ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalna ureditev v zvezi s povračilom zdravstvenih stroškov, nastalih v drugi državi članici – Nepričakovano bolnišnično zdravljenje – Uredba (EGS) št. 1408/71

(člen 49 ES; Uredba Sveta št. 1408/71, člen 22(1)(a)(i))

Summary

Država, ki je upravičencem nacionalnega zdravstvenega sistema te države članice zavrnila dopolnilno povračilo zdravstvenih stroškov, ki so jim nastali v drugi državi članici zaradi bolnišničnega zdravljenja v skladu s členom 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97 in kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, v delu, v katerem je stopnja kritja, ki se uporablja v državi članici, ki je zagotovila navedeno zdravljenje, nižja od tiste, ki je določena v ureditvi države članice zavarovanja, izpolnjuje obveznosti iz člena 49 ES.

Okoliščina, da bi bilo mogoče osebe, zavarovane v okviru zdravstvenega sistema države članice, spodbuditi k predčasni vrnitvi v to državo članico, da bi tam prejele bolnišnično zdravljenje, ki je postalo potrebno zaradi poslabšanja njihovega zdravstvenega stanja med začasnim bivanjem v drugi državi članici, ali k temu, da bi se odpovedale na primer turističnemu ali študijskemu potovanju v to drugo državo članico, če ne bi mogle, razen v posebnih omejenih primerih, računati na dopolnilno posredovanje pristojnega nosilca, če bi bili stroški enakovrednega zdravljenja v državi članici zavarovanja višji od stopnje kritja, ki se uporablja v tej drugi državi članici, preveč aleatorna in posredna. Tako ni mogoče za sporno ureditev na splošno šteti, da bi bilo mogoče z njo omejevati svobodo opravljanja bolnišničnih, turističnih ali izobraževalnih storitev.

Poleg tega naj bi bili primeri, ko nepričakovano bolnišnično zdravljenje zavarovane osebe med začasnim bivanjem v drugi državi članici zaradi uporabe ureditve države članice začasnega bivanja državo članico zavarovanja izpostavi večji finančni obremenitvi, kot če bi bilo to zdravljenje opravljeno v enem od njenih zavodov, v glavnem uravnoteženi s primeri, ko zadevno bolnišnično zdravljenje za državo članico zavarovanja zaradi uporabe ureditve države članice začasnega bivanja nasprotno pomeni manjšo finančno obremenitev od te, ki bi nastala pri uporabi njene lastne ureditve.

(Glej točke 72, 78 in 80.)
Keywords

Summary



Keywords

Približevanje zakonodaj – Avtorska in sorodne pravice – Direktiva 2001/84 – Sledna pravica v korist pravnih naslednikov avtorja izvirnega umetniškega dela po smrti avtorja dela

(člen 95 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/84, člen 6(1))

Summary

Člen 6(1) Direktive 2001/84 o sledni pravici v korist avtorja izvirnega umetniškega dela je treba razlagati tako, da ne nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki podeljuje sledno pravico le zakonitim dedičem umetnika, ne pa tudi oporočnim volilojemnikom. Ob tem je naloga predložitvenega sodišča, da za namene uporabe nacionalnega predpisa, s katerim je prenesen navedeni člen 6(1), ustrezno upošteva vsa zadevna pravila, katerih namen je rešitev kolizije zakonov na področju prenosa sledne pravice z dedovanjem.

S sprejetjem Direktive 2001/84 se je namreč sledilo dvema ciljema, in sicer, prvič, zagotoviti, da imajo avtorji grafičnih in likovnih umetniških del korist od ekonomske uspešnosti svojih izvirnih umetniških del, in drugič, končati izkrivljanje konkurence na trgu umetnin, saj lahko plačilo iz naslova sledne pravice v nekaterih državah članicah vodi do prenosa prodaje umetniških del v države članice, v kateri se ta ne plača. Čeprav je zakonodajalec Unije želel, da imajo pravni nasledniki avtorja polno korist od sledne pravice po njegovi smrti, pa v skladu z načelom subsidiarnosti ni ocenil, da je z navedeno direktivo primerno ukrepati na področju dednega prava držav članic, s čimer je vsaki od njih prepustil skrb za opredelitev kategorij oseb, ki se jih lahko po njihovem nacionalnem pravu šteje za pravne naslednike. Zato lahko države članice same opravijo zakonodajno izbiro za določitev kategorij oseb, ki so lahko upravičene do sledne pravice po smrti avtorja umetniškega dela.

(Glej točke 27, 32, 33 in 36 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Prosto gibanje oseb – Delavci – Določbe Pogodbe – Področje uporabe

(člen 45 PDEU)

2. Prosto gibanje oseb – Delavci

(člen 45 PDEU)

Summary

1. Člen 45 PDEU ne zajema le ravnanj javnih organov, ampak tudi pravila drugačne narave, ki kolektivno urejajo plačano zaposlitev. S tega vidika listina o poklicnem nogometu nacionalne nogometne zveze spada na področje uporabe navedenega člena, ker ima status nacionalne kolektivne pogodbe.

(Glej točki 30, 32.)

2. Člen 45 PDEU ne nasprotuje sistemu, ki zaradi uresničevanja cilja spodbujanja zaposlovanja in usposabljanja mladih poklicnih igralcev zagotavlja nadomestilo klubu, ki je izvajal usposabljanje, kadar mladi igralec ob koncu obdobja usposabljanja podpiše pogodbo za poklicnega igralca s klubom iz druge države članice, pod pogojem, da je tak sistem primeren za to, da se zagotovi uresničitev navedenega cilja, in ne presega tega, kar je nujno za njegovo doseganje.

Jasno tak sistem omejuje prosto gibanje delavcev, ki je v Uniji zagotovljeno s členom 45 PDEU, ker lahko igralca odvrne od izvajanja pravice do prostega gibanja in povzroči, da postane izvajanje te pravice manj privlačno, čeprav temu igralcu formalno ne preprečuje podpisa pogodbe za poklicnega igralca s klubom v drugi državi članici. Vendar je tak sistem načeloma lahko utemeljen s ciljem spodbujanja zaposlovanja in usposabljanja mladih igralcev, ker možnost, ki jo imajo nogometni klubi za pridobitev nadomestil za usposabljanje, te klube spodbuja k iskanju talentov in usposabljanju mladih igralcev. Poleg tega se stroški usposabljanja mladih igralcev po navadi le delno povrnejo s koristmi, ki jih imajo od teh igralcev klubi v času njihovega usposabljanja. V teh okoliščinah bi lahko bili klubi, pri katerih se igralci usposabljajo, odvrnjeni od naložb v usposabljanje mladih igralcev, če ne bi mogli dobiti nazaj zneskov, porabljenih za ta namen, kadar igralec ob koncu usposabljanja sklene pogodbo za poklicnega igralca z drugim klubom. Tako je zlasti pri manjših klubih, pri katerih se igralci usposabljajo in katerih naložbe v zaposlovanje in usposabljanje mladih igralcev so na lokalni ravni zelo pomembne za socialno in izobraževalno funkcijo športa.

Tak sistem pa mora biti dejansko primeren za doseganje tega cilja in z njim sorazmeren, pri čemer se upoštevajo stroški klubov, ki usposabljajo tako bodoče poklicne igralce kot tudi tiste, ki to ne bodo nikoli postali. V zvezi s tem ureditev, v skladu s katero se „obetavnemu“ igralcu, ki ob koncu obdobja usposabljanja podpiše pogodbo za poklicnega igralca s klubom iz druge države članice, naloži plačilo odškodnine, katere višina ni odvisna od dejanskih stroškov usposabljanja, ni nujna za uresničitev navedenega cilja.

(Glej točke od 35 do 37, 41, od 43 do 45, 49, 50 in izrek.)
Razlage določb prava Unije, tudi tistih iz Pogodbe, ki se nanašajo na notranji trg, namreč ni mogoče samodejno uporabiti za razlaganje Sporazuma, pravne osebe pa na podlagi tega sporazuma nikakor nimajo pravice do ustanavljanja. Glede tega je iz besedila določb navedenega člena 25 nedvoumno razvidno, da gre pri v njem naštetih skupinah oseb, ki so upravičene do zadevne pravice, če se izhaja iz njihovega bistva, za fizične osebe, ki imajo to pravico na podlagi svobode gibanja.

Člen 64(1) PDEU je treba razlagati tako, da določbe nacionalne zakonodaje o pridobitvi nepremičnin s strani tujih državljanom, ki tujim državljanom – kot jih opredeljuje ta zakonodaja – za pridobitev nepremičnine na zadevnem ozemlju nalagajo obveznost odobritve te pridobitve ali predložitve potrdila, da so izpolnjeni v tem zakonu določeni pogoji za oprostitev od te obveznosti, pomenijo omejitev prostega pretoka kapitala, ki je dopustna za Švicarsko konfederacijo kot tretjo državo.

Tako nacionalna zakonodaja, ki je veljala 31. decembra 1993, kot veljavna zakonodaja namreč pridobitev nepremičnine v zadevni državi članici za tujega državljana pogojujeta s pridobitvijo predhodne odobritve. Zato je treba šteti, da je obveznost pridobitve predhodne odobritve, ki je naložena tujim družbam, na podlagi člena 64(1) PDEU dopustna. V vsakem primeru pa se razlike med veljavnimi in starimi predpisi, in sicer določitev pristojnega organa za potrditev obstoja oprostitve in postopek, po katerem se je treba v tem primeru ravnati, nanašajo na pravila, ki ne vplivajo na bistvo upoštevnih predpisov, ki vsebujejo temeljno zahtevo, da tuji državljani za pridobitev nepremičnine pridobijo odobritev, in njihovo obveznost predložitve dokazil o tem, da so izpolnjeni pogoji za oprostitev. Veljavni predpisi tako ne temeljijo na drugačni logiki kot prejšnji in ne uvajajo novih postopkov, ki so vsebinsko drugačni od prejšnjih.

(Glej točke 46, 48, 49 in točko 2 izreka.)
Člen 2(1) Direktive 2003/6 o trgovanju z notranjimi informacijami in tržni manipulaciji (zloraba trga) je treba razlagati tako, da je iz dejstva, da ima oseba iz drugega pododstavka te določbe, ki ima notranje informacije in posredno ali neposredno pridobi ali odtuji oziroma poskuša pridobiti ali odtujiti finančne instrumente, na katere se te informacije nanašajo, za svoj račun ali za račun tretje stranke, mogoče sklepati, da je ta oseba „uporabila te informacije“ v smislu te določbe, ob pogoju, da je spoštovana pravica do obrambe, zlasti pa pravica izpodbiti to domnevo. Vprašanje, ali je ta oseba kršila prepoved trgovanja na podlagi notranjih informacij, je treba preučiti ob upoštevanju cilja te direktive, ki je zagotovitev integritete finančnih trgov in povečanje zaupanja vlagateljev, ki temelji zlasti na tem, da bodo ti postavljeni v enakopraven položaj in zaščiteni pred nepravično uporabo notranjih informacij.

Tako ta določba trgovanje na podlagi notranjih informacij opredeljuje objektivno, namen tega ravnanja pa ni izrecno vključen v njegovo opredelitev, zato da bi se dosegla enotna uskladitev prava držav članic. Ko so podani vsi elementi trgovanja iz te določbe, je zato mogoče domnevati, da je tisti, ki je izvedel transakcijo, to storil namenoma. Vendar pa ta domneva ne more vplivati na temeljne pravice, zlasti pa ne na načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja zlasti iz člena 6(2) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin.

(Glej točke 35, 38, 39, 62 in točko 1 izreka.)
Člen 73 Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, je treba razlagati tako, da razvezana oseba – ki je od pristojne institucije države članice, v kateri je prebivala in v kateri njen nekdanji zakonec še naprej živi in je zaposlen, prejemala družinske dajatve – za svojega otroka, če se šteje, da je ta „družinski član“ nekdanjega zakonca v smislu člena 1(f)(i) navedene uredbe, obdrži pravico do teh dajatev, tudi če zapusti to državo in z otrokom stalno prebiva v drugi državi članici, kjer ni zaposlena, in tudi če bi navedeni nekdanji zakonec, otrokov oče, lahko prejemal navedene dajatve v državi članici, v kateri stalno prebiva.

(Glej točko 32 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-267/08

SPÖ Landesorganisation Kärnten

proti

Finanzamt Klagenfurt

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Klagenfurt)

„DDV — Pravica do odbitka vstopnega davka — Pojem ‚gospodarske dejavnosti‘ — Okrajna skupina politične stranke — Oglaševalske dejavnosti v korist lokalnih organizacij stranke — Izdatki v zvezi s temi dejavnostmi, ki presegajo prihodke“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 9. julija 2009 I ‐ 9783

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. oktobra 2009 I ‐ 9792

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Gospodarske dejavnosti v smislu člena 4(1) in (2) Šeste direktive

(Direktiva Sveta 77/388, člen 4(1) in (2))

Člen 4(1) in (2) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da dejavnosti zunanjega oglaševanja, ki jih opravlja organizacija politične stranke države članice, ni mogoče obravnavati kot gospodarsko dejavnost. S takimi dejavnostmi namreč ni mogoče trajno dosegati dohodka. Edini stalni dohodek izvira iz javnih subvencij in članarin članov stranke in z njim se zlasti pokrije izguba, ki nastane zaradi dejavnosti zunanjega oglaševanja. S temi dejavnostmi oglaševanja tako politična stranka v okviru doseganja svojih političnih ciljev izvaja komunikacijo, s katero želi kot politična organizacija širiti svoje ideje. Z opravljanjem teh dejavnosti navedena politična stranka torej ne deluje na nobenem trgu.

(Glej točke 21, 23, 24 in izrek.)
Člen 2(a) Direktive Sveta 90/435 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic v povezavi s točko (f) priloge k tej direktivi je treba razlagati tako, da družbe po francoskem pravu v pravni obliki ‚société par actions simplifiée‘, že preden je bila navedena direktiva spremenjena z Direktivo 2003/123, ni mogoče obravnavati kot „družbe države članice“ v smislu te direktive.

Člen 2(a) Direktive 90/435 namreč določa, da „družba države članice“ pomeni vsako družbo, ki ima eno od oblik, naštetih v Prilogi k navedeni direktivi. Vendar uporaba tehnike v večini točk Priloge k Direktivi 90/435, zlasti v točki (f) Priloge v zvezi z družbami po francoskem pravu – ki je sestavljena iz navedbe seznam pravnih oblik, ki jih zajema ta direktiva, ne da bi bila določena klavzula, ki bi omogočala, da bi se navedena direktiva uporabljala za druge družbe, ustanovljene v skladu s pravom zadevne države članice, razen za javne ustanove in podjetja v francoskem pravu – pomeni, da so navedena poimenovanja izčrpno našteta.

Poleg tega cilj Direktive 90/435 ni, da bi se ta skupni sistem uvedel za vse družbe držav članic in za vse vrste deležev. Glede deležev, ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 90/435, je namreč naloga držav članic, da določijo, ali se je treba izogniti dvojnemu ekonomskemu obdavčevanju izplačanih dobičkov in koliko, in da za to enostransko ali s konvencijami, sklenjenimi z drugimi državami članicami, uvedejo mehanizme, ki imajo namen preprečiti ali zmanjšati to dvojno ekonomsko obdavčevanje.

(Glej točke 30, 32, 36, 37, 44 in točko 1 izreka.)
Člen 6 Direktive 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti v povezavi s členom 2 te direktive je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero so urejeni postopki, katerih namen je omogočiti predstavnikom delavcev in delavcem kot posameznikom, da zahtevajo nadzor spoštovanja obveznosti, določenih v tej direktivi, omejuje pa procesno upravičenje posameznih delavcev v zvezi z očitki, ki jih lahko navajajo, in ga pogojuje z zahtevo, da mora svet delavcev ugovore predhodno predložiti delodajalcu, zadevni delavec pa mora delodajalca predhodno obvestiti, da uveljavlja nespoštovanje postopka obveščanja in posvetovanja.

Pravica do obveščanja in posvetovanja, določena v Direktivi 98/59, zlasti v njenem členu 2, je namreč uvedena v korist delavcev kot skupnosti in ima torej kolektivno naravo. Vendar pa je – glede na to, da je z upoštevno nacionalno ureditvijo predstavnikom delavcev podeljeno procesno upravičenje, za katero niso določene omejitve ali posebni pogoji – dosežena raven zaščite te kolektivne pravice, ki se zahteva s členom 6 te direktive.

(Glej točke 42, 43, 45 in točko 1 izreka.)
Pravilo o posebni pristojnosti v pogodbenih sporih, določeno v členu 5, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, sledi cilju bližine in je utemeljeno z obstojem tesne navezne okoliščine med pogodbo in sodiščem, ki naj o njej odloča. Pri opravljanju storitev v več krajih v različnih državah članicah je treba ob upoštevanju ciljev bližine in predvidljivosti poiskati kraj, ki zagotavlja najtesnejšo navezno okoliščino med obravnavano pogodbo in pristojnim sodiščem, zlasti tistega, v katerem mora biti v skladu s to pogodbo opravljen glavni del storitev.

Člen 5, točka 1(b), druga alinea, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je pri letalskem prevozu oseb iz ene države članice v drugo, ki je opravljen na podlagi pogodbe, sklenjene z eno samo letalsko družbo, ki je dejanski prevoznik, za odločanje o odškodninskem zahtevku, ki izhaja iz te prevozne pogodbe in Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe št. 295/91, po izbiri tožeče stranke pristojno sodišče, v okraju katerega je kraj odhoda ali kraj prihoda letala, kot sta dogovorjena v navedeni pogodbi.

V zvezi s tem so storitve, katerih opravljanje ustreza izpolnjevanju obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe o letalskem prevozu oseb, prijava in vkrcanje potnikov ter njihov sprejem v letalo v kraju vzleta, ki je dogovorjen v zadevni prevozni pogodbi, odhod letala ob predvidenem času, prevoz potnikov in njihove prtljage od kraja odhoda do kraja prihoda, oskrba potnikov med poletom in nazadnje njihovo varno izkrcanje v kraju pristanka ob času, ki je dogovorjen v tej pogodbi. Torej sta edina kraja, ki pomenita neposredno vez s temi storitvami, kraj odhoda in kraj prihoda letala, s tem da sta to tista, ki sta bila dogovorjena v prevozni pogodbi. Letalski prevozi so zaradi svoje narave storitve, ki se opravljajo neločljivo in enotno od kraja odhoda do kraja prihoda letala, tako da v takih primerih ni mogoče opredeliti dela storitve, ki bi bila glavna storitev, opravljena v natančno določenem kraju. Vsak od teh dveh krajev pomeni zadostno vez z dejstvi spora in zagotavlja tesno navezno okoliščino med pogodbo in pristojnim sodiščem v skladu s ciljema bližine in predvidljivosti, ki se ju poskuša uresničiti z združitvijo sodne pristojnosti v kraju izvedbe storitev in z določitvijo enotne pristojnosti za vse zahtevke, ki izhajajo iz ene pogodbe.

(Glej točke 37, od 40 do 44, 47 in izrek.)
Zadeva C-109/08

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Helenski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Členi 28 ES, 43 ES in 49 ES — Direktiva 98/34/ES — Tehnični standardi in tehnični predpisi — Nacionalna ureditev, ki se uporablja za električne, elektromehanske in elektronske igre za računalnike — Sodba Sodišča, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti — Neizvršitev sodbe — Člen 228 ES — Denarne sankcije“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota, predstavljeni 12. marca 2009 I ‐ 4660

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. junija 2009 I ‐ 4678

Povzetek sodbe

Čeprav člen 228 ES ne določa roka, v katerem je treba izvršiti sodbo, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da interes takojšnje in enotne uporabe prava Skupnosti zahteva, da se ta izvršitev začne takoj in se čim prej konča. Poleg tega je datum, po katerem se presoja neizpolnitev obveznosti na podlagi člena 228 ES, datum izteka roka, ki je določen v obrazloženem mnenju, izdanem na podlagi te določbe. (Glej točki 14 in 15.)

V okviru postopka iz člena 228(2) ES mora Sodišče ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve v vsakem primeru posebej presoditi, kolikšna naj bo denarna sankcija. Glede tega je treba najprej poudariti, da predlogi Komisije Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek. Dalje, smernice v obvestilih Komisije za Sodišče niso zavezujoče, temveč prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem te institucije. Namen obsodbe na plačilo denarne kazni in/ali pavšalnega zneska je izvesti na državo članico, ki ni izpolnila obveznosti, ekonomski pritisk, ki jo spodbudi, naj odpravi ugotovljeno neizpolnitev obveznosti. Naložene denarne kazni morajo biti torej določene glede na stopnjo potrebne prepričljivosti, da zadevna država članica spremeni ravnanje. (Glej točke od 24 do 28.)

Glede naložitve na državo članico denarne kazni zaradi neizvršitve sodbe o neizpolnitvi lahko Sodišče ob izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku določi tako denarno kazen tako, da je po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo in z zmožnostjo plačila zadevne države članice. S tega stališča so temeljna merila, ki jih je treba upoštevati za zagotovitev prisilne narave denarne kazni z namenom enotne in učinkovite uporabe prava Skupnosti, načeloma stopnja resnosti kršitve, njeno trajanje in zmožnost plačila zadevne države članice. Za uporabo teh meril je treba upoštevati zlasti posledice neizvršitve za zasebne in javne interese ter obstoječo nujnost, da se zadevno državo članico prisili v to, da izpolni obveznosti. (Glej točki 31 in 32.)
1.

Francoska republika s tem, da je sprejela in ohranila v veljavi člen 1441-1 novega code de procédure civile (zakonik o postopku v civilnih zadevah), kakor je bil spremenjen s členom 48-1 odloka št. 2005-1308 z dne 20. oktobra 2005 o javnih naročilih, ki jih oddajo naročniki, navedeni v členu 4 sklepa št. 2005-649 z dne o javnih naročilih, ki jih oddajo določene osebe javnega in zasebnega prava, za katere ne velja zakonik o javnih naročilih, v delu, v katerem ta določba predvideva desetdnevni rok za odgovor naročnika ali subjekta, ki razpiše naročilo, in prepoveduje vse predpogodbene sporazume pred navedenim odgovorom, ne da bi se s tem rokom zadržal rok, ki ga je treba spoštovati od obvestila o odločitvi o oddaji naročila kandidatom in ponudnikom do podpisa pogodbe o naročilu, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 89/665/ES z dne o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/50/EGS z dne in Direktivo Sveta 92/13/EGS z dne o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju.