SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCEEVROPSKE UNIJE

(tretji senat)

z dne 10. septembra 2014

KE

proti

Evropski železniški agenciji (ERA)

„Javni uslužbenci – Začasni uslužbenec – Nepodaljšanje pogodbe za določen čas – Zaposleni na agenciji – Zmanjšanje števila zaposlenih – Večletni finančni okvir ERA – Ukinitev dveh delovnih mest v skladu s kadrovskim načrtom – Spoštovanje bistvenih formalnosti – Pravica do zaslišanja – Notranje smernice – Interes službe“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero KE predlaga razglasitev ničnosti odločbe izvršnega direktorja Evropske železniške agencije (ERA) (v nadaljevanju: Agencija) z dne 22. marca 2013, s katero je ta tožeči stranki potrdil, da se njena pogodba začasnega uslužbenca izteče na datum, določen v tej pogodbi, tj. 30. septembra 2013.

Odločitev:

Tožba se zavrne. Evropska železniška agencija nosi svoje stroške in polovico stroškov, ki jih je priglasila KE. KE nosi polovico svojih stroškov.

Povzetek

Čeprav Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, zlasti člen 47 teh pogojev, sicer res ne določajo posebnega postopka, katerega namen bi bil začasnemu uslužbencu, zaposlenemu za določen čas, omogočiti, da se ustrezno izjasni, preden se v zvezi z njim sprejme odločitev, da njegova pogodba ne bo podaljšana, lahko institucija ali agencija – ker kadrovski predpisi v zvezi s tem ne vsebujejo nobene določbe – kljub temu določi notranje postopke in pravila, ki omogočajo, da se začasni uslužbenec izjasni, preden se odloči o njegovi zaposlitvi, zlasti s sprejetjem notranjih smernic, če taka možnost ne povzroči odstopanja od izrecnega pravila kadrovskih predpisov ali navedene ureditve. V zvezi s tem lahko take smernice na področju, na katerem ima institucija ali agencija na podlagi kadrovskih predpisov široko polje prostega preudarka, postanejo oblika sklepa, ki se predloži vsem zaposlenim in katerega namen je zadevnim uradnikom in uslužbencem zagotoviti enako obravnavanje. Če institucija ali agencija sprejme tak sklep, ga mora kot takega šteti za okvirni kodeks ravnanja, ki ga je uprava sprejela zase in od katerega ne more odstopiti, ne da bi za to navedla razloge, saj bi sicer kršila načelo enakega obravnavanja. (Glej točke od 46 do 48.) Napotitev na: Sodišče: sodbe Louwage/Komisija, 148/73, EU:C:1974:7, točka 12; in Lux/Računsko sodišče, 129/82 in 274/82, EU:C:1984:391, točka 20; Sodišče prve stopnje: sodbe Schneider/Komisija, T‑54/92, EU:T:1994:283, točka 19 in Monako/Parlament, T‑92/96, EU:T:1997:105, točka 46; Sodišče za uslužbence: sodbe Petrilli/Komisija, F‑98/07, EU:F:2009:7, točka 55 in navedena sodna praksa, in Bernard/Europol, F‑99/07 in F‑45/08, EU:F:2009:84, točka 79 in navedena sodna praksa.

V okviru izvajanja smernic agencije Unije v zvezi s postopkom podaljšanja pogodb začasnih uslužbencev za določen čas, zlasti komunikacije, ki jo je treba opraviti med agencijo in zadevnim uslužbencem v zvezi z možnostmi podaljšanja njegove pogodbe, si mora agencija prizadevati za to, da je zadevni uslužbenec jasno obveščen o namenu pogovora z nadrejenimi, da lahko tako ustrezno predstavi svoje stališče, preden je sprejeta odločitev, ki ga prizadene v zvezi z iztekom njegove pogodbe o zaposlitvi. Čeprav torej smernice ne nalagajo pisne oblike za predvideno komunikacijo med nadrejenim in zadevnim uslužbencem ter je zato lahko obveščanje o predmetu pogovora ustno in izhaja iz konteksta, v katerem je ta potekal, se lahko pisno povabilo zadevni osebi kljub temu izkaže za primernejše. (Glej točko 55.)

Če se okvirni roki, določeni v notranjih smernicah agencije Unije v zvezi s postopkom podaljšanja pogodb začasnih uslužbencev za določen čas, ne upoštevajo, mora obstajati še možnost, da je taka nepravilnost vplivala na vsebino odločitve o nepodaljšanju. Če se to zgodi v okoliščinah, ko bo zadevno delovno mesto ukinjeno, so proračunski vplivi, predvideni na strani izdatkov za proračun za delovanje agencije, predloga o tem, da se pogodba začasnega uslužbenca, sklenjena z uslužbencem na tem delovnem mestu, ne podaljša, dejansko nevtralni, saj taka odločitev le potrjuje neuporabo sredstev, ki so bila za prihodnje proračunsko leto ukinjena. Torej v primeru zahteve iz notranjih smernic, da se zadeva pred sprejetjem odločitve o nepodaljšanju predloži kadrovski službi – pri čemer navedena služba ni mogla podati nobene pripombe v zvezi s predlogom odločitve, ki, kot že rečeno, ni mogla povzročiti nobene proračunske posledice – morebitna predložitev zadeve tej službi, tudi če bi bila opravljena v predpisanih rokih, ne bi mogla imeti posledic za vsebino in s tem tudi za zakonitost odločitve o nepodaljšanju. (Glej točke 67, 69 in 70.) Napotitev na: Sodišče prve stopnje: sodba Wunenburger/Komisija, T‑246/04 in T‑71/05, EU:T:2007:34, točka 149 in navedena sodna praksa.

Organizacija in delovanje službe sta v izključni pristojnosti institucije, za organizacijo služb pa je pristojen le nadrejeni organ. Le ta organ je pristojen za to, da oceni potrebe službe in ji na podlagi tega dodeli osebje, ki ga ima na voljo. Institucije in agencije Unije imajo tudi proste roke pri strukturiranju svojih upravnih enot, pri čemer upoštevajo vse dejavnike, kot so narava in obseg nalog, ki so jim dodeljene, in proračunske možnosti. Ta svoboda pomeni, da lahko za zagotovitev večje učinkovitosti organizacije del ali v odgovor na proračunske zahteve za ukinitev delovnih mest, ki jih postavijo politični organi Unije, ukinjajo delovna mesta in spreminjajo dodeljene naloge, prav tako pa lahko naloge, ki jih je prej izvajala oseba, zaposlena na ukinjenem delovnem mestu, prerazporedijo, ne da bi bila navedena ukinitev nujno pogojena s tem, da mora vse zahtevane naloge opraviti manjše število oseb kot pred reorganizacijo. Poleg tega ukinitev delovnega mesta ne pomeni nujno, da se ukinjajo tudi naloge, ki jih je to vključevalo. Zato institucija z odločitvijo, da bo zaradi proračunskih zahtev raje kot delovna mesta administratorjev ukinila delovna mesta pomočnikov, pri čemer med delovnimi mesti pomočnikov, ki jih zasedajo začasni uslužbenci, katerih pogodbe se iztečejo v tekočem letu, opredeli in izbere tisto, katerega ukinitev bo najmanj vplivala na delovanje, ne prekorači meja polja svojega prostega preudarka na tem področju. (Glej točke od 81 do 83.) Napotitev na: Sodišče: sodbe Labeyrie/Komisija, 16/67, EU:C:1968:37, točka 445, Geist/Komisija, 61/76, EU:C:1977:127, točka 38, in Bellardi-Ricci in drugi/Komisija, 178/80, EU:C:1981:310, točka 19; Sodišče prve stopnje: sodbe Scheuer/Komisija, T‑108/89, EU:T:1990:45, točka 41; Pitrone/Komisija, T‑46/89, EU:T:1990:62, točka 60; Sebastiani/Parlament, T‑163/89, EU:T:1991:49, točka 33; Lacruz Bassols/Sodišče, T‑109/92, EU:T:1994:16, točka 88; Cesaratto/Parlament, T‑108/96, EU:T:1997:115, točke od 48 do 51, in Karatzoglou/EAR, T‑471/04, EU:T:2008:540, točka 59.