Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (peti senat) 
z dne 19. septembra 2018 * 
„Predhodno odločanje – Direktiva 2005 /29/ES – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do  
potrošnikov – Pogodba o hipotekarnem kreditu – Postopek izvršbe na podlagi hipoteke –  
Ponovna ocena vrednosti nepremičnine pred prodajo na dražbi – Veljavnost izvršilnega naslova –  
Člen 11 – Ustrezna in učinkovita sredstva proti nepoštenim poslovnim praksam –  
Prepoved nacionalnemu sodišču, da presoja obstoj nepoštenih poslovnih praks – Nemožnost prekinitve  
postopka izvršbe na podlagi hipoteke – Člena 2 in 10 – Kodeks dobrega ravnanja –  
Pravno nezavezujoča narava tega kodeksa“  
V zadevi C-109/17, 
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo 
Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostopenjsko sodišče št. 5 v Cartageni, Španija) 
z odločbo z dne 20. februarja 2017 , ki je na Sodišče prispela 3. marca 2017 , v postopku 
Bankia SA 
proti 
Juanu Carlosu Maríju Merinu,  
Juanu Pérezu Gavilánu,  
Maríi de la Concepción Marí Merino,  
SODIŠČE (peti senat), 
v sestavi J. L. da Cruz Vilaça, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), podpredsednik Sodišča, 
E. Levits in A. Borg Barthet, sodnika, ter M. Berger, sodnica,  
generalni pravobranilec: N. Wahl,  
sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,  
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. februarja 2018 ,  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:  
– za Bankia SA J. M. Rodríguez Cárcamo in A. M. Rodríguez Conde, abogados,  
– za špansko vlado M. J. García-Valdecasas Dorrego, agentka,  
* Jezik postopka: španščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2018 :735 1 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
– za Irsko A. Joyce, M. Browne in J. Quaney, agenti, skupaj z M. Gray, BL, 
– za Evropsko komisijo J. Rius, N. Ruiz García in A. Cleenewerck de Crayencour, agenti, 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. marca 2018 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 11 Direktive Evropskega parlamenta 
in Sveta 2005 /29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do 
potrošnikov na notranjem trgu ter o spremem bi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega 
parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002 /65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006 /2004 Evropskega 
parlamenta in Sveta (UL 2005 , L 149, str. 22). 
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Bankia SA ter Juanom Carlosom Maríjem 
Merinom, Juanom Pérezom Gavilánom in Marío de la Concepción Marí Merino v zvezi s postopkom 
izvršbe na podlagi hipoteke. 
Pravni okvir 
Pravo Unije 
Direktiva 93/13/EGS 
3 Člen 4(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških 
pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) določa: 
„Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost [nepoštenost] pogodbenega pogoja oceniti ob 
upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse 
okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge 
pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“ 
4 Člen 6(1) te direktive določa: 
„Države članice določijo, da nedovoljeni [nepošteni] pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom 
sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika 
in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez 
nedovoljenih pogojev.“ 
5 Člen 7(1) navedene direktive določa: 
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita 
sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih [nepoštenih] pogojev v pogodbah, ki jih 
s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“ 
ECLI:EU:C:2018 :735 2 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
Direktiva 2005 /29 
6 V uvodnih izjavah 9, 20 in 22 Direktive 2005 /29 je navedeno: 
„(9) Ta direktiva ne posega v individualne tožbe posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene 
poslovne prakse. Prav tako ne posega v pravila Skupnosti in nacionalna pravila o pogodbenem 
pravu […] 
[…] 
(20) Primerno je opredeliti vlogo kodeksov ravnanja, ki trgovcem omogočajo, da dejansko uporabljajo 
načela te direktive na posameznih gospodarskih področjih. V sektorjih, za katere veljajo posebne 
obvezne zahteve, ki urejajo ravnanje trgovcev, je primerno, da iz teh obveznih zahtev izhajajo tudi 
dokazi o izpolnjevanju zahtev poklicne skrbnosti za ta sektor. Nadzor, ki ga na nacionalni ravni 
ali na ravni Skupnosti izvajajo tvorci kodeksov z namenom odstraniti nepoštene poslovne prakse, 
lahko omogoči, da se ni treba zateči k upravnim ali sodnim postopkom in ga je zato treba 
spodbujati. S sestavo kodeksov ravnanja bi se lahko seznanilo organizacije potrošnikov in se jih 
pritegnilo k sodelovanju, z namenom doseči visoko raven varstva potrošnikov. 
[…] 
(22) Države članice morajo določiti kazni za kršitve določb te direktive in zagotoviti, da se te kazni 
izvršujejo. Te kazni morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne.“ 
7 Člen 2 te direktive določa: 
„V tej direktivi: 
[…] 
(d) ‚poslovne prakse podjetji v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju: tudi ‚poslovne prakse‘) 
pomenijo vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlag[o] ali tržne komunikacije, vključno 
z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo, prodajo ali 
dobavo izdelka potrošnikom; 
[…] 
(f) ‚kodeks ravnanja‘ pomeni sporazum ali zbirko pravil, ki jih ne določa zakon ali drug predpis države 
članice in ki določa ravnanje trgovcev, ki se zavežejo, da bodo upoštevali kodeks v zvezi z eno ali 
več poslovnimi praksami ali poslovnimi sektorji; 
[…]“ 
8 Člen 3(2) navedene direktive določa: 
„Ta direktiva ne posega v pogodbeno pravo in zlasti ne posega v predpise o veljavnosti, sklenitvi ali 
učinkih pogodb.“ 
9 Člen 5(1) in (2) te direktive določa: 
„1. Nepoštene poslovne prakse so prepovedane. 
ECLI:EU:C:2018 :735 3 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
2. Poslovna praksa je nepoštena, če: 
(a) nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti  
in  
(b) v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekono msko obnašanje povprečnega 
potrošnika, ki ga izdelek doseže ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če 
je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.“ 
10 Člen 10 Direktive 2005 /29 določa: 
„Ta direktiva ne izključuje nadzora nad nepoštenimi poslovnimi praksami s strani tvorcev kodeksov, 
niti ne izključuje možnosti, da se osebe ali organizacije iz člena 11 obrnejo na taka telesa, česo 
postopki pred njimi na voljo poleg sodnih ali upravnih postopkov iz navedenega člena. 
Obrnitev na taka nadzorna telesa se nikakor ne šteje za odpoved pravici sprožiti sodne ali upravne 
postopke, kakor so predvideni v členu 11 te direktive.“ 
11 Člen 11 te direktive določa: 
„1. Države članice zagotovijo, da so v interesu potrošnikov z namenom uveljavitve skladnosti 
z določbami te direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim 
praksam. 
Taka sredstva vključujejo predpise, po katerih osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu 
upravičen interes za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, vključno s konkurenti, lahko: 
(a) sprožijo sodni postopek proti takim nepoštenim poslovnim praksam;  
in/ali  
(b) prijavijo take nepoštene poslovne prakse upravnemu organu, ki odloča o pritožbah ali sproži 
ustrezne sodne postopke. 
Odločitev za eno od teh možnosti in odločitev o tem, ali sodiščem oz. upravnim organom dopustiti, da 
zahtevajo predhodno zatekanje k drugim predvidenim načinom obravnavanja pritožb, vključno s tistimi 
iz člena 10, je prepuščena državam članicam. Te možnosti so na razpolago ne glede na to, ali so 
prizadeti potrošniki na ozemlju države članice, v kateri se nahaja trgovec, ali v drugi državi članici. 
Državam članicam je prepuščena odločitev: 
(a) ali je te postopke mogoče sprožiti ločeno ali skupaj proti več trgovcem iz istega gospodarskega 
sektorja; 
in 
(b) ali je te postopke mogoče sprožiti proti tvorcem kodeksov ravnanja, v kolikor zadevni kodeks 
spodbuja nespoštovanje pravnih zahtev. 
ECLI:EU:C:2018 :735 4 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
2. V skladu s predpisi iz odstavka 1 države članice prenesejo na sodišča ali upravne organe pooblastila, 
ki jim v primerih, kjer ocenijo take ukrepe za potrebne, ob upoštevanju vseh interesov in zlasti javnega 
interesa omogočajo: 
(a) odreditev prenehanja ali uvedbo ustreznih sodnih postopkov za odreditev prenehanja nepoštenih 
poslovnih praks; 
ali 
(b) če se nepoštene poslovne prakse še ne izvajajo, vendar so tik pred izvedbo, odreditev prepovedi 
prakse ali uvedbo ustreznih sodnih postopkov, s katerimi se odredi prepoved take prakse, 
tudi če ni dokazov o dejanski izgubi ali škodi ali o naklepu ali malomarnosti trgovca. 
[…]“ 
12 Člen 13 navedene direktive določa: 
„Države članice določijo kazni za kršitve nacionalnih predpisov, sprejetih za uporabo te direktive, in 
sprejmejo vse ukrepe, potrebne za zagotovitev, da se izvršujejo. Te kazni morajo biti učinkovite, 
sorazmerne in odvračilne.“ 
Špansko pravo 
Zakonik o civilnem postopku 
13 Člen 695 Ley de Enjuiciamiento Civil (zakonik o civilnem postopku) v odstavku 1 določa: 
„Dolžnik lahko v postopku, ki je določen v tem poglavju, vloži ugovor zoper izvršbo samo iz teh 
razlogov: 
1. če preneha zavarovanje ali zavarovana terjatev […], 
2. če gre za napako pri določitvi dolgovanega zneska, kadar je zavarovana terjatev enaka saldu ob 
zaprtju računa med upnikom v postopku izvršbe in dolžnikom v postopku izvršbe […], 
3. če so v primeru izvršbe na premičninah, ki so zavarovane s hipoteko ali ki so predmet neposestne 
zastavne pravice, te premičnine predmet druge zastavne pravice, hipoteke na premičnini ali 
nepremičnini ali zavarovanja, vpisanih pred zastavitvijo, ki je predmet postopka […], 
4. če pogodbeni pogoj, ki predstavlja temelj izvršbe ali s katerim je bilo mogoče določiti dolgovani 
znesek, ni pošten.“ 
14 Člen 698(1) zakonika o civilnem postopku določa: 
„O vsakem ugovoru, ki ga lahko vloži dolžnik, tretji, ki je imetnik stvari, ali drug udeleženec in ki ni 
zajet s predhodnimi členi, vključno z ugovori ničnosti pravnega naslova, zapadlosti, določenosti, 
prenehanja terjatve ali višine terjatve, se odloči v ustreznem postopku, vendar se sodni izvršilni 
postopek, določen v tem poglavju, zaradi tega ne prekine ali ovira.“ 
ECLI:EU:C:2018 :735 5 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
Kraljeva uredba-zakon 6/2012 
15 Člen 1 Real Decreto-ley 6/2012 de medida s urgentes de protección de deudores hipotecarios sin 
recursos (kraljeva uredba-zakon 6/2012 o nujnih ukrepih za varstvo hipotekarnih dolžnikov brez 
sredstev) z dne 9. marca 2012 določa, da je njen cilj določiti ukrepe, s katerimi bo mogoče spodbuditi 
prestrukturiranje hipotekarnega dolga dolžnikov, ki se med odplačevanjem dolga znajdejo v izredno 
težkih razmerah, in mehanizme za večjo prožnost postopkov izvršbe na podlagi hipoteke. 
16 Člen 5 te kraljeve uredbe-zakona določa: 
„1. Pristop kreditnih ustanov ali katerega koli drugega subjekta, ki poklicno opravlja dejavnost dajanja 
posojil ali hipotekarnih kreditov, h kodeksu dobrih praks, ki je vključen v to prilogo, je prostovoljen. 
[…] 
4. Določbe kodeksa dobrih praks zavezujejo vse kreditne ustanove, ki so pristopile k njemu, čeje 
dolžnik dokazal, da je pod pragom za izključitev. […] 
[…] 
9. Ustanove, ki so pristopile h kodeksu dobrih praks, svoje stranke ustrezno obvestijo o možnosti 
sklicevanja na določbe kodeksa. […]“ 
17 Člen 6 te kraljeve uredbe-zakona določa: 
„1. To, ali ustanove, ki so pristopile h kodeksu dobrih praks, ta kodeks spoštujejo, nadzoruje v ta 
namen ustanovljena nadzorna komisija. 
[…] 
4. Nadzorna komisija prejema in preučuje informacije, ki ji jih posreduje španska centralna banka 
v skladu z odstavkoma 5 in 6, ter vsakih šest mesecev objavlja poročilo o ravni spoštovanja kodeksa 
dobrih praks. 
[…] 
6. Pritožbe zaradi nespoštovanja kodeksa dobrih praks s strani kreditnih ustanov se vložijo pri španski 
centralni banki. Te pritožbe se obravnavajo enako kot druge pritožbe, za katere je pristojna španska 
centralna banka.“ 
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje 
18 J. C. Marí Merino, J. P. Gavilán in M. C. Marí Merino so 30. januarja 2006 z družbo Bankia sklenili 
s hipoteko zavarovano pogodbo o kreditu za glavnico 166.000 EUR z dobo odplačevanja 25 let. V tej 
pogodbi je bila „izhodiščna vrednost“ s hipoteko zavarovane nepremičnine, torej izklicna cena 
v primeru, da bi bila ta prodana na dražbi v skladu s španskim pravom, določena na 195.900 EUR. 
19 Glede navedene pogodbe je bila po prvi prenovitvi z dne 29. januarja 2009 sklenjena še druga 
prenovitev v obliki notarskega zapisa z dne 18. oktobra 2013 . V okviru te druge prenovitve je bila 
izhodiščna vrednost zadevne nepremičnine znižana na 57.689 EUR, obdobje za vračilo glavnice, od 
katere je ostalo še 102.750 EUR, pa je bilo podaljšano na 40 let. Poleg tega je bila odobrena 
izvensodna prodaja nepremičnine, v pogodbi pa je od takrat dalje določeno, da je ta nepremičnina 
običajno prebivališče J. C. Maríja Merine, J. P. Gavilána in M. C. Marí Merino. 
ECLI:EU:C:2018 :735 6 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
20 Tako prenovljena pogodba o kreditu, zavarovanem s hipoteko, je pomenila izvršilni naslov, zato je 
družba Bankia začela postopek izvršbe na podlagi hipoteke. J. C. Marí Merino, J. P. Gavilán in 
M. C. Marí Merino so 8. marca 2016 vložili ugovor zoper ta postopek, ker naj bi ta pogodba vsebovala 
nepoštene pogoje. Prvič, izhodiščna vrednost naj bi bila znižana v njihovo škodo, s podaljšanjem 
ročnosti pa naj bi se kreditojemalce zgolj želelo spodbuditi k sprejetju prenovitve navedene pogodbe. 
Družba Bankia naj bi tako ravnala v nasprotju s poklicno skrbnostjo, ker je izkoristila 
prestrukturiranje dolga za spremem bo ocene vrednosti zadevne nepremičnine. Drugič, v skladu 
s kodeksom dobrih bančnih praks naj bi bili pogoji, na podlagi katerih bi se kreditojemalci lahko 
izognili izvršbi in se osvobodili dolga tako, da bi izročili nepremično namesto plačila, hkrati pa ostali 
v njej kot najemniki, izpolnjeni, zato naj bi družba Bankia, ker je ta kodeks zavezujoč, morala sprejeti 
izročitev namesto plačila, ki so jo predlagale tožene stranke iz postopka v glavni stvari. 
21 Predložitveno sodišče se sprašuje, ali ravnanja družbe Bankia pomenijo nepoštene poslovne prakse 
v smislu Direktive 2005 /29. 
22 Navedeno sodišče glede tega pojasnjuje, da je na podlagi nacionalnega prava ugovor zoper izvršbo na 
podlagi hipoteke lahko utemeljen samo na katerem od razlogov, ki so izčrpno določeni v členu 695 
zakonika o civilnem postopku. Obstoj nepoštenega pogoja v pogodbi, ki je izvršilni naslov, sicer je tak 
razlog, vendar naj to ne bi držalo za obstoj nepoštenih poslovnih praks, glede katerih je možen samo 
nadzor z vložitvijo neposredne tožbe. Z vložitvijo te tožbe pa se postopek izvršbe na podlagi hipoteke 
ne bi prekinil, saj sodišče, ki odloča o vsebini, v skladu s členom 698 zakonika o civilnem postopku 
nima pristojnosti za prekinitev tega postopka. 
23 Predložitveno sodišče v tem okviru meni, da če bi mu bilo na podlagi prava Unije dovoljeno, da 
v postopku izvršbe na podlagi hipoteke opravi nadzor glede nepoštenega ravnanja trgovca, kot mu to 
omogoča Direktiva 93/13 glede nepoštenih pogojev, bi lahko presojalo o veljavnosti prenovitve pogodbe 
o kreditu, zavarovanem s hipoteko, z dne 18. oktobra 2013 . Poleg tega bi tožene stranke iz postopka 
v glavni stvari, če bi bil kodeks dobrih bančnih praks za kreditne ustanove, ki so k njemu pristopile, 
zavezujoč, dejansko lahko zahtevale, naj se sprejme izročitev namesto plačila, s čimer bi se izvršba na 
podlagi hipoteke končala, prenehala pa bi tudi njihova osebna odgovornost. 
24 V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (prvostopenjsko sodišče št. 5 
v Cartageni, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 
„1. Ali je treba Direktivo 2005 /29 razlagati tako, da je zaradi oteževanja ali onemogočanja sodnega 
nadzora pri pogodbah in aktih, ki bi lahko vključevali nepoštene poslovne prakse, nacionalna 
zakono daja, kot so v Španiji veljavni predpisi o izvršbah na podlagi hipoteke – člen 695 in naslednji 
v povezavi s členom 552(1) zakonika o civilnem postopku – v katerih ni predviden nadzor, niti po 
uradni dolžnosti niti na zahtevo stranke, nepoštenih poslovnih praks, v nasprotju s členom 11 te 
direktive? 
2. Ali je treba Direktivo 2005 /29 razlagati tako, da je nacionalna zakono daja, kot so španski predpisi, 
ki ne zagotavljajo dejanskega spoštovanja kodeksa ravnanja, če se upnik v izvršbi odloči, da ga ne 
uporabi, in sicer člena 5 in 6 [kraljeve uredbe-zakona 6/2012 ] v povezavi z njenim členom 15, 
v nasprotju s členom 11 te direktive? 
3. Ali je treba člen 11 Direktive 2005 /29 razlagati tako, da nasprotuje španski nacionalni zakono daji, ki 
potrošniku ne omogoča, da bi med postopkom izvršbe na podlagi hipoteke pozval k spoštovanju 
kodeksa ravnanja, natančneje v zvezi z izročitvijo nepremičnine namesto plačila in prenehanjem 
dolga – odstavek 3 priloge h [kraljevi uredbi-zakonu 6/2012 ]?“ 
ECLI:EU:C:2018 :735 7 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
Vprašanja za predhodno odločanje 
Prvo vprašanje 
25 Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 11 Direktive 2005 /29 
razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, s katero je 
sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, prepovedano, da po uradni dolžnosti ali na 
predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih 
praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme 
začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke. 
26 Najprej je treba navesti, da po mnenju družbe Bankia znižanja ocene vrednosti nepremičnine pod 
hipoteko, ki je bilo opravljeno v zadevi v glavni stvari, ni mogoče šteti za „poslovno prakso“ v smislu 
člena 2(d) Direktive 2005 /29, ker naj ne bi bilo „neposredno povezano“ s promocijo, prodajo ali 
dobavo blaga ali storitve potrošniku. To znižanje naj nikakor ne bi bilo „nepošteno“ v smislu 
člena 5(2) te direktive. V teh okoliščinah naj se Direktiva 2005 /29 ne bi uporabljala za obravnavano 
zadevo, zato naj na prvo vprašanje ne bi bilo treba odgovoriti. 
27 Glede tega zadošča ugotovitev, da bi predložitveno sodišče moralo preveriti, ali se navedena direktiva 
uporablja za dejansko stanje iz zadeve v glavni stvari, le če bi lahko opravilo nadzor nad veljavnostjo 
izvršilnega naslova glede na Direktivo 2005 /29 oziroma če bi to moralo storiti, kar je odvisno prav od 
odgovora na prvo vprašanje, ki ga je postavilo navedeno sodišče. 
28 Zato je na prvo vprašanje za predhodno odločanje treba odgovoriti. 
29 Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso cilj Direktive 2005 /29 zagotoviti 
visoko raven varstva potrošnikov s popolno harmonizacijo pravil o nepoštenih poslovnih praksah (glej 
v tem smislu sodbo z dne 16. aprila 2015 , UPC Magyarország, C-388/13, EU:C:2015 :225, točka 32 in 
navedena sodna praksa). 
30 Ravno za zagotovitev te visoke ravni varstva potrošnikov ta direktiva določa splošno prepoved 
nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo ekono msko obnašanje potrošnikov (glej v tem smislu sodbo 
z dne 19. decembra 2013 , Trento Sviluppo in Centrale Adriatica, C-281/12, EU:C:2013 :859, točki 31 
in 32). 
31 Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da navedena direktiva v členu 5(1) določa zgolj, da so 
nepoštene poslovne prakse „prepovedane“, in da torej državam članicam pušča polje proste presoje 
glede izbire nacionalnih ukrepov za boj proti tem praksam v skladu s členoma 11 in 13 te direktive, če 
so ti ukrepi ustrezni in učinkoviti ter če so tako določene kazni učinkovite, sorazmerne in odvračilne 
(glej v tem smislu sodbo z dne 16. aprila 2015 , UPC Magyarország, C-388/13, EU:C:2015 :225, točki 56 
in 57 ter navedena sodna praksa). 
32 Poleg tega v skladu z uvodno izjavo 9 Direktive 2005 /29 ta direktiva ne posega v individualne tožbe 
posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene poslovne prakse, niti v pravila Unije in nacionalna pravila 
o pogodbenem pravu, vključno s, kot izrecno izhaja iz člena 3(2) te direktive, predpisi o veljavnosti, 
sklenitvi ali učinkih pogodb. 
33 Zato pogodbe, ki pomeni izvršilni naslov, ni mogoče razglasiti za neveljavno zgolj zato, ker vsebuje 
pogoje, ki so v nasprotju s splošno prepovedjo nepoštenih poslovnih praks, določeno v členu 5(1) 
navedene direktive. 
ECLI:EU:C:2018 :735 8 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
34 Na podlagi tega je mogoče ugotoviti, da se za zagotovitev polnega učinka Direktive 2005 /29 ne zahteva, 
da države članice dovolijo sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, da bodisi po uradni 
dolžnosti bodisi na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja 
nepoštenih poslovnih praks. 
35 V tem okviru se predložitveno sodišče, ki se sklicuje zlasti na sodbo z dne 14. marca 2013 , Aziz 
(C-415/11, EU:C:2013 :164), sprašuje tudi, ali člen 11 te direktive, ki zlasti zahteva, da so nacionalni 
ukrepi za boj proti nepoštenim poslovnim praksam ustrezni in učinkoviti, nasprotuje nacionalni 
ureditvi, kot sta člena 695 in 698 zakonika o civilnem postopku, v skladu s katero potrošnik ne samo 
ne more ugovarjati postopku izvršbe na podlagi hipoteke s sklicevanjem na obstoj nepoštenih 
poslovnih praks, ki so podlaga izvršilnega naslova, saj sodišče, ki vodi izvršbo, ni pristojno opraviti tega 
nadzora, ampak mora v ta namen tudi vložiti tožbo glede glavnega zahtevka pri drugem sodišču, ki ne 
more prekiniti navedenega postopka izvršbe na podlagi hipoteke. 
36 Vendar v nasprotju s tem, kar trdi zlasti Evropska komisija, ugotovitve, ki jo je Sodišče podalo 
v navedeni sodbi, izdani v okviru Direktive 93/13, ni mogoče razširiti na Direktivo 2005 /29, ker ti 
direktivi, čeprav je cilj obeh zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov, ta cilj uresničujeta na 
drugačen način. 
37 V členu 6(1) Direktive 93/13 je namreč izrecno določeno, da nepošteni pogoji za potrošnika niso 
zavezujoči. 
38 Ker je namen te prisilne določbe, da se formalno ravnotežje, ki je v pogodbi določeno med pravicami in 
obveznostmi sopogodbenikov, nadomesti z dejanskim ravnotežjem, s katerim se lahko znova vzpostavi 
enakopravnost med njima, mora nacionalno sodišče celo po uradni dolžnosti presoditi nepoštenost 
pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, ter s tem odpraviti neravnotežje, 
ki obstaja med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 
2012 , Banco Español de Crédito, C-618/10, EU:C:2012 :349, točki 40 in 42 ter navedena sodna praksa). 
39 Sodiščeje vtočki 59 sodbe z dne 14. marca 2013 , Aziz (C-415/11, EU:C:2013 :164), ob upoštevanju te 
sodne prakse ugotovilo, da bi procesna ureditev, kakršna v bistvu izhaja iz členov 695 in 698 zakonika 
o civilnem postopku, če bi bilo z njo sodišču, ki odloča o vsebini in pri katerem je potrošnik vložil 
zahtevek, s katerim je zatrjeval, da je pogodbeni pogoj, ki je pomenil podlago za izvršilni naslov, 
nepošten glede na Direktivo 93/13, onemogočeno, da sprejme začasne ukrepe, s katerimi bi lahko 
prekinilo ali ustavilo postopek izvršbe na podlagi hipoteke, kadar bi bilo sprejetje teh ukrepov nujno 
za zagotovitev polnega učinka njegove končne odločbe, lahko posegala v učinkovitost varstva, ki se želi 
zagotoviti s to direktivo. 
40 V zvezi z Direktivo 2005 /29 je drugače. 
41 Kot je bilo navedeno v točkah 32 in 33 te sodbe, so namreč s to direktivo nepoštene poslovne prakse 
zgolj prepovedane. 
42 Poleg tega, prvič, člen 11 Direktive 2005 /29 od držav zahteva zgolj to, da zagotovijo, da so na voljo 
ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, pri čemer so ta sredstva 
lahko sodni postopek proti takim praksam ali upravna pritožba z možnostjo sodnega nadzora, cilj 
obeh pa je prenehanje teh praks. Drugič, na podlagi člena 13 te direktive morajo države članice 
določiti ustrezen sistem kazni za trgovce, ki uporabljajo nepoštene poslovne prakse. 
43 Zato zgolj na podlagi določb navedene direktive pogodbenega pogoja ni mogoče razglasiti za 
neveljavnega, čeprav je bil med pogodbenima strankama dogovorjen na podlagi nepoštene poslovne 
prakse. 
ECLI:EU:C:2018 :735 9 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
44 V teh okoliščinah se z Direktivo 2005 /29 ne zahteva, naj sodišče, pri katerem je vložena tožba, ki se 
nanaša na obstoj teh praks, sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi 
hipoteke, da bi bil zagotovljen polni učinek njegove končne odločbe. Ta odločba namreč na podlagi 
zgolj te direktive ne bi mogla nikakor vplivati na veljavnost zadevne pogodbe in, a fortiori,na 
veljavnost izvršilnega naslova. 
45 Iz istega razloga to, da nacionalna ureditev, v kateri ni določena možnost prekinitve postopka izvršbe 
na podlagi hipoteke, tako da je v vseh primerih, v katerih je izvršba na nepremičnini pod hipoteko 
opravljena, preden sodišče, ki odloča o vsebini, sprejme odločbo, s katero sta razglašena nepoštenost 
pogodbenega pogoja, ki je podlaga za hipoteko, in torej ničnost izvršilnega postopka, s to odločbo 
potrošniku mogoče zagotoviti zgolj naknadno varstvo povsem odškodninske narave, ne izpolnjuje 
zahtev iz člena 7(1) Direktive 93/13 (sodba z dne 14. marca 2013 , Aziz, C-415/11, EU:C:2013 :164, 
točka 60), še ne pomeni, da enako velja tudi za zahteve iz člena 11 Direktive 2005 /29. 
46 Ker namreč ta direktiva, kot je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe, ne posega v individualne tožbe 
posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene poslovne prakse, ter v pravila Unije in nacionalna pravila 
o pogodbenem pravu, je odškodninsko varstvo mogoče šteti za eno od ustreznih in učinkovitih sredstev 
za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, ki se zahtevajo z navedeno določbo. 
47 Zato ureditev, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, ne more posečivučinkovitost varstva, ki se želi 
zagotoviti z Direktivo 2005 /29. 
48 Po tem pojasnilu je treba še poudariti, da bo sodišče, ki bo vodilo postopek izvršbe na podlagi hipoteke, 
ob tem, ko bo bodisi po uradni dolžnosti bodisi na predlog strank – kar bi se verjetno lahko zgodilo 
v obravnavani zadevi – opravilo nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova glede na Direktivo 93/13, 
v okviru tega nadzora lahko presojalo nepoštenost poslovne prakse, ki je podlaga za ta izvršilni naslov. 
49 Zgolj ugotovitev, da je neka poslovna praksa nepoštena, sicer ne more samodejno pomeniti dokaza za 
to, da je nek pogodbeni pogoj nepošten, vseeno pa je eden od elementov, na katerih lahko pristojno 
sodišče opre svojo presojo glede nepoštenosti pogojev dane pogodbe, pri kateri je v skladu 
s členom 4(1) Direktive 93/13 treba upoštevati vse okoliščine obravnavane zadeve (glej v tem smislu 
sodbo z dne 15. marca 2012 , Pereničová in Perenič, C-453/10, EU:C:2012 :144, točki 43 in 44). 
50 Ugotovitev, da je neka poslovna praksa nepoštena, seveda nima neposrednega vpliva na vprašanje, ali je 
pogodba veljavna glede na člen 6(1) Direktive 93/13 (sodba z dne 15. marca 2012 , Pereničová in 
Perenič, C-453/10, EU:C:2012 :144, točka 46). 
51 Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11 Direktive 2005 /29 
razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, s katero je 
sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, prepovedano, da po uradni dolžnosti ali na 
predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih 
praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme 
začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke. 
Drugo in tretje vprašanje 
52 Predložitveno sodišče želi z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu 
izvedeti, ali je treba člen 11 Direktive 2005 /29 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, 
v kateri kodeksom ravnanja, kakršni so tisti iz člena 10 te direktive, ni priznana pravno zavezujoča 
narava. 
ECLI:EU:C:2018 :735 10 
SODBA Z DNE 19. 9. 2018 – ZADEVA C-109/17  
BANKIA  
53 Družba Bankia in španska vlada menita, da na ti vprašanji ni treba odgovoriti, ker kodeks dobrih 
bančnih praks, na katerega se nanaša zadeva v glavni stvari, nikakor ni kodeks ravnanja v smislu 
člena 10 Direktive 2005 /29. 
54 V zvezi s tem je treba navesti, da Sodišče ni pristojno za ugotavljanje, ali navedeni kodeks dobrih 
bančnih praks spada pod opredelitev kodeksa ravnanja iz člena 2(f) te direktive. 
55 Ker dvomi, ki so izraženi v zvezi s tem, poleg tega ne morejo izpodbiti domneve, da je vsako vprašanje 
za predhodno odločanje upoštevno (sodba z dne 20. septembra 2017 , Andriciuc in drugi, C-186/16, 
EU:C:2017 :703, točka 20), je treba na ti vprašanji odgovoriti. 
56 Zato je treba opozoriti, da je v navedenem členu 2(f) „kodeks ravnanja“ opredeljen kot „sporazum ali 
zbirk[a] pravil, ki jih ne določa zakon ali drug predpis države članice in ki določa ravnanje trgovcev“. 
57 Kot pa je razvidno iz uvodne izjave 20 Direktive 2005 /29, ta direktiva navedenim kodeksom pripisuje 
vlogo, da se trgovcem omogoči, da dejansko uporabljajo načela te direktive na posameznih 
gospodarskih področjih, da se spoštujejo zahteve na področju pokline skrbnosti in da se je mogoče 
izogniti uporabi upravnih ali sodnih postopkov. 
58 Člen 6(2)(b) Direktive 2005 /29 sicer res določa, da to, da trgovec ne spoštuje kodeksa ravnanja, lahko 
pomeni nepošteno poslovno prakso. Vendar s to direktivo državam članicam ni naloženo, naj določijo 
neposredne posledice zoper trgovce zgolj zato, ker niso ravnali v skladu s kodeksom ravnanja, potem 
ko so k njemu pristopili. 
59 V teh okoliščinah je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11 Direktive 2005 /29 
razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v kateri kodeksom ravnanja, kakršni so tisti iz 
člena 10 te direktive, ni priznana pravno zavezujoča narava. 
Stroški 
60 Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim 
sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, 
se ne povrnejo. 
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo: 
1. Člen 1 1 Direktive E v ropskega parlamenta in Sveta 2 0 0 5 / 2 9 / E S z dne 1 1. maja 2 0 0 5 
o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter 
o spremembi Direktive Sveta 8 4 / 4 5 0 / E GS, direktiv E v ropskega parlamenta in Sveta 9 7 / 7 / E S, 
9 8 / 2 7 / E S in 2 0 0 2 / 6 5 / E S ter Uredbe (ES) št. 2 0 0 6 / 2 0 0 4  E v ropskega parlamenta in Sveta je 
treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni 
stvari, s katero je sodišču, ki vodi postopek iz v ršbe na podlagi hipoteke , prepovedano, da po 
uradni dolžnosti ali na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo iz v ršilnega naslova 
z vidika obstoja nepoštenih poslovnih praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje 
o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka 
iz v ršbe na podlagi hipoteke . 
2. Člen 1 1 Direktive 2 0 0 5 / 2 9 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, 
v kateri kodeksom ravnanja, kakršni so tisti iz člena 1 0 te direktive, ni priznana pravno 
zavezujoča narava. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2018 :735 11