ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da obveznost, naložena prejemniku storitev na podlagi ureditve države članice, da davek od plačil, izplačanih ponudnikom storitev s sedežem v drugi državi članici, odtegne pri viru, medtem ko taka obveznost ne obstaja za plačila, izplačana ponudnikom storitev s sedežem v zadevni državi članici, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu te določbe, ker vključuje dodatno upravno breme za prejemnika storitev in s tem povezana tveganja v zvezi z odgovornostjo. Obveznost davčnega odtegljaja namreč lahko povzroči, da so za prejemnike storitev, ki so rezidenti, čezmejne storitve manj privlačne od storitev, ki jih opravljajo ponudniki storitev, ki niso rezidenti, in navedene prejemnike storitev odvrača od sodelovanja s ponudniki storitev, ki niso rezidenti.

Pri presoji, ali obveznost prejemnika storitev, da izvede davčni odtegljaj, ker vključuje dodatno upravno breme in s tem povezana tveganja v zvezi z odgovornostjo, pomeni omejitev svobode opravljanja storitev, ki je prepovedana s členom 56 PDEU, ni upoštevno, ali lahko ponudnik storitev, ki ni rezident, odbije davek, ki je bil odtegnjen v državi članici opravljanja storitev, od davka, ki ga mora plačati v državi članici, v kateri ima sedež.

(Glej točke 28, 32, 34, 54 in 57 ter točki 1 in 3 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Pravna narava – Razlaga na podlagi objektivnih dejavnikov

(člen 107(1) PDEU)

2. Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektivnost ukrepa – Izjema od splošnega davčnega sistema – Utemeljitev na podlagi narave in sistematike sistema – Dokazno breme

(člen 107(1) PDEU)

3. Pritožba – Razlogi – Napačna uporaba prava – Opredelitev ukrepa kot državne pomoči – Celoviti nadzor Splošnega sodišča, ki ni bil opravljen, čeprav to ni navedlo, da je bila presoja, ki jo je nadziralo, tehnična ali kompleksna

(člena 107(1) PDEU in 256 PDEU)

4. Pritožba – Utemeljena pritožba – Odločitev o sporu, ki jo sprejme pritožbeno sodišče – Pogoj – Spor, o katerem je mogoče odločiti, če stanje postopka to dovoljuje – Pojem

(Statut Sodišča, člen 61, prvi odstavek)

5. Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektivnost ukrepa – Izjema od splošnega davčnega sistema – Utemeljitev na podlagi narave in sistematike sistema – Merila za presojo – Sistem uskladitve davčnih vrednosti sredstev v bančnem sektorju

(člen 107(1) PDEU)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 100.)

2. Pojem državne pomoči ne vključuje državnih ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji in so zato vnaprej selektivni, kadar to razlikovanje izhaja iz narave ali sistematike sistema, v katerega spadajo. Država članica, ki je uvedla tako razlikovanje med podjetji, mora dokazati, da je to razlikovanje glede bremen dejansko utemeljeno z naravo in s sistematiko zadevnega sistema.

(Glej točke 101, 120 in 121.)

3. Čeprav mora Splošno sodišče opraviti celovit nadzor glede opredelitve za državno pomoč, ki jo je napravila Komisija, in mora tako raziskati, ali razlikovanje med podjetji, ki je posledica tega davčnega sistema, izhaja iz narave ali sistematike davčnega sistema, del katerega je, je njegov sodni nadzor v zvezi z vprašanjem, ali ukrep spada na področje uporabe člena 107(1) PDEU, omejen, če je presoja, ki jo je opravila Komisija, tehnična ali zapletena. Vendar mora Splošno sodišče ugotoviti tako tehničnost ali zapletenost, sicer s tem, da ne izvede celovitega nadzora, napačno uporabi pravo.

(Glej točke od 102 do 104.)

4. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 106 in 107.)

5. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 136 in 137.)
Zadeva C-378/10

VALE Építési kft.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Legfelsőbb Bíróság)

„Člena 49 PDEU in 54 PDEU — Svoboda ustanavljanja — Načeli enakovrednosti in učinkovitosti — Čezmejno preoblikovanje — Zavrnitev vpisa v register“

Povzetek sodbe

Prosto gibanje oseb — Svoboda ustanavljanja — Čezmejno preoblikovanje družbe — Uporaba nacionalne zakonodaje o preoblikovanjih znotraj države, ki urejajo ustanovitev in delovanje družb, s strani države članice gostiteljice — Dopustnost — Pogoji — Spoštovanje načel učinkovitosti in enakovrednosti

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 18 in 19.)

Za družbo, nastalo s čezmejnim preoblikovanjem, velja nujno le nacionalno pravo države članice gostiteljice, ki določa potrebno navezno okoliščino ter njeno ustanovitev in delovanje. Tako izraza „če je v skladu s tem pravom to mogoče“ iz zadnjega dela točke 112 sodbe z dne 16. decembra 2008 v zadevi Cartesio, C- 210/06, ni mogoče razumeti, kot da se želi zakonodaja države članice gostiteljice glede preoblikovanja družb takoj izogniti pravilom Pogodbe DEU, ki se nanašajo na svobodo ustanavljanja, ampak kot da izraža zgolj ugotovitev, da družba, ustanovljena v skladu z nacionalnim pravnim redom, obstaja le po nacionalni zakonodaji, ki tako „dopušča“ ustanovitev družbe, če so izpolnjeni za to določeni pogoji. Zato nacionalna zakonodaja, ki za nacionalne družbe določa možnost njihovega preoblikovanja, ne dopušča pa preoblikovanja družbe, za katero velja pravo druge države članice, spada na področje uporabe členov 49 PDEU in 54 PDEU. (Glej točke od 30 do 33.)

Člena 49 PDEU in 54 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki za družbe notranjega prava določa možnost preoblikovanja, na splošno pa ne omogoča preoblikovanja družbe, za katero velja pravo druge države članice, v družbo nacionalnega prava z ustanovitvijo zadnjenavedene družbe. Prvič, različnega obravnavanja glede na to, ali je preoblikovanje notranje ali čezmejno, ni mogoče upravičiti z neobstojem pravil sekundarnega prava Unije. Drugič, nujni razlogi v splošnem interesu, kot sta varstvo interesov upnikov, manjšinskih družbenikov in zaposlenih ter ohranitev učinkovitosti davčnih nadzorov in poštenosti trgovinskih poslov, gotovo lahko upravičujejo ukrep, ki omejuje svobodo ustanavljanja, če tak omejevalni ukrep lahko zagotavlja uresničevanje zastavljenih ciljev in ne preseže tistega, kar je potrebno za njihovo doseganje. Vendar takega upravičenja ni, če zadevna nacionalna zakonodaja na splošno zavrača čezmejna preoblikovanja, posledica česar je onemogočanje takih operacij, tudi če interesi, navedeni v prejšnji točki, ne bi bili ogroženi. V vsakem primeru tako pravilo prekorači okvire, ki so potrebni za doseganje ciljev varstva navedenih interesov. (Glej točke 38, od 39 do 41 in točko 1 izreka.)
Najprej, „Posojila“ spadajo v postavko XI Priloge I k Direktivi 88/361 o izvajanju člena 67 Pogodbe, ni pa pojasnil glede njihove odplačnosti ali neodplačnosti niti glede njihovega predmeta. Dalje, da bi se ugotovilo, ali se za davčno obravnavanje določenih operacij s strani države članice uporabljajo določbe o prostem pretoku kapitala, ni treba razlikovati med operacijami v denarju in operacijami v blagu. Nazadnje je iz ponovitve v zvezi z dediščinami in volili v navedeni postavki razvidno, da neodplačnost operacije sama po sebi ne preprečuje, da bi se opredelila kot pretok kapitala v smislu člena 56 ES. Poleg tega izročitev motornega vozila v neodplačno rabo pomeni korist, ki ima določeno gospodarsko vrednost in ki ustreza strošku uporabe motornega vozila enake vrste, najetega za enako obdobje.

Člen 56 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero se rezidentom te države, ki so si od rezidenta druge države članice izposodili vozilo, registrirano v zadnjenavedeni državi, ob začetku uporabe tega vozila v nacionalnem cestnem omrežju naloži plačilo celotnega davka, ki ga je običajno treba plačati ob registraciji vozila v prvonavedeni državi članici, pri čemer se ne upošteva trajanje uporabe navedenega vozila v tem cestnem omrežju in ta oseba nima možnosti uveljavljati pravice do oprostitve ali povračila, kadar to vozilo ni namenjeno predvsem za trajno uporabo v prvonavedeni državi članici niti se dejansko ne uporablja tako.

Če so vozila, ki niso registrirana v državi članici, namenjena predvsem za trajno uporabo na njenem ozemlju ali se tako dejansko uporabljajo, dejansko ni razlike v obravnavanju osebe, ki prebiva v tej državi in neodplačno uporablja tako vozilo, in osebe, ki pod enakimi pogoji uporablja vozilo, registrirano v tej isti državi članici, in ki je torej bilo predmet davka ob registraciji. Zato bi bila zahteva glede davka ob začetku uporabe vozil, ki niso registrirana v zadevni državi članici, v nacionalnem cestnem omrežju te države upravičena prav tako kot davek, ki ga je treba plačati ob registraciji vozil v navedeni državi. Nasprotno, če vozila niso namenjena predvsem za trajno uporabo ali se dejansko ne uporabljajo tako, bi obstajala dejanska razlika v obravnavanju med dvema kategorijama oseb, zadevna obdavčitev pa ne bi bila upravičena. V teh okoliščinah namreč povezanost navedenih vozil z ozemljem države članice ne bi bila zadostna, da bi upravičevala naložitev davka, ki ga je običajno treba plačati ob registraciji vozila v tej državi.

(Glej točke od 50 do 52 in 56 ter izrek.)
—

veliko dela in veščin, ki so potrebni za oblikovanje te baze, kot taki ne morejo upravičiti takega varstva, če ne izražajo nobene izvirnosti pri izbiri ali razporeditvi podatkov, ki jih ta baza vsebuje. Na prvem mestu, iz člena 3(2) v povezavi z uvodno izjavo 15 Direktive 96/9 je namreč razvidno, da je predmet varstva z avtorsko pravico iz te direktive „struktura“ baze podatkov, ne pa njena „vsebina“ in zato niti njeni sestavni elementi. Pojma „izbira“ in „razporeditev“ v smislu člena 3(1) Direktive 96/9 se nanašata na izbor oziroma ureditev podatkov, s katerimi avtor baze podatkov postavi njeno strukturo. Ta pojma pa ne zajemata oblikovanja podatkov v tej bazi. Na drugem mestu, kot je razvidno iz uvodne izjave 16 Direktive 96/9, pojem avtorjeve intelektualne stvaritve napotuje na merilo izvirnosti. Glede oblikovanja baze podatkov je to merilo izvirnosti izpolnjeno, kadar z izbiro ali razporeditvijo podatkov, ki jih vsebuje ta baza, njen avtor izvirno izraža svojo ustvarjalnost s tem, da svobodno in ustvarjalno opravlja izbire. Navedeno merilo pa ni izpolnjeno, kadar oblikovanje baze podatkov narekujejo tehnični preudarki, pravila ali zahteve, ki ne puščajo prostora za ustvarjalno svobodo. Tako se nobeno drugo merilo, razen merilo izvirnosti, ne uporablja za presojo upravičenosti baze podatkov do varstva z avtorsko pravico, določenega s to direktivo. (Glej točke 30, 32, od 37 do 40, 45 in 46 ter točko 1 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Zaščita živali med prevozom – Splošni pogoji – Svetla višina prostorov

(Uredba Sveta št. 1/2005)

2. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Zaščita živali med prevozom – Splošni pogoji – Redno preverjanje pogojev za dobro počutje živali med prevozom

(Uredba Sveta št. 1/2005)

3. Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj – Zaščita živali med prevozom – Splošni pogoji – Talna površina, ki je na razpolago za posamezno žival

(Uredba Sveta št. 1/2005)

Summary

1. Uredba št. 1/2005 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, ne nasprotuje temu, da država članica sprejme standarde, ki se uporabljajo za cestni prevoz prašičev in ki zaradi krepitve pravne varnosti podrobneje opredeljujejo – ob spoštovanju cilja zaščite dobrega počutja živali in ne da bi se v zvezi s tem vzpostavljala odvečna merila – zahteve, predvidene z navedeno uredbo, glede minimalne svetle višine prostorov za živali, če ti standardi ne povzročajo povečanja stroškov in tehničnih težav, ki bi postavljale v slabši položaj bodisi rejce iz države članice, ki je te standarde sprejela, bodisi rejce iz drugih držav članic, ki bi želele svoje proizvode izvoziti v ali čez prvo državo članico, kar mora preveriti nacionalno sodišče ob upoštevanju meril, ki so jih v skladu z Uredbo št. 1/2005 splošno sprejele države članice, ki niso država članica, ki je sprejela zadevne standarde. Vendar pa strožjih prehodnih standardov glede minimalne svetle višine prostorov za prevoz prašičev, težjih od 40 kg, ki je daljši od osem ur, ni mogoče šteti za sorazmerne, saj je ista država članica v okviru splošne pravne ureditve sprejela manj zavezujoče standarde.

(Glej točke 59, 60 in 68 ter izrek.)

2. Uredba št. 1/2005 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, nasprotuje temu, da država članica sprejme standarde, ki se uporabljajo za cestni prevoz prašičev in ki podrobneje opredeljujejo zahteve, predvidene z navedeno uredbo, glede dostopa do živali, da bi se redno preverjale razmere za njihovo dobro počutje, ter ki veljajo samo za vožnje, daljše od osem ur.

Namreč, določbe Uredbe št. 1/2005 o pregledu živali med prevozom – drugače od stanja v okviru ureditve, vzpostavljene z Direktivo 91/628 in Uredbo št. 411/98 – veljajo za vsa prevozna sredstva, neodvisno od trajanja vožnje.

(Glej točki 62 in 68 ter izrek.)

3. Uredba št. 1/2005 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, ne nasprotuje temu, da država članica sprejme standarde, v skladu s katerimi morajo pri cestnem prevozu prašičev živali razpolagati z neko minimalno površino, ki se razlikuje glede na njihovo težo, pri čemer ta površina za prašiča, težkega 100 kg, znaša 0,42 m 2 , kadar je čas vožnje krajši od osem ur, in 0,50 m 2 za vožnje, daljše od osem ur.

(Glej točko 68 in izrek.)
Pri protidampinških preiskavah, v katerih se obravnava uvoz, med drugim iz Kitajske, se normalna vrednost določi v skladu s členom 2, od (1) do (6), osnovne protidampinške uredbe št. 384/96, če se dokaže, da pogoji tržnega gospodarstva glede proizvodnje in prodaje zadevnega podobnega izdelka za proizvajalca ali proizvajalce, ki so v preiskavi, prevladujejo. V zvezi s tem je dokazno breme na proizvajalcu, ki želi, da se mu odobri tržnogospodarska obravnava. Institucijama Unije zato ni treba dokazati, da proizvajalec ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo za odobritev navedene obravnave. Nasprotno, ti instituciji morata presoditi, ali podatki, ki jih je predložil zadevni proizvajalec, zadostujejo za dokaz, da so merila iz člena 2(7)(c), prva alinea, navedene uredbe izpolnjena, tako da se mu lahko odobri navedena obravnava, sodišče Unije pa mora preveriti, ali je ta presoja očitno napačna.

(Glej točki 31 in 32.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti – Uvedba teritorialnega postopka pred uvedbo glavnega postopka – Pogoji

(Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(4)(a))

2. Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti – Uvedba teritorialnega postopka pred uvedbo glavnega postopka – Pogoji

(Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(4)(b))

Summary

1. Člen 3(4)(a) Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti se nanaša na primere, v katerih uvedba glavnega postopka v primeru insolventnosti ni mogoča; v teh primerih mora biti uvedba glavnega postopka objektivno nemogoča in ne sme biti odvisna od posamičnih okoliščin, v katerih se predlaga uvedba takega postopka. Ta nemožnost lahko izhaja iz lastnosti dolžnika, ne more pa biti samo posledica dejstva, da določena oseba, kot je zastopnik državnega tožilstva države članice, na katere ozemlju ima dolžnik poslovalnico, po pravu države članice, na katere ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, nima lastnosti, ki so potrebne za to, da bi lahko predlagala uvedbo glavnega postopka v zadnjenavedeni državi članici.

Zato je treba izraz „pogoji, ki jih določa“ iz tega člena 3(4)(a), ki se neposredno nanaša na pogoje, s katerimi pravo države članice, na katere ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, preprečuje uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti v tej državi, razlagati tako, da se ne nanaša na pogoje, s katerimi se iz kroga oseb, ki imajo pravico predlagati uvedbo takega postopka, izključujejo nekatere osebe.

(Glej točke 21, 23, 24 in 26 ter točko 1 izreka.)

2. Namen Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti, je – kot izhaja iz njene uvodne izjave 17 – da se primeri, v katerih se uvedba sekundarnih postopkov lahko predlaga pred glavnimi postopki v primeru insolventnosti, omejijo na tisto, kar je neizogibno. Pogoje za uvedbo samostojnega teritorialnega postopka na podlagi člena 3(4)(b) te uredbe je treba torej razumeti v ožjem pomenu.

Tako je treba pojem „upnik“ iz te določbe, s katerim se označuje krog oseb, ki imajo pravico predlagati uvedbo teritorialnega postopka, razlagati tako, da ne vključuje organa države članice, ki ima v skladu s pravom te države nalogo, da ukrepa v splošnem interesu, vendar ne nastopa niti v vlogi upnika niti v imenu in za račun upnikov.

(Glej točke 22, 29 in 34 ter točko 2 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odplačne storitve – Pojem

(Direktiva Sveta 77/388, člena 2, točka 1, in 4)

Summary

Člena 2, točka 1, in 4 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da gospodarski subjekt, ki na svoje tveganje odkupi slabe terjatve po ceni, ki je nižja od njihove nominalne vrednosti, ne opravi storitve za plačilo v smislu navedenega člena 2, točka 1, in ne opravlja gospodarske dejavnosti, ki bi spadala na področje uporabe te direktive, če je razlika med nominalno vrednostjo navedenih terjatev in njihovo odkupno ceno odraz dejanske ekonomske vrednosti zadevnih terjatev ob odstopu.

V takih okoliščinah namreč prevzemnik terjatev od odstopnika ne dobi nobenega plačila, saj razlika med nominalno vrednostjo odstopljenih terjatev in njihovo odkupno ceno ni protivrednost za tako storitev, ampak odraz dejanske ekonomske vrednosti navedenih terjatev ob odstopu, ki je odvisna od tega, da so te terjatve slabe terjatve, in od povečanega tveganja njihovega neplačila s strani dolžnikov.

(Glej točke 22, 25 in 26 ter izrek.)
Za „naročilo storitev“ v smislu člena 1(2)(d) Direktive 2004/17 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev se šteje pogodba, s katero pogodbenik na podlagi pravil javnega prava in pogodbenih določil, ki urejajo opravljanje teh storitev, ne prevzema znatnega dela tveganja, ki mu je izpostavljen naročnik. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh značilnosti navedenega posla presoditi, ali je treba navedeni posel opredeliti za koncesijo za storitve ali za javno naročilo storitev.

V zvezi s tem je iz primerjave pojmov javno naročilo storitev in koncesija za storitve, ki sta opredeljena v členu 1(2)(a) in (d) ter (3) Direktive 2004/17, razvidno, da je razlika med javnim naročilom storitev in koncesijo za storitve v plačilu za opravljanje storitev. Pri javnem naročilu storitev naročnik plača neposredno ponudniku storitev, medtem ko plačilo pri koncesiji za storitve obsega pravico izkoriščanja storitve oziroma to pravico skupaj s plačilom. V primeru pogodbe o opravljanju storitev okoliščina, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta pridobi pravico, da od tretjih oseb zahteva plačilo, ustreza zahtevi po plačilu, ki je določeno v členu 1(3)(b) Direktive 2004/17.

Poleg tega pri koncesiji za storitve koncesionar prevzame tveganje, povezano z opravljanjem zadevnih storitev. Če se tveganje, povezano z opravljanjem storitev, ne prenese na ponudnika, je zadevna dejavnost javno naročilo storitev, in ne koncesija za storitve. Čeprav je lahko to tveganje že od začetka zelo omejeno, se za to, da se posel opredeli za koncesijo za storitev, zahteva, da naročnik prenese na koncesionarja celotno tveganje ali vsaj njegov znaten del.

Tveganje, povezano z izkoriščanjem, je treba razumeti kot tveganje zaradi izpostavljenosti tržnim tveganjem, ki se lahko med drugim izrazi kot tveganje konkurence s strani drugih ponudnikov, tveganje neusklajenosti med ponudbo in povpraševanjem po storitvah, tveganje plačilne nesposobnosti dolžnikov za opravljene storitve, tveganje, da stroškov poslovanja ne bo mogoče pokriti s prihodki, ali tveganje za odgovornost za škodo v zvezi z neizpolnitvijo storitev. V nasprotju s tem tveganja, ki so povezana s slabim upravljanjem ali z napakami pri presoji gospodarskega subjekta, niso odločilna za to, da se pogodba opredeli za javno naročilo ali koncesijo za storitve, saj so namreč ta tveganja značilna za vse pogodbe, ne glede na to, ali gre za javno naročilo storitev ali koncesijo za storitve.

(Glej točke 41, 42, 44, 45, 48, 49 in 59 ter točko 1 izreka)
Keywords

Summary



Keywords

Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prosto gibanje oseb – Delavci – Dostop turških državljanov, ki so vključeni na zakoniti trg dela države članice, do zaposlitve v tej državi članici in pripadajoča pravica do prebivanja

(Sklep Pridružitvenega sveta EGS‑Turčija št. 1/80, člen 6(1))

Summary

Člen 6(1), prva alinea, Sklepa Pridružitvenega sveta EGS‑Turčija št. 1/80 je treba razlagati tako, da pristojnim nacionalnim organom prepoveduje, da se dovoljenje za prebivanje turškemu delavcu odvzame z retroaktivnim učinkom od trenutka, od katerega razlog za izdajo dovoljenja za prebivanje, določen v nacionalnem pravu, ne obstaja več, če ta ni ravnal goljufivo in če je do odvzema prišlo po izteku enoletnega obdobja zakonite zaposlitve, ki je določeno v navedenem členu 6(1), prva alinea.

Namreč, prvič, te določbe ni mogoče razlagati tako, da lahko država članica enostransko spremeni vsebino sistema postopnega vključevanja turških državljanov na trg dela države članice gostiteljice. Drugič, nepriznanje tega, da je bil tak delavec v državi članici gostiteljici zakonito zaposlen dlje kot eno leto, bi nasprotovalo splošnemu načelu spoštovanja pridobljenih pravic, v skladu s katerim od takrat, ko se turški državljan lahko veljavno sklicuje na pravice na podlagi določbe Sklepa št. 1/80, te pravice niso več odvisne od nadaljnjega obstoja okoliščin, zaradi katerih so nastale, saj takšnega pogoja ta sklep ne vsebuje.

(Glej točke 42, 50, 53 in izrek.)