SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

ELEANOR SHARPSTON,

predstavljeni 13. julija 20061( )

Zadeva C-306/05

Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE)

proti

Rafael Hoteles SL





1. V tej zadevi Audiencia Provincial de Barcelona (deželno sodišče, Barcelona) (Španija) sprašuje, kako je treba razlagati člen 3(1) Direktive št. 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi( ) (v nadaljevanju: Direktiva o avtorskih pravicah ali Direktiva).

Direktiva o avtorskih pravicah

2. Cilj Direktive o avtorskih pravicah je, kot naznanja njen naslov, usklajevanje določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic,( ) skupaj s pravico priobčitve del javnosti.

3. V uvodnih izjavah Direktive je najprej poudarjeno, da mora kakršno koli usklajevanje avtorske in sorodnih pravic temeljiti na visoki stopnji varstva, med drugim avtorjev in izvajalcev, ki morajo, da lahko nadaljujejo ustvarjalno in umetniško delo, za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado. Dodano je, da je strog, učinkovit sistem varstva avtorske in sorodnih pravic eden glavnih načinov za zagotavljanje, da evropska kulturna ustvarjalnost in proizvodnja prejmeta nujna sredstva ter za varovanje neodvisnosti in dostojanstva umetniških ustvarjalcev in izvajalcev.( )

4. Naslednje uvodne izjave so tudi pomembne za obravnavani primer:

„(15) […] Pogodb[a] [SOIL (Svetovna organizacija za intelektualno lastnino)] o avtorski pravici [pomembno posodablja mednarodno varstvo avtorske in sorodnih pravic, nenazadnje ob upoštevanju takoimenovane ,digitalne agende‘]. Ta Direktiva je namenjena tudi uresničevanju številnih novih mednarodnih obveznosti.

[…]

(23) S to Direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj ne zajema nobenih drugih dejanj.

[…]

(27) Samo nudenje fizičnih zmogljivosti, ki olajšajo ali omogočijo priobčitev, še ne šteje za priobčitev v pomenu te direktive.“

5. Člen 3(1) Direktive od držav članic zahteva, naj „predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami“.

6. Direktiva je začela veljati 22. junija 2001 in jo je bilo treba prenesti do 22. decembra 2002.( )

Mednarodni pravni okvir

7. Člen 3(1) Direktive o avtorskih pravicah je podoben členu 11a(1) Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del( ) (v nadaljevanju: Bernska konvencija ali Konvencija) in skoraj enak členu 8 Pogodbe SOIL( ) o avtorskih pravicah (v nadaljevanju: WCT)( ). Kakor ugotavlja Komisija, se morajo zaradi ustaljene sodne prakse določbe sekundarne zakonodaje Skupnosti, če je to mogoče, razlagati v skladu z mednarodnimi sporazumi, ki jih je sklenila Skupnost.( )

Bernska konvencija

8. Čeprav Skupnost ni pogodbenica Bernske konvencije (in nikakor ne bi mogla biti, saj je članstvo v Bernski uniji omejeno na države), se od nje v skladu s členom 9 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (v nadaljevanju: sporazum TRIPs) zahteva, naj ravna v skladu s Konvencijo. Ta sporazum je v prilogi 1C Sporazuma o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije( ), pogodbenica katerega je Skupnost. Potemtakem lahko domnevamo, da je člen 3(1) Direktive zasnovan tako, da je skladen s Konvencijo.

9. Člen 11 Bernske konvencije določa:

„1. Avtorji dramskih, dramsko-glasbenih in glasbenih del imajo izključno pravico dovoljevati:

(i) javno uprizoritev ali izvajanje svojih del, s čimer sta mišljena javna uprizoritev in javno izvajanje z vsemi sredstvi ali postopki;

(ii) javno prenašanje uprizoritve in izvajanje svojih del s kakršnim koli sredstvom.

2. Enake pravice se priznavajo avtorjem dramskih ali dramsko-glasbenih del tudi glede prevajanja njihovih del ves čas, dokler trajajo njihove pravice na izvirnem delu.“

10. Člen 11a(1) Bernske konvencije določa:

„Avtorji književnih in umetniških del imajo izključno pravico dovoljevati:

(i) oddajanje svojih del po radiodifuziji ali njihovo priobčitev javnosti s katerimkoli sredstvom za brezžični prenos znakov, zvokov ali slik;

(ii) vsako žično ali brezžično priobčitev po radiu oddajanega dela, če naj ga priobči javnosti kakšna druga ustanova, ne pa tista, ki ga je izvorno oziroma prva oddajala;[( )]

(iii) priobčitev po radiu oddajanega dela javnosti po zvočniku ali kakršnikoli drugi podobni napravi za prenos znakov, zvokov ali slik.“

11. Bernska konvencija je bila nazadnje spremenjena leta 1971.( ) Sprememba Konvencije zahteva soglasje pogodbenic, navzočih pri glasovanju. Tudi v letu 1971, ko je bilo znatno manj pogodbenic,( ) se je izkazalo, da je soglasje težko doseči. Očitno je bilo zato nerealistično pričakovati nove spremembe Konvencije, da bi se upošteval tehnološki razvoj po letu 1971. Zato se je SOIL odločila, da pripravi novo pogodbo, ki kot „poseben aranžma“ v pomenu člena 20 Konvencije ne bi zahteval soglasja članic Bernske unije. Nadaljnja prednost je bila ta, da je lahko pristopila Evropska skupnost (kakor so lahko države, ki niso bile članice Bernske unije).

WCT

12. WCT je stopila v veljavo 6. decembra 2001. Skupnost, čeprav podpisnica, še ni ratificirala WCT.( ) Ta ni nič manj pomembna za razlago Direktive o avtorskih pravicah, saj uvodna izjava 15 navedene direktive navaja, da je ta „namenjena uresničevanju številnih novih mednarodnih obveznosti“, ki izvirajo iz WCT.

13. Člen 8 WCT z naslovom „Pravica do priobčitve javnosti“ določa:

„Brez poseganja v določbe iz členov 11(1)(ii), 11a(1)(i) in (ii) […] Bernske konvencije imajo avtorji književnih in umetniških del izključno pravico dovoljevati vsakršno žično ali brezžično priobčitev njihovih del javnosti, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da ima vsak do njih dostop s kraja in v času, ki si ga izbere sam.“

Upoštevna španska zakonodaja

14. V predložitvenem sklepu je navedeno, da špansko pravo, ki ureja intelektualno lastnino( ), avtorjem priznava izključne pravice do izkoriščanja svojih del v kakršni koli obliki. Take pravice vključujejo priobčitev javnosti. Člen 20 najprej razlaga, da je mišljeno s priobčitvijo javnosti „vsakršno dejanje, s katerim ima lahko število oseb dostop do dela brez predhodne distribucije kopij vsaki izmed teh oseb“. Nato je navedeno, da priobčitev, ki „poteka v strogo zasebnem prostoru, ki ni vključen v ali povezan s kakršno koli distribucijsko mrežo“, ne spada v opredelitev priobčitve javnosti.

15. Predložitveno sodišče navaja, da je do nedavnega Tribunal Supremo zavzemalo stališče, da hotelske sobe niso zasebni prostori ter da je zato uporaba televizije v teh hotelskih sobah dejanje priobčitve javnosti v pomenu člena 20 zakona o intelektualni lastnini.( ) Lastnik hotela je moral zato plačevati društvu, ki upravlja vsa priobčena dela, pristojbine za odobreno uporabo.

16. Vendar se je ta sodna praksa popolnoma spremenila z odločbo Tribunal Supremo iz leta 2003( ), s katero je odločilo, da je hotelska soba strogo zaseben prostor in da zato uporaba televizijskih sprejemnikov v takih sobah ni dejanje priobčitve javnosti ter torej od lastnikov ni treba pridobiti odobritve pravic intelektualne lastnine za priobčena dela.

Glavni sodni postopki in predložitev Sodišču

17. Sociedad General de Autores y Editores de España (v nadaljevanju: SGAE) je organizacija za upravljanje pravic intelektualne lastnine. Začelo je postopek proti družbi Rafael Hoteles SL (v nadaljevanju: Rafael), lastnici hotela Rafael, zaradi kršitve pravic intelektualne lastnine, s katerimi upravlja organizacija SGAE. Organizacija SGAE se je izrecno pritožila, da so bila v mesecih med junijem 2002 in marcem 2003 izvedena dejanja priobčitve javnosti, ki so vključevala dela, ki spadajo med dela, s katerimi upravlja organizacija SGAE. Zadevna dejanja so bila izvedena prek televizijskih sprejemnikov, nameščenih v hotelskih sobah, ki so gostom omogočili gledanje programov na kanalih, katerih signali so bili sprejeti z glavno hotelsko anteno in nato oddajani na vseh televizijskih sprejemnikih v sobah. Organizacija SGAE je predlagala, naj se družbi Rafael naloži plačilo odškodnine.

18. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek organizacije SGAE. Menilo je, da na podlagi nedavne sodne prakse Tribunal Supremo, povzete zgoraj, uporaba televizijskih sprejemnikov v sobah hotela Rafael ne vključuje dejanj priobčitve javnosti del, s katerimi upravlja organizacija SGAE, in da zato lastniku hotela ni treba pridobiti vnaprejšnje odobritve in plačati ustrezne pristojbine.

19. Organizacija SGAE je vložila pritožbo pri Audiencia Provincial de Barcelona, ki meni, da je možno, da španska zakonodaja in sodna praksa kršita Direktivo o avtorskih pravicah. Predložitveno sodišče je v dvomu zlasti glede vprašanja, ali sta sprejem televizijskega signala s strani hotela, bodisi kopenskega ali satelitskega, in njegovo kabelsko oddajanje v različnih hotelskih sobah dejanji priobčitve javnosti za namene Direktive. Meni, da je bistvo priobčitve javnosti dejstvo, da ima lahko več oseb dostop do objavljenih del, v obravnavanem primeru prek televizije. Tak položaj je nedvomno podan, kadar je javnost hkrati prisotna, na primer kadar je televizijski sprejemnik v preddverju hotela. Položaj je bolj dvomljiv, kadar javnost sestavlja več oseb, ki so prisotne ena za drugo, kot v primeru hotelske spalnice.

20. Audiencia Provincial de Barcelona je v skladu s tem prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali je namestitev televizijskih sprejemnikov, po katerih se po kablu oddaja televizijski signal, ki je zajet s satelita ali z zemlje, dejanje priobčitve javnosti, na katero se nanaša pričakovana uskladitev nacionalnih predpisov o varstvu avtorskih pravic iz člena 3 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001?

2. Ali je to, da se hotelska soba šteje za strogo zaseben prostor in da se zato šteje, da priobčitev, opravljena s televizijskimi sprejemniki, ki oddajajo signal, ki ga predhodno zajame hotel, ni priobčitev javnosti, v nasprotju z varstvom avtorskih pravic, ki ga nalaga Direktiva 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001?

3. Ali je mogoče zaradi varstva avtorskih pravic pred dejanji priobčitve javnosti, določenega v Direktivi 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001, dejanje priobčitve s televizijskim sprejemnikom, nameščenim v hotelsko sobo, šteti za dejanje priobčitve javnosti, ker ima ta javnost zaporedoma dostop do dela?“

21. Organizacija SGAE, avstrijska, francoska in irska vlada ter Komisija so predložile pisna stališča. Organizacija SGAE, družba Rafael, irska in poljska vlada ter Komisija so se udeležile sodne obravnave.

Zadeva EGEDA

22. Španska zakonodaja, ki je bila povod za to zadevo, je bila predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe, vloženega že pred sprejetjem Direktive o avtorskih pravicah. V zadevi EGEDA( ) je bilo Sodišče vprašano, ali je to, da hotel sprejema satelitske ali kopenske televizijske signale in jih kabelsko oddaja v različnih sobah tega hotela, dejanje priobčitve javnosti ali uporabe javnosti v smislu Direktive 93/83.( ) Sodišče je razsodilo, da tega vprašanja ne ureja Direktiva 93/83, tako da ga je treba presojati v skladu z nacionalnim pravom.

23. Generalni pravobranilec La Pergola je prav tako zavzel stališče, da tega vprašanja ne ureja Direktiva 93/83.( ) Vseeno je analiziral člen 11a(1) Bernske konvencije, ki je po njegovem mnenju omogočil odgovor na vprašanje nacionalnega sodišča.( ) Sklenil je s predlogom, naj Sodišče odloči, da, prvič, se Direktiva 93/83 ne uporabi in, drugič, da sta sprejem predvajanih varovanih del s strani hotela prek satelitskih ali kopenskih televizijskih signalov iz druge države članice ter naknadno kabelsko oddajanje signalov programov, ki jih sprejemajo televizije, nameščene v spalnicah tega hotela, priobčitev javnosti v smislu člena 11a Bernske konvencije. V teh sklepnih predlogih se bom sklicevala na velik del koristne analize generalnega pravobranilca La Pergole.

Presoja

24. Predložena vprašanja se nanašajo na razlago „priobčenja javnosti“ iz člena 3(1) Direktive.

25. Organizacija SGAE in francoska vlada v bistvu menita, da ta pojem, če se pravilno razlaga, zajema opisane dejavnosti, tako da bi bilo treba na vsa tri predložena vprašanja odgovoriti pritrdilno. Družba Rafael ter avstrijska in irska vlada zavzemajo nasprotno stališče. Poljska vlada se osredotoča na drugo in tretje vprašanje, za kateri meni, da bi bilo nanju treba odgovoriti pritrdilno. Komisija meni, da čeprav zgolj namestitev televizijskih sprejemnikov v hotelske sobe ni dejanje „priobčenja javnosti“, kabelsko oddajanje televizijskih satelitsko ali kopensko prejetih signalov v hotelske sobe je takšno dejanje.

Prvo vprašanje

26. Strinjam se z družbo Rafael, avstrijsko in irsko vlado ter s Komisijo, da zgolj namestitev televizijskih sprejemnikov v hotelske sobe ni dejanje priobčenja javnosti v smislu člena 3(1) Direktive.( )

27. To je jasno razvidno iz uvodne izjave 27 Direktive, v kateri je navedeno, da „[s]amo nudenje fizičnih zmogljivosti, ki olajšajo ali omogočijo priobčitev, še ne šteje za priobčitev v pomenu te direktive“. Ta omejitev, ki je nedvoumna, potrdi trditev iz uvodne izjave 23, da naj ta „pravica [priobčitve javnosti] zajema vsako […] oddajanje ali retransmisijo dela v javnost[, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve,] po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem[, in] ne zajema nobenih drugih dejanj“.

28. Ta pristop je tudi skladen z razlago izraza „priobčitev“ iz WCT. Jasno je, da si člen 3(1) Direktive prizadeva za izpolnjevanje nekaterih novih mednarodnih obveznosti na ravni Skupnosti, ki jih nalaga ta pogodba.( ) Vsekakor je pravica, katere zagotavljanje s strani držav članic določa člen 3(1), opredeljena skoraj enako, kot v členu 8 WCT. To ni naključje: Skupnost in države članice so predlagale sprejetje člena 8.( ) Diplomatska konferenca, ki je sprejela Pogodbo( ), je sprejela tudi to „skupno izjavo“ glede člena 8:

„Dogovorjeno je, da samo zagotovitev fizičnih objektov in naprave za omogočanje priobčenja ali za priobčenje samo po sebi ni priobčenje v smislu te pogodbe ali Bernske konvencije. Nadalje je dogovorjeno, da nič v členu 8 ne preprečuje pogodbenici, da uporablja člen 11a(2).“

29. Zato menim, da bi bilo treba na prvo predloženo vprašanje odgovoriti, da namestitev televizijskih sprejemnikov, ki jim je po kablu poslan satelitski ali kopenski televizijski signal, v hotelske sobe ni dejanje priobčenja v smislu člena 3(1) Direktive o avtorskih pravicah.

Drugo in tretje vprašanje

30. Drugo in tretje vprašanje predložitvenega sodišča je primerno obravnavati skupaj. Obravnavani skupaj dejansko sprašujeta, ali priobčenje oddaj v hotelskih sobah prek televizijskih sprejemnikov, ki so oskrbovani s signalom, ki ga najprej sprejme hotel, šteje za „priobčenje javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive.

31. Ni sporno, da se uporablja člen 3(1), če se šteje, da so naslovniki „javnost“. Tisto, kar bega stranke, ki so predložile stališča, in tisto, kar je spodbudilo predložitveno sodišče k predložitvi, je vprašanje, kaj pomeni „javnost“.

32. Menim, da je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti pritrdilno.

33. Direktiva ne podaja nobene opredelitve „javnosti“, čeprav (kot trdijo družba SGAE ter francoska in poljska vlada) je v njej navedeno, da naj se izraz za namene Direktive razlaga široko. To je razvidno tako iz glavnega cilja Direktive, ki ima za osnovo „visoko stopnjo varstva“ avtorske in sorodnih pravic,( ) kot tudi iz uvodne izjave Direktive, da je pravico do priobčitve javnosti „treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve [in] zajema vsako tovrstno oddajanje ali retransmisijo v javnost po žici ali na brezžični način“( ).

34. Ker v Direktivi ni opredelitve oziroma jasnejših navedb, menim, da se je za smernice legitimno obrniti na upoštevne mednarodne instrumente.

35. Kakor je pojasnjeno zgoraj,( ) si člen 3(1) Direktive prizadeva za izpolnjevanje obveznosti, ki jih nalaga člen 8 WCT, na ravni Skupnosti.

36. Cilja navedenega člena 8 sta razjasniti določbe Bernske konvencije o izključni pravici priobčitve del javnosti, zlasti člena 11a(1), in dopolniti pravice, določene s to konvencijo, „z razširitvijo področja uporabe pravice priobčitve javnosti tako, da zajema vse skupine del“( ).

37. Drugi od teh ciljev se zlasti nanaša na književna dela, fotografska dela, slike in grafična dela, ki jih prej niso zajemale določbe o pravici do priobčitve. V osnovnem predlogu je navedeno, da je tehnološki razvoj „omogočil, da so varovana dela razpoložljiva na različne načine, ki se razlikujejo od tradicionalnih metod“( ). Najpomembnejši tehnološki razvoj je seveda internet;( ) gre za interaktivne (na zahtevo) sprotne prenose, ki jih zajema besedna zveza „dajanje svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami“ iz člena 3(1)( ) Direktive in člena 8 WCT.( ) Zato se ne strinjam, da kot trdi družba Rafael, v obravnavanem primeru ni „priobčitve javnosti“, ker hotelski gostje, ki jih omejujejo obstoječi programi, nimajo dostopa do televizijskih programov v času, ki si ga sami izberejo. Splošneje, obravnavani primer zadeva splošno pravilo, določeno s členom 3(1) Direktive in členom 8 WCT, in ne posebnega področja, ki ga te določbe izrecno zajemajo.

38. Člen 8 WCT si prizadeva dopolniti določbe Bernske konvencije o priobčitvi javnosti z dodelitvijo izključne pravice priobčitve javnosti avtorjem vseh vrst del, če ta pravica še ni dodeljena z navedeno konvencijo.( ) Priznava torej širšo pravico, da se dovoli „vsakršn[a] oblik[a] priobčenja njihovih del javnosti po žici ali na brezžični način“. „Javnost“ ni opredeljena.

39. Avstrijska vlada trdi, da mora nacionalno pravo opredeliti „javnost“. Sklicuje se na pojasnilo k vprašanju 10.17 iz osnovnega predloga, v katerem je navedeno: „Izraz ,javnost‘ je bil uporabljen v členu 10 tako, kot je bil uporabljen v teh določbah Bernske konvencije. Nacionalna zakonodaja in sodna praksa morata opredeliti, kaj je ,javnost‘.“ Avstrijska vlada se sklicuje tudi na akademske vire, ki podpirajo njeno stališče, da mora nacionalno pravo opredeliti „javnost“( ), in na delovni dokument služb Komisije o presoji pravnega okvira ES na področju avtorske in sorodnih pravic( ), v katerem je navedeno: „Na tej točki se zdi, da ni nobene potrebe po ponovni oceni doslej izbrane smeri, in izraz ,javnost‘ bi moral ostati zadeva, ki jo določata nacionalna zakonodaja in sodna praksa.“

40. Kot odmik od te teme, družba Rafael trdi, da se za obravnavani primer uporablja Direktiva št. 93/83( ), in ne Direktiva o avtorskih pravicah. V skladu s sodbo Sodišča v zadevi EGEDA( ) mora nacionalno pravo opredeliti „priobčitev javnosti“.

41. S temi trditvami se ne strinjam.

42. Kot poudarja Komisija, je Sodišče ugotovilo, da „je treba zaradi potrebe po enotni uporabi prava Skupnosti in načela enakosti besedilo določbe prava Skupnosti, ki se za določitev svojega smisla in obsega nikakor izrecno ne sklicuje na pravo držav članic, običajno neodvisno in enotno razlagati ob upoštevanju konteksta določbe in cilja zadevne zakonodaje“( ).

43. Jasno je, da je Direktiva o avtorskih pravicah zasnovana kot uskladitvena direktiva, načrtovana predvsem, da bo „pomagala uresničevati štiri svoboščine notranjega trga“ in „zagot[ovila] visoko stopnjo varstva intelektualne lastnine.“( ) Pravica do dovoljenja priobčitve del javnosti je eno izmed štirih vprašanj, glede katerih je Komisija, ko je podala predlog Direktive, menila, da je zaradi njihovega pomena za notranji trg potreben takojšen zakonodajni ukrep na ravni Skupnosti.( ) V uvodni izjavi 23 Direktive je izrecno navedeno, naj se z Direktivo „nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti“. Očitno je, da bi bila uskladitev zgolj mrtva črka na papirju, če bi države članice lahko same opredelile enega od dveh temeljnih elementov vsebine te pravice.( ) Poleg tega Sodišče v sodbi v zadevi EGEDA( ) izhaja iz domneve, da člen 3(1) temelji na enotnem pojmu „priobčitve javnosti“.

44. Ne zdi se mi, da je to stališče v nasprotju s pojasnilom, na katero se sklicuje Avstrija. V okviru WCT, katere podpisnica je Skupnost, je „nacionalna zakonodaja“ Direktiva o avtorskih pravicah (in ne nacionalne zakonodaje različnih držav članic), „sodna praksa“ pa je sodna praksa Sodišča.

45. V zvezi z delovnim dokumentom Komisije je zastopnik Komisije na obravnavi navedel, da gre zgolj za osnutek, ki ga Komisija ni nikoli potrdila. Kakor koli, stališče Komisije glede učinka zakonodaje Skupnosti nedvomno ni zavezujoče za Sodišče, čeprav je zanimivo in ima lahko nekaj teže.

46. Ker WCT, tako kot Direktiva, ne opredeljuje „javnosti“, je treba pomen izraza določiti s sklicevanjem na cilje člena 8. Kot sem navedla,( ) si ta določba prizadeva pojasniti in dopolniti člen 11a(1) Bernske konvencije.

47. Zgodovino člena 11a(1) Bernske konvencije je mogoče obravnavati kot vrsto poskusov za izboljšanje varstva avtorskih pravic ob upoštevanju tehnološkega razvoja. Pravica avtorja, da dovoli izvedbo svojega dramskega ali glasbenega dela, je bila dodeljena že od samega začetka leta 1886.( ) Leta 1928 je bil dodan člen 11a, ki je v prvotni različici avtorjem književnih in umetniških del zgolj dodelil „izključno pravico dovoljevati priobčitev svojih del javnosti z radiodifuzijo“( ). Ta določba je bila jasno namenjena razširitvi obstoječe pravice, da se dovoli izvedba ali predvajanje ob upoštevanju tehnološkega razvoja radijskega oddajanja. ( ) Zajeto ni bilo širjenje signalov po žici.

48. Leta 1948 je bil člen 11a(1) (vsebinsko) revidiran v sedanje besedilo. Pravice, da se dovolita javna uprizoritev ali izvajanje (člen 11(1)) in priobčitev javnosti z oddajanjem (obstoječi člen 11a(1), ki je v bistvu postal člen 11a(1)(i)), so bile dopolnjene s pravicami, da se dovoli žična ali brezžična priobčitev po radiu oddajanega dela javnosti s strani kakšne druge ustanove, ne pa tiste, ki ga je izvirno oziroma prva oddajala (člen 11a(1)(ii)) in priobčitev( ) po radiu oddajanega dela javnosti po zvočniku ali kakršni koli drugi podobni napravi (člen11a(1)(iii)). Glosar SOIL( ) opredeljuje „brezžično“ bodisi kot „sočasno oddajanje predvajanega dela iz drugega vira ali novo, odloženo oddajanje prej predvajanega dela, ki se je prej prenašalo oziroma je bilo prej posneto“. Prav tako jasno določa, da „dovoljenje za oddajanje dela ne zajema nujno brezžičnega oddajanja dela“.

49. Z revizijo je bilo tako spet razširjeno varstvo ob upoštevanju tehnološkega napredka.( ) Vselej so bila prisotna prizadevanja za zagotovitev, da se dovoljenje za eno stopnjo (na primer za nastop ali prvo oddajanje) ne šteje za samodejno razširjeno za poznejše stopnje (na primer prvo oddajanje nastopa, priobčitev tega oddajanja s strani druge ustanove ali po zvočniku itd.).

50. Zdi se, da je bilo merilo priobčitve s strani „druge ustanove, ne pa tiste, ki ga je izvirno oziroma prva oddajala“, uporabljeno v členu 11a(1)(ii) Konvencije, sprejeto kot „povsem funkcionalno“ merilo razlikovanja, saj je bila možnost zahtevati novo dovoljenje, kadar je retransmisija „ustvarila nov krog poslušalcev“, namerno zavrnjena.( ) Vseeno se zdi, da je to bistvo učinka določbe. Vodnik SOIL( ) dalje potrjuje to razlago. V zvezi s členom 11a(1)(iii) je navedeno:

„Nazadnje je tretji primer, ki je obravnavan v [členu 11a(1)], primer, v katerem je delo, ki je že bilo oddajano, po zvočniku ali kako drugače priobčeno javnosti. Ta primer postaja vedno pogostejši. V prostorih, kjer se zbirajo ljudje (v kavarnah, restavracijah, čajnicah, hotelih, velikih trgovinah, na vlakih, letalih itd.), je vedno pogostejša praksa predvajanja programov. Prav tako narašča uporaba avtorskih del za oglaševanje v javnih prostorih. Vprašanje je, ali licenca, ki jo je avtor dal radiodifuzijski postaji, zajema poleg tega vso uporabo oddaje, ki lahko poteka v pridobitne namene ali ne.

Odgovor Konvencije je nikalen. Tako kot v primeru prenašanja po žici prek druge postaje se oblikuje novo občinstvo (odstavek (1)(ii)) in tako tudi v tem primeru delo lahko spremljajo poslušalci (in morda gledalci), ki jih ni predvidel avtor, ko je dal dovoljenje za oddajanje svojega dela. Čeprav lahko oddajanje per definitionem doseže nedoločeno število ljudi, avtor z dovoljenjem tega načina oddajanja upošteva zgolj neposredno občinstvo, to pomeni imetnike sprejemnikov, ki sprejemajo signal sami ali v zasebnem oziroma družinskem krogu. Ko pa se ta sprejem opravlja za širše občinstvo in pogosto zaradi dobička, je omogočeno dodatni skupini javnosti, da uživa v delu, in oddajanje prek zvočnika ni več zgolj sprejemanje same oddaje, ampak samostojno dejanje, s katerim se delo priobči novi javnosti. Avtor ima nadzor nad tem novim izvajanjem njegovega dela.“( )

51. Ob upoštevanju zgoraj navedenega se zdi nedvoumno, da si člen 8 WCT prizadeva dopolniti člen11a(1) Bernske konvencije z okrepitvijo pravice avtorjev, da dovolijo priobčitev svojih del v okoliščinah, kjer je napredek v tehnologiji omogočil priobčitev v obliki prenašanja prek druge postaje, ki je sama po sebi dovoljena za krog ljudi, ki presega predvidene naslovnike prvotne priobčitve.

52. Prenos oddajanja v hotelske spalnice s televizijskimi sprejemniki, ki so oskrbovani s signalom, ki ga pred tem sprejme hotel, spada naravnost v ta koncept. Kot je navedel generalni pravobranilec La Pergola v sklepnih predlogih v zadevi EGEDA( ), „je še kako nedvoumno – ob retransmisiji, ki ni zgolj tehnično sredstvo za zagotavljanje ali izboljševanje sprejema prvotnega oddajanja na pokritem območju namestitve in uporabe sprejemnikov-oddajnikov, kot v obravnavanem primeru – da je [lastnik hotela] hotelskim gostom omogočil dostop do varovanega dela. Če [lastnik hotela] ne bi dopustil drugotne uporabe oddajanja, stranke – čeprav fizično v satelitsko pokritem področju – ne bi mogle uživati v predvajanem delu na noben drug način; potemtakem predstavljajo v tem smislu ,novo‘ javnost, ki se razlikuje od prvotne javnosti, ki ji je bilo namenjeno oddajanje.“

53. Ugotovilo se bo, da je merilu „povsem funkcionalnega“, ki je dejansko sprejeto s členom 11a(1)(ii), namreč, da ga mora priobčiti „kakšna druga ustanova, ne pa tista, ki ga je izvirno oziroma prva oddajala“, v vsakem primeru zadoščeno v okoliščinah, kakršne so v obravnavanem primeru. Kot poudarja francoska vlada, je lastnik hotela v enakem položaju kot tretja stranka, ki prvotno oddajane programe prenaša prek druge postaje ali prek kabla.

54. Komisija trdi, da je odločilni dejavnik za določitev, ali gre pri priobčitvi za priobčitev „javnosti“, obseg kroga potencialnih naslovnikov priobčitve ter njegov gospodarski pomen za avtorja. Strinjam se, da bi se morala upoštevati oba dejavnika. Razlaga, ki odseva ta dejavnika, bi bila skladna s ciljem določbe, ki je dodeliti avtorju pravico izkoriščanja svojih del z priobčitvijo javnosti.( )

55. Seveda so lahko, če hotel posreduje televizijske signale v različne spalnice, edini naslovniki vsake posamezne priobčitve v določenem trenutku gostje vsake spalnice, običajno ena ali dve osebi. Vendar se morajo upoštevati kumulativni učinki vseh enakovrstnih priobčitev, skladno s ciljem Direktive, izraženim v uvodni izjavi 9, to je „visoka stopnja varstva“ imetnikov pravic, in z navedbo v uvodni izjavi 23, da je pravico do priobčitve javnosti „treba razumeti v širokem pomenu“. Generalni pravobranilec La Pergola je spretno ravnal v svojih sklepnih predlogih v zadevi EGEDA z argumentom, „da je gospodarska teža gostov v hotelski sobi tako majhna, da ne morejo predstavljati ,nove‘ javnosti, ki se razlikuje od prvotne javnosti, ki ji je bilo namenjeno oddajanje. Posledično retransmisija predvajanega dela prek televizije nima gospodarskega pomena, potrebnega za neodvisno dejanje priobčitve“. Strinjam se z njegovim odgovorom, „da vse stranke v hotelu v določenem trenutku predstavljajo ,javnost‘ v smislu in za namen avtorske pravice. Z drugimi besedami, ,prostorska nepovezanost‘ vključenih posameznikov, ki predstavljajo krog naslovnikov, ki jim omogoča dostop do dela oseba, odgovorna za vsako dejanje drugotne uporabe, ni dovolj velika, da bi bilo mogoče oporekati gospodarskemu pomenu nove dosežene javnosti.“( )

56. Za Komisijo pridobitnost priobčitve ni odločilna. Komisija navaja primere oddajanja glasbe po zvočnikih ali slik na velikanskih zaslonih na dobrodelnih ali političnih prireditvah. Po njenem mnenju bi šlo v takšnih primerih za „priobčenje javnosti“, kljub temu da ni pridobitnega namena. Nasprotno pa je generalni pravobranilec La Pergola, čeprav se strinja glede upoštevnosti „gospodarskega pomena nove javnosti“, v sklepnih predlogih v zadevi EGEDA menil, da Bernska konvencija „določa načelo, da mora avtor dovoliti vso drugotno uporabo predvajanega dela, če to povzroči neodvisno gospodarsko izkoriščanje za gospodarski dobiček s strani odgovorne osebe“.( ) Prav tako je izrazil stališče, da storitev notranje retransmisije v hotelske sobe brez dvoma „predstavlja gospodarsko določljivo korist za hotel“, s katerim se strinjam.( )

57. Očitno je, da je v obravnavanem primeru, prvič, krog potencialnih naslovnikov priobčitve širši in gospodarsko pomemben za avtorja ter, drugič, posredujoča ustanova, ki priobči, to počne za svojo premoženjsko korist. V takšnih okoliščinah bi se moralo priobčenje šteti za „priobčenje javnosti“. Menim, da v obravnavani zadevi ni nujno ali primerno odločiti, ali je premoženjska korist osebe, odgovorne za priobčenje, vedno potrebna, da se priobčenje šteje za „priobčenje javnosti“ v smislu člena 3 Direktive.

58. Nazadnje moram obravnavati štiri podrobne trditve, ki jih navajajo družba Rafael ter avstrijska in irska vlada.

59. Prvič, družba Rafael trdi, če sem pravilno razumela njenega zastopnika na obravnavi, da uvodna izjava 35 in člen 5 Direktive o avtorskih pravicah predvidevata izjeme od pravic avtorjev, ki jih Direktiva varuje, ter da uvodna izjava 35 v vsakem primeru določa zgolj, da naj bi v takšnih primerih „imetniki pravic prej[eli] pravično nadomestilo“( ) za uporabo njihovih del. Družba Rafael trdi, da ker je glagol v pogojniku, nadomestilo ni obvezno. Irska vlada se je prav tako sklicevala na pravico držav članic, da določijo izjeme.

60. Res je, da člen 5 Direktive vsebuje „izčrpno naštete izjeme in omejitve […] pravice priobčenja javnosti“( ). Vendar ni bila podana nobena razlaga( ) glede tega, katere izmed teh izjem se lahko v obravnavanem primeru uporabijo. Argument, ki izhaja iz uporabe pogojnika v španskem jeziku (ki se v vsakem primeru običajno uporablja v uvodnih izjavah), ne zdrži niti teleološke razlage niti primerjave z drugimi jezikovnimi različicami.

61. Drugič, družba Rafael in avstrijska vlada trdita, da dejanje retransmisije s strani hotela v hotelske sobe ne sodi na področje uporabe člena 3(1), ker se ta določba z besedami „po žici ali na brezžični način“ osredotoča na priobčitev z razdalje. To razlago potrjuje uvodna izjava 23, v kateri je navedeno, da pravica zajema le „priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve“. Iz tega sledi, da ni nobene popolne uskladitve določb, ki se nanašajo na priobčitev javnosti, ter da je bila le priobčitev z razdalje – kot je radijsko oddajanje („na brezžični način“) ali kabelsko oddajanje („po žici“) – usklajena. Družba Rafael in avstrijska vlada ugotovita, da če je vsakršno dejanje priobčitve javno, tudi če zgolj zaporedno, in je tako dejanje priobčitve javnosti, potem bi (verjetno nenamerna) posledica bila, da bi se zasebno sprejemanje televizijskih programov prav tako štelo za dejanje priobčitve javnosti.

62. Pojasnila sem že, zakaj menim, da trditev, da Direktiva ne usklajuje popolnoma pojma „priobčenje javnosti“, ne zdrži.

63. Prav tako ne sprejemam argumenta, da „priobčenje javnosti“ vključuje fizično razdaljo. Ne glede na očitne težave, neločljivo povezane z uresničevanjem takšnega samovoljnega pogoja – kje naj bo postavljena meja? –, zgodovina člena 11a(1) Bernske konvencije nikakor ne potrjuje tega stališča. Kot je pojasnjeno zgoraj, v resnici prikazuje, da je upoštevano merilo razširitev kroga naslovnikov prvotnega oddajanja s strani ustanove, ki ni tista, ki ga je izvorno oziroma prva oddajala. Razumljivo je, da mora dana tehnika oddajanja delovati z razdalje,( ) vendar dejstvo, da je v danem primeru razdalja majhna, ne razvrednoti tega merila. Nasprotno, merilo iz uvodne izjave 23 Direktive, in sicer da „priobčitev javnosti“ zajema „vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve“( ), je operativno merilo, ki ne vključuje nikakršne opredelitve razdalje.

64. Glede preostale trditve družbe Rafael in Avstrije, da če so „zaporedne“ priobčitve vseeno „javne“, je zasebno sprejemanje televizijskih oddaj zajeto v opredelitvi, je iz Vodnika in Glosarja SOIL jasno razvidno, da (kot veleva zdrav razum) to ne more imeti take posledice. Kot je navedeno v Vodniku, „avtor verjame, da njegova licenca za predvajanje zajema le neposredno občinstvo, ki sprejema signal v družinskem krogu“( ). To razlago potrjuje opredelitev „priobčitve javnosti“ v Glosarju SOIL kot „omogočiti, da je delo […] na vsak primeren način zaznavno osebam na splošno, tj. ne omejeno na posebne posameznike, ki so del zasebne skupine“.( ) Dalje, če je merilo premoženjske koristi posredujoče ustanove upoštevno, zagotavlja po besedah generalnega pravobranilca La Pergole v sklepnih predlogih v zadevi EGEDA „tehtno razlago, da ne gre za priobčitev javnosti, če neposredni uporabnik televizije da na voljo varovano delo svojemu družinskemu krogu ali prijateljem: v takšnih primerih ni nobene drugotne uporabe predvajanega dela s strani tretje stranke, ampak se namesto tega oprema za sprejemanje prvotnega oddajanja deli, brez kakršnega koli pridobitnega namena zainteresirane stranke.“( ) Nazadnje se Bernska konvencija, WCT in Direktiva zavzemajo za varovanje gospodarskih pravic avtorjev. Težko je razumeti, kako so lahko te pravice oškodovane s priobčenjem zasebnim krogom.

65. Tretjič, irska vlada meni, da zasebno okolje hotelskih sob omogoča retransmisijo ali dajanje na voljo varovanih del prek televizijskih sprejemnikov na takšnih mestih, kjer ju lahko gostje (in morda tudi družina ali prijatelji, ki obiščejo gosta v sobi) razumejo kot dejanje priobčitve, ki ni priobčitev javnosti. Ugotavlja, da je Sodišče, predvsem s sklicevanjem na člen 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah,( ) priznalo, da je treba potrebo po varovanju pred samovoljnim in nesorazmernim posredovanjem javne oblasti na področju zasebnih dejavnosti katere koli osebe priznati kot splošno načelo prava Skupnosti.( ) Zakonodajalec Skupnosti naj bi upošteval to načelo, kadar sprejema akte sekundarnega prava Skupnosti, kot je Direktiva o avtorskih pravicah. Zato naj bi bilo pomembno za razlago člena 3(1) Direktive.

66. Ne razumem pa najbolje, kako je lahko – tudi če zgolj po analogiji – upošteven člen 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah, ki je namenjen zaščiti posameznikov pred vmešavanjem državnih organov pri uveljavljanju pravice do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, pri razlagi določbe, namenjene usklajevanju pravic, povezanih z avtorsko pravico. Splošneje, strinjala bi se z generalnim pravobranilcem La Pergolo, ki je odgovoril na podobno trditev v sklepnih predlogih v zadevi EGEDA.( ) Čeprav je generalni pravobranilec priznal, da za namen varstva temeljnih pravic „hotelska soba pomeni del povsem zasebnega ali domačega okolja osebe in njene družine“, je nadaljeval: „zakonska meja med zasebnim in javnim ni nujno enaka na področju varstva avtorske pravice. Ni naključje, da je merilo za ugotavljanje zasebnosti ali javnosti sobe tuje ne samo črki, temveč tudi duhu člena 11a Konvencije, ki zahteva dovoljenje avtorja za dejanja priobčitve, s katerimi je delo na voljo javnosti, in ne za retransmisijo na mestih, ki so javna ali odprta za javnost. V ta namen izraz ,javno‘ ni bistvenega pomena za opredelitev dejanja priobčitve kot priobčitev javnosti, saj tradicionalno pomeni, da ni posebnega osebnega odnosa med člani skupine oseb ali med člani skupine in organizatorjem.“

67. Nazadnje, družba Rafael in irska vlada trdita, da v obravnavani zadevi ne gre za „priobčenje javnosti“, ker je dejanski sprejem določenega posredovanega televizijskega programa odvisen od tega, ali hotelski gost vključi televizijo v svoji sobi in izbere določen kanal. Ponovno sem hvaležna generalnemu pravobranilcu La Pergoli, ki je že odgovoril na to vprašanje. V sklepnih predlogih v zadevi EGEDA( ), je navedel, da je ta argument „v nasprotju z enim od temeljnih načel avtorske pravice: imetniki avtorske pravice so plačani na podlagi pravne možnosti uživanja tega dela in ne dejanskega uživanja. Na primer, založniki morajo plačati avtorske honorarje avtorjem za njihove romane na osnovi števila prodanih izvodov, ne glede na to, ali jih kupci preberejo ali ne. Podobno hoteli, ki so odgovorni za – sočasno, neskrajšano in nespremenjeno – notranjo kabelsko retransmisijo prvotnega satelitskega oddajanja, ne morejo odkloniti, da bi plačali avtorju nadomestilo, ki mu pripada, s trditvijo, da predvajanega dela potencialni gledalci, ki imajo v svojih sobah dostop do televizije, niso dejansko sprejeli“.

68. Zato menim, da je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je priobčenje prek televizijskih sprejemnikov, ki jim je poslan signal, ki ga prej sprejme hotel, „priobčenje javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive o avtorskih pravicah.

Predlog

69. Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da je treba na vprašanja, ki jih je predložilo Audiencia Provincial de Barcelona, odgovoriti tako:

Prvo vprašanje

– Namestitev televizijskih sprejemnikov, ki jim je po kablu poslan satelitski ali kopenski televizijski signal, v hotelske sobe ni priobčenje javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi.

Drugo in tretje vprašanje

– Priobčenje prek televizijskih sprejemnikov, ki jim je poslan signal, ki ga prej sprejme hotel, je priobčenje javnosti v smislu člena 3(1) Direktive št. 2001/29.