Člen 21(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v zvezi z diskriminacijo na podlagi invalidnosti od zakonodajalca Unije zlasti zahteva, da oseb ne obravnava različno na podlagi omejitve, ki izhaja zlasti iz dolgotrajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj in ki zaradi različnih ovir lahko prepreči, da bi zadevna oseba v poklicnem življenju polno in učinkovito sodelovala na podlagi enakopravnosti z drugimi osebami, če tako različno obravnavanje ni objektivno utemeljeno.

Pri preučitvi vprašanja za predhodno odločanje ni bil odkrit noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost točke 6.4 Priloge III k Direktivi 2006/126 o vozniških dovoljenjih glede na člene 20, 21(1) ali 26 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

Različno obravnavanje osebe glede na to, ali ima ostrino vida, potrebno za vožnjo motornih vozil, namreč načeloma ni v nasprotju s prepovedjo diskriminacije na podlagi invalidnosti v smislu člena 21(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kadar se z zahtevo dejansko zadosti cilju v splošnem interesu, kadar je ta zahteva nujna in kadar ne pomeni nesorazmernega bremena. Z določitvijo minimalnega praga ostrine vida na boljšem očesu za voznike iz skupine 2 v smislu Priloge III k Direktivi 2006/126 pa se s to direktivo poskuša izboljšati prometna varnost in torej doseči cilj v javnem interesu, to je izboljšanje prometne varnosti. Kar zadeva nujnost navedenih minimalnih standardov, je za zagotovitev prometne varnosti neobhodno potrebno, da imajo osebe, ki se jim izda vozniško dovoljenje, ustrezne fizične sposobnosti, zlasti glede svojega vida, saj ima fizična nesposobnost lahko znatne posledice. Dejansko je splošno znano, da ima vid bistveno funkcijo za vožnjo motornih vozil in da zato velja, da bolj kot je ta funkcija zmanjšana, bolj je nujno upoštevati zahteve prometne varnosti. Nazadnje, zakonodajalec Unije je uravnovesil nujne zahteve prometne varnosti na eni strani in pravice oseb, ki trpijo zaradi vizualne invalidnosti, do nediskriminacije na drugi strani na način, ki ga ni mogoče šteti za nesorazmernega s cilji, ki se jih poskuša doseči.

Poleg tega, čeprav je v členu 26 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah določeno, da Unija priznava in spoštuje pravico invalidov do ukrepov za zagotavljanje vključenosti, pa načelo, zagotovljeno s tem členom, ne določa, da mora zakonodajalec Unije sprejeti tak ali drugačen poseben ukrep. Za polno učinkovanje tega člena je namreč potrebna konkretizacija z določbami prava Unije ali nacionalnega prava. Zato navedeni člen ne more sam po sebi posameznikom podeliti subjektivne pravice, na katero se kot tako lahko sklicujejo.

Nazadnje to, da je za voznike iz skupine 1 v smislu Priloge III k Direktivi 2006/126, ki ne izpolnjujejo standardov glede ostrine vida, lahko vseeno izdano vozniško dovoljenje v „izjemnih primerih“, kadar voznik opravi individualni pregled v zvezi s svojo zmožnostjo vožnje, medtem ko take možnosti vozniki iz skupine 2 nimajo, ne pomeni različnega obravnavanja, ki je v nasprotju s členom 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Zakonodajalec Unije je skrbno oblikoval dve skupini voznikov glede na velikost vozila, število potnikov in odgovornosti, ki zato izhajajo iz vožnje takih vozil. Značilnosti zadevnih vozil, kot so velikost, teža in upravljivost teh vozil, namreč upravičujejo obstoj različnih pogojev za izdajo vozniškega dovoljenja za njihovo vožnjo. Zato položaja voznikov takih vozil nista primerljiva. Če navedena položaja nista primerljiva, različno obravnavanje zadevnih položajev ne krši pravice voznikov iz ene ali druge skupine voznikov do „enakosti pred zakonom“, določene v členu 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

(Glej točke 50, 51, 54, 72, 78, 80, 83, 84 in 86 ter izrek.)