Zadeva T-113/07

Toshiba Corp.

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg projektov za plinsko izolirane stikalne naprave – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Razdelitev trga – Pravica do obrambe – Dokaz o kršitvi – Enotna in trajajoča kršitev – Globe – Teža in trajanje kršitve – Obrazložitev – Izhodiščni znesek – Referenčno leto“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravice do obrambe – Vpogled v spis – Obseg – Neposredovanje dokumenta – Posledice

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1))

2. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravice do obrambe – Posredovanje odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah – Pogoji – Meje

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1))

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz kršitve – Pisna pričanja zaposlenih v družbi, vpleteni v kršitev – Dokazna vrednost – Presoja

(člen 81(1) ES)

4. Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Domneva nedolžnosti – Postopek na področju konkurence

(člen 6(2) EU; člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1))

5. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Način dokazovanja – Uporaba skupka indicev

(člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokaz kršitve – Presoja dokazne vrednosti različnih dokazov – Merila

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53)

7. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno trajanje

(člen 81(1) ES; Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)

8. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Nenaložitev ali znižanje globe v zameno za sodelovanje obdolženega podjetja

(člen 81(1) ES; Obvestilo Komisije 2002/C 45/03, točka 21)

9. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi in usklajena ravnanja, ki pomenijo enotno kršitev – Pojem – Osebna odgovornost podjetij, ki so sostorilci kršitve, za celotno kršitev – Pogoji

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1))

10. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno trajanje – Obseg dokaznega bremena

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1))

11. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Kršitev, ki jo stori več podjetij

(člen 81(1) ES; Sporazum EGP, člen 53(1); Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2))

12. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža in trajanje kršitve – Diskrecijska pravica Komisije

(člen 81(1) ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2) in (3))

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Spoštovanje načela enakega obravnavanja

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1(A))

1. Pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, pomeni, da mora Komisija v upravnem postopku, v katerem se uporabljajo pravila konkurenčnega prava, zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi bili lahko pomembni za njegovo obrambo. K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov.

Dejstvo, da dokument, na katerega se je Komisija oprla pri obdolžitvi tega podjetja, ni bil posredovan, se šteje za kršitev pravice do obrambe samo, če zadevno podjetje dokaže, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil posredovan, izločen kot obremenilni dokaz.

V zvezi z neposredovanjem razbremenilnega dokumenta mora zadevno podjetje samo dokazati, da je dejstvo, da dokument ni bil razkrit, lahko vplivalo na potek postopka in vsebino odločbe Komisije v njegovo škodo. Dovolj je, če podjetje dokaže, da bi lahko navedeni razbremenilni dokument uporabilo pri svoji obrambi, in sicer da bi, če bi se nanj lahko oprlo v upravnem postopku, lahko navedlo dokaze, ki ne bi bili skladni s sklepi, do katerih je na tej stopnji prišla Komisija, in bi lahko tako kakor koli vplivali na njeno presojo v odločbi, vsaj glede teže in trajanja njemu očitanega ravnanja, in s tem na višino globe.

(Glej točke 41, 46 in 47.)

2. V postopku, ki je uveden zaradi kršitve pravil konkurenčnega prava, je zadevno podjetje šele na začetku upravne kontradiktorne faze z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in šele takrat pridobi pravico do vpogleda v spis, da se tako zagotovi dejansko izvajanje njegove pravice do obrambe. Zato odgovor drugih podjetij, ki naj bi bila udeležena v kartelu, na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah načeloma ni vključen v celoto dokumentov preiskovalnega spisa, s katerimi se stranke lahko seznanijo.

Vendar če se namerava Komisija opreti na del odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali na dokument, priložen k takemu odgovoru, da bi dokazala obstoj kršitve v postopku izvajanja člena 81(1) ES, je treba drugim podjetjem, vpletenim v ta postopek, omogočiti, da se glede takega dokaznega sredstva opredelijo. V takih okoliščinah namreč zadevni odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, pomeni obremenilni dokaz zoper različna podjetja, ki naj bi bila udeležena pri kršitvi.

Če je lahko odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, upošteven za obrambo podjetja, ker mu omogoča uveljavljanje dokazov, ki niso skladni s sklepi Komisije na tej stopnji, se po analogiji ta odlomek šteje za razbremenilni dokaz. V tem primeru je treba zadevnemu podjetju omogočiti, da preuči zadevni odlomek ali dokument in se izreče o njem.

(Glej točke od 42 do 44.)

3. Pisnih pričanj zaposlenih v neki družbi, ki so bila sestavljena pod nadzorom te družbe in ki jih je ta v upravnem postopku, ki ga zaradi kršitve pravil konkurenčnega prava vodi Komisija, predložila v svojo obrambo, načeloma ni mogoče opredeliti kot informacije, ki se razlikujejo od izjav te družbe in so od njih neodvisne. Splošno pravilo je namreč, da stališče družbe glede resničnosti dejstev, ki ji jih očita Komisija, temelji predvsem na poznavanju dejstev in mnenjih njenih zaposlenih in vodstva.

(Glej točko 58.)

4. Dvom sodišča je treba razlagati v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve člena 81(1) ES. Sodišče torej ne more sklepati, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju, zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe.

V tem zadnjem primeru je namreč treba upoštevati načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o človekovih pravicah, ki se uvršča med temeljne pravice, ki pomenijo splošna načela prava Skupnosti. Z vidika narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja, na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni.

(Glej točki 79 in 80.)

5. Na področju konkurence se mora Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve sklicevati na natančne in ujemajoče se dokaze. Vendar ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da skupek indicev, na katerega se sklicuje institucija, gledano na splošno, izpolnjuje to zahtevo. O obstoju protikonkurenčne prakse ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila naključij in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga logična razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci.

Če se poleg tega Komisija za sklep o obstoju kršitve člena 81(1) ES opira le na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, zadostuje, da ta dokažejo obstoj okoliščin, ki dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, prikazujejo v drugačni luči in tako dopuščajo, da se razlaga Komisije, ki jo je navedla pri ugotovitvi obstoja kršitve pravil o konkurenci, nadomesti z drugo logično razlago dejstev. To pravilo velja tudi, če dokazi, na katere se opira Komisija, niso zadostni. V takem primeru namreč z navedenimi elementi ni mogoče nedvoumno in brez potrebne razlage dokazati obstoja kršitve.

Nasprotno pa navedeno pravilo ne velja za vse primere, v katerih je kršitev dokazana s sklepanjem na podlagi drugih dejstev ali s posrednimi ali nedokumentiranimi dokazi. V zvezi z dokazi, ki jih je mogoče navesti za ugotovitev kršitve člena 81 ES, velja namreč v pravu Skupnosti načelo proste presoje dokazov.

(Glej točke 81, 82 in od 85 do 87.)

6. V okviru postopka v zvezi s kršitvijo člena 81(1) ES je edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov njihova verodostojnost. V skladu s splošnimi dokaznimi pravili sta verodostojnost in tako dokazna vrednost dokumenta odvisni od njegovega izvora, okoliščin njegovega nastanka, njegovega naslovnika in njegove vsebine.

Pri izjavah, ki jih poda podjetje, je poleg tega še posebej visoko dokazno vrednost mogoče priznati tistim, ki so, prvič, zanesljive, drugič, podane v imenu podjetja, tretjič, podane s strani osebe, ki ima poklicno obveznost delovati v interesu tega podjetja, četrtič, nasprotujejo interesom avtorja izjave, petič, so podane s strani neposredne priče dogajanju, ki ga opisujejo, in šestič, so podane pisno, načrtno in po tehtnem premisleku.

Nasprotno pa izjave nekega podjetja, ki se mu očita udeležba v kartelu, katere točnost prereka več drugih zadevnih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila, ne da bi to potrjevali drugi dokazi, pri čemer je zaradi zanesljivosti zadevnih izjav lahko zahtevana stopnja potrditve manjša.

(Glej točke od 90 do 93.)

7. Čeprav je nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeležencev v protipravnem kartelu običajnega glede na verjetnost, da ti udeleženci po navadi predložijo več obremenilnih dokazov o dejavnosti svojih konkurentov, to ne spremeni dejstva, da se namreč s predlogom za uporabo Obvestila o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov, da bi se dosegla imuniteta pred globo ali znižanje globe, ne spodbuja nujno k temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi glede sodelovanja preostalih udeležencev v kartelu. Vsak poskus zavajanja Komisije namreč lahko omaje odkritost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen vseh ugodnosti na podlagi obvestila o ugodni obravnavi.

Kar zadeva pričanja, je seveda mogoče, da zaposleni v podjetju, ki je zaprosilo za imuniteto pred globami, ki morajo delovati v njegovem interesu, želijo predložiti čim več obremenilnih dokazov, saj lahko njihovo sodelovanje v postopku pozitivno vpliva tudi na njihovo poklicno prihodnost. Vendar se morajo zadevni zaposleni v takem primeru zavedati tudi morebitnih negativnih posledic navajanja netočnih dejstev, ki so še občutnejše zaradi zahteve po potrditvi z drugimi dokazi.

(Glej točki 94 in 111.)

8. Da bi lahko Komisija odobrila zmanjšanje globe na podlagi točke 21 Obvestila o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov, morajo imeti zadevni dokazi precejšnjo dokazno vrednost v primerjavi z dokazi, s katerimi že razpolaga. Zato se lahko podjetje, ki želi doseči znižanje globe, v prošnji za ugodno obravnavo, predloženi po posredovanju odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, upravičeno osredotoči na dejstva, ki po njegovem mnenju dotlej niso bila pravno zadostno dokazana, da jim s tem doda precejšnjo dodano vrednost. To je lahko razlog, da zadevno podjetje izpusti dejstva, za katera meni, da so bila brez vsakega dvoma dokazana v predhodno posredovanih dokazilih.

Tudi glede na besedilo točke 21 obvestila o ugodni obravnavi ni mogoče izključiti, da predložitev dokazov, ki imajo določeno dokazno vrednost, vendar se nanašajo na dejstva, ki so bila dokazana že z drugimi dokazi, ne pripelje do znižanja.

(Glej točki 146 in 147.)

9. Sporazumi in usklajena ravnanja iz člena 81(1) ES in iz člena 53(1) Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) nujno nastanejo zaradi sodelovanja več podjetij, ki so vsa sostorilci kršitve, vendar ima lahko njihovo sodelovanje različne oblike, predvsem glede na značilnosti upoštevnega trga in položaj vsakega podjetja na tem trgu, zastavljenih ciljev in izbranih ali načrtovanih načinov izvajanja. Vendar sámo dejstvo, da vsako podjetje sodeluje pri kršitvi na svoj način, ni dovolj za izključitev njegove odgovornosti za celotno kršitev, skupaj z ravnanji, ki so jih dejansko izvajala druga sodelujoča podjetja, vendar imajo isti cilj ali enak protikonkurenčni učinek.

Podjetje, ki je sodelovalo pri kršitvi s svojimi ravnanji, ki jih zajema pojem sporazuma ali usklajenega ravnanja s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 81(1) ES ali člena 53(1) Sporazuma o EGP in ki pripomorejo k uresničitvi kršitve v celoti, je tako odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru iste kršitve med celotnim obdobjem, ko je sodelovalo pri navedeni kršitvi, če je dokazano, da je zadevno podjetje vedelo za protipravna ravnanja drugih udeležencev ali da jih je lahko razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti z njimi povezano tveganje.

Tako je, kadar podjetje iz tretje države, ki je imelo v skupnem dogovoru, v skladu s katerim so bili nekateri projekti v EGP pridržani za evropske proizvajalce, le pasivno vlogo, saj se je zavezalo, da teh projektov ne bo prevzemalo, če je bilo seznanjeno s tem dogovorom in če njegova pasivna vloga ni bila posledica njegove odločitve, temveč je izhajala iz oblike njegovega sodelovanja pri sporazumu o trgu EGP, pri čemer je bilo njegovo sodelovanje predhodni pogoj za dodeljevanje projektov v EGP evropskim proizvajalcem.

(Glej točke od 218 do 222.)

10. Zahteva po pravni varnosti, ki mora biti zagotovljena gospodarskim subjektom, kadar je sporno, ali kršitev konkurence obstaja, pomeni, da mora Komisija, ki nosi dokazno breme za kršitve, ki jih sama ugotovi, pravno zadostno dokazati obstoj dejstev, ki tvorijo kršitev. Glede zatrjevanega trajanja kršitve iz istega načela pravne varnosti izhaja, da Komisija, če ni dovolj dokazov za neposredno ugotovitev trajanja kršitve, navede vsaj dokaze, ki se nanašajo na dejstva, ki so si časovno tako blizu, da se lahko razumno ugotovi, da je kršitev trajala neprekinjeno med dvema konkretno navedenima datumoma.

Poleg tega dejstvo, da dokaz obstoja trajajoče kršitve ni bil predložen za nekatera opredeljena obdobja, ne preprečuje, da bi se za kršitev štelo, da je trajala v širšem časovnem okviru, kot je predmetna, če ta ugotovitev temelji na skladnih in objektivnih indicih. V okviru kršitve, ki traja več let, tudi dejstvo, da se zunanji odrazi omejevalnega sporazuma pojavljajo ob različnih časovno bolj ali manj oddaljenih obdobjih, ne vpliva na njegov obstoj, če različni ukrepi, ki so del te kršitve, uresničujejo samo en cilj in se umeščajo v okvir enotne in trajajoče kršitve.

(Glej točki 235 in 236.)

11. Če je kršitev iz člena 81(1) ES storilo več podjetij, je treba preučiti relativno težo sodelovanja vsakega od njih. Tako je treba dejstvo, da podjetje ni bilo udeleženo v vseh elementih kartela ali je imelo manjšo vlogo v okviru te udeležbe, upoštevati pri presoji teže kršitve in določitvi globe.

Zlasti pri sporazumih, pri katerih so se podjetja iz tretjih držav zavezala, da ne bodo prodrla na trg Evropskega gospodarskega prostora (EGP), evropska podjetja pa so si s tajnimi dejanji razdelila različne projekte na tem trgu, je teža ravnanj podjetij iz tretjih držav primerljiva s težo ravnanj evropskih podjetij, ker njihovo nesodelovanje pri dodeljevanju projektov v EGP torej ni bilo rezultat njihovih odločitev, temveč zgolj posledica narave njihovega sodelovanja pri zadevnem sporazumu.

(Glej točke 258 in od 260 do 262.)

12. V postopku v zvezi s kršitvijo člena 81(1) ES ima Komisija na voljo široko polje proste presoje, da bi ravnanje podjetij usmerila k spoštovanju pravil o konkurenci.

Znesek globe Komisija določi glede na težo kršitve in, če je to primerno, njeno trajanje. Težo kršitve je treba ugotoviti ob upoštevanju dejavnikov, kot so okoliščine posameznega primera, njegov kontekst in odvračilen učinek glob. Upoštevati je treba objektivne dejavnike, kot so vsebina in trajanje protikonkurenčnih ravnanj, njihovo število in intenzivnost, obseg prizadetega trga in škoda, povzročena gospodarskemu javnemu redu. Pri preučitvi je treba prav tako upoštevati relativni pomen in tržni delež odgovornih podjetij ter morebitno ponavljanje kršitev.

(Glej točki 280 in 281.)

13. Komisija mora vsakič, ko se odloči, da bo na podlagi konkurenčnega prava naložila globe, spoštovati splošna pravna načela, med katerimi je načelo enakega obravnavanja, kot ga razlagajo sodišča Skupnosti. To načelo zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena.

Če je treba za določitev razmerja med globami, ki se bodo naložile, uporabiti podatek o prometu podjetij, ki so bila udeležena pri isti kršitvi, je treba obdobje, ki se bo upoštevalo, določiti tako, da bodo pridobljeni podatki čim bolj primerljivi. Če se Komisija, da bi določila vrednost svetovne prodaje nekaterih podjetij, opira na različna leta, in izračun izhodiščnih zneskov glob, ki jih je treba tem podjetjem naložiti za obdobje njihovega sodelovanja pri omejevalnem sporazumu kot samostojnih podjetij, opravi na podlagi prometa, ki so ga ta podjetja ustvarila v različnih letih, teh podjetij ne obravnava enako. Čeprav je cilj, ki ga navaja Komisija, ker omogoča primerjavo zmožnosti delničarjev skupnega podjetja, da v obdobju pred njegovo ustanovitvijo povzročijo škodo konkurenci, legitimen, pa ne upravičuje takega neenakega obravnavanja, če se ugotovi, da bi lahko Komisija za izpolnitev zastavljenega cilja uporabila druge metode, ne da bi podjetja pri izbiri referenčnega leta obravnavala različno.

(Glej točke 282, 283, 286, 287 in od 290 do 292.)

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)

z dne 12. julija 2011( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg projektov za plinsko izolirane stikalne naprave – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP – Razdelitev trga – Pravica do obrambe – Dokaz o kršitvi – Enotna in trajajoča kršitev – Globe – Teža in trajanje kršitve – Obrazložitev – Izhodiščni znesek – Referenčno leto“

V zadevi T-113/07,

Toshiba Corp. s sedežem v Tokiu (Japonska), ki so jo sprva zastopali J. MacLennan, solicitor, A. Schulz in J. Borum, odvetnika, nato J. MacLennan in A. Schulz,

tožeča stranka,

proti

Evropski komisiji, ki sta jo sprva zastopala F. Arbault in J. Samnadda, nato X. Lewis, nato J. Bourke in F. Ronkes Agerbeek ter nazadnje F. Ronkes Agerbeek in N. Khan, zastopniki,

tožena stranka,

primarno zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 6762 konč. z dne 24. januarja 2007 v zvezi s postopkom izvajanja člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) v delu, ki se nanaša na tožečo stranko, in podredno zaradi predloga za spremembo členov 1 in 2 te odločbe z odpravo ali znižanjem globe, naložene tožeči stranki,

SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),

v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in S. Soldevila Fragoso, sodnik,

sodna tajnica: C. Kantza, administratorka

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. decembra 2009

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1. Tožeča stranka

1 Tožeča stranka, japonska družba Toshiba Corp., deluje v različnih sektorjih, med drugim na področju plinsko izoliranih stikalnih naprav (v nadaljevanju: GIS). Od oktobra 2002 do aprila 2005 je njeno dejavnost na področju GIS izvajalo podjetje, TM T & D Corp., ki je bilo v skupni lasti (50/50) tožeče stranke in družbe Mitsubishi Electric Corp. (v nadaljevanju: Melco) ter je prenehalo delovati leta 2005.

2. Proizvodi

2 GIS se uporabljajo za nadzor pretoka energije v elektroenergetskih omrežjih. Gre za težko električno napravo, ki se uporablja kot pomemben sestavni del elektrorazdelilnih postaj. GIS se po vsem svetu prodajajo kot sestavni deli elektrorazdelilnih postaj, izdelanih na ključ, ali kot ločeni deli za vgradnjo v take razdelilne postaje.

3. Upravni postopek

3 Družba ABB Ltd je 3. marca 2004 Komisijo Evropskih skupnosti opozorila na obstoj protikonkurenčnih ravnanj v sektorju GIS in je v skladu z Obvestilom Komisije z dne 19. februarja 2002 o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi) ustno zaprosila za imuniteto pred globami.

4 Prošnja družbe ABB za imuniteto pred globami je bila dopolnjena z ustnimi informacijami in pisnimi dokazi. Komisija je 24. aprila 2004 družbi ABB dodelila pogojno imuniteto pred globami.

5 Komisija je na podlagi navedb družbe ABB uvedla preiskavo ter 11. in 12. maja 2004 opravila inšpekcijski pregled v prostorih več družb, ki so bile dejavne v sektorju GIS.

6 Komisija je 20. aprila 2006 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo poslano 20 družbam, med katerimi je bila tudi tožeča stranka. Komisija je 18. in 19. julija 2006 zaslišala družbe, na katere je bilo naslovljeno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

4. Izpodbijana odločba

7 Komisija je 24. januarja 2007 sprejela Odločbo C(2006) 6762 konč. v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/F/38.899 – Plinsko izolirane stikalne naprave) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

8 V točkah od 113 do 123 obrazložitve izpodbijane odločbe je Komisija navedla, da so različna podjetja, ki so bila udeležena v kartelu, dodeljevanje projektov GIS po dogovorjenih pravilih razen na nekaterih trgih usklajevala po vsem svetu, zlasti zato da bi obdržala kvote, ki so pretežno odražale njihove na podlagi preteklih obdobij ocenjene tržne deleže. Pojasnila je, da je bila dodelitev projektov opravljena na podlagi skupne „japonske“ in skupne „evropske“ kvote, ki ju je bilo treba nato razdeliti med japonske in evropske proizvajalce. S sporazumom, ki je bil podpisan 15. aprila 1998 na Dunaju (v nadaljevanju: sporazum GQ), so bila postavljena pravila, ki so omogočala dodelitev projektov GIS japonskim ali evropskim proizvajalcem in upoštevanje njihove vrednosti pri ustrezni kvoti. Poleg tega je Komisija v točkah od 124 do 132 obrazložitve izpodbijane odločbe pojasnila, da so različna podjetja, ki so bila udeležena v kartelu, sklenila nezapisan dogovor (v nadaljevanju: skupni dogovor), v skladu s katerim so bili projekti GIS na Japonskem na eni strani in na drugi strani v državah evropskih članic kartela, ki so bile skupaj določene kot „matične države“ za projekte GIS, rezervirani za japonske oziroma evropske članice kartela. Informacije o projektih GIS v „matičnih državah“ se med tema skupinama niso izmenjevale, prav tako se ti projekti niso upoštevali pri kvotah teh skupin.

9 Sporazum GQ je vseboval tudi pravila v zvezi z izmenjavo informacij, ki so bile potrebne za delovanje kartela, med tema skupinama proizvajalcev, za kar sta skrbela zlasti tajnika teh skupin, v zvezi z manipulacijami pri zadevnih razpisih za zbiranje ponudb in v zvezi z določitvijo cen za projekte GIS, katerih dodelitev ni bila mogoča. V skladu s Prilogo 2 k sporazumu GQ se je ta uporabljal za ves svet, razen za Združene države Amerike, Kanado, Japonsko in 17 zahodnoevropskih držav. Poleg tega so bili na podlagi skupnega dogovora projekti GIS v evropskih državah, ki niso bile „matične države“, rezervirani za evropsko skupino, ker so se japonski proizvajalci zavezali, da ne bodo dajali ponudb za projekte GIS v Evropi.

10 Po navedbah Komisije je bila razdelitev projektov GIS med evropske proizvajalce urejena v sporazumu z naslovom „E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement“ (v nadaljevanju: sporazum EQ), ki je bil prav tako podpisan na Dunaju 15. aprila 1988. Komisija je navedla, da so za dodeljevanje projektov GIS v Evropi veljala enaka pravila in postopki kot za dodeljevanje projektov GIS v drugih državah. Zlasti naj bi tudi za projekte GIS v Evropi veljala dolžnost obveščanja, treba naj bi jih bilo navesti na seznamu, dodeliti, se o njih dogovoriti ali jim določiti najnižjo ceno.

11 Komisija je na podlagi dejanskih ugotovitev in pravnih presoj, opravljenih v izpodbijani odločbi, ugotovila, da so vpletena podjetja kršila člen 81 ES in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (v nadaljevanju: Sporazum EGP), in jim naložila globe, ki jih je določila v skladu z metodologijo, opisano v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) uredbe št. 17 in členom 65(5) pogodbe ESPJ (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju: Smernice o načinu določanja glob) ter v obvestilu o ugodni obravnavi.

12 V členu 1 izpodbijane odločbe je Komisija ugotovila, da je tožeča stranka sodelovala pri kršitvi v obdobju od 15. aprila 1998 do 11. maja 2004.

13 Za kršitev, navedeno v členu 1 izpodbijane odločbe, je bila tožeči stranki v členu 2 izpodbijane odločbe naložena globa 90.900.000 EUR, od tega je bila za plačilo 4.650.000 EUR, to je za kršitev, ki jo je storila družba TM T & D, odgovorna solidarno z družbo Melco.

Postopek in predlogi strank

14 Tožeča stranka je 18. aprila 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo. Odgovor na tožbo in replika sta bila vložena 27. avgusta oziroma 22. oktobra 2007.

15 Z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 29. novembra 2007, je tožeča stranka predlagala, naj se njenim predlogom ugodi z zamudno sodbo na podlagi člena 122 Poslovnika Splošnega sodišča. Drugi senat Splošnega sodišča je ta predlog zavrnil z odločbo z dne 11. decembra 2007.

16 Pisni postopek se je končal z vložitvijo duplike 17. decembra 2007.

17 Splošno sodišče (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca 22. septembra 2009 odločilo, da bo začelo ustni postopek. V okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika je Komisijo pozvalo, naj predloži nekatere dokumente, in stranke prosilo, naj se izrečejo o upoštevnosti teh dokumentov v zvezi z argumenti, ki se nanašajo na kršitev pravice do vpogleda v spis. Splošno sodišče je Komisiji postavilo tudi pisni vprašanji in jo pozvalo, naj nanju odgovori na obravnavi.

18 Komisija je v odgovor na poziv Splošnega sodišča zadevne dokumente poslala 26. oktobra 2009. Tožeča stranka je 19. novembra 2009 predložila svoja stališča glede teh dokumentov. Komisija je 2. decembra 2009 odgovorila na stališča tožeče stranke.

19 Stranke so na obravnavi 11. decembra 2009 podale ustne navedbe ter odgovorile na pisno in ustna vprašanja Splošnega sodišča.

20 Splošno sodišče je s sklepom z dne 11. junija 2010 ponovno začelo ustni postopek, Komisiji v okviru pripravljalnih ukrepov iz člena 65 Poslovnika odredilo predložitev nekaterih dokumentov in določilo podrobna pravila za vpogled tožeče stranke v te dokumente.

21 Komisija je zahteve iz tega pripravljalnega ukrepa izpolnila v predpisanih rokih.

22 Ustni postopek je bil končan 28. julija 2010.

23 Tožeča stranka v tožbi Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– izpodbijano odločbo razglasi za nično;

– podredno, izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, v katerem jo zadeva;

– še bolj podredno, spremeni člena 1 in 2 izpodbijane odločbe ter tako odpravi ali precej zniža globo, ki ji je bila naložena;

– Komisiji naloži plačilo stroškov, skupaj s priglašenimi stroški bančnega jamstva.

24 Tožeča stranka je na obravnavi odstopila od prvega predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v celoti.

25 Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– tožbo zavrne kot neutemeljeno;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravo

26 V utemeljitev tožbe tožeča stranka navaja štiri razloge. Prvi se nanaša na to, da Komisija v izpodbijani odločbi ni pravno zadostno dokazala obstoja skupnega dogovora. Drugi se nanaša na to, da Komisija ni ugotovila obstoja enotne in trajajoče kršitve. Tretji se nanaša na to, da je bila kršena pravica tožeče stranke do obrambe. Četrti se nanaša na to, da ji je Komisija neupravičeno naložila globo.

27 Komisija izpodbija utemeljenost tožbenih razlogov, ki jih je navedla tožeča stranka.

28 Najprej je treba navesti, da tožeča stranka ni pojasnila, katere od tožbenih razlogov navaja v utemeljitev različnih predlogov, ki jih je podala. V zvezi s tem je treba ugotoviti, prvič, da je prvi, drugi in tretji tožbeni razlog tožeča stranka navedla v utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem se nanaša nanjo. Če bo enemu od teh tožbenih razlogov ugodeno, bo namreč načeloma treba razglasiti ničnost izpodbijane odločbe v celotnem delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko. Drugič, četrti tožbeni razlog se nanaša na določitev globe, naložene tožeči stranki, zato ga ta navaja v utemeljitev predloga za odpravo ali precejšnje znižanje globe, ki ji je bila naložena.

1. Predlog za razglasitev ničnosti členov 1 in 2 izpodbijane odločbe v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko

29 Ker bi z razglasitvijo ničnosti izpodbijane odločbe zaradi kršitve pravice tožeče stranke do obrambe vsebinska proučitev navedene odločbe postala odvečna, je treba najprej obravnavati tretji tožbeni razlog. Nato bo treba preučiti prvi in drugi tožbeni razlog.

Tretji tožbeni razlog: kršitev pravice tožeče stranke do obrambe s strani Komisije

30 Tožeča stranka meni, da je bila kršena njena pravica do obrambe. V okviru prvega dela tožbenega razloga se sklicuje na bistveno kršitev postopka pri opredelitvi kršitve v izreku izpodbijane odločbe. V okviru drugega dela tožbenega razloga navaja kršitev pravice do vpogleda v spis. V okviru tretjega dela tožbenega razloga trdi, da je Komisija izkrivila dokaze iz spisa.

31 Komisija ugovarja utemeljenosti trditev tožeče stranke.

Prvi del: nezadostna opredelitev kršitve v izreku izpodbijane odločbe

– Trditve strank

32 Tožeča stranka trdi, da je Komisija v členu 1 izreka izpodbijane odločbe navedla samo, da je bila tožeča stranka udeležena pri vseh sporazumih in usklajenih ravnanjih, ne da bi ugotovila kršitev člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP, kar je bistvena kršitev postopka.

33 Komisija ugovarja utemeljenosti trditve tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

34 Iz člena 1 izpodbijane odločbe izhaja, da je Komisija ugotovila, da so bile zadevne družbe udeležene pri vseh sporazumih in usklajenih ravnanjih v sektorju GIS, s katerimi sta bila kršena člen 81 ES in člen 53 Sporazuma EGP, ter podrobno navedla zadevna obdobja. V izreku izpodbijane odločbe tako ni pojasnjeno, kaj so obsegali očitani sporazumi in ravnanja.

35 Vseeno je treba opozoriti, da je treba izrek odločbe razumeti ob upoštevanju obrazložitve, na kateri temelji (sodba Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, imenovana PVC II, od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T‑318/94, T‑325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931, točka 761). V obravnavanem primeru so elementi sankcionirane kršitve med drugim povzeti v točki 2 obrazložitve izpodbijane odločbe, podrobno pa so navedeni še v drugih točkah obrazložitve izpodbijane odločbe. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Komisija v izreku izpodbijane odločbe glede na obrazložitev, na kateri izrek temelji, zadevno kršitev ugotovila dovolj natančno. Zato je treba ta del tožbenega razloga zavrniti.

Drugi del: kršitev pravice do vpogleda v spis

– Trditve strank

36 Tožeča stranka meni, da ji Komisija ni omogočila vpogleda v vse obremenilne in razbremenilne dokumente.

37 V zvezi z obremenilnimi dokumenti tožeča stranka trdi, da je imela samo delni vpogled v odgovor družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in da ni imela vpogleda v izjave družbe Fuji, s katerimi so bile domnevno potrjene izjave družbe ABB, omenjene v točki 125 obrazložitve izpodbijane odločbe. Zato meni, da se o teh dokumentih ni mogla izreči in se do njih opredeliti, zato po njenem mnenju ne bi smeli biti navedeni v izpodbijani odločbi.

38 Glede razbremenilnih dokumentov tožeča stranka pojasnjuje, da ni mogla ugotoviti, ali so druge stranke predložile dodatne upoštevne dokumente, saj ji ni bil omogočen popoln vpogled v spis. Vsekakor trdi, da bi ji moral biti omogočen vpogled v dodatni odgovor družbe Hitachi Ltd na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki nasprotuje sklepom, ki so v izpodbijani odločbi izpeljani iz izjav družbe Hitachi glede vračunavanja v kvote. Sklicuje se tudi na izjave zaposlenih v družbah Melco in Hitachi, ki prerekajo obstoj skupnega dogovora. Nazadnje se sklicuje na izjave g. S., ki jih je predložila družba Areva in ki so v očitnem nasprotju z navedbami o trajanju sporazuma GQ.

39 Komisija ugovarja utemeljenosti trditev tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

40 Upoštevanje pravice do obrambe zahteva, da je treba zadevni osebi v upravnem postopku dati možnost, da ustrezno predstavi stališče glede resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter glede dokumentov, ki jih Komisija navaja v utemeljitev svoje trditve o obstoju kršitve Pogodbe (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 66).

41 Pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi bili lahko pomembni za njegovo obrambo. K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov (zgoraj v točki 40 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 68).

42 V zvezi s tem je treba opozoriti, da je zadevno podjetje šele na začetku upravne kontradiktorne faze z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah obveščeno o vseh bistvenih podatkih, na katere se Komisija opira v tej fazi postopka, in da ima to podjetje pravico do vpogleda v spis, da se zagotovi dejansko izvajanje njegove pravice do obrambe. Zato odgovor drugih podjetij, ki naj bi bila udeležena v kartelu, na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah načeloma ni vključen v celoto dokumentov preiskovalnega spisa, s katerimi se stranke lahko seznanijo (sodba Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2009 v zadevi Hoechst proti Komisiji, T-161/05, ZOdl., str. II-3555, točka 163).

43 Vendar če se namerava Komisija opreti na del odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali na dokument, priložen k takemu odgovoru, da bi dokazala obstoj kršitve v postopku izvajanja člena 81(1) ES, je treba drugim podjetjem, vpletenim v ta postopek, omogočiti, da se glede takega dokaznega sredstva opredelijo. V takih okoliščinah namreč zadevni odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, pomeni obremenilni dokaz zoper različna podjetja, ki naj bi bila udeležena pri kršitvi (glej zgoraj v točki 42 navedeno sodbo Hoechst proti Komisiji, točka 164 in navedena sodna praksa). Zgoraj navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53(1) Sporazuma EGP.

44 Če je lahko odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen k takemu odgovoru, upošteven za obrambo podjetja, ker mu omogoča uveljavljanje dokazov, ki niso skladni s sklepi Komisije na tej stopnji, se po analogiji ta odlomek šteje za razbremenilni dokaz. V tem primeru je treba zadevnemu podjetju omogočiti, da preuči zadevni odlomek ali dokument in se izreče o njem.

45 Vendar zgolj dejstvo, da so druga podjetja navajala iste trditve kot zadevno podjetje in da so si po potrebi bolj prizadevala za svojo obrambo, ne zadošča, da bi se te trditve štele za razbremenilne dokaze (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v zadevi Jungbunzlauer proti Komisiji, T-43/02, ZOdl., str. II-3435, točki 353 in 355).

46 Glede posledic vpogleda v spis brez upoštevanja teh pravil se dejstvo, da dokument, na katerega se je Komisija oprla pri obdolžitvi tega podjetja, ni bil posredovan, šteje za kršitev pravice do obrambe samo, če zadevno podjetje dokaže, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil posredovan, izločen kot obremenilni dokaz (zgoraj v točki 40 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točki 71 in 73).

47 V zvezi z neposredovanjem razbremenilnega dokumenta mora zadevno podjetje samo dokazati, da je dejstvo, da dokument ni bil razkrit, lahko vplivalo na potek postopka in vsebino odločbe Komisije v njegovo škodo. Dovolj je, če podjetje dokaže, da bi lahko navedeni razbremenilni dokument uporabilo pri svoji obrambi, in sicer da bi, če bi se nanj lahko oprlo v upravnem postopku, lahko navedlo dokaze, ki ne bi bili skladni s sklepi, do katerih je na tej stopnji prišla Komisija, in bi lahko tako kakor koli vplivali na njeno presojo v odločbi, vsaj glede teže in trajanja njemu očitanega ravnanja, in s tem na višino globe (zgoraj v točki 40 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točki 74 in 75).

48 Možnost, da bi lahko nerazkriti dokument vplival na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije, se lahko dokaže le po predhodni presoji nekaterih dokazov, ki kažejo, da bi bili lahko nerazkriti dokumenti – glede na te dokaze – tako pomembni, da jih ne bi smeli zanemariti (zgoraj v točki 40 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 76).

49 V obravnavanem primeru je treba najprej zavrniti argumente tožeče stranke, da ni imela vpogleda v celoten spis Komisije. Iz sodne prakse, navedene v točki 41 zgoraj, namreč izhaja, da varstvo pravice do obrambe zadevnih oseb v upravnem postopku ne pomeni, da jim je treba omogočiti popoln vpogled v spis.

50 Glede obremenilnih dokumentov je treba opozoriti, da tožeča stranka ne pojasni, katere dokaze, ki so se v izpodbijani odločbi upoštevali kot obremenilni, naj bi vseboval del odgovora družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v katerega ni imela vpogleda. Prav tako ne pojasni, zakaj se zaradi zgolj delnega vpogleda v navedeni dokument ni mogla izreči o izjavah družbe Hitachi glede vračunavanja v kvote, ki so njen glavni obremenilni dokaz. V teh okoliščinah je treba zavrniti argumente tožeče stranke, ki se nanašajo na delni vpogled v odgovor družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

51 Komisija tudi priznava, da se pri utemeljitvi očitkov zoper tožečo stranko v izpodbijani odločbi ni mogla opreti na stališča družbe Fuji, ki tožeči stranki niso bila poslana, vendar zanika, da jih je dejansko navedla kot obremenilne dokaze.

52 Vseeno je treba poudariti, da se je Komisija v točkah 125 in 255 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicevala na dodatna stališča družbe Fuji, zlasti stališča, predložena 21. novembra 2006, da bi potrdila obstoj skupnega dogovora.

53 V teh okoliščinah je vprašanje, ali bo ta argument tožeče stranke sprejet, odvisno od rezultata preučitve prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na dokaz obstoja skupnega dogovora. Če bo namreč ugotovljeno, da je bil obstoj navedenega dogovora pravno zadostno dokazan tudi po izločitvi zadevnih stališč družbe Fuji kot obremenilnih dokazov, bo treba trditve tožeče stranke zavrniti. Če pa bo, nasprotno, ugotovljeno, da so navedena stališča nujna za podporo ugotovitvam v izpodbijani odločbi glede obstoja skupnega dogovora, bo treba trditev tožeče stranke sprejeti in posledično razglasiti ničnost izpodbijane odločbe v delu, ki se nanaša nanjo.

54 V zvezi z razbremenilnimi dokumenti je Splošno sodišče od Komisije zahtevalo predložitev vseh dokumentov, ki jih je tožeča stranka vsaj nekoliko opredelila. Ker je zahteva Komisiji temeljila na navedbah tožeče stranke, ni mogoče ugoditi prošnji, ki jo je navedla v stališčih z dne 19. novembra 2009, naj ji Komisija posreduje vse dokumente, predložene v odgovor na podobne pozive Splošnega sodišča v zadevah Hitachi in drugi proti Komisiji, T‑112/07, ter Mitsubishi Electric proti Komisiji, T-133/07.

55 Glede različnih dokumentov, ki jih je Komisija predložila v tej zadevi, je treba opozoriti, prvič, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke dodatni odgovor družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ne vzbuja dvomov o dejanski vsebini izjav te družbe glede mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote. Družba Hitachi je v navedenem dodatnem odgovoru izpodbijala samo razlago Komisije v zvezi z navedenimi izjavami, predvsem kar zadeva njihovo upoštevnost kot dokaz o skupnem dogovoru in obstoju enotne kršitve, ki je vključevala navedeni dogovor in tudi sporazum GQ. Enako utemeljitev je družba Hitachi navedla že v odlomku iz svojega prvega odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je tožeči stranki posredovala Komisija. Zato dodatnega odgovora družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni mogoče šteti za razbremenilni dokaz, katerega posredovanje bi lahko vplivalo na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.

56 Treba je še poudariti, da se tožeča stranka v stališčih z dne 19. novembra 2009 neupravičeno pritožuje, da je po pozivu Splošnega sodišča Komisiji dobila samo delni vpogled v dodatni odgovor družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Delnost vpogleda v ta dokument je namreč posledica tega, da ga je tožeča stranka v svojih pisanjih opredelila kot morebiten razbremenilni dokaz samo v delu, ki se nanaša na mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote.

57 Drugič, treba je opozoriti, da zaposleni v družbah Melco in Hitachi v pisnih izjavah, predloženih novembra 2006, prerekajo obstoj skupnega dogovora in razprav o njem ter omenjajo obstoj „velikih“ ovir za vstop na evropski trg. Poleg tega ena od prič družbe Melco opozarja, da družba Fuji ni sodelovala pri pogajanjih pred podpisom sporazuma GQ, medtem ko druga navaja, da so bile po njenem mnenju nekatere evropske države izključene s področja uporabe sporazuma GQ zaradi nevarnosti uporabe konkurenčnega prava. Priče družbe Hitachi navajajo podrobnosti predloga družbe Alstom o dogovoru med evropskimi in japonskimi proizvajalci, ki je bil podan julija 2002, in zavrnitvi tega predloga s strani družbe Hitachi.

58 V zvezi s tem je treba po eni strani opozoriti, da pisnih pričanj zaposlenih v neki družbi, ki so bila sestavljena pod njenim nadzorom in ki jih je ta v upravnem postopku, ki ga vodi Komisija, predložila v svojo obrambo, načeloma ni mogoče opredeliti kot informacije, ki se razlikujejo od izjav te družbe in so od njih neodvisne. Splošno pravilo je namreč, da stališče družbe glede resničnosti dejstev, ki ji jih očita Komisija, temelji predvsem na poznavanju dejstev in mnenjih njenih zaposlenih in vodstva.

59 Po drugi strani je tožeča stranka med upravnim postopkom sama prerekala obstoj skupnega dogovora in razprav o njem ter se sklicevala na obstoj „velikih“ ovir za vstop na evropski trg. Dejstva, da so se tudi druga podjetja sklicevala na te trditve, zato ni mogoče šteti za razbremenilni dokaz.

60 Podrobnosti predloga, ki ga je družba Alstom podala julija 2002, so bile razkrite tudi v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, medtem ko je neudeležba družbe Fuji na pogajanjih o sporazumu GQ omenjena v pričanju g. M., vpogleda v zapisnik pričanja pa tožeča stranka ne prereka. Te informacije se zato ne štejejo za razbremenilne dokaze.

61 Nasprotno pa je mogoče ugotoviti, da tožeča stranka ni navajala argumentov v zvezi z razlogi za izključitev nekaterih evropskih držav s področja uporabe sporazuma GQ in da ni imela vpogleda v dokumente, v katerih so bili ti razlogi navedeni. Upoštevni odlomek s pričanja enega od zaposlenih v družbi Melco bi se torej lahko štel za razbremenilni dokaz. Vendar gre za izjavo zaposlenega v enem od vpletenih podjetij, v kateri ta zaposleni samo prereka obstoj protipravnega ravnanja in ki ni z ničemer podprta. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da bi lahko posredovanje tega dokumenta vplivalo na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.

62 Tretjič, treba je opozoriti, da tožeča stranka v stališčih z dne 19. novembra 2009 priznava, da izjave g. S., ki jih je predložila družba Areva, potrjujejo njeno trditev o domnevni prekinitvi izvajanja sporazuma GQ med letoma 1999 in 2002. Tudi navedba, da je bilo treba za nadaljevanje dejavnosti kartela leta 2002 navezati stike z družbo TM T & D, je bila v nasprotju s trditvijo tožeče stranke navedena v pojasnilih družbe Areva glede delovanja sporazuma, v katera je tožeča stranka imela vpogled.

63 Edini morebitni razbremenilni dokaz, vsebovan v izjavah g. S., je trditev, da delovanje sporazuma GQ ni bilo mogoče brez velikega proizvajalca, kot je družba Siemens. Vendar ta trditev zaposlenega v družbi, ki se ji očita udeležba pri kršitvi, ni podprta in je v nasprotju z izjavami drugih vpletenih podjetij in dokumenti, ki jih je zbrala Komisija in jih predstavila v točkah od 191 do 198 obrazložitve izpodbijane odločbe. Zato posredovanje te informacije ne bi moglo vplivati na potek postopka in vsebino izpodbijane odločbe.

64 Glede na vse zgoraj navedeno je treba zavrniti trditve tožeče stranke glede vpogleda v razbremenilne dokumente. Kot pa je razvidno iz točke 53 zgoraj, je vprašanje, ali bo ta del tožbenega razloga sprejet, odvisno od rezultata proučitve argumentov, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru prvega tožbenega razloga.

Tretji del: izkrivljanje dokazov iz spisa

– Trditve strank

65 Tožeča stranka trdi, da je Komisija izkrivila dokaze iz spisa in s tem kršila njeno pravico do obrambe ter dolžnost nepristranskega in skrbnega ravnanja s spisom.

66 Po navedbah tožeče stranke, prvič, v nasprotju z navedbami iz točke 255 obrazložitve izpodbijane odločbe ne drži, da se podjetje iz skupine, v katero spada družba VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (v nadaljevanju: VA TECH), nikoli ni izreklo o obstoju skupnega dogovora, temveč ga je med zaslišanjem izrecno izpodbijalo.

67 Drugič, tožeča stranka trdi, da med zaslišanjem ni imela možnosti odgovoriti na vprašanja o projektih, vračunanih v kvoto, določeno s sporazumom GQ, in o seznamu domnevno sporočenih projektov, ki ga je predložila družba ABB. Na podlagi odlomka iz prepisa zaslišanja pojasnjuje, da je odgovorila, da z vračunavanjem v kvoto ni bila seznanjena.

68 Tretjič, tožeča stranka trdi, da je Komisija v izpodbijani odločbi nepravilno navedla, da je tožeča stranka potrdila, da se je kartel GQ nadaljeval po 24. aprilu 1999, čeprav je vedno trdila, da se je kartel na svetovni ravni prenehal izvajati, ko sta družbi Siemens in Hitachi prekinili sodelovanje v njem.

69 Četrtič, tožeča stranka v nasprotju s trditvijo Komisije v točki 306 obrazložitve izpodbijane odločbe zatrjuje, da ni potrdila izjav družbe Hitachi o obstoju obveščanja ter da je zanikala tako obveščanje kot vračunavanje v kvoto.

70 Petič, tožeča stranka trdi, da ni imela vpogleda v izjave drugih strank, na katere je Komisija oprla svoje ugotovitve, zato ne more izključiti, da je bila v izpodbijani odločbi izkrivljena tudi vsebina navedenih izjav, kar naj bi bilo glede na zgoraj navedene očitke prav tako zelo verjetno.

71 Komisija ugovarja utemeljenosti trditev tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

72 Po eni strani je treba opozoriti, da je lahko načelo spoštovanja pravice do obrambe, katerega vsebina je bila povzeta v točki 40 zgoraj, kršeno zaradi izkrivljanja dejstev samo, če je to izkrivljanje vplivalo na možnost zadevne stranke, da razume vsebino očitkov Komisije ali da prouči dokaze, s katerimi se ti očitki utemeljujejo.

73 V obravnavanem primeru tožeča stranka ne pojasni, kako naj bi domnevno izkrivljanje dejstev s strani Komisije otežilo njeno obrambo.

74 Posledično je treba zavrniti tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela spoštovanja pravice do obrambe.

75 Po drugi strani je dolžnost nepristranskega in skrbnega ravnanja s spisom, ki je sestavni del načela učinkovitega izvajanja sodne oblasti, kršena ob vsakem izkrivljanju dejstev. Vendar lahko taka kršitev povzroči nezakonitost izpodbijane odločbe le, če Komisija ne bi mogla priti do enakih ugotovitev, če bi zadevna dejstva razlagala pravilno.

76 V teh okoliščinah bodo razlaga različnih domnevno izkrivljenih dejstev in posledice morebitnih izkrivljanj proučene v okviru tožbenih razlogov tožeče stranke, s katerimi se izpodbijajo zadevna dejstva.

77 Glede na vse zgoraj navedeno je treba zavrniti tretji del tretjega tožbenega razloga.

Prvi tožbeni razlog: Komisija v izpodbijani odločbi ni pravno zadostno dokazala obstoja skupnega dogovora

78 V skladu s sodno prakso mora Komisija dokazati kršitve, ki jih ugotovi, in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj dejstev, ki pomenijo kršitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v združenih zadevah Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP in T-61/02 OP, ZOdl., str. II-3567, točka 59 in navedena sodna praksa).

79 V tem okviru je treba dvom sodišča razlagati v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve. Sodišče torej ne more sklepati, da je Komisija pravno zadostno dokazala obstoj zadevne kršitve, če še vedno dvomi o tem vprašanju, zlasti v okviru tožbe za razglasitev ničnosti odločbe o naložitvi globe (zgoraj v točki 78 navedena sodba Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točka 60).

80 V tem zadnjem primeru je namreč treba upoštevati načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, in ki se uvršča med temeljne pravice, ki pomenijo splošna načela prava Skupnosti. Z vidika narave zadevnih kršitev ter narave in stopnje strogosti sankcij, ki so zanje predpisane, se načelo domneve nedolžnosti uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja, na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (glej v tem smislu zgoraj v točki 78 navedeno sodbo Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točka 61 in navedena sodna praksa).

81 Zato se mora Komisija pri dokazovanju obstoja kršitve sklicevati na natančne in ujemajoče se dokaze. Vendar je treba poudariti, da ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da skupek indicev, na katerega se sklicuje institucija, gledano na splošno, izpolnjuje to zahtevo (glej zgoraj v točki 78 navedeno sodbo Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točki 62 in 63 ter navedena sodna praksa).

82 Poleg tega ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži listine, ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolni in sporadični dokazi, s katerimi bi lahko razpolagala Komisija, morajo biti primerni, da se v vsakem primeru dopolnijo s sklepanjem, ki omogoča rekonstrukcijo upoštevnih okoliščin. O obstoju protikonkurenčne prakse ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila naključij in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga logična razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci (glej zgoraj v točki 78 navedeno sodbo Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, točki 64 in 65 ter navedena sodna praksa).

83 Tožeča stranka v zvezi s tem trdi, da zaradi težav, ki naj bi jih imela Komisija pri dokazovanju kršitve, ni treba več uporabljati manj strogih dokaznih standardov. Po njenem mnenju so se, prvič, z Uredbo Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) pristojnosti Komisije na tem področju povečale. Drugič, Komisija naj bi v tej zadevi v okviru programa prizanesljivosti prejela številne dokaze. Tretjič, zaradi uporabe sodobnih tehnologij naj bi na več računalnikih obstajalo več kopij dokumentov v zvezi s člani kartela. Po mnenju tožeče stranke je torej mogoče zadevne dokumente lažje poiskati in prepoznati, njihovo vsebino pa je mogoče obnoviti tudi po izbrisu.

84 Vendar teh navedb tožeče stranke ni mogoče sprejeti. Prvič, čeprav iz uvodne izjave 25 Uredbe št. 1/2003 izhaja, da je cilj povečanja pristojnosti Komisije med drugim odkrivanje kršitev člena 81 ES, namreč tako povečanje samo po sebi še ne zagotavlja, da bo Komisija v danem primeru dejansko lažje zbrala dokaze. Drugič, enako velja za program prizanesljivosti. Komisija se namreč lahko na dokumente, ki jih prejme od zadevnih podjetij, veljavno sklicuje kot na dokaze kršitve samo, če ti dokumenti v vsakem primeru izpolnjujejo veljavna merila iz sodne prakse. Obstoj prošenj za ugodno obravnavo tako sam po sebi ne pomeni nujno, da ima Komisija lažje delo. Tretjič, vpliv razširjenosti računalniških datotek se izravna s tehničnimi ukrepi, ki so jih v zvezi s tem sprejeli člani kartela. V obravnavanem primeru iz točk od 173 do 175 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da so stranke upoštevne dokumente zakodirale z računalniškimi orodji in da je komunikacija v zvezi s protipravno dejavnostjo potekala prek anonimnih elektronskih predalov. Po eni strani ni dokazano, da je tožeča stranka sistematično zavračala izvajanje teh ukrepov, saj iz dokumentov v spisu ni razvidno njeno trajno nasprotovanje. Po drugi strani pa je iz teh dokumentov razvidno, da je komunikacija s tožečo stranko, ko ta ni uporabljala kodiranja in anonimnih elektronskih predalov, potekala po telefonu ali telefaksu, ne pa po elektronski pošti ali v kaki drugi obliki izmenjave računalniških datotek.

85 Če se poleg tega Komisija za sklep o obstoju kršitve opira le na ravnanje zadevnih podjetij na trgu, zadostuje, da ta dokažejo obstoj okoliščin, ki dejstva, ki jih je ugotovila Komisija, prikazujejo v drugačni luči in tako dopuščajo, da se razlaga Komisije, ki jo je navedla pri ugotovitvi obstoja kršitve pravil Skupnosti o konkurenci, nadomesti z drugo logično razlago dejstev (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00, ZOdl., str. II-2501, točka 186 in navedena sodna praksa).

86 Kot navaja tožeča stranka, to pravilo velja tudi, če dokazi, na katere se opira Komisija, niso zadostni. V takem primeru namreč z navedenimi elementi ni mogoče nedvoumno in brez potrebne razlage dokazati obstoja kršitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi Coats Holdings in Coats proti Komisiji, T-36/05, neobjavljena v ZOdl., točka 74).

87 Nasprotno pa – obratno, kot trdi tožeča stranka – navedeno pravilo ne velja za vse primere, v katerih je kršitev dokazana s sklepanjem na podlagi drugih dejstev ali s posrednimi ali nedokumentiranimi dokazi. V zvezi z dokazi, ki jih je mogoče navesti za ugotovitev kršitve člena 81 ES, velja namreč v pravu Skupnosti načelo proste presoje dokazov (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v zadevi Dalmine proti Komisiji, T-50/00, ZOdl., str. II-2395, točka 72). Navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53 Sporazuma EGP.

88 Zato tudi če se okoliščine, na katere se sklicuje tožeča stranka, če bi bile dokazane, kot take lahko izkažejo za upoštevne v okviru splošne presoje skupka indicev, na katere se sklicuje Komisija, pa samo te okoliščine zadevnemu podjetju ne omogočajo, da bi s predložitvijo alternativne razlage dejstev izpodbilo trditve Komisije.

89 Poleg tega nobena določba niti splošno načelo prava Skupnosti Komisiji ne prepovedujeta, da bi proti podjetju uporabila izjave drugih podjetij, ki se jim očita udeležba v kartelu. Drugače bi bilo dokazno breme Komisije za ravnanja, ki so v nasprotju s členom 81 ES, nevzdržno in nezdružljivo z njeno nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb (zgoraj v točki 85 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 192). Navedena sodna praksa se po analogiji uporablja za člen 53 Sporazuma EGP.

90 Vendar izjave nekega podjetja, ki se mu očita udeležba v kartelu, katere točnost prereka več drugih zadevnih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila, ne da bi to potrjevali drugi dokazi, pri čemer je zaradi zanesljivosti zadevnih izjav lahko zahtevana stopnja potrditve manjša (zgoraj v točki 85 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točki 219 in 220).

91 Kar zadeva dokazno vrednost različnih dokazov, je edino upoštevno merilo za presojo predloženih dokazov njihova verodostojnost (zgoraj v točki 87 navedena sodba Dalmine proti Komisiji, točka 72).

92 V skladu s splošnimi dokaznimi pravili sta verodostojnost in tako dokazna vrednost dokumenta odvisni od njegovega izvora, okoliščin njegovega nastanka, njegovega naslovnika in njegove vsebine (sodba Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T-26/95, od T-30/95 do T-32/95, od T-34/95 do T-39/95, od T-42/95 do T-46/95, T-48/95, od T-50/95 do T-65/95, od T-68/95 do T-71/95, T-87/95, T‑88/95, T-103/95 in T-104/95, Recueil, str. II-491, točki 1053 in 1838).

93 Pri izjavah je poleg tega še posebej visoko dokazno vrednost mogoče priznati tistim, ki so, prvič, zanesljive, drugič, podane v imenu podjetja, tretjič, podane s strani osebe, ki ima poklicno obveznost delovati v interesu tega podjetja, četrtič, nasprotujejo interesom avtorja izjave, petič, so podane s strani neposredne priče dogajanju, ki ga opisujejo, in, šestič, so podane pisno, načrtno in po tehtnem premisleku (glej v tem smislu zgoraj v točki 85 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točke od 205 do 210).

94 Čeprav je poleg tega nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeležencev v protipravnem kartelu običajnega glede na verjetnost, ki jo je navedla tožeča stranka, da ti udeleženci po navadi predložijo več obremenilnih dokazov o dejavnosti svojih konkurentov, to ne spremeni dejstva, da se namreč s predlogom za uporabo obvestila o ugodni obravnavi, da bi se dosegla imuniteta pred globo ali znižanje globe, ne spodbuja nujno k temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi glede sodelovanja preostalih udeležencev v kartelu. Vsak poskus zavajanja Komisije namreč lahko omaje odkritost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen vseh ugodnosti na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006 v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T-120/04, ZOdl., str. II-4441, točka 70).

95 V zvezi s tem je treba še opozoriti, da so morebitne posledice posredovanja izkrivljenih dokazov še toliko hujše, ker mora biti izpodbijana izjava podjetja potrjena, kot izhaja iz točke 90 zgoraj. To namreč povečuje tveganje, da bodo Komisija in druga vpletena podjetja odkrili netočne izjave.

96 Glede uporabe teh pravil v obravnavanem primeru je treba najprej opozoriti, da je bil po ugotovitvah v izpodbijani odločbi skupni dogovor nenapisan dogovor, ki je zajemal, prvič, zavezo japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg projektov GIS v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), drugič, zavezo evropskih podjetij, da ne bodo prodrla na japonski trg projektov GIS, in, tretjič, zavezo evropskih podjetij, da bodo japonska podjetja obveščala o projektih GIS v evropskih državah, ki niso matične države, in te projekte vračunavala v skupno „evropsko“ kvoto, določeno v sporazumu GQ. Po navedbah Komisije je bil cilj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote ponuditi nadomestilo japonskim podjetjem, ki so jih evropska podjetja štela za morebitne konkurente na trgu EGP.

97 Ena od različnih sestavin skupnega dogovora, naštetih v točki 96 zgoraj, je domnevna zaveza japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg EGP, ki je podlaga za očitek Komisije tožeči stranki. Pravno zadostno je torej treba dokazati obstoj te zaveze. Vendar se lahko tudi druge sestavine skupnega dogovora, če so dokazane, izkažejo za upoštevne kot neposredni dokazi, na podlagi katerih je mogoče sklepati o obstoju ustrezne zaveze japonskih podjetij.

98 Tožeča stranka prereka obstoj skupnega dogovora in svojo udeležbo pri njem. Izpodbija dokazno vrednost različnih informacij, ki jih je Komisija navedla v izpodbijani odločbi, in navaja druge informacije, ki po njenem mnenju kažejo na neobstoj navedenega dogovora. Tožeča stranka zato meni, da bi Komisija morala sprejeti alternativno razlago odsotnosti japonskih proizvajalcev s trga projektov GIS v EGP, povezano z obstojem pravnih, tehničnih in poslovnih ovir za vstop na ta trg. S tem ko je Komisija v teh okoliščinah sprejela izpodbijano odločbo, naj bi obrnila dokazno breme, kršila načelo domneve nedolžnosti in prekoračila svojo pristojnost.

99 Komisija trdi, da je obstoj skupnega dogovora, zlasti zaveze japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg EGP, pravno zadostno dokazan s skupkom dokazov, ki vsebuje listinske dokaze, izjave podjetij, pričanja in informacije o učinkovitem delovanju kartela.

100 Treba je torej preučiti zanesljivost in vsebino različnih zadevnih dokazov ter tako preveriti, ali dokazi, ki jih navaja Komisija, skupaj pomenijo podlago za trdno prepričanje o obstoju skupnega dogovora, o katerem ni mogoče podvomiti glede na dokaze, ki jih navaja tožeča stranka.

101 Očitki tožeče stranke, da je bilo kršeno načelo domneve nedolžnosti in da je Komisija prekoračila svojo pristojnost, temeljijo na predpostavki, da Komisija ni dokazala obstoja skupnega dogovora in udeležbe tožeče stranke pri njem. Če bo torej treba zavrniti trditve tožeče stranke glede dokaza obstoja kršitve in udeležbe tožeče stranke pri njej, bo to nujno pomenilo, da je treba zavrniti tudi očitke, da je bilo kršeno načelo domneve nedolžnosti in da je Komisija prekoračila svojo pristojnost. Če pa bo, nasprotno, ugotovljeno, da udeležba tožeče stranke pri domnevni kršitvi v izpodbijani odločbi ni bila dokazana, bo to samo po sebi upravičilo njeno razglasitev ničnosti v delu, ki se nanaša na tožečo stranko.

Informacije, ki jih je predložila družba ABB

– Trditve strank

102 Tožeča stranka zanika, da različne informacije, ki jih je predložila družba ABB, dokazujejo skupni dogovor.

103 Tožeča stranka najprej navaja, da imajo informacije, ki jih je predložila družba ABB, majhno dokazno vrednost, ker je bila tej družbi priznana pogojna imuniteta. Po njenem mnenju izjave družbe ABB niso dodatno obremenile. Nasprotno pa naj bi lahko družba ABB imela veliko motivacijo, da odgovori na vprašanja Komisije tako, da bi se potrdil obstoj kartela, saj bi še vedno lahko izgubila imuniteto, če bi se njeno sodelovanje štelo za nezadostno. Zato naj bi bilo treba do informacij, ki jih je predložila družba ABB, zavzeti kritičen pristop.

104 Tožeča stranka dvomi tudi o dokazni vrednosti vseh dokumentov, ki jih je predložila družba ABB, za vsakega posebej. Prvič, tožeča stranka trdi, da je izjava družbe ABB z dne 11. marca 2004 o potrditvi obstoja skupnega dogovora dvoumna, ker je družba ABB priznala tudi, da ni bilo nobenega izrecnega sporazuma in da je skupni dogovor temeljil na dejanskih okoliščinah, to je na dejstvu, da so bila japonska podjetja pri evropskih kupcih sprejeta zgolj omejeno ter da so imela pri prodoru na evropski trg nekatere tehnične in pravne težave. Prav tako so bili po navedbah družbe ABB japonski proizvajalci udeleženi v kartelu samo toliko, kolikor se je kartel nanašal na ozemlja zunaj EGP.

105 Drugič, tožeča stranka ima pomisleke glede pričanja g. M., nekdanjega zaposlenega v družbi ABB, na razgovoru 23. septembra 2005. V zvezi s tem trdi, da se je želja družbe ABB, da bi podprla teorijo Komisije, pokazala v prizadevanjih njenega zunanjega svetovalca, da bi izjave g. M. usmeril na priznanje, da bi prodor japonskih proizvajalcev na evropski trg sčasoma lahko postal donosen.

106 Tožeča stranka dodaja, da g. M. v času razgovora ni bil več zaposlen v družbi ABB, kar pomeni, da mu ni bilo več treba ravnati v njenem interesu. Tudi to, da je g. M. svoje izjave spremenil, naj bi bolj kot na njegovo prizadevanje za zagotovitev točnih informacij kazalo na pritisk, ki mu je bil izpostavljen.

107 Tožeča stranka še trdi, da so izjave g. M. glede obstoja skupnega dogovora neprepričljiv dokaz, temelječ na govoricah. Po njenem mnenju je g. M. izjavil, da ni bil navzoč pri sklenitvi skupnega dogovora in da ta dogovor na sestankih, ki se jih je udeležil, ni bil omenjen. Izjave g. M. naj bi torej temeljile na njegovem osebnem mnenju glede obstoja kartela. Tožeča stranka v zvezi s tem poudarja, da bi se – tudi če je skupni dogovor obstajal – glede na njegov domnevni pomen upravičeno pričakovalo, da podjetja, ki so zaprosila za ugodno obravnavo, predložijo dokaze, ki so obstajali v času spornih dejstev.

108 Glede vsebine izjav g. M. tožeča stranka navaja, da je ta sicer izjavil, da je bil obstoj sporazuma, ki se nanaša na matične države različnih udeležencev, predpogoj za sklenitev sporazuma o tujih trgih, vendar je tudi pojasnil, da tudi če bi japonski proizvajalci imeli možnost prodreti na evropski trg, tako prizadevanje ne bi bilo donosno. Pozneje, 4. oktobra 2005, naj bi zunanji svetovalec družbe ABB predložil novo izjavo v razjasnitev predhodnih izjav g. M. in uradno potrditev obstoja skupnega dogovora. Po mnenju tožeče stranke sta ti navedbi protislovni, zato se nanju ni mogoče sklicevati.

109 Tretjič, tožeča stranka trdi, da so izjave g. W. in g. P., zaposlenih v družbi ABB, „nejasne špekulacije“, ki temeljijo na nepodprtih osebnih stališčih. G. W. naj se na vprašanje o vzrokih za zavrnitev sodelovanja japonskih proizvajalcev pri javnih razpisih za GIS v Evropi ne bi skliceval na skupni dogovor. Nasprotno, v predhodnih izjavah naj bi pojasnil, da je bil prodor na evropski trg otežen zaradi obstoja „velikih“ ovir.

110 Komisija ugovarja utemeljenosti trditev tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

111 Najprej, iz točk 94 in 95 zgoraj je razvidno, da dokumentov, ki jih predloži podjetje, ki je zaprosilo za imuniteto pred globami, ni treba samodejno obravnavati previdno. Kar zadeva pričanja, je seveda mogoče, da zaposleni v takem podjetju, ki morajo delovati v njegovem interesu, želijo predložiti čim več obremenilnih dokazov, saj lahko njihovo sodelovanje v postopku pozitivno vpliva tudi na njihovo poklicno prihodnost. Vendar se morajo zadevni zaposleni v takem primeru zavedati tudi morebitnih negativnih posledic navajanja netočnih dejstev, ki so še občutnejše zaradi zahteve po potrditvi.

112 Glede g. M. tožeča stranka upravičeno trdi, da nekdanjemu zaposlenemu načeloma ni več treba delovati v interesu nekdanjega delodajalca, kar zadeva prostovoljno sodelovanje v upravnem postopku. Vendar to tudi pomeni, da načeloma nima interesa, da bi v zvezi s tem navajal netočna dejstva. V zvezi s tem je treba navesti, da je bil g. M. v času pričanja že upokojen. V teh okoliščinah se ne zdi, da bi njegovo pomanjkanje sodelovanja v upravnem postopku imelo zanj neugodne posledice.

113 Poleg tega ni mogoče šteti, da elementi, ki jih je predložila družba ABB, zanjo ne bi mogli imeti škodljivih posledic. Ker so bili ti elementi predloženi pred pošiljanjem obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, namreč niti družba ABB niti njeni zaposleni in nekdanji zaposleni niso mogli biti prepričani o obsegu in natančni vsebini očitkov družbi ABB.

114 Kar zadeva različne elemente, ki jih je tožeča stranka navedla, prvič, v stališčih z dne 11. marca 2004, to je pred dodelitvijo pogojne imunitete, se je družba ABB izrecno sklicevala na obstoj skupnega dogovora, v skladu s katerim japonske družbe ne bi predložile ponudb za evropske projekte, evropske družbe pa ne bi predložile ponudb za japonske projekte.

115 Družba ABB je res izjavila, da je skupni dogovor temeljil na okoliščini, da japonski proizvajalci niso bili dobro sprejeti pri evropskih strankah in da so se na evropskem trgu srečevali z nekaterimi ovirami. Vendar je iz njenih stališč z dne 11. marca 2004 nedvoumno razvidno, da vpletena japonska podjetja niso zgolj ugotovila obstoja teh ovir, temveč so se do evropskih partnerjev zavezala, da ne bodo prodrla na trg EGP. Ovire za vstop na navedeni trg naj bi bile torej dejavnik za sklenitev navedenega dogovora. Poleg tega je treba navesti, da taka ugotovitev ni paradoksalna, saj je za proizvajalca nekaj običajnega, da v okviru razdelitve trgov, kot jo Komisija zatrjuje v obravnavanem primeru, svojim konkurentom prepusti trge, na katerih je v slabem položaju.

116 Družba ABB je sicer res izjavila, da z japonskimi proizvajalci ni bilo nobenega izrecnega sporazuma o prirejanju javnih naročil, določanju cen in razdeljevanju projektov v EGP. Vendar se ta izjava glede na sobesedilo nanaša na razdeljevanje nacionalnih trgov med evropskimi proizvajalci oziroma na razdeljevanje projektov GIS v EGP. Ne nasprotuje torej obstoju splošne zaveze japonskih podjetij, da ne bodo prodrla na trg EGP, ki jo je jasno izrazila družba ABB. Poleg tega v izjavah družbe ABB ni mogoče ugotoviti nobenega neskladja. Ker so se po navedbah družbe ABB japonska podjetja zavezala, da ne bodo prodrla na trg EGP, namreč ne bi imela koristi od sklenitve podrobnih sporazumov o razdeljevanju projektov GIS na tem trgu z evropskimi proizvajalci.

117 Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da izjave družbe ABB z dne 11. marca 2004 niso dvoumne in da nakazujejo obstoj skupnega dogovora.

118 Drugič, treba je priznati, da je zunanji svetovalec družbe ABB na razgovoru g. M. posredoval v točno določenem trenutku, da bi mu namignil, da bi bil prodor japonskih proizvajalcev na evropski trg zanje lahko donosen, o čemer pa se je zdelo, da g. M. ni bil prepričan. Zato je treba šteti, da je g. M. izrazil dvome o poslovnem interesu takega ravnanja, in to okoliščino upoštevati pri presoji vsebine njegovega pričanja. Vendar tožeča stranka ne pojasni, koliko to posredovanje zunanjega svetovalca družbe ABB vpliva na verodostojnost pričanja g. M. z drugih vidikov.

119 Poleg tega tožeča stranka upravičeno trdi, da se ne zdi, da bi bilo pričanje g. M. plod temeljitega razmisleka in da po dodatnem premisleku in preverjanjih ni bilo spremenjeno. Pričanje je bilo namreč ustno in ni nobenega sledu o tem, da bi Komisija pred tem g. M. postavila pisna vprašanja, niti da je ta izjave o skupnem dogovoru in o ovirah za vstop na trg EGP pozneje preučil in spremenil.

120 Vendar tožeča stranka ne navaja ničesar, kar bi kazalo na to, da je bila kaka sprememba izjave, ki jo je podal g. M., posledica kakršnega koli pritiska, ki mu je bil izpostavljen.

121 Trditev tožeče stranke, da pričanje g. M. temelji samo na govoricah, je treba zavrniti. G. M. je bil namreč eden od predstavnikov družbe ABB v kartelu med letoma 1988 in 2002, torej skoraj ves čas svojega delovanja, medtem ko je bila družba ABB ena od glavnih akterjev. G. M. je bil torej neposredna in glavna priča okoliščin, ki jih je navedel.

122 V zvezi s tem je treba priznati, da je g. M. med pričanjem potrdil, da ni bil navzoč pri sklenitvi skupnega dogovora. Tudi na vprašanje, ali je bil na sestankih, ki se jih je udeležil, obravnavan skupni dogovor, je g. M. odgovoril, da ga ni bilo treba omeniti, saj je bil samoumeven. Vendar te okoliščine ne vzbudijo dvoma o dokazni vrednosti pričanja g. M. Priča namreč čisto lahko dokaže trajajoč pojav, tudi če ni sodelovala pri njegovem nastanku. Čeprav je g. M. izjavil, da na sestankih, ki se jih je udeležil, niso izrecno obravnavali vprašanja skupnega dogovora, pa je iz njegovega pričanja razvidno, da je po njegovem mnenju to zato, ker so udeleženci v kartelu razumeli vsebino navedenega dogovora, se z njo strinjali in jo izvajali, ne da bi bila potrebna izrecna razprava.

123 V okviru tega je treba omeniti, da zaveza skupine proizvajalcev, da ne bodo prodrli na trg, ki je rezerviran za drugo skupino, kot je zaveza, ki jo Komisija očita japonskim proizvajalcem, temelji na preprosti zamisli, ki je zlahka uresničljiva. Prav tako za njeno uresničitev načeloma ni potrebno sodelovanje med zadevnimi podjetji. Zato ima taka zaveza čisto lahko obliko nenapisanega dogovora, kar zmanjšuje tudi tveganje za njeno razkritje. V zvezi s tem je iz točk od 170 do 176 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da so v obravnavanem primeru udeleženci v kartelu sprejeli niz organizacijskih in tehničnih previdnostnih ukrepov, da bi preprečili njegovo razkritje.

124 G. M. je glede vsebine svojega pričanja izjavil, da je med japonskimi in evropskimi proizvajalci obstajal dogovor o vzajemni zaščiti domačih trgov, predhoden sporazumu GQ, da je bil ta dogovor nujni pogoj za sklenitev sporazumov za druga območja in da je upoštevanje pravil tega sporazuma pomenilo, da japonski proizvajalci ne bodo prodrli na domači trg evropskih proizvajalcev, čeprav bi v tehničnem smislu to lahko storili. G. M. je v zvezi s tem še pojasnil mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote ter dejstvo, da projekti GIS v matičnih državah niso bili predmet razprav med obema skupinama proizvajalcev in niso bili vračunani v kvote, predvidene s sporazumom GQ.

125 Kot je bilo opozorjeno v točki 118 zgoraj, g. M. tudi ni bil prepričan, da imajo japonska podjetja interes za prodor na evropski trg projektov GIS. Kljub temu stališče g. M., s katerim se strinja tudi g. P., ne vpliva na dejstvo, da so se po navedbah štirih prič družbe ABB in same družbe ABB japonska podjetja zavezala, da ne bodo prodrla na trg EGP, čeprav bi bila v tehničnem smislu tega zmožna.

126 V zvezi s tem je treba še opozoriti, da obstoj dogovora, kot je skupni dogovor, še ne postane brezpredmeten zaradi morebitnega neobstoja poslovnega interesa japonskih proizvajalcev za prodor na trg EGP v danem trenutku. S takim dogovorom se namreč lahko po eni strani odpravi preostalo tveganje za prihodnji prodor na zadevne trge v primeru spremembe konkurenčnih razmer, s tem pa se obema skupinama proizvajalcev zagotovi dolgoročna varnost, saj utrdi njuna privilegirana položaja. Po drugi strani je lahko podlaga za vzajemno zaupanje med obema skupinama. Po izjavah g. M. je bilo tako zaupanje nujno za izvajanje kartela na svetovni ravni.

127 Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da pričanje g. M. nakazuje na obstoj skupnega dogovora.

128 Tretjič, v nasprotju s trditvijo tožeče stranke je g. Wi. izjavil, da je bila odsotnost japonskih podjetij z evropskega trga posledica sistema zaščite japonskega in evropskega trga, razlog za to pa je bilo dejstvo, da nobena od obeh skupin proizvajalcev ni želela, da bi druga skupina posegla na njen domači trg. Tudi g. P. se je sam od sebe skliceval na skupni dogovor, da japonska podjetja ne bodo sodelovala na evropskem trgu, evropska podjetja pa ne bodo sodelovala na japonskem trgu. Pričanj g. Wi. in g. P. tako ni mogoče šteti za „nejasni špekulaciji“, temveč sta, nasprotno, dokaza, ki potrjujeta obstoj skupnega dogovora.

129 Enako velja tudi za zadnje pričanje, predloženo na pobudo družbe ABB, ki ga je podal g. V.-A. Ta je na vprašanje glede obstoja kakršnega koli dogovora med evropskimi in japonskimi proizvajalci navedel sporazum med japonskimi in evropskimi proizvajalci, v skladu s katerim evropska podjetja ne bodo „napadala“ japonskih podjetij na japonskem trgu in obratno. G. V.-A. je še izjavil, da je sodeloval pri izrecni razpravi med evropskimi podjetji in predstavnikom japonskega podjetja o spoštovanju tega dogovora, ki so jo spodbudili poskusi japonskih podjetij, da bi prodrla na evropski trg.

130 Skratka, treba je ugotoviti, da so izjave in pričanja, ki jih je predložila družba ABB, elementi, ki lahko dokazujejo skupni dogovor, saj je omenjen obstoj navedenega dogovora, opisana njegova bistvena vsebina ter navedeni njegovo trajanje in udeleženci.

131 Tudi informacije, ki jih je predložila družba ABB, se skladajo glede obstoja in bistvene vsebine skupnega dogovora. Čeprav imajo japonska podjetja različen poslovni interes za prodor na evropski trg, pa je to dejstvo v obravnavanem primeru brezpredmetno glede na izjave o obstoju skupnega dogovora, kot je bilo navedeno v točki 125 zgoraj.

132 Poleg tega so bile izjave družbe ABB predložene v imenu podjetja, iz njihove vsebine pa je razvidno, da temeljijo na internih raziskavah in razgovorih z zaposlenimi v tem podjetju. Zato jim je treba priznati določeno stopnjo dokazne vrednosti.

133 Izjave štirih zadevnih prič so verodostojne, ker so jih podale neposredne priče dogodkov, na katere se nanašajo, in ker iz okoliščin obravnavanega primera ne izhaja, da so imele te priče razloge za predložitev izkrivljenih dokazov. Torej jim je treba priznati veliko dokazno moč.

134 Kljub temu je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 90 zgoraj, vsebino izjav in pričanj, ki jih je predložila družba ABB, vsekakor podkrepiti še z drugimi dokazi.

Podkrepitev dokumentov, ki jih je predložila družba ABB

– Trditve strank

135 Tožeča stranka trdi, da Komisija v izpodbijani odločbi ne navaja zadostnih dokazov v podkrepitev informacij, ki jih je predložila družba ABB, zlasti ne navaja nobenega dokaza, ki bi obstajal v času spornih dejstev.

136 Prvič, trditev družbe Fuji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da je vedela za skupni dogovor, naj ne bi bila niti podprta niti pojasnjena, torej naj bi bila zgolj njena enostranska trditev. Prav tako naj ne bi pojasnila, ali je bila edina stranka domnevnega dogovora, ali je šlo za dogovor evropskih proizvajalcev, ali pa so bili vpleteni tudi japonski proizvajalci. Poleg tega naj družba Fuji tudi v svoji prošnji za ugodno obravnavo z dne 11. julija 2006 ne bi omenila obstoja skupnega dogovora. Omenjen naj ne bi bil niti v petih pričanjih zaposlenih v družbi Fuji, ki jih je ta predložila.

137 Tožeča stranka navaja, da ji poznejše izjave družbe Fuji, ki domnevno potrjujejo obstoj skupnega dogovora, zlasti njena izjava z dne 21. novembra 2006, niso bile posredovane in jih zato ni mogoče upoštevati.

138 Majhno dokazno vrednost dokumentov, ki jih je predložila družba Fuji, naj bi potrjevalo tudi dejstvo, da ji Komisija v zameno za njihovo posredovanje ni dodelila nikakršne ugodne obravnave.

139 Drugič, glede ugotovitve, da družbi Alstom in Areva nista prerekali obstoja skupnega dogovora in da ga družba VA TECH ni odkrito prerekala, tožeča stranka trdi, da enačenje molka s priznanjem pomeni kršitev privilegija zoper samoobtožbo in temeljnih načel dokazovanja. Sicer naj bi bil obstoj skupnega dogovora za evropske proizvajalce s praktičnega vidika večinoma brezpredmeten, zato naj bi bil njihov molk predvidljiv. V zvezi s postopkom tožeča stranka opozarja, da ni mogla preveriti utemeljenosti trditve Komisije, ker ni imela vpogleda v zadevne dokumente. Meni še, da je družba VA TECH dejansko prerekala obstoj skupnega dogovora.

140 Tretjič, tožeča stranka navaja, da je zgolj sodelovanje na sestankih z evropskimi proizvajalci v okviru sporazuma GQ brezpredmetno za obstoj skupnega dogovora.

141 Komisija ugovarja utemeljenosti trditev tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

142 Prvič, glede dokumentov, ki jih je predložila družba Fuji, je iz točk od 51 do 53 zgoraj razvidno, da se na stališča, ki tožeči stranki niso bila posredovana, zlasti na stališča družbe Fuji z dne 21. novembra 2006, ni mogoče sklicevati kot na obremenilni dokaz. Zato z navedenimi stališči ni mogoče potrditi vsebine dokumentov, ki jih je predložila družba ABB.

143 Po drugi strani je družba Fuji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, katerega upoštevni odlomek je bil posredovan tožeči stranki, izjavila, da je bila seznanjena s skupnim dogovorom, v skladu s katerim si japonski proizvajalci ne bodo prizadevali za prodor na evropski trg, pri čemer je pojasnila, da je bil glavni razlog za odsotnost družbe Fuji s trga EGP ta, da ni bila resen in pomemben dobavitelj GIS v Evropi.

144 Treba je priznati, da je ta izjava precej nejasna, saj družba Fuji zgolj navaja zavezo japonskih proizvajalcev, da ne bodo prodrli na evropski trg. Vendar je družba Fuji s tem potrdila bistveni element, razviden iz dokazov, ki jih je predložila družba ABB, in ki ga Komisija očita japonskim proizvajalcem. Zadevna izjava torej v obravnavanem primeru ni brezpredmetna. To še toliko bolj drži, ker je omejeno védenje družbe Fuji mogoče razložiti z njeno drugotno vlogo v kartelu in predvsem z dejstvom, da je bila družba Fuji, kot izhaja iz točke 150 obrazložitve izpodbijane odločbe, edina japonska družba, ki ni bila v odboru skupine japonskih proizvajalcev, ki je bil med drugim pristojen za dogovarjanje med obema skupinama proizvajalcev v okviru sporazuma GQ.

145 Glede zaposlenih v družbi Fuji je treba navesti, da niso izpodbijali obstoja skupnega dogovora, temveč se do njega preprosto niso opredelili. Vsebina izjav zaposlenih v družbi Fuji torej ne vzbuja dvomov o dokazni vrednosti izjave družbe Fuji iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

146 Glede vsebine prošnje za ugodno obravnavo iz točke 21 obvestila o ugodni obravnavi izhaja, da Komisija odobri znižanje globe, če imajo zadevni dokazi precejšnjo dokazno vrednost v primerjavi z dokazi, s katerimi že razpolaga. Zato se lahko podjetje, ki želi doseči znižanje globe, v prošnji za ugodno obravnavo, predloženi po posredovanju odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, upravičeno osredotoči na dejstva, ki po njegovem mnenju dotlej niso bila pravno zadostno dokazana, da jim s tem doda precejšnjo dodano vrednost. To je lahko razlog, da zadevno podjetje izpusti dejstva, za katera meni, da so bila brez vsakega dvoma dokazana v predhodno posredovanih dokazilih.

147 Tudi glede na besedilo točke 21 obvestila o ugodni obravnavi ni mogoče izključiti, da predložitev dokazov, ki imajo določeno dokazno vrednost, vendar se nanašajo na dejstva, ki so bila dokazana že z drugimi dokazi, ne pripelje do znižanja.

148 Drugič, iz odlomka prepisa zaslišanja družbe VA TECH je razvidno, da je ta na zaslišanju izrecno prerekala obstoj skupnega dogovora. Trditev Komisije, da ni bilo tako, torej ni podprta z dejstvi.

149 Glede domnevno nevtralnega stališča družb Alstom in Areva Komisija trdi, da na podlagi te okoliščine ni sklepala o obstoju skupnega dogovora, temveč je okoliščino samo ugotovila. Čeprav tako razlago potrjuje besedilo točke 125 obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri ni stališču družb Alstom, Areva in VA TECH priznana nikakršna potrditvena vrednost, v nasprotju z izjavami družbe Fuji, ki potrjujejo obstoj skupnega dogovora, je postavljena pod vprašaj v točki 255 obrazložitve izpodbijane odločbe, v kateri Komisija navaja, da so nekateri evropski proizvajalci implicitno priznali obstoj skupnega dogovora. Kakor koli že, nevtralnega stališča družb Alstom in Areva ni mogoče razlagati kot dokaza o obstoju skupnega dogovora. Ker dokazno breme v okviru postopka na podlagi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP nosi Komisija, to, da eno od podjetij ne izpodbija nekega dejstva, ne dokazuje zadevnega dejstva.

150 Tretjič, kot navaja tožeča stranka, zgolj dejstvo, da se je udeležila sestankov v okviru sporazuma GQ, ne dokazuje obstoja skupnega dogovora. Upoštevno vprašanje je namreč, ali so – kot trdi Komisija – različni udeleženci zadevni dogovor izvajali sočasno s sporazumom GQ in v povezavi z njim.

151 Četrtič, iz točke 127 obrazložitve izpodbijane odločbe izhaja, da je družba Alstom na sestanku z dne 10. julija 2002, na katerem se je razpravljalo o razvoju metod delovanja kartela, potem ko sta se družbi Siemens in Hitachi znova pridružili temu kartelu, predlagala, da bi morali evropski proizvajalci ostati v Evropi, japonski proizvajalci pa bi morali ostati na Japonskem in si ne bi smeli prizadevati za prodor na evropski trg. V tej točki obrazložitve je še pojasnjeno, da je na naslednjem sestanku z dne 15. julija 2002 predstavnik družbe Hitachi navedel, da ta družba predlog zavrača, da so se evropski proizvajalci odzvali z izjavo, da je Evropa, vključno s Srednjo in Vzhodno Evropo, njihov trg in da nameravajo ohraniti cene, ki veljajo v Zahodni Evropi, in še napovedali, da se bo o tem znova razpravljalo, čeprav se to ni zgodilo.

152 Iz tega povzetka sestankov z dne 10. in 15. julija 2002, ki temelji na informacijah, ki jih je predložila družba Hitachi, na prvi pogled izhaja, da je družba Alstom predlagala sklenitev novega dogovora, ki ga je družba Hitachi zavrnila in o katerem se pozneje ni več razpravljalo, kar bi pomenilo, da vsaj od julija 2002 ni obstajal noben dogovor o ravnanju japonskih proizvajalcev na trgu EGP.

153 Vendar pa povzetek sestanka z dne 15. julija 2002 po eni strani razkriva, da družba Hitachi ni zavrnila same zamisli o razdelitvi trgov, temveč samo konkretni predlog družbe Alstom. Po drugi strani je v povzetku navedeno, da je družba Hitachi opozorila, da zahteve evropskih proizvajalcev vključujejo Srednjo in Vzhodno Evropo, kar kaže, da je bilo njeno nasprotovanje povezano s tem posebnim vidikom in ne z razmerami v Zahodni Evropi.

154 Treba je še opozoriti, da predložitev zadevnega predloga s strani družbe Alstom nasprotuje navedbam tožeče stranke glede konkurenčnih razmer na trgu EGP. Ob predpostavki, da se japonski proizvajalci – kot trdi tožeča stranka – zaradi nepremostljivih vstopnih ovir niso šteli za resne konkurente na trgu EGP, bi bil dogovor o tem trgu dejansko nekoristen. V tem primeru evropski proizvajalci, ki bi se glede na svoj privilegiran položaj v Evropi tega dejstva zavedali, ne bi imeli nobenega razloga, da bi predlagali tak dogovor. Vendar je iz povzetka, ki ga je predložila družba Hitachi, razvidno, da se je predlog družbe Alstom dejansko nanašal na trg EGP ter na trg Srednje in Vzhodne Evrope.

155 V teh okoliščinah je treba sprejeti razlago, da je družba Alstom na sestanku z dne 10. julija 2002 predlagala, da se skupni dogovor, na katerega se sklicuje Komisija, razširi na države Srednje in Vzhodne Evrope.

156 Petič, kot je bilo ugotovljeno v točki 131 obrazložitve izpodbijane odločbe, je vsebina sporazuma EQ deloma upoštevna za obstoj skupnega dogovora.

157 V skladu s točko 4 dela „E (E-Members)“ Priloge 2 k sporazumu EQ namreč evropski proizvajalci „odločajo o obveščanju [skupine japonskih proizvajalcev] o evropskih projektih“. Iz sobesedila Priloge 2 je razvidno, da je bilo treba informacije poslati pred dodelitvijo zadevnih projektov GIS.

158 Na podlagi tega je deloma mogoče zavrniti utemeljitev tožeče stranke, saj namiguje na to, da so proizvajalci menili, da bi japonske proizvajalce lahko zanimal vsaj postopek dodelitve nekaterih projektov GIS v EGP in da so bili zato morebitni konkurenti pri teh projektih.

159 Vendar nič v sporazumu EQ in v drugih dokumentih, ki jih je izpostavila Komisija, ne dokazuje, da so evropski proizvajalci zadevni mehanizem izvajali ali da so japonski proizvajalci vedeli za njegov obstoj. V teh okoliščinah sporazum EQ zgolj kaže na to, kako so japonska podjetja dojemali njihovi evropski kolegi.

160 Glede na vse zgoraj navedeno je treba po eni strani ugotoviti, da izjava družbe Fuji v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah potrjuje dokaze, ki jih je družba ABB predložila v zvezi z obstojem skupnega dogovora, vendar je njihova dokazna vrednost omejena. Tudi predlog, ki ga je družba Alstom podala na sestanku z dne 10. julija 2002, dokazuje, da je na ta datum skupni dogovor obstajal. Poleg tega vsebina sporazuma EQ samo kaže na to, da so se japonski proizvajalci šteli za resne konkurente pri izvedbi nekaterih projektov GIS v EGP, kot trdi Komisija.

161 Po drugi strani pa niti stališče družbe VA TECH glede obstoja skupnega dogovora, niti stališče družb Alstom in Areva, niti sama udeležba tožeče stranke na sestankih v okviru sporazuma GQ ne potrjujejo dokazov, ki jih je družba ABB predložila v zvezi z obstojem navedenega dogovora.

Mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote

– Trditve strank

162 Prvič, tožeča stranka trdi, da trditve Komisije, ki se nanašajo na mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote, temeljijo na navedbi, da so se japonski proizvajalci šteli za potencialne konkurente na trgu projektov GIS v EGP. Ta navedba naj bi bila v nasprotju z izrecno izjavo družbe VA TECH, da skoraj ni mogoče, da bi evropski proizvajalci svoje proizvode ponujali na Japonskem in obratno, in pričanjem g. M., iz katerega naj bi izhajalo, da prodor na evropski trg za japonska podjetja ni bil donosen. Navedbe glede obveščanja in vračunavanja v kvote naj bi zato temeljile na očitno napačni dejanski predpostavki. Poleg tega naj bi se v teh okoliščinah Komisija z zatrjevanjem, da obstoj vračunavanja v kvote dokazuje neobstoj ovir za vstop na evropski trg in posledično obstoj skupnega dogovora, ves čas vrtela v krogu.

163 Drugič, tožeča stranka trdi, da navedbe Komisije glede mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote niso pravno zadostno dokazane. Po njenem mnenju trditve Komisije temeljijo na tem, da so bili japonski proizvajalci sistematično obveščani o projektih GIS v evropskih državah, ki niso bile matične države, da bi lahko nadzorovali njihovo vračunavanje v skupno „evropsko“ kvoto. Dokumenti, razen izjav družbe ABB, na katere se sklicuje Komisija, naj ne bi dokazovali niti sistematičnosti obveščanja niti obstoja razlikovanja med matičnimi državami in drugimi evropskimi državami.

164 V zvezi s tem tožeča stranka najprej navaja, da ni bila stranka sporazuma EQ in da se ta zato lahko šteje samo za enostransko odločitev evropskih proizvajalcev. Poleg tega po njenem mnenju v Prilogi 2 k navedenemu sporazumu ni predvideno sistematično obveščanje japonskih proizvajalcev, temveč je, nasprotno, izključeno, saj se evropskim proizvajalcem puščajo proste roke pri odločitvi za morebitno obveščanje o evropskih projektih. Prav tako to besedilo ne določa vračunavanja evropskih projektov v skupno „evropsko“ kvoto.

165 Dalje, seznam projektov GIS, ki ga je predložila družba ABB, naj bi bil dokument, ki ga je sestavila družba ABB in ni bil posredovan drugim udeležencem v kartelu. Zato po mnenju tožeče stranke navedeni seznam ni dokaz, da so bila japonska podjetja sistematično obveščana o projektih GIS v Evropi.

166 Nazadnje, v odlomku iz prošnje za ugodno obravnavo družbe Hitachi, iz katerega izhaja, da je družba Siemens redno razpošiljala preglednico s prikazom projektov GIS, dodeljenih evropskim in japonskim podjetjem, naj ne bi bilo pojasnjeno, ali so se zadevne izmenjave nanašale na projekte GIS v Evropi, pri čemer naj bi sobesedilo te izjave kazalo na nasprotno. Izjave v odgovoru družbe Hitachi na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da se je z obveščanjem omogočilo vračunavanje v kvote, naj ne bi podprl noben drug japonski proizvajalec, tožeča stranka in družba Fuji naj bi ji celo izrecno nasprotovali, saj je zadnja navedla, da se informacije o razdeljevanju projektov GIS v Evropi niso sistematično pošiljale japonskim proizvajalcem.

167 Tretjič, tožeča stranka trdi, da je mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote, ki ga je opisala Komisija, zapleten in se ne uporablja samodejno. V teh okoliščinah naj bi bilo malo verjetno, da ne bi bil omenjen v sporazumu GQ ali kakem drugem dokumentu, ki je obstajal v času spornih dejstev.

168 Četrtič, tudi če so se nekateri evropski projekti vračunavali v skupno „evropsko“ kvoto, določeno s sporazumom GQ, naj ta okoliščina ne bi razkrivala, da je tožeča stranka storila kršitev. Po mnenju tožeče stranke je lahko vračunavanje v kvoto vplivalo samo na ozemlje zunaj EGP, saj so bili japonski proizvajalci zato upravičeni do več projektov zunaj tega območja. Ta okoliščina pa naj ne bi ustrezala kršitvi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP.

169 Komisija ugovarja utemeljenosti trditev tožeče stranke.

– Presoja Splošnega sodišča

170 Najprej je treba opozoriti, da navedbe Komisije glede mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote ne temeljijo izključno na trditvi, da so se japonski proizvajalci šteli za resne konkurente na trgu EGP. Komisija namreč meni, da je zbrala dokaze o obstoju navedenega mehanizma. V teh okoliščinah je treba proučiti dokazno vrednost dokumentov, ki jih izpostavlja Komisija, da se preveri, ali ne glede na ugovore nekaterih zadevnih podjetij pravno zadostno dokazujejo obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote.

171 Treba je še navesti, da je g. M. med pričanjem izrecno potrdil obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote. Izjavil je tudi, da ta mehanizem ni zadeval projektov GIS v matičnih državah, to je na Japonskem in v določenih evropskih državah. Nasprotno pa ni navedel, da bi dejstvo, da japonska podjetja po njegovem mnenju niso imela interesa za prodor na trg EGP, zbujalo dvome glede resničnosti ali upoštevnosti navedenega mehanizma.

172 Obstoj mehanizma, s katerim se je vrednost projektov GIS v EGP vračunavala v svetovno kvoto, določeno s sporazumom GQ, je bil potrjen tudi z izjavami družbe ABB.

173 Glede sporazuma EQ je bilo v točki 157 zgoraj ugotovljeno, da se točka 4 dela „E (E‑Members)“ Priloge 2 k temu sporazumu nanaša na morebitno pošiljanje informacij pred razdelitvijo zadevnih projektov GIS. Nasprotno pa naj se ta določba ne bi nanašala na spremljanje že dodeljenih projektov. Zato, čeprav njena vsebina kaže, da so se japonski proizvajalci šteli za resne konkurente pri izvedbi nekaterih projektov GIS v EGP, ukrepi, ki jih določa, niso del mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, kot zatrjuje Komisija. Priloga 2 k sporazumu EQ zato ni upoštevna kot dokaz tega mehanizma.

174 Kot navaja tožeča stranka, s seznama projektov, ki ga je predložila družba ABB, prav tako ni razvidno, da so bili japonski proizvajalci redno obveščani o projektih GIS v EGP. Zato se ta seznam prav tako ne šteje za dokaz o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote.

175 Glede podatkov, ki jih je predložila družba Hitachi, je treba ugotoviti, da se izjava, da je družba Siemens redno pošiljala preglednice s prikazom dela projektov GIS, ki so bili dodeljeni različnim članom kartela, glede na sobesedilo, navedeno neposredno pred to izjavo, nanaša na projekte zunaj EGP. Ta izjava zato prav tako ni upoštevna kot dokaz o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote, kot ga navaja Komisija in ki naj bi se nanašal na projekte GIS v EGP.

176 Nasprotno pa je družba Hitachi v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izjavila, da so evropski proizvajalci, preden je leta 1999 prekinila udeležbo v kartelu, japonskim proizvajalcem pošiljali podrobne podatke o projektih GIS, ki jih bodo izvedli v Evropi, da bi se lahko ti projekti upoštevali pri določitvi kvote za projekte GIS zunaj EGP, ki so bili obema skupinama proizvajalcem dodeljeni na podlagi sporazuma GQ.

177 Ta izjava izrecno potrjuje obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, na katerega se sklicuje Komisija, do leta 1999. Poleg tega je njena dokazna vrednost visoka iz dveh razlogov. Prvič, navedena izjava je v nasprotju z interesi družbe Hitachi, ker implicira obstoj povezave med tajnimi dejavnostmi v EGP in japonskimi proizvajalci in zato pomeni obremenilni dokaz. Drugič, iz zadevnega odlomka odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah je razvidno, da se družba Hitachi ni zavedala sklepov, ki bi se lahko izpeljali iz te izjave.

178 Poleg tega družba Hitachi, kot je bilo opozorjeno v točki 55 zgoraj, v dodatnem odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni spremenila dejanske vsebine svojih izjav o mehanizmu obveščanja in vračunavanja v kvote.

179 Družba Fuji je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izjavila, da se informacije o razdelitvi projektov GIS v evropskih državah, ki ne spadajo na področje uporabe sporazuma GQ, niso sistematično posredovale japonskim proizvajalcem in da zato družba Fuji ni bila seznanjena z delovanjem sporazuma EQ. Obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote je prerekala tudi tožeča stranka, kot je med drugim razvidno iz odlomka prepisa njenega zaslišanja.

180 Kljub temu je treba po eni strani opozoriti, da stališči družbe Fuji in tožeče stranke nista v nasprotju z njunimi interesi, saj skušata izpodbiti obstoj kakršne koli kršitve člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP. Imata torej manjšo dokazno moč kot upoštevni dokumenti, ki sta jih predložili družbi ABB in Hitachi.

181 Po drugi strani je treba opozoriti, da bi drugotna vloga družbe Fuji v kartelu, na katero je opozorjeno v točki 144 zgoraj, lahko pojasnila, zakaj družba Fuji ni bila udeležena pri vseh izmenjavah informacij s strani skupine evropskih proizvajalcev. Zato je mogoče podvomiti tudi o zanesljivosti izjav družbe Fuji o tem vprašanju v primerjavi z zanesljivostjo informacij, ki sta jih predložili družbi ABB in Hitachi, ki sta bili članici odbora svojih skupin in sta bili zato tesneje vključeni v podrobno delovanje zatrjevanega kartela.

182 Čeprav so bili za mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote potrebni nekateri izvedbeni ukrepi, pa ti niso bili posebej zapleteni, saj so večinoma obsegali pošiljanje nekaterih podatkov evropske skupine japonski skupini, ki je poleg tega potekalo hkrati s pošiljanjem podatkov na podlagi sporazuma GQ o projektih GIS zunaj EGP. Zato se ne zdi, da bi bila za take ukrepe potrebna pisna pravila, tudi glede na željo strank protikonkurenčnega sporazuma, da se zmanjša nevarnost njegovega razkritja.

183 Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote pravno zadostno dokazan z informacijami, ki jih je predložila družba ABB, kot so potrjene z izjavami družbe Hitachi v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

184 V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, iz elementov, navedenih v prejšnji točki, ne izhaja, da se je mehanizem obveščanja in vračunavanja v kvote izvajal občasno in po lastni presoji. Čeprav v izjavah družb ABB in Hitachi ter v pričanju g. M. to vprašanje ni izrecno obravnavano, je namreč iz formulacij v zadevnih dokumentih jasno razvidno, da se je obveščanje izvajalo redno in je veljalo za vse udeležence in vse zadevne projekte. Kot je bilo pojasnjeno v točki 181 zgoraj, so izjave družbe Fuji v zvezi s tem manj zanesljive od informacij, ki sta jih predložili družbi ABB in Hitachi. Poleg tega je bilo že v točki 173 zgoraj opozorjeno, da se Priloga 2 k sporazumu EQ ne nanaša na obveščanje in vračunavanje v kvote, kot to zatrjuje Komisija, zato v zvezi s tem ni upoštevna.

185 Kar zadeva obdobje izvajanja mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote, se izjave družbe ABB ne nanašajo na točno določeno obdobje, zato jih je a priori mogoče razlagati, kot da zadevajo celotno obdobje kršitve. Izjave g. M. se nanašajo na obdobje, v katerem je sodeloval pri dejavnostih kartela, in sicer od leta 1988 do junija 2002. Ker pa je bilo v točki 90 zgoraj navedeno, da je treba informacije, ki jih je predložila družba ABB, potrditi z drugimi dokazi, je treba ugotoviti, da se izjave družbe Hitachi nanašajo na obdobje pred prekinitvijo njene udeležbe v kartelu leta 1999. Zato je treba šteti, da je bil obstoj mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote za to obdobje dokazan.

186 V zvezi z upoštevnostjo mehanizma obveščanja in vračunavanja v kvote pri dokazovanju skupnega dogovora je treba šteti, da je ta mehanizem resen znak, da so evropski proizvajalci japonske proizvajalce šteli za potencialno resne konkurente na trgu EGP. Ob predpostavki, da evropski trg za japonske proizvajalce dejansko ni bil dostopen zaradi obstoja vstopnih ovir, evropski proizvajalci namreč ne bi imeli razloga za posredovanje rezultatov dodelitve nekaterih projektov GIS v EGP in še toliko manj za vračunavanje teh projektov v skupno „evropsko“ kvoto, določeno s sporazumom GQ, saj bi s takim vračunavanjem izgubili del projektov GIS na območjih, na katera se nanaša sporazum GQ. Zato obstoj takega mehanizma obveščanja in vra