SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 5. julija 20071( )

Zadeva C-291/05

Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie

proti

Rachel Nataly Geradina Eind

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State (Nizozemska))

„Prosto gibanje oseb – Pravica do prebivanja – Vrnitev delavca migranta v državo izvora – Pravica hčere delavca migranta, državljanke tretje države, do prebivanja v državi očetovega izvora, ko se ta vrne v domovino – Uredba št. 1612/68 (EGS), Direktiva 90/364/EGS in člen 18 ES“

I – Uvod

1. Raad van State (Nizozemska) je s sklepom z dne 13. julija 2005 na podlagi člena 234 ES Sodišču predložilo več vprašanj za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago zakonodaje Skupnosti s področja prostega gibanja oseb, zlasti glede pravice do prebivanja državljana tretje države, družinskega člana državljana države članice.

2. Ta vprašanja so se zastavila v okviru spora med Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie (nizozemski minister za priseljevanje in integracijo) in Rachel Nataly Geradina Eind, državljanko Republike Surinam in hčerjo nizozemskega državljana, o zakonitosti odločbe, s katero je bila zavrnjena vloga te za izdajo dovoljenja za prebivanje na nizozemskem ozemlju.

II – Pravni okvir

3. Pri preučitvi vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je zastavilo Raad van State, je treba upoštevati zakonodajo, ki se je uporabljala pred uveljavitvijo Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES.( )

4. Člen 17 ES določa:

„1. S to pogodbo se uvede državljanstvo Unije. Državljani Unije so vse osebe z državljanstvom ene od držav članic. Državljanstvo Unije dopolnjuje in ne nadomešča nacionalnega državljanstva.

2. Za državljane Unije veljajo pravice in dolžnosti po tej pogodbi.“

V skladu s členom 18(1) ES ima „[v]sak državljan Unije […] pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s [Pogodbo ES] in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev“.

5. V členu 39 ES je določeno:

„1. V Skupnosti se zagotovi prosto gibanje delavcev.

2. Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.

3. Ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem, zajema pravico:

a) sprejeti ponujeno delovno mesto,

b) se v ta namen na območju držav članic prosto gibati,

c) bivati v državi članici zaradi zaposlitve skladno z določbami zakonov ali drugih predpisov, ki urejajo zaposlovanje državljanov te države,

d) ostati na ozemlju države članice po prenehanju zaposlitve v tej državi pod pogoji, zajetimi v izvedbenih predpisih, ki jih pripravi Komisija.

4. […]“

6. V členu 1 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti( ) je glede dostopa do zaposlitve določeno:

„1. Vsak državljan države članice ima – ne glede na njegovo prebivališče – pravico, da v drugi državi članici sprejme zaposlitev in se zaposli v skladu z zakoni ali drugimi predpisi, ki veljajo za zaposlovanje državljanov te države.

2. Zlasti ima pravico, da sprejme razpoložljivo zaposlitev na območju druge države članice z enako prednostjo kot državljani te države.“

7. V členu 10(1) te uredbe( ) je v zvezi z delavčevo družino določeno:

„1. Pravico, da se pridružijo državljanu države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici, imajo ne glede na njihovo državljanstvo naslednje osebe:

(a) njegov zakonec in njuni potomci, ki so stari manj kot 21 let ali so vzdrževani družinski člani;

(b) vzdrževani predniki delavca in njegovega zakonca.“

8. Z Direktivo Sveta 68/360/EGS z dne 15. oktobra 1968 o odpravi omejitev gibanja in prebivanja v Skupnosti za delavce držav članic in za njihove družine( ) je določeno:

„Člen 1

1. Države članice v skladu z določbami te direktive odpravijo omejitve gibanja in prebivanja za državljane navedenih držav in za njihove družinske člane, za katere se uporabljajo določbe Uredbe (EGS) št. 1612/68.

[…]

Člen 3

Države članice dovolijo osebam, navedenim v členu 1, vstop na svoje ozemlje, s predložitvijo veljavne osebne izkaznice ali potne listine.

Vstopnega vizuma ali drugega enakovrednega dokumenta ni dovoljeno zahtevati, razen za družinske člane, ki niso državljani ene od držav članic. Države članice omogočijo takim osebam vse možnosti za pridobitev vseh potrebnih vizumov.

Člen 4

1. Države članice zagotovijo pravico do prebivanja na njihovem ozemlju osebam, navedenim v členu 1, ki predložijo dokumente, navedene v odstavku 3.

[…]

4. Družinskemu članu, ki ni državljan države članice, se izda dokument o prebivanju, ki ima rok veljavnosti kot dokument, izdan delavcu, od katerega je družinski član odvisen.“

9. V členu 1 Direktive Sveta z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja 90/364/EGS( ) je določeno:

„1. Države članice priznajo pravico do prebivanja državljanom držav članic, ki te pravice ne uživajo po drugih določbah zakonodaje Skupnosti, in njihovim družinskim članom, kakor je opredeljeno v odstavku 2, pod pogojem, da imajo sami in njihovi družinski člani zdravstveno zavarovanje, ki pokriva vsa tveganja v državi članici gostiteljici, in da imajo zadostna sredstva, ki zagotavljajo, da v času prebivanja ne obremenjujejo sistema socialne pomoči države članice gostiteljice.

[…]

2. Poleg imetnika pravice do prebivanja imajo naslednje osebe, ne glede na njihovo državljanstvo, pravico naseliti se v drugi državi članici:

(a) njegov zakonec in vzdrževani potomci;

(b) vzdrževani predniki imetnika pravice do prebivanja in vzdrževani predniki njegovega zakonca.“

III – Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje

10. Runaldo Ruben Leonard Eind se je februarja leta 2000 z Nizozemske, države, katere državljan je, preselil v Združeno kraljestvo, kjer se je zaposlil in se mu je decembra istega leta pridružila še hči R. N. G. Eind (rojena 29. aprila 1989), ki je v Združeno kraljestvo prispela neposredno iz Surinama, države svojega državljanstva.

11. Britanski organi so z dopisom z dne 4. junija 2001 R. R. L. Eindu potrdile, da ima pravico do prebivanja v Združenem kraljestvu na podlagi Uredbe št. 1612/68. Z dopisom z istega dne je bila tudi R. N. G. Eind obveščena, da ima pravico do prebivanja v Združenem kraljestvu kot družinski član delavca države članice. R. R. L. Eindu je bilo izdano dovoljenje za prebivanje z veljavnostjo od 6. junija 2001 do 6. junija 2006.

12. R. R. L. Eind in njegova hči sta 17. oktobra 2001 vstopila na Nizozemsko. Ob prijavi pri pristojnem policijskem organu je R. N. G. Eind 9. novembra 2001 zaprosila za izdajo dovoljenja za prebivanje za določen čas, da bi lahko z očetom prebivala v tej državi.

13. Staatssecretaris van Justitie (državni sekretar za pravosodje) je z odločbo z dne 2. januarja 2002 zavrnil vlogo R. N. G. Eind z obrazložitvijo, da ne razpolaga z začasnim dovoljenjem za prebivanje, ob čemer je dodal, da ji dovoljenja za prebivanje ni mogoče izdati zato, ker je družinski član „državljana Skupnosti“ oziroma – v skladu z nacionalno zakonodajo – državljana države članice, ki ima na podlagi Pogodbe ES pravico do vstopa in prebivanja v drugi državi članici. V zvezi s tem je bilo v odločbi pojasnjeno, da R. R. L. Einda ni več mogoče šteti za „državljana Skupnosti“, saj po prebivanju v drugi državi članici in povratku na Nizozemsko ni več opravljal nobenega resničnega in dejanskega dela v tej državi ter ni ekonomsko nedejaven državljan v smislu prava Skupnosti.

14. R. N. G. Eind se je zoper to odločbo pritožila. R. R. L. Eind je 21. maja 2002 pred upravno komisijo, zadolženo za obravnavo vloge R. N. G. Eind, izjavil, da prejema denarno socialno pomoč, in sicer odkar se je vrnil na Nizozemsko, ter da od svojega povratka ni ne opravljal ne iskal dela zaradi bolezni. Dodal je še, da je bil 7. maja 2002 na razgovoru pri Banenmarkt (zavod za zaposlovanje) v zvezi s ponovno vključitvijo na trg dela in da pričakuje vabilo na naslednji razgovor.

15. Pritožba R. N. G. Eind zoper odločbo z dne 2. januarja 2002 je bila zavrnjena z odločbo Staatssecretaris van Justitie z dne 5. julija 2002, v kateri je bilo med drugim pojasnjeno, da R. R. L. Einida ni mogoče obravnavati kot ekonomsko nedejavnega državljana v smislu prava Skupnosti, ker osebno ne razpolaga z zadostnimi sredstvi, temveč prejema denarno socialno pomoč.

16. Vendar je Rechtbank te’s‑Gravenhage (sodišče v Haagu) 20. oktobra 2004 to drugo odločbo razveljavilo, pri čemer se je sklicevalo na sodbi Sodišča v zadevi Antonissen( ) in v zadevi Singh( ), ter zadevo vrnilo Minister voor Vreemdelingenzaken en Integratie v novo odločanje glede pritožbe.

17. Ta se je zoper sodbo Rechtbank te’s‑Gravenhage pritožil pri Raad van State (državni svet Nizozemske), ki je z odločbo z dne 13. julija 2005 (v nadaljevanju: predložitvena odločba), prekinil odločanje v svojem postopku in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:

„I. a) Ali dejstvo, da država članica gostiteljica šteje državljana tretje države za družinskega člana delavca v smislu člena 10 Uredbe […] št. 1612/68 […] in da veljavnost dovoljenja za prebivanje, ki ga je odobrila ta država članica, še ni poteklo, povzroči, da država članica, katere državljan je delavec, zaradi tega državljanu tretje države ne more zavrniti pravice do vstopa in do prebivanja, če se ta delavec vrne?

I. b) Ali negativen odgovor na prvo vprašanje torej pomeni, da ima ta država članica pravico, da lahko pri prihodu državljana tretje države na njeno ozemlje sama presodi, ali so izpolnjeni pogoji za vstop in prebivanje, ki temeljijo na nacionalnem pravu, oziroma ali mora država članica najprej preveriti, ali ima navedeni državljan tretje države, kot družinski član delavca, še pravice, ki izhajajo iz prava Skupnosti?

II. Ali je za odgovor na vprašanji iz točk I a in I b pomembno, da navedeni državljan tretje države pred bivanjem v državi članici gostiteljici ni imel pravice do prebivanja na podlagi nacionalnega prava v državi članici, katere državljan je delavec?

III. a) Ali ima državljan tretje države, ki je družinski član delavca (očeta), ki se vrne iz države članice gostiteljice v državo, katere državljan je, da si tu poišče delo, pravico do prebivanja v tej državi članici, če ima država članica, katere državljan je delavec (oče), pravico, da presodi, ali so še izpolnjeni pogoji prava Skupnosti za izdajo dovoljenja za prebivanje družinskemu članu, in če je odgovor pritrdilen, za koliko časa?

III. b) Ali ta pravica obstaja tudi, če oče v tej državi članici ne opravlja nobenega resničnega in dejanskega dela in ga ni mogoče ali ga ni več mogoče šteti […] za iskalca zaposlitve v smislu Direktive […] 90/364/CEE […], [ob upoštevanju] tudi okoliščine, da prejema oče denarno socialno pomoč na podlagi svojega nizozemskega državljanstva?

IV. Kakšen pomen je treba za odgovor na zgornja vprašanja dati okoliščini, da je [navedeni] državljan tretje države družinski član državljana Unije, ki je uveljavil pravico, ki mu je priznana na podlagi člena 18 [ES], in se je vrnil v državo članico, katere državljan je?“

IV – Pravna presoja

A – Vprašanja za predhodno odločanje iz točk I in II

18. Vprašanja za predhodno odločanje iz točk I in II izhajajo iz zatrjevanega dejstva, da je R. N. G. Eind v Združenem kraljestvu pridobila dovoljenje za prebivanje na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68. V predložitveni odločbi je glede dejanskega stanja navedeno, da ji je bilo z dopisom z dne 4. junija 2001 sporočeno, da ima pravico do prebivanja v Združenem kraljestvu kot družinski član R. R. L. Einda, ki je utemeljena „na isti podlagi“, iz katere izhaja njegova pravica do prebivanja, to je „na podlagi Uredbe [št. 1612]“.( )

19. S prvim vprašanjem za predhodno odločanje iz točke I a predložitveno sodišče sprašuje, ali dejstvo, da oseba poseduje navedeno dovoljenje, katerega veljavnost še ni potekla, tej osebi, državljanki tretje države, omogoča pravico do vstopa in prebivanja v državi članici, katere državljan je njen oče in v katero se je ta vrnil (v nadaljevanju tudi: zadevna država članica), potem ko je v državi članici, ki je izdala navedeno dovoljenje (v nadaljevanju tudi: država članica gostiteljica), opravljal delo v odvisnem delovnem razmerju.

20. Z vprašanjem za predhodno odločanje iz točke I b predložitveno sodišče sprašuje, ali morajo – če je odgovor na vprašanje iz točke I a negativen – organi zadevne države članice pri presoji vloge za vstop in prebivanje državljanke tretje države, preden preizkusijo, ali ta izpolnjuje vse pogoje za vstop in prebivanje, predpisane z nacionalno zakonodajo, presoditi, ali ima navedena državljanka kot družinski član državljana te države, ki je uporabil pravico do prostega gibanja delavcev, pravico do vstopa in prebivanja v tej državi na podlagi zakonodaje Skupnosti.

21. Z vprašanjem za predhodno odločanje iz točke II pa je Sodišče pozvano, naj pojasni, ali je za odgovor na prejšnji vprašanji pomembno, da državljanka tretje države pred bivanjem v državi članici gostiteljici ni imela pravice do prebivanja v zadevni državi članici na podlagi njenega nacionalnega prava.

22. Iz besedila navedenih vprašanj ni mogoče povsem jasno razbrati njihovega dosega. To je tudi vzrok za izjemno raznovrstnost načinov, na katere so Komisija in vlade, ki so predložile stališča Sodišču,( ) pristopile k razumevanju, obravnavanju in reševanju teh vprašanj. Da bi bolje dojeli doseg vprašanj, naj poudarim, da – kot izhaja iz obrazložitve predložitvene odločbe( ) – jih je nacionalno sodišče zastavilo, da bi lahko zavzelo stališče do obrambnih trditev ministra pritožnika, utemeljenih na sodbi Sodišča v zadevi Akrich.( )

23. Predložitveno sodišče je poudarilo, da iz navedene sodbe izhaja, da mora državljan tretje države, zakonec državljana Unije, zakonito prebivati v določeni državi članici, če želi kot družinski član uveljavljati pravico do vstopa in prebivanja v drugi državi,( ) ter navedlo, da po mnenju ministra pritožnika R. N. G. Eind, ki pred vstopom v Združeno kraljestvo ni zakonito prebivala na Nizozemskem, ni mogla pridobiti pravice do prebivanja v Združenem kraljestvu na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68.( )

24. Dalje, nacionalno sodišče pojasnjuje, da „[v] tem primeru minister ni dolžan spoštovati odločitev [britanskih oblasti], v skladu s katerimi je treba tujo državljanko šteti kot družinskega člana državljana Skupnosti, saj ta pred prebivanjem v Združenem kraljestvu ni imela pravice do prebivanja na Nizozemskem v skladu z nizozemsko zakonodajo in torej ni mogoče govoriti o nobenem zakonitem prebivanju v smislu sodbe Akrich“.( )

25. Predložitveno sodišče torej meni, da sproža to ministrovo stališče „vprašanje glede pomena, ki ga ima okoliščina, da je bilo v Združenem kraljestvu [R. N. G. Eind] izdano dovoljenje za prebivanje v skladu s členom 10 [Uredbe št. 1612/68]“( ), in da privede do sklepa, da pravo Skupnosti zadevni državi članici ne prepoveduje samostojne presoje, ali ima lahko družinski član njenega državljana, ki je uporabil pravico do prostega gibanja delavcev in čigar družinskemu članu je bila priznana pravica do prebivanja v državi članici gostiteljici na podlagi zakonodaje Skupnosti, pravico do vstopa in prebivanja tudi v prvi državi, ki izhaja iz zakonodaje Skupnosti.( )

26. Z vprašanji za predhodno odločanje iz točke I in II želi torej predložitveno sodišče – glede na to, da minister pritožnik z vidika prava Skupnosti oporeka veljavnosti dovoljenja za prebivanje, izdanega v Združenem kraljestvu R. N. G. Eind na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68 – pridobiti pojasnilo, ali izdaja navedenega dovoljenja, katerega veljavnost še ni potekla, obvezuje nizozemske oblasti, da R. N. G. Eind dovolijo vstop in prebivanje na nizozemskem ozemlju po očetovi vrnitvi v to državo, in sicer tudi če bi bilo treba ob upoštevanju okoliščine, opisane v vprašanju iz točke II in v sodbi Akrich, šteti, da je bilo to dovoljenje izdano, ne da bi bili izpolnjeni za to predvideni pogoji iz navedenega člena 10.

27. V zvezi s tem je treba takoj poudariti, da obstajajo dvomi glede dejanske utemeljenosti izhodišča, ki ga je predložitveno sodišče zavzelo pri oblikovanju obravnavanih vprašanj za predhodno odločanje, in sicer da je bilo R. N. G. Eind dovoljenje za prebivanje britanskih oblasti izdano na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68.

28. Britanska vlada je v pisnih stališčih navedla, da R. N. G. Eind dovoljenja za prebivanje v Združenem kraljestvu ni pridobila na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68, temveč na podlagi britanskih predpisov, in sicer Immigration (European Economic Area) Regulations n. 2000/2326 (predpisi o priseljevanju (Evropsko gospodarsko območje)), kot družinska članica osebe, ki je izpolnjevala pogoje za prebivanje v Združenem kraljestvu. Navedena vlada je v teh pisnih stališčih in tudi na obravnavi pojasnila, da je bila R. N. G. Eind priznana pravica do prebivanja v Združenem kraljestvu na podlagi nacionalnih določb, ki niso povezane z obveznostmi, izhajajočimi iz prava Skupnosti, temveč s politično odločitvijo nacionalnega zakonodajalca, sprejeto po prostem preudarku.( ) Zastopnik britanske vlade je na obravnavi razložil, da dopis z dne 4. junija 2001, ki so ga britanski organi poslali R. N. G. Eind, ne vsebuje nobenega izrecnega sklicevanja na Uredbo št. 1612/68, temveč je v njem navedena upoštevna nacionalna zakonodaja.

29. Pri potrditvi teh navedb, ki nasprotujejo tistim iz predložitvene odločbe, bi morali ugotovitvi, da vprašanja za predhodno odločanje iz točk I in II niso bistvena. Vendar pa bo moralo popolnejša preverjanja glede pravne podlage, ki so jo uporabili britanski organi za izdajo dovoljenja za prebivanje R. N. G. Eind, opraviti nacionalno sodišče.

30. V okviru tega postopka za predhodno odločanje je treba upoštevati izhodišče predložitvenega sodišča, in sicer da je bilo zadevno dovoljenje za prebivanje izdano na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68.

31. Je torej to dovoljenje nizozemske organe zavezovalo k temu, da R. N. G. Eind dovolijo vstop in prebivanje na nizozemskem ozemlju, ali ne?

32. Menim, da je odgovor na to vprašanje lahko le negativen.

33. Obstoj dovoljenja za prebivanje, ki še ni poteklo, izdanega s strani države članice gostiteljice, državljanu tretje države kot družinskemu članu delavca Skupnosti, ki se je v to državo preselil, namreč temu državljanu še ne zagotavlja, da bo ob vrnitvi v državo članico, katere državljan je, pridobil pravico do vstopa in prebivanja v tej državi.

34. Povedano drugače, ob vrnitvi delavca Skupnosti v državo, katere državljan je, organi te države niso dolžni odobriti dovoljenja za prebivanje državljanu tretje države, družinskemu članu delavca, le na podlagi dejstva, da je imel državljan tretje države v državi članici gostiteljici, iz katere se oba vračata, dovoljenje za prebivanje, izdano na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68, in da veljavnost tega dovoljenja še ni pretekla.

35. Učinki dovoljenja za prebivanje, izdanega na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68, so seveda omejeni na ozemlje države članice, ki ga je izdala. V navedenem členu je predvidena pravica določenih družinskih članov, da „se pridružijo državljanu države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici“. Ta pravica, pogojena s sorodstvenim odnosom, izhaja iz pravice delavca, da se iz ene države članice preseli v drugo državo članico, kjer „sprejme zaposlitev“ in „se zaposli v skladu z zakoni ali drugimi predpisi, ki veljajo za zaposlovanje državljanov te države“ (člen 1(1) Uredbe št. 1612/68).( ) Ozemeljska določenost dovoljenja za prebivanje, izdanega družinskemu članu, da bi se lahko pridružil delavcu, torej izraža ozemeljsko določenost dovoljenja za prebivanje, izdanega za potrebe dostopa do zaposlitve.( )

36. Dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala določena država članica, torej velja za njeno ozemlje in ne za celotno ozemlje Skupnosti.

37. Poleg tega je treba, kot je poudarilo Sodišče, izdajo dovoljenja za prebivanje državljanu tretje države, družinskemu članu državljana države članice, obravnavati kot dejanje, s katerim država članica ugotovi osebni položaj državljana tretje države glede na določbe prava Skupnosti, in ne kot dejanje, s katerim se podelijo pravice.( ) Naj dodam, da se, natančneje, navedena ugotovitev nanaša na osebni položaj te osebe glede na določbe prava Skupnosti v zvezi s prebivanjem v državi članici, ki to ugotovitev opravi.

38. Menim, da je jasno, da država članica, katere državljan je delavec, ob njegovi vrnitvi iz države članice gostiteljice ni dolžna njegovemu družinskemu članu, državljanu tretje države, priznati pravice do vstopa in prebivanja na njenem ozemlju le zato, ker je država članica gostiteljica navedenemu družinskemu članu izdala dovoljenje za prebivanje na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68.( ) Po drugi strani noben predpis ali načelo prava Skupnosti ne določa, da mora potem, ko je ena država članica na podlagi navedenega člena priznala pravico do združitve na njenem ozemlju med delavcem, državljanom druge države članice, in njegovim družinskim članom, državljanom tretje države, enako pravico priznati – ne glede na okoliščine primera in le na podlagi prvega priznanja te pravice – tudi katera koli druga država članica, v kateri nameravata omenjeni osebi prebivati.

39. Organi države članice, katere državljan je delavec, imajo, nasprotno, pravico in so celo dolžni samostojno presoditi, ali ob vrnitvi delavca na njeno ozemlje njegov družinski član razpolaga s pravico do vstopa in prebivanja na ozemlju te države na podlagi prava Skupnosti, zlasti člena 10 Uredbe št. 1612/68.( )

40. Neposredna uporabnost te uredbe in načelo primarnosti prava Skupnosti, ki prevlada nad nacionalnim pravnim redom, po mojem mnenju državam članicam nalagata, da opravijo to presojo pred preizkusom, ali so izpolnjeni pogoji, ki jih nacionalni predpisi zunaj področja uporabe prava Skupnosti predvidevajo za priznanje pravice do vstopa in prebivanja na ozemlju zadevne države. Menim, da sem s tem odgovoril na vprašanje iz točke I b, ki ga predložitveno sodišče zastavlja za pridobitev pojasnila, če bi bil odgovor na vprašanje I a negativen.

41. Okoliščina, na katero je opozorjeno v vprašanju iz točke II, namreč, da državljan tretje države, družinski član delavca, pred prebivanjem v državi članici gostiteljici ni imel pravice do prebivanja, ki bi izhajala iz nacionalnega prava države članice, katere državljan je delavec, očitno ne more vplivati na spremembo sklepov, ki sem jih predstavil zgoraj v točkah od 38 do 40. Ta okoliščina bi bila lahko pomembna kvečjemu kot dejavnik izključitve ozemeljske določenosti – v smislu, izraženem v vprašanju I a – dovoljenja za prebivanje, izdanega v skladu s členom 10 Uredbe št. 1612/68 s strani države članice gostiteljice družinskemu članu delavca. Vendar sem že izključil možnost, da bi lahko v kakršnem koli primeru, in torej tudi če bi bila navedena okoliščina podana, to dovoljenje obvezovalo državo članico, katere državljan je delavec, da bi njegovemu družinskemu članu, državljanu tretje države, ob vrnitvi delavca iz države gostiteljice priznala pravico do vstopa in prebivanja na svojem ozemlju. Za odgovor na vprašanji iz točk I a in I b torej ni pomembno dejstvo, da državljan tretje države, družinski član delavca, pred prebivanjem v državi članici gostiteljici ni imel pravice do prebivanja v državi članici, katere državljan je delavec, priznane na podlagi nacionalnega prava te države.

42. Ob upoštevanju teh ugotovitev pa je treba glede na lastnost te okoliščine in glede na navedbe iz predložitvene odločbe, ki spremljajo vprašanja iz točk I in II, zlasti sklicevanja na sodbo Akrich, dodati še nekaj pojasnil, da bi odpravili morebitne dvome predložitvenega sodišča – poleg tistih, razvidnih iz besedila vprašanj – v zvezi z upoštevnostjo in uporabnostjo načel, izhajajočih iz navedene sodbe, v obravnavani zadevi.

43. V sodbi Akrich( ) je Sodišče, potem ko je ugotovilo, da se „Uredba št. 1612/68 […] nanaša le na prosto gibanje v Skupnosti“ in da „ne določa ničesar glede pravic državljana tretje države, zakonca državljana Unije, v zvezi z vstopom na ozemlje Skupnosti“, pojasnilo, da „mora v primeru, kakršen je ta, ki je predmet postopka v glavni stvari, državljan tretje države, zakonec državljana Unije, ki želi uveljavljati pravice iz člena 10 Uredbe št. 1612/68, v času svoje selitve v državo članico, v katero se seli ali se je že preselil državljan Unije, zakonito prebivati v drugi državi članici“.

44. Ker se je R. N. G. Eind preselila v Združeno kraljestvo neposredno iz tretje države, katere državljanka je, in ne iz ene izmed drugih držav članic Skupnosti, se na prvi pogled zdi, da bi lahko na podlagi sodbe Akrich sklepali, da ji britanske oblasti ne bi smele izdati dovoljenja za prebivanje na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68.( )

45. S tega vidika bi lahko vprašanje iz točke I a, ki se nanaša na zavezujočo lastnost navedenega dovoljenja za prebivanje za nizozemske oblasti, razumeli tudi v smislu, da zahteva odgovor na vprašanje, ali morajo nizozemske oblasti glede na obstoj tega dovoljenja nujno šteti, da R. N. G. Eind v času vloge za izdajo dovoljenja za prebivanje na Nizozemskem izpolnjuje pogoj predhodnega zakonitega prebivanja v drugi državi članici Skupnosti, predviden v sodbi Akrich, ali pa imajo te oblasti kljub navedenemu dovoljenju pravico presoditi, da ta pogoj ni izpolnjen, in sicer ob upoštevanju dejstva, da niso bili izpolnjeni pogoji za izdajo tega dovoljenja, ker R. N. G. Eind – preden se je pridružila očetu v Združenem kraljestvu – ni imela pravice do prebivanja, ki bi izhajala iz nacionalnega prava Nizozemske ali katere druge države članice Skupnosti.

46. V pred kratkim izdani sodbi v zadevi Jia( ) je Sodišče pojasnilo doseg sodbe Akrich, za katero je generalni pravobranilec Geelhoed( ) ugotovil, da je vsaj navidezno v nasprotju ali s predhodnimi ali s kasnejšimi sodbami, v katerih je Sodišče ugotovilo, da izhaja pravica državljanov tretjih držav, zakoncev državljanov držav članic, do vstopa in prebivanja na ozemlju držav članic le iz sorodstvene vezi.( ) V sodbi Jia je Sodišče izključilo splošno upoštevnost navedenega pogoja v zvezi s predhodnim zakonitim prebivanjem, predvidenega v sodbi Akrich.( ) Zatrdilo je namreč, da „pravo Skupnosti glede na zgoraj navedeno sodbo Akrich državam članicam ne nalaga, naj dodelitev pravice do bivanja državljanu tretje države, ki je družinski član državljana Skupnosti, ki je uporabil pravico do prostega gibanja, pogojijo s tem, da je ta družinski član pred tem zakonito bival v drugi državi članici“.( ) Sodišče je menilo, da je ta pogoj tesno povezan z dejanskimi okoliščinami, ki so značilne za spor, ki se nanaša na sodbo Akrich,( ) in da ga ni mogoče prenesti na primer, v katerem se „zadevni družinski članici ne očita, da ni zakonito bivala v državi članici ali da se je nezakonito poskušala izogniti nacionalni zakonodaji s področja priseljevanja“.( )

47. Glede položaja državljanke tretje države, ki je predmet tega postopka za predhodno odločanje, je treba ugotoviti, da ji predložitveno sodišče ne očita nobenega nezakonitega ravnanja, saj R. N. G. Eind, preden se je pridružila očetu v Združenem kraljestvu, ni nezakonito prebivala v drugi državi članici, in da zato načela, izhajajoča iz sodbe Akrich, britanskim oblastem niso preprečevala, da bi ji izdale dovoljenje za prebivanje na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68.( )

48. Glede na to, da je R. N. G. Eind, preden je z očetom vstopila na nizozemsko ozemlje, prebivala v Združenem kraljestvu na podlagi dovoljenja za prebivanje, ki so ji ga zakonito izdale britanske oblasti, in da ni nezakonito prebivala v državi članici, je treba prav tako kot zgoraj ugotoviti, da navedena načela tudi nizozemskim oblastem niso preprečevala, da bi ji priznale pravico do vstopa in prebivanja na Nizozemskem na podlagi pravnega reda Skupnosti.( )

49. Dejstvo, da R. N. G. Eind pred prebivanjem v Združenem kraljestvu ni imela pravice do prebivanja na Nizozemskem niti na podlagi nacionalnih predpisov niti na podlagi pravnega reda Skupnosti, ne more biti upravičen razlog za zavrnitev njene vloge za izdajo dovoljenja za prebivanje na Nizozemskem na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68 ali drugih morebitno upoštevnih določb prava Skupnosti.

50. Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje iz točk I in II odgovori:

I a) Dejstvo, da je bil državljan tretje države v državi članici gostiteljici obravnavan kot družinski član delavca v smislu člena 10 Uredbe št. 1612/68 in da mu je bilo zato na podlagi te določbe v tej državi izdano dovoljenje za prebivanje, države članice, katere državljan je delavec, ne zavezuje – čeprav veljavnost tega dovoljenja še ni potekla – k temu, da bi državljanu tretje države ob vrnitvi delavca v domovino priznala pravico do vstopa in prebivanja na svojem ozemlju.

I b) Država članica, katere državljan je delavec, je dolžna preveriti, ali državljan tretje države, družinski član delavca, ob vrnitvi delavca v domovino razpolaga s pravico do vstopa in prebivanja na ozemlju te države na podlagi pravnega reda Skupnosti, preden preizkusi, ali mu lahko tako pravico prizna ali ne na podlagi nacionalnih predpisov zunaj področja uporabe prava Skupnosti.

II. Za odgovor na vprašanji iz točk I a in I b ni pomembna okoliščina, da navedeni državljan tretje države pred prebivanjem v državi članici gostiteljici ni imel pravice do prebivanja v državi članici, katere državljan je delavec, priznane na podlagi nacionalnega prava te države. Ta okoliščina tej državi ne preprečuje, da ne bi državljanu tretje države izdala dovoljenja za prebivanje na podlagi pravnega reda Skupnosti.

B – Vprašanja za predhodno odločanje iz točk III in IV

1. Predhodne ugotovitve

51. Predložitveno sodišče prosi za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje iz točk III in IV, če bi bilo treba šteti – in sam menim, da je tako – , da imajo oblasti države članice, katere državljan je delavec, pravico presoditi, ali državljan tretje države, družinski član delavca, ob vrnitvi delavca v domovino razpolaga s pravico do vstopa in prebivanja na ozemlju te države na podlagi pravnega reda Skupnosti. Vprašanja zahtevajo presojo, ali obstajajo pogoji za priznanje te pravice v korist osebe, ki je v položaju, v kakršnem je R. N. G. Eind.

52. Z vprašanjem iz točke III a predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba to pravico priznati – in če je odgovor pritrdilen, do kdaj – če je mogoče šteti, da se je delavec vrnil v državo članico, katere državljan je, da bi tu poiskal zaposlitev.

53. Z vprašanjem iz točke III b predložitevno sodišče sprašuje, ali lahko obravnavana pravica obstaja – na podlagi člena 1 Direktive 90/364 in čeprav prejema delavec denarno socialno pomoč v zadevni državi članici kot njen državljan –, tudi če delavec po vrnitvi v domovino ni uspel najti zaposlitve in torej ne more biti obravnavan kot iskalec zaposlitve.

54. Z vprašanjem iz točke IV pa je v bistvu zahtevno pojasnilo, ali je za priznanje zadevne pravice pomembno dejstvo, da gre za družinskega člana državljana Unije, ki je uveljavljal pravico prostega gibanja in prebivanja, predvideno v členu 18 ES, in se je vrnil v državo članico, katere državljan je.

55. Pred obravnavo temelja teh vprašanj naj pripomnim, da je pravica prebivanja, ki je v skladu s pravom Skupnosti priznana družinskim članom osebe, ki uveljavlja pravico do prostega gibanja oseb, namenjena odpravi ovir za uživanje te svoboščine, na katere bi ta oseba naletela, če se ji v državi članici gostiteljici ne bi mogli pridružiti njeni družinski člani, s čimer bi bilo ogroženo družinsko življenje. Ta pravica je namenjena tudi omogočanju lažjega vključevanja navedene osebe v državo članico gostiteljico, s čimer se spodbuja uresničevanje te svoboščine.

56. V tem smislu je v peti uvodni izjavi Uredbe št. 1612/68 navedeno: „[K]er po objektivnih normah svobodno in dostojanstveno uresničevanje pravice do prostega gibanja zahteva, da […] je treba odstraniti ovire za mobilnost delavcev, predvsem v zvezi s pravico delavca, da se mu pridruži družina, in v zvezi s pogoji za integracijo teh družin v državo gostiteljico.“( ) Tudi Sodišče je poudarilo, da „namen Uredbe št. 1612/68, to je pravica do prostega gibanja delavcev, zahteva – s ciljem njenega zagotavljanja ob spoštovanju svoboščin in dostojanstva – optimalne pogoje za vključevanje družine delavca Skupnosti v okolje države članice gostiteljice“.( ) V peti uvodni izjavi Direktive 90/364 pa je navedeno, da se pravica do prebivanja „lahko dejansko izvaja samo, če se prizna tudi vsem družinskim članom“.

57. Pravica do združitve družine, ki je zagotovljena s pravnim redom Skupnosti v okviru uporabe določb Pogodbe ES o prostem gibanju oseb v Skupnosti, je torej namenjena dejanskemu uveljavljanju te svoboščine( ) in predpostavlja položaj, za katerega lahko trdimo, da je povezan z uresničitvijo te svoboščine.

2. Vprašanje iz točke III a: pravica do prebivanja družinskega člana na podlagi določb o prostem gibanju delavcev

58. Glede vrnitve „delavca“ v domovino in njegovega iskanja „zaposlitve“ se vprašanje III a nanaša na možnost priznanja državljanu tretje države, družinskemu članu delavca, ki se vrne v državo izvora, pravice do prebivanja na ozemlju te države (v nadaljevanju tudi: pravica do združitve družine) na podlagi zakonodaje Skupnosti o prostem gibanju delavcev.

59. V okvir te zakonodaje sodi tudi člen 10 Uredbe št. 612/68, s katerim je predvidena in urejena pravica do združitve družine. Zato se je treba najprej vprašati, ali so v obravnavani zadevi podani pogoji za uporabo tega člena glede na nesporno dejstvo, da se je R. R. L. Eind vrnil na Nizozemsko, ne da bi se odzval na dejansko zaposlitveno ponudbo, in da v tej državi od svoje vrnitve (17. oktober 2001) do datuma odločbe, s katero je bila zavrnjena pritožba njegove hčere v zvezi z zavrnitvijo njene vloge za izdajo dovoljenja za prebivanje (5. julij 2002), ni opravljal nobenega dela, temveč lahko štejemo, kot je navedeno v predložitveni odločbi, da se je „vrnil v državo članico, katere državljan je, da bi tu poiskal zaposlitev“.( )

a) Pogoji za uporabo člena 10 Uredbe št. 1612/68

60. Pravico do združitve družine v smislu člena 10 Uredbe št. 1612/68 je mogoče uveljavljati – kot je v pisnih stališčih pravilno navedla Komisija –, če je poleg pogoja sorodstvenega razmerja z državljanom Skupnosti izpolnjena zahteva, da je mogoče za slednjega šteti, da je zaposlen v smislu člena 39 ES in člena 1 navedene Uredbe.

61. Da bi bila R. N. G. Eind lahko priznana pravica iz člena 10 Uredbe št. 1612/68 do prebivanja na Nizozemskem skupaj z očetom po njegovi vrnitvi iz Združenega kraljestva, bi moral biti R. R. L. Eind po svoji vrnitvi v domovino zaposlen v smislu člena 39 ES in člena 1 navedene Uredbe ter imeti pravico do prebivanja na Nizozemskem iz tega naslova.

62. V zvezi s tem se zastavlja predvsem vprašanje, ali okoliščina, da je R. R. L. Eind nizozemski državljan, izključuje možnost, da bi bil obravnavan v zgoraj opisanem smislu. Ali je torej navedene določbe mogoče uporabiti, če gre za delavca, ki se vrne in namerava prebivati v državi članici, katere državljan je.

63. Kot namreč izhaja iz besedila člena 1 Uredbe št. 1612/68, se ta nanaša na pravico vsakega državljana države članice, da sprejme zaposlitev in je zaposlen „v drugi državi članici“( ) (ta pravica je seveda povezana s pravico prebivanja v tej državi), iz česar bi lahko sklepali, da se ta člen ne nanaša na enako pravico v zvezi z državo članico, katere državljan je navedena oseba.

64. Enako bi lahko sklepali tudi na podlagi besedila člena 10 Uredbe št. 1612/68, in sicer da je s tem členom določenim družinskim članom delavca zagotovljena pravica do prebivanja le v državi članici, ki ni država, katere državljan je delavec.

65. Z drugega vidika bi lahko, če bi zvesto sledili besedilu členov 1 in 10 navedene uredbe, sklepali, da pripada pravica do prebivanja v državi članici, obravnavana v teh členih, zadevni osebi in njenim družinskim članom, če je oseba „zaposlena“ v tej državi.

66. Vendar preučitev sodne prakse Sodišča pokaže, da je doseg teh členov precej širši, kot bi lahko sklepali na podlagi besedila.

i) Ali se je na člena 1 in 10 Uredbe št. 1612/68 mogoče sklicevati za uveljavljanje pravice do prebivanja v državi članici, katere državljan je zadevna oseba?

67. Menim, da se zadevna oseba lahko sklicuje na določbe Uredbe št. 1612/68, če je „zaposlena“ v smislu te uredbe, tudi v odnosu do države članice, v kateri ima državljanstvo, da bi se njej in njenim družinskim članom zagotovila pravica do prebivanja na ozemlju te države pod pogoji, ki so vsaj enaki tistim, ki so ji na podlagi prava Skupnosti zagotovljeni na ozemlju druge države članice.( )

68. Prvič, nobena od določb člena 39 ES – ob upoštevanju katerih je treba razlagati določbe Uredbe št. 1612/68, sprejete v skladu s členom 49 Pogodbe EGS (postal člen 40 ES) zaradi podrobnejše opredelitve navedenih določb( ) – ne omejuje dosega svoboščine prostega gibanja delavcev na ozemlju držav članic, katerih delavec ni državljan.( )

69. Drugič, čeprav določb Pogodbe s področja prostega gibanja oseb in izvedbenih aktov ni mogoče uporabiti za dejavnosti, ki so popolnoma nepovezane s katerim koli položajem, obravnavanim v pravu Skupnosti, in katerih elementi se vsi umeščajo znotraj ene same države članice, iz sodne prakse izhaja, da se zadevne določbe vendarle uporabljajo za vsakega državljana Skupnosti, ne glede na njegov izvor ali državljanstvo, ki je uveljavil pravico prostega gibanja delavcev in je bil zaposlen v drugi državi članici. Sodišče je zato odločilo, da se lahko delavec sklicuje na člen 39 ES in člen 7 Uredbe št. 1612/68( ) tudi v odnosu do države članice, katere državljan je, če je prebival in bil zaposlen v drugi državi članici.( )

70. Čeprav državljan države članice načeloma vstopa in prebiva na ozemlju te države na podlagi pravic, izhajajočih iz njegovega državljanstva, in ne tistih, zagotovljenih s pravom Skupnosti, to še ne pomeni, da mu, če se je preselil v drugo državo, da bi tam opravljal delo v odvisnem delovnem razmerju v smislu člena 39 ES, nato pa vrnil v državo članico, katere državljan je, da bi tu opravljal delo kot zaposlena ali samozaposlena oseba, pravica do vstopa in prebivanja v tej državi ni zagotovljena tudi na podlagi členov 39 in 43 ES. Kot je pojasnilo Sodišče v sodbi Singh, „bi lahko državljana države članice od odločitve, da zapusti državo izvora zaradi opravljanja dela kot zaposlena ali samozaposlena oseba v smislu Pogodbe EGS v drugi državi članici, odvrnila možnost, da ob vrnitvi v državo članico, katere državljan je, da bi tam opravljal delo kot zaposlena ali samozaposlena oseba, ne bi mogel uživati takih olajšav v zvezi z vstopom in prebivanjem, ki bi bile vsaj enake tistim, ki so mu na podlagi Pogodbe EGS ali sekundarne zakonodaje zagotovljene v drugi državi članici“.( )

71. Na podlagi teh ugotovitev je Sodišče, prav tako v sodbi Singh, sklenilo, da morajo biti zakoncu državljana Skupnosti, ki je uveljavil pravico do prostega gibanja ter ustanavljanja na podlagi členov 48 in 52 Pogodbe EGS (postala člena 39 in 43 ES), „ko se državljan (soprog ali soproga) vrne v državo izvora, priznane take pravice vstopa in prebivanja, ki so vsaj enake tistim, ki bi mu bile zagotovljene na podlagi prava Skupnosti, če bi se državljan (soprog ali soproga) odločil za vstop in prebivanje v drugi državi članici“.( )

72. Zato dejstvo, da je R. R. L. Eind nizozemski državljan in da ima torej pravico do prebivanja na Nizozemskem na podlagi nacionalnega prava te države, samo po sebi še ne povzroči, da bi bilo treba njegov položaj ob vrnitvi v domovino obravnavati izključno z vidika notranje ureditve in torej kot položaj, za katerega se ne uporablja pravo Skupnosti. Za morebitno uporabo člena 10 Uredbe št. 1612/68 pa je treba preveriti, ali gre pri vrnitvi v domovino tudi za dejanje, ki sodi v okvir uresničevanja pravice do prostega gibanja delavcev, zagotovljene s členom 39 ES in navedeno Uredbo.

ii) Ali se je na člena 1 in 10 Uredbe št. 1612/68 mogoče sklicevati, čeprav zadevna oseba ni zaposlena v državi članici, v kateri želi uveljaviti pravico do prebivanja?

73. Kot je razsodilo Sodišče, je pojem „delavca“ v smislu člena 39 ES in Uredbe št. 1612/68 pojem prava Skupnosti ter se ga ne sme razlagati ozko. Za „delavca“ je treba šteti vsakogar, ki opravlja resnično in dejansko delo, razen dejavnosti, ki imajo tako majhen obseg, da jih je mogoče šteti za postranske in pomožne. Značilnost delovnega razmerja je v skladu s to sodno prakso okoliščina, da določena oseba določen čas v korist in pod vodstvom druge osebe opravlja delo v zameno za plačilo.( )

74. Ta pojem pa zajema ne le osebe, ki se preselijo v drugo državo članico, da bi se odzvale na dejansko zaposlitveno ponudbo, temveč tudi osebe, ki se preselijo, da bi v tej državi poiskale zaposlitev.( )

75. Kot je v zvezi s tem pravilno opozorilo predložitveno sodišče,( ) je Sodišče v sodbi Antonissen ugotovilo, da „je treba člen 48(3) Pogodbe ES (postal člen 39(3) ES) razlagati v smislu, da na način, ki ne omejuje, navaja nekatere pravice, ki pripadajo državljanom držav članic v okviru prostega gibanja delavcev“, ter da „ta svoboščina vključuje tudi pravico državljanov držav članic do prostega gibanja na ozemlju drugih držav članic in do prebivanja v teh zaradi iskanja zaposlitve“. Sodišče je poudarilo, da „je taka razlaga Pogodbe skladna tudi z nameni zakonodajalca Skupnosti, kar dokazujejo določbe, sprejete za izvajanje načela prostega gibanja, zlasti člena 1 in 5 Uredbe [št. 1612/68], določbe, ki vključujejo pravico državljanov Skupnosti, da se preselijo zaradi iskanja zaposlitve v drugi državi članici, in posledično tudi pravico do prebivanja v tej državi“.( )

76. Če se torej državljan Skupnosti lahko sklicuje na člen 39 ES in na člen 1 Uredbe št. 1612/68 zaradi uveljavljanja pravice do selitve in prebivanja v drugi državi članici ter celo v državi, katere državljan je, zaradi iskanja zaposlitve na njenem ozemlju, je treba preveriti le še to, ali se lahko tudi njegovi družinski člani, ki sodijo v kategorije iz člena 10 te uredbe, sklicujejo na navedeno določbo, če želijo uveljavljati pravico do prebivanja z njim v državi članici gostiteljici.

77. Danska vlada je v pisnih stališčih zagovarjala mnenje, da to ni mogoče. Trdila je, da državljan Skupnosti, ki se preseli v drugo državo članico ali vrne v svojo državo izvora zaradi iskanja zaposlitve, sicer uresničuje pravico do prostega gibanja delavcev, vendar se s svojimi družinskimi člani ne more sklicevati na člen 10 Uredbe št. 1612/68. Danska vlada je namreč poudarila, da je ta člen vključen v Naslov II Dela I te uredbe, v okviru katerega pa izraz „delavec“ – kot naj bi pojasnilo Sodišče v sodbi Collins( ) – označuje le dejansko zaposleno osebo.

78. Res je, da je Sodišče v sodbi Collins ugotovilo, da se „pojem ‚delavca‘ v Uredbi št. 1612/68 ne uporablja na enoten način“ in da „ta izraz v Naslovu II Dela I te Uredbe označuje le osebe, ki so že vstopile na trg dela, medtem ko je treba v drugih delih iste uredbe pojem ‚delavca‘ razumeti širše“.( ) Vendar pa se zadevni Naslov II nanaša na „Zaposlovanje […]“, zato se zdi, da se te določbe uporabljajo šele potem, ko se je „Dostop do zaposlitve“, ki je predmet urejanja v predhodnem Naslovu I, že zgodil.( )

79. Poleg tega je treba po mojem mnenju to ugotovitev Sodišča umestiti v okvir okoliščin, v zvezi s katerimi je bila oblikovana, in jo omiliti.

80. Po eni strani se namreč vključuje v razmišljanje, katerega namen je predvsem izključiti možnost, da bi lahko državljan države članice, ki se zaradi iskanja zaposlitve preseli v drugo državo članico, na podlagi člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 užival enake socialne in davčne ugodnosti, kot se zagotavljajo delavcem, državljanom te države (v obravnavani zadevi je šlo za nadomestilo za iskalce zaposlitve). Sodba Collins se v ničemer ne nanaša na pravico družinskih članov, da spremljajo ali se pridružijo državljanu Skupnosti v državi članici gostiteljici, kjer ta išče zaposlitev.

81. Po drugi strani ugotavljam, da je v členu 7(4) Uredbe št. 1612/68, ki je prav tako vključen v Naslov II, določeno, da je vsaka določba kolektivne ali individualne pogodbe ali druge kolektivne ureditve, ki se med drugim nanaša tudi na „dostop do zaposlitve“, nična, če določa ali dopušča diskriminacijske pogoje za delavce, ki so državljani drugih držav članic. To dokazuje, da področje dostopa do zaposlitve ni povsem tuje predmetu Naslova II ter da ločnica med predmetom Naslova I in predmetom Naslova II ni tako toga, kot bi se morda lahko zdelo na prvi pogled.

82. Sodišče je že pojasnilo, da je treba člen 10 Uredbe št. 1612/68 razlagati „glede na sistem in cilje te uredbe“.( ) Ta se umešča v okvir različnih predpisov, sprejetih zaradi olajševanja uresničevanja ciljev iz člena 39 ES, in mora torej med drugim delavcem zagotoviti možnost, da se prosto gibljejo na ozemlju drugih držav članic in da v njih prebivajo zaradi opravljanja dela ali iskanja zaposlitve. Po mnenju Sodišča „iz celote njenih določb izhaja, da je Svet, da bi olajšal gibanje družinskih članov delavcev, upošteval, prvič, pomen združitve družine za delavca s človeškega vidika, in drugič, pomen, ki ga v vseh pogledih zavzema vključevanje delavca in njegove družine v družbo države članice gostiteljice, brez razlik v obravnavanju glede na njene državljane“.( ) Sodišče je poudarilo, da člena 10 Uredbe št. 1612/68 – ob upoštevanju sobesedila in ciljev, ki jih zasleduje – ni mogoče razlagati ozko.( )

83. V splošnem smislu je Sodišče pojasnilo, da iz uredb in direktiv Sveta, ki se nanašajo na prosto gibanje zaposlenih ali samozaposlenih delavcev v Skupnosti, izhaja zlasti ugotovitev, da je zakonodajalec Skupnosti priznal pomen, ki ga ima zagotavljanje družinskega življenja državljanom držav članic za odpravljanje ovir pri uresničevanju temeljnih svoboščin, določenih s Pogodbo.( )

84. Dejstvo je, da je lahko polni učinek te pravice ogrožen, če je družinskim članom osebe, ki uveljavlja pravico do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici zaradi iskanja zaposlitve na njenem ozemlju, onemogočeno, da bi jo spremljali ali se ji pridružili v tej državi. Predvidevamo lahko, da pravica do prostega gibanja v iskanju zaposlitve v številnih primerih dejansko ne bi bila uresničevana, če družinskim članom ne bi bilo omogočeno, da spremljajo ali se pridružijo zadevni osebi (na primer roditelju samohranilcu) v državi članici gostiteljici. Upoštevati je treba, da je lahko obdobje prebivanja v drugi državi članici zaradi iskanja zaposlitve iz upravičenih razlogov razmeroma dolgo (v zvezi s tem glej zgoraj navedene točke od 109 do 115).

85. V zvezi s tem je pomembno tudi dejstvo, da je treba pri razlagi določb uredbe Skupnosti upoštevati predpise, ki se nanašajo na spoštovanje splošnih načel prava Skupnosti in zlasti temeljnih pravic.( ) Za obravnavano zadevo je pomembna predvsem pravica do spoštovanja družinskega življenja, zaščitena na podlagi člena 8 Evropske Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), in na podlagi Konvencije o otrokovih pravicah, sprejete v New Yorku 20. novembra 1989, kar zadeva družine z mladoletnimi otroki.

86. Po eni strani je Sodišče že posebej zatrdilo, da sodi pravica do spoštovanja družinskega življenja v smislu člena 8 EKČP med temeljne pravice, ki so v skladu z ustaljeno sodno prakso, potrjeno tudi v preambuli k Enotni evropski listini in v členu 6(2) ES, zaščitene v pravnem redu Skupnosti,( ) ter pojasnilo, da lahko pomeni izključitev osebe iz države, v kateri živijo njeni družinski člani, poseganje v pravico do spoštovanja družinskega življenja, zavarovano na podlagi člena 8(1) EKČP, čeprav ta konvencija tujcem ne zagotavlja nobene pravice do vstopa ali prebivanja v določeni državi.( )

87. Sodišče je poudarilo še, da je treba Uredbo št. 1612/68 nujno razlagati z upoštevanjem potrebe po spoštovanju družinskega življenja, navedenega v členu 8 EKČP.( )

88. Po drugi strani je Sodišče v sodbi v zadevi Parlament proti Svetu potrdilo, da je Konvencija o otrokovih pravicah zavezujoča v odnosu do vsake države članice in da sodi med mednarodne akte za zaščito temeljnih pravic, ki jih Sodišče upošteva pri uporabi splošnih načel prava Skupnosti.( ) V zvezi s tem je Sodišče opozorilo, da navedena konvencija „priznava načelo spoštovanja družinskega življenja“ in da „[t]emelji na priznanju, izraženem v šesti uvodni izjavi, da mora otrok za poln in skladen razvoj osebnosti odraščati v družinskem okolju“.( )

89. V členu 9 (1) te konvencije je v tem smislu določeno, da države pogodbenice jamčijo, da otrok ne bo proti volji staršev ločen od njih; iz te obveznosti v skladu s členom 10(1) konvencije izhaja, da morajo države pogodbenice zahteve otroka ali njegovih staršev za vstop v državo pogodbenico ali za odhod iz nje zaradi ponovne združitve družine obravnavati na pozitiven, human in ekspeditiven način.( )

90. Na podlagi vseh zgoraj navedenih elementov, upoštevnih pri razlagi, sklepam, da je treba člen 10 Uredbe št. 1612/68, kljub besedilu te določbe (ki se izrecno nanaša na družinske člane „državljan[a] države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici“)( ) in dejstvu, da je umeščena v Naslov II Dela I te uredbe, razumeti tako, da iz njega izhaja pravica do združitve družine v državi članici gostiteljici, ne samo če se je državljan Skupnosti vanjo preselil, da bi se odzval na dejansko zaposlitveno ponudbo, temveč tudi če se je vanjo preselil, da bi tam poiskal zaposlitev.

91. Podredno, če bi bilo treba šteti, da na podlagi široke razlage navedenega člena 10 ne moremo sklepati, da je pravica do združitve družine podana tudi v drugem primeru, menim, da je to mogoče trditi na podlagi podobne uporabe iste določbe, katere smisel je popolnoma skladen z razširitvijo rešitve, ki je v tem členu predvidena za zaposlene osebe, na iskalce zaposlitve.

92. Le podredno zgoraj predlagani podredni utemeljitvi naj poudarim, da bi bilo mogoče obravnavano pravico izpeljati, in sicer na podlagi načela polnega učinka, iz istih določb – to je člena 39 ES in člena 1 Uredbe št. 1612/68 –, ki državljanom Skupnosti zagotavljajo pravico do selitve in prebivanja v drugi državi članici zaradi iskanja zaposlitve.( ) V sodni praksi Sodišča s področja prostega gibanja oseb so podobni primeri, v katerih je bila pravica do prebivanja, ker ni izhajala iz nobene specifične določbe, družinskim članom priznana na podlagi načela polnega učinka pravice do prebivanja sorodniku, ki so se mu ti člani želeli pridružiti.( )

93. Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da bi na prvi del vprašanja iz točke III a gotovo lahko odgovorili, da ima državljan tretje države, družinski član delavca, ki se vrne iz države članice gostiteljice v državo članico, katere državljan je, da bi tu poiskal zaposlitev, pravico do prebivanja v tej državi.

94. Pred preučitvijo drugega dela vprašanja III a, katerega namen je pridobiti pojasnilo v zvezi z obdobjem upravičenosti do te pravice, je treba po mojem mnenju odgovoriti na izjemno pomembno vprašanje, ki ga je predložitveno sodišče pri oblikovanju vprašanj izpustilo.( )

iii) Ali je pravica do združitve družine v skladu s členom 10 Uredbe št. 1612/68 podana tudi, če se delavec ne vrne v domovino zaradi zaposlitve ali iskanja zaposlitve?

95. Kot je v bistvu trdila Komisija, ima državljan države članice, ki je uveljavljal pravico do prostega gibanja delavcev iz člena 39 ES in člena 1 Uredbe št. 1612/68, da bi se zaposlil v drugi državi članici, na podlagi istih določb tudi pravico do vrnitve in prebivanja v prvi državi, čeprav tu ne namerava ali ni sposoben opravljati dela ali iskati zaposlitve.( )

96. Res je, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Singh državljanu države članice priznalo pravico, da se z zakoncem vrne v državo članico, katere državljan je ta, po prenehanju zaposlitve v drugi državi članici, in sicer na podlagi člena 52 Pogodbe EGS (postal člen 43 ES) ter ob upoštevanju dejstva, da se je ta državljan vrnil v svojo državo, da bi tam opravljal samostojno dejavnost.

97. Vendar to še ne pomeni, da je Sodišče s to sodbo obstoj pravice, ki izhaja iz prava Skupnosti, do vrnitve in prebivanja v državi članici, katere državljan je zadevna oseba, po prenehanju njene zaposlitve v drugi državi članici, pogojevalo s tem, da mora ta oseba po vrnitvi v prvo državo tu opravljati delo ali kot zaposlena ali kot samozaposlena oseba.

98. Komisija je v pisnih stališčih upravičeno opozorila, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko lastnost delavca – če je treba v okviru člena 39 ES in Uredbe št. 1612/68 šteti, da je delavec oseba, ki za določen čas v korist in pod vodstvom druge osebe opravlja delo v zameno za plačilo, ter če načeloma velja, da zadevna oseba po prenehanju delovnega razmerja izgubi lastnost delavca – povzroči določene učinke tudi po prenehanju delovnega razmerja.( ) Pravice, ki pripadajo delavcu Skupnosti in njegovim družinskim članom na podlagi Uredbe št. 1612/68, ter tudi status delavca migranta lahko v določenih okoliščinah obstajajo tudi po prenehanju delovnega razmerja.( )

99. Menim, da sodi med te tudi pravica delavca migranta do vrnitve in prebivanja v državi članici, katere državljan je, potem ko mu je delovno razmerje v državi članici gostiteljici prenehalo.

100. Nacionalno pravo na splošno priznava tako pravico, povezano s statusom državljana, tudi ob spoštovanju člena 3(2) Protokola št. 4 k EKČP, podpisanega v Strasbourgu 16. septembra 1963, v katerem je določeno, da „[n]ikomur ne sme biti odvzeta pravica do vstopa na ozemlje države, katere državljan je“.

101. Priznati je treba tudi, da izhaja ta pravica tudi iz prava Skupnosti, saj je njeno priznavanje nujno za doseganje polnega učinka določb, ki zagotavljajo pravico do prostega gibanja delavcev. Očitno je namreč, da bi državljan države članice težko sprejel odločitev, da zapusti državo izvora zaradi zaposlitve v drugi državi članici, če ne bi bil prepričan, da se bo kasneje lahko vrnil v državo članico, katere državljan je, kljub nameri v zvezi z zaposlitvijo ali iskanjem zaposlitve v tej državi.

102. Vrnitev delavca Skupnosti iz države članice gostiteljice v državo svojega izvora, čeprav se vanjo ne vrne, da bi tam poiskal zaposlitev ali opravljal delo, je torej položaj, ki nikakor ne spada izključno v okvir notranje ureditve in ki je urejen ter zavarovan s pravom Skupnosti, natančneje s členom 39 ES in členom 1 Uredbe št. 1612/68.

103. Posledično in enako kot sem razložil v zgoraj navedenih točkah od 76 do 90, menim, da je treba ob izpolnjenem pogoju sorodstvenega razmerja, zahtevanem v členu 10 te uredbe, šteti, da imajo tudi družinski člani delavca na podlagi navedenega člena in ne glede na to, ali se delavec ponovno zaposli ali išče zaposlitev v državi, katere državljan je, pravico do prebivanja na ozemlju te države, kadar se delavec, ki mu je prenehala zaposlitev v državi članici gostiteljici, vrne v to državo. Očitno je zlasti, da pravica delavca do vrnitve v državo izvora, ki izhaja iz prava Skupnosti, ne bi bila učinkovita, če bi ga od uresničevanja te odvračale ovire v zvezi s prebivanjem njegovih najožjih družinskih članov v tej državi.

104. Stališča, ki nasprotujejo mojemu pristopu ter sta jih zavzeli nizozemska in danska vlada v pisnih stališčih, in sicer da možnost, da ob vrnitvi v državo izvora ne bi bilo mogoče nadaljevati skupnega družinskega življenja, omogočenega v državi članici gostiteljici, ni dejavnik, ki bi lahko državljana Skupnosti odvrnila od odločitve, da se preseli v državo članico zaradi zaposlitve, niso utemeljena. Nizozemska vlada je v zvezi s tem poudarila dejstvo, da R. R. L. Einda od uveljavljanja te svoboščine in torej od selitve v Združeno kraljestvo ne bi mogla odvrniti možnost, da njegova hči ne bi mogla prebivati z njim ob njegovi vrnitvi v domovino, ker R. N. G. Eind v času njegove selitve ni imela pravice do prebivanja na Nizozemskem.

105. Menim, da lahko navedeni učinek, namreč odvrnitev od odločitve za selitev, utemeljimo s preprostim primerom državljana države članice, ki se na zaposlitveno ponudbo v drugi državi članici ne bi odzval, če bi s tem tvegal, da ob vrnitvi v državo izvora ne bi mogel nadaljevati skupnega življenja( ) z najtesnejšimi družinskimi člani, ki bi se morda začelo v državi članici gostiteljici – s sklenitvijo zakonske zveze, z rojstvom otrok ali, kot v obravnavani zadevi, z združitvijo družine.

106. Pomislimo na delavca Skupnosti, ki se je preselil v drugo državo članico, da bi se tam zaposlil, in ki je z državljanom tretje države z zakonitim prebivališčem na ozemlju navedene države sklenil zakonsko zvezo, v kateri se je rodil otrok, ki mu ne država izvora delavca ne država gostiteljica ne priznavata državljanstva. Ali bi lahko takemu delavcu res odrekli pravico, da se mu ob vrnitvi v domovino pridružita zakonec in otrok, državljana tretje države, ker v času njegove odločitve, da se bo preselil v državo gostiteljico, te sorodstvene vezi še niso obstajale in ga torej od te odločitve ni mogla odvrniti možnost, da mu kasneje ne bo priznana pravica do združitve družine v državi izvora.

b) Sklep v zvezi z uporabo člena 10 Uredbe št. 1612/68 v primeru, kakršen je zadevni

107. Menim torej, da je treba na vprašanje za predhodno odločanje iz točke III a odgovoriti, da ima državljan tretje države, družinski član državljana države članice, ki se v to državo vrne po prenehanju zaposlitve v drugi državi članici, na podlagi člena 10 Uredbe 1612/68 pravico do prebivanja skupaj s svojim sorodnikom v prvi državi ne glede na to, ali je slednji v tej državi zaposlen ali iskalec zaposlitve.

108. Ta pravica, kot je poudarila Komisija, pripada njenemu imetniku brez časovnih omejitev, razen tistih, ki izhajajo iz pogojev iz točk a in b navedenega člena 10. Ker gre v obravnavani zadevi za potomca delavca, mu ta pravica pripada do dopolnjenega 21. leta, po tej starosti pa dokler ga vzdržuje delavec.

c) Trajanje pravice do prebivanja, ki na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68 pripada družinskim članom iskalca zaposlitve

109. Če Sodišče ne bi sprejelo razlage, ki sem jo predlagal zgoraj v točki 107, vendar bi državljanu tretje države, družinskemu članu državljana države članice, ki se iz države članice gostiteljice vrne v domovino, da bi tu poiskal zaposlitev, priznalo vsaj pravico do prebivanja v prvi državi na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68, bi bilo treba za dopolnitev odgovora na vprašanje za predhodno odločanje iz točke III a opredeliti še obdobje, za katero bi bila ta pravica priznana.

110. Sodišče je ugotovilo, da je s členom 10 Uredbe št. 1612/68 ter členoma 1 in 4 Direktive 68/360/EGS „državam članicam naloženo, naj zakoncu in otrokom delavca priznajo pravico do prebivanja, enakovredno pravici, ki jo priznavajo delavcu“.( ) V členu 4(4) navedene direktive je določeno, da se družinskemu članu, ki ni državljan države članice, izda dokument o prebivanju, ki ima enak rok veljavnosti kot dokument, izdan delavcu, od katerega je družinski član odvisen. Iz tega izhaja, da imajo na podlagi prava Skupnosti družinski člani delavcev migrantov pravico do prebivanja, „katere doseg je enak dosegu pravice teh delavcev“.( )

111. Zato je treba preveriti, kakšne so časovne omejitve pravice do prebivanja, priznane zaradi iskanja zaposlitve v skladu s členom 39 ES in členom 1 Uredbe št. 1612/68.

112. Sodišče je ta vidik že obravnavalo. Že v sodbi Antonissen je ugotovilo, da „je koristen učinek člena 48 [Pogodbe EGS, postal člen 39 ES] zagotovljen, če je s pravom Skupnosti ali – če v njem ni ustreznih določb – z nacionalnimi predpisi države članice zadevnim osebam priznan razumni rok, ki jim omogoča, da se na ozemlju države članice seznanijo z zaposlitvenimi ponudbami, ki ustrezajo njihovim poklicnim in strokovnim usposobljenostim, ter da po potrebi izpeljejo postopke, potrebne za nastop delovnega mesta“.( )

113. Ker v pravu Skupnosti ni določbe, s katero bi bilo opredeljeno obdobje prebivanja državljanov Skupnosti, iskalcev zaposlitve, v določeni državi članici, imajo torej države članice pravico, da same določijo razumen rok za ta namen.( ) Sodišče je že navedlo, da šest mesecev načeloma zadostuje, vendar je ob tem pojasnilo, da „zadevne osebe, čeprav po preteku tega obdobja dokaže, da nadaljuje z iskanjem zaposlitve in da ima dejanske možnosti za zaposlitev, ni mogoče prisiliti, naj zapusti ozemlje države gostiteljice“.( ) .Zato bi bile nacionalne določbe, na podlagi katerih bi bili državljani Skupnosti, iskalci zaposlitve, samodejno dolžni zapustiti ozemlje zadevne države po preteku predpisanega roka, v nasprotju s pravom Skupnosti.( )

114. Obdobje uveljavljanja pravice državljana Skupnosti do prebivanja v državi članici zaradi iskanja zaposlitve na njenem ozemlju torej ustreza roku, ki ga – ker ustrezne določbe Skupnosti ni – predpišejo države članice ob spoštovanju zahtev, ki so v ta namen predvidene v pravu Skupnosti V skladu s temi pa mora biti določen razumen rok, ki se lahko podaljša, če državljan Skupnosti dokaže, da nadaljuje z iskanjem zaposlitve in da ima dejanske možnosti, da jo bo dobil.

115. Dokler ima ta državljan pravico do prebivanja v državi članici zaradi iskanja zaposlitve, lahko tudi njegovi družinski člani, ki sodijo v kategorije, predvidene v členu 10 Uredbe št. 1612/68, uveljavljajo pravico do prebivanja v navedeni državi na podlagi istega člena.

116. Iz predložitvene odločbe izhaja,( ) da so nizozemski predpisi popolnoma skladni z zahtevami, ki jih je opredelilo Sodišče, saj je v njih predvideno, da velja dokument o prebivanju, izdan tujcu, ki na Nizozemskem išče zaposlitev, šest mesecev (to obdobje torej ustreza roku, ki ga Sodišče načelno šteje za razumnega), in da se veljavnost lahko večkrat zapored podaljša za tri mesece, če tujec dokaže, da nadaljuje z iskanjem zaposlitve in da ima dejanske možnosti, da jo bo dobil.

d) Predlagani odgovor na vprašanje iz točke III a

117. Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanje iz točke III a odgovori:

Državljan tretje države, družinski član državljana države članice, ki se po opravljanju dela v odvisnem delovnem razmerju v drugi državi članici vrne v to državo, ima na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68 in ob izpolnjenem pogoju sorodstvenega razmerja pravico do prebivanja v prvi državi skupaj s svojim sorodnikom ne glede na to, ali je slednji v tej državi zaposlen ali iskalec zaposlitve. Ta pravica pripada njenemu imetniku brez časovnih omejitev, razen tistih, ki izhajajo iz pogojev iz točk a in b navedenega člena 10.

3. Vprašanja za predhodno odločanje iz točk III b in IV: pravica do vstopa in prebivanja družinskega člana na podlagi člena 18 ES in Direktive 90/364

118. Če bi Sodišče sprejelo predlagani odgovor na vprašanje za predhodno odločanje iz točke III a – iz katerega izhaja, da je treba v obravnavani zadevi R. N. G. Eind na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68 priznati pravico do prebivanja na Nizozemskem skupaj z očetom –, bi bila preučitev vprašanj iz točk III b in IV odveč. Zato bom le zaradi dopolnitve obravnaval nekatere njune glavne točke.

119. Glede člena 18 ES menim, da ta sam in ločeno od drugih določb ne more biti pravna podlaga, na kateri bi lahko utemeljili pravico R. N. G. Eind do prebivanja z očetom na Nizozemskem. Sodim namreč, da velja – vsaj glede pogojev za priznanje pravice do prebivanja v državi članici – stališče, izoblikovano v pravni stroki, v skladu s katerim „je paradoks evropskega državljanstva v zvezi s prostim gibanjem oseb v tem, da napoveduje marsikaj, ne da bi omogočalo kaj več od že obstoječega“.( )

120. Tudi če ne bi upoštevali dejstva, da R. N. G. Eind ni državljanka Unije, in če bi se omejili predvsem na položaj R. R. L. Einda, ki je državljan Unije, menim, da bi morali izključiti možnost priznanja njegove pravice do prebivanja na nizozemskem ozemlju le na podlagi člena 18(1) ES.

121. V členu 18(1) je sicer določeno, da ima „[v]sak državljan Unije […] pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic“, vendar „ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s [Pogodbo ES] in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev“. Iz tega po mojem mnenju jasno izhaja, da obravnavana pravica obstaja le, če so izpolnjeni navedeni „pogoji“, in da njen doseg določajo tudi navedene „omejitve“.

122. Videti je, da lahko tudi iz sodne prakse Sodišča razberemo, da to v bistvu izključuje je možnost, da bi lahko državljanu Unije priznali pravico do prebivanja na ozemlju katere koli države članice le na podlagi člena 18(1) ES.

123. V sodni praksi seveda lahko zasledimo trditve, ki so do določene mere dvoumne in lahko privedejo do zmešnjav, kakršna je na primer ugotovitev, da je „pravica do prebivanja na ozemlju držav članic, določena s členom 18(1) ES […], priznana neposredno vsakemu državljanu Unije na podlagi jasne in natančne določbe Pogodbe“ ter da se je posledično mogoče sklicevati na člen 18(1) ES že na podlagi „statusa državljana države članice in torej državljana Unije“.( ) V zvezi s tem se je v pravni stroki govorilo o priznanju, ki naj bi ga Sodišče izrazilo na podlagi v tem smislu oblikovanih predlogov generalnih pravobranilcev( ) glede neposredne učinkovitosti te določbe. V sodbi Baumbast in R je Sodišče poudarilo zlasti, da „lahko o uporabi omejitev in pogojev, predvidenih s členom 18(1) ES zaradi uveljavljanja pravice do prebivanja, presoja sodišče“, ter da zato „morebitne omejitve in pogoji v zvezi s to pravico ne preprečujejo priznanja osebnih pravic posameznikom na podlagi določb člena 18(1) ES, to je pravic, ki jih lahko ti uveljavljajo v sodnem postopku in so jih nacionalna sodišča dolžna varovati“.( )

124. Vendar iz sodne prakse Sodišča in celo iz tiste, navedene v zgornji točki, jasno izhaja, da pravica državljana Unije do gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, določena v členu 18(1) ES, ni brezpogojna, temveč je priznana le pod pogoji, predvidenimi s Pogodbo ES, in določbami, sprejetimi za njeno uveljavitev,( ) tako da „morajo državljani Unije predložiti dokaz, da izpolnjujejo pogoje, ki so jih glede tega predpisale upoštevne določbe Skupnosti“.( )

125. Menim, da bi bilo torej ustrezneje, če ne bi govorili o neposredni učinkovitosti člena 18(1) ES kot takega, temveč bi jo izpeljali kvečjemu iz povezave te določbe z vsemi drugimi določbami Pogodbe ES ali sekundarne zakonodaje, s katerimi so opredeljeni pogoji za obstoj zadevne pravice, ki torej na podlagi obstoječega prava Skupnosti ne more biti šteta za priznano le na podlagi evropskega državljanstva.

126. Kot je pojasnilo Sodišče v sodbi Komisija proti Belgiji( ) v zvezi s pravnim okvirom, upoštevnim pred uveljavitvijo Direktive 2004/38, ureja „[p]ogoje za izdajo dovoljenja za prebivanje glede delavcev […] Direktiva 68/360; glede samozaposlenih oseb Direktiva 73/148; glede študentov Direktiva 93/96; glede zaposlenih in samozaposlenih oseb, ki so prenehale opravljati poklicno dejavnost, Direktiva 90/365, in glede državljanov Skupnosti, ki niso upravičeni do pravice do prebivanja na podlagi drugih določb Skupnosti, Direktiva 90/364“.

127. Pri presoji v obravnavani zadevi je treba upoštevati – poleg zakonodaje v zvezi z zaposlenimi osebami, že obravnavane v okviru preučitve vprašanja za predhodno odločanje iz točke III a – določbe Direktive 90/364, na katere se nanaša vprašanje za predhodno odločanje iz točke III b.

128. Iz člena 1(1), prvi pododstavek, te direktive izhaja, da lahko države članice od državljanov druge države članice, ki želijo uveljaviti pravico do prebivanja na njihovem ozemlju, zahtevajo, da imajo sami in njihovi družinski člani zdravstveno zavarovanje, ki pokriva vsa tveganja v državi članici gostiteljici, in da imajo zadostna sredstva, ki zagotavljajo, da med prebivanjem ne obremenjujejo sistema socialne pomoči te države.( )

129. Glede na četrto uvodno izjavo navedene direktive, v skladu s katero upravičenci do pravice do prebivanja ne smejo nerazumno obremenjevati javnih financ države članice gostiteljice, izhajajo ti pogoji iz stališča, da se izvrševanje pravice do prebivanja državljanov Unije lahko podredi legitimnim interesom držav članic.( )

130. V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče upoštevalo člen 1 Direktive 90/364 kot mogočo pravno podlago za priznanje R. N. G. Eind, ki je v skladu s členom 1(2) navedene direktive „vzdrževani potomec“ imetnika pravice do prebivanja, pravice do prebivanja na Nizozemskem, izhajajoče iz tiste pravice, ki naj bi jo lahko imel njen oče na podlagi istega člena.

131. Da bi se torej lahko njegova hči sklicevala na te določbe, je treba dokazati, da ima R. R. L. Eind pravico do prebivanja na Nizozemskem ne le na podlagi nizozemskega prava in svojega državljanstva, temveč tudi na podlagi člena 1(1) navedene direktive.

132. V zvezi s tem ugotavljam predvsem, da Direktiva 90/364 najbrž ni bila sprejeta, da bi državljanom Skupnosti zagotovila pravice v odnosu do države članice, katere državljani so. Iz njene tretje uvodne izjave izhaja, da je njen cilj uskladiti „nacionaln[e] predpis[e] o pravici državljanov držav članic, da prebivajo v državi članici, ki ni njihova matična država“. Namenjena je torej predvsem spodbujanju mobilnosti državljanov Skupnosti, njihovi selitvi v države članice, ki niso njihova matična država. To je mogoče pojasniti z dejstvom, da je pravica do prebivanja v državi članici, katere državljan je zadevna oseba – kot sem že poudaril (glej zgoraj navedeno točko 100) –, splošno priznana v nacionalnih ureditvah, in sicer tudi ob upoštevanju obveznosti, ki izhajajo iz mednarodnega prava.

133. Glede na cilj, ki ga zasleduje ta direktiva, sprejeta na podlagi člena 235 ES – to je cilj, predviden v členu 3(c) Pogodbe, na katerega se zakonodajalec sklicuje v prvi uvodni izjavi Direktive, in sicer odpraviti ovire pri prostem gibanju oseb med državami članicami –, ter ob upoštevanju zahteve po spoštovanju splošnega načela enakosti, menim, da je mogoča široka razlaga določb te direktive v smislu, da se lahko uporabi tudi v zvezi z osebami – stanujočimi v drugi državi članici, ki ni njihova matična država, ali zato, ker so se na njenem ozemlju rodile, ali zato, ker so se vanjo preselile –, ki se želijo preseliti v državo članico, katere državljani so, vendar se v ta namen ne morejo sklicevati na nacionalno pravo ali na druge določbe prava Skupnosti.

134. V okviru take široke razlage je treba preveriti, ali R. R. L. Eind in posledično tudi njegova hči izpolnjujeta pogoje za uveljavljanje pravice do prebivanja na Nizozemskem na podlagi Direktive 90/364.

135. V tej direktivi je predvideno, da je pravica do prebivanja priznana državljanom držav članic in njihovim družinskim članom, če da imajo „zadostna sredstva, ki zagotavljajo, da v času prebivanja ne obremenjujejo sistema socialne pomoči države članice gostiteljice“. Ta okoliščina, ki je pogoj za priznanje obravnavane pravice do prebivanja, mora biti torej nujno podana pred uveljavljanjem te pravice. Zadevna oseba mora torej v času vloge za izdajo dovoljenja za prebivanje v državi članici gostiteljici dokazati, da se bo lahko preživljala brez finančne pomoči te države. Njeno prebivanje v državi gostiteljici v bistvu ne sme pretirano obremeniti javnih financ te države (glej četrto uvodno izjavo).

136. Sodišče je ugotovilo, da glede na besedilo te določbe „zadošča, da ‚imajo‘ državljani držav članic zadostna sredstva, ne da bi ta določba vsebovala najmanjšo zahtevo glede njihovega izvora“.( ) Zato lahko sklepamo, da je lahko tudi denarna socialna pomoč vir „zadostnih sredstev“ v smislu člena 1 Direktive 90/364.

137. Državljan Skupnosti, ki v določeni državi članici prejema denarno socialno pomoč, ki jo je pri selitvi mogoče „izvoziti“ v drugo državo članico, ker ni povezana s pogojem prebivališča, lahko v odnosu do druge države članice to pomoč uveljavlja za namene iz člena 1(1) zadevne direktive, to je za dokaz, da v državi članici gostiteljici za svoje preživljanje ne bo potreboval socialne podpore te države.

138. Temu državljanu bi bilo treba priznati enako možnost celo v odnosu do njegove države, ki mu nakazuje socialno pomoč in v katero se želi preseliti ali ponovno preseliti. Če namreč pravica do prejemanja te pomoči ni pogojena s prebivališčem državljana v tej državi, dejstvo, kje ima prebivališče, ne bi vplivalo na dodatno obremenitev sistema socialne pomoči zadevne države, saj bi morala ta v vsakem primeru nakazovati pomoč, čeprav njen državljan ne bi prebival na njenem ozemlju.

139. Menim torej, da so ključnega pomena pogoji za dodelitev denarne socialne pomoči. Sodišče ne razpolaga z dovolj natančnimi podatki glede pogojev za dodelitev socialne pomoči, ki jo nizozemski organ nakazuje R. R. L. Eind. V predložitveni odločbi je seveda pojasnjeno, da prejema R. R. L. Eind zadevno pomoč, odkar se je vrnil na Nizozemsko( ) in da „mu je pravica do socialne pomoči priznana na podlagi njegovega nizozemskega državljanstva“.( ) Ker pa predložitveno sodišče morda ni upoštevalo, da bi utegnili bili pogoji za dodelitev denarne socialne pomoči pomembni za odgovor na njegovo vprašanje, ni mogoče izključiti, da je bila ta R. R. L. Eindu dodeljena tudi glede na njegovo prebivališče na Nizozemskem.

140. Če bi se izkazalo, da je R. R. L. Eind upravičen do socialne pomoči, ki mu jo je dodelila Nizozemska, ne glede na njegovo prebivališče na Nizozemskem, bi se lahko tako on kot njegova hči sklicevala na prejemanje te pomoči pri uveljavljanju pravice do prebivanja v tej državi na podlagi Direktive 90/364. To pa, nasprotno, ne bi bilo mogoče, če je bila R. R. L. Eindu denarna socialna pomoč dodeljena, ker je nizozemski državljan z dejanskim prebivališčem na ozemlju te države.

141. Če bi torej Sodišče presodilo, da preučitev vprašanj za predhodno odločanje iz točk III b in IV ni odveč, bi bilo treba nanje odgovoriti:

III b) Za uporabo člena 1 Direktive Sveta z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja (90/364/EGS) načeloma ni izključeno, da se lahko v okviru preizkusa, ali je izpolnjen pogoj „zadostnih sredstev“v smislu tega člena, upošteva denarno socialno pomoč, ki jo nakazuje druga država članica. Če gre za socialno pomoč, ki jo svojemu državljanu nakazuje država, v odnosu do katere se na podlagi navedenega člena uveljavlja pravica do prebivanja, te pomoči v navedenem okviru ni mogoče upoštevati, če mora imeti upravičenec, ki mu je bila dodeljena, prebivališče na ozemlju te države.

IV. Na podlagi člena 18(1) ES državljanu Unije ni priznana pravica do vstopa in prebivanja na ozemlju držav članic ne glede na izpolnjevanje pogojev, predvidenih z drugimi določbami Pogodbe ES in določbami, sprejetimi za njeno uveljavitev. Okoliščina, da je državljan tretje države družinski član osebe, ki ima status državljana Unije, ne vpliva na odgovor, ki ga je treba dati na predhodna vprašanja za predhodno odločanje.

V – Predlog

142. Glede na zgoraj navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je predložilo Raad van State, odgovori:

I. a) Dejstvo, da je bil državljan tretje države v državi članici gostiteljici obravnavan kot družinski član delavca v smislu člena 10 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti in da mu je bilo zato na podlagi te določbe v tej državi izdano dovoljenje za prebivanje, države članice, katere državljan je delavec, ne zavezuje – čeprav veljavnost tega dovoljenja še ni potekla – k temu, da bi državljanu tretje države ob vrnitvi delavca v domovino priznala pravico do vstopa in prebivanja na svojem ozemlju.

I. b) Država članica, katere državljan je delavec, je dolžna preveriti, ali državljan tretje države, družinski član delavca, ob vrnitvi delavca v domovino razpolaga s pravico do vstopa in prebivanja na ozemlju te države na podlagi pravnega reda Skupnosti, preden preizkusi, ali mu lahko tako pravico prizna ali ne na podlagi nacionalnih predpisov zunaj področja uporabe prava Skupnosti.

II. Za odgovor na vprašanji iz točk I a in I b ni pomembna okoliščina, da navedeni državljan tretje države pred prebivanjem v državi članici gostiteljici ni imel pravice do prebivanja v državi članici, katere državljan je delavec, priznane na podlagi nacionalnega prava te države. Ta okoliščina državi članici, katere državljan je delavec, ne preprečuje, da ne bi državljanu tretje države izdala dovoljenja za prebivanje na podlagi pravnega reda Skupnosti.

III. a) Državljan tretje države, družinski član državljana države članice, ki se po opravljanju dela v odvisnem delovnem razmerju v drugi državi članici vrne v to državo, ima na podlagi člena 10 Uredbe št. 1612/68 in ob izpolnjenem pogoju sorodstvenega razmerja pravico do prebivanja v prvi državi skupaj s svojim sorodnikom ne glede na to, ali je slednji v tej državi zaposlen ali iskalec zaposlitve. Ta pravica pripada njenemu imetniku brez časovnih omejitev, razen tistih, ki izhajajo iz pogojev iz točk a in b navedenega člena 10.

III. b) Za uporabo člena 1 Direktive Sveta z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja (90/364/EGS) načeloma ni izključeno, da se lahko v okviru preizkusa, ali je izpolnjen pogoj „zadostnih sredstev“ v smislu tega člena, upošteva denarno socialno pomoč, ki jo nakazuje druga država članica. Če gre za socialno pomoč, ki jo državljanu nakazuje država, v odnosu do katere se na podlagi navedenega člena uveljavlja pravica do prebivanja, te pomoči v navedenem okviru ni mogoče upoštevati, če mora imeti upravičenec, ki mu je bila dodeljena, prebivališče na ozemlju te države.

IV. Na podlagi člena 18(1) ES državljanu Unije ni priznana pravica do vstopa in prebivanja na ozemlju držav članic ne glede na izpolnjevanje pogojev, predvidenih z drugimi določbami Pogodbe ES in določbami, sprejetimi za njeno uveljavitev. Okoliščina, da je državljan tretje države družinski član osebe, ki ima status državljana Unije, ne vpliva na odgovor, ki ga je treba dati na predhodna vprašanja za predhodno odločanje.