posledica sporazuma o razdelitvi trgov, ker so določeni objektivni dejavniki, zlasti gospodarski, dajali prednost domačim proizvajalcem. Položaj teh domačih proizvajalcev naj bi podkrepila zlasti nabavna politika njihovih glavnih kupcev na tem trgu, in sicer domačih podjetij za transport in distribucijo plina, ki so bila pogosto javna podjetja. Komisija naj bi v Odločbi 93/247 priznala obstoj takega položaja.

82 Družba Corus (prej British Steel) naj bi imela na primer v zadevnem obdobju posebne odnose z družbama British Gas in BP (prej British Petroleum), kar naj bi bilo glede slednje razvidno iz dokumenta z naslovom „Zapisnik sestanka o tehničnih povezavah družbe BP engineering/British Steel“ („Minutes of technical liaison meeting by BP engineering/British Steel“), ki je na strani 681 spisa Komisije. Poleg tega naj bi izjave uslužbencev družbe Dalmine, ki so na strani 8220 c 4 spisa Komisije (v nadaljevanju: izjave uslužbencev družbe Dalmine), potrdile, da je družba Dalmine uslužbencem družbe Agip, ki je bilo najpomembnejše italijansko naftno in plinsko podjetje, ponujala podkupnine, da bi zagotovila, da se naročila brezšivnih jeklenih cevi tega podjetja ne bi dodelila drugim proizvajalcem, in da je podjetje Agip na splošno želelo dajati prednost italijanskim proizvajalcem. Enako naj bi dokument z naslovom „Sestanek z družbo Distrigaz“, ki je na strani 2298 spisa Komisije, potrdil, da družba Distrigaz ni želela oddati naročila dobaviteljem, ki niso iz Skupnosti. Direktiva Sveta 90/531/EGS z dne 17. septembra 1990 o postopkih za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju (UL L 297, str. 1) naj bi v enajsti in dvanajsti uvodni izjavi na splošno potrdila, da so bila javna naročila v sektorjih črpanja, transporta in distribucije plina in nafte zaključena pred začetkom njene veljave. Poleg tega naj člen 29, ki ureja prihodnji položaj proizvajalcev iz tretjih držav, tem – v nasprotju s tem, kar naj bi določala izpodbijana odločba – ne bi zagotavljal enakega dostopa do evropskih javnih naročil. Po mnenju družbe JFE-NKK japonske proizvajalke niso polno izkoristile pravila, določena z Direktivo 90/531, ker se sporazum glede javnih naročil (priloga k Sklepu Sveta 80/271/EGS z dne 10. decembra 1979 o sklenitvi mednarodnih sporazumov, ki so posledica trgovinskih pogajanj med letoma 1973 in 1979, UL 1980, L 71, str. 1) ne uporablja v sektorjih črpanja ali transporta nafte in/ali plina.

83 Šestič, evropska podjetja naj bi pri Komisiji vložila protidampinške pritožbe z namenom, da iz trgov Skupnosti izključijo proizvajalce zunaj Skupnosti. Tako naj bi bilo od leta 1977 do leta 1998 sproženih sedem postopkov proti proizvajalcem zunaj Skupnosti brezšivnih jeklenih cevi, od katerih naj bi se le eden končal, ne da bi se odredila obveznost ali naložila carina. Če se noben od zadevnih protidampinških postopkov ne bi nanašal na uvoze iz Japonske, to ne bi bilo nič nenavadnega za eksteritorialni trg Združenega kraljestva, ker so epikontinentalni pasovi držav članic ležali zunaj geografskega področja uporabe protidampinške ureditve Skupnosti, ki je veljala v času nastanka dejanskega stanja. Po drugi strani bi imela možnost začeti tak postopek za kopenske trge, v nasprotju z mnenjem Komisije v uvodni izjavi 137 izpodbijane odločbe, močan odvračilni učinek na japonske izvoze. Dejansko naj bi sam začetek protidampinškega postopka zaradi preiskovalnih ukrepov, ki bi jih sprejela Komisija, pomenil znatno breme za japonske proizvajalke. Utemeljenost te trditve naj bi potrjevalo dejstvo, ki izhaja iz Delovnega dokumenta za predsednike, da so evropska podjetja nameravala japonskim podjetjem groziti z vložitvijo protidaminških pritožb. Evropske proizvajalke naj bi izvajale pritisk tudi na Komisijo, da bi razširila carinsko območje Skupnosti na eksteritorialne trge držav članic, kar dokazuje zlasti dopis povezovalnega odbora z dne 6. junija 1994.

84 Sedmič, stroški v povezavi s stalnim usklajevanjem z različnimi nacionalnimi standardi držav članic Skupnosti in s pogoji za izdajo dovoljenj, ki se močno razlikujejo, naj bi pomenili drugo pomembno trgovinsko oviro. Pravzaprav naj bi bil standard „API“ le temeljni standard in bi bilo zaradi tega treba upoštevati tudi nacionalne standarde, celo dodatne standarde, ki jih nalagajo nekateri posamezni kupci. V Nemčiji naj bi bil, na primer, po mnenju družbe Nippon, potreben certifikat, ki zagotavlja kakovost tako tehnike proizvodnje kot tudi nadzora proizvodov in usposobljenosti uslužbencev. Postopek izdaje teh certifikatov naj bi predvideval predložitev obsežnih dokumentov v nemščini in plačilo pristojbine, vsaki dve leti ali vsake tri, ki lahko znaša do 45.000 nemških mark. V Odločbi 93/247 naj bi Komisija priznala, da naj bi obstoj takih nacionalnih standardov pomenil znatno oviro pri trgovanju z jeklenimi cevmi v Skupnosti. Ta ugotovitev naj bi še posebej veljala za uvoze iz Japonske. Te objektivne presoje iz Odločbe 93/247 v tem primeru ni mogoče zavrniti iz razloga, na katerega se sklicuje Komisija, da naj v trenutku, ko je sprejela to odločbo, ne bi vedela za obstoj kršitve. V zvezi s posameznimi zahtevami nekaterih naftnih družb družba JFE-Kawasaki trdi, da francoska družba Total in italijanska družba Agip zahtevata „off-line“ inšpekcijo vseh jeklenih cevi, ki se jima dobavijo. Spoštovanje te obveznosti inšpekcije bi povzročilo stroške, višje od 100 ameriških dolarjev za tisoč ton.

85 Osmič, družbe JFE-NKK, Nippon in JFE-Kawasaki v replikah navajajo, da je družba Corus imela korist od politike vlade Združenega kraljestva, ki je spodbujala prodaje britanskih dobaviteljev v epikontinentalni pas te države. Britanska vlada naj bi to politiko izvajala z ustanovitvijo Urada za dobavljanje na eksteritorialni trg (Offshore Supplies Office, v nadaljevanju: OSO). Z izvajanjem pritiska na gospodarske subjekte, ki delujejo v epikontinentalnem pasu Združenega kraljestva, naj bi OSO uspel povečati tržne deleže britanskih dobaviteljev s 25 % na 30 % v letu 1972 (glede na poročilo, ki ga je leta 1997 objavilo britansko ministrstvo za trgovino in industrijo pod imenom DTI in se nahaja v prilogi 4 k repliki v zadevi T-67/00, v nadaljevanju: poročilo DTI), na 75 % v letu 1984 in na 87 % v letu 1987 (glede na Bilten Evropskih skupnosti – Dodatek št. 6/1988, točka 115). V teh okoliščinah bi bilo za družbo Corus brez pomena, da sklene sporazuma z japonskimi proizvajalkami, ki bi ji zagotovil ustrezno zaščito na eksteritorialnih trgih, saj je zaradi intervencij OSO že bila močno zaščitena. Tako naj bi se sam koncept Temeljnih pravil, še zlasti Nadgrajenih temeljnih pravil, nanašal na privilegirani položaj družbe Corus na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva, ki je posledica te nacionalne politike preferencialov, katere ugodnosti so uživale tudi druge evropske proizvajalke, ker so družbi Corus po zaprtju njene tovarne v Clydesdalu dobavljale gladke cevi. V vsakem primeru naj bi izpodbijana odločba v tem delu vsebovala očitno napako, ker naj Komisija ne bi upoštevala vloge, ki jo je imel OSO na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva. Ta britanski sistem preferencialov naj bi se uporabljal do julija 1993, ko naj bi ga nadomestil sistem preferenciala Skupnosti, ki ga določa Direktiva 90/531. Družba JFE-NKK trdi, da s temi okoliščinami ni bila seznanjena in da je dokumente, priložene k njeni repliki, ki potrjujejo te okoliščine, prejela šele po vložitvi tožbe v zadevi T-67/00.

86 Te tri tožeče stranke prav tako menijo, da določeni dokazi, na katere se sklicuje Komisija, omenjajo politiko, ki jo je izvajal OSO, in tako potrjujejo njihove navedbe glede tega vprašanja. Na eni strani pojasnjujejo, da zabeležka Podaljšanje pogodbe VAM z BSC vsebuje trditev, da „Britanci [Japoncem] ne smejo odpreti vrat na britanski trg“, in da avtor zabeležke Sestanek z dne 24. 7. 90 navaja naslednje: „Ni mogoče izključiti, da bo leta [19]93 OSO evropskim proizvajalkam dodelil 3-odstotne preferenciale, ki jih trenutno priznava britanskim proizvajalkam“. Navedbe iz zabeležke Sestanek z dne 24. 7. 90 o okrepitvi Evropske skupnosti in o morebitni razširitvi 3-odstotnih preferencialov na evropske proizvajalke naj bi se nanašale na začetek veljavnosti Direktive 90/531, ki predvideva preferencial Skupnosti pod pogojem, da cene proizvajalcev Skupnosti ne presegajo cen proizvajalcev tretjih držav za več kot 3 %.

87 Okoliščino, da praktično nobena evropska proizvajalka na Japonsko ni dobavljala brezšivnih jeklenih cevi, kar dokazuje preglednica iz uvodne izjave 68 izpodbijane odločbe, bi lahko pojasnili tudi razlogi poslovne politike. Iz tega bi sledilo, da vsak sporazum o razdelitvi, ki se je nanašal na ta trg, ne bi bil poslovno upravičen.

88 Na drugi strani naj bi zlasti iz dopisa povezovalnega odbora z dne 6. junija 1994 izhajalo, da so japonska javna naročila v sektorju jeklenih cevi ostala popolnoma zaprta za evropske proizvajalke, da so na japonskem trgu cevi prevladovali veliki konzorciji, ki so bili tesno povezani s proizvajalci cevi, da so so bili stroški transporta in prodaje na Japonsko za evropske proizvajalke zelo visoki ter da so bile dejavnosti izkoriščanja in proizvodnje nafte in plina, ter posledično tudi sektor cevi OCTG, v vsakem primeru zelo omejeni. Poleg tega iz telefaksa Evropskega združenja za jeklene cevi z dne 16. novembra 1994 Komisiji izhaja, da so morale tuje proizvajalke jeklenih cevi, ki so želele svoje proizvode prodajati na Japonskem, izpolniti zelo podroben obrazec, da bi se uskladile z japonskimi standardi.

89 Komisija navaja, prvič, da izpodbijana odločba prvenstveno temelji na namenu sporazuma, ki je omejevanje konkurence. Zaradi tega ji v dokaz obstoja kršitve, ugotovljene v členu 1 izpodbijane odločbe, ne bi bilo treba dokazati tudi obstoja dejanskih vplivov na trge Skupnosti. Tudi če bi trgovinske ovire, ki so jih zatrjevale japonske tožeče stranke, lahko pojasnile, zakaj te na teh trgih Skupnosti niso prodajale proizvodov, navedenih v izpodbijani odločbi, naj bi Komisija sicer predložila dokaz o obstoju sporazuma, katerega namen je bil omejiti konkurenco. V vsakem primeru bi okoliščine, na katere se sklicujejo tožeče stranke, če bi bile upoštevne, povečale težo sporazuma, ne pa jo zmanjševale, kot naj bi namigovale tožeče stranke. Komisija se v tej zvezi sklicuje na sodbo Cement, točka 66 zgoraj, v kateri naj bi bilo odločeno, da gospodarska analiza, katere namen je dokazati obstoj objektivnih trgovinskih ovir, ne more prevladati nad nedvomno resničnostjo listinskih dokazov. Sodišče prve stopnje naj bi med drugim pojasnilo, da bi, če se gospodarska analiza, ki so jo predlagale tožeče stranke, izkaže za pravilno, to dejansko povečalo težo storjene kršitve, ker naj bi podjetja s sklenitvijo zadevnega sporazuma poskusila izključiti še tisto resnično konkurenco, ki je ostala na zadevnem trgu (točki 1087 in 1088 sodbe).

90 V zvezi s trditvijo družbe JFE-Kawasaki, da je besedilo izpodbijane odločbe iz sporazuma o razdelitvi trgov izvzelo eksteritorialni trg Združenega kraljestva, Komisija odvrača, da uvodna izjava 62 izpodbijane odločbe zelo jasno navaja, da je sporazum zadeval ta trg v smislu, da je bil „delno zaščiten“.

91 Drugič, Komisija meni, da je v vsakem primeru pravno zadostno dokazala, da je sporazum, opisan v členu 1 izpodbijane odločbe, dejansko vplival na trge Skupnosti. Še zlasti naj bi preglednica iz uvodne izjave 68 te odločbe potrjevala, da se je sporazum obširno dejansko uporabljal na evropskih trgih. Dejstvo, da so japonske proizvajalke v določeni meri konkurirale na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva, ne more zanikati kršitve, ugotovljene v izpodbijani odločbi, ker je bil ta trg le delno zaščiten.

92 Glede trditve, da iz nekaterih dokumentov, ki jih je uporabila Komisija, zlasti iz Delovnega dokumenta za predsednike in zabeležke Razgovor z BSC, izhaja, da so se evropske proizvajalke bale japonske konkurence na eksteritorialnem trgu Združenega kraljestva, Komisija meni, da je bila ta bojazen posledica dejstva, da je bil delno zaščiteni položaj tega trga vir posebne napetosti v okviru sporazuma. Posledično naj ta trditev ne bi vzbujala dvoma o obstoju sporazuma.

93 Komisija prav tako meni, da trditev glede obstoja britanskega sistema preferencialov za proizvode, ki se uporabljajo v naftni industriji na trgih epikontinentalnega pasu Združenega kraljestva, ki so jo v replikah prvič navedle družbe JFE-NKK, Nippon in JFE-Kawasaki, pomeni nov tožbeni razlog. Ta naj bi bil, v skladu s členom 48(2) Poslovnika, nedopusten. Podredno naj bi se ta trditev opirala na dokaze, priložene k repliki, ki naj bi bili v skladu s členom 48(1) Poslovnika nedopustni, ker družbi Nippon in JFE-Kawasaki nista poskušali opravičiti dejstva, da sta te dokaze predložili tako pozno. Komisija poudarja, da je navedba družbe JFE-NKK, ki se omejuje na to, da s temi dokazi ob vložitvi tožbe ni bila seznanjena, težko verjetna.

94 Kar zadeva družbo JFE-NKK, Komisija prav tako meni, da je ta novi tožbeni razlog na podlagi člena 44(1)(c) Poslovnika nedopusten.

95 V vsakem primeru pa naj zgoraj navedena nova trditev ne bi bila utemeljena.

96 Poleg tega Komisija meni, da trgovinske ovire, na katere se sklicujejo japonske tožeče stranke, nikoli niso bile absolutna ovira za uvoze japonskih cevi v Skupnost. V zvezi s tem Komisija opozarja, da nobena od domnevnih trgovinskih ovir, na katere se sklicujejo japonske tožeče stranke, drugim proizvajalcem iz tretjih držav, zlasti tistim iz Latinske Amerike, ni preprečevala izvozov proizvodov, navedenih v izpodbijani odločbi, na kopenske trge Skupnosti.

97 Nazadnje naj zatrjevane nedobave brezšivnih jeklenih cevi proizvajalk Skupnosti na Japonsko ne bi bile bistven element izpodbijane odločbe, ker se ta neposredno ne nanaša na omejitve pri trgovanju z Japonsko. Komisija pojasnjuje, da se dopis povezovalnega odbora z dne 6. junija 1994 in telefaks Evropskega združenja za jeklene cevi z dne 16. novembra 1994, na katerega se sklicujejo japonske tožeče stranke v podporo dokazu o zaprtosti japonskega trga, nanaša na obdobje, ko naj ne bi bila seznanjena z nedopustnim sporazumom. Komisija na podlagi tega sklepa, da so bila pojasnila, ki so jih v teh dokumentih navedle evropske proizvajalke, namenjena prvenstveno prikritju obstoja kršitve, ugotovljene v členu 1 izpodbijane odločbe. V vsakem primeru naj bi bili razlogi, zaradi katerih so stranke sklenile sporazum, neupoštevni za dokazovanje njegovega obstoja.

Drugi del prvega tožbenega razloga: dokazi naj ne bi imeli dokazne vrednosti

98 Po mnenju japonskih tožečih strank naj dokumenti, na katere se sklicuje Komisija, ne bi dokazovali obstoja soglasja volj, na podlagi katerega bi lahko prišlo do nedopustnega sporazuma, sankcioniranega v členu 1 izpodbijane odločbe, in v nobenem primeru ne dokazujejo sodelovanja japonskih proizvajalk pri tej kršitvi. V zvezi s tem japonske tožeče stranke navajajo, da jih dejansko noben izmed navedenih dokumentov ne omenja na način, da bi se lahko Komisija v njihovo škodo sklicevala nanje. Člen 1 izpodbijane odločbe bi moral biti torej razglašen za ničnega, ker temelji na analizi, ki ni pravno zadostno izkazana, in zaradi tega krši člen 81(1) ES. Družbi JFE-NKK in Nippon v zvezi s tem zatrjujeta kršitev pooblastila za odločanje po prostem preudarku.

99 Po mnenju japonskih tožečih strank se njihove evropske konkurentke v dokumentih, ki jih je uporabila Komisija, sklicujejo zgolj na stanje, ki je izhajalo iz dejstva, da so trgovinske ovire japonskim proizvajalkam preprečevale izvoz njihovih proizvodov na evropski trg. Poleg tega japonske tožeče stranke menijo, da so dokazi, ki se nanašajo na transportne cevi „projekt“, še posebej šibki in da bi bilo treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično vsaj v delu, ki se nanaša na te proizvode. Družba JFE-NKK poleg tega meni, da reorganizacija domnevnega Evropsko-japonskega kluba, ki naj bi po sestanku v Tokiu 5. novembra 1993 privedla do Nadgrajenih temeljnih pravil (uvodne izjave od 83 do 94 izpodbijane odločbe), ni bila omenjena v nobenem dokumentu Komisije. Sklicuje se zlasti na Delovni dokument za predsednike, na „g) japonsko listino“ in na dokument Delitveni ključ.

100 Družba JFE-NKK navaja, da je Komisija v vsakem primeru napačno analizirala dokumente, ki napotujejo na Temeljna pravila in na Nadgrajena temeljna pravila, zlasti dokumente družbe Dalmine. Dokazi iz spisa Komisije bi namreč lahko nakazovali, da so ta pravila povezana s potrebno racionalizacijo industrije Skupnosti in ne s kakršnimkoli nedopustnim sporazumom. V zvezi s tem družba JFE-NKK navaja zlasti dokument družbe Dalmine za obdobje od maja do avgusta 1993, z naslovom „Sistem jeklenih brezšivnih cevi v Evropi in razvoj trga“ („Seamless Steel tube System in Europe and Market Evolution“), ki je na strani 2051 spisa Komisije (v nadaljevanju: dokument Sistem za jeklene cevi), ki določa: „Rešitev problema [družbe Corus], ki bi vsem ustrezala, se lahko najde samo v okviru Evrope, kar vključuje prevzeme in zapiranja tovarn, v skladu z načrtom racionalizacije. Vidimo, kako se ta proces odvija po osnovnih korakih […]“. V nasprotju s trditvijo Komisije naj se sestanek z dne 6. oktobra 1992, kot potrjuje njegov zapisnik, ki je na strani 15178 spisa Komisije, ne bi nanašal le na trge osrednje in vzhodne Evrope, ampak deloma tudi na racionalizacijo industrije Skupnosti. Poleg tega naj bi to politiko racionalizacije podpirala tudi Komisija. Družba JFE-NKK zato trdi, da ni razumno, da Komisija podjetjem sedaj očita ravnanje, čeprav so zgolj sledili njenim nasvetom. Poleg tega družba JFE-NKK meni, da noben od dokumentov, na katere se sklicuje Komisija, ne dokazuje kakršnekoli povezave med zaprtjem belgijske družbe NTM, kar je omenjeno zlasti v uvodnih izjavah 88 in 89 izpodbijane odločbe, in položajem japonskih proizvajalk.

101 Poleg tega družba JFE-NKK trdi, da dokazi Komisije ne potrjujejo opredelitve trga, ki jo je uporabila za ugotovitev kršitve, ugotovljene v členu 1 izpodbijane odločbe. Ustrezna opredelitev zadevnega trga je pomemben pogoj za vsako presojo protikonkurenčnih učinkov obravnavanega sporazuma (glej zlasti sodbo SIV in drugi proti Komisiji, točka 57 zgoraj), zato naj bi pomanjkanje dokazov zadoščalo za utem