Čeprav mora Komisija podjetjem, vpletenim v postopek na podlagi člena 81(1) ES, omogočiti dostop do vseh obremenilnih ali razbremenilnih dokumentov, ki jih je zbrala med preiskavo, to ne velja za poslovne skrivnosti drugih podjetij, interne dokumente Komisije in druge zaupne informacije. Tako mora institucija, ki sprejme informacije, ki so ji predložene popolnoma prostovoljno, vendar je ob tem izražena zahteva po zaupnosti, da bi se tako zavarovala anonimnost informatorja, tak pogoj upoštevati. Sposobnost Komisije, da nekaterim od svojih virov informacij zagotovi anonimnost, je namreč odločilna za učinkovito preprečevanje in zatiranje prepovedanih protikonkurenčnih ravnanj. Postopek, sprožen na podlagi informacij, katerih vir se ne razkrije, je veljaven, če to ne vpliva na možnost, da zadevno podjetje predstavi svoje stališče o dejanskem položaju ali obsegu dejstev, predloženih dokumentih ali sklepih, do katerih je prišla Komisija.

(Glej točke 41 in od 43 do 45.)

Zadevna podjetja morajo dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen in na katerega se je Komisija oprla pri obdolžitvi tega podjetja, izločen kot obremenilni dokaz.

Če so na voljo še drugi dokazni dokumenti, s katerimi so se zadevna podjetja seznanila med upravnim postopkom in so z njimi posebej podprti sklepi Komisije, zaradi izločitve nepredloženega obremenilnega dokumenta kot dokaza ni mogoče ovreči utemeljenosti očitkov iz izpodbijane odločbe.

(Glej točke od 61 do 64, 210, 227 in 249.)

Ko gre za sporazume in usklajeno delovanje s protikonkurenčnim ciljem, mora Komisija zlasti dokazati, da je nameravalo zadevno podjetje s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je bilo seznanjeno z dejanskim ravnanjem, ki so ga predvidela ali izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko to ravnanje razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje. Vendar so v okviru protikonkurenčnih ravnanj in sporazumov dejavnosti običajno tajne, sestanki so skrivni, dokumentacija o tem pa je, kolikor je mogoče, omejena. Iz tega sledi, da gre običajno, tudi če Komisija najde dokumente, ki jasno dokazujejo nedovoljeno navezovanje stikov med gospodarskimi subjekti, le za nepopolna in posamezna dokazila, tako da je treba posamezne podrobnosti pogosto rekonstruirati s sklepanjem. Zato je v večini primerov treba na obstoj ravnanja ali protikonkurenčnega sporazuma, v tem primeru pa tudi na enotno in trajajočo kršitev, sklepati iz številnih naključij in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj in če ni drugih skladnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi konkurenčnih pravil. Poleg tega, čeprav vsebine posameznega dokumenta, ki ga je našla Komisija, ni mogoče razložiti enopomensko z obstojem protikonkurenčnega ravnanja, tako da bi bilo morda mogoče vsebino tega dokumenta razložiti tudi drugače kakor z voljo, da se omeji konkurenca, pa to ne more izključiti možnosti, da se zadevni dokument razlaga kot potrditev obstoja take volje, če ga je mogoče vključiti v sklop drugih dokumentov, ki kažejo na obstoj sočasnega protikonkurenčnega in podobnega ravnanja.

Pri sporu glede obstoja kršitve pravil o konkurenci mora Komisija dokazati kršitev in priskrbeti dokaze, ki pravno zadostno dokazujejo obstoj kršitve. Zlasti mora dokazati vse elemente, ki omogočajo sklep, da je bilo podjetje udeleženo pri taki kršitvi in je odgovorno za različne elemente, ki sestavljajo zadevno kršitev.

V tem primeru je odgovornost podjetja, ki je opredeljena v okviru kršitve, veljavno ugotovljena, če je sodelovalo na teh sestankih, pri čemer je poznalo njihov cilj, pa čeprav potem ni izvajalo katerega od tam dogovorjenih ukrepov. Bolj ali manj redna prisotnost podjetja na teh sestankih in bolj ali manj popolno izvajanje dogovorjenih ukrepov ne vplivata na obstoj njegove odgovornosti, ampak na njeno razsežnost in torej na raven sankcije. Podjetja, ki sklenejo sporazum, katerega cilj je omejevanje konkurence, se načeloma ne morejo izogniti uporabi člena 81(1) ES s tem, da zatrjujejo, da naj njihov sporazum ne bi pomembno vplival na konkurenco.

Za uporabo člena 81(1) ES zadošča, da je cilj sporazuma preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence, neodvisno od njegovih dejanskih posledic. Zato je v primeru sporazumov, ki so nastali na sestankih podjetij, ki si konkurirajo, ta določba kršena, če imajo ti sestanki tak cilj in nameravajo tako umetno organizirati delovanje trga. Isto velja na primer, če dve podjetji izrazita svojo voljo, da končata cenovno vojno in stabilizirata zadevne trge.

(Glej točke od 106 do 109, od 180 do 184 in 313.)

Če zainteresirani subjekti ne dokažejo nasprotnega, se domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti. To velja toliko bolj, če je bilo usklajevanje redno v daljšem časovnem obdobju.

Na resnično konkurenčnem trgu okoliščina, da gospodarski subjekt upošteva informacije o delovanju trga, ki jih je pridobil prek sistema za izmenjavo informacij, in na podlagi teh informacij prilagodi svoje ravnanje na trgu, za druge gospodarske subjekte – ob upoštevanju razpršenosti ponudbe – ne pomeni, da je s tem zmanjšana ali odpravljena kakršna koli negotovost glede predvidljivosti ravnanja konkurentov. Vendar na močno skoncentriranem oligopolnem trgu izmenjava informacij o trgu podjetjem omogoča, da se seznanijo s položajem na trgu in trgovsko strategijo konkurentov ter tako precej spremenijo konkurenco med gospodarskimi subjekti.

V položaju, v katerem je Komisija ugotovila, da se je več podjetij sporazumelo, da končajo cenovno vojno na več evropskih trgih, so skoraj sočasne napovedi zvišanja cen in vzporedno zviševanje napovedanih cen močni indici, da je šlo za predhodno uskladitev, katere namen naj bi bil konkurenčna podjetja obvestiti o zvišanju cen, čeprav so si v obravnavanem primeru posamezne napovedi zvišanja cen sledile v presledkih in so se podjetja zato morda lahko s tem seznanila prek informacij s trga in čeprav zadevna zvišanja niso bila vedno na enaki ravni.

(Glej točke 153, 154 in od 231 do 236.)

Prav tako gre za to, če so stranke z zadevnimi informacijami o cenah seznanjene, preden so te predložene konkurentom, in jih je torej mogoče zbrati na trgu. Neposredno pošiljanje omogoča konkurentom, da se s temi informacijami seznanijo preprosteje, hitreje in neposredneje, kot bi bilo to mogoče storiti prek trga, in jim omogoča, da ustvarijo vzdušje vzajemne gotovosti glede prihodnjih cenovnih politik.

Kršitev člena 81(1) ES ni le posledica posameznega dejanja, ampak niza dejanj ali tudi neprekinjenega ravnanja. Pojem enotne kršitve se nanaša prav na položaj, ko je več podjetij udeleženih pri kršitvi, sestavljeni iz trajajočega ravnanja z enim samim gospodarskim ciljem, to je izkriviti konkurenco, ali posameznih kršitev, ki so med seboj povezane z enotnostjo cilja (isti cilj za vse elemente) in gospodarskih subjektov (kršitev zadeva ista podjetja, ki se zavedajo, da sodelujejo z namenom doseči isti cilj). Tej razlagi ni mogoče oporekati, ker bi lahko tudi en ali več elementov tega niza dejanj ali neprekinjenega ravnanja sam po sebi in ločeno pomenil kršitev navedene določbe. Kadar se različna dejanja zaradi istega cilja, ki izkrivlja konkurenco na skupnem trgu, uvrščajo v enoten načrt, lahko Komisija naloži odgovornost za ta dejanja glede na sodelovanje pri kršitvi kot celoti. Razdelitev tega trajajočega ravnanja, za katero je značilno prizadevanje za en sam cilj, na ločene kršitve bi bila torej umetna, saj gre, nasprotno, za enotno kršitev, ki se je postopoma uresničevala v sporazumih in usklajenih ravnanjih. Enotnost kršitve namreč izhaja iz enotnosti cilja, za katerega so si prizadevali posamezni udeleženci omejevalnega sporazuma, in ne iz pravil uporabe tega sporazuma.

Zato samo okoliščina, da je vsako podjetje v kršitvi udeleženo na svoj način, ne vpliva na to, da se kršitev opredeli kot enotna in trajajoča. Čeprav so namreč sporazumi in usklajena ravnanja iz člena 81(1) ES nujno rezultat sodelovanja več podjetij, ki so vsa sostorilci kršitve, so lahko ta podjetja udeležena na različne načine, zlasti glede na značilnosti zadevnega trga in položaj posameznih podjetij na tem trgu, cilje, ki jih želijo doseči, in izbrana ali načrtovana pravila izvajanja.

Prav tako, v okviru splošnega sporazuma, ki je trajal več let, nekajmesečni zamik med posameznimi izrazi omejevalnega sporazuma ne pomeni veliko, ker je odločilno dejstvo, da se različna dejanja zaradi enakega cilja umeščajo v skupni načrt.

Na koncu, dejstvo, da se število in intenzivnost tajnih dogovorov razlikuje glede na zadevni trg, še ne pomeni, da kršitev ne zadeva trgov, na katerih so obravnavana ravnanja manj intenzivna in številna.

Vse te dejavnike je treba upoštevati samo pri presojanju teže kršitve in po potrebi pri določanju globe.

(Glej točke 240, 252 in od 255 do 260.)