Člen 3(1) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva je treba v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da organi države članice po vsebini obravnavajo prošnjo za mednarodno zaščito v smislu člena 2(d) te uredbe, ne da bi bili ti organi sprejeli izrecno odločbo, s katero je na podlagi meril iz navedene uredbe ugotovljeno, da je za tako obravnavo odgovorna ta država članica.

(Glej točke od 67 do 70 in 72 ter točko 2 izreka.)

V uvodni izjavi 54 Direktive 2013/32 je sicer navedeno, da bi se morala ta direktiva uporabljati za prosilce, za katere se uporablja Uredba Dublin III, hkrati z in brez poseganja v določbe navedene uredbe. Vendar pa iz tega ni mogoče izpeljati, da mora pristojno sodišče države članice v okviru tožbe, ki jo prosilec za mednarodno zaščito na podlagi člena 46(1) Direktive 2013/32 vloži zoper odločbo, s katero je bilo odločeno, da njegova prošnja za mednarodno zaščito ni utemeljena, po uradni dolžnosti preveriti pravilno uporabo meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ki so določeni z Uredbo Dublin III.

Člen 46(3) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite je treba v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da pristojnemu sodišču države članice v okviru tožbe, ki jo je prosilec za mednarodno zaščito vložil zoper odločbo, s katero je bilo odločeno, da njegova prošnja za mednarodno zaščito ni utemeljena, ni treba po uradni dolžnosti presoditi, ali so bili merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavo navedene prošnje, kot so določeni z Uredbo št. 604/2013, pravilno uporabljeni.

Sodišče je poleg tega v zvezi s pojmom „vera“ iz člena 10 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki jo je treba, kot to izhaja iz uvodne izjave 16 Direktive 2011/95, prav tako upoštevati pri razlagi te direktive, poudarilo širok pomen tega pojma, ki lahko zajema tako forum internum, to je imeti prepričanja, kot tudi forum externum, to je izražanje vere v javnosti, pri čemer se lahko vera izraža v eni ali v drugi obliki (glej v tem smislu sodbi z dne 29. maja 2018, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen in drugi, C‑426/16 , EU:C:2018:335 , točka 44 , ter z dne 10. julija 2018, Jehovan todistajat, C‑25/17 , EU:C:2018:551 , točka 47 in navedena sodna praksa).

Natančneje, kot izhaja iz te opredelitve, pojem „veroizpoved“ na eni strani zajema obstoj teističnih, neteističnih in ateističnih prepričanj, s čimer je glede na splošnost uporabljenih pojmov poudarjeno, da zajema tako „tradicionalne“ veroizpovedi, kot tudi druga prepričanja, in na drugi strani sodelovanje, posamično ali v skupnosti drugih oseb, ali nesodelovanje pri verskih obredih, kar pomeni, da zgolj neobstoj pripadnosti verski skupnosti ne more biti odločilen pri presoji tega pojma.

Sodišče je v zvezi z razlago Direktive 2004/83 že imelo priložnost poudariti, da ta določba vsebuje široko opredelitev pojma „veroizpoved“, saj združuje vse njene sestavine ne glede na to, ali so javne ali zasebne, skupinske ali posamične (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2012, Y in Z, C‑71/11 in C‑99/11 , EU:C:2012:518 , točka 63 ).

Člen 10(1)(b) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite je treba razlagati tako, da prosilcu za mednarodno zaščito, ki se v utemeljitev svoje prošnje sklicuje na tveganje preganjanja iz razlogov, ki temeljijo na veroizpovedi, v podporo svojim trditvam o svojih verskih prepričanjih ni treba podati izjav ali predložiti dokumentov o vseh elementih pojma „veroizpoved“ iz te določbe. Vendar pa mora prosilec te navedbe verodostojno utemeljiti tako, da predloži elemente, ki pristojnemu organu omogočajo, da se prepriča o njihovi resničnosti.

Kot generalni pravobranilec prav tako poudarja v točkah 43 in 44 sklepnih predlogov, je treba namreč dejanja, za katera obstaja tveganje, da bi jih v primeru vrnitve prosilca v njegovo izvorno državo organi te države zoper tega prosilca izvedli iz razlogov, povezanih z veroizpovedjo, presoditi glede na njihovo resnost. Ta dejanja je tako glede na to merilo mogoče opredeliti kot „preganjanje“, ne da bi bilo nujno, da posegajo v vsakega od elementov pojma veroizpovedi.

Vendar pa mora prosilec svoje trditve v zvezi s svojo domnevno versko spreobrnitvijo ustrezno utemeljiti, pri čemer so zgolj izjave o verskem prepričanju ali pripadnosti verski skupnosti le izhodišče za postopek presoje dejstev in okoliščin iz člena 4 Direktive 2011/95 (glej po analogiji sodbi z dne 2. decembra 2014, A in drugi, od C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, točka 49, ter z dne 25. januarja 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 28).

V okviru preizkusov, ki jih v skladu s členom 4 navedene direktive izvedejo pristojni organi, se lahko – kadar nekateri vidiki izjav prosilca za mednarodno zaščito niso utemeljeni z listinskimi ali drugimi dokazi – ti vidiki upoštevajo le, če so izpolnjeni kumulativno določeni pogoji iz člena 4(5), od (a) do (e), te direktive. Med temi pogoji sta med drugim to, da se ugotovi, da so prosilčeve izjave skladne in verjetne ter ne nasprotujejo dostopnim specifičnim in splošnim informacijam, povezanim s prosilčevim primerom, ter okoliščina, da je bila ugotovljena splošna verodostojnost prosilca (glej v tem smislu sodbo z dne 25. januarja 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 33). Po potrebi mora pristojni organ upoštevati tudi pojasnila, ki so bila posredovana v zvezi z neobstojem dokazov in verodostojnostjo prosilca na splošno (sodba z dne 25. januarja 2018, F, C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 41 in navedena sodna praksa).

Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 47 sklepnih predlogov, je treba v okviru prošenj za mednarodno zaščito, ki temeljijo na strahu pred preganjanjem iz verskih razlogov, poleg individualnega položaja in osebnih okoliščin prosilca med drugim upoštevati njegova prepričanja v zvezi z veroizpovedjo in okoliščine, v katerih jih je dobil, način, kako razume in doživlja svojo vero ali ateizem, njegov odnos do doktrinarnih, obrednih ali predpisanih vidikov veroizpovedi, v zvezi s katero izjavlja, da ji pripada ali da se želi od nje oddaljiti, njegovo morebitno posebno vlogo pri posredovanju svoje vere ali pa tudi povezave med verskimi, identitetnimi in etničnimi dejavniki ter dejavniki glede spola.

(Glej točke 83, 84, od 86 do 88 in 90 ter točko 3 izreka.)