ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke od 39 do 41 in 49 ter točko 1 izreka.)

Vendar pa določbe Direktive 2004/18 ne nasprotujejo temu, da se izvrševanje pravice, določene v teh členih, v izjemnih okoliščinah omeji. Ni mogoče namreč izključiti, da so gradnje specifične in da zahtevajo določeno zmogljivost, ki je ni mogoče doseči s kumuliranjem manjših zmogljivosti več subjektov. V takem primeru bi lahko naročnik tako na podlagi člena 44(2), drugi pododstavek, Direktive 2004/18 utemeljeno zahteval, da minimalno stopnjo zadevne zmogljivosti doseže en sam gospodarski subjekt ali eventualno s sklicevanjem na omejeno število gospodarskih subjektov, če bi bila ta zahteva povezana in sorazmerna s predmetom zadevnega javnega naročila. Prav tako ni mogoče izključiti, da v posebnih okoliščinah, ob upoštevanju narave in ciljev določenega naročila, zmogljivosti, ki jih ima tretji subjekt in ki so nujne za izvedbo določenega naročila, ni mogoče prenesti na ponudnika. Zato se v takih okoliščinah ponudnik na navedene zmogljivosti lahko sklicuje, le če ta tretji subjekt neposredno in osebno sodeluje pri izvedbi zadevnega naročila.

Člena 47(2) in 48(3) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev v povezavi s členom 44(2) te direktive dajeta vsakemu gospodarskemu subjektu pravico, da se za določeno javno naročilo sklicuje na zmogljivosti drugih subjektov, ne glede na pravno naravo povezave z njimi, če se naročniku dokaže, da bo imel kandidat ali ponudnik dejansko na voljo sredstva navedenih subjektov, ki so potrebna za izvedbo naročila.

Člen 48(2) in (3) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da lahko naročnik ob upoštevanju predmeta določenega naročila in njegovih ciljev v posebnih okoliščinah za namene pravilne izvedbe zadevnega naročila v javnem razpisu ali razpisni dokumentaciji izrecno navede natančna pravila, v skladu s katerimi se gospodarski subjekt lahko sklicuje na zmogljivosti drugih subjektov, če so ta pravila povezana in sorazmerna s predmetom in cilji navedenega naročila.

Čeprav lahko ponudnik prosto izbere pravno naravo vezi, ki jih namerava vzpostaviti z drugimi subjekti, na katerih sposobnost za izvedbo zadevnega naročila se sklicuje, in način dokazovanja obstoja teh vezi, je namreč izvrševanje pravice, da se sklicuje na zmogljivosti drugih subjektov, ob upoštevanju predmeta zadevnega naročila in njegovih ciljev, v posebnih okoliščinah mogoče omejiti. Če pa se naročnik odloči, da bo to možnost izkoristil, mora zagotoviti, da so pravila, ki jih določi, povezana in sorazmerna s predmetom in cilji navedenega naročila.

(Glej točke 52, 54, 56 in 58 ter točko 2 izreka.)
Člene 5, 7, 11(1) in 13 Direktive 2005/60 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja in financiranje terorizma, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2010/78, je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki po eni strani dovoljuje izvajanje ukrepov standardne dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke, kar zadeve stranke, ki so finančne ustanove, katerih spoštovanje ukrepov dolžnosti skrbnosti je predmet nadzora, kadar je podan sum pranja denarja ali financiranja terorizma v smislu člena 7(c) te direktive, in po drugi strani, ustanovam in osebam, za katere velja ta direktiva, nalaga, da glede na svojo presojo tveganja izvajajo ukrepe poglobljene dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke v okoliščinah, ki zaradi svoje narave lahko predstavljajo večje tveganje pranja denarja in financiranja terorizma v smislu člena 13(1) te iste direktive, kot je prenos sredstev.

Kljub izjemi iz člena 11(1) Direktive 2005/60 člena 7 in 13 te direktive državam članicam nalagata, naj zagotovijo, da ustanove in osebe, za katere velja ta direktive, v primerih, ki zadevajo stranke, ki so same ustanove ali osebe, za katere velja ta direktiva, izvajajo ukrepe standardne dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke na podlagi člena 7(c) te direktive in ukrepe poglobljene dolžnosti skrbnosti pri ugotavljanju identitete stranke na podlagi člena 13 te direktive v okoliščinah, ki zaradi svoje narave lahko pomenijo večje tveganje pranja denarja in financiranja terorizma. Poleg tega člen 5 Direktive 2005/60, tudi če ni podan tak sum ali tako tveganje, državam članicam omogoča, da sprejmejo ali obdržijo v veljavi strožje predpise, če je cilj teh določb okrepitev boja proti pranju denarja in financiranju terorizma.

(Glej točki 75 in 80 ter točko 1 izreka.)
4.

Konkurenca — Upravni postopek — Zahtevek za informacije — Obveznost obrazložitve — Obseg (člen 296(2) PDEU; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 18(3)) (Glej točke 21, od 23 do 25, 28 in od 41 do 43.)
(Glej točke od 37 do 39, 41 in 42.)

Člena 49 PDEU in 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki lokalnim oblastem omogoča, da opravljanje storitev reševalnega prevoza z neposredno oddajo, brez kakršnekoli javne objave, oddajo dobrodelnim združenjem, če pravni okvir in sporazum, na podlagi katerih se izvaja dejavnost teh združenj, dejansko prispevata k socialnemu namenu in k uresničevanju ciljev solidarnosti in proračunske učinkovitosti.

Povsem nepregledna oddaja javnega naročila podjetju iz države članice naročnika, ki odloča o oddaji tega naročila, namreč pomeni neenako obravnavanje v škodo podjetij iz drugih držav članic, ki bi jih navedeno naročilo lahko zanimalo. Razen če je upravičeno z objektivnimi okoliščinami, tako različno obravnavanje, ki z izključitvijo vseh podjetij iz drugih držav članic škodi predvsem njim, pomeni posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva, ki je s členoma 49 PDEU in 56 PDEU prepovedana.

Vendar so države članice pristojne, da organizirajo svoje sisteme javnega zdravstva in socialne varnosti. Poleg tega, ne samo, da je lahko nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti sama po sebi nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko upraviči oviranje svobodnega opravljanja storitev, ampak lahko med odstopanja iz razloga javnega zdravja spada tudi cilj, da se zaradi varovanja javnega zdravja ohranijo primerne in dostopne zdravstvene in bolnišnične storitve za vsakogar, če tak cilj prispeva k povečani stopnji varovanja zdravja. Prav tako so to lahko nekateri ukrepi, ki, prvič, ustrezajo splošnemu cilju, da se na ozemlju zadevne države članice zagotovi zadosten in stalen dostop do uravnoteženega in kakovostnega zdravstvenega sistema, in drugič, prispevajo k boljšemu obvladovanju stroškov ter, kolikor je mogoče, k izognitvi vsakršnemu razsipavanju s finančnimi, tehničnimi in človeškimi viri.

Glede tega lahko država članica v okviru polja proste presoje, ki ga ima za določitev ravni varstva javnega zdravja in za organizacijo sistema socialne varnosti, presodi, da je izbira dobrodelnih organizacij v skladu s socialnim namenom storitev reševalnega prevoza ter da prispeva k boljšemu obvladovanju stroškov, ki so povezani z zagotavljanjem te storitve. Zahteva se, da dobrodelne organizacije, kadar delujejo v tem okviru, ne sledijo drugim ciljem kot navedenim, da s temi storitvami ne ustvarjajo nikakršnega dobička, pri čemer se ne upošteva povračilo variabilnih, fiksnih in stalnih stroškov, ki so nujni za njihovo opravljanje, in da svojim članom ne zagotavljajo nikakršnega dobička.

Predložitveno sodišče mora opraviti vse potrebne presoje, da bi preverilo, ali sporazum in, po potrebi, okvirni sporazum, kakor sta urejena v upoštevni zakonodaji, dejansko prispevata k socialnemu namenu in k uresničevanju ciljev solidarnosti in proračunske učinkovitosti.

(Glej točke 56, 61, 62, 64, 66, 67 in točko 1 izreka.)
Člen 24 Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic in člen 4 Uredbe št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, v skladu s katero so državljani drugih držav članic, ki so v položaju, navedenem v členu 6(1) Direktive 2004/38, izključeni iz prejemanja nekaterih „posebnih denarnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki“, v smislu člena 70(2) navedene uredbe št. 883/2004, ki so hkrati „socialna pomoč“ v smislu člena 24(2) navedene direktive.

Člen 6(1) navedene direktive namreč določa, da imajo državljani Unije pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju do treh mesecev brez kakršnih koli pogojev ali kakršnih koli formalnosti, razen zahteve, da imajo veljavno osebno izkaznico ali potni list, člen 14(1) te direktive pa to pravico ohranja, dokler državljan Unije in njegovi družinski člani ne postanejo nesorazmerno breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici. Kljub temu se država članica gostiteljica lahko sklicuje na izjemo iz člena 24(2) Direktive 2004/38, zato da navedenemu državljanu ne prizna zahtevane dajatve socialne pomoči. Iz besedila te določbe je namreč izrecno razvidno, da lahko država članica gostiteljica drugim osebam, razen delavcem, samozaposlenim osebam in osebam, ki ohranijo tak status, zavrne dodelitev dajatve socialne pomoči v prvih treh mesecih prebivanja. Navedena določba je v skladu s ciljem ohranjanja finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti držav članic, k čemur stremi Direktiva 2004/38, kot je med drugim razvidno iz uvodne izjave 10 te direktive. Ker države članice od državljanov Unije ne morejo zahtevati, da imajo dovolj sredstev za kritje preživninskih stroškov in osebno zavarovalno kritje za primer bolezni, če na njihovem ozemlju prebivajo največ tri mesece, je upravičeno, da se državam članicam v tem obdobju ne nalaga obveznosti prevzema odgovornosti zanje.

Ta ugotovitev velja tudi v zvezi z razlago člena 4 Uredbe št. 883/2004. Zadevne dajatve, ki zajemajo „posebne denarne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki“, v smislu člena 70(2) navedene uredbe, se namreč v skladu z odstavkom 4 tega člena dodelijo izključno v državi članici, v kateri zainteresirana oseba prebiva, in to v skladu z zakonodajo te države. Iz tega sledi, da nič ne nasprotuje temu, da se dodelitev takih dajatev v prvih treh mesecih prebivanja v državi članici gostiteljici zavrne državljanom drugih držav članic, ki niso delavci, samozaposlene osebe ali osebe, ki ohranijo tak status.

(Glej točke od 42 do 45 in 52 ter izrek.)
2.

Ničnostna tožba — Fizične ali pravne osebe — Predpis, ki potrebuje izvedbene ukrepe — Pojem — Uredba št. 861/2010 o spremembi Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi — Vključitev — Pravna sredstva zoper te akte — Obstoj notranjih pravnih sredstev zoper izvedbene ukrepe (Člen 19(1) PEU; člen 263, četrti odstavek, PDEU; Uredba Komisije št. 861/2010, Priloga) (Glej točke od 47 do 55 in od 61 do 64.)
Ker ni niti iz besedila odstavkov 1(b) in 5 člena 8 Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti niti iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je pomen pojma podobnosti v vsakem od teh odstavkov različen, iz tega med drugim izhaja, da kadar Splošno sodišče pri preučitvi pogojev za uporabo člena 8(1)(b) te uredbe ugotovi, da ni podobnosti med nasprotujočima si znakoma, se tudi odstavek 5 tega člena v obravnavani zadevi nujno ne uporabi. Če pa Splošno sodišče v okviru te preučitve meni, da obstaja med nasprotujočima si znakoma določena podobnost, velja ta ugotovitev tudi za uporabo tako odstavka 1(b) kot odstavka 5 člena 8 navedene uredbe.

Vendar v primeru, v katerem se izkaže, da stopnja zadevne podobnosti ne zadostuje za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009, iz tega ni mogoče sklepati, da je uporaba odstavka 5 tega člena nujno izključena.

Stopnji podobnosti med nasprotujočima si znakoma, ki se zahtevata s tema odstavkoma te določbe, sta namreč različni. Medtem ko je izvajanje člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 odvisno od ugotovitve stopnje podobnosti med tema znakoma, ki lahko v zavesti upoštevne javnosti povzroči verjetnost zmede glede njiju, se, nasprotno, obstoj take verjetnosti za uporabo odstavka 5 tega člena ne zahteva kot pogoj.

Ker člen 8(5) Uredbe št. 207/2009 ne zahteva, da lahko obstoječa podobnost zadevno javnost pripelje do tega, da zamenjuje nasprotujoča si znaka, temveč zgolj to, da ju povezuje, to pomeni, da med njima vzpostavi povezavo, je treba na podlagi tega ugotoviti, da se varstvo, ki ga ta določba daje znamkam z ugledom, lahko uporablja, tudi če je stopnja podobnosti med nasprotujočima si znakoma nižja.

Iz tega izhaja, da če je preučitev pogojev za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 pokazala določeno podobnost med nasprotujočima si znakoma, mora Splošno sodišče, da bi tokrat ugotovilo, ali so pogoji za uporabo odstavka 5 tega člena izpolnjeni, preučiti, ali lahko zadevna javnost zaradi obstoja drugih upoštevnih dejavnikov, kakršna sta prepoznavnost ali ugled prejšnje znamke, vzpostavi povezavo med tema znakoma.

Nazadnje, tudi če bi Splošno sodišče, potem ko je opravilo preučitev glede obstoja morebitne povezave med nasprotujočima si znakoma, ugotovilo, da pogoji za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 niso izpolnjeni, ker iz preučitve pogojev za uporabo odstavka 1(b) tega člena, izhaja, da zadevni potrošniki ne bi mogli vzpostaviti takojšnje pomenske povezave med nasprotujočima si znakoma, bi bilo v taki obrazložitvi napačno uporabljeno pravo. Kršitve iz člena 8(5) te uredbe namreč ne zahtevajo, da je povezava, ki bi jo potrošniki lahko vzpostavili glede nasprotujočih si znakov, takojšnja.

(Glej točke od 39 do 43 in 50.)
Zadeva C‑523/14

Aannemingsbedrijf Aertssen NV

in

Aertssen Terrassements SA

proti

VSB Machineverhuur BV in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Rechtbank Gelderland)

„Predhodno odločanje — Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Člen 1 — Področje uporabe — Predlog za pregon z uveljavljanjem premoženjskopravnega zahtevka — Člen 27 — Litispendenca — Predlog, vložen pred sodiščem druge države članice — Sodna preiskava, ki poteka — Člen 30 — Dan, na katerega se šteje, da je sodišče začelo postopek“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. oktobra 2015

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba št. 44/2001 — Področje uporabe — Civilne in gospodarske zadeve — Pojem — Predlog za pregon z uveljavljanjem premoženjskopravnega zahtevka, ki je vložen pri preiskovalnem sodniku in katerega predmet je odškodnina za škodo, ki naj bi nastala vlagatelju predloga — Vključitev (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 1)

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba št. 44/2001 — Litispendenca — Zahtevki med istimi strankami ter z enakima podlago in predmetom — Pojem (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 27)

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba št. 44/2001 — Litispendenca — Predlog, vložen pred sodiščem — Pojem — Predlog za pregon z uveljavljanjem premoženjskopravnega zahtevka, ki je vložen pri preiskovalnem sodniku in katerega predmet je odškodnina za škodo, ki naj bi nastala vlagatelju predloga — Vključitev (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 27(1))
Zadeva C‑20/14

BGW Beratungs-Gesellschaft Wirtschaft mbH

proti

Bodu Scholzu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Bundespatentgericht)

„Predhodno odločanje — Znamke — Direktiva 2008/95/ES — Nadaljnji razlogi za zavrnitev ali neveljavnost — Besedna znamka — Enako zaporedje črk kot pri prejšnji znamki — Dodana opisna besedna kombinacija — Obstoj verjetnosti zmede“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. oktobra 2015

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člen 3(1)(b) in (c))

Približevanje zakonodaj — Znamke — Direktiva 2008/95 — Zavrnitev registracije ali ničnosti — Neobstoj razlikovalnega učinka — Znak, sestavljen iz kombinacije zaporedja črk in besedne zveze — Presoja od primera do primera

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2008/95, člena 3(1)(b) in (c) ter 4(1)(b))

Približevanje zakonodaj — Znamke — Direktiva 2008/95 — Zavrnitev registracije ali ničnosti — 86370 / Absolutni in relativni razlogi za zavrnitev — Različni cilji in varstvo različnih interesov

Absolutni razlogi za zavrnitev registracije iz člena 3(1)(b) in (c) Direktive 2008/95 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami in relativni razlogi za zavrnitev registracije iz člena 4(1)(b) te direktive sledijo različnim ciljem in se nanašajo na varstvo različnih interesov. Kar zadeva člen 3(1)(c) Direktive 2008/95 splošni interes, ki je varovan s to določbo, zagotavlja, da lahko znake, ki opisujejo eno ali več lastnosti proizvodov ali storitev in za katere je bila zahtevana registracija kot znamke, vsi gospodarski subjekti, ki ponujajo take proizvode ali storitve, uporabljajo svobodno. Pojma splošnega interesa iz člena 3(1)(b) navedene direktive ni mogoče ločiti od bistvene naloge znamke, ki je končnemu potrošniku ali uporabniku zagotoviti istovetnost izvora proizvoda ali storitve, označene z znamko, in mu dopustiti, da ta proizvod ali storitev brez možnosti zmede razlikuje od tistih, ki imajo drug izvor. Nasprotno, namen člena 4(1)(b) Direktive je varstvo posamičnih interesov imetnikov prejšnjih znamk, ki nasprotujejo prijavljenemu znaku, in s tem zagotavljanje, da blagovna znamka v primeru obstoja verjetnosti zmede označuje poreklo. (Glej točke od 23 do 26.)

V skladu s členom 3(1)(b) in (c) Direktive 2008/95 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba neupravičenost do registracije znaka, sestavljenega iz kombinacije zaporedja črk in besedne zveze, presojati od primera do primera na podlagi tega, kako upoštevna javnost dojema soodvisnost med različnimi sestavnimi deli znaka in njegovo celoto. (Glej točko 31.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 35 do 41.)
Člene 10, 11 in 13 Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim ukrepom, ki javnemu organu države članice dopuščajo, da osebne podatke prenese na drug javni organ in da se ti naknadno obdelajo, ne da bi bili posamezniki, na katere se ti podatki nanašajo, obveščeni o tem prenosu in tej obdelavi.

Ta zahteva po obveščanju posameznikov, na katere se obdelava osebnih podatkov nanaša, je namreč pogoj za to, da lahko ti posamezniki izvajajo pravico dostopa do obdelanih podatkov in popravka teh podatkov, določeno v členu 12 Direktive 95/46, in pravico ugovora zoper obdelavo navedenih podatkov, kot je določena s členom 14 te direktive. Iz tega sledi, da zahteva po pošteni obdelavi osebnih podatkov, določena v členu 6 Direktive 95/46, zavezuje javni organ, da posameznike, na katere se nanašajo podatki, obvesti o prenosu teh podatkov na drug javni organ z namenom, da jih slednji obdela kot prejemnik navedenih podatkov.

(Glej točke 33, 34, 46 in izrek.)
Ob upoštevanju cilja Direktive 2001/42 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje, ki je zagotavljanje visoke ravni varstva okolja, je treba določbe, ki opredeljujejo področje uporabe te direktive, zlasti pa tiste, ki opredeljujejo akte, predvidene s to direktivo, razlagati široko. Vse izjeme ali omejitve teh določb je treba zato razlagati ozko.

Člena 2(a) in 3(2)(a) Direktive 2001/42/ES o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje je treba razlagati tako, da sprejetje akta, ki vsebuje načrt ali program v zvezi s prostorskim načrtovanjem in rabo tal iz Direktive 2001/42, ki spreminja že obstoječi načrt ali program, lahko oprosti obveznosti izvedbe okoljske presoje na podlagi te direktive, ker je s tem aktom natančneje določen in se z njim uresničuje prostorski načrt, ki je bil določen s hierarhično višjim aktom, ki tudi sam ni bil predmet okoljske presoje.

Takšna razlaga namreč ne bi bila združljiva s cilji Direktive 2001/42 in bi spodkopala njen polni učinek, ker bi pomenila, da je potencialno obsežna kategorija pravnih aktov, ki spreminjajo načrte ali programe, ki bi lahko imeli bistvene učinke na okolje, načeloma izvzeta s področja uporabe te direktive, čeprav se člena 2(a) in 3(2)(a) te direktive nanje izrecno sklicujeta.

(Glej točki 53, 59 in izrek.)
Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1214/2007 je treba razlagati tako, da je treba mešanice aminokislin, ki se uporabljajo za pripravo živil za dojenčke in majhne otroke, alergične na beljakovine iz kravjega mleka, uvrstiti v tarifno številko 2106 te nomenklature kot „živila“, saj ti proizvodi zaradi svojih objektivnih značilnosti in lastnosti nimajo jasno opredeljenega terapevtskega ali profilatičnega učinka, ki bi bil osredotočen na natančno določene funkcije človeškega organizma, in jih zato ni mogoče uporabiti za preventivo ali zdravljenje neke bolezni ali bolezenskega stanja, ravno tako pa po svoji naravi niso namenjeni medicinski uporabi, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

V zvezi s tem je iz besedila opombe 1(a) k poglavju 30 kombinirane nomenklature razvidno, da sta iz tega poglavja izključeni dietetična hrana in pijača, razen prehrambnih pripravkov za intravenozno uporabo, ki se uporabljajo le za prehranjevanje. Iz tega izhaja, da proizvodov, proizvedenih izključno za prehrambne pripravke, ki so del vsakodnevne prehrane, ni mogoče uvrstiti pod „zdravilo iz mešanice več sestavin za terapevtsko ali profilaktično uporabo“ v smislu tarifne številke 3003 te nomenklature.

Poleg tega je iz pojasnjevalnih opomb k harmoniziranem sistemu poimenovanj in šifrskih oznak blaga, ki ga je pripravil Svet za carinsko sodelovanje razvidno, da prehrambnih pripravkov, ki vsebujejo le hranilne snovi, ni mogoče uvrstiti pod „zdravila“ v skladu s tarifno številko 30.03 tega sistema, ki ustreza tarifni številki 3003 KN. To velja zlasti za proizvode, ki so zgolj nadomestna živila, ki ne vsebujejo nobene aktivne zdravilne učinkovine proti alergijam.

(Glej točke od 35 do 37 in izrek.)
Člen 4(3) Direktive 2008/95 o blagovnih znamkah je treba razlagati tako, da je treba, če je ugled prejšnje znamke Skupnosti dokazan na znatnem delu ozemlja Evropske Unije, ki je lahko glede na okoliščine primera ozemlje ene države članice, ki ni nujno država, v kateri je bila vložena zahteva za registracijo poznejše nacionalne znamke, ugotoviti, da ta znamka uživa ugled v Uniji. Merila, ki so bila v sodni praksi določena za resno in dejansko uporabo znamke Skupnosti, se ne upoštevajo za dokaz obstoja „ugleda“ v smislu člena 4(3) te direktive.

Če je prejšnja znamka Skupnosti že pridobila ugled na znatnem delu ozemlja Unije, vendar ne pri upoštevni javnosti države članice, v kateri je bila vložena zahteva za registracijo poznejše nacionalne znamke, na katero se nanaša ugovor, je imetnik znamke Skupnosti lahko upravičen do varstva, določenega v členu 4(3) Direktive 2008/95 o blagovnih znamkah, kadar se dokaže, da del navedene javnosti, ki tržno ni zanemarljiv, to znamko pozna in med njo in poznejšo nacionalno znamko vzpostavi zvezo ter da ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov obravnavane zadeve obstaja bodisi dejanska in sedanja kršitev njegove znamke v smislu te določbe bodisi, če te ni, resno tveganje za nastanek take kršitve v prihodnosti.

(Glej točko 34 in točko 2 izreka.)