SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA,

predstavljeni 17. marca 2011( )

Zadeva C-503/09

Lucy Stewart

proti

Secretary of State for Work and Pensions

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber))

„Socialna varnost – Uredba EGS št. 1408/71 – Dajatve za bolezen – Invalidske dajatve – Posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki – Pojmi – Kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe – Pogoji za dodelitev – Pogoji glede stalnega prebivališča in navzočnosti na ozemlju države članice – Dopustnost – Člen 10 Uredbe EGS št. 1408/71 – Člena 19 in 28 Uredbe EGS št. 1408/71“

Kazalo

I –Pravni okvirI – 2

A –Zakonodaja UnijeI – 2

B –Nacionalna zakonodajaI – 5

II –Dejansko stanje v sporu o glavni stvariI – 7

III –Vprašanja za predhodno odločanjeI – 8

IV –Obravnava strukture in posebne vsebine vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodiščeI – 10

A –Kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebeI – 10

B –Trije pogoji glede stalnega prebivališča in navzočnostiI – 11

V –Stalno prebivališče kot vnaprej sporen pogoj za dodelitev dajatev socialne varnosti glede na pravo UnijeI – 12

A –Invalidske dajatveI – 12

B –Dajatve za bolezenI – 13

VI –Razširjeni pogoj stalnega prebivališča kot „temeljna“ navezna okoliščina glede na zahteve prava UnijeI – 16

A –Obravnava načelnih možnostiI – 17

B –Obravnava pogojev dopustnostiI – 19

VII –PredlogI – 21

1. V tej zadevi ima Sodišče priložnost, da preuči vprašanje, ali Uredba EGS št. 1408/71( ) v izjemno poenostavljenem smislu zakonodajnemu organu neke države članice dovoljuje, da za upravičenost do socialne dajatve določi pogoj, da prosilec na dan vložitve zahtevka stalno prebiva in je prisoten na ozemlju te države članice ter da je pred tem v določenem obdobju stalno prebival na navedenem ozemlju, ob upoštevanju, da je struktura te dajatve nekaj povsem posebnega. V obravnavanem primeru je kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v nacionalni zakonodaji opredeljena kot odstopanje od splošnega sistema dajatev za nezmožnost za delo. Pogoj stalnega prebivališča, tako razširjen s pogojem navzočnosti, ki ga je treba izpolniti za upravičenost do te socialne dajatve, lahko preprosto in izključno nadomesti pogoj glede plačevanja prispevkov v splošni sistem socialne varnosti, ki sicer velja za dodelitev dajatve po splošnem pravu. Kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe je torej predstavljena kot dajatev, za katero se dejansko ne plačujejo prispevki in za katero velja „temeljni“ pogoj stalnega prebivališča in navzočnosti, kar pomeni odstopanje od pogojev po splošnem pravu za dajatev, ki ima vse lastnosti prispevne dajatve.

2. Ta nekoliko protislovni položaj bom poskusil obravnavati v dveh korakih. Najprej želim ta pogoj stalnega prebivališča, razširjen s pogojem navzočnosti, obravnavati „običajno“, in sicer preučiti njegovo skladnost z upoštevnimi določbami Uredbe št. 1408/71. Ali je tak pogoj dopusten glede na načelo odpovedi pogoju stalnega prebivališča, kot je določeno v členu 10 Uredbe št. 1408/71, in načelo izplačevanja nekaterih socialnih dajatev v tujino, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča? Nato bom poskušal Sodišču predlagati razlago sodne prakse, ki je „prilagojena“ posebnosti pogoja stalnega prebivališča in navzočnosti ter okoliščin, obravnavanih v postopku v glavni stvari.

I – Pravni okvir

A – Zakonodaja Unije

3. V členu 4 Uredbe št. 1408/71 je opredeljeno vsebinsko področje uporabe te uredbe:

„1. Ta uredba se uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:

(a) dajatve za bolezen in materinstvo;

(b) invalidske dajatve [prejemki za invalidnost], vključno s tistimi, ki so namenjene vzdrževanju ali izboljševanju možnosti pridobivanja zaslužka;

[…]

2. Ta uredba se uporablja za vse splošne in posebne sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih, in za sisteme, ki se nanašajo na odgovornost delodajalca ali lastnika ladje za dajatve iz odstavka 1.

2a. Ta člen se uporablja za posebne denarne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, ki se dodelijo po pravnih predpisih, ki imajo zaradi svojega področja osebne veljavnosti, ciljev in/ali pogojev upravičenosti tako značilnosti zakonodaje socialne varnosti iz odstavka 1 kot tudi socialne pomoči.

‚Posebne denarne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki‘ so dajatve:

(a) ki so namenjene:

(i) zagotavljanju dodatnega, nadomestnega ali pomožnega zavarovanja proti tveganju, ki ga pokrivajo področja socialne varnosti iz odstavka 1 in ki osebam zagotavljajo minimalni dohodek za preživljanje ob upoštevanju gospodarskih in socialnih razmer v državi članici, ali

(ii) izključno posebni zaščiti za invalidne osebe, v tesni povezavi s socialnim okoljem te osebe v državi članici, in

(b) kadar financiranje poteka izključno iz obveznih davkov, namenjenih kritju splošnih javnih izdatkov, in pogoji za njihovo dodelitev in izračun niso odvisni od kakršnih koli prispevkov upravičenca. Vendar pa se dajatve, ki se izplačajo dodatno k prispevnim dajatvam, ne obravnavajo kot dajatve, za katere se plačujejo prispevki, in

(c) ki so naštete v Prilogi IIa.“

4. Člen 5 Uredbe št. 1408/71 določa, da morajo države članice navesti posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, iz člena 4(2a) navedene uredbe.

5. Člen 10 Uredbe št. 1408/71 med drugim določa načelo odpovedi pogoju stalnega prebivališča za dajatve za invalidnost. Prvi odstavek tega člena se glasi:

„1. Kadar ta uredba ne določa drugače, se denarne dajatve za invalidnost, starost ter za preživele osebe, pokojnine za nesreče pri delu ali poklicne bolezni ter pomoči ob smrti, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati, spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo.“

6. V prvem poglavju tretjega naslova Uredbe št. 1408/71 so povzete posebne določbe o dajatvah za bolezen in materinstvo, med katerimi je člen 19, ki določa:

„1. Delavec, ki stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, in izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev, po potrebi ob upoštevanju določb člena 18, v državi, v kateri stalno prebiva, prejema:

(a) storitve [dajatve v obliki storitev], ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo ta nosilec uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem;

(b) denarne dajatve, ki jih zagotavlja pristojni nosilec v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim nosilcem in nosilcem v kraju stalnega prebivališča pa lahko te dajatve nudi tudi slednji nosilec v imenu prvega, v skladu z zakonodajo pristojne države.

2. Določbe odstavka 1 se smiselno uporabljajo za družinske člane, ki stalno prebivajo na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, če niso upravičeni do takih dajatev po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebivajo.

Če družinski člani stalno prebivajo na ozemlju države članice, po zakonodaji katere pravica do storitev ni pogojena z zaposlitvijo ali zavarovanjem, se šteje, da prejemajo storitve v imenu nosilca, pri katerem je zaposlena ali samozaposlena oseba zavarovana, razen če zakonec ali oseba, ki skrbi za otroke, sama opravlja poklicno dejavnost na ozemlju omenjene države članice.“

7. Člen 28 Uredbe št. 1408/71 določa:

„1. Upokojenec, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodajah dveh ali več držav članic in ki nima pravice do dajatev po zakonodaji države članice, v kateri stalno prebiva, kljub temu skupaj s svojimi družinskimi člani prejema te dajatve, kot če bi bil do njih upravičen, po potrebi ob upoštevanju določbe člena 18 in Priloge VI, po zakonodaji ene države članice ali vsaj ene od držav članic, ki so pristojne za izplačilo pokojnine, če bi imel stalno prebivališče v tej državi. Te dajatve se zagotavljajo pod naslednjimi pogoji:

(a) storitve zagotavlja v imenu nosilca iz odstavka 2 nosilec v kraju stalnega prebivališča, kot da bi bila oseba upokojenec po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebiva, in bi bil upravičen do teh dajatev;

(b) denarne dajatve po potrebi zagotavlja pristojni nosilec, kot je določeno s pravili v odstavku 2, v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja. V skladu s sporazumom med pristojnim nosilcem in nosilcem v kraju stalnega prebivališča pa lahko take dajatve zagotovi tudi slednji nosilec v imenu prvega v skladu z zakonodajo pristojne države.“

B – Nacionalna zakonodaja

8. Z zakonom o prispevkih in dajatvah socialne varnosti iz leta 1992 (Social Security Contributions and Benefits Act 1992( )) je bila uvedena dajatev za nezmožnost za delo (Incapacity Benefit), ki je osebam, ki še niso dopolnile zakonsko določene upokojitvene starosti in so bile zaradi bolezni ali invalidnosti nezmožne za delo, zagotavljala nadomestilo dohodka. To dajatev za nezmožnost za delo, ki je v členu 20(1)(c) SSCBA opredeljena kot socialna dajatev, za katero se plačujejo prispevki, na podlagi člena 163 zakona o upravi za socialno varnost iz leta 1992 (Social Security Administration Act) izplačuje nacionalni zavarovalni sklad (National Insurance Fund, člen 1(1) SSCBA), katerega proračun se financira s prispevki, ki jih plačujejo zaposlene osebe, delodajalci in drugi.

9. Dajatev za nezmožnost za delo je sestavljena iz kratkoročne dajatve, predvidene v členu 30A(4) SSCBA, ki se lahko izplačuje največ 364 dni, in dolgoročne dajatve, predvidene v členu 30A(5) SSCBA.

10. Kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo se prvih 196 dni izplačuje po nižji stopnji, nato pa po višji stopnji, ki pa ne preseže stopnje dolgoročne dajatve za nezmožnost za delo. Prosilec na podlagi priloge 12, odstavek 1, k SSCBA ni upravičen do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo, če prejema zakonsko urejeno nadomestilo plače za čas odsotnosti z dela zaradi bolezni (Statutory Sick Pay), ki se lahko izplačuje največ 28 tednov (196 dni). Znesek dajatve za nezmožnost za delo se lahko zmanjša za znesek pokojninskih dajatev, do katerih je prosilec upravičen.

11. Upravičenost do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo je zlasti odvisna od evidence prispevkov prosilca.

12. Upravičenci, ki ne zadostijo pogojem glede prispevkov, vendar niso zmožni za delo, se lahko potegujejo za varstveni dodatek, ki je z dohodkom povezana dajatev.

13. Poleg tega iz predložitvene odločbe in predstavljenih stališč izhaja, da so osebe, ki niso zmožne za delo, vendar ne izpolnjujejo pogojev glede prispevkov, zlasti ker so pred dopolnitvijo zakonsko določene najnižje starosti za delo (16 let) postale invalidne in zato niso mogle nikoli plačevati prispevkov v sistem socialne varnosti, na podlagi katerih bi bile upravičene do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo, na podlagi člena 30A(1) SSCBA do te dajatve vseeno upravičene, ne da bi morale predložiti evidenco prispevkov, če izpolnjujejo pogoje iz člena 30A(2A) SSCBA, ki je začel veljati 6. aprila 2001.( )

14. Člen 30A(1) SSCBA določa:

„Na podlagi naslednjih določb tega člena je oseba, ki:

(a) izpolni enega od pogojev iz odstavka 2 spodaj ali če ne izpolni nobenega od teh pogojev,

(b) izpolni vse pogoje iz odstavka 2A spodaj,

upravičena do prejemanja kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za vsak dan, ko ni zmožna za delo, ki se uvršča v obdobje nezmožnosti za delo.“

15. Člen 30A(2A) SSCBA določa:

„(2A) Pogoji iz odstavka 1(b) zgoraj so:

(a) [prosilec] je star 16 let ali več na zadevni dan;

(b) [prosilec] je star manj kot 20 let ali, v predpisanih primerih, 25 let na dan, ki je del obdobja nezmožnosti za delo;

(c) [prosilec] ni bil zmožen za delo 196 zaporednih dni tik pred zadevnim dnevom ali prej v obdobju nezmožnosti za delo, v katerem je bil star 16 let ali več;

(d) [prosilec] na zadevni dan izpolnjuje predpisane pogoje glede stalnega prebivališča v Veliki Britaniji ali tamkajšnje navzočnosti in

(e) ni oseba, ki se na ta dan redno šola.“

16. Dajatev za nezmožnost za delo, tako dodeljena v skladu s temi pogoji, ki nadomešča dodatek za hudo invalidnost, je dejansko predstavljena kot „dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe“.

17. Upravičenec do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo lahko v skladu s členom 30A(5) SSCBA prejema dolgoročno dajatev za nezmožnost za delo, če je bolezen ali invalidnost dolgotrajna. Ta zadnja določba se glasi:

„Kadar se upravičenost prejemnika do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo na podlagi [člena 30A(4) SSCBA] izteče, ta pridobi pravico do dolgoročne dajatve za nezmožnost za delo za vsak naknadni dan v istem obdobju nezmožnosti za delo, v katerem ni dopolnil zakonsko določene upokojitvene starosti.“

18. Pogoj stalnega prebivališča ali navzočnosti iz člena 30A(2A)(d) SSCBA je opredeljen v členu 16(1) uredbe o socialni varnosti (dajatev za nezmožnost za delo) iz leta 1994 (Social Security (Incapacity Benefit) Regulations 1994( )), ki se glasi:

„16. Pogoji, ki se nanašajo na stalno prebivališče ali navzočnost

(1) Predpisani pogoji za namene člena 30A(2A)(d) [SSCBA] glede stalnega prebivališča ali navzočnosti v Veliki Britaniji v zvezi s katero koli osebo na zadevni dan so taki, da na ta dan velja:

(a) je stalni prebivalec Velike Britanije;

(b) ni oseba, ki bi bila podvržena imigracijskemu nadzoru v smislu člena 115(9) Immigration and Asylum Act 1999 [zakona o imigraciji in azilu iz leta 1999] […];

(c) je prisotna v Veliki Britaniji in

(d) je bila prisotna v Veliki Britaniji v enem ali več obdobjih, ki skupaj ne znašajo manj kot 26 tednov v 52 tednih tik pred tem dnem.“

II – Dejansko stanje v sporu o glavni stvari

19. Lucy Stewart, tožeča stranka v zadevi v glavni stvari, ki je britanska državljanka, rojena 20. novembra 1989, od meseca avgusta 2000 s starši živi v Španiji. Ker trpi za downovim sindromom, ni nikoli delala in ni sporno, da najverjetneje niti v prihodnosti ne bo nikoli mogla opravljati poklicne dejavnosti, vsaj ne običajne.

20. Tožeča stranka v zadevi v glavni stvari prejema invalidski dodatek za življenjske stroške (Disability Living Allowance( )), in sicer od njegove uvedbe aprila 1992. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je pred tem verjetno prejemala dodatek za pomoč in strežbo. Ti dodatki so se ji v Španiji izplačevali na podlagi člena 95b Uredbe št. 1408/71. Invalidski dodatek za življenjske stroške je po navedbah predložitvenega sodišča mogoče dodeliti za neomejeno obdobje, to je za tako dolgo, dokler se ne spremenijo okoliščine, na katerih temelji upravičenost.

21. Mati tožeče stranke v zadevi v glavni stvari od 25. julija 2005 prejema starostno pokojnino, pred tem pa je bila upravičena do dajatve za nezmožnost za delo.

22. Oče tožeče stranke v zadevi v glavni stvari, ki je nazadnje delal v Združenem kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska v davčnem letu 2000/2001, prejema poklicno pokojnino, od oktobra 2009 pa starostno pokojnino od te države članice.

23. Tožeča stranka v zadevi v glavni stvari, ki jo zastopa njena mati, je 31. oktobra 2005 vložila zahtevek, naj se ji ob dopolnitvi šestnajstega leta starosti dodeli kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe iz člena 30A(2A) SSCBA.

24. Secretary of State for Work and Pensions, tožena stranka v postopku v glavni stvari, je 24. novembra 2005 ta zahtevek zavrnil z obrazložitvijo, da tožeča stranka v zadevi v glavni stvari „ni [bila] prisotna v Veliki Britaniji“.

25. Ni sporno, da tožeča stranka v zadevi v glavni stvari ni izpolnjevala pogoja stalnega prebivališča, pogoja navzočnosti in pogoja pretekle navzočnosti, kot so določeni v členu 16(1)(a), (c) in (d) SSIBR.

26. Secretary of State for Work and Pensions je pritožbo tožeče stranke v zadevi v glavni stvari, ki jo je znova zastopala njena mati, še enkrat preučil, pri čemer je 24. novembra 2005 potrdil svojo odločitev. Secretary of State for Work and Pensions je poudaril, da je tožeča stranka v zadevi v glavni stvari pet let pred vložitvijo zahtevka živela v Španiji, zato ni izpolnjevala pogoja glede navzočnosti v Veliki Britaniji na prvi dan, od katerega naj bi bila upravičena do invalidske dajatve. Dodal je, da se ji na podlagi zakonodaje Unije ne sme omogočiti, da bi ta pogoj izpolnila.

III – Vprašanja za predhodno odločanje

27. V teh okoliščinah je predložitveno sodišče, Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber), pri katerem je bila zoper zadnjenavedeno odločbo vložena pritožba, 16. novembra 2009 odločilo, da Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:

„1. Ali je dajatev, ki ima značilnosti kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo v mladosti, dajatev za bolezen ali invalidska dajatev za namene Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71)?

2. Če je odgovor na prvo vprašanje, da se takšna dajatev obravnava kot dajatev za bolezen:

(a) Ali je takšna oseba, kot je mati tožeče stranke, ki je na podlagi upokojitve dokončno prenehala vse dejavnosti zaposlitve ali samozaposlitve, vseeno „zaposlena oseba“ za namene člena 19 zaradi svoje prejšnje dejavnosti zaposlitve ali samozaposlitve oziroma ali členi od 27 do 34 (upokojenci) vsebujejo veljavna pravila?

(b) Ali je takšna oseba, kot je oče tožeče stranke, ki od leta 2001 ni opravljal nobene dejavnosti zaposlitve ali samozaposlitve, zaradi svoje prejšnje dejavnosti zaposlitve ali samozaposlitve vseeno „zaposlena oseba“ za namene člena 19?

(c) Ali naj se tožečo stranko obravnava kot ‚upokojenko‘ za namene člena 28 na podlagi dodelitve dajatve, pridobljene v skladu s členom 95b Uredbe št. 1408/71, čeprav: (i) zadevna tožeča stranka ni bila nikoli zaposlena oseba po členu 1(a) Uredbe št. 1408/71; (ii) tožeča stranka ni dosegla državno predpisane starosti za upokojitev in (iii) tožeča stranka spada med osebe, za katere se uporablja Uredba št. 1408/71, zgolj kot družinski član?

(d) Ali lahko, kadar upokojenec spada na področje uporabe člena 28 Uredbe št. 1408/71, družinski član tega upokojenca, ki je ves čas bival z upokojencem in v isti državi kot upokojenec, v skladu s členom 28(1) v povezavi s členom 29 predloži zahtevek za denarno dajatev za bolezen s strani pristojne institucije, določene s členom 28(2), kadar se taka dajatev (če mu pripada) izplača družinskemu članu (in ne upokojencu)?

(e) Če je primerno (zaradi odgovorov na točke od (a) do (d) zgoraj), ali je uporaba pogoja notranjega prava o socialni varnosti, ki začetno pridobitev upravičenosti do dajatve za bolezen omejuje na tiste, ki so dopolnili predpisano obdobje preteklega prebivanja v pristojni državi članici v določenem predhodnem roku, združljiva z določbami členov 19 in/ali 28 Uredbe št. 1408/71?

3. Če je odgovor na prvo vprašanje, da se omenjena dajatev obravnava kot invalidska dajatev, ali besedilo člena 10 Uredbe št. 1408/71, ki se nanaša na dajatve, ‚pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic‘, pomeni, da državam članicam ostane pravica po Uredbi št. 1408/71, da postavijo pogoje začetne pridobitve takšnih invalidskih dajatev, ki temeljijo na stalnem prebivališču v državi članici ali na dokazovanju predpisanih obdobij pretekle navzočnosti v državi članici, tako da upravičenec ne more najprej zahtevati upravičenosti do takšne dajatve iz druge države članice?“( )

IV – Obravnava strukture in posebne vsebine vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče

28. Posebnost te zadeve temelji na dejstvu, da bo med iskanjem odgovorov nujno treba obravnavati tako strukturo kot upoštevnost različnih postavljenih vprašanj, ki se bodo poenostavila. Preprosto povedano, prizadeval si bom pokazati, da je razlikovanje med dajatvijo za bolezen in invalidsko dajatvijo, ki je predmet prvega vprašanja in na katerem temelji tudi struktura preostalih vprašanj, dejansko brezpredmetno; poskusil bom pokazati, kako težko je ločeno obravnavati pogoj stalnega prebivališča in pogoj navzočnosti; nazadnje pa bom poskusil dokazati, da se ključno vprašanje, postavljeno v tej zadevi, nanaša na „običajno prebivališče“ in da je dejansko le v tem smislu mogoče, kadar je to potrebno, obravnavati položaj tožeče stranke glede na njen status družinskega člana upokojenca, ki je upravičen do pokojnine, v smislu Uredbe št. 1408/71. Težava je v tem, da vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, ni mogoče preprosto „preoblikovati“ takoj na začetku odgovora, ki ga želim podati, ampak je to mogoče šele kot rezultat poznejšega sklepanja. Zato je treba najprej predstaviti posebnost tako imenovane kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe.

A – Kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe

29. Posebnost kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, uvedene leta 2001( ), izhaja iz dejstva, da je dajatev, za katero se dejansko ne plačujejo prispevki( ), ki spada v splošnejšo ureditev dajatev za nezmožnost za delo, pri čemer ima vse značilnosti dajatev, za katere se plačujejo prispevki.

30. Splošna dajatev za nezmožnost za delo se namreč dodeli predvsem na podlagi pogoja glede plačevanja prispevkov v splošni sistem socialne varnosti, kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo v mladosti v smislu odstopanja od tega pogoja pa se dodeli neodvisno od plačevanja prispevkov, vendar mora prosilec izpolniti tri pogoje( ) glede stalnega prebivališča in navzočnosti na ozemlju države članice.

31. Ta dajatev se lahko namreč kot nadomestilo dohodka osebno dodeli vsaki osebi, ki je dopolnila zakonsko določeno najnižjo starost za delo, vendar zaradi bolezni ali invalidnosti ni zmožna za delo, pri čemer ni upravičena do splošne dajatve za nezmožnost za delo, ker v preteklosti ni plačevala prispevkov. Tak je položaj tožeče stranke v zadevi v glavni stvari, mlade invalidne osebe, ki ni nikoli delala in je ob dopolnitvi šestnajstega leta starosti zaprosila za upravičenost do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe.

B – Trije pogoji glede stalnega prebivališča in navzočnosti

32. Natančneje, za upravičenost do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe veljajo trije pogoji, in sicer mora prosilec običajno prebivati na ozemlju države članice (pogoj običajnega prebivališča), na dan vložitve zahtevka mora biti prisoten na tem ozemlju (pogoj trenutne navzočnosti), na istem ozemlju pa mora biti prisoten tudi vsaj 26 od 52 tednov pred datumom vložitve zahtevka (pogoj pretekle navzočnosti). To je torej pogoj običajnega prebivališča, ki je nekako „razširjen“ z dvema pogojema glede navzočnosti.

33. V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot poudarja predložitveno sodišče, da bi bilo zahtevek tožeče stranke, če je bil v zadevi v glavni stvari zavrnjen, ker ni izpolnila pogoja glede navzočnosti na ozemlju države članice na dan vložitve zahtevka, mogoče zavrniti tudi, ker ni izpolnila pogoja stalnega prebivališča ali pretekle navzočnosti. Poleg tega se zdi, da iz drugega vprašanja, točka (e), ki se nanaša le na pogoj pretekle navzočnosti, in tretjega vprašanja, ki se hkrati nanaša na pogoj stalnega prebivališča in pogoj pretekle navzočnosti, izhaja, da predložitveno sodišče meni, da so ti pogoji „neodvisni“, da delujejo ločeno in da jih je zato treba tako tudi obravnavati.

34. Vendar je treba poudariti, da sta oba pogoja glede navzočnosti na sistemski ravni smiselna le, če sta povezana s pogojem stalnega prebivališča. Ne zdi se namreč mogoče, da bi lahko nacionalni zakonodajni organ predvidel možnost, da se kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe dodeli le na podlagi pretekle in/ali trenutne navzočnosti prosilca, to je ko prosilec, ki nima običajnega prebivališča na ozemlju države članice, izpolnjuje druga pogoja. To pomeni, da je jasno, da pogoj pretekle navzočnosti, čeprav je njegovo skladnost s pravom Unije mogoče utemeljiti, pri čemer pogoj običajnega prebivališča ni nikakor skladen, ne more neodvisno obstajati kot sestavni del kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe.

35. Nazadnje menim, da je razlikovanje predložitvenega sodišča med dajatvami za bolezen in invalidskimi dajatvami brezpredmetno, kar zadeva skladnost pogojev, ki se obravnavajo v vprašanjih, to je pogoja običajnega prebivališča v enem primeru ter pogoja običajnega prebivališča in pretekle navzočnosti v drugem primeru, vsaj če se izkaže, da je pogoj običajnega prebivališča v obeh primerih nezakonit, kar bom najprej trdil.

V – Stalno prebivališče kot vnaprej sporen pogoj za dodelitev dajatev socialne varnosti glede na pravo Unije

36. Pogoji stalnega prebivališča so v pravu Unije načeloma „sporni“. Na splošno se obravnavajo kot neskladni z določbami Uredbe št. 1408/71, ki se uporabljajo za dajatve za bolezen in invalidske dajatve, saj so vsekakor „dodani“ pogojem za začetno dodelitev dajatev, za določitev katerih so pristojne države članice. Na tej začetni točki bom poskušal, kot sem že napovedal, predstaviti veljavno pravo, kakor če bi se obravnaval pogoj običajnega prebivališča.

A – Invalidske dajatve

37. Cilj člena 10(1) Uredbe št. 1408/71, v katerem je določeno načelo odpovedi pogoju stalnega prebivališča( ) in ki zagotavlja izplačevanje invalidskih dajatev v tujino, je med drugim spodbujati prosto gibanje delavcev v skladu s členom 42 ES, tako da se zadevne osebe zaščiti pred neugodnim položajem, ki se lahko pojavi ob prenosu njihovega stalnega prebivališča iz ene države članice v drugo.( )

38. Ta določba ne pomeni le, da zadevne osebe ohranijo upravičenost do pokojnin, rent in dodatkov, pridobljenih na podlagi zakonodaje ene ali več držav članic, celo po določitvi stalnega prebivališča v drugi državi članici, ampak tudi, kar je v obravnavanem primeru posebej pomembno, da jim te pravice ni mogoče odreči le zato, ker ne prebivajo na ozemlju države, v kateri je nosilec, pristojen za izplačila.( ) Kot je v sklepnih predlogih v navedeni zadevi Stanton Newton( ) poudaril generalni pravobranilec M. Darmon, bi se bilo, če bi bilo tako razlikovanje sprejemljivo, zelo preprosto izogniti prepovedi iz člena 10 Uredbe št. 1408/71: „za zakonodajalca bi zadostovalo že, da bi pogoje stalnega prebivališča, da bi bili izključeni iz te prepovedi, uvrstil med pogoje za dodelitev“.

B – Dajatve za bolezen

39. Po drugi strani člen 19(1)(b) Uredbe št. 1408/71 določa, da zaposleni ali samozaposleni delavec, ki stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, v državi, v kateri stalno prebiva, prejema denarne dajatve, ki jih zagotavlja pristojna država članica, če izpolnjuje vse druge pogoje iz zakonodaje te države za upravičenost do navedenih dajatev.

40. Ta določba nasprotuje tudi vsakršni določbi države članice, ki za izplačevanje dajatev za bolezen določa pogoj stalnega prebivališča.( )

41. Enako ima tudi družinski član delavca na podlagi člena 19(2) Uredbe št. 1408/71 pravico, da državo članico, v kateri je zaposlen navedeni delavec, zaprosi za izplačevanje dajatev za bolezen v drugi državi članici, v kateri stalno prebiva, če izpolnjuje vse pogoje za dodelitev in nima pravice do podobne dajatve na podlagi zakonodaje države, na ozemlju katere stalno prebiva.( )

42. Sodišče je v navedeni sodbi Hosse navedlo, da je namen člena 19(2) Uredbe št. 1408/71 predvsem doseči, da dodelitev dajatev za bolezen ne bo pogojena s stalnim prebivališčem družinskih članov zaposlenega v pristojni državi članici, da se tako delavca Skupnosti ne bi odvračalo od uresničevanja pravice do prostega gibanja. Sodišče je razsodilo, da bi bilo „v nasprotju s členom 19(2) Uredbe št. 1408/71, če bi se hčerki zaposlenega odrekla pravica do dajatve, do katere bi imela pravico, če bi stalno prebivala v pristojni državi“.( )

43. Nazadnje je Sodišče upokojencem, ki so upravičeni do pokojnine ali rente, na podlagi člena 28 Uredbe št. 1408/71 priznalo še izplačevanje dajatev za bolezen v tujino.( )

44. Ob upoštevanju logike zgoraj navedene sodne prakse je mogoče nazadnje potrditi, da je treba to pravico do izplačevanja dajatev za bolezen v tujino priznati tudi družinskim članom osebe, ki je upravičena do pokojnine.

45. Če v zvezi s tem velja, kakor je trdila vlada Združenega kraljestva, da je Sodišče lahko na začetku razsodilo, da vzdrževani potomec delavca migranta kot družinski član delavca ne more biti upravičen do invalidskega dodatka, predvidenega z nacionalno zakonodajo kot samostojna pravica( ), je v preteklosti nato vseeno izrazito omejilo doseg te sodne prakse.( )

46. Sodišče je namreč razsodilo, da je razlikovanje med samostojnimi pravicami delavca in izvedenimi pravicami njegovih družinskih članov upoštevno le, kadar se družinski član sklicuje na določbe Uredbe št. 1408/71, ki se uporabljajo izključno za delavce, kar izključuje člane njihove družine.( )

47. Če bi se načelo odpovedi pogoju stalnega prebivališča iz člena 10 Uredbe št. 1408/71 ali načelo izplačevanja dajatev za bolezen v tujino, kakor sta izraženi v sodni praksi v zvezi s členoma 19 in 28 navedene uredbe, torej strogo in tako rekoč mehansko uporabili za položaj, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, bi bilo treba tožeči stranki v zadevi v glavni stvari izplačati kratkoročno dajatev za nezmožnost za delo za mlade osebe.

48. Nazadnje, Sodišče bi lahko na podlagi te sodne prakse razsodilo, da je treba člen 10 ali člena 19 in 28 Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da nasprotujejo temu, da se za osebo v položaju, v kakršnem je tožeča stranka v zadevi v glavni stvari, določi razširjen pogoj stalnega prebivališča, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, oziroma da je treba Uredbo št. 1408/71 razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v kateri je za dodelitev socialne dajatve, kot je kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, določen pogoj, da upravičenec izpolnjuje pogoje stalnega prebivališča in pretekle navzočnosti na ozemlju zadevne države članice.

49. V tem smislu in pred nadaljevanjem razprave je treba poudariti, da razširjeni pogoj prebivanja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, nima „dodatne“ vloge, s katero bi, prav nasprotno, pridobil povsem drugačno funkcijo. V teh okoliščinah bi imel tak odgovor Sodišča na vprašanja predložitvenega sodišča pomembne posledice. Za celovito presojo te možnosti je treba upoštevati, da bi brez razširjenega pogoja stalnega prebivališča vsakdo z državljanstvom neke države članice v enakem položaju kot tožeča stranka v zadevi v glavni stvari, to je če bi bil star med 16 in 20 let (največ 25 let), vendar bi bil 196 dni pred dopolnitvijo svojega 16. leta nezmožen za delo in se ne bi redno šolal, lahko zaprosil za kratkoročno dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe in jo tudi pridobil, ne da bi bil v tej državi članici kadar koli vključen v sistem socialne varnosti.

50. Glede na to si je treba postaviti vprašanje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da lahko državi članici naloži, da se mora neizogibno odločiti za odpravo tako zasnovane socialne dajatve, katere pogoji za dodelitev presegajo razumne okvire, ali za preoblikovanje navedene socialne dajatve, tako da jo je mogoče v skladu s sodno prakso Sodišča opredeliti kot posebno dajatev, za katero se ne plačujejo prispevki. Menim, da pravo Unije ne narekuje take nadomestne možnosti.

VI – Razširjeni pogoj stalnega prebivališča kot „temeljna“ navezna okoliščina glede na zahteve prava Unije

51. Iz zgoraj navedene sodne prakse izhaja, da so se pogoji stalnega prebivališča v vseh primerih, v katerih so se šteli za neskladne z določbami prava Unije, glede na pogoje za dodelitev socialnih dajatev, ki so bili praviloma pogoji glede plačevanja prispevkov v sistem socialne varnosti, dejansko uporabljali kot „dodatni“ ali dopolnilni pogoji in so torej imeli predvsem funkcijo izključevanja upravičencev, ki so izkoristili pravico do prostega gibanja. V teh okoliščinah se je v sodni praksi upravičeno posebej strogo uporabljalo načelo odpovedi pogoju stalnega prebivališča ali načelo izplačevanja socialnih dajatev v tujino.

52. Vendar se razširjeni pogoj stalnega prebivališča, ki ga Sodišče obravnava v tej zadevi, uporablja v povsem drugačnih okoliščinah. S tega vidika je treba presoditi trditve vlade Združenega kraljestva, da je razširjeni pogoj stalnega prebivališča pogoj za upravičenost do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, ki v korist tem upravičencem nadomešča pogoj glede plačevanja prispevkov po splošnem pravu.

53. V zvezi s tem najprej opozarjam, da je Sodišče večkrat razsodilo, da morajo države članice, čeprav obdržijo pristojnost glede ureditve svojega sistema socialne varnosti, pri izvajanju te pristojnosti vseeno spoštovati pravo Unije.( ) Ta pristojnost pomeni, da morajo hkrati opredeliti doseg svojega sistema socialne varnosti in pogoje za upravičenost do socialnih dajatev, ki se izplačujejo iz tega sistema, pri čemer morajo biti ti pogoji v skladu s pravom Unije, predvsem pa ne smejo biti diskriminatorni. Države članice so izključno odgovorne za opredelitev dosega nacionalne solidarnosti in pogojev, pod katerimi jo je treba zagotavljati. Med drugim morajo razlikovati med različnimi dodeljenimi dajatvami, in sicer prispevnimi dajatvami in tistimi, ki imajo značilnosti posebne dajatve, za katero se ne plačujejo prispevki, pri čemer morajo vedno upoštevati pravo Unije.( )

54. Cilj Uredbe št. 1408/71 je v skladu s členom 42 ES namreč le usklajevanje zakonodaj držav članic na področju socialne varnosti, in ne njihovo poenotenje. V skladu z obsežno sodno prakso na tem področju se lahko izključno v nacionalnih zakonodajah o socialni varnosti določijo pogoji za pravico ali obveznost, da se osebe zavarujejo po tem sistemu socialne varnosti ali delu navedenega sistema, če ti pogoji ne povzročajo razlikovanja med državljani te države in državljani drugih držav članic.( )

55. Ob upoštevanju te sodne prakse je treba preučiti zadevni razširjeni pogoj stalnega prebivališča, ki se uporablja za upravičenost do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, saj nadomešča pogoj glede plačevanja prispevkov po splošnem pravu in zato izpolnjuje funkcijo navezne okoliščine, ki jo ima običajno zadnjenavedeni pogoj. V tem smislu bom najprej preučil, ali je tak pogoj stalnega prebivališča načeloma dopusten, in nato poskusil opredeliti, pod katerimi pogoji ga je treba uporabljati.

A – Obravnava načelnih možnosti

56. Najprej je treba opozoriti, da z Uredbo št. 1408/71 ni absolutno izključeno, da je lahko stalno prebivališče pod nekaterimi pogoji navezna okoliščina na sistem socialne varnosti posamezne države članice v enakem smislu kot delovna doba. To med drugim izhaja iz člena 18 Uredbe št. 1408/71, ki predvideva možnost, da nacionalna zakonodaja „določa, da je pridobitev, ohranitev ali ponovna pridobitev pravic do dajatev odvisna od dopolnitve zavarovalnih dob, dob zaposlitve ali dob prebivanja“.( )

57. Poleg tega člen 10a Uredbe št. 1408/71 izrecno predvideva možnost držav članic, da za dodelitev posebnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, določijo pogoj stalnega prebivališča.

58. Če se po drugi strani pogoji stalnega prebivališča na splošno štejejo za omejitve prostega gibanja v smislu člena 18 ES, je med drugim prav tako dopustno, da so lahko utemeljene( ) z vidika prava, če temeljijo na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če so sorazmerne s ciljem, ki mu legitimno sledi nacionalno pravo.( )

59. Tako je Sodišče priznalo, da če nacionalni zakonodajni organ stalno prebivališče določi kot merilo za omejitev števila upravičencev do neke socialne dajatve in torej dosega solidarnostne obveznosti, kar potrjuje ta dajatev, lahko to kot izraz stopnje navezanosti teh oseb na družbo, ki si prizadeva za tako solidarnost, pomeni objektivni preudarek v splošnem interesu( ), ki lahko upraviči omejitev prostega gibanja oseb.

60. Ob upoštevanju teh ugotovitev se v celoti izrazi pomen narave kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, za katero se dejansko ne plačujejo prispevki.

61. Z več vidikov tudi pogoji za dodelitev kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe kot odstopanje od pogojev za dodelitev splošne dajatve za nezmožnost za delo, ki temeljijo na načelu preteklega plačevanja prispevkov, namreč izražajo prizadevanje za solidarnost, ki nesporno ustreza objektivnim preudarkom v splošnem interesu, in sicer v obravnavanem primeru potrebi po zaščiti mladih delavcev, ki niso zmožni za delo in niso vključeni v splošni sistem zdravstvenega zavarovanja.

62. Kakor trdi vlada Združenega kraljestva, če se razširjeni pogoj stalnega prebivališča dejansko uporablja kot pogoj za dodelitev pravice do kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, je to le za nadomestitev preteklega neplačevanja prispevkov teh upravičencev.

63. Ni toliko pomembno, da se za kratkoročno dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe dejansko ne plačujejo prispevki, ključna je vloga, ki jo ima razširjeni pogoj stalnega prebivališča ob neplačevanju prispevkov, to je v položaju, v katerem med dajatvijo in njenim prejemnikom ali med državo članico, ki se šteje za pristojno, in prosilcem za dajatev ni nobene druge navezne okoliščine.

64. Drugače povedano, razširjeni pogoj stalnega prebivališča nadomešča plačevanje prispevkov v sistem socialne varnosti( ), pri čemer se uporablja kot nujna navezna okoliščina, zato ga je treba tako tudi analizirati, to je kot navezno okoliščino med kratkoročno dajatvijo za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe in njenimi prejemniki. Zato nima „dodatne“ funkcije glede na pogoje za začetno dodelitev pravice do dajatve, ampak je „temeljna“ navezna okoliščina med sistemom socialne varnosti, iz katerega se izplačuje dajatev, in njenimi prejemniki, ki ne izpolnjujejo pogojev glede plačevanja prispevkov.

65. S tega vidika je ta razširjeni pogoj stalnega prebivališča zasnovan s ciljem, da med upravičence do splošne dajatve za nezmožnost za delo vključi mlade invalidne osebe, ki ne izpolnjujejo pogojev glede plačevanja prispevkov, in ne da iz upravičenosti do dajatve izključi mlade invalidne osebe, ki stalno prebivajo v drugi državi članici.

66. Vendar le dejstvo, da cilj razširjenega pogoja stalnega prebivališča ni diskriminatoren, ne pomeni, da ga je treba samodejno šteti za skladnega s pravom Unije. Treba se je še prepričati, da nima nobenega diskriminatoren učinka, in zagotoviti, da je njegova uporaba v celoti skladna z določbami Uredbe št. 1408/71 ter določbami Pogodbe in splošnimi načeli prava Unije. Na podlagi tega se neizogibno postavlja vprašanje pogojev glede njegove dopustnosti.

B – Obravnava pogojev dopustnosti

67. Razširjeni pogoj stalnega prebivališča, kot je določen v zakonodaji Združenega kraljestva, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, je lahko po potrebi upravičen le pod dvema pogojema, in sicer mora imeti vlogo navezne okoliščine in se uporabiti le, kadar ni drugih naveznih okoliščin.

68. Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da se pogoj stalnega prebivališča ne more obravnavati kot dovolj jasen pokazatelj navezanosti prosilcev na državo članico, ki dodeli prejemek, če lahko pripelje do nasprotnih rezultatov za osebe, ki živijo v drugi državi članici in katerih raven vključenosti v družbo države članice, ki dodeli prejemek, je primerljiva v vseh pogledih.( )

69. V tem smislu je treba preučiti drugo vprašanje, točka (e), predložitvenega sodišča. To sodišče se namreč sprašuje, ali je pogoj pretekle navzočnosti, ki ga obravnava posamično in ločeno od drugih pogojev, zlasti pogoja običajnega prebivališča, skladen z določbami člena 19 in/ali 28 Uredbe št. 1408/71. Tudi če bi se lahko pogoj pretekle navzočnosti uporabljal neodvisno od pogoja običajnega prebivališča( ), bi moralo predložitveno sodišče preučiti, ali in koliko lahko izpolnjuje funkcijo navezne okoliščine in se šteje za zadosten dokaz za ugotovitev zahtevane ravni vključenosti v družbo.

70. Poleg tega pogoj stalnega prebivališča, ki bi ga bilo mogoče sprejeti kot navezno okoliščino, nima učinka za osebo, ki je že upravičena do dajatve za bolezen ali invalidske dajatve, saj bi bilo to v nasprotju z zgoraj navedeno sodno prakso v zvezi z načeloma odpovedi pogoju stalnega prebivališča in izplačevanja dajatev v tujino.

71. „Temeljni“ pogoj stalnega prebivališča je kot pogoj za začetno dodelitev pravice do dajatve torej dopusten le, če je njegova vloga vključujoča. Ko izpolni svojo vlogo navezne okoliščine, se ne more več uporabljati.

72. Nazadnje, na podlagi okoliščin v obravnavanem primeru je treba preučiti vprašanje, ali je mogoče posredno povezavo na podlagi članstva šteti za navezno okoliščino, ki v obravnavanem primeru zadostuje za izključitev, da bi bil pogoj stalnega prebivališča lahko zavezujoč.

73. Ali je mogoče sprejeti, da razširjeni pogoj stalnega prebivališča, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, nima učinka za tožečo stranko v zadevi v glavni stvari, ker njene sorodstvene vezi z osebo, za katero se uporablja Uredba št. 1408/71, pomenijo posredno navezno okoliščino na sistem socialne varnosti Združenega kraljestva?

74. Na podlagi tega brez težav sklepam, da je vprašanje statusa tožeče stranke glede na Uredbo št. 1408/71 in statusa njenih staršev glede na sistem socialne varnosti Združenega kraljestva posebej pereče, pri čemer ga je treba preučiti ob upoštevanju značilnosti kratkoročne dajatve za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe.

75. Ali lahko tožeča stranka v zadevi v glavni stvari zahteva izplačevanje dajatve, do katere je osebno upravičena, v tujino tako, da se sklicuje na svoj status družinskega člana upokojenca, ki je upravičen do pokojnine, na podlagi določb člena 28 Uredbe št. 1408/71, pri čemer se uveljavlja navezna okoliščina, ki to osebo povezuje s sistemom socialne varnosti, ki izplačuje dajatev?

76. Treba je opozoriti, kot je bilo že navedeno, da lahko država članica sistem socialne varnosti načeloma uredi tako, da za upravičenost do socialne dajatve ne glede na to, ali gre za dajatev za bolezen ali invalidsko dajatev, določi, da mora prosilec izpolniti pogoj stalnega prebivališča, če je edini cilj tega pogoja ugotoviti navezno okoliščino tega prosilca na navedeni sistem, pri čemer ima učinek le, če ni druge primerljive navezne okoliščine.

77. Država ima prav tako a fortiori pravico, da določi intenzivnost in naravo zahtevane navezne okoliščine. Kot je bilo poudarjeno zgoraj, so države članice še naprej pristojne za določitev pogojev za vključitev v nacionalni sistem socialne varnosti in pogojev za začetno dodelitev pravice do posamezne dajatve, če so ti v skladu s pravom Unije, zato je mogoče na podlagi tega sklepati, da mora običajno nacionalni zakonodajni organ na splošno in v posameznih primerih opredeliti navezne okoliščine, ki bi lahko nadomestile tradicionalne vezi na podlagi zaposlitve ali plačevanja prispevkov.( )

78. Zato mora predložitveno sodišče, ker v nacionalni zakonodaji v zvezi s tem ni nobenih predpisov, ugotoviti, ali sorodstvena vez tožeče stranke v zadevi v glavni stvari lahko pomeni tako navezno okoliščino ter se zato obravnava kot zadosten razlog za zavrnitev uporabe razširjenega pogoja stalnega prebivališča in ta pogoj nadomešča. V okoliščinah v postopku v glavni stvari lahko Sodišče presojo predložitvenega sodišča namreč nadomesti s svojo le za ugotovitev, ali se kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe ob upoštevanju dejstva, da se osebno izplačuje osebam, ki niso zmožne za delo, lahko ali nujno izplačuje osebi v položaju, v kakršnem je tožeča stranka v zadevi v glavni stvari, le na podlagi dejstva, da je družinski član oseb, vključenih v sistem socialne varnosti zadevne države članice, in je od teh oseb odvisna.

VII – Predlog

79. Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki mu jih je predložilo Upper Tribunal (Administrative Appeals Chamber), odgovori:

(1) Pravo Unije je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki za upravičenost do socialne dajatve, kakršna je kratkoročna dajatev za nezmožnost za delo za mlade invalidne osebe, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, določa pogoj stalnega prebivališča ne glede na to, ali je ta dajatev razvrščena kot invalidska dajatev ali dajatev za bolezen na podlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 647/2005 z dne 13. aprila 2005, če ima ta pogoj, ki se uporablja kot odstopanje od pogoja glede preteklega plačevanja prispevkov in ta pogoj nadomešča, po eni strani le funkcijo navezne okoliščine med prosilcem in sistemom socialne varnosti, iz katerega se izplačuje navedena dajatev, in ga po drugi strani ni mogoče uporabiti za osebe, ki lahko dokažejo navezno okoliščino primerljive vrednosti.

(2) Ker v zvezi s tem v nacionalni zakonodaji ni natančnih določb, mora predložitveno sodišče v okoliščinah v postopku v glavni stvari ugotoviti, ali je mogoče na podlagi položaja tožeče stranke v zadevi v glavni stvari in zlasti njenega statusa družinskega člana upokojenca, ki je upravičen do pokojnine, v smislu člena 28 Uredbe št. 1408/71 sklepati o obstoju navezne okoliščine, ki zadostuje za izključitev morebitne veljavnosti navedenega pogoja stalnega prebivališča zanjo.