Zadeva T-18/03

CD-Contact Data GmbH

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Trg konzol za videoigre in igralnih kartic Nintendo — Odločba, s katero je ugotovljena kršitev člena 81 ES — Omejitev vzporednega izvoza — Dokaz obstoja sporazuma o omejevanju vzporedne trgovine — Globe — Različno obravnavanje — Olajševalne okoliščine“

Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 30. aprila 2009 II ‐ 1027

Povzetek sodbe

Pri pojmu sporazuma v smislu člena 81(1) ES se predpostavlja obstoj soglasja volj med najmanj dvema strankama. Oblika, v kateri je soglasje izraženo, ni pomembna, dokler je pravi izraz teh volj. To soglasje volj lahko izhaja tako iz določb pogodbe, kot je pogodba o distribuciji, kakor iz ravnanja zadevnih podjetij. (Glej točko 48.)

Komisija mora glede izvedbe dokaza kršitve člena 81(1) ES dokazati kršitve, ki jih ugotovi, in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj okoliščin, ki pomenijo kršitev. Glede tega je nujno, da se Komisija sklicuje na natančne in dosledne dokaze, da bi dokazala obstoj kršitve. (Glej točko 49.)

Dejstvo, da podjetje, za katero se ugotovi sodelovanje pri nezakonitem usklajevanju na podlagi člena 81(1) ES, na trgu ni ravnalo skladno s tem, kar se je dogovorilo s konkurenti, namreč ne pomeni nujno dejstva, ki ga je treba upoštevati. Podjetje, ki kljub uskladitvi s konkurenti nadaljuje politiko, ki odstopa od dogovorjene, lahko namreč le poskuša uporabiti omejevalni sporazum v svojo korist. (Glej točko 67.)

Razlikovati je treba, po eni strani, med presojo dejanskega vpliva kršitve na trgu z namenom presoje njene teže, v okviru katere je treba upoštevati vplive, ki izhajajo iz vseh kršitev, in ne le dejanskega ravnanja vsakega podjetja, in, po drugi strani, med presojo individualnega ravnanja vsakega podjetja zaradi ocenitve obteževalnih in olajševalnih okoliščin, v okviru katere je treba v skladu z načelom individualizacije kazni preučiti relativno težo sodelovanja podjetja pri kršitvi. Ko se namreč Komisija opira na vpliv kršitve, da bi ocenila njeno težo v skladu s točko 1(A), prvi in drugi odstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, mora upoštevati tiste vplive, ki izhajajo iz vseh kršitev, pri katerih so sodelovala vsa podjetja, tako da upoštevanje individualnega ravnanja ali podatkov za vsako podjetje pri tem ni upoštevno. Vendar je treba, če kršitev stori več podjetij, pri določitvi glob preučiti relativno težo sodelovanja vsakega od njih, da se ugotovi, ali zanje obstajajo obteževalne ali olajševalne okoliščine v skladu s točkama 2 in 3 Smernic. Ta sklep je posledica logike načela individualizacije kazni, po katerem je treba podjetje sankcionirati le za dejanja, ki se mu individualno očitajo, to načelo pa se uporablja v vseh upravnih postopkih, ki se lahko končajo s sankcijami po pravilih Skupnosti o konkurenci. (Glej točke od 95 do 98.)

Čeprav metoda razvrstitve udeležencev omejevalnega sporazuma v kategorije z namenom različnega obravnavanja v fazi določitve izhodiščnih zneskov glob – katere načelo je bilo sicer potrjeno s sodno prakso Sodišča prve stopnje – spet ne upošteva razlik v velikosti med podjetji iste kategorije, določa pavšalni izhodiščni znesek za podjetja iz iste kategorije. Taka razvrstitev mora spoštovati načelo enakega obravnavanja, poleg tega pa mora biti znesek globe vsaj v sorazmerju z elementi, ki se upoštevajo pri presoji teže kršitve. Da bi sodišče Skupnosti preverilo, ali je razvrstitev udeležencev omejevalnega sporazuma v kategorije skladna z načeloma enakega obravnavanja in sorazmernosti, se mora pri nadzoru nad zakonitostjo izvajanja diskrecijske pravice, ki jo ima Komisija na tem področju, kljub temu preveriti le, ali je ta razvrstitev dosledna in objektivno utemeljena, ne da bi presojo Komisije nadomestilo s svojo. Odločitve Komisije, da razdeli podjetja v več kategorij glede na njihove tržne deleže pri distribuciji zadevnih izdelkov in da združi v isto kategorijo tista, ki imajo tržni delež nižji od določenega praga, ni mogoče opredeliti za arbitrarno in ne presega omejitev diskrecijske pravice, ki jo ima na tem področju. Dejstva, da izhodiščni zneski, določeni za vsako od kategorij, niso strogo sorazmerni tržnim deležem zadevnih družb, ni mogoče obsojati, ker gre le za posledico sistema razdelitve v kategorije in pavšalnosti zneskov, ki se nalagajo. Čeprav je namreč zaradi razdelitve v skupine podjetjem kljub njihovi različni velikosti odmerjen enak osnovni znesek, je treba ugotoviti, da je to različno obravnavanje objektivno utemeljeno, ker je narava kršitve pri določitvi njene teže veliko pomembnejša od velikosti podjetja. Možnost Komisije, da podjetja razvrsti v kategorije, bi izgubila velik del koristnosti, če bi vsaka razlika med tržnimi deleži, ki je razmeroma velika, čeprav je v odstotnih točkah zelo majhna, onemogočala razvrstitev različnih podjetij v isto kategorijo. (Glej točke 104, 105, 107, 108 in 110.)

Okoliščine, da podjetje ni imelo znanja, ki bi mu omogočilo spoznati, da njegovo ravnanje pomeni kršitev, ni mogoče šteti za olajševalno okoliščino v smislu Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ. Sklicevanje v točki 1(A) Smernic na dejstvo, da se: „[v] splošnem lahko upošteva tudi dejstvo, da imajo velika podjetja običajno pravno in gospodarsko znanje in infrastrukturo, ki jim omogoča, da lažje spoznajo, da njihovo ravnanje predstavlja kršitev in se zavedajo posledic, ki izhajajo iz tega iz prava o konkurenci“, a contrario ne pomeni, da je bila Komisija dolžna upoštevati majhnost nekaterih podjetij. (Glej točki 114 in 115.)

Kadar se vlogi, ki jih igrata dve podjetji pri kršitvi konkurenčnega prava Skupnosti, ne razlikujeta veliko, Komisija krši načelo enakega obravnavanja, ker sklene, da ena od njiju ni imela izključno pasivne vloge, hkrati pa drugi prizna ugodnost te olajševalne okoliščine. Razlika v obravnavanju je toliko manj upravičena, ker je podjetje, ki mu ni bila priznana ugodnost te olajševalne okoliščine, posebej pozno vstopilo na trg, na katerem je potekala kršitev, in v nasprotju z drugim podjetjem ni sklenilo uradnega sporazum, ki omejuje konkurenco. (Glej točki 119 in 120.)

V členu 10 Uredbe št. 2842/98 o zaslišanju pogodbenic v nekaterih postopkih na podlagi členov 81 ES in 82 ES, kakor je pojasnjen v členu 4 Odločbe 2001/462 o mandatu pooblaščenca za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci, ni določeno, da lahko le pooblaščenci za zaslišanje stopijo v stik z inkriminiranimi podjetji zaradi razprave in da jih obvestijo o morebitnem uradnem zaslišanju. Tako kontaktiranje, ki spada v okvir tekočih upravnih dejavnosti, zato ne posega v naloge pooblaščenca za zaslišanje. (Glej točko 124.)