ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Če neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v točki 1, na dan razglasitve te sodbe še traja, se Italijanski republiki naloži, naj Evropski komisiji plača denarno kazen v višini 30.112.500 EUR na polletje zamude pri izvrševanju ukrepov, potrebnih za uskladitev s sodbo z dne 19. julija 2012, Komisija/Italija (C‑565/10, neobjavljena, EU:C:2012:476), od dneva razglasitve te sodbe in do izvršitve sodbe z dne 19. julija 2012, Komisija/Italija (C‑565/10, neobjavljena, EU:C:2012:476) v celoti, katere dejanski znesek je treba izračunati na koncu vsakega šestmesečnega obdobja z znižanjem celotnega zneska glede vsakega od teh obdobij za odstotek, ki ustreza deležu, ki predstavlja populacijski ekvivalent aglomeracij, katerih kanalizacijski sistemi in sistemi za čiščenje komunalne odpadne vode so bili ob koncu zadevnega obdobja usklajeni s sodbo z dne 19. julija 2012, Komisija/Italija (C‑565/10, neobjavljena, EU:C:2012:476), v razmerju do števila populacijskega ekvivalenta aglomeracij, ki na dan razglasitve te sodbe nimajo takih sistemov.
Zadeva C‑5/17

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

proti

DPAS Limited

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

„Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Oprostitev – Člen135(1)(d) – Transakcije v zvezi s plačili in transferji – Pojem – Področje uporabe – Načrt plačila zobozdravstvenih storitev z direktno obremenitvijo“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 25. julija 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Transakcije v zvezi s plačili in transferji iz člena 135(1)(d) Direktive 2006/112 – Pojem – Načrt plačila zobozdravstvenih storitev z direktno obremenitvijo – Izključitev

(Direktiva Sveta 2006/112, člen 135(1)(d))

Člen 135(1)(d) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se oprostitev plačila davka na dodano vrednost, ki jo določa za transakcije v zvezi s plačili in transferji, ne uporablja za opravljanje storitev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki vključuje, da davčni zavezanec od zadevnih finančnih institucij po eni strani zahteva, da se znesek nakaže z bančnega računa pacienta na bančni račun davčnega zavezanca na podlagi pooblastila za direktno obremenitev, in po drugi strani, da se ta znesek po odbitku provizije, dolgovane temu davčnemu zavezancu, prenese z bančnega računa tega na ustrezna bančna računa zobozdravnika in zavarovatelja tega pacienta.

(Glej točko 51 in izrek.)
Kadar se za projekt za povečanje zmogljivosti objekta električne energije, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ni predhodno preverjalo, ali je nujno treba opraviti presojo vplivov na okolje v skladu z nacionalnimi predpisi, za katere je bilo kasneje razglašeno, da so glede te točke neskladni z Direktivo 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, pravo Unije zahteva, da države članice odpravijo nedovoljene posledice te kršitve, in ne nasprotuje temu, da pristojni organi, potem ko je ta projekt realiziran, ponovno preverijo, ali je ta objekt skladen s to direktivo in eventualno zanj izvedejo presojo vplivov na okolje, če nacionalna pravila, ki dopuščajo to regularizacijo, zadevnim osebam onemogočajo, da bi obšle pravila prava Unije ali jih ne bi uporabile. Upoštevati je treba tudi okoljske vplive, ki so nastali po realizaciji projekta. Ti organi lahko na podlagi nacionalnih predpisov, ki so veljali na datum, ko so ti organi o tem odločali, odločijo, da se taka presoja vplivov na okolje ne izvede, če so ti predpisi v skladu s to direktivo.

(Glej točko 42 in izrek.)
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah–Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah–Uredba št. 1215/2012–Dogovor o pristojnosti–Dogovor o pristojnosti–Soglasje strank–Zahteve obličnosti–Pisna oblika–Določilo iz splošnih prodajnih pogojev, ki so navedeni samo na računih, ki jih izda ena do pogodbenih strank–Neizpolnjeni obličnostni pogoji

(Uredba št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 25(1))
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 90 sklepnih predlogov, za evropsko potrdilo o dedovanju, uvedeno z Uredbo št. 650/2012, velja avtonomna pravna ureditev, vzpostavljena z določbami iz poglavja VI te uredbe. V tem okviru je namen člena 64 navedene uredbe pojasniti, da so tako sodišča kot nekateri drugi organi pristojni za izdajo takega potrdila o dedovanju, pri čemer s sklicevanjem na pravila o pristojnosti iz členov 4, 7, 10 in 11 te uredbe določa, od katere države članice se zahteva taka izdaja.

Člen 4 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da so njena sodišča, tudi če zapustnik ob smrti ni imel svojega običajnega prebivališča v tej državi članici, v okviru dedovanja s čezmejnimi posledicami še naprej pristojna za izdajo nacionalnih potrdil o dedovanju, kadar je zapuščinsko premoženje na ozemlju navedene države članice ali če je imel zapustnik ob smrti državljanstvo te države članice.

Kot je generalni pravobranilec opozoril v točkah 109 in 110 sklepnih predlogov, je Sodišče že odločilo, da razlaga določb Uredbe št. 650/2012, ki bi povzročila razdrobljenost zapuščine, ne bi bila v skladu s cilji navedene uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 12. oktobra 2017, Kubicka,C‑218/16, EU:C:2017:755, točka 57). Ker je namreč eden od teh ciljev vzpostavitev enotne ureditve, ki se uporablja za dedovanje s čezmejnimi posledicami, njegova uresničitev pomeni harmonizacijo pravil o mednarodni pristojnosti sodišč držav članic, tako v pravdnih kot v nepravdnih postopkih. Razlaga člena 4 navedene uredbe, v skladu s katero ta določba določa mednarodno pristojnost sodišč držav članic v zvezi s postopki za izdajo nacionalnih potrdil o dedovanju, deluje v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti v Uniji za uresničitev tega cilja tako, da omejuje tveganje vzporednih postopkov pred sodišči različnih držav članic in protislovij, ki bi lahko nastala zaradi tega.

(Glej točke 56, 57 in 59 ter izrek.)
Zadeva C‑182/17

Nagyszénás Településszolgáltatási Nonprofit Kft.

proti

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Kúria)

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 2(1)(c), člen 9 in člen 13(1) – Nezavezanost za plačilo DDV – Pojem ‚oseba javnega prava‘ – Gospodarska družba, ki je v 100 % lasti občine in je zadolžena za opravljanje nekaterih javnih nalog v pristojnosti te občine – Opredelitev teh nalog in plačila zanje v pogodbi, sklenjeni med to družbo in to občino“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 22. februarja 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje–Skupni sistem davka na dodano vrednost–Odplačno opravljanje storitev–Pojem–Opravljanje javnih nalog s strani družbe na podlagi pogodbe, sklenjene z občino–Vključitev–Zahteva–Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče (Direktiva Sveta 2003/96, člen 2(1)(c)) Usklajevanje davčne zakonodaje–Skupni sistem davka na dodano vrednost–Davčni zavezanci–Organizacije javnega prava–Obravnava, kot da niso davčni zavezanci, pri dejavnostih, ki jih opravljajo kot organi oblasti–Področje uporabe–Opravljanje občinskih javnih nalog s strani družbe–Izključitev–Zahteva–Dejavnost, ki ima ekonomsko naravo v smislu člena 9(1) Direktive 2006/112–Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče (Direktiva Sveta 2006/112, člen 13(1))
56

Čeprav so lahko s sporno uredbo ameriški proizvajalci bioetanola, kot je družba Marquis Energy, postavljeni v podrejen konkurenčni položaj, pa ta okoliščina, tudi če bi bila dokazana, sama zase ne omogoča, da bi bilo mogoče šteti, da so določbe te uredbe vplivale na pravni položaj te družbe in da so se zato nanjo neposredno nanašale (glej v tem smislu sodbi z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija, C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 37, in z dne 17. septembra 2015, Confederazione Cooperative Italiane in drugi/Anicav in drugi, C‑455/13 P, C‑457/13 P in C‑460/13 P, neobjavljena, EU:C:2015:616, točka 49).
131

V zvezi s tem poudarja, da je Komisija v spornem sklepu in v pritožbi napačno ugotovila, kar zadeva odnose IFPEN z njenimi dobavitelji, da tem ni treba plačati faktorinške provizije za prenos njihovih terjatev do IFPEN, ker zanje velja implicitno državno poroštvo, in, kar zadeva odnose IFPEN z njenimi strankami, da je zaradi poroštva, ki se navezuje na njen status EPIC, IFPEN svojim strankam lahko ponudila garancijo za dobro izvedbo pogodbenih obveznosti ali kar najboljšo izvedbo. Tako naj bi Splošno sodišče v točkah od 99 do 108 in v točkah od 111 do 120 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je hipoteza Komisije glede domnevne prednosti IFPEN v njenih odnosih s strankami in dobavitelji teoretična in ni verjetna.
72

Pravica do plačanega letnega dopusta, ki izvira zlasti iz različnih mednarodnih instrumentov (glej po analogiji sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 75) in ki je kot temeljno načelo socialnega prava Unije zavezujočega značaja (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 2006, Robinson-Steele in drugi, C‑131/04 in C‑257/04, EU:C:2006:177, točki 48 in 68), torej ni bila uvedena s členom 7 Direktive 93/104 ali členom 7 Direktive 2003/88, saj navedeno temeljno načelo določa pravico do „plačanega“ letnega dopusta in z njo neposredno povezano pravico do denarnega nadomestila za letni dopust, ki ob prenehanju delovnega razmerja ni bil izrabljen (glej sodbo z današnjega dne, Bauer in Willmeroth, C‑569/16 in C‑570/16, točka 83).
Določbe Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS ter Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu zadnjenavedene sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963, Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972, in Sklepa št. 1/95 Pridružitvenega sveta ES-Turčija z dne 22. decembra 1995 o izvedbi končne faze carinske unije je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo zakonodaji države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero lahko podjetja za cestni prevoz blaga s sedežem v Turčiji tak prevoz v namembni kraj v tej državi članici ali čez njeno ozemlje opravljajo samo, če imajo dokumente, ki se izdajo v okviru kvot, ki so za to vrsto prevoza določene na podlagi dvostranskega sporazuma med navedeno državo članico in Republiko Turčijo, ali pa jim je bilo dovoljenje izdano na podlagi velikega javnega interesa, če ta zakonodaja ne pomeni novih omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 41(1) navedenega dodatnega protokola, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
51

V zvezi z, natančneje, izjemo, določeno v členu 7(1)(a) navedene direktive, je Sodišče že presodilo, da ta državam članicam ne dopušča, da različno obravnavajo osebe, ki so spremenile spol po sklenitvi zakonske zveze, od oseb, ki so obdržale spol, ki so ga imele ob rojstvu, in ki so poročene, kar zadeva starost, ki pogojuje dostop do državne starostne pokojnine (glej v tem smislu sodbo z dne 27. aprila 2006, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, točki 37 in 38).
67

V skladu s to logiko in v zvezi s tem, da naj francosko pravo ne bi omogočalo omejitve gibanja zadevni osebi, preden je ta uradno obveščena o odločitvi o predaji, ta težava, ki, kot potrjuje predložitveno sodišče, izhaja izključno iz nacionalnega prava, ne more ovreči razlage člena 26(1) Uredbe Dublin III, kakor je bila podana v točki 46 te sodbe. Poleg tega je iz člena 28(2) in (3) te uredbe jasno razvidno, da je državam članicam dovoljeno, da zadevnim osebam omejijo gibanje, še preden se zahteva za sprejem ali ponovni sprejem vloži v državi članici, na katero je zahteva naslovljena, če so pogoji iz tega člena izpolnjeni, ne da bi bilo uradno obvestilo o odločitvi o predaji obvezen pogoj za to omejitev gibanja (glej v tem smislu sodbi z dne 15. marca 2017, Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, točka 25, in z dne 13. septembra 2017, Khir Amayry, C‑60/16, EU:C:2017:675, točke od 25 do 27, 30 in 31).
4

V uvodnih izjavah 2, 4, 6 in od 8 do 10 Direktive 2003/86 je navedeno: „(2) Ukrepe, ki se nanašajo na združitev družine, je treba sprejeti v skladu z obvezo, da se družina varuje in družinsko življenje spoštuje, kar je poudarjeno v mnogih aktih mednarodnega prava. Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava zlasti člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu,] in Listina Evropske unije o temeljnih človekovih pravicah. […] (4) Združitev družine je potrebna, da se omogoči družinsko življenje. Pomaga ustvariti socialno in kulturno stabilnost, ki olajša vključevanje državljanov tretjih držav v državo članico, kar spodbuja tudi ekonomsko in socialno kohezijo, ki je temeljni cilj Skupnosti, določen v Pogodbi. […] (6) Da se zavaruje družina in zagotovi ali ohrani družinsko življenje, je treba na podlagi skupnih meril določiti materialne pogoje za uresničevanje pravice do združitve družine. […] (8) Posebno pozornost bi bilo treba posvetiti položaju beguncev zaradi razlogov, ki so jih prisilili, da so pobegnili iz svoje države, in ki so jim preprečevali, da bi tam živeli normalno družinsko življenje. Treba bi bilo torej določiti ugodnejše pogoje za uveljavljanje njihove pravice do združitve družine. (9) Združitev družine bi vsekakor morala veljati za člane primarne družine, se pravi za zakonca in mladoletne otroke. (10) Na državah članicah je, da se odločijo, ali želijo odobriti združitev družine za sorodnike [prednike] v ravni črti, odrasle neporočene otroke, […]“
14

V teh okoliščinah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje v zadevah C‑236/16 in C‑237/16 predložilo enaki vprašanji: „1. Ali je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta regionalnemu davku, s katerim se obdavčuje okoljska škoda, ki nastaja z uporabo inštalacij in opreme, povezanih z dejavnostjo in prometom v trgovskih centrih, ki razpolagajo z veliko prodajno površino in parkiriščem za svoje stranke, če je maloprodajna površina večja od 500 m2, vendar ki se uporablja ne glede na dejansko umeščenost teh trgovskih centrov zunaj strnjenega urbanega območja ali v njem in v večini primerov prizadene podjetja drugih držav članic, ob upoštevanju: (a) da efektivno ne obdavčuje trgovcev, ki so lastniki več trgovskih centrov, ne glede na njihovo skupno maloprodajno površino, če noben od teh centrov nima maloprodajne površine, večje od 500 m2, in celo, če nekateri od teh presegajo ta prag, vendar njihova davčna osnova ne presega 2000 m2, medtem ko efektivno obdavčuje trgovce z enim samim trgovskim centrom, katerega maloprodajna površina presega ta pragova, in (b) ki poleg tega ne obdavčuje trgovskih centrov, katerih dejavnosti so izključno prodaja industrijskih strojev, vozil, orodja in materiala; gradbenega materiala, sanitarne opreme, vrat in oken za prodajo poslovnim subjektom; pohištva v individualnih, tradicionalnih in specializiranih trgovinah; ter avtomobilov [v razstavnih salonih koncesionarjev in servisnih delavnicah, niti ne vrtnarij in bencinskih črpalk], ne glede na to, kolikšna je njihova javna prodajna površina? 2. Ali je treba člen 107(1) PDEU razlagati tako, da v skladu z navedeno določbo neobstoj efektivne obdavčitve z IDMGAV za trgovske centre z javno prodajno površino manj kot 500 m2 oziroma več za tiste, katerih davčna osnova ne presega 2000 m2, in za trgovske centre, katerih dejavnosti so izključno prodaja: industrijskih strojev, vozil, orodja in materiala; gradbenega materiala, sanitarne opreme, vrat in oken za prodajo [poslovnim subjektom]; pohištva v individualnih, tradicionalnih in specializiranih trgovinah; ter avtomobilov [v razstavnih salonih koncesionarjev in servisnih delavnicah, niti ne vrtnarij in bencinskih črpalk], pomeni prepovedane državne pomoči?“
108

Pritožnik ob opozorilu na vsebino točk 54 in 55 izpodbijanega sklepa meni, da z dostopom do nacionalnih sodišč in možnostjo vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe o veljavnosti sporne uredbe pri Sodišču njemu in njegovim članom ne more biti zagotovljena pravica do učinkovitega sodnega varstva. Na eni strani naj izdaja negativne odločbe v zvezi s podaljšanjem registracije bakrovih spojin ne bi bila gotova. Zato bi se lahko zgodilo, da pritožnik in njegovi člani nikoli ne bi mogli izpodbijati sporne uredbe, ki bi imela torej pravne učinke še naprej za nedoločen čas. Na drugi strani naj bi bili, tudi če bi bila negativna odločba sprejeta in neodvisno od možnosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, pritožniku in njegovim članom naloženi upravno breme in ekonomski stroški zaradi opredelitve bakrovih spojin kot kandidatnih snovi za zamenjavo.
49

Glede tega je treba spomniti, da imajo države članice v skladu s členom 14(1) Direktive 2003/6 v povezavi z njenim členom 5 svobodo pri izbiri sankcij, ki se uporabijo proti osebam, odgovornim za tržno manipulacijo (glej v tem smislu sodbo z dne 23. decembra 2009, Spector Photo Group in Van Raemdonck, C‑45/08, EU:C:2009:806, točki 71 in 72). Pravo Unije na tem področju ni harmonizirano, zato imajo države članice pravico določiti sistem, v katerem so kršitve prepovedi tržnih manipulacij lahko predmet postopkov in sankcij samo enkrat, in tudi sistem, v katerem je dovoljena kumulacija postopkov in sankcij. V teh okoliščinah ni mogoče podvomiti o sorazmernosti nacionalne ureditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, samo zato, ker se je zadevna država članica odločila, da bo določila možnost take kumulacije, saj bi se tej državi članici s tem odvzela ta svoboda pri izbiri.
9

Člen 127 zakona o DDV določa: „1. Pravica do vračila DDV v skladu s členom 126(1) obstaja pri pridobitvi blaga od davčnih zavezancev, v nadaljevanju ‚prodajalci‘, ki: (1) so identificirani kot zavezanci za DDV in (2) vodijo evidenco prometa in izstopnega davka z uporabo registrskih blagajn ter (3) so sklenili pogodbe o vračanju DDV vsaj z enim gospodarskim subjektom, navedenim v odstavku 8. […] 5. Vračilo DDV potnikom v [poljskih] zlotih (PLN) izvede prodajalec ali – v enotah za vračilo DDV – gospodarski subjekt, ki opravlja dejavnost vračila davka iz člena 126(1). 6. Prodajalci iz odstavka 5 lahko vračilo opravijo v skladu s členom 126(1), če promet, ki so ga ustvarili v prejšnjem davčnem letu, presega 400.000 PLN in se vračilo nanaša izključno na blago, ki ga je potnik kupil pri zadevnem prodajalcu. […] 8. Gospodarski subjekti iz odstavka 5, ki niso prodajalci, se lahko ukvarjajo z vračilom DDV v skladu s členom 126(1), če so: (1) ob vložitvi vloge za izdajo potrdila iz točke 6 vsaj 12 mesecev zavezanci za DDV; (2) vodjo finančnega urada pisno obvestili o nameri, da bodo opravljali dejavnost na področju vračila davka potnikom; (3) ob vložitvi vloge za izdajo potrdila iz točke 6 vsaj 12 mesecev brez zamud pri plačilu davčnih obveznosti do državne blagajne ali socialnih prispevkov; (4) s prodajalci iz odstavka 1 sklenili pogodbe o vračilu davka; (5) pri finančnem uradu položili varščino v znesku 5 milijonov PLN v obliki: (a) denarnega pologa, (b) bančne garancije, (c) državnih obveznic z ročnostjo vsaj 3 let; (6) prejeli potrdilo ministra, pristojnega za javne finance, ki potrjuje, da so izpolnjeni pogoji iz točk od 1 do 5.“
76

Kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, so ukrepi, kakršni so obravnavani v postopkih v glavni stvari, ki prosti pretok kapitala omejujejo s tem, da imajo po vsej verjetnosti posredni diskriminatorni učinek, dopustni samo, če so na podlagi objektivnih preudarkov, ki so neodvisni od izvora zadevnega kapitala, utemeljeni z nujnimi razlogi v splošnem interesu in če se z njimi spoštuje načelo sorazmernosti, kar zahteva, da so primerni za uresničitev legitimnega želenega cilja in ne presegajo tega, kar je nujno za njegovo uresničitev (glej v tem smislu sodbi z dne 25. oktobra 2007, Geurts in Vogten, C‑464/05, EU:C:2007:631, točka 24, in z dne 5. februarja 2014, Hervis Sport- és Divatkereskedelmi, C‑385/12, EU:C:2014:47, točki 41 in 42).
126

Nazadnje, kot je zatrjevala Komisija, je treba upoštevati veliko število sodb, navedenih v točki 118 te sodbe, v katerih so bile ugotovljene neizpolnitve obveznosti Helenske republike na področju čiščenja komunalne odpadne vode. Ponavljajoče se kršitve države članice pa so še bolj nesprejemljive, ker do njih prihaja v sektorju, v katerem so posledice na zdravje ljudi in na okolje še posebej pomembne. V zvezi s tem lahko ponavljajoče se kršitve države članice na določenem področju kažejo na to, da učinkovito preprečevanje ponovitve podobnih kršitev prava Unije v prihodnje terja sprejetje odvračalnega ukrepa, kot je naložitev pavšalnega zneska (sodba z dne 22. junija 2016, Komisija/Portugalska, C‑557/14, EU:C:2016:471, točka 99).
55

V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da morajo države članice takrat, kadar uredba Unije ne vsebuje nobene posebne določbe, ki bi določala sankcijo v primeru kršitve te uredbe oziroma v zvezi s tem napotuje na nacionalne zakone in druge predpise, v skladu s členom 4(3) PEU sprejeti vse ustrezne ukrepe za zagotovitev polne učinkovitosti prava Unije. Države članice morajo, čeprav jim je pridržana izbira sankcij, predvsem zagotoviti, da so kršitve prava Unije kaznovane pod vsebinskimi in postopkovnimi pogoji, ki so podobni tistim, ki se uporabljajo za kršitve nacionalnega prava, ki so podobne narave in teže, pri čemer morajo biti sankcije v vsakem primeru učinkovite, sorazmerne in odvračilne (glej zlasti sodbi z dne 10. julija 1990, Hansen, C‑326/88, EU:C:1990:291, točka 17, in z dne 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, točka 44 in navedena sodna praksa).
31

Prvič, glede učinkov sodbe, izdane na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti, ki mu je podeljena s členom 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot ga je treba ali bi ga bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti. Iz tega izhaja, da se tako razlagano pravilo sme in mora uporabiti za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana pred izdajo sodbe, s katero je bilo odločeno o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora glede uporabe navedenega pravila pristojnemu sodišču (sodba z dne 14. aprila 2015, Manea, C‑76/14, EU:C:2015:216, točka 53 in navedena sodna praksa).