SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PHILIPPA LÉGERJA,

predstavljeni 3. maja 2005( )

Zadeva C-293/02

Jersey Produce Marketing Organisation Ltd

proti

The States of Jersey, Jersey Potato Export Marketing Board

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Royal Court of Jersey)

„Protokol št. 3 o Kanalskih otokih in otoku Man – Uredba (EGS) št. 706/73 – Prosti pretok blaga – Skupna kmetijska politika – Krompir z otoka Jersey – Predpisi o njegovem trženju v Združenem kraljestvu – Uporabljivost členov 23 ES, 25 ES in 29 ES – Povsem notranje okoliščine države članice“

1. Ali pravo Skupnosti nasprotuje predpisom, ki veljajo za otok Jersey,( ) v skladu s katerimi je trženje krompirja, proizvedenega na tem otoku, v Združenem kraljestvu pogojeno z izpolnitvijo različnih formalnosti?

2. To je v bistvu vprašanje, ki ga je Royal Court of Jersey postavilo v tej zadevi, v kateri Sodišče prosi, naj preuči poseben status tega otoka do Evropske skupnosti zaradi pristopa Združenega kraljestva.

3. V skladu s sodbo z dne 16. julija 1998 v zadevi Pereira Roque( ) o položaju otoka Jersey na področju prostega pretoka oseb je treba zdaj ugotoviti, ali pravila Pogodbe ES o prostem pretoku blaga na tem otoškem ozemlju veljajo za trženje kmetijskih proizvodov, kot je krompir, in če, pod kakšnimi pogoji. Ob upoštevanju posebnega statusa otoka Jersey do Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska je s to zadevo Sodišče natančneje pozvano, naj ponovno preuči uporabo pravil Pogodbe o prostem pretoku blaga v povsem notranjih okoliščinah države članice.

I – Pravni okvir

A – Skupnostna ureditev glede položaja otoka Jersey do Skupnosti

4. Več določb primarnega ali sekundarnega prava Skupnosti je obravnavalo položaj Kanalskih otokov in otoka Man( ) v zvezi z uporabljivostjo skupnostne ureditve na ozemlju navedenih otokov.

5. Medtem ko tako člen 299(4) Pogodbe ES določa, da se „določbe te pogodbe […] uporabljajo za evropska ozemlja, za katerih zunanje odnose je odgovorna država članica“, pa isti člen v odstavku 6, točka c, določa, da se „ta pogodba […] uporablja za Kanalske otoke in otok Man le, kolikor je to potrebno za izvajanje ureditve, ki je za te otoke predvidena v pogodbi o pristopu novih držav članic k Evropski gospodarski skupnosti […], podpisani 22. januarja 1972“.

6. Ureditev, ki je za te otoke predvidena v zadevni pogodbi o pristopu, je določena v Protokolu št. 3 o Kanalskih otokih in otoku Man, ki je priložen k aktom o pristopu Kraljevine Danske, Irske, Kraljevine Norveške in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska k Evropskim skupnostim.( )

7. Člen 1(1) navedenega protokola določa, da se „pravila Skupnosti o carinskih zadevah in količinskih omejitvah, predvsem tistih iz Akta o pristopu, na Kanalskih otokih in na otoku Man […] uporabljajo pod enakimi pogoji kot v Združenem kraljestvu. Zlasti carine in dajatve z enakim učinkom med temi ozemlji in Skupnostjo v prvotni sestavi ter med temi ozemlji in novimi državami članicami se postopoma znižajo v skladu s časovnim razporedom, določenim v členih 32 in 36 Akta o pristopu“.

8. Člen 1(2), prvi pododstavek, Protokola št. 3 določa, da se „v primeru kmetijskih pridelkov in iz njih predelanih proizvodov, za katere se uporablja poseben trgovinski režim, […] za tretje države uporabljajo prelevmani in drugi uvozni ukrepi, ki so predpisani s pravili Skupnosti in ki jih uporablja Združeno kraljestvo“. Naslednji pododstavek dodaja, da se „[…] uporabljajo tudi določbe predpisov Skupnosti, predvsem tistih iz Akta o pristopu, ki so potrebni za omogočanje prostega pretoka in upoštevanja normalnih pogojev konkurence v trgovini s temi proizvodi“.

9. Člen 1(2), zadnji pododstavek navedenega protokola, določa, da „Svet na predlog Komisije s kvalificirano večino določi pogoje, po katerih se na teh ozemljih [ozemlja Kanalskih otokov in otoka Man] uporabljajo pravila iz prejšnjih pododstavkov“. Na tej podlagi in v ta namen je bila sprejeta Uredba Sveta (EGS) št. 706/73 z dne 12. marca 1973 o režimu Skupnosti, ki se uporablja za Kanalske otoke in otok Man glede trgovine s kmetijskimi proizvodi( ).

10. Tako člen 1(1) navedene uredbe določa, da se „[…] pravila Skupnosti, ki se uporabljajo za Združeno kraljestvo v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi, zajetimi v Prilogi II k Pogodbi o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti[( )], in blagom, zajetim v Uredbi št. 170/67/EGS[( )] in Uredbi (EGS) št. 1059/69[( )], uporabljajo za otoke, z izjemo pravil o nadomestilih in zneskih kompenzacij, ki jih Združeno kraljestvo dodeljuje za izvoz“.

11. Člen 1(2) Uredbe št. 706/73 določa, da se „[…] za namen uporabe pravil iz odstavka 1 Združeno kraljestvo in otoki štejejo za eno državo članico“.

12. Člen 3 iste uredbe, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EGS) št. 1174/86,( ) dodaja, da se „določbe Skupnosti na […] področjih […] zakonodaj[e] o zdravstvenem varstvu rastlin, trženj[a] semen in sadik, zakonodaj[e] o hrani […], standard[ov] kakovosti in trženja uporabljajo pod enakimi pogoji kot v Združenem kraljestvu za proizvode iz člena 1, uvožene na otoke ali izvožene z otokov v Skupnost“.

B – Lokalna ureditev otoka Jersey

13. States of Jersey (zakonodajni organ otoka Jersey)( ) je 18. decembra 2001 sprejel zakon o sprejetju ureditve trženja za izvoz krompirja z Jerseyja (Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001).( )

14. Sporni predpis naj bi bil sprejet, da bi se odgovorilo na pritožbe kmetov zaradi nizkih dobičkovnih marž, ki so jih prejemali od gojenja sorte krompirja, imenovane „jersey royal“, ki je glavna poljedelska kultura otoka.( ) Za ta položaj naj bi bili krivi organi, odgovorni za trženje krompirja z Jerseyja, saj je bila njihova trgovinska politika sprejeta zelo nepregledno in na podlagi premislekov, ki so jih večinoma narekovali konkurenčni odnosi med njimi, tj. pod pogoji, na katere kmetje večinoma nimajo vpliva.( ) V tem okviru je bil sprejet sporni predpis, da bi spodbudili preglednost in poštenost trgovinskih poslov.

15. Njihov namen je vzpostaviti posebno ureditev za „izvoz“ krompirja z Jerseyja na druge sosednje otoke ter v Združeno kraljestvo, kamor se izvozi, kot je bilo pravkar ugotovljeno, skoraj ves pridelek. V skladu s členom 2 spornega predpisa, ki opredeljuje ozemeljsko področje uporabe, se pojem „izvoz“ nanaša na „pošiljanje krompirja z otoka zaradi njegove neposredne prodaje ali prodaje prek drugega kraja v namembni kraj v Združenemu kraljestvu, v Bailiffovo okrožje Guernsey ali na otok Man, da bi se tam porabil“.

16. Sporni predpis se osredotoča na dvojno obveznost, katere neupoštevanje je kazensko sankcionirano.

17. Natančneje to pomeni, da pridelovalcem krompirja z Jerseyja, ki želijo „izvoziti“ svoj pridelek, nalagajo obveznost, da morajo biti registrirani pri Jersey Potato Export Marketing Board (organ, ustanovljen z zakonom iz leta 2001 za upravljanje zadevne ureditve)( ) in da z njim sklenejo sporazum o trženju.( )

18. Obveznost glede sklenitve sporazuma o trženju z Odborom velja tudi za združenja za trženje, ki želijo „izvoziti“ krompir z Jerseyja, ki so ga prejeli od pridelovalcev.( )

19. Neupoštevanje takih obveznosti je kazensko sankcionirano. Vsaka oseba, ki prodaja, ponuja za prodajo oziroma želi kupiti krompir z Jerseyja, s kršitvijo spornega predpisa stori kaznivo dejanje, ki se kaznuje z denarno kaznijo z največ 200 funtov in/ali zaporom do največ 6 mesecev.

20. Poleg tega iz spornega predpisa izhaja, da lahko Odbor pridelovalca krompirja z Jerseyja, kadar ta ne upošteva določb sporazuma o trženju, ki ga je sklenil s tem odborom, kaznuje in ob ponovni kršitvi o tem obvesti pristojne organe States, da ga lahko izbrišejo iz registra, ki ga vodi Odbor, kar tako izbrisanemu pridelovalcu prepreči, da bi sklenil nov sporazum o trženju.

21. Poleg teh pristojnosti kaznovanja lahko Odbor na podlagi spornega predpisa od vsakega pridelovalca, ki je registriran pri njem, zahteva, da prispeva v sklad, namenjen za kritje njegovih glavnih stroškov,( ) tudi če ta proizvajalec ni podpisnik sporazuma o trženju.

II – Postopek v glavni stvari

22. Ta nova ureditev, vzpostavljena s spornim predpisom, da bi se uredil „izvoz“ krompirja z Jerseyja na sosednje otoke in v Združeno kraljestvo, bi morala načeloma začeti veljati 1. marca 2002.

23. Vendar pa je njen začetek veljavnosti Royal Court of Jersey preložilo v okviru sodnega postopka presoje („judicial review“) v zvezi z vprašanjem zakonitosti spornega predpisa, zlasti glede na pravo Skupnosti.

24. Ta postopek je proti States in Odboru začelo eno od štirih združenj za trženje, ki se ukvarjajo z „izvozom“ krompirja z Jerseyja v Združeno kraljestvo (Jersey Produce Marketing Organisation Ltd)( ). To dejanje sta podprla še eno združenje za trženje, ki skupaj z združenjem JPMO opravita okoli 80 % navedenega „izvoza“ (Top Produce Ltd)( ), in družba mati slednjega združenja, ki pridela od 12 do 15 % krompirja z Jerseyja in ga izvaža (Fairview Farm Ltd)( ).

25. Nekaj mesecev po začasnem odlogu začetka veljavnosti zadevne nove ureditve sta States in Odbor zahtevala odpravo tega ukrepa začasnega odloga od 1. oktobra 2002 naprej (po koncu vrhunca sezone krompirja). Royal Court of Jersey je to zahtevo zavrnilo, tako da začetek veljavnosti navedene ureditve ostaja začasno odložen.

III – Vprašanji za predhodno odločanje

26. Royal Court of Jersey je sočasno z začasnim odlogom začetka veljavnosti zadevne nove ureditev odločilo, da prekine odločanje o zakonitosti spornega predpisa in Sodišču v predhodno odločanje predloži ti vprašanji:

„1) Ali je treba pravno ureditev, kot je ta, ki ureja izvoz krompirja s poreklom z Jerseyja v Združeno kraljestvo, šteti kot ukrep z enakim učinkom, kot ga ima količinska omejitev pri izvozu, ki je v nasprotju s členom 29 ES, ker je lahko krompir, poslan z Jerseyja neposredno v Združeno kraljestvo, v tranzitu čez drugo državo članico, čeprav pri tem ne zapusti tovorne ladje?

2) Ali je treba pravno ureditev, kot je ta, ki ureja izvoz krompirja s poreklom iz Jerseyja v Združeno kraljestvo, šteti za neskladno s členi 23 ES, 25 ES, 28 ES in 29 ES, če lahko vpliva na blagovno menjavo med tem otokom in Združenim kraljestvom (kot tudi med Guernseyjem in otokom Man) oziroma povzroči, da se naloži dajatev, povezana s to menjavo?“

27. S tema dvema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga razlagati v tem smislu, da nasprotujejo temu, da bi bilo trženje kmetijskih pridelkov s poreklom z otoka Jersey (kot je krompir), ki so namenjeni v Združeno kraljestvo, v Bailiffovo okrožje Guernsey ali na otok Man, pogojeno z izpolnitvijo različnih formalnosti, kot so registracija pridelovalcev pri lokalni javni organizaciji, sklenitev sporazumov o trženju med to organizacijo in zadevnimi pridelovalci (pod grožnjo naložitve denarne kazni) in morebitni prispevek pridelovalcev v sklad, namenjen financiranju delovanja navedene organizacije.

IV – Analiza

28. Če želimo odgovoriti na to vprašanje, je treba najprej preučiti, ali pravila Skupnosti o prostem pretoku blaga veljajo za otok Jersey za trženje kmetijskih pridelkov, kot je krompir.

29. Samo če bo odgovor na to vprašanje pozitiven, bo treba ugotoviti, ali se ta pravila, zlasti tista, navedena v členih 23 ES, 25 ES in 29 ES, lahko uporabljajo v primerih, navedenih v spornem predpisu, tj. pri blagovni menjavi med otokom Jersey in Združenim kraljestvom ali med tem otokom in drugimi Kanalskimi otoki ter otokom Man, ob upoštevanju posebnega statusa teh otokov do Združenega kraljestva.

30. Samo če je tako, bo treba preučiti, ali navedena pravila Pogodbe na področju prostega pretoka blaga dejansko nasprotujejo spornemu predpisu.

A – Uporabljivost pravil Pogodbe o prostem pretoku blaga v zvezi s trženjem kmetijskih pridelkov, kot je krompir, na otoku Jersey

31. V skladu s splošno sprejetim pravilom v mednarodnem javnem pravu( ) ozemeljsko področje uporabe Pogodbe načeloma zajema ozemlja držav članic Skupnosti, ki jih zavezuje navedena pogodba. Iz tega sledi, da je treba za ugotovitev, ali se Pogodba uporablja za določeno geografsko območje, najprej raziskati, ali je to območje del ozemlja ene od držav članic, kot je opredeljeno z nacionalno zakonodajo slednje.

32. Vendar pa ta predhodna naloga ni odločilna, saj ozemeljsko področje uporabe Pogodbe ne sovpada natančno z obsegom ozemlja posamezne države članice, kot je opredeljeno z njenim nacionalnim pravom. To izhaja iz več določb Pogodbe, zlasti iz člena 299(4) Pogodbe ES, v skladu s katerim se, spomnimo se, „[d]oločbe te pogodbe uporabljajo za evropska ozemlja, za katerih zunanje odnose je odgovorna država članica“.

33. Položaj otoka Jersey natančno ustreza predstavljenemu primeru. Podobno kot drugi Kanalski otoki in otok Man namreč ni del ozemlja Združenega kraljestva.( ) Iz tega izhaja, da otok Jersey na nacionalni ravni uživa veliko samostojnost in neodvisnost z zakonodajnega ter upravnega ali sodnega vidika glede na Združeno kraljestvo.( ) Nasprotno pa je na mednarodni ravni odvisen od Združenega kraljestva, saj je to odgovorno za zunanje odnose.( ) Ko je bilo tako predvideno, da Združeno kraljestvo pristopi k Skupnosti, so se nekateri zbali, da se bo v skladu s členom 299(4) ES Pogodba v celoti uporabljala za evropsko ozemlje, ki ga tvori otok Jersey, ter za ozemlje drugih Kanalskih otokov ali otoka Man.( )

34. Glede na ta okvir je bilo odločeno, da se sprejme posebna ureditev za te otoke, da se bodo upoštevali posebni odnosi, ki jih ti otoki že dolgo imajo z Združenim kraljestvom.( )

35. V ta namen se je v Akt o pogojih za pristop in prilagoditvah pogodb vneslo pojasnilo.( ) Člen 299(6)(c) Pogodbe ES (ki izhaja iz navedenega akta) namreč navaja, da se z odstopanjem od odstavka 4 navedenega člena „ta pogodba uporablja za Kanalske otoke in otok Man le, kolikor je to potrebno za izvajanje ureditve, ki je za te otoke predvidena v pogodbi o pristopu novih držav članic k Evropski gospodarski skupnosti […], podpisani 22. januarja 1972“.

36. Z drugimi besedami, pravila Pogodbe se ne uporabljajo v celoti za navedene otoke, vključno z otokom Jersey, ampak samo delno v mejah, ki jih določa posebna ureditev, ki je namenjena njim.

37. Vodilna načela te posebne ureditve so navedena v Protokolu št. 3, ki je bil priložen k Aktu o pogojih pristopa. Iz njih izhaja, da ne velja enako, čeprav se pravila Pogodbe o prostem pretoku oseb ali prostem opravljanju storitev ne uporabljajo za otok Jersey,( ) za predpise Skupnosti o prostem pretoku blaga.

38. Spomnim naj namreč, da člen 1(1) Protokola št. 3 določa, da se „[p]ravila Skupnosti o carinskih zadevah in količinskih omejitvah, predvsem tistih iz Akta o pristopu, na Kanalskih otokih […] uporabljajo pod enakimi pogoji kot v Združenem kraljestvu“ in da „[se z]lasti carine in dajatve z enakim učinkom med omenjenimi ozemlji in Skupnostjo […] postopoma znižajo v skladu s časovnim razporedom, določenim v členih 32 in 36 Akta o pristopu“.

39. Iz teh določb izhaja, da se vsa pravila o prostem pretoku blaga, ki je navedeno v naslovu I tretjega dela Pogodbe ter v aktih sekundarne zakonodaje, uporabljajo za otok Jersey. To tako zlasti velja za pravila, navedena v členih 23 ES in 25 ES( ) (o carinah pri uvozu in izvozu ter dajatvah z enakim učinkom) ter v členih 28 ES in 29 ES (o količinskih omejitvah pri uvozu ali izvozu in ukrepih z enakim učinkom).

40. V skladu s temi splošnimi določbami glede uporabe pravil Skupnosti o prostem pretoku blaga (ne glede na njegovo vrsto) Protokol št. 3 vsebuje posebne določbe za posebno blago, in sicer za kmetijske pridelke in iz njih predelane proizvode.

41. Kot je bilo namreč že navedeno, člen 1(2), prvi pododstavek, navedenega protokola določa, da se „v primeru kmetijskih pridelkov in iz njih predelanih proizvodov, za katere se uporablja poseben trgovinski režim, za tretje države […] uporabljajo prelevmani in drugi uvozni ukrepi, ki so predpisani s pravili Skupnosti in ki jih uporablja Združeno kraljestvo“.

42. Člen 1(2), drugi pododstavek, istega protokola dodaja, da se „uporabljajo tudi določbe predpisov Skupnosti, predvsem tistih iz Akta o pristopu, ki so potrebni za omogočanje prostega pretoka in upoštevanja normalnih pogojev konkurence v trgovini s temi proizvodi“.

43. Menim, da je ta člen 1(2), drugi pododstavek, Protokola št. 3 uporabljiv za kmetijske pridelke, kot je krompir, tako da predpisi Skupnosti o prostem pretoku blaga veljajo za otok Jersey za trženje krompirja, ki je pridelan na njegovem ozemlju.

44. V nasprotju s trditvijo združenja JPMO ni zelo pomembno, da za krompir ne velja skupna ureditev trga.( )

45. Res je, da člen 1(2), drugi pododstavek, Protokola št. 3 navaja, da se upoštevni predpisi Skupnosti, zlasti predpisi, namenjeni zagotavljanju prostega pretoka blaga, uporabljajo za trgovino s proizvodi iz predhodnega pododstavka. Ta pa se nanaša na „kmetijske pridelke in […] iz njih predelane proizvode, za katere se uporablja poseben trgovinski režim“.( )

46. Tako lahko besedilo teh določb daje misliti, da je uporaba predpisov Skupnosti o prostem pretoku blaga za otok Jersey pogojena z dejstvom, da se za navedene kmetijske pridelke (kakor tudi iz njih predelane proizvode) uporablja poseben trgovinski režim.( )

47. Vendar pa po trditvah združenja JPMO izraz „poseben trgovinski režim“ zajema režim skupne ureditve trga, zaradi česar kmetijski pridelki, kot je krompir, za katere se ne uporablja tak ukrep, ne sodijo na področje uporabe predpisov Skupnosti o prostem pretoku blaga. Iz tega bi sledilo, da za trženje krompirja z Jerseyja ne bi veljala ureditev prostega pretoka blaga.

48. Te ozke razlage člena 1(2), drugi pododstavek, Protokola št. 3 ne sprejemam zaradi teh razlogov.

49. Prvič, upoštevati je treba, da je mogoče podpreti drugo razlago teh določb z branjem navedenih določb v povezavi z določbo člena 1(2), prvi pododstavek, navedenega protokola. Prvi pododstavek navedenega člena se namreč nanaša na trgovino s proizvodi med zadevnimi otoki in tretjimi državami, medtem ko se zdi, da se drugi pododstavek bolj nanaša na trgovino s proizvodi znotraj Skupnosti. Vendar kar velja za prvi tip trgovine, ne velja nujno za drugega.

50. Uporaba izraza „poseben trgovinski režim“ v členu 1(2), prvi pododstavek, Protokola št. 3 bi se namreč lahko omejila na poudarek, da se navedeni člen nanaša na trgovino – s tretjimi državami – z nekaterimi proizvodi kmetijskega sektorja, za katere so bili vzpostavljeni posebni mehanizmi, kot so prelevmani ali drugi uvozni ukrepi, na primer carine (katerih znesek je navadno določen v skladu s skupno carinsko tarifo). Sklicevanje na obstoj posebnega trgovinskega režima tako brez težav sodi v okvir določb iz člena 1(2), prvi pododstavek, navedenega protokola, saj je namen teh določb razširiti uporabo predpisov Skupnosti o prelevmanih in drugih uvoznih ukrepih na zadevne otoke.

51. Na drugi strani se zdi, da je težko odkriti kakršno koli povezavo med obstojem „posebnega trgovinskega režima“ v smislu posebnega trgovinskega režima s tretjimi državami in namenom člena 1(2), drugi pododstavek, Protokola št. 3, saj je namen navedenega člena predvsem urediti trgovino s proizvodi znotraj Skupnosti.

52. Iz tega sklepam, da je člen 1(2), drugi pododstavek, Protokola št. 3 s sklicevanjem na proizvode iz prvega pododstavka te določbe mogoče razumeti zgolj kot sklicevanje na kmetijske pridelke in iz njih predelane proizvode, ne glede na to, ali jih zajema „poseben trgovinski režim“ v smislu posebnega trgovinskega režima s tretjimi državami.

53. V nasprotju s trditvami združenja JPMO tako menim, da ta člen Protokola št. 3 ne pomeni, da je uporaba predpisov Skupnosti o prostem pretoku blaga na otoku Jersey za kmetijske pridelke, kot je krompir, pogojena s tem, da mora te pridelke zajemati skupna ureditev trga.

54. Ta ugotovitev še bolj drži ob branju Uredbe št. 706/73, ki je bila sprejeta na podlagi člena 1(2), tretji pododstavek, Protokola št. 3, da bi se natančno določili pogoji za izvajanje predpisov Skupnosti na ozemlju zadevnih otokov, ki veljajo za ta ozemlja na podlagi predhodnih pododstavkov.

55. Spomnim naj, da člen 1(1) navedene uredbe določa, da se „[p]ravila Skupnosti, ki se uporabljajo za Združeno kraljestvo v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi, zajetimi v Prilogi II k Pogodbi o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti, in blagom, zajetim v Uredbi št. 170/67/EGS in Uredbi (EGS) št. 1059/69, […] uporabljajo za otoke, z izjemo pravil o nadomestilih in zneskih kompenzacij, ki jih Združeno kraljestvo dodeljuje za izvoz“.

56. Ta člen se hkrati nanaša na trgovino z navedenimi proizvodi ali navedenim blagom znotraj Skupnosti in trgovino, ki poteka med Skupnostjo in tretjimi državami.

57. Nič v besedilu člena 1(1) Uredbe št. 706/73 ne daje misliti, da bi se lahko kmetijski pridelki, kot je krompir, izognili uporabi predpisov Skupnosti o prostem pretoku blaga (na ozemlju zadevnih otokov) na podlagi tega, da se za navedene pridelke ne bi uporabljala skupna ureditev trga. V zvezi s tem je besedilo navedene uredbe napisano veliko bolj zadovoljivo kot besedilo Protokola št. 3, v katerem je dvoumnost nekaterih njegovih določb dejansko upravičila pojasnila, ki so bila vanj vnesena.

58. Kot Komisija upravičeno poudarja, je edini pogoj, določen v členu 1(1) Uredbe št. 706/73, za uporabo predpisov Skupnosti o prostem pretoku blaga za kmetijske proizvode dejstvo, da so ti proizvodi zajeti v Prilogi II k Pogodbi EGS (ki je postala Priloga I k Pogodbi ES).( )

59. Treba je poudariti, da krompir izpolnjuje ta pogoj.( ) Iz tega izhaja, da je namen pravil Pogodbe ES o prostem pretoku blaga, da se uporabijo na otoku Jersey za ureditev trženja krompirja, pridelanega na tem otoku.

60. V zvezi s tem ni tako pomembno, da se velik del skupne kmetijske politike ne uporablja za otok Jersey,( ) kljub povezavi, ki je tradicionalno vzpostavljena na eni strani med vzpostavitvijo in delovanjem skupnega trga za kmetijske pridelke in na drugi strani oblikovanjem skupne kmetijske politike.( )

61. Poseben položaj, v katerem je otok Jersey glede skupne kmetijske politike, namreč izhaja iz določb Protokola št. 3 in Uredbe št. 706/73, iz katere prav tako izhaja, kot smo lahko videli, da bi se lahko predpisi Skupnosti o prostem pretoku blaga uporabili za to ozemlje, da se uredi trgovina s krompirjem, pridelanim na tem otoku.

62. Izključitev navedene trgovine iz okvira pravil Pogodbe o prostem pretoku blaga iz edinega razloga, ker otok Jersey ne sodi v celoti na področje uporabe skupne kmetijske politike, bi tako pomenila, da bi se nekaterim določbam Protokola št. 3 in Uredbe št. 706/73 odvzel poln učinek ter se tako ne bi upoštevali splošna sistematika teh aktov in volja zakonodajalca Skupnosti.

63. Na podlagi tega sklepam, da se pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga uporabljajo za otok Jersey in za ureditev trženja krompirja, pridelanega na njegovem ozemlju.

64. Glede na to načelo je treba sedaj preučiti, ali bi se lahko navedena pravila uporabila v posebnih okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis.

B – Uporabljivost pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis

65. Pred natančnim preizkusom, ali so pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga uporabljiva v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis, je treba navesti nekaj uvodnih ugotovitev, na eni strani o statusu Kanalskih otokov in otoka Man glede na Združeno kraljestvo za izvajanje predpisov Skupnosti o prostem pretoku kmetijskih proizvodov, in na drugi strani o konkretnih okoliščinah, za katere je treba šteti, da se nanje nanaša sporni predpis.

1. Uvodne ugotovitve

66. Kot sem pravkar navedel, menim, da iz člena 1(2), drugi pododstavek, Protokola št. 3 v povezavi s členom 1(1) Uredbe št. 706/73 izhaja, da so pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga uporabljiva za otok Jersey, da se uredi trženje krompirja, ki je pridelan na njegovem ozemlju.

67. Opozarjam tudi, da člen 1(2) navedene uredbe določa, da se „[z]a namen uporabe pravil iz odstavka 1 […] Združeno kraljestvo in otoki štejejo za eno državo članico“.

68. Iz tega izhaja, da je treba za uporabo pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga v zvezi s trženjem kmetijskih pridelkov, kot je krompir, otok Jersey obravnavati kot sestavni del Združenega kraljestva. To velja tudi za druge Kanalske otoke in za otok Man. Za uporabo predpisov Skupnosti na tem področju odnosov med temi otoki in Združenim kraljestvom tako ne moremo primerjati z odnosi, ki obstajajo med tretjo državo in državo članico ali med dvema državama članicama.( )

69. V teh okoliščinah se je mogoče vprašati, ali ne bi morali okoliščin, na katere se nanaša sporni predpis, za trženje krompirja z Jerseyja obravnavati kot povsem notranje okoliščine ene in iste države članice, tj. Združenega kraljestva.

70. Kot sem namreč že navedel, sporni predpis določa posebno ureditev za „izvoz“ krompirja z Jerseyja v Združeno kraljestvo (kamor se proda skoraj ves pridelek). Spomnim naj tudi, da se v skladu s členom 2 spornega predpisa pojem „izvoz“ nanaša na „pošiljanje krompirja z otoka zaradi njegove neposredne prodaje ali prodaje čez drugi kraj v namembni kraj v Združenemu kraljestvu, v Bailiffovo okrožje Guernsey ali na otok Man, da bi se tam porabil“.

71. Ugotovljeno je, da se na podlagi tega člena 2 sporni predpis uporablja v primeru, kadar se krompir pošlje s trajektom z otoka Jersey v Združeno kraljestvo, bodisi neposredno bodisi prek pristanišča v drugi državi članici (kot je francosko pristanišče Caen), ne da bi pri tem zapustil navedeni trajekt. To velja tudi za krompir, ki se pošlje neposredno ali posredno z otoka Jersey na otoke Bailiffovega okrožja Guernsey ali na otok Man.

72. Poleg navedenih primerov so stranke v sporu v glavni stvari zagovarjale zelo različne razlage glede ozemeljskega področja uporabe spornega predpisa.( ) V teh okoliščinah iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko v okviru razdelitve nalog med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki velja za postopek predhodnega odločanja, nacionalno pravo razlagajo samo nacionalna sodišča, in ne Sodišče.( )

73. V skladu z razlago predložitvenega sodišča glede člena 2 spornega predpisa torej predvidevam, da se ta sporni predpis ne uporablja takrat, ko je krompir najprej poslan v Francijo zaradi obdelave (kot je pranje, pakiranje ali polnjenje v vreče) in nato odpeljan v Združeno kraljestvo zaradi tamkajšnje prodaje in potrošnje.( )

74. Čeprav se predložitveno sodišče ni izrecno izreklo o tem primeru, predvidevam tudi, da se sporni predpis prav tako ne uporablja, kadar se krompir proda gospodarskemu subjektu s sedežem v Franciji ali v drugi državi članici, ki ga nato preproda (brez obdelave ali po nadaljnji obdelavi), da bi se porabil v Združenem kraljestvu.

75. Predložitveno sodišče je namreč sprejelo razlago, ki jo zagovarja States, v skladu s katero naj bi se izraz „neposredna prodaja ali prodaja čez drugi kraj“ nanašal izključno na pomorsko pot, ki naj bi se uporabila za pošiljanje krompirja z otoka.( ) Ugotovilo je, kot smo pravkar navedli, da se je sporni predpis uporabil samo, kadar je bil krompir poslan v Francijo zaradi obdelave in nato odpeljan v Združeno kraljestvo zaradi tamkajšnje prodaje in potrošnje. Predvidevam, da enako velja, kadar se krompir proda gospodarskemu subjektu s sedežem v Franciji ali v drugi državi članici, ki ga nato preproda (brez obdelave ali po nadaljnji obdelavi), da bi se porabil v Združenem kraljestvu, saj tako dejanje kakor tudi tista, ki smo jih prej navedli, presegajo okvir, v katerega, po navedbah predložitvenega sodišča, sodi zadevni izraz, tj. zgolj prevoz blaga.

76. Ker je tako ozemeljsko področje uporabe spornega predpisa omejeno, je treba sedaj določiti, ali bi se lahko nekatera pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga uporabljala za trženje krompirja, ki ga zajemajo ti sporni predpisi.

77. Moja analiza se bo hkrati nanašala na člena 23 ES in 25 ES ter na člen 29 ES. Čeprav se predložitveno sodišče dotika tudi člena 28 ES, ga ne bom obravnaval, saj je v vsakem primeru neupošteven, ker sporni predpis ureja zgolj pošiljanje krompirja z otoka Jersey, in ne njegovega vstopa na to ozemlje.

2. Uporabljivost členov 23 ES, 25 ES in 29 ES v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis

78. Uvodoma naj navedem, da bi bilo treba vprašanje uporabljivosti členov 23 ES in 25 ES v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis, postaviti samo za morebitni prispevek v korist Odbora, in ne za denarne kazni, katerih namen je zagotoviti upoštevanje obveznosti, ki jih nalaga sporna ureditev trženja, saj gre pri navedenih kaznih bolj za ukrepe z enakim učinkom kot količinske omejitve v smislu člena 29 ES.

79. V zvezi z morebitnim prispevkom v korist Odbora imamo na voljo malo podatkov o tem vidiku spornega predpisa. Ob upoštevanju preverjanja, ki ga bo moralo o tej točki opraviti predložitveno sodišče, predvidevam, kot to trdi Komisija, da se znesek spornega prispevka izračuna glede na količino krompirja, ki ga je zadevni pridelovalec poslal predhodno leto (v Združeno kraljestvo, Bailiffovo okrožje Guernsey ali na otok Man), ali glede na površino, ki jo je slednji namenil gojenju krompirja v istem obdobju.( )

80. V tem okviru se postavlja vprašanje uporabljivosti členov 23 ES, 25 ES in 29 ES v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis. To vprašanje bom preučil na podlagi besedila členov 23 ES, 25 ES, 28 ES in 29 ES ter nato predstavil razvoj sodne prakse Sodišča na tem področju, da bi ugotovili smernice in izmerili njihov obseg ter omejitve glede na okoliščine, na katere se nanašajo sporni predpisi.

a) Besedilo členov 23 ES, 25 ES, 28 ES in 29 ES ter njegovo upoštevanje v tradicionalni sodni praksi Sodišča v zvezi z ozemeljskim področjem uporabe pravil Pogodbe na področju prostega pretoka blaga

81. Ob branju členov 23 ES, 25 ES, 28 ES in 29 ES, ki so nadaljevanje člena 3(1)(a) ES, se zdi očitno, da so edine ovire (carinske ali necarinske) za prost pretok blaga, ki jih prepovedujejo ti členi, tiste, ki se nanašajo na blagovno menjavo med državami članicami, in ne tiste, ki se nanašajo na blagovno menjavo med različnimi deli ozemlja ene in iste države članice.( )

82. Sodišče je na ta dokaz večkrat opozorilo v zvezi z nacionalnimi predpisi, ki imajo dvojni učinek na trženje blaga, hkrati v okviru trgovine z drugimi državami članicami in v okviru notranje trgovine v državi članici, ki je take predpise sprejela.( )

83. V zvezi s temi predpisi, za katere je bilo ugotovljeno, da so v nasprotju s členom 28 ES ali 29 ES, si je Sodišče prizadevalo, da bi razlikovalo med trgovino med državami članicami (ki sodi v okvir pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga) in notranjo trgovino v zadevni državi članici (ki je ista pravila Pogodbe ne zajemajo).( ) Dodalo je tudi, da se nacionalni predpisi ne morejo izogniti prepovedi, določeni v členu 28 ES, ker naj bi ti predpisi prav tako vplivali na blagovno menjavo znotraj zadevne države članice.( )

84. Iz te sodne prakse izhaja, da je treba za določitev, ali neki nacionalni ukrep sodi na področje uporabe člena 28 ES ali 29 ES, preučiti, ali gre za take vrste ukrep, ki bi lahko vplival na trgovino med državami članicami. Kadar tak ukrep vpliva zgolj na trgovino znotraj ene in iste države članice, in ne na trgovino med več državami članicami, ta ukrep ne sodi v okvir pravil Pogodbe, določenih v členih 28 ES in 29 ES.

85. Ta sodna praksa se je prenesla na podoben primer, kadar so lokalni predpisi, ki se uporabljajo samo za en del ozemlja države članice, vplivali na blagovno menjavo med tem delom nacionalnega ozemlja in drugimi državami članicami ter na menjavo med tem delom nacionalnega ozemlja in drugimi deli ozemlja te države članice.( )

86. Da bi tako člena 28 ES ali 29 ES lahko bila uporabljiva, mora zadevno blago preiti z ozemlja ene države članice (ali njenega dela) na ozemlje druge države članice (ali dela njenega ozemlja), to pomeni, da mora blago, vneseno na ozemlje ene države članice ali njen del, prihajati iz druge države članice (ali njenega dela) ter da je blago nacionalnega ali lokalnega porekla namenjeno v drugo državo članico (ali njen del). Kadar proizvodi s poreklom iz ene države članice zgolj preidejo z enega na drugo območje iste države članice, osnovni pogoj za uporabo členov 28 ES ali 29 ES ni izpolnjen, zato se ne uporablja noben od teh členov. Ta osnovni pogoj se nanaša na prečkanje meje iz ene države članice v drugo, to pomeni prečkanje meje, ki jo opredeljujemo kot „meddržavna“, ne glede na to, kje leži, bodisi na meji nacionalnega ozemlja ali njegovega dela.( )

87. Zaskrbljenost Sodišča glede omejitve uporabe pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga, kot so tista iz člena 28 ES, samo na trgovino med državami članicami je bila izražena tudi med pregledom več nacionalnih predpisov, ki so proizvode nacionalnega porekla (ki niso bili predmet trgovine med državami članicami) podredili manj ugodni ureditvi trženja, kot je tista, namenjena proizvodom, uvoženim iz drugih držav članic.( ) Ti nacionalni predpisi so povzročali posebne težave, saj so pripeljali do „nasprotne diskriminacije“.

88. V zvezi s temi težavami je Sodišče poudarilo, da je cilj člena 28 ES „odpraviti ovire za uvoz blaga, in ne zagotoviti, da se blago nacionalnega porekla v vseh primerih obravnava enako kot uvoženo blago“.( ) Ugotovilo je, da „razlika v obravnavi med blagom, ki naj ne bi ovirala uvoza ali zavirala trženja uvoženega blaga, ne sodi v okvir prepovedi, določene v tem členu“.( )

89. Iz vsega tega razvoja v sodni praksi izhaja, da se člena 28 ES in 29 ES ne uporabljata pri blagovni menjavi, ki poteka zgolj znotraj države članice. Ob upoštevanju te sodne prakse je mogoče pričakovati, da enako velja za uporabo členov 23 ES in 25 ES, ker se, kot smo lahko videli, besedilo teh členov kot besedilo členov 28 ES in 29 ES sklicuje na odnose med državami članicami.

90. Vendar je Sodišče odločilo drugače. To je jasno iz zgoraj navedene sodbe Lancry in drugi ter sodb z dne 14. septembra 1995 v zadevi Simitzi( ) in z dne 9. septembra 2004 v zadevi Carbonati Apuani.( ) Te sodbe se močno oddaljujejo od tradicionalne sodne prakse Sodišča v zvezi z ozemeljskim področjem uporabe pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga. Preden preučimo daljnosežnost in omejitve te nove smernice v sodni praksi v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis, je treba ugotoviti njene različne stopnje.

b) Razvoj sodne prakse Sodišča v zvezi z ozemeljskim področjem uporabe členov 23 ES in 25 ES

91. Sodišče je v skladu s sodbo z dne 16. julija 1992 v zadevi Legros in drugi( ) v zgoraj navedeni sodbi Lancry in drugi razsodilo, da dajatev, imenovana „pristaniška pristojbina“, določena v francoskih predpisih, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina pri uvozu v smislu člena 25 ES.

92. Ta dajatev se je obračunala v francoskih čezmorskih departmajih za blago, pripeljano na ta del francoskega ozemlja, ne glede na njegovo poreklo, tako da se je uporabljala tako za proizvode s poreklom iz drugih držav članic kot za proizvode s poreklom iz drugih delov ozemlja iste države članice.

93. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Legros in drugi zgolj poudarilo, da „dajatev, prejeta na regionalni meji zaradi vnosa proizvodov na ozemlje določene države članice, pomeni vsaj tako veliko oviro za prost pretok blaga kot dajatev, prejeta na nacionalni meji zaradi vnosa proizvodov na celotno ozemlje določene države članice“.( ) V zvezi s tem je zgolj navedlo, da „posledični vpliv take regionalne dajatve na enotnost carinskega območja Skupnosti ni spremenjen zaradi dejstva, da se obračuna tudi pri blagu s poreklom iz drugih delov ozemlja zadevne države članice“.( ) Te ugotovitve so v celoti v skladu s sodno prakso, ki sem jo pravkar predstavil.( )

94. Vendar so se te ugotovitve kasneje v točki 29 zgoraj navedene sodbe Lancry in drugi razvile v popolnoma drugačnem smislu, kot je veljal do takrat. Sodišče je namreč poudarilo, da „samo načelo carinske unije, ki zajema vso blagovno menjavo, […] zahteva, da je na splošno zagotovljen prost pretok blaga znotraj Unije, in ne samo meddržavna trgovina“. Navedlo je, da „[č]eprav se člena […] [23 ES in 25 ES] izrecno nanašata samo na trgovino med državami članicami, je to zato, ker sta predpostavljala, da znotraj teh držav ne obstaja dajatev, ki bi imela značilnosti carine“. Sodišče je ugotovilo, da „[g]lede na to, da je odsotnost takih dajatev nujni prvi pogoj za uresničitev carinske unije, ki zajema vso blagovno menjavo, člena [23 ES in 25 ES] prav tako vključujeta njeno prepoved“.

95. Sodišče je v isti sodbi Lancry in drugi k temu glavnemu argumentu dodalo dva druga argumenta.

96. Najprej je poudarilo, da se dajatev pristaniške pristojbine obračuna na vse proizvode, pripeljane v zadevni čezmorski departma, ne glede na njihovo poreklo, tako da se ta ukrep uporablja v okoliščini, ki je ne moremo opredeliti kot povsem notranjo okoliščino države članice. V zvezi s tem je menilo, da „ne bi bilo skladno na eni strani presoditi, da pristaniška dajatev pomeni dajatev z enakim učinkom, saj se obračuna na blago s poreklom iz drugih držav članic, ter na drugi strani priznati, da ta ista dajatev ne pomeni dajatve z enakim učinkom, kadar se obračuna na blago s poreklom iz matične Francije“.( )

97. Poleg tega je Sodišče v vsakem primeru navedlo, da je v praksi zelo težko, celo nemogoče razlikovati med proizvodi z nacionalnim poreklom in proizvodi s poreklom iz drugih držav članic, razen če bi se izvedli različni pregledi, ki bi ovirali prost pretok blaga.( )

98. Sodišče je ob upoštevanju tega niza argumentov v zgoraj navedeni sodbi Lancry in drugi razsodilo, da sporna dajatev pristaniške pristojbine pomeni dajatev z enakim učinikom kot carina pri uvozu, „ne samo, ker se obračuna na blago, pripeljano na to območje, s poreklom iz drugih držav članic, ampak tudi, ker se obračuna na blago, pripeljano na to območje, s poreklom iz drugega dela iste države“.( )

99. Ta sodna praksa o uvozu blaga se je v zgoraj navedenih sodbah Simitzi in nato Carbonati Apuani prenesla na izvoz blaga.

100. V zgoraj navedeni zadevi Simitzi je šlo za občinsko dajatev, ki se je obračunala na blago, pripeljano v Dodekaneze (ne glede na njihovo poreklo) ali poslano s tega dela grškega ozemlja (ne glede na njihov namembni kraj). V skladu z zgoraj navedeno sodbo Lancry in drugi je Sodišče razsodilo, da je ta dajatev pomenila dajatev z enakim učinkom kot carine pri uvozu ter dajatev z enakim učinkom kot carine pri izvozu, zlasti ker jih je država članica naložila za blago, pripeljano na območje njenega ozemlja s poreklom izključno z drugih območij iste države, in za blago, poslano izključno s tega območja na druga območja iste države.( )

101. Pri navedeni zadevi Carbonati Apuani je šlo za občinsko dajatev, obračunano na marmor, pridobljen na ozemlju te občine (občina Carrara), zaradi njegovega prevoza zunaj tega dela italijanskega ozemlja. Sodišče je razsodilo, da taka dajatev pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina pri izvozu v smislu člena 23 ES, kljub dejstvu, da se obračuna tudi za blago, katerega končni namembni kraj leži znotraj zadevne države članice.( ) Ponovilo in razvilo je dva argumenta, navedena v zgoraj navedeni sodbi Lancry in drugi, na eni strani v zvezi z zahtevami carinske unije in na drugi strani v zvezi s primerom, ko se zadevni ukrep ne uporablja za povsem notranjo okoliščino države članice.

102. V zvezi s prvim argumentom, ki ostaja glavni argument, ga je Sodišče razložilo tako, da je poudarilo nujnost razlage člena 23 ES in naslednjih členov ob upoštevanju člena 14(2) ES, ki notranji trg opredeljuje kot „območje brez notranjih meja, na katerem je zagotovljen prost pretok blaga, oseb, storitev in kapitala“. Ker te določbe ne razlikujejo med državnimi in notranjimi mejami, je Sodišče v skladu s sodbo Lancry in drugi sklepalo, da „je odsotnost takih dajatev – meddržavnih in notranjih –, ki imajo značilnosti carine ali dajatve z enakim učinkom, nujni prvi pogoj za uresničitev carinske unije, v kateri je zagotovljen prost pretok blaga“.( )

103. V zvezi z drugim argumentom je Sodišče ugotovilo, da se sporna dajatev uporablja za ves marmor iz občine Carrara, ki prestopi ozemeljske meje te občine, ne da bi ločevalo med marmorjem, katerega končni namembni kraj leži v Italiji, in tistim, ki je namenjen v druge države članice. Ugotovilo je, da ta dajatev po naravi in vsebini vpliva na trgovino med državami članicami.

104. Po predstavitvi te sodne prakse je treba sedaj preučiti njen obseg in omejitve v zvezi z okoliščinami, na katere se nanaša sporni predpis.

c) Obseg in omejitve sodne prakse v zadevah Lancry in drugi, Simitzi in Carbonati Apuani

105. Iz branja navedenih sodb v zadevah Lancry in drugi, Simitzi in Carbonati Apuani se zdi nesporno, da se člena 23 ES in 25 ES uporabljata v takšnih okoliščinah, na katere se nanaša zadevni predpis, ki je predmet spora o glavni stvari. V skladu s to sodno prakso bi lahko namreč dajatev sodila v okvir prepovedi, navedene v teh členih, če se naloži zaradi prečkanja meje, ne glede na to, ali gre za meddržavno (v okviru trgovine med več državami članicami) ali notranjo mejo (v okviru notranje trgovine v eni in isti državi članici).( ) Če tako predvidevamo, da bi se morebitni prispevek Odboru naložil zaradi pošiljanja krompirja z otoka Jersey (v Združeno kraljestvo, Bailiffovo okrožje Geurnsey ali na otok Man), bi ta ukrep lahko pomenil dajatev z enakim učinkom kot carina pri izvozu.

106. Glede na to je treba vedeti, da morebitni prenos te sodne prakse na okoliščine, na katere se nanaša sporni predpis, ni gotov. Menim namreč, da dva od treh argumentov, na katere se je Sodišče opiralo v sodbi Lancry in drugi, nista upoštevna v zadevi, ki je predmet spora o glavni stvari ter ju je treba zavrniti. Menim, da je preostali argument izredno šibek. To želim dokazati s preučitvijo vsakega posameznega argumenta, da bi jih tako v celoti upoštevali in bi se izognili kakršni koli napaki v pogledu ali vsaki „optični prevari“( ) pri uporabi zakonodaje Skupnosti.

107. Najprej je treba ugotoviti, da se v nasprotju s tem, za kar je šlo v sodbah Lancry in drugi, Simitzi in Carbonati Apuani, sporni predpis uporablja v okoliščinah, katerih vse elemente je treba obravnavati kot povsem notranje okoliščine ene države članice.

108. Ta predpis namreč ureja samo trgovino s krompirjem med na eni strani otokom Jersey in na drugi strani Združenim kraljestvom, otoki Bailiffovega okrožja Guernsey in otokom Man. Spomnim naj, da je treba za uporabo pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga v zvezi s trženjem kmetijskih pridelkov, kot je krompir, Združeno kraljestvo in vse njegove otoke obravnavati kot eno državo članico.

109. V zvezi s tem ni tako pomembno, ali se krompir v okviru trgovine iz spornega predpisa odpošlje neposredno v Združeno kraljestvo (ali v Bailiffovo okrožje Guernsey ali na otok Man) ali posredno prek pristanišča v drugi državi članici (ne da bi se to blago v tej državi na kakršen koli način obdelalo ali prodalo). Menim namreč, da možnost preprostega tranzita blaga prek druge države članice trgovinskemu poslu ne more dati lastnosti trgovine med državami članicami v smislu členov 23 ES in 25 ES. Z drugimi besedami, ta morebitni tujski dejavnik ne zadostuje, da bi se lahko okoliščine iz spornega predpisa izognile temu, da bi bile opredeljene kot povsem notranje okoliščine ene in iste države članice, tj. Združenega kraljestva.

110. Ker ti predpisi urejajo izključno trgovino s krompirjem v Združenem kraljestvu, in ne trgovine z drugimi državami članicami, bi bilo najmanj presenetljivo domnevati, da je namen pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga, da se uporabljajo tudi v zadevnem primeru. V nobenem primeru pa se ni mogoče sklicevati na kakršno koli namembnost, tudi delno, za trgovino znotraj Skupnosti v podporo uporabe členov 23 ES in 25 ES. Čeprav je Sodišče ta argument sprejelo v sodbah Lancry in drugi (točka 30) ter Carbonati Apuani (točka 26), ta nikakor ne velja za spor o glavni stvari.

111. V zvezi s tem je treba poudariti, da ta zadeva ne povzroča nobenih težav, ki bi lahko v predhodnih zadevah sprožale obstoj „nasprotne diskriminacije“.

112. Spomnim naj, da pride do nasprotne diskriminacije, zlasti kadar se za proizvode s poreklom iz ene države članice (na podlagi nacionalnih predpisov) za njihovo trgovino znotraj iste države članice uporablja manj ugodna ureditev od ureditve, namenjene bodisi proizvodom, uvoženim iz drugih držav članic, bodisi proizvodom, ki naj bi bili izvoženi v te države (na podlagi pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga). Kot smo lahko videli, je Sodišče uporabilo načelo, v skladu s katerim pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga ne odpravljajo težav, povezanih z obstojem nasprotne diskriminacije, če ta vpliva na povsem notranje okoliščine, ki so po svoji naravi izključene s področja uporabe zakonodaje Skupnosti.( )

113. Sodišče se je v sodbi Lancry in drugi (točka 30) jasno oddaljilo od te ustaljene sodne prakse, saj je poudarilo, da ne bi bilo primerno pristaniške pristojbine opredeliti kot dajatev z enakim učinkom kot carino pri uvozu v smislu členov 23 ES in 25 ES, kadar ta ukrep vpliva na blago s poreklom iz drugih držav članic, in zavrniti to opredelitev, kadar se ta dajatev naloži za blago s poreklom iz drugega dela zadevne države članice. Zdi se, da ta analiza kaže skrb Sodišča, da bi se izognilo nastanku nasprotne diskriminacije, s tem ko bi bili po izreku sodbe (če bi se v njej ohranila taka razlika v opredelitvi) nacionalni proizvodi deležni manj ugodne obravnave kot proizvodi, uvoženi iz drugih držav članic. Sodišče je upoštevalo argument o tej možnosti in razsodilo, da pomeni pristaniška pristojbina dajatev z enakim učinkom kot carina pri uvozu, tudi kadar se ta ukrep naloži za blago, pripeljano na en del ozemlja določene države članice s poreklom iz drugega dela iste države članice. Zdi se, da ta argument ni bil prevzet v zgoraj navedeni sodbi Carbonati Apuani, čeprav se slednja sklicuje na sodbo z dne 5. decembra 2000 v zadevi Guimont.( )

114. V tej zadevi ni nobenega razloga, da bi se Sodišče oprlo na take ugotovitve.

115. Čeprav se za krompir z Jerseyja za trženje v Združenem kraljestvu in na pripadajočih otoških ozemljih (Bailiffovo okrožje Guernsey in otok Man) uporablja manj ugodna ureditev kot ureditev, ki se uporablja za krompir, izvožen v druge države članice, ta razlika v obravnavi izhaja izključno iz spornega predpisa, ker se v skladu z njegovim členom 2 trgovinski režim, ki ga predvideva, uporablja samo za trgovino med različnimi ozemlji, ki so del iste države članice, in ne za trgovino z drugimi državami članicami. Trženje krompirja z Jerseyja v druge države članice, kot je Združeno kraljestvo, se tako izogne omejevalnemu režimu, določenemu v spornem predpisu, ne da bi Sodišče moralo izreči sodbo v tem smislu na podlagi pravil o prostem pretoku blaga. Tako je izključeno, da bi Sodišče z izrekom sodbe prispevalo k pojavu nasprotne diskriminacije, ki obstaja že zaradi spornega predpisa.

116. Ker zakonodaja Skupnosti ne pozna tega diskriminatornega položaja, ni nobenega razloga, da bi se Sodišče v to vključevalo ter posledično razširilo področje uporabe členov 23 ES in 25 ES na povsem notranje okoliščine države članice, kot so okoliščine iz spora o glavni stvari, zato ker za te okoliščine ne bi bilo primerno uporabiti drugačne obravnave, kot je obravnava, ki se uporablja v okoliščinah, ki izkazujejo povezavo z izvozom blaga v druge države članice. Čeprav se lahko vprašamo, kateri logiki natančno ustreza sporni predpis, ni naloga niti zakonodaje Skupnosti niti Sodišča, da najde rešitev za diskriminatorni položaj, ki iz tega izhaja. Za razrešitev vprašanja so odgovorni lokalni, zakonodajni ali sodni organi, s tem da sprejmejo ukrepe, ki se jim zdijo ustrezni, da na primer spremenijo sporni predpis.

117. V zvezi z argumentom, v skladu s katerim bi bilo v praksi zelo težko, celo nemogoče ugotoviti poreklo ali namembni kraj blaga in na tej podlagi omejiti uporabo členov 23 ES in 25 ES samo na trgovino med državami članicami, z izjemo notranje trgovine v državi članici, se tudi ta zdi neustrezen v tem sporu o glavni stvari. Čeprav je morda izredno težko razlikovati med proizvodi glede na njihovo poreklo ali njihov namembni kraj, kadar se za vse enako uporabljajo zadevni nacionalni predpisi (nedvomno zaradi teh praktičnih težav), težko razumemo, da enako velja tudi, kadar je posebej določeno, da se zadevni predpisi, kot so predpisi iz spora o glavni stvari, uporabljajo samo za proizvode s poreklom z ozemlja, za katero se domneva, da je del ozemlja ene države članice, in ki naj bi se prodali in porabili na drugih delih ozemlja te države članice. V tej zadevi je treba torej zavrniti ta argument (podan v točki 31 navedene sodbe Lancry in drugi), zlasti zato, ker ni bil prevzet v prej omenjeni sodbi Carbonati Apuani.

118. Preostali argument (v zvezi z zahtevami carinske unije in notranjega trga), ki ostaja glavni argument, po mojem mnenju ne zadostuje, da bi upravičil uporabo členov 23 ES in 25 ES v takih okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis in so povsem notranje okoliščine države članice.

119. Res je, kot je poudaril generalni pravobranilec Tesauro v sklepnih predlogih v navedeni zadevi Lancry in drugi, da se lahko zdi paradoksalno, da so na enotnem trgu ovire za trgovino med dvema državama članicama (na primer med Portugalsko republiko in Kraljevino Dansko) prepovedane, medtem ko se ne upoštevajo ovire za trgovino znotraj ene in iste države članice (na primer med Neapljem in Caprijem).( ) Na prvi pogled se zdi, da je postopek vključevanja držav članic v Skupnost, ki ureja razvoj evropskega povezovanja, težko združljiv s sprejetjem ukrepov v državah članicah v zvezi z uvedbo razdelitve ali razdrobitve tega ali onega nacionalnega ozemlja, v okviru katerih ne bi bil zagotovljen prost pretok blaga.

120. V teh okoliščinah pa, ne glede na obseg tega pojava, menim, da vseeno velja, da pravil Pogodbe glede prostega pretoka blaga, vključno s pravili, navedenimi v členih 23 ES in 25 ES, ni mogoče uporabiti zato, da bi to preprečila.

121. Sklepanje Sodišča v podporo nasprotnega se nam zdi manj prepričljivo in najmanj vprašljivo.

122. Najprej težko sprejmem zamisel, kot je Sodišče poudarilo v sodbah Lancry in drugi (točka 29) in Carbonati Apuani (točka 22), da samo načelo carinske unije, kot izhaja iz člena 23 ES, zahteva, da se na splošno zagotovi prost pretok blaga, ne samo v okviru meddržavne trgovine, ampak tudi širše, na celotnem ozemlju carinske unije.

123. Kot je namreč poudaril generalni pravobranilec Poiares Maduro v sklepnih predlogih v zadevi Carbonati Apuani,( ) „[j]e člen 23 ES samo izraz volje držav, ustanoviteljic Skupnosti, da se omeji uporaba, ki bi jo lahko države članice v prihodnosti izvajale v okviru svojih pristojnosti na carinskem področju“, bodisi v okviru njihovih medsebojnih odnosov bodisi v okviru njihovih odnosov s tretjimi državami, ob upoštevanju sprejetja skupne carinske tarife.

124. Ta volja se, kar zadeva notranji vidik carinske unije, kaže v prepovedi carin in dajatev z enakim učinkom pri uvozu ali izvozu. Kot je Sodišče sorazmerno zgodaj navedlo, „utemeljitev [take prepovedi] temelji na dejstvu, da denarne dajatve, ne glede, kako majhne so, naložene zaradi prečkanja mej, ovirajo prost pretok blaga“.( ) Z uporabo izraza „prečkanje mej“ Sodišče ni imelo v mislih drugega kot prečkanje meddržavnih meja, ne glede na to, ali ležijo na meji nacionalnega ozemlja ali na njegovem delu.

125. Carinska dejavnost namreč po opredelitvi sodi v ta okvir, tako da se omejitev pristojnosti držav članic iz člena 23 ES na tem področju, da se vzpostavi carinska unija, nujno in izključno opredeli glede na prečkanje meddržavne meje. Dodajam, da je ta analiza edina, ki je v skladu z besedilom členov 3(1)(a) ES, 23 ES in 25 ES. Ta analiza je tudi edina, ki je skladna s številnimi novostmi v sodni praksi, ki so, kot smo lahko videli, omejile uporabo pravil o prostem pretoku blaga samo na trgovino med državami članicami, in ne na notranjo trgovino v eni in isti državi članici.

126. Menim, da razlage v zgoraj navedeni sodbi Carbonati Apuani v zvezi z besedilom člena 14(2) ES niso take, da bi sklepanje Sodišča glede zahtev carinske unije, ki mu sledi od sodbe Lancry in drugi naprej, postavile na trdnejša tla.

127. Treba je upoštevati, da ta člen, ki je bil v Pogodbo vstavljen z Enotnim evropskim aktom, opredeljuje notranji trg kot „območje brez notranjih meja, na katerem je v skladu z določbami te pogodbe zagotovljen prost pretok blaga, oseb, storitev in kapitala“.( )

128. Res je, da na prvi pogled to besedilo daje misliti, da vzpostavitev notranjega trga nalaga dodatne zahteve poleg tistih, ki so bile podlaga za vzpostavitev skupnega trga, ker oblikovanje notranjega trga pomeni napredek v postopku povezovanja držav članic v Skupnost.( )

129. Vendar pa avtorji Enotnega akta z opredelitvijo skupnega trga kot „območja brez notranjih meja“ niso želeli vzbuditi dvoma o okviru, ki je bil jasno določen v Pogodbi EGS za uporabo pravil o prostem pretoku blaga, oseb, storitev in kapitala in je že bil izpostavljen v sodni praksi Sodišča.( )

130. Poudariti je namreč treba, da se člen 14(2) ES za uresničevanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, izrecno sklicuje na njene določbe. To pojasnilo, ki je bilo dodano med pogajanji o Enotnem aktu, izraža skrb, da se področje uporabe pravil Pogodbe glede prostega pretoka ne razširi samo v zvezi z osebami, ampak tudi v zvezi z blagom, storitvami in kapitalom.( )

131. Kot smo videli v zvezi s prostim pretokom blaga, pa se besedilo člena 3(1)(a) ES ter členov 23 ES, 25 ES, 28 ES in 29 ES nanaša izključno na blagovno menjavo med državami članicami, razen blagovne menjave znotraj ene in iste države članice. Iz tega lahko sklepamo, da člen 14(2) ES ne more razširiti ozemeljskega področja uporabe členov 23 ES in 25 ES na trgovino, ki poteka izključno v eni državi članici.

132. Ta sklep še bolj drži ob branju člena 3(1)(c) ES. Ta namreč določa, da „[…] dejavnosti Skupnosti v skladu z določbami te pogodbe in v njej opredeljenim časovnim razporedom vključujejo […] notranji trg, za katerega je značilna odprava ovir pri prostem pretoku blaga, oseb, storitev in kapitala med državami članicami“.( )

133. Te opredelitve notranjega trga, ki je obstajala že pred Enotnim aktom, slednji ni spremenil, da bi jo uskladil z opredelitvijo, ki je bila vstavljena v Pogodbo. Pojem „notranjega trga“ v smislu člena 14(2) ES tako ne more biti bistveno drugačen od pojma, navedenega v členu 3(1)(c) ES.

134. Iz tega sledi, da izraz „območje brez notranjih meja“, naveden v členu 14(2) ES, ne pomeni nič drugega kot območje, znotraj katerega so ovire za trgovino med državami članicami prepovedane. Tako je treba pod izrazom „notranje meje“ razumeti „meddržavne meje“ (v okviru trgovine med državami članicami, znotraj Skupnosti)( ) razen meja znotraj države (v okviru trgovine znotraj ene in iste države članice) in kot nasprotje zunanjih meja (v okviru trgovine med državami članicami in tretjimi državami).( )

135. Z opredelitvijo notranjega trga kot „območja brez notranjih meja“ so namreč avtorji Enotnega akta predvsem želeli dati evropskemu povezovanju nov zagon, tako da je prispevek tega izraza bolj politične kot pravne narave. To je posledica branja Bele knjige glede dokončnega oblikovanja notranjega trga, ki jo je Komisija pripravila za Evropski svet v Milanu 28. in 29. junija 1985 in je odločilno vplivala skozi vsa pogajanja o Enotnem aktu.( )

136. Ta dokument namreč vsebuje številne ukrepe, katerih namen je poživiti proces evropskega povezovanja z odpravo vseh vrst „meja“, ne glede na to, ali gre za „fizične“, „tehnične“ ali „davčne“ meje.

137. V zvezi s fizičnimi mejami je bilo predvideno, da se za blago in osebe odpravi kontrola na „notranjih“ mejah, to pomeni na carinskih uradih, ki ležijo na meji med več državami članicami.( ) Vendar pa nič v navedeni beli knjigi ne daje misliti, da bo oblikovanje notranjega trga zahtevalo tudi odpravo morebitnih carinskih ovir za prost pretok blaga znotraj posamezne države članice.

138. Glede drugih vrst ovir za trgovino znotraj Skupnosti, ki so bile poimenovane z izrazom „tehnične in davčne meje“, je bilo predvideno, da se njihovo število močno zmanjša z obsežnim programom usklajevanja ali približevanja nacionalnih predpisov, ki bi moral biti izpolnjen do 31. decembra 1992, razen na nekaterih področjih, s poenostavitvijo postopka sprejetja zadevnih ukrepov Skupnosti. V tem okviru je Enotni akt v Pogodbo EGS vstavil člen 100 A (ki je po spremembi postal člen 95 ES), da bi omogočil vzpostavitev in delovanje notranjega trga, kot to določa odstavek 1 navedenega člena, v skladu s cilji, navedenimi v členu 8 A Pogodbe EGS (ki je po spremembi postal člen 14 ES).

139. Čeprav je Enotni akt s tem vzpostavil tesno povezavo med uresničevanjem notranjega trga na eni strani in sprejetjem ukrepov za usklajevanje ali približevanje nacionalnih predpisov na drugi strani, iz tega ne moremo sklepati, da oblikovanje notranjega trga v smislu člena 14(2) ES pomeni, da so pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga začela veljati za povsem notranje okoliščine države članice.

140. Čeprav je namreč Sodišče razsodilo, da „tožba na pravni podlagi člena 100A Pogodbe ne predpostavlja obstoja dejanske povezave s prostim pretokom med državami članicami v vsaki od okoliščin, ki jih predvideva pravni akt, ki temelji na taki podlagi“,( ) tako da bi se tak akt lahko uporabljal za povsem notranje okoliščine države članice, pa naj ne bi veljalo enako za uporabo pravil Pogodbe, kot so pravila, navedena v členih 23 ES in 25 ES. Medtem ko pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga, oseb, storitev in kapitala občutno prispevajo k povezovanju držav članic v Skupnost, ukrepi za usklajevanje ali približevanje nacionalnih zakonodaj k temu prispevajo še toliko bolj, tako da je njihovo sprejetje na splošno odločilna stopnja v procesu evropskega povezovanja.

141. Menim, da iz vseh teh razlag izhaja, da je bistveno, da se zgoraj navedena sodna praksa v zadevah Lancry in drugi, Simitzi in Carbonati Apuani ne prenese na okoliščine, na katere se nanaša sporni predpis, in se tako izključi uporaba členov 23 ES in 25 ES za takšne okoliščine, ki so, spomnimo se, povsem notranje okoliščine ene in iste države članice.

142. Enak sklep velja tudi za člen 29 ES. V nasprotju s trditvami Komisije( ) menim, da se sodna praksa v zadevah Lancry in drugi ter Simitzi ne bi smela prenesti na področje necarinskih ovir za blagovno menjavo. Tak prenos bi temeljil na argumentih, ki so ravno tako nezadostni kot tisti, ki so Sodišče pripeljali do tega, da je dovolilo uporabo členov 23 ES in 25 ES v povsem notranjih okoliščinah države članice.

143. Res je, da točka 23 zgoraj navedene sodbe Carbonati Apuani( ) lahko daje misliti, da je Sodišče molče dopustilo, da se vsa pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga lahko uporabljajo v povsem notranjih okoliščinah države članice.( )

144. Vendar pa ni gotovo, da se iz tega lahko potegne tak splošen sklep. Menim, da je namen sodbe Carbonati Apuani potrditev zgoraj navedene sodne prakse v zadevah Legros, Lancry in drugi ter Simitzi samo, kar zadeva carinske ovire za trgovino. Težko verjamem, da je Sodišče s to sodbo želelo postaviti pod vprašaj svojo tradicionalno sodno prakso na področju necarinskih ovir za trgovino, to pomeni na drugem področju od tistega, ki se nanaša na spor o glavni stvari v tej zadevi. Dajati navedeni sodbi širši pomen od tistega, ki se neposredno nanaša na navedeni spor, se mi zdi toliko težje, ker bi lahko iz tega nazadnje sledilo, da naj bi se vsa pravila Pogodbe glede prostega pretoka (ne glede na to, ali gre za blago ali osebe, storitve in kapital) uporabljala za nacionalne predpise, ki se izključno nanašajo na povsem notranje okoliščine države članice. Zelo verjetno je, da Sodišče s to sodbo ni imelo namena narediti takega splošnega preobrata v sodni praksi.( )

145. Iz tega sklepam, da niti člena 23 ES in 25 ES niti člen 29 ES niso uporabljivi v okoliščinah, na katere se nanaša sporni predpis.

146. Zato je treba na vprašanji za predhodno odločanje odgovoriti, da čeprav so pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga uporabljiva za otok Jersey za trgovino znotraj Skupnosti s kmetijskimi pridelki, kot je krompir, niti člena 23 ES in 25 ES niti člen 29 ES niso uporabljivi v takih okoliščinah, kot so okoliščine iz spora o glavni stvari, ki se nanašajo izključno na trženje navedenih pridelkov med otokom Jersey na eni strani in Združenim kraljestvom, Bailiffovim okrožjem Guernsey ali otokom Man na drugi strani, saj je treba ta ozemlja obravnavati kot del ene in iste države članice.

V – Predlog

147. Glede na vse te ugotovitve predlagam, da Sodišče na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavil Royal Court of Jersey, odgovori tako:

„Čeprav so pravila Pogodbe glede prostega pretoka blaga uporabljiva za otok Jersey za trgovino znotraj Skupnosti s kmetijskimi pridelki, kot je krompir, niti člena 23 ES in 25 ES niti člen 29 ES niso uporabljivi v okoliščinah, kot so okoliščine iz spora o glavni stvari, ki se nanašajo izključno na trženje navedenih pridelkov med otokom Jersey na eni strani in Združenim kraljestvom, Bailiffovim okrožjem Guernsey ali otokom Man na drugi strani, saj je treba ta ozemlja obravnavati kot del ene in iste države članice.“