ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
51.

Poljska vlada se je želela opreti tudi na sodbo WB, ( 31 ) v kateri je Sodišče razsodilo, da notarji niso „sodišča“ v smislu Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju. ( 32 ) Določbe, ki so bile v zadevi WB podlaga za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe, se bistveno razlikujejo od določb, katerih razlaga se od Sodišča zaproša v tej zadevi. Prvič, pristojni organi morajo v skladu s členoma 3(1)(g) in 3(2) Uredbe št. 650/2012 zagotoviti jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice do zaslišanja, za njihove odločbe pa mora veljati, da so lahko predmet pritožbe ali sodnega nadzora. Uredba št. 2201/2003 ne določa nobenih podobnih zahtev, obenem pa bi bilo nekatere od teh zahtev vsekakor težko prenesti na okoliščine sporazumne razveze zakonske zveze. Drugič, zadeva WB se je nanašala na potrdilo o dedovanju, ki ga sestavi notar, pri čemer se tako potrdilo tako po svoji naravi kot tudi z vidika učinkov, ki jih ima, razlikuje od sklepa o razvezi zakonske zveze, ki ga izda matičar. Tretjič, Sodišče je v navedeni sodbi ugotovilo, da notarji opravljajo svobodni poklic, v okviru katerega zagotavljajo številne ločene storitve proti plačilu, ( 33 ) medtem ko gre v obravnavani zadevi za uradnike, ki izvajajo enaka pooblastila, kot jih imajo sodniki.
69.

Evropsko sodišče za človekove pravice je razsodilo, da ta zavrnitev ni pomenila takšne kršitve, saj se je obtoženka zavestno in veljavno implicitno odpovedala pravici biti osebno navzoča pred sodišči, ki jo zagotavlja člen 6(1) EKČP. To sodišče je predhodno ugotovilo, da je bila pritožnica ustrezno obveščena o obstoju kazenskega postopka zoper njo in obtožbah, ki jo bremenijo, ter je potrdila dejstva in izjavila, da je pripravljena podati podrobna pojasnila in se pogajati o pogojih svoje obsodbe. Navedeno sodišče je tudi ugotovilo, da ji poziva na zaslišanje ni bilo mogoče vročiti, ker je spremenila naslov stalnega prebivališča in o tem ni obvestila pristojnih organov. Razsodilo je, da so poleg tega nacionalni organi vložili razumen trud v to, da bi obdolženi osebi zagotovili navzočnost na sojenju. V tej zadevi so organi to osebo najprej poskušali pozvati na naslovu, ki ga je navedla, preden so jo začeli iskati, nato pa so jo iskali na znanih naslovih ali v zaporih ter se nazadnje tudi prepričali, da ni zapustila nacionalnega ozemlja. ( 40 )
Člen 3, naslovljen „Splošne obveznosti“, določa:

„1. Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud.

2. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so tudi dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo.“
25.

Menim, da časovna preložitev leta, pri čemer letalo in pot ostaneta ista, v običajnem smislu pomeni „zamudo“, ne pa „odpovedi“. Če bi se štelo, da časovna preložitev za približno tri ure pri letu, ki je sicer nespremenjen, pomeni „odpoved“ s ponudbo nove možnosti prevoza, bi bilo to po mojem mnenju v nasprotju s splošnimi izkušnjami z Uredbo št. 261/2004, običajnim pomenom njenega besedila in njeno sistematiko. To bi pomenilo, da bi se popolnoma prezrl pojem „zamuda“, ki je bil omenjen že zgoraj, v prid umetne razlage pojma „odpoved“. Ob neobstoju konkretnih indicev, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je letalski prevoznik dejansko opustil let, kot je bil načrtovan, je treba ugotoviti, da je bil ta let zgolj začasno odložen, ker se je nato nadaljeval, takoj ko je bilo to mogoče glede na okoliščine. ( 7 )
Za ponazoritev:

Davčni zavezanec (v nadaljevanju: DZ) A uporablja metodo računovodenja na podlagi plačil za namene DDV v skladu z nacionalnim odstopanjem na podlagi člena 66(b) Direktive o DDV. Enako tudi DZ B.

DZ C uporablja metodo računovodenja na podlagi nastanka poslovnega dogodka v skladu s členom 63 Direktive o DDV.

DZ A prejema storitve, ki jih opravljata DZ B in DZ C. Kot je opisano v točki 44 in naslednjih, bo pravica DZ A do odbitka nastala ob plačilu za storitve, ki jih opravi DZ B, in ob izvedbi storitev, ki jih opravi DZ C.

Medtem ko se trenutek nastanka pravice DZ A do odbitka vstopnega DDV za storitve, ki jih opravi DZ B, ne spremeni, če zadevna država članica izkoristi možnost v skladu s členom 167a in od DZ A zahteva, da uveljavljanje pravice do odbitka odloži do plačila, pa se trenutek nastanka pravice do odbitka vstopnega DDV za storitve, ki jih opravi DZ C, spremeni. Ti odbitki bi se nato odložili do plačila.
73.

Če bi se komercialne dejavnosti javnih radiotelevizijskih ustanov opredelile tako, kot predlagam, bi to zlasti omogočilo uporabo osnovne metode za izračun tega deleža, ki je opredeljena v členu 174(1) Direktive 2006/112. V skladu s to metodo ima davčni zavezanec pravico do odbitka dolgovanega ali plačanega vstopnega DDV v obsegu, ki ustreza deležu prometa, ustvarjenega z obdavčljivimi transakcijami, v celotnem prometu davčnega zavezanca. Za uporabo te metode za javne radiotelevizijske ustanove, ki so financirane tako s subvencijami iz državnega proračuna kot s prihodki iz transakcij, opravljenih za plačilo, bi bilo treba v števcu ulomka uporabiti znesek prometa, ki se nanaša na te transakcije, v imenovalcu pa znesek tega prometa ter znesek subvencij. Dalje, če je javna radiotelevizijska ustanova opravljala transakcije za plačilo, ki pa so na podlagi člena 132(1)(q) Direktive 2006/112 oproščene DDV, bi bilo treba za tako izračunan delež uporabiti pravila iz členov od 173 do 175 te direktive, da bi se dognal končni delež, v kakršnem ima ta ustanova pravico do odbitka plačanega ali dolgovanega vstopnega DDV.
36.

Določbe te direktive niso ukrepi kazenske narave – drugače kot pri Direktivi 2018/1673. Nasprotno, kot je bilo navedeno zgoraj, so določbe Direktive 2005/60 po naravi v bistvu preventivne, ker je njihov namen na podlagi pristopa, ki temelji na nevarnosti, vzpostaviti preventivne in odvračalne ukrepe za učinkovit boj proti pranju denarja in financiranju terorizma ter za zagotovitev trdnosti in celovitosti finančnega sistema. Namen teh ukrepov je preprečiti ali vsaj omejiti te dejavnosti, kolikor je to mogoče, z vzpostavitvijo ovir za to v vseh fazah, ki jih navedene dejavnosti lahko vključujejo, zoper osebe, ki se ukvarjajo s pranjem denarja in ki financirajo terorizem. ( 10 ) Čeprav je z Direktivo 2005/60 naložena prepoved določenega ravnanja, ki pomeni pranje denarja, pa je z njo državam članicam prepuščeno, da izberejo sredstva, s katerimi bodo uresničile to prepoved. Z Direktivo kot tako ni zahtevano, da države članice inkriminirajo tako ravnanje, čeprav to seveda smejo – vsaj načeloma – storiti.
84.

Vendar ne verjamem, da to velja za obravnavano zadevo. V nasprotju s tem, kar trdi Komisija, menim, da spremembe, ki so se na trgu telekomunikacijskih operaterjev zgodile med letoma 2007 in 2012, niso pomenile, da so se na trgu pojavile nove družbe, za katere bi se lahko štelo, da niso bile prisotne, ko so nastali stroški univerzalne storitve, ki so predmet izrednega prispevka, in to iz naslednjih razlogov.
20.

Zato vrhovno kasacijsko sodišče Sodišču postavlja ta vprašanja: „1. Ali je razlaga pritožbenega sodišča, ki je retroaktivno uporabilo člena 15 in 17 zakonske uredbe št. 36/2003 – s katerima se navedene določbe [prava Unije] prenašajo v nacionalno pravo – tako da se tam določene obveznosti, zlasti v delu, ki določa podaljšanje upravljanja po zaprtju z deset na trideset let, brezpogojno uporabljajo za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, v skladu s členoma 10 in 14 Direktive o odlagališčih? 2. Ali je razlaga pritožbenega sodišča – zlasti glede na vsebino členov 10 in 14 Direktive o odlagališčih, ki pozivata države članice, naj sprejmejo ‚ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se vsi stroški, povezani z gradnjo in obratovanjem odlagališča, vključno, kolikor je mogoče, s stroški finančnega zavarovanja ali enakovrednega ukrepa iz člena 8(a)(iv), ter ocenjeni stroški zaprtja odlagališča in upravljanja po zaprtju za obdobje najmanj 30 let krijejo s plačilom, ki ga zaračuna upravljavec za odlaganje kakršne koli vrste odpadkov na tem odlagališču‘, in ‚ukrepe za zagotovitev, da odlagališča, ki ob prenosu te direktive že imajo dovoljenja ali že delujejo‘, lahko obratujejo še naprej – v skladu z navedenimi predpisi, glede na to, da je to sodišče člena 15 in 17 zakonske uredbe št. 36/2003 uporabilo za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, čeprav člen 17 pri izvajanju tako določenih obveznosti, tudi v zvezi z navedenimi odlagališči, izvedbene ukrepe omejuje na določitev prehodnega obdobja in ne določa nobenega ukrepa za omejitev posledičnega finančnega učinka podaljšanja na ‚imetnika‘? 3. Ali je razlaga pritožbenega sodišča v skladu s členoma 10 in 14 Direktive o odlagališčih, glede na to, da je to sodišče zgoraj navedena člena 15 in 17 zakonske uredbe št. 36/2003 uporabilo za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, tudi glede finančnih posledic, ki izhajajo iz tako določenih obveznosti in zlasti iz podaljšanja upravljanja po zaprtju z deset na trideset let, tako da v skladu s to razlago te posledice bremenijo ‚imetnika‘ in je upravičena sprememba in peius tarif, določenih v pogodbah, ki urejajo dejavnost odstranjevanja odpadkov? 4. Ali je razlaga pritožbenega sodišča v skladu s členoma 10 in 14 te Direktive, glede na to, da je to sodišče zgoraj navedena člena 15 in 17 zakonske uredbe št. 36/2003 uporabilo za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, tudi glede finančnih posledic, ki izhajajo iz tako določenih obveznosti in zlasti iz podaljšanja upravljanja po zaprtju z deset na trideset let, tako da se – za njihovo določitev – upoštevajo ne le odpadki, odloženi po začetku veljavnosti izvedbenih določb, ampak tudi tisti, ki so bili odloženi prej?“
120.

Po zgledu tega, kar je Sodišče razsodilo v sodbi OZ/EIB, menim, da to velja tudi v obravnavani zadevi. V tisti sodbi je namreč Sodišče spomnilo, da kršitev pravice do obrambe, zlasti pravice osebe do izjave, povzroči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete ob koncu postopka, le če bi bil izid tega postopka, če te kršitve ne bi bilo, drugačen. ( 27 ) Sodišče je menilo, da je neposredovanje vsaj povzetka izjav osebe, obdolžene nadlegovanja, in različnih prič neizogibno vplivalo tako na vsebino poročila Preiskovalnega odbora kot na vsebino zadevne odločbe v tisti zadevi, zato bi lahko to poročilo in ta odločba razumno pripeljala do drugačnega rezultata. ( 28 )
Ali je treba določbo 5 okvirnega sporazuma, ki je priloga k Direktivi 1999/70/ES – če nacionalno sodišče ugotovi zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi javnega uslužbenca, zaposlenega prehodno (empleado público estatutario temporal interino) pri SERMAS, s katerim naj bi se pokrivale stalne in strukturne potrebe, ki izhajajo iz dela uslužbencev, zaposlenih za nedoločen čas, in ker ni nobenega učinkovitega niti odvračilnega ukrepa v nacionalnem pravnem redu za sankcioniranje take zlorabe in za odpravo posledic kršitve predpisa Unije – razlagati tako, da nacionalnemu sodišču nalaga, da sprejme učinkovite in odvračilne ukrepe, ki zagotavljajo polni učinek okvirnega sporazuma in torej da sankcionira navedeno zlorabo ter odpravi posledice kršitve navedenega evropskega predpisa, tako da ne uporabi nacionalne določbe, ki to preprečuje?

Če bi bil odgovor pritrdilen in kot ugotavlja Sodišče Evropske unije v točki 41 sodbe z dne 14. septembra 2016, zadevi C‑184/15 in C‑197/15:

Ali bi bila kot ukrep za preprečevanje in sankcioniranje zlorabe veriženja delovnih razmerij za določen čas in za odpravo posledice kršitve prava Unije v skladu s cilji Direktive 1999/70/ES sprememba javnopravnega delovnega razmerja uslužbenca, zaposlenega za določen čas prehodno/občasno/zaradi nadomeščanja (relación estatutaria temporal interina/eventual/sustituta), v stalno javnopravno delovno razmerje bodisi kot javni uslužbenec za nedoločen čas bodisi za nedoločen čas, a ne za stalno, z enako stabilnostjo zaposlitve kot primerljivi javni uslužbenci, zaposleni za nedoločen čas, in sicer na podlagi tega, da je v nacionalni zakonodaji absolutno prepovedano spremeniti zaporedne pogodbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas v javnem sektorju, ker ne obstaja drug učinkovit ukrep za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas?
7.

Člen 171 določa: „1. Vsak gospodarski subjekt, ki je v enem od položajev iz členov 164 in 167, ki imajo za posledico izključitev iz postopka oddaje javnega naročila, lahko predloži dokaze, da je sprejel zadostne ukrepe, s katerimi lahko v danem primeru dokaže svojo zanesljivost kljub obstoju razlogov za izključitev. 2. Če naročnik meni, da dokazila, ki jih je predložil gospodarski subjekt v skladu z določbami iz odstavka 1, zadostujejo, da v danem primeru dokaže svojo zanesljivost, ga naročnik ne izključi iz postopka javnega naročanja. 3. Dokazila iz odstavka 1, ki jih gospodarski subjekt, ki je v enem izmed položajev, določenih s členi 164 in 167, lahko predloži naročniku, se nanašajo na plačilo ali na zavezo, da bo plačal nadomestilo za vso škodo, povzročeno s kršitvijo ali drugim protipravnim dejanjem, da bo v aktivnem sodelovanju s preiskovalnimi organi v celoti razjasnil dejstva in okoliščine kršitve ali protipravnega dejanja ter da bo sprejel konkretne in ustrezne tehnične, organizacijske in kadrovske ukrepe, kot so prekinitev razmerij z osebami in organizacijami, ki so bile vpletene v nepravilnosti, ukrepi reorganizacije osebja, uporaba sistemov nadzora in odgovornosti, oblikovanje organa notranje revizije za preverjanje spoštovanja zakonov in drugih predpisov ali sprejetje notranjih pravil o odgovornosti in plačilu odškodnin, za preprečitev nadaljnjih kršitev ali drugih protipravnih dejanj. […]“
15.

Družba HTTS v bistvu trdi, da je Splošno sodišče v točki 49 in naslednjih izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, ker je pri presoji obstoja dovolj resne kršitve prava Unije upoštevalo informacije in dokaze, ki Svetu na datum spornega ravnanja niso bili na voljo in na katere se je Svet skliceval a posteriori, torej več let po navedenem ravnanju. Družba HTTS trdi, da Splošno sodišče za presojo obstoja navedene kršitve ne bi smelo upoštevati stanja na datum po sprejetju spornih ukrepov. Po njenem mnenju poznejše spremembe ali nove informacije ali dokazi, ki niso dejansko privedli do sprejetja spornih ukrepov, ne morejo a posteriori upravičiti ravnanja Sveta. Družba HTTS še trdi, da Splošno sodišče ne bi smelo iz pravila o roku, v katerem je treba vložiti odškodninsko tožbo, izpeljati, da je treba ravnanje institucije analizirati glede na dogodke, ki so se morebiti zgodili v obdobju od navedenega ravnanja do vložitve tožbe. Dodaja, da specifičnost skupne zunanje in varnostne politike (SZVP) ne sme privesti do izključitve vsake odgovornosti Sveta v primeru resne in očitne kršitve prava Unije, saj mora pravna država prevladati tudi pri sprejetju omejevalnih ukrepov. Splošno sodišče naj se pri ugotovitvi neobstoja očitne kršitve prava Unije tudi ne bi smelo opreti na dejstvo, da razglasitev ničnosti Uredbe št. 961/2010, ki jo je izreklo Splošno sodišče, ni učinkovala takoj, in to še toliko bolj, ker so se tudi ukrepi, ki jih je Svet sprejel po tej razglasitvi ničnosti, šteli za nezakonite. Iz sodbe Safa Nicu Sepahan/Svet ( 11 ) naj bi izhajalo, da kršitev obveznosti Sveta, da predloži informacije v zvezi z odločitvijo o uvrstitvi na seznam ali dokaze, ki utemeljujejo razloge za omejevalne ukrepe, sama po sebi pomeni dovolj resno kršitev pravnega pravila, ki je ne more popraviti več let pozneje. Družba HTTS trdi, da bi Splošno sodišče moralo upoštevati tudi trditve Sveta v okviru zadev T‑128/12 in T‑182/12 ( 12 ), iz katerih naj bi izhajalo, da na začetku leta 2012 ni imel na voljo informacij, potrebnih za uvrstitev. Splošno sodišče torej ni moglo upoštevati razlogov in dokazov, ki jih je v razbremenitev odgovornosti navedel Svet v okviru odškodninske tožbe, vložene pri njem.
120.

Naj zaradi izčrpnosti dodam, da trditve, ki so bile predstavljene Sodišču in v skladu s katerimi lahko odreditvena država, kadar je bil evropski nalog za prijetje izdan samo za glavno kazen in se odločba o predaji nanaša samo na to kazen, izvrši samo to kazen, nimajo nobene podlage v Okvirnem sklepu. Zdi se mi, da so te trditve zakoreninjene v vidiku izročitve in nacionalne suverenosti, v katerem država prosilka ne sme iti dlje od tega, kar je zajeto s soglasjem zaprošene države. V okviru območja svobode, varnosti in pravice, ki je prežeto z medsebojnim zaupanjem, pa ne gre več za vzpostavitev stika med dvema suverenima državama, državo prosilko in zaprošeno državo, ki na začetku delujeta avtonomno. ( 57 ) Nasprotno, gre za lojalno sodelovanje, da se dosežejo cilji Okvirnega sklepa, ki so usmerjeni v hitro in učinkovito predajo zahtevanih oseb.
88.

Glede na statistične podatke s konca leta 2015, ki jih je priskrbela Republika Poljska, je bilo za zadevna vozila brez omejitev odprtih manj kot 40 % omrežja avtocest in državnih cest, kar pomeni manj kot 4 % ( 39 ) cestnega omrežja, ki ga tvorijo avtoceste, državne ceste in najpomembnejše regionalne ceste na poljskem ozemlju. V zvezi s tem iz odgovora Republike Poljske na tožbo na primer izhaja, da je prost dostop do mest Łomża, Nowy Sącz, Piła, Koszalin in Poznanj (Poljska), ki jih Komisija navaja v tožbi, po državnih cestah, ki omogočajo prosto udeležbo v prometu za vozila, katerih dovoljena osna obremenitev na pogonsko os je 11,5 tone, mogoč šele od začetka veljavnosti pravilnika ministra za infrastrukturo in gradbeništvo z dne 21. aprila 2017, omenjenega v točki 46 teh sklepnih predlogov. Poleg tega se ne izpodbija, da v bližini Vroclava in Krakova (Poljska) ni prostega dostopa do točk natovarjanja in raztovarjanja, čeprav so na področju mednarodnega cestnega prevoza blaga te točke bistvene. Pako tako ni sporna ugotovitev Komisije, da na poti od Kętrzyna proti zahodni Evropi po letu 2017 še naprej velja obveznost, da se pri dveh različnih organih zaprosi za dve ali tri dovoljenja, ki stanejo 100–150 PLN (približno 23–35 EUR), za en sam prevoz, dolg približno 25 km.
46.

V svojih sklepnih predlogih v zadevi BGL ( 31 ) je generalni pravobranilec P. Léger postregel s koristnim pregledom Konvencije TIR, ki je del pravnega reda Unije v skladu s Sklepom 2009/477. Kakor je obrazložil, konvencija olajšuje mednarodni prevoz blaga s cestnimi vozili: poenostavlja in usklajuje upravne carinske formalnosti, ki jih je treba izpolnjevati na mejah. Pošiljke blaga so predmet enkratnega pregleda s strani carinskega urada odhoda ob izključitvi kakršnih koli drugih pregledov prehodnih ali namembnih carinskih uradov (če obstaja sum na nepravilnost). Najpomembnejša značilnost je, da takega blaga ni treba plačati ali zanj položiti uvoznih ali izvoznih dajatev in davkov. Blago, ki se je prevažalo, mora na celotni poti spremljati enotni odpremni dokument, zvezek TIR, ki ga izda carinski urad odhoda in se uporablja kot referenčni instrument za preverjanje pravilnosti operacije. Plačilo dajatev in davkov, ki utegnejo biti obračunani prevozniku s carinjenjem, mora delno zagotoviti nacionalno združenje, ki ga v ta namen potrdijo organi pogodbenih strank. Samo garancijo krijeta IRU in skupina zavarovalnic, ustanovljenih v Švici. ( 32 )
Člen 1 („Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“) določa:

„1. Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/18/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členi 10 do 18 navedene direktive [Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132), razen če so takšna naročila izključena v skladu s členom 5(2), členi 18 do 26, členoma 29 in 30 ali členom 62 navedene direktive].

Naročila v smislu te direktive zajemajo javna naročila [javna naročila blaga, gradenj in storitev], okvirne sporazume, koncesije za javne gradnje in dinamične nakupovalne [nabavne] sisteme.

Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z javnimi naročili s področja uporabe Direktive 2004/18/ES [Direktive 2004/17/ES] zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, na podlagi obrazložitve, da so takšne odločitve kršile zakonodajo Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalne predpise o izvajanju te zakonodaje.

2. Države članice zagotovijo, da ni diskriminacije med ponudniki, ki trdijo, da so bili pri izvedbi postopka oddaje javnih naročil oškodovani, zato ker ta direktiva razlikuje med nacionalnimi predpisi, s katerimi se izvaja zakonodaja Skupnosti, in drugimi nacionalnimi predpisi.

3. Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsaj osebam, ki imajo ali so imele interes za dodelitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.

[…]“
4.

Priloga V k Aktu o pristopu iz leta 2012 je naslovljena „Seznam iz člena 18 Akta o pristopu: prehodni ukrepi“. Poglavje 2 se nanaša na prehodne ukrepe v zvezi s prostim gibanjem oseb. V tem poglavju je določeno: „1. Člen 45 in prvi odstavek člena 56 PDEU se v zvezi s prostim gibanjem delavcev in svobodo opravljanja storitev, ki vključuje začasno gibanje delavcev, kakor je opredeljeno v členu 1 Direktive 96/71/ES, med Hrvaško na eni strani in vsako od [obstoječih] držav članic na drugi strani v celoti uporabljata le ob upoštevanju prehodnih določb iz odstavkov [od] 2 do 13. 2. Ne glede na člene [od] 1 do 6 Uredbe (EU) št. 492/2011 in do konca dveletnega obdobja od dne pristopa bodo [obstoječe] države članice uporabljale nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov, ki urejajo dostop hrvaških državljanov na njihove trge dela. [Obstoječe] države članice lahko uporabljajo take ukrepe do konca petletnega obdobja od dne pristopa. Hrvaški državljani, ki na dan pristopa zakonito delajo v sedanji državi članici in se jim je dovolil dostop na trg dela v tej državi članici za neprekinjeno obdobje 12 mesecev ali več, bodo imeli dostop na trg dela te države članice, vendar ne na trg dela drugih držav članic, ki uporabljajo nacionalne ukrepe. Hrvaški državljani, ki se jim je dovolil dostop na trg dela v sedanji državi članici po pristopu za neprekinjeno obdobje 12 mesecev ali več, tudi uživajo iste pravice. Hrvaški državljani iz drugega in tretjega pododstavka prenehajo uživati pravice iz teh pododstavkov, če prostovoljno zapustijo trg dela zadevne sedanje države članice. Hrvaški državljani, ki na dan pristopa ali v obdobju, ko se uporabljajo nacionalni ukrepi, zakonito delajo v sedanji državi članici in ki se jim je dovolil dostop na trg dela te države članice za obdobje krajše od 12 mesecev, ne uživajo pravic iz drugega in tretjega pododstavka. […] 12. Nemčija in Avstrija lahko v primeru resnih motenj ali nevarnosti, da do njih pride, na posebno občutljivih storitvenih področjih trgov dela Nemčije ali Avstrije, ki bi lahko nastale v določenih regijah zaradi čezmejnega opravljanja storitev, kot je opredeljeno v členu 1 Direktive 96/71/ES, in dokler na podlagi zgornjih prehodnih določb uporabljata nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov o prostem gibanju hrvaških delavcev, po tem, ko uradno obvestita Komisijo, odstopata od [prvega odstavka] člena 56 PDEU, da bi v okviru opravljanja storitev podjetij s sedežem na Hrvaškem omejili začasno gibanje delavcev, za katere se uporabljajo nacionalni ukrepi glede njihove pravice do začetka opravljanja dela v Nemčiji in Avstriji.“