ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Postopek – Rok za tožbo – Tožba, vložena preko telefaksa – Rok za vložitev podpisanega originala – Začetek teka – Datum prejema telefaksa in ne datum izteka roka za tožbo

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 43(6) in 102(2); Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(5))

2. Postopek – Rok za tožbo – Prekluzija – Višja sila – Pojem – Meje – Posamičen primer

(Statut Sodišča, člen 45)

Summary

1. Iz besedila člena 43(6) Poslovnika Sodišča prve stopnje izhaja, da se dan, ko sodno tajništvo Sodišča prve stopnje po telefaksu prejme prepis podpisanega izvirnika vloge, šteje za datum vložitve vloge le, če sodno tajništvo podpisan izvirnik vloge prejme najpozneje deset dni po prejemu telefaksa.

Zaradi tega pri tožbi zoper odločbo odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) omenjeni desetdnevni rok začne teči od dneva prejema telefaksa in ne od poteka roka dveh mesecev in desetih dni, ki izhaja iz določb člena 63(5) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti v zvezi z določbami člena 102(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje. Kadar je med drugim telefaks prejet več kot deset dni pred potekom roka, določenega za vložitev tožbe pred Sodiščem prve stopnje, določbe člena 43(6) Poslovnika Sodišča prve stopnje ne učinkujejo tako, da se ta rok podaljša.

(Glej točki 17 in 18.)

2. Pojem „višja sila“ v smislu člena 45 Statuta Sodišča glede roka za tožbo vsebuje, poleg objektivnega elementa, ki zadeva neobičajne okoliščine in okoliščine, na katere zainteresirani nima vpliva, subjektivni element, ki od zainteresiranega zahteva, da se zaščiti pred posledicami neobičajnega dogodka, s tem da sprejme potrebne ukrepe brez prekomernih žrtev. Zainteresirani mora posebej skrbno spremljati potek postopka in zlasti izkazati skrbnost glede spoštovanja določenih rokov. Tako se pojem višja sila ne uporablja za položaj, v katerem bi se bila skrbna in preudarna oseba objektivno mogla izogniti izteku roka za tožbo.

Tak je položaj, ko je tožeča stranka povečala tveganje, da tožba prepozno prispe na sodišče Skupnosti, s tem da je dopustila, da je poteklo več dni po tem, ko je po telefaksu poslala kopijo podpisanega izvirnika tožbe, preden je izvirnik tožbe zaupala ne neposredno poštni službi, ampak podjetju posredniku, ki je prav tako čakalo nekaj dni, preden je ta dokument s priporočeno pošiljko poslalo sodnemu tajništvu tega sodišča.

(Glej točki 25 in 26.)
111

V zvezi s tem ni pomembno, da so, kot navaja predložitveno sodišče, Zvezna republika Nemčija in Združene države Amerike med pogajanji za sklenitev te pogodbe, ki so potekala leta 1978, soglašale, da odločbe, izdane v tretjih državah, ne bodo ovira za izročitev. Ne da bi to vplivalo na preučitev člena 351 PDEU v točkah od 115 do 127 te sodbe, taka zaveza namreč ne more prevladati nad obveznostmi, ki za to državo članico izhajajo iz določb prava Unije, navedenih v prejšnji točki te sodbe, od začetka njihove veljavnosti.
47

Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da nacionalna zakonodaja, ki je bila uvedena po začetku veljavnosti tega sklepa v zadevni državi članici in v skladu s katero je združitev družine med turškim delavcem, ki zakonito prebiva v tej državi članici, in njegovim zakoncem pogojena s tem, da navedeni delavec uspešno opravi preizkus, ki potrjuje neko raven znanja uradnega jezika navedene države članice, pomeni „novo omejitev“ v smislu te določbe. Take omejitve ni mogoče upravičiti s ciljem zagotavljanja uspešne vključitve tega zakonca, ker ta zakonodaja pristojnim organom ne omogoča upoštevati niti lastnih sposobnosti vključevanja navedenega zakonca niti drugih dejavnikov, razen takega uspešno opravljenega preizkusa, ki potrjujejo dejansko vključenost navedenega delavca v zadevni državi članici in zato njegovo sposobnost pomagati svojemu zakoncu, da se vključi vanjo.
15

Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je zoper to odločbo vložila tožbo in spor je bil predložen predložitvenemu sodišču, Bundesfinanzgericht (zvezno finančno sodišče, Avstrija), ki se glede na sodno prakso Sodišča sprašuje, ali se člen 203 Direktive o DDV lahko uporabi v zadevi, o kateri odloča, če ne obstaja nikakršna nevarnost izgube davčnih prihodkov. Če je odgovor pritrdilen, se to sodišče sprašuje, ali je treba – ker tožeča stranka iz postopka v glavni stvari dejansko ne more popraviti računov, izdanih končnim potrošnikom – upoštevati, da ne obstaja nevarnost izgube davčnih prihodkov, da bi se ji omogočilo, da svoj obračun DDV popravi na zahtevani način. Predložitveno sodišče dvomi tudi o tem, ali je treba Direktivo o DDV razlagati tako, da dejstvo, da so DDV v celoti nosili končni potrošniki in da bi se zato tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v primeru popravka tega davka obogatila, nasprotuje možnosti izvedbe takega popravka.
12

Oseba A je osebi C plačala skupni znesek 77.000 EUR, ki je bil sestavljen iz 64.705,88 EUR iz naslova vrednosti blaga in 12.294,12 EUR iz naslova s tem povezanega DDV. Oseba C je vse te zneske obdržala. Oseba C je v svojih računovodskih izkazih in davčnih obračunih vknjižila prodajno ceno v znesku 52.100,84 EUR, skupaj z DDV v višini 9899,16 EUR, kot je bila navedena na računu, ki ga je izdala osebi W. Oseba C se je zato omejila na plačilo pobranega davka v zvezi z zadnjenavedenim zneskom, in sicer 9899,16 EUR. Oseba W transakcije ni knjižila niti v svojih računovodskih izkazih niti v davčnih obračunih in torej iz tega naslova ni plačal davka.
Člen 61 navedene uredbe, naslovljen „Obveznosti proizvajalcev glede zagotavljanja informacij o OBD [On board diagnostics] vozila in o popravilu in vzdrževanju vozila“, določa:

„1. Proizvajalci neodvisnim izvajalcem omogočijo neomejen, standardiziran in nediskriminatoren dostop do informacij o OBD vozila, diagnostične in druge opreme, orodja, vključno z vsemi referencami in razpoložljivimi datotekami za prenos ustrezne programske opreme ter informacij o popravilu in vzdrževanju vozila. Informacije so predstavljene na lahko dostopen način v obliki strojno berljivih podatkovnih nizov, primernih za elektronsko obdelavo. Neodvisni izvajalci imajo dostop do storitev diagnostike na daljavo, ki jih uporabljajo proizvajalci ter pooblaščeni trgovci in serviserji.

Proizvajalci zagotovijo standardizirano in varno napravo za podporo na daljavo, ki neodvisnim serviserjem omogoča, da opravijo posege, pri katerih je potreben dostop do varnostnega sistema vozila.

2. […]

Informacije o OBD vozila ter informacije o popravilu in vzdrževanju vozila so na voljo na spletnih mestih proizvajalcev v standardizirani obliki, ali, če to zaradi narave informacij ni izvedljivo, v drugi ustrezni obliki. Za neodvisne izvajalce, ki niso serviserji, se informacije podajo tudi v strojno berljivi obliki, ki jo je mogoče elektronsko obdelati s splošno dostopnimi orodji informacijske tehnologije in programsko opremo in ki neodvisnim izvajalcem omogoča izvajanje nalog, povezanih z njihovim poslovanjem, v poprodajni dobavni verigi.

[…]

9. Kadar proizvajalec vozila vodi evidenco o popravilu in vzdrževanju vozila v centralni zbirki podatkov ali se ta vodi v njegovem imenu, se neodvisnim serviserjem omogoči brezplačen dostop do take evidence ter vnos informacij o popravilu in vzdrževanju, ki so ga opravili.

[…]“
29

V teh okoliščinah je Fővárosi Törvényszék (županijsko sodišče v Budimpešti) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 11(2), člen 12(1)(d) in (2), člen 23(1), zlasti drugi pododstavek in točko (b), in člen 45(1) in od (3) do (5) [Direktive 2013/32] – z vidika člena 47 Listine – razlagati tako, da morajo, prvič, nacionalni organ države članice, ki na področju mednarodne zaščite iz razlogov nacionalne varnosti sprejme odločbo o zavrnitvi prošnje ali o odvzemu statusa, in drugič, posebna državna organa, ki odločata o tajnosti informacij, kadar je upravičena izjema na podlagi nacionalne varnosti iz člena 23(1) [Direktive 2013/32] in kadar pristojni organ zavzame stališče, da bi razkritje informacij škodilo nacionalni varnosti, poskrbeti za to, da ima zadevni prosilec, begunec ali upravičenec do subsidiarne zaščite, enako kot njegov zastopnik, v vseh primerih pravico, da dostopa vsaj do bistvenih elementov zaupnih ali tajnih informacij, na katerih temelji odločba, ki je bila sprejeta iz omenjenih razlogov, in pravico do uporabe teh elementov v okviru postopka, v katerem se odločba sprejema? 2. Če je odgovor pritrdilen, kako je treba, natančno, razumeti pojem ‚bistveni‘ zaupni razlogi, na katerih temelji navedena odločba, pri uporabi člena 23(1)(b) [Direktive 2013/32] in ob upoštevanju členov 41 in 47 Listine? 3. Ali je treba člen 14(4)(a), člen 17(1)(d) Direktive [2011/95], člen 45(1)(a), (3) in (4) [Direktive 2013/32] in njeno uvodno izjavo 49 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se odvzem statusa begunca ali osebe, ki ji je priznana subsidiarna zaščita, ali izključitev iz teh statusov izvedeta na podlagi neobrazložene odločbe, ki temelji izključno na samodejnem odvzemu na podlagi zavezujočega – in prav tako neobrazloženega – mnenja posebnega državnega organa, v katerem je ugotovljeno, da obstaja grožnja za nacionalno varnost? 4. Ali je treba uvodni izjavi 20 in 34 ter člen 4 in člen 10(2) in (3)(d) [Direktive 2013/32] ter člen 14(4)(a) in člen 17(1)(d) [Direktive 2011/95] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero navedeni posebni organ preuči razlog za izključitev in sprejme vsebinsko odločbo v postopku, v katerem ne veljajo materialne in postopkovne določbe [Direktive 2013/32] in [Direktive 2011/95]? 5. Ali je treba člen 17(1)(b) [Direktive 2011/95] razlagati tako, da nasprotuje izključitvi, ki temelji na okoliščini ali kaznivem dejanju, ki je bilo znano že pred izdajo sodbe ali sprejetjem dokončne odločbe o priznanju statusa begunca, vendar ni bila razlog za izključitev niti v zvezi s priznanjem statusa begunca niti v zvezi s subsidiarno zaščito?“
29

Na eni strani predložitveno sodišče, sklicujoč se najprej na točko 20 sodbe z dne 9. julija 2020, Finanzamt Bad Neuenahr-Ahrweiler (C‑374/19, EU:C:2020:546), opozarja, da je namen mehanizma popravka, določenega v členih od 184 do 187 Direktive o DDV, vzpostavitev tesne in neposredne zveze med pravico do odbitka vstopnega DDV ter uporabo zadevnega blaga in storitev za obdavčene izstopne transakcije. To sodišče nato, opirajoč se na točko 38 sodbe z dne 11. aprila 2018, SEB bankas (C‑532/16, EU:C:2018:228), navaja, da se v okviru skupnega sistema DDV lahko odbijejo le vstopni davki, ki so obračunani za blago ali storitve, ki jih davčni zavezanci uporabljajo za namene svojih obdavčenih transakcij. V zvezi s tem navedeno sodišče pojasnjuje, da v skladu s točko 56 sodbe z dne 31. maja 2018, Kollroß in Wirtl (C‑660/16 in C‑661/16, EU:C:2018:372), člen 185(1) Direktive o DDV določa načelo, v skladu s katerim je treba tak popravek izvesti zlasti takrat, kadar se po obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska tega odbitka. To sodišče nazadnje navaja točke od 44 do 46 sodbe z dne 12. novembra 2020, ITH Comercial Timișoara (C‑734/19, EU:C:2020:919), in ugotavlja, da je ta tesna in neposredna zveza, ki mora obstajati med pravico do odbitka vstopnega DDV in izvedbo nameravanih obdavčenih transakcij, pretrgana, če davčni zavezanec ne namerava več uporabljati zadevnega blaga in storitev za obdavčene izstopne transakcije oziroma jih uporabi za oproščene transakcije.
47

Glede na vse zgoraj navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 2(1) in člen 9(2)(b) Šeste direktive razlagati tako, da država članica mora obdavčiti storitve turistične plovbe, ki jih opravi ponudnik s sedežem v tej državi članici, na ozemlju, ki je na podlagi mednarodne pogodbe med navedeno državo članico in drugo državo članico skupno ozemlje pod skupno suverenostjo teh dveh držav članic in za katero ne velja nobeno odstopanje, določeno s pravom Unije, če teh storitev ni obdavčila že ta druga država članica. To, da ena od držav članic obdavči to opravljanje storitev, preprečuje drugi državi članici, da bi ga obdavčila sama, kar ne posega v možnost, da ti državi članici drugače uredita obdavčitev storitev, opravljenih na tem ozemlju, med drugim s sporazumom, če se izogneta neobdavčenju prihodkov in dvojnemu obdavčenju.
25

Najprej je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravica davčnih zavezancev, da od DDV, ki ga morajo plačati, odbijejo vstopni DDV, dolgovan ali plačan za blago, ki so ga pridobili, in storitve, ki so bile opravljene zanje, pomeni temeljno načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega z zakonodajo Unije. Namen sistema odbitkov, katerega del je člen 168 Direktive o DDV, je podjetniku v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV tako zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti načeloma same predmet DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016, Senatex, C‑518/14, EU:C:2016:691, točki 26 in 27 ter navedena sodna praksa). Kot je Sodišče večkrat razsodilo, je pravica do odbitka, ki je določena v členu 167 in naslednjih Direktive o DDV, sestavni del mehanizma DDV in načeloma ne sme biti omejena (sodba z dne 16. oktobra 2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, točka 33 in navedena sodna praksa).
53

Nacionalna zakonodaja, na podlagi katere bi se zahtevalo, da se s prejšnjo pravico njenemu imetniku podeli pravica do prepovedi uporabe pozneje registrirane znamke na določenem področju, bi presegala zahteve iz člena 6 Direktive 2008/95, pri čemer ta določba skupaj s členoma 5 in 7 te direktive popolnoma harmonizira pravila v zvezi s pravicami iz znamke in tako opredeljuje pravice, ki jih imetniki znamk uživajo v Uniji (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2011, Budějovický Budvar, C‑482/09, EU:C:2011:605, točka 32 in navedena sodna praksa).
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 24. novembra 2022 – Komisija/Poljska (Oprostitev plačila 
trošarine za alkohol, uporabljen za proizvodnjo zdravil)
(zadeva C-166/21)1
„Neizpolnitev obveznosti države članice  –  Trošarine za alkohol in alkoholne pijače  –  Direktiva  
92/83/EGS  –  Oprostitev plačila usklajene trošarine  –  Člen 27(1)(d)  –  Etilni alkohol, uporabljen 
za proizvodnjo zdravil  –  Člen 27(1)(d)  –  Izključitev, pogojena z vključitvijo alkohola pod 
režimom odloga plačila trošarine  –  Nemožnost pridobitve vračila plačane trošarine  –  
Sorazmernost “
1. Davčne določbe  –  Harmonizacija zakonodaje  –  Trošarine  –  Direktiva 92/83  –  Alkohol in 
alkoholne pijače  –  Oprostitve usklajene trošarine  –  Proizvodi, ki se uporabljajo za 
proizvodnjo zdravil  –  Pojem
(Direktiva Sveta 92/83, člen 27(1)(d))
(Glej točko 42.)
2. Davčne določbe  –  Harmonizacija zakonodaje  –  Trošarine  –  Direktiva 92/83  –  Alkohol in 
alkoholne pijače  –  Oprostitve usklajene trošarine  –  Oprostitve, določene v členu 27(1) 
navedene direktive  –  Možnost držav članic, da za te oprostitve določijo dodatne pogoje  –  
Meje
(Direktiva Sveta 92/83, člen 27(1))
(Glej točke od 44 do 46.)
3. Davčne določbe  –  Harmonizacija zakonodaje  –  Trošarine  –  Direktiva 92/83  –  Alkohol in 
alkoholne pijače  –  Oprostitve usklajene trošarine  –  Etilni alkohol, uporabljen za proizvodnjo 
zdravil  –  Izključitev, pogojena z vključitvijo alkohola pod režimom odloga plačila trošarine  –  
Dopustnost  –  Obveznost držav članic, da sprejmejo predpise, ki določajo vračilo navedenih 
trošarin  –  Neobstoj
(Direktiva Sveta 92/83, uvodni izjavi 18 in 23 ter člena 25 in 27(1) in (6), in Direktiva Sveta 
2008/118, člen 11)
(Glej točke od 50 do 52, 54, 55 in od 57 do 62.)
SLZbirka odločb sodne prakse
1 UL C 148, 26.4.2021.
ECLI:EU:C:2022:922                                                                                                          1OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH
Izrek
1. Tožba se zavrne.
2. Evropska komisija poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Republike Poljske.
3. Češka republika nosi svoje stroške.
2                                                                                                                  ECLI:EU:C:2022:922
39

Poseben cilj pavšalne odškodnine, dodeljene na podlagi Uredbe št. 261/2004, pa je prav takojšnja in standardizirana odprava škode v obliki izgube časa treh ur ali več, do katere je prišlo zaradi take zamude, ki pomeni „nevšečnost“ v smislu te uredbe, ne da bi se zadevnim potnikom povzročale nevšečnosti, ki so povezane z vlaganjem odškodninskih tožb (glej v tem smislu sodbo z dne 29. julija 2019, Rusu, C‑354/18, EU:C:2019:637, točka 28).
15

Člen 56 te direktive, naslovljen „Naloge regulatornega organa“, določa: „1. Brez poseganja v člen 46(6) ima prosilec pravico pri regulatornem organu vložiti pritožbo, če meni, da je bil nepravično obravnavan, diskriminiran ali kako drugače oškodovan, še zlasti proti odločitvam upravljavca infrastrukture ali, po potrebi, proti odločitvam prevoznika v železniškem prometu ali upravljavca objektov za izvajanje železniških storitev v zvezi s/z: (a) programom omrežja v začasnih in končnih različicah; […] (d) ureditvijo zaračunavanja uporabnin; (e) višino in strukturo uporabnin, ki jih mora ali bi jih moral plačati; […] (g) dostopom do storitev in njihovim zaračunavanjem v skladu s členom 13. 2. Brez poseganja v pristojnosti nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, v zvezi z varstvom konkurence na trgih storitev železniškega prometa je regulatorni organ pristojen za spremljanje konkurenčnih razmer na trgih storitev železniškega prometa ter zlasti preverja točke (a) do (g) odstavka 1 na lastno pobudo in z namenom preprečevanja diskriminacije prosilcev. Zlasti preverja, če program omrežja vsebuje diskriminatorne določbe ali daje upravljavcu infrastrukture diskrecijska pooblastila, ki bi se lahko uporabila za diskriminacijo prosilcev. […] 6. Regulatorni organ zagotavlja, da so uporabnine, ki jih določi upravljavec infrastrukture, v skladu z oddelkom 2 poglavja IV in nediskriminatorne. […] […] 9. Regulatorni organ preuči vsako pritožbo in po potrebi zaprosi za ustrezne informacije ter prične posvetovanja z vsemi zadevnimi stranmi v roku enega meseca od prejema pritožbe. Organ odloča o vsaki pritožbi, sprejme ukrepe za ureditev razmer in o svoji utemeljeni odločitvi obvesti zadevne strani v vnaprej določenem razumnem roku, v vsakem primeru pa najpozneje v šestih tednih po prejemu vseh potrebnih informacij. Brez poseganja v pristojnosti nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, za varstvo konkurence na trgih storitev železniškega prometa regulatorni organ po potrebi in na lastno pobudo odloči o primernih ukrepih, da se popravi diskriminacija prosilcev, izkrivljanje trga in druge oblike nezaželenega razvoja dogodkov na teh trgih, zlasti ob upoštevanju točk (a) do (g) odstavka 1. Odločitev regulatornega organa zavezuje vse stranke, ki jih odločitev zajema in ni pod nadzorom druge upravne instance. Regulatorni organ mora imeti možnost, da svoje odločitve izvršuje z ustreznimi kaznimi, tudi denarnimi kaznimi. […]“
60

Na tretjem mestu, v zvezi s praktičnimi vidiki preizkusa na podlagi člena 54, točka 2, Uredbe št. 865/2006 je treba – glede na to, prvič, da se s to določbo zahteva, da pristojni organ z gotovostjo ugotovi, da so v njej navedena merila izpolnjena, in drugič, da ta določba ne določa niti načina izvedbe takega preizkusa niti dokaznih sredstev, s katerimi je mogoče dokazati, da so ta merila izpolnjena – ugotoviti, da je opredelitev takega načina in sredstev prepuščena pristojnim organom držav članic. Ta sredstva vključujejo dovoljenja ali potrdila, določena v tej uredbi, ali vsak drug ustrezen dokument, za katerega bi pristojni državni organi menili, da je koristen (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2009, Rubach, C‑344/08, EU:C:2009:482, točka 27).
50

V obravnavanem primeru je iz elementov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, razvidno, da sta nečaka zapustnika podala izjavo o odpovedi dediščini po zapustniku pred nizozemskim sodiščem v skladu s formalnimi zahtevami, ki veljajo pred tem sodiščem, in da se je Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) z obstojem te izjave seznanilo pred odločanjem o dedovanju. Zato je očitno, da bi zadnjenavedeno sodišče navedeno izjavo moralo upoštevati ne glede na to, ali so bile spoštovane druge zahteve in pojasnila, ki jih je to nemško sodišče štelo za potrebne, da bi se taka izjava štela za veljavno. Kot je razvidno iz uvodne izjave 67 Uredbe št. 650/2012, bi namreč dediči morali imeti možnost, da zlahka dokažejo svoj status in/ali uveljavljajo pravice in pooblastila „za hitro, nemoteno in učinkovito urejanje dedovanja s čezmejnimi posledicami v Evropski uniji“.
25

Na drugi strani se predložitveno sodišče sprašuje o vplivu ugasnitve carinskega dolga na obveznost plačila trošarine in uvoznega DDV. Predložitveno sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da čeprav se zdi, da sodna praksa Sodišča, vključno s sodbo z dne 29. aprila 2010, Dansk Transport og Logistik (C‑230/08, EU:C:2010:231), predpostavlja obstoj „vzporednosti“ med ugasnitvijo carinskega dolga na eni strani in ugasnitvijo drugih davčnih obveznosti, kot so obveznosti plačila trošarine in uvoznega DDV, na drugi strani, niti Direktiva 2008/118 niti Direktiva o DDV ne vsebujeta določbe o ugasnitvi teh obveznosti v primeru nezakonitega vnosa blaga, ki mu sledita zaseg in odvzem tega blaga.
69

Poleg tega ne glede na ukrepe iz točk 65 in 68 te sodbe, katerih namen je odpraviti protipravne posledice kršitve člena 63 PDEU, polni učinek prava Unije zahteva, da imajo posamezniki, ki so zaradi kršitve tega prava oškodovani, na podlagi načela odgovornosti države za škodo, ki je bila s tako kršitvijo povzročena, tudi pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da so jim s kršenim pravilom prava Unije podeljene pravice, da je kršitev tega pravila dovolj resna ter da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, ki je nastala posameznikom (sodbi z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točka 51, in z dne 24. marca 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, točka 20).
46

Glede na zgoraj navedeno je treba člen 16(5) Skupnega ukrepa 2008/124, kakor je bil spremenjen, razlagati tako, da je z njim od 15. junija 2014 dalje na EULEX KOSOVO prenesena odgovornost za vse terjatve in obveznosti, ki so že nastale ali ki bodo nastale, iz naslova opravljanja mandata, podeljenega EULEX KOSOVO, in torej tako, da od tega istega datuma EULEX KOSOVO prevzema pravice in obveznosti osebe ali oseb ali institucij, ki so bile prej odgovorne za opravljanje te misije, in to vključno v pravdah v teku.
116

Iz odločbe o zavrnitvi pritožbe je razvidno, da je ESZD menila, da je uradnik prisoten v tej službi, če izpolnjuje dva kumulativna pogoja, ki izhajata iz členov 21 in 55 Kadrovskih predpisov, in sicer, da pomaga svojim nadrejenim z opravljanjem nalog, ki so mu dodeljene, in da je ves časi na voljo instituciji. V zvezi s tem je ESZD po eni strani menila, da uradnik, ki je izrazil namero, da ne bo pomagal nadrejenim in da ne bo opravljal nalog, ki so mu dodeljene, ne izpolnjuje pogojev dejanske prisotnosti v službi in je v položaju neupravičene odsotnosti. Po drugi strani je ESZD zavrnila dokaze, na katere se je sklicevala pritožnica, kot da ne dokazujejo „dejanske prisotnosti“ v smislu pogojev, ki jih zahtevata člena 21 in 55 Kadrovskih predpisov.
17

Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je v davčnem letu 2015 občini A in župniji B dobavila gozdne in industrijske lesne sekance. V tem obdobju je v okviru sporazuma o „spremljanju delovanja grelne naprave z lesnimi sekanci, vključno z vzdrževanjem in čiščenjem“, sklenjenega z občino C, dobavila tudi lesne sekance kot gorivo.