SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 15. februarja 2011

Zadeva F-81/09

Luigi Marcuccio

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Uradniki – Invalidnina – Napaka pri izračunu – Izplačilo neplačanih plačil – Dolgovane zamudne obresti – Stopnja, ki se uporabi – Letna kapitalizacija – Premoženjska in nepremoženjska škoda“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero L. Marcuccio v bistvu predlaga, po eni strani, razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je bila delno zavrnjena njegova zahteva za izplačilo zamudnih obresti na zaostanek invalidnine, ki mu ga je plačala navedena institucija, in, po drugi strani, naložitev Komisiji, naj mu plača znesek, ki je enak razliki med zneskom zamudnih obresti, izračunanim po merilih, ki bi jih bilo treba po njegovih navedbah uporabljati, in zneskom, ki je bil dejansko izplačan, ter prištetje zamudnih obresti k temu znesku.

Odločitev: Tožba se zavrne. Komisija poleg svojih stroškov nosi četrtino stroškov tožeče stranke. Tožeča stranka nosi tri četrtine svojih stroškov.

Povzetek

1. Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Obveznost obrazložitve – Obseg – Pomanjkljiva obrazložitev – Ureditev med sodnim postopkom – Pogoji

(člen 253 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25, drugi odstavek)

2. Akti institucij – Uredbe – Uporaba po analogiji – Pogoji

3. Ugovor nezakonitosti – Obseg – Akti, katerih nezakonitost je mogoče uveljavljati – Splošni akt, na katerem temelji izpodbijana odločba

(člen 241 ES)

4. Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti

(Statut Sodišča, člen 21, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 35(1)(d) in (e))

1. Namen s členom 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov določene obveznosti obrazložitve, ki je le ponovljena splošna obveznost iz člena 253 ES, je zadevni osebi dati na voljo dovolj podatkov, da presodi utemeljenost akta, ki posega v njen položaj, in ji omogočiti, da vloži tožbo pri Sodišču za uslužbence, temu pa omogočiti, da opravi nadzor nad zakonitostjo akta. Iz navedenega sledi, da je tako določena obveznost obrazložitve bistveno načelo prava Unije, od katerega so mogoča odstopanja le iz nujnih razlogov.

Prvič, nezadostnost – vendar ne popolnega neobstoja – obrazložitve je mogoče odpraviti celo med postopkom, če je zadevna oseba pred vložitvijo tožbe že imela na voljo elemente, ki so začetek obrazložitve, in, drugič, za odločbo je mogoče šteti, da je dovolj obrazložena, če je bila sprejeta v okoliščinah, ki jih je zadevni uradnik poznal, kar mu je omogočalo razumeti njen obseg.

(Glej točki 39 in 40.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 15. september 2005, Casini proti Komisiji, T-132/03, točka 30 in navedena sodna praksa;

Splošno sodišče: 2. marec 2010, Doktor proti Svetu, T-248/08 P, točka 93 in navedena sodna praksa.

2. Področje uporabe uredbe je navadno opredeljeno z določbami v tej uredbi in ga načeloma ni mogoče razširiti na položaje, ki se jih z njo ni nameravalo vključiti. Vendar je lahko v nekaterih izjemnih primerih drugače. Tako se lahko gospodarski subjekti pravilno sklicujejo na analogno uporabo uredbe, ki se zanje navadno ne uporablja, če utemeljijo, po eni strani, da je pravna ureditev, ki zanje velja, zelo podobna tisti, za katero predlagajo analogno uporabo, ter, po drugi strani, vključuje pravno praznino, ki ni v skladu s splošnim načelom prava Unije in jo je mogoče odpraviti z analogno uporabo uredbe, ki se zanje sicer ne uporablja.

Zato morata biti za analogno uporabo ureditve izpolnjena dva kumulativna pogoja, in sicer, po eni strani, obstoj tesne primerjalne povezave med pravno ureditvijo, ki se navadno uporablja, in predpisi, katerih analogna uporaba se želi doseči, ter, po drugi strani, obstoj pravne praznine v navedeni pravni ureditvi, neskladne s splošnim načelom prava Unije, ki bi jo bilo mogoče odpraviti s predpisi, katerih analogna uporaba se želi doseči.

(Glej točko 55.)

Napotitev na:

Sodišče: 20. februar 1975, Reich, 64/74; 11. julij 1978, Union française de Céréales, 6/78; 12. december 1985, Krohn, 165/84, točki 13 in 14.

3. Člen 241 ES je izraz splošnega načela, ki vsaki stranki zagotavlja pravico, da za dosego razglasitve ničnosti odločbe, ki jo neposredno in posamično zadeva, izpodbija veljavnost prejšnjih institucionalnih aktov, ki so pravna podlaga izpodbijane odločbe, če navedena stranka ni imela pravice, da na podlagi člena 230 ES vloži neposredno tožbo zoper navedene akte, katerih posledice tako čuti, ne da bi imela možnost predlagati razglasitev njihove ničnosti.

Cilj člena 241 ES je tako zaščititi posameznika pred uporabo nezakonitega normativnega akta, ker so učinki sodbe, s katero je ugotovljeno, da takega akta ni mogoče uporabljati, omejeni samo na stranke v sporu in ker se z navedeno sodbo ne izpodbija sam akt, ki je postal neizpodbojen.

(Glej točko 60.)

Napotitev na:

Sodišče: 6. marec 1979, Simmenthal proti Komisiji, 92/78, točka 39; 19. januar 1984, Andersen in drugi proti Parlamentu, 262/80, točka 6;

Sodišče prve stopnje: 12. december 1996, Altmann in drugi proti Komisiji, T-177/94 in T-377/94, točka 119; 20. november 2007, Ianniello proti Komisiji, T-308/04, točka 32 in navedena sodna praksa.

4. Tožba iz člena 21 Statuta Sodišča mora v skladu s členom 35(1)(d) in (e) Poslovnika Sodišča za uslužbence obsegati zlasti predmet spora ter dejanske in pravne trditve.

Ti elementi morajo biti dovolj jasni in natančni, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Sodišču za uslužbence pa, da odloči o tožbi, po potrebi brez drugih podatkov.

(Glej točki 61 in 62.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: 30. junij 2006, Ott in drugi proti Komisiji, F-87/05, točka 38; 14. maj 2008, Taruffi proti Komisiji, F-95/06, točke od 121 do 125; 30. november 2009, de Britto Patrício-Dias proti Komisiji, F-16/09, točka 42.