SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 2. aprila 2009 ( 1 )

Zadeva C-69/08

Raffaello Visciano

proti

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)

„Socialna politika — Varstvo delavcev — Plačilna nesposobnost delodajalca — Direktiva 80/987/EGS — Obveznost poplačila celote neporavnanih terjatev do vnaprej določene zgornje meje — Narava delavčevih terjatev v razmerju do jamstvene ustanove — Zastaralni rok“

I – Uvod

1. V predlogu za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES Tribunale di Napoli (v nadaljevanju: predložitveno sodišče) Sodišču Evropskih skupnosti postavlja tri vprašanja glede razlage Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca ( 2 ).

2. Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe R. Visciana (v nadaljevanju: tožeča stranka) proti Istituto Nazionale della Previdenza Soziale (nacionalni urad za socialno varnost, v nadaljevanju: INPS) za izplačilo njegovih neporavnanih terjatev zaradi plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca za zadnje tri mesece delovnega razmerja. Stranki v postopku v glavni stvari sta v bistvu v sporu glede vrednosti teh terjatev, predvsem pa glede tega, ali se INPS sme sklicevati na enoletni zastaralni rok, določen v italijanskem pravu. INPS pri tem opozarja na sodno prakso najvišjih sodišč Italije, na podlagi katere imajo te terjatve pravno naravo terjatev, ki se nanašajo na dajatve socialne varnosti, in na neuporabo nacionalnih določb, ki bi lahko zadržale oziroma pretrgale zastaralni rok.

3. Namen vprašanj za predhodno odločanje je pojasniti pravno naravo in zahteve prava Skupnosti za sodno izterljivost terjatev delavcev do jamstvenih ustanov, ki jih je treba ustanoviti na podlagi Direktive 80/987.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

4. Različica Direktive 80/987, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, vsebuje naslednje upoštevne določbe.

5. V skladu z njeno prvo uvodno izjavo „je v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca treba zavarovati delavce in zlasti jamčiti izplačilo njihovih neporavnanih terjatev […]“.

6. Člen 1(1) in (2) Direktive določa: „1. Ta direktiva se uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz obstoječih pogodb o zaposlitvah ali delovnih razmerij, do delodajalca, ki je plačilno nesposoben v smislu člena 2(1). 2. Države članice lahko kot izjeme iz področja veljavnosti te direktive izključijo terjatve določenih kategorij delavcev zaradi posebne narave njihovih pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij ali zaradi obstoja drugih oblik jamstva, ki delavcu zagotavljajo varstvo, enakovredno tistemu, ki izhaja iz te direktive. Kategorije delavcev, omenjene v prvem pododstavku, so navedene v Prilogi.“

7. V skladu s členom 2(2) Direktiva ne posega v nacionalne zakonodaje glede opredelitve izrazov „delavec“, „delodajalec“, „plačilo“, „priznana pravica“ in „pričakovana pravica“.

8. Člen 3 Direktive določa: „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za to, da jamstvene ustanove v skladu s členom 4 jamčijo izplačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki temeljijo na pogodbah o zaposlitvi ali delovnih razmerjih in se nanašajo na plačilo za obdobje pred določenim datumom. 2. Datum, omenjen v odstavku 1, je po izbiri držav: — datum, s katerim je delodajalec postal plačilno nesposoben; — ali datum obvestila o odpovedi, izdanega delavcu zaradi delodajalčeve plačilne nesposobnosti; — ali datum, s katerim je delodajalec postal plačilno nesposoben, ali datum, s katerim je bila prekinjena pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje zaradi delodajalčeve plačilne nesposobnosti.“

9. Člen 4 Direktive določa: „1. Države članice imajo možnost omejiti obveznosti jamstvene ustanove iz člena 3. 2. Kadar države članice uporabijo možnost iz odstavka 1, morajo: — v primeru iz prve alinee člena 3(2) zagotoviti plačilo neporavnanih terjatev, ki se nanašajo na plačilo za zadnje tri mesece pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja v obdobju šestih mesecev pred datumom, ko je delodajalec postal plačilno nesposoben; — v primeru iz druge alinee člena 3(2) zagotoviti plačilo neporavnanih terjatev, ki se nanašajo na plačilo za zadnje tri mesece pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja pred datumom obvestila o odpovedi, izdanega delavcu zaradi delodajalčeve plačilne nesposobnosti; — v primeru iz tretje alinee člena 3(2) zagotoviti plačilo neporavnanih terjatev, ki se nanašajo na plačilo za zadnjih osemnajst mesecev pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja pred datumom, ko je delodajalec postal plačilno nesposoben ali pred datumom, ko je bila pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje delavca prekinjeno zaradi delodajalčeve plačilne nesposobnosti. V tem primeru države članice lahko jamstvo za plačilo omejijo na obdobje osmih tednov ali na več krajših obdobij, ki skupaj znašajo osem tednov. 3. Države članice lahko določijo zgornjo mejo jamstva za neporavnane terjatve delavcev, da se izognejo izplačilu zneskov, ki presegajo socialnovarstvene cilje te direktive. […]“

10. Člen 5 Direktive določa: „Za organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov države članice določijo podrobna pravila, ki morajo upoštevati predvsem naslednja načela: a) premoženje sklada mora biti neodvisno od delodajalčevih obratnih sredstev in nedostopno za stečajni postopek; b) delodajalec prispeva k financiranju sklada, razen če financiranja v celoti ne prevzamejo državni organi; c) obveznosti sklada ne smejo biti odvisne od tega, ali se obveznosti za njegovo financiranje izpolnjujejo ali ne.“

11. Člen 6 Direktive določa: „Države članice se lahko odločijo, da se členi 3, 4 in 5 ne uporabljajo za prispevke obveznega socialnega zavarovanja ali dodatnega podjetniškega ali medpodjetniškega pokojninskega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.“

B – Nacionalno pravo

1. Zakon št. 297/1982

12. V zakonu št. 297 z dne 29. maja 1982, ( 3 ) sprejetem zaradi prenosa Direktive 80/987, je bila za ureditev odpravnine in s pokojninskopravnimi predpisi v členu 2 predvidena ustanovitev „jamstvenega sklada za odpravnine“ pri INPS, ki naj bi ob plačilni nesposobnosti delodajalca delavcem ali njihovim pravnim naslednikom izplačal pripadajočo odpravnino v smislu člena 2120 Codice civile (italijanski civilni zakonik). Jamstveni sklad lahko po izplačilu proti delodajalcu uveljavlja regresno pravico; nato v vrednosti izplačanega zneska vstopi v prednostno pravico, ki se prizna terjatvi delavca na podlagi členov 2751a in 2776 Codice civile.

2. Zakonska uredba št. 80/1992

13. Člena 1 in 2 zakonske uredbe št. 80 z dne 27. januarja 1992 za prenos Direktive 80/987 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca ( 4 ) (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 80/92) urejata jamstvo za izpolnitev delovnopravnih terjatev in ukrepanje jamstvenega sklada (v nadaljevanju: sklad), ki ga upravlja INPS.

14. Člen 1 („Jamstvo za izpolnitev delovnopravnih terjatev“), odstavek 1, zakonske uredbe št. 80/92 določa: „Če je proti delodajalcu uveden stečajni postopek, postopek prisilne poravnave, postopek prisilne likvidacije ali poseben upravni postopek […], lahko pri njem zaposleni delavci ali njihovi pravni nasledniki zahtevajo, naj jim jamstveni sklad […] izplača neporavnane delovnopravne terjatve v smislu člena 2.“

15. Člen 2(1), (2), (4) in (5) zakonske uredbe št. 80/92 določa: „1. Plačila jamstvenega sklada na podlagi člena 1 se nanašajo na delovnopravne terjatve, ki niso nastale s prenehanjem delovnega razmerja, za zadnje tri mesece delovnega razmerja v obdobju dvanajstih mesecev pred a) datumom ukrepa, ki določa uvedbo enega od postopkov, navedenih v členu 1(1); b) datumom začetka prisilne izvršbe; c) datumom sklepa o likvidaciji ali koncu začasnega poslovanja ali poteku dovoljenja za nadaljevanje dejavnosti podjetja za delavce, ki so še naprej opravljali poklicno dejavnost, ali datumom prenehanja delovnega razmerja, če se je zgodilo, ko je podjetje nadaljevalo dejavnost. 2. Plačila sklada na podlagi odstavka 1 ne smejo biti višja od trikratnika največjega mesečnega zneska, ki se plača kot izredni dodatek k plači, brez zadržanih prispevkov za socialno varnost. […] 4. Plačila na podlagi odstavka 1 ni mogoče kumulirati z a) izrednim dodatkom k plači, plačevanim dvanajst mesecev na podlagi odstavka 1, b) plačilom za delo, izplačevanim delavcu tri mesece na podlagi odstavka 1, c) dodatkom za mobilnost, ki se na podlagi zakona št. 223 z dne 23. julija 1991 plačuje tri mesece po prenehanju delovnega razmerja. 5. Pravica do dajatev iz odstavka 1 zastara v enem letu. […]“

III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

16. Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je bila tožeča stranka v postopku o glavni stvari do 9. novembra 2000 zaposlena pri družbi za varovanje La Metropoli Sarl. Na ta dan je bila po uvedbi postopka prisilne likvidacije, razglašeni z uredbo ministra z dne , vključena v postopek kolektivnega odpuščanja delavcev na podlagi členov 4 in 24 zakona št. 223/1991.

17. Tožeča stranka je 8. junija 2001 na podlagi členov 1 in 2 zakonske uredbe št. 80/92 pri jamstvenem skladu, ustanovljenem pri INPS, vložila zahtevek za izplačilo neporavnanih terjatev za zadnje tri mesece delovnega razmerja.

18. INPS je obveznost sklada izpolnil tako, da je namesto da bi tožeči stranki izplačal plačilo za delo, ki ga ni prejela, do zgornje meje, ki jo določa zakonska uredba št. 80/92 – to je trikratnika največjega mesečnega zneska, ki se plača kot izredni dodatek k plači – od zakonsko določenega največjega zneska odštel predplačila za plačilo, ki jih je prejel od delodajalca, in tožeči stranki temu primerno izplačal manj, kot ji pripada.

19. Tožeča stranka je navedla, da je postopek odbitka predplačil glede plačila za delo, ki jih je plačal delodajalec, od največjega zneska ob upoštevanju sodbe Sodišča z dne 4. marca 2004 v združenih zadevah Barsotti in drugi ( 5 ) nezakonit, ter nacionalnemu sodišču zato predlagala, naj se ji ugodi zahtevek za plačilo razlike med že izplačanim zneskom in največjim zneskom, ki ji pripada brez kakršnega koli odbitka.

20. INPS je proti tožbi vložil ugovor enoletnega zastaranja terjatve. Pri tem je podrobneje navedel, da terjatev, ki se uveljavlja pri jamstvenem skladu, ni enaka terjatvi, ki se uveljavlja pri delodajalcu, temveč gre za samostojno obveznost socialne varnosti, ki jo je treba razlikovati od te terjatve. Dalje je ugovarjal, da v tem primeru ne gre za prevzem dolga na podlagi zakona in se ne morejo uporabljati predpisi o zastaranju solidarnih obveznosti in tako člen 94 Legge fallimentare (v nadaljevanju: zakon o stečaju), na podlagi katerega naj bi bilo zastaranje do konca stečajnega postopka zadržano, saj naj bi šlo za samostojno terjatev, ki se nanaša na dajatev socialne varnosti. Ker ni bilo zadržanja ali predhodnih pravnih ravnanj, zaradi katerih bi bilo pretrgano zastaranje, naj bi terjatev, ki se je uveljavljala s tožbo, zastarala s potekom enoletnega roka na podlagi člena 2 zakonske uredbe št. 80/92.

21. Tribunale di Napoli meni, da je odločitev sodišča v sporu odvisna od uporabe prava Skupnosti. Hkrati priznava, da ni povsem prepričano, kako se uporabljata člena 3 in 4 Direktive 80/987 in druga načela prava Skupnosti. V teh okoliščinah je Tribunale di Napoli prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali člena 3 in 4 Direktive 80/987 z dne 20. oktobra 1980 v delu, v katerem določata izplačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki se nanašajo na plačilo, dopuščata, da take terjatve od trenutka, ko se uveljavljajo pred jamstveno ustanovo, izgubijo prvotno naravo terjatev, ki se nanašajo na plačilo, in pridobijo naravo nadomestil socialne varnosti samo zato, ker je država članica za njihovo izplačilo pooblastila socialnovarstveno ustanovo in je zato v nacionalni zakonodaji izraz ‚plačilo‘ nadomeščen z izrazom ‚dajatev socialne varnosti‘? 2. Ali je za socialnovarstveni cilj Direktive dovolj, da nacionalna zakonodaja uporablja prvotno neporavnano terjatev delavca, ki se nanaša na plačilo, le kot podlago za določitev per relationem nadomestila, ki ga zagotavlja jamstvena ustanova, ali se zahteva, da jamstvena ustanova jamči za terjatev delavca, ki se nanaša na plačilo, do plačilno nesposobnega delodajalca, s tem da mu zagotovi enak obseg, jamstva, roke in postopke za izvršitev, ki so priznani kateri koli drugi terjatvi iz delovnega razmerja v isti ureditvi? 3. Ali načela, ki izhajajo iz pravnega reda Skupnosti, zlasti načeli enakovrednosti in učinkovitosti, za neporavnane terjatve delavcev, ki se nanašajo na plačilo, za obdobje, določeno v smislu člena 4 Direktive 80/987, dopuščajo ureditev zastaranja, ki je manj ugodna od tiste, ki velja za podobne terjatve?“

IV – Postopek pred Sodiščem

22. Predložitveni sklep z dne 29. januarja 2008 je prispel v sodno tajništvo Sodišča .

23. V roku, navedenem v členu 23 Statuta Sodišča, so pisne izjave predložili tožeča stranka v postopku v glavni stvari, INPS, vlade Italijanske republike, Kraljevine Nizozemske in Kraljevine Španije ter Komisija Evropskih skupnosti.

24. Obravnave, ki je bila 12. februarja 2009, so se udeležili zastopniki tožeče stranke v postopku v glavni stvari, INPS, vlad Italijanske republike, Kraljevine Nizozemske in Kraljevine Španije ter Komisije, da bi podali stališča.

V – Bistvene trditve strank

A – Prvo vprašanje

25. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari predlaga, naj se na prvo vprašanje odgovori, da razlaga Direktive 80/987, katere cilj je terjatvam do jamstvenega sklada dati drugačno pravno naravo od pravne narave plačila za delo, ni združljiva s socialnim namenom Direktive, saj taka razlaga ne zagotavlja ravni varstva, določenega v pravu Skupnosti. Tožeča stranka pojasnjuje, da naj bi zakonodajalec Skupnosti s tem, da je na države članice prenesel izplačilo dela neplačanega plačila za delo, hotel delovnemu razmerju zagotoviti dodatno jamstvo ob insolventnosti delodajalca.

26. INPS opozarja, da se vprašanja za predhodno odločanje nanašajo samo na primer, v katerem bi se pravica do izplačila neplačanega plačila za delo uveljavljala v stečajnem postopku. Nova sodna praksa Corte di cassazione, ki naj bi temeljila na socialnopravni naravi terjatev, ki izhajajo iz Direktive 80/987, naj bi okrepila njeno varstvo. Socialni namen Direktive naj bi zagotavljala jamstvena ustanova s tem, da naj bi bilo zagotovljeno popolno poplačilo.

27. Italijanska vlada predlaga, naj se na prvo vprašanje odgovori, da člena 3 in 4 Direktive 80/987 dopuščata, da neporavnane terjatve delavca, ko se uveljavljajo pri jamstveni ustanovi, izgubijo prvotno pravno naravo plačila za delo in pridobijo pravno naravo socialne dajatve, saj je država njihovo izpolnitev prenesla na jamstveno ustanovo in je bil zato v nacionalni zakonodaji izraz „plačilo“ nadomeščen z izrazom „dajatev socialne varnosti“.

28. Italijanska vlada navaja, da je delavec s strukturo, značilno za jamstvene ustanove, še posebej zaščiten, saj jamstvene ustanove ne morejo biti predmet izvršilnega postopka. Poleg tega naj bi Direktiva omogočala časovno omejitev obveznosti jamstvenih ustanov za izplačilo in določitev zgornje meje. Jamstvene ustanove naj bi tako zagotavljale minimalno varstvo vsem delavcem. Plačilo neplačanih plačil za delo pa naj nasprotno ne bi bilo zagotovljeno, če bi moral delavec sam uveljavljati terjatve do delodajalca.

29. Španska vlada predlaga, naj se na prvo vprašanje odgovori nikalno. Najprej opozarja, da je Mednarodna organizacija dela je v Konvenciji št. 173 varstvo plačil za delo določila z jamstvenimi ustanovami in Priporočilom št. 180. Drugič, španska vlada meni, da bi bilo treba dajatev, ki jo zagotavlja jamstvena ustanova, obravnavati kot plačilo za delo, in sicer neodvisno od domnevnega dejstva, da je INPS tako kot druge socialne dajatve sam upravljal premoženje jamstvene ustanove.

30. Komisija meni, da je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da člena 3 in 4 Direktive 80/987 dopuščata nacionalno določbo, kakršna je v zakonu št. 297/82 in zakonski uredbi št. 80/92, na podlagi katere imajo terjatve delavca do jamstvene ustanove drugačno pravno naravo kot terjatve, ki jih ima do delodajalca.

31. Direktiva 80/987 naj bi predpisovala določen rezultat in vsaki državi članici prepustila izbiro sredstev za njegovo dosego. Pomembno naj bi bilo, da jamstvena ustanova plača neporavnane terjatve delavca, in sicer neodvisno od pravne narave terjatev, ki se uveljavljajo pri jamstveni ustanovi.

32. Komisija poudarja večpomenskost italijanske zakonodaje glede presoje terjatev delavca do jamstvene ustanove, saj naj bi omogočala razvrstitev terjatev med „terjatve za plačilo“ ali „terjatve glede dajatev socialne varnosti“.

B – Drugo vprašanje

33. Komisija meni, da je Direktivo 80/987 treba razlagati tako, da je za njen prenos z vidika socialnovarstvenega cilja dovolj, da nacionalna zakonska ureditev prvotno terjatev delavca za plačilo per relationem uporablja le kot izhodišče za določitev dajatve, ki jo mora zagotavljati jamstveni sklad. Komisija poudarja, da naj bi bil cilj Direktive zagotoviti delavcem minimalno varstvo za plačilo njihovih neporavnanih terjatev od plačila za delo ob insolventnosti delodajalca. Če bi namen zakonodajalca bil, da terjatev delavca do jamstvenega sklada v vsakem mogočem pogledu izenači s terjatvami do delodajalca, se z državami članicami ne bi sporazumel o možnosti omejitve obveznosti jamstvenega sklada glede izplačil.

34. Italijanska vlada predlaga, naj se na drugo vprašanje odgovori, da glede socialnovarstvenega cilja Direktive zadostuje, če nacionalna ureditev izraz terjatev za plačilo za delo per relationem uporablja le kot izhodišče za določitev nadomestila, ki ga mora zagotavljati jamstveni sklad, ne da bi morala biti terjatev delavca za plačilo za delo do plačilno nesposobnega delodajalca glede jamstev, rokov in drugih lastnosti v pravnem smislu popolnoma enaka vsem drugim enakovrstnim terjatvam, ki se nanašajo na plačilo za delo. Italijanska vlada pojasnjuje, da najnovejša sodna praksa Corte di cassazione temelji na zamisli, da naj pravica do izplačila iz jamstvenega sklada ne bi izhajala iz delovnega razmerja, temveč iz razmerja do jamstvene ustanove. Posledica te samostojnosti terjatev do jamstvene ustanove v primerjavi s terjatvami do delodajalca naj bi bila neuporaba ureditve o terjatvah za plačilo za delo.

35. Nizozemska vlada predlaga, naj se na vprašanje odgovori, da je za socialnovarstveni cilj Direktive dovolj, da nacionalna zakonodaja izraz terjatev za plačilo za delo per relationem uporablja le kot izhodišče za določitev nadomestila, ki ga mora zagotavljati jamstveni sklad. Po njenem mnenju ni treba, da bi bila ta terjatev v nacionalni zakonodaji obravnavana glede na svojo prvotno pravno naravo.

36. Španska vlada navaja, da je za terjatve za plačilo neizplačane plače ob plačilni nesposobnosti delodajalca primerno uporabljati enak sistem varstva kot za plačila za delo na splošno. Opozarja, da so terjatve za plačilo osebnega dohodka upravičene do določenih jamstev, ki bi jih bilo treba varovati.

C – Tretje vprašanje

37. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari predlaga, naj se na vprašanje odgovori, da razlaga Direktive 80/987, da imajo terjatve do sklada drugačno pravno naravo kot delovnopravne terjatve, ni dopustna, saj povzroča neenakost med delavci v različnih državah članicah, odvisno o tega, ali v državi članici obstaja sistem socialne varnosti ali ne. Taka razlaga bi povzročila različno obravnavanje delavcev v isti državi članici.

38. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari opozarja, da je posledica najnovejše sodne prakse Corte di cassazione, da se za terjatve do jamstvene ustanove oblikuje drugačna ureditev zastaranja kot za vse druge terjatve stečajne mase.

39. Poudarja, da bi morali delavci, ki še niso prejeli zneska, kot je določen v sodbi Barsotti, čeprav naj bi postopek prijave v stečajno maso še tekel in naj bi bil zastaralni rok za prijavo terjatev v stečajno maso tako zadržan, poleg tega dopustiti, da se njihova prijavljena terjatev obravnava kot zastarana samo zato, ker je razvrščena med dajatve socialne varnosti.

40. Nazadnje, tožeča stranka trdi, da je taka razvrstitev v nasprotju z načeloma enakega obravnavanja in učinkovitosti.

41. INPS navaja, da je Corte di cassazione s sodbo z dne 18. aprila 2001 zavrglo ugovor predhodnega vprašanja z vidika nezdružljivosti z načelom enakega obravnavanja z obrazložitvijo, da delavec zaradi določitve enoletnega zastaralnega roka glede na primerljiva nacionalna pravna sredstva ni bil slabše obravnavan. Delavec v postopku v glavni stvari, ki je tožbo za izplačilo neplačanih plačil vložil šele več kot leto po uveljavljanju terjatve za plačilo, ni ukrepal zato, ker je bilo zaradi razvoja sodne prakse težko z gotovostjo določiti, kdaj je začel teči rok. Nasprotno naj posledica sodne prakse Corte di cassazione ne bi bilo preprečevanje pravočasnega uveljavljanja terjatev delavcev do jamstvenega sklada za izplačilo osebnih dohodkov.

42. Po mnenju Komisije tretje vprašanje temelji na domnevi, da imajo terjatve delavca za plačilo za delo, ki jih delavec uveljavlja pri jamstveni ustanovi, enako pravno naravo kot terjatve, ki bi jih lahko uveljavljal pri delodajalcu. Glede na predlagan odgovor na prvo vprašanje na tretje ni treba odgovoriti.

43. Če bi nacionalno sodišče vseeno ugotovilo, da imata obe vrsti terjatev podobno pravno naravo, bi bilo treba v skladu z načelom enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije enako obravnavati terjatve, ki bi se uveljavljale proti delodajalcu v insolvenčnem postopku. Zato bi se morala glede pretrganja zastaranja zanje uporabljati enaka pravila.

44. Italijanska vlada predlaga, naj se na tretje vprašanje odgovori, da načela sodne prakse Skupnosti, zlasti načeli enakovrednosti in učinkovitosti, dopuščajo, da se za neporavnane terjatve za plačilo za delo uporabi ureditev zastaranja, ki je manj ugodna od tiste, ki velja za podobne terjatve, saj je treba ureditev, ki se uporablja v konkretnem primeru, upoštevati v celoti.

45. Italijanska vlada v zvezi z načelom učinkovitosti navaja, da je zakonska uredba št. 80/92 pri določitvi enoletnega zastaralnega roka zelo jasna. Sodna praksa Corte di cassazione naj bi se spremenila samo glede uporabnosti solidarnega jamčevanja. V zvezi z načelom enakovrednosti pojasnjuje, da se enoletni zastaralni rok na splošno uporablja za dajatve socialne varnosti. Poleg tega opozarja, da Corte di cassazione praviloma izhaja iz tega, da zastaralni rok ne teče, dokler niso izpolnjeni posebni pogoji za nastanek terjatve glede dajatve socialne varnosti, in sicer ne ob prenehanju delovnega razmerja, temveč ob izpolnitvi pogojev, določenih v zakonu o stečaju.

46. Nizozemska vlada meni, da pravo Skupnosti ne nasprotuje uporabi ureditve zastaranja, kakršna je ta iz spora v glavni stvari, za neporavnane terjatve delavcev za plačilo za delo za obdobje, določeno v členu 4 Direktive 80/987, če ta ureditev zastaranja ni v nasprotju z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti.

47. Nizozemska vlada se pri tem opira na sodbo Pflücke ( 6 ), na podlagi katere lahko države članice določijo prekluzivni rok, v katerem lahko delavec po nacionalnem pravu vloži zahtevek za plačilo zaradi stečaja delodajalca, če zadevni rok upošteva splošna načela prava Skupnosti. V skladu z načelom enakovrednosti rok ne sme biti manj ugoden kot pri podobnih nacionalnih zahtevkih, v skladu z načelom učinkovitosti pa ne sme biti tak, da dejansko onemogoča uresničevanje pravic, ki jih priznava pravni red Skupnosti.

48. Poleg tega opozarja, da predložitveno sodišče očitno zagovarja stališče, da je ureditev zastaranja, ki se uporablja za zadevne terjatve, manj ugodna od ureditve zastaranja, ki se uporablja za podobne terjatve. Trdi, da je treba načelo enakovrednosti uporabiti tako, da se primerjajo postopkovna pravila, ki se uporabljajo za podobne terjatve. Če se je država članica odločila za sistem jamstva za plačila v obliki zasebnopravnih terjatev, bi podlaga za primerjavo moral biti zastaralni rok, ki se uporablja za podobne zasebnopravne terjatve. Podobno bi moralo veljati, če je jamstvo za plačila za delo zasnovano kot dajatev socialne varnosti.

49. Španska vlada predlaga, naj se na tretje vprašanje odgovori nikalno. Meni, da lahko nacionalna zakonodaja, ki določa enoletni prekluzivni rok, ne da bi podrobneje določila začetek tega zastaralnega roka in upoštevala posebnosti insolvenčnega postopka delodajalca, ustvari položaj, v katerem minimalna raven varstva, določena z Direktivo 80/987, ne bi bila zagotovljena.

VI – Pravna presoja

A – Uvod

50. Delovno pravo držav članic Evropske unije je na nekaterih področjih usklajeno. Pravo, sprejeto na tem področju, je načeloma mogoče razdeliti na načela, predpise o varstvu delavcev v podjetjih v krizi in o zagotavljanju enakega obravnavanja moških in žensk ter predpise o tehnični varnosti pri delu ( 7 ).

51. Direktivo 80/987 je treba uvrstiti v drugo kategorijo predpisov Skupnosti na področju delovnega prava ( 8 ). Zagotavlja minimalno varstvo vseh delavcev ob plačilni nesposobnosti delodajalca. ( 9 ) Terjatve, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij in se nanašajo na plačilo za delo za določeno obdobje, ki jih delodajalec ni poravnal, poravnajo jamstvene ustanove, ki jih je treba ustanoviti posebej za ta namen. Brez varstva Direktive 80/987 bi bile terjatve delavcev, ki se nanašajo na osebni dohodek, pogosto obravnavane enakopravno s terjatvami drugih upnikov. Njihova izpolnitev je v teh primerih skoraj nemogoča. ( 10 ) V tem pogledu ta direktiva, kot je razvidno že iz njene prve uvodne izjave („mora biti […] socialni razvoj v Skupnosti uravnotežen“) in kot je Sodišče večkrat poudarilo v sodni praksi, ( 11 ) sledi socialnemu namenu v interesu delavcev. Enako velja za Direktivo 2002/74/ES ( 12 ), ki so jo morale države članice v nacionalno pravo prenesti do 8. oktobra 2005 in je bila zaradi sprememb insolvenčnega prava v državah članicah in razvoja notranjega trga prilagojena in spremenjena ob upoštevanju sodne prakse Sodišča.

52. Prvič, varstvo, ki ga zagotavlja Direktiva 80/987, je zasnovano kot minimalni standard prava Skupnosti. Drugič, ta minimalni standard je rezultat delne uskladitve ( 13 ) nacionalnega prava, zato – kot izrecno določa člen 9 Direktive 80/987 ( 14 ) – ne vpliva na možnost držav članic, da uporabljajo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši. Hkrati zakonodajalec Skupnosti državam članicam pri prenosu Direktive 80/987 priznava široko polje proste presoje, ( 15 ) tako da jim med drugim prepušča določitev podrobnih pravil za organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov (člen 5) ter izbiro potrebnih ukrepov za zagotovitev izplačila neporavnanih terjatev delavcev (člen 3). Poleg tega zakonodajalec Skupnosti ni pravno opredelil nekaterih delovnopravnih izrazov iz člena 2(2) in namesto tega glede opredelitve izrazov napotuje na nacionalno pravo držav članic ( 16 ).

53. Italijanska sodišča so Sodišču v preteklosti že predložila vprašanja za predhodno odločanje glede razlage Direktive 80/987. Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe spet ponuja možnost pokazati na prepletenost delovnega prava Skupnosti v obliki Direktive 80/987 in nacionalnega prava, da se, kadar je to primerno, v interesu učinkovitega uveljavljanja pravic delavcev, ki jih zagotavlja pravo Skupnosti, natančno določijo meje zakonodajnih pristojnosti držav članic.

B – Prvo vprašanje

54. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali Direktiva 80/987 dopušča, da terjatve delavca v nacionalnem pravu niso več obravnavane kot terjatve za plačilo, temveč kot terjatve glede dajatev socialne varnosti, ker je država članica za njihovo izplačilo pooblastila socialnovarstveno ustanovo.

55. Predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu opozarja, da je Corte di cassazione v zadnjih letih različno razlagalo pravno naravo dajatev, ki jih jamstveni sklad izplača za kritje neporavnanih terjatev delavcev, ki so posledica plačilne nesposobnosti delodajalca in izhajajo iz zadnjih treh mesecev delovnega razmerja, kar naj bi vplivalo na sodno prakso prvostopenjskih sodišč prav glede poteka enoletnega zastaralnega roka za dajatve socialne varnosti, določenega v italijanski ureditvi. Medtem ko naj bi se dajatve sklada v skladu s stališčem Sezioni Unite (skupni senat) razvrščale med „plačila za delo“, naj bi druga razlaga izhajala iz tega, da je predmet terjatve do jamstvene ustanove „dajatev socialne varnosti“, ki jo je treba obravnavati kot neodvisno od terjatve do delodajalca za plačilo za delo. Italijanska vlada v pisnih stališčih opozarja, da je Corte di cassazione zdaj sledilo drugi razlagi.

56. Na podlagi natančnejše presoje predloženih trditev v korist eni ali drugi razvrstitvi zadevnih dajatev postane jasno, da se razlage, ki jih zagovarja sodna praksa najvišjih sodišč Italije, opirajo predvsem na posebnosti italijanskega prava. To se nanaša na primer na vprašanje uporabe tako določb o zastaralnih rokih kot določb o zadržanju oziroma pretrganju teh zastaralnih rokov. Kot pravilno pojasnjujeta Komisija in predložitveno sodišče, so na podlagi te nacionalne določbe mogoči tako argumenti za kot proti vsaki od razlag.

57. Treba je opozoriti, da Sodišče v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES ni pristojno za opredeljevanje do določb nacionalnih pravnih ureditev. V skladu z ustaljeno sodno prakso ( 17 ) Sodišče v okviru člena 234 ES namreč ni pristojno niti za razlago nacionalnih zakonov ali drugih predpisov niti za presojo njihove skladnosti s pravom Skupnosti. Lahko pa predložitvenemu sodišču da smernice za razlago prava Skupnosti, ki mu omogočijo odgovoriti na predloženo pravno vprašanje.

58. V zvezi s tem je treba najprej opozoriti na že omenjeno prosto presojo držav članic pri prenosu Direktive 80/987, ( 18 ) na podlagi katere so pooblaščene, da same določijo podrobna pravila za jamstveni sistem, pri čemer Direktiva hkrati določa skupen varstveni cilj. V skladu s tem varstvenim ciljem zakonodajalec Skupnosti na podlagi člena 3(1) Direktive 80/987 zahteva samo, da države članice „sprejmejo potrebne ukrepe“ za to, da jamstvene ustanove „jamčijo“ izplačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki temeljijo na pogodbah o zaposlitvi ali delovnih razmerjih in se nanašajo na plačilo za obdobje pred določenim datumom.

59. Glede na svojo pravno naravo je direktiva na podlagi člena 249(3) ES zavezujoča glede cilja, ki ga je treba doseči, vendar prepušča nacionalnim organom izbiro oblike in metod. S prenosom vsake direktive je zato povezana obveznost vsake države članice, da doseže določen rezultat ( 19 ), ki ga je glede Direktive 80/987 mogoče opisati kot dejansko priznanje dodatnega jamstva za izplačilo neplačanih plačil za delo v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca.

60. Kot je bilo ugotovljeno uvodoma, zakonodajalec Skupnosti državam članicam poleg tega prepušča nalogo, da določijo podrobna pravila za organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov, in se omeji na določitev nekaterih nujnih okvirnih pogojev, ki naj bi zagotovili, da bo varstveni namen Direktive zagotovo dosežen.

61. Ker je obveznost držav članic načeloma vzpostaviti pravno stanje, ki mu sledi Direktiva, z vidika zakonodajalca Skupnosti ni pomembno, kakšno pravno naravo imajo nazadnje terjatve delavcev do jamstvene ustanove, zlasti ker iz določb Direktive 80/987 ni mogoče razbrati ničesar, kar bi utemeljevalo nasprotno razlago. Temu ustrezno lahko nacionalni zakonodajalec na podlagi trenutnega stanja pravnega reda Skupnosti načeloma sam opredeli pravno naravo teh terjatev, če je to združljivo z drugimi načeli prava Skupnosti. Omejitve proste presoje nacionalnega zakonodajalca pri prenosu Direktive 80/987, določene v pravu Skupnosti, bom obravnavala še pri preučevanju tretjega vprašanja za predhodno odločanje.

62. Načelna pristojnost nacionalnega zakonodajalca, da določi pravno naravo terjatev do jamstvene ustanove, izhaja navsezadnje tudi iz okoliščine, da gre v Direktivi 80/987 – da bi določila minimalno raven varstva delavcev – za minimalni obseg uskladitve. Sprejeta je bila na podlagi člena 100 Pogodbe EGS (člen 94 ES) in naj bi si prizadevala za približevanje nacionalnih zakonodaj ob ohranjanju izboljšav v smislu člena 117 te pogodbe (člen 136 ES). Predvideno usklajevanje pa naj bi potekalo le postopoma, zlasti ker se je zakonodajalec Skupnosti, kot je Sodišče ugotovilo v sodbi Francovich II ( 20 ), pri tem srečal s težavo, da je treba uskladiti zelo različne nacionalne sisteme, ki delno sploh niso poznali te vrste jamstvenih mehanizmov ( 21 ). Sodišče je zato v isti sodbi priznalo, da bodo predpisi držav članic še naprej različni še naprej različni, kar lahko vpliva na varstvo delavcev ( 22 ), čeprav Direktiva nedvomno pomeni napredek na poti k izboljšanju življenjskih in delovnih razmer delavcev v vsej Skupnosti in postopni uskladitvi zadevnih predpisov.

63. V nasprotju s predložitvenim sodiščem menim, da samo zato, ker je v členih 3 in 4 Direktive 80/987 govor o „plačilu“, ni mogoče sklepati o tem, kako je treba na podlagi prava Skupnosti razvrstiti zadevne dajatve jamstvene ustanove. Ta razlaga, ki se ravna samo po besedilu, ne upošteva, da Direktiva na podlagi člena 2(2) ne posega v nacionalne zakonodaje glede opredelitve izraza „plačilo“. Sodišče je to določbo v sodbi Rodríguez Caballero ( 23 ) razložilo tako, da je treba izraz „plačilo“ opredeliti in njegovo vsebino določiti v nacionalnem pravu. Kot je glede tega navedlo Sodišče, je treba to določbo pravno razlagati kot neposredno napotitev na nacionalno pravo.

64. Poleg tega se mi zdi v skladu z Direktivo in njenimi cilji, če se terjatev delavca do jamstvene ustanove uvrsti med terjatve socialne varnosti ( 24 ). Pravna narava terjatev delavca do jamstvene ustanove je odvisna od tega, ali jamstvena ustanova prevzame tuj dolg delodajalca ali pa izplača svojo dajatev, pri čemer se glede njene vrednosti ravna po dosedanjem osebnem dohodku. Za odgovor na to vprašanje je pomembno vedeti, kakšno pravno naravo ima sama jamstvena ustanova glede na Direktivo. V zvezi s tem člen 5 Direktive 80/987 določa, da se jamstvena ustanova financira s prispevki delodajalcev in državnih organov. Podrobnejša pravila določijo države članice. S tem dobi jamstvena ustanova naravo socialnovarstvene ustanove. Že to kaže, da je v skladu z Direktivo 80/987 dajatev, ki jo izplača jamstveni sklad, treba obravnavati kot samostojno dajatev, kar pomeni, da tudi za terjatve delavca do sklada ni nujno, da bi imele pravno naravo prvotne terjatve za plačilo, da bi bile v skladu z Direktivo.

65. V nadaljevanju člen 5(c) Direktive 80/987 določa, da obveznosti jamstvenega sklada do zadevnih delavcev ne smejo biti odvisne od tega, ali je delodajalec dejansko izpolnil obveznost financiranja do jamstvenega sklada ( 25 ). Z drugimi besedami, jamstvena ustanova mora vsekakor izpolniti svojo obveznost, če so izpolnjeni ustrezni zakonski pogoji. Ta določba preprečuje, da bi delavec zaradi insolventnosti delodajalca izgubil svoje terjatve do jamstvene ustanove, čeprav naj bi mu jamstvena ustanova zagotovila varstvo prav ob insolventnosti njegovega delodajalca. Na podlagi te določbe je mogoče poleg tega sklepati, da terjatve do jamstvene ustanove pravno ni treba nujno izenačiti s terjatvijo do delodajalca. Nasprotno, ta terjatev po zakonu obstaja neodvisno od sposobnosti in pripravljenosti plačevanja delodajalca. Zato menim, da niti ni treba, da bi imela enako pravno naravo kot terjatev do delodajalca.

66. Nazadnje je treba pri presoji prvega vprašanja presoditi dejstvo, da lahko države članice na podlagi člena 6 Direktive 80/987 izvzamejo prispevke, ki jih delodajalci vplačujejo v zakonsko določene sisteme socialnega zavarovanja. Ti prispevki so načeloma tudi sestavni del osebnega dohodka, saj izvirajo iz dvostranskega delovnega razmerja in jih delodajalec dolguje skupaj z osebnim dohodkom, tudi če se ta, tako kot ob insolventnosti, ne izplača. Na to, da Direktiva 80/987 prevzema prvotne terjatve za plačilo v nacionalno zakonodajo ne določa kot pogoj, prav tako kaže možnost, ki jo dopušča ta direktiva, da se izguba, nastala zaradi neplačevanja prispevkov za socialno varnost, odpravi drugače.

67. V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da člena 3 in 4 Direktive 80/987 ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot jo določata zakon št. 297/82 in zakonska uredba št. 80/92, na podlagi katere imajo terjatve delavca do jamstvene ustanove drugačno pravno naravo kot terjatve delavca do njegovega delodajalca.

C – Drugo vprašanje

68. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je za socialnovarstveni cilj Direktive dovolj, če nacionalna ureditev prvotno terjatev delavca za plačilo za delo uporablja le kot izhodišče za določitev nadomestila, ki ga mora zagotavljati jamstvena ustanova, ali pa je treba zagotoviti, da ima ta terjatev enak obseg, jamstva, roke in način uveljavljanja, kot so priznani kateri koli drugi terjatvi iz delovnega razmerja v isti ureditvi.

69. Da bi lahko odgovorili na to vprašanje, je treba najprej preučiti člen 4 Direktive 80/987, katerega odstavek 1 določa, da imajo države članice možnost omejiti obveznosti jamstvene ustanove iz člena 3. Z določitvijo možnosti, da se terjatve do jamstvenih ustanov omejijo tako z vidika časovne veljavnosti kot vrednosti, naj bi se po eni strani preprečila finančna preobremenitev jamstvenih ustanov, po drugi strani pa naj bi se s tem zagotovilo tudi varstvo pred zlorabo jamstvene ustanove ( 26 ). Določitev zgornje meje preprečuje, da bi se plačevali prispevki v zneskih, ki presegajo socialni namen Direktive ( 27 ).

70. Ne glede na zakonodajni namen te določbe je že iz tega pooblastila razvidno, da terjatev delavca do jamstvene ustanove kakovostno ni enaka terjatvi do plačilno nesposobnega delodajalca, temveč zanjo veljajo omejitve, v zvezi s katerimi imajo države članice ob upoštevanju natančno določenih omejitev iz člena 4(2) in (3) prosto presojo. Če bi zakonodajalec Skupnosti nameraval delavca postaviti v enak pravni položaj do jamstvene ustanove, kakršnega ima do delodajalca, bi se, kot Komisija pravilno pojasnjuje, odpovedal taki omejitvi obsega varstva Direktive 80/987.

71. Že zato razlaga, da je namen Direktive 80/987 terjatvi do jamstvene ustanove priznati enak obseg, jamstva, roke in način uveljavljanja, ki so priznani kateri koli drugi terjatvi iz delovnega razmerja v isti ureditvi, ne bi bila ustrezna.

72. Poleg tega so za odločitev glede pravne narave terjatve delavca do jamstvene ustanove, kot sem pojasnila pri analizi prvega vprašanja za predhodno odločanje, načeloma pristojne države članice, ker Direktiva 80/987 ne vsebuje izrecne določbe v zvezi s tem. Zaradi mogočega razhajanja glede pravne narave obeh vrst terjatev ni mogoče izključiti, da so obseg, jamstva, roki in način uveljavljanja terjatev do delodajalca in do jamstvene ustanove prav tako različni. To samo po sebi ni v nasprotju z veljavnim pravom Skupnosti.

73. Zato je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je za socialnovarstveni cilj Direktive dovolj, da nacionalna zakonodaja prvotno terjatev delavca za plačilo za delo uporablja le kot izhodišče za določitev nadomestila, ki ga mora zagotavljati jamstvena ustanova.

D – Tretje vprašanje

74. Namen tretjega vprašanja je ugotoviti, ali pravo Skupnosti nasprotuje uporabi ureditve zastaranja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, za neporavnane delavčeve terjatve za plačilo za delo za obdobje, določeno v členu 4 Direktive 80/987.

75. V zvezi s tem bi najprej rada opozorila, da so roki za pravna sredstva absolutni. Po njihovem poteku je prizadetim praviloma dokončno onemogočeno, da bi neko stanje obravnaval organ ali sodišče, neodvisno od vsebine zadeve. To je bil vedno znova povod za to, da je Sodišče preverjalo, ali so nacionalni roki skladni s pravom Skupnosti.

76. Procesno pravo držav članic ni usklajeno. Na tem področju Skupnost niti nima splošne zakonodajne pristojnosti. Sodišče v svoji sodni praksi zato poudarja, da postopek za uveljavljanje subjektivnih pravic, določenih s pravom Skupnosti, poteka v skladu z nacionalnim pravom ( 28 ). To načelo prava Skupnosti, znano tudi kot „procesna avtonomija držav članic“, priznava tudi pravna teorija ( 29 ).

77. Tudi Direktiva 80/987 ne določa dolžine prekluzivnih oziroma zastaralnih rokov. V sodbi Pflücke ( 30 ) pa je Sodišče ugotovilo, da države članice v nacionalno pravo načeloma lahko vključijo določbe o prekluzivnem roku, v katerem mora delavec vložiti zahtevek za plačilo zaradi stečaja delodajalca v skladu z Direktivo 80/987, če te določbe upoštevajo splošna načela prava Skupnosti.

78. Kar zadeva ta načela, v skladu z ustaljeno sodno prakso ( 31 ) prekluzivni roki ne smejo biti manj ugodni od tistih za enakovrstne zahtevke na podlagi nacionalnega prava (načelo enakovrednosti) in ne smejo biti oblikovani tako, da bi dejansko onemogočali uresničevanje pravic, ki jih priznava pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti). Ker pravo Skupnosti ne razlikuje med prekluzivnimi in zastaralnimi roki, temveč določa samo dejansko možnost uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravo Skupnosti, se mi zdi ustrezno, da se ta sodna praksa razširi na predpise o zastaranju.

79. Načeloma so za konkretno ugotavljanje tega, ali nacionalna postopkovna določba izpolnjuje te pogoje, pristojna nacionalna sodišča, ki imajo nalogo, da v skladu z načelom sodelovanja iz člena 10 ES zagotavljajo pravno varstvo, ki za posameznike izhaja iz neposredne uporabe prava Skupnosti. Če nacionalno sodišče ugotovi, da nacionalna določba v tem pogledu ni v skladu s pravom Skupnosti, je torej ne sme uporabiti ( 32 ).

80. Za abstraktno določitev navedenih pogojev pa je pristojno Sodišče, ki ima v okviru predlogov za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES nalogo, da zagotavlja enotno in enako uporabo prava Skupnosti ( 33 ).

81. Predložitveno sodišče meni, da je posledica uvrstitve terjatve, ki jo delavec uveljavlja pri jamstvenem skladu, med terjatve, ki se nanašajo na dajatev socialne varnosti, slabši položaj te terjatve v primerjavi s podobnimi terjatvami, ki se uveljavljajo v stečajnem postopku. Pri tem predložitveno sodišče primerja ureditev zastaranja iz člena 2(5) zakonske uredbe št. 80/92 za prenos Direktive 80/987, ki določa enoletni zastaralni rok, z ureditvijo zastaranja terjatev za plačilo za delo, ki znaša pet let.

82. Zato bom v skladu s to trditvijo najprej preizkusila, ali mora nacionalni zakonodajalec za izpolnitev ciljev Direktive 80/987 pri njenem prenosu kot zastaralni rok uporabljati nacionalni zakonski rok za uveljavljanje terjatev, ki se nanašajo na plačilo.

83. Kot sem pojasnila že pri odgovorih na prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje, ni nujno, da je terjatev delavca do jamstvene ustanove kakovostno enaka terjatvi do plačilno nesposobnega delodajalca. ( 34 ) Nasprotno, za terjatev do jamstvene ustanove veljajo omejitve, v zvezi s katerimi imajo države članice ob upoštevanju natančno določenih mej iz Direktive 80/987 prosto presojo. Zakonodajalec Skupnosti tako ni nameraval postaviti delavca v enak pravni položaj do jamstvene ustanove, kakršnega ima do delodajalca. Ti preudarki veljajo tudi za ustrezna zastaralna roka, ki veljata za obe vrsti terjatev. Iz tega je mogoče sklepati, da rok za uveljavljanje terjatev pri jamstveni ustanovi in njihovo zastaranje prav tako ni odvisen od roka za uveljavljanje terjatev za plačilo za delo. Okoliščina, da je rok za uveljavljanje običajnih terjatev za plačilo za delo petleten in s tem bistveno daljši od roka za uveljavljanje terjatev pri jamstveni ustanovi, zato ni pomembna, ker določbi nista enakovredni. Teh zastaralnih rokov niti ne moremo enako obravnavati z nobenega drugega vidika načela enakovrednosti, saj petletnega zastaralnega roka za terjatev, ki je dejansko ni mogoče uveljavljati, ne moremo enačiti z enoletnim rokom za uveljavljanje zajamčene terjatve za plačilo pri jamstveni ustanovi. Zato menim, da nacionalni zakon ne krši načela enakovrednosti.

84. To ugotovitev potrjuje okoliščina, da se v nekaterih državah članicah ob insolventnosti delodajalca namesto roka za uveljavljanje terjatev iz delovnega razmerja kot lex specialis uporabijo posebni in predvsem krajši roki iz zakona o stečaju. V tem se povsem na splošno pokaže, da se pravno uveljavljanje delovnopravnih terjatev ob insolventnosti delodajalca, odvisno od vrste insolventnosti, lahko spremeni tako, da tudi ob predpostavki, da so terjatve do jamstvene ustanove uvrščene med terjatve iz delovnega razmerja, to ne vpliva nujno na določitev njihovega zastaralnega roka.

85. To je morda posledica ugotovitve, da na vprašanje uveljavljanja terjatev iz pogodb o zaposlitvi ni več mogoče odgovoriti samo ob upoštevanju vzajemnega obligacijskega razmerja med delavcem in delodajalcem. Kajti pri insolventnosti je treba hkrati upoštevati številne različne interese: socialne interese delavcev, interese stečajnega upravitelja za hitro sanacijo oziroma likvidacijo podjetja, ki bi jo lahko preprečile določbe o dolgih rokih, in interese stečajnih upnikov, med njimi delavcev, za čim večje poplačilo njihovih terjatev ( 35 ). Ali se tudi v Italiji uporabijo posebni predpisi o stečaju namesto rokov za uveljavljanje delovnopravnih terjatev, pa mora predložitveno sodišče odgovoriti v okviru lastne pristojnosti.

86. Insolventnost je nepričakovan in odločilen dogodek, za katerega je treba najti posebej prilagojene rešitve, ne le glede na številne nacionalne pravne ureditve, temveč očitno tudi po mnenju pravodajnega organa Skupnosti, ki je sprejel Direktivo 80/987. Direktiva, kar je razvidno iz njene strukture, ta poseben položaj obravnava z vidika neizplačane plače. Glede rokov državam članicam omogoča prosto presojo, če ostane zagotovljen cilj finančne premostitve obdobja brezposelnosti. Iz nje pa ni mogoče razbrati namena, da se obvarujejo roki za uveljavljanje delovnopravnih terjatev, ki v številnih pravnih ureditvah pri insolventnosti ne veljajo več in jih delavec insolventnega podjetja pri svojem delodajalcu poleg tega praviloma do njihovega poteka – v obravnavani zadevi v petih letih – ne bi več mogel izkoristiti.

87. Nazadnje je treba še preveriti, ali je enoletni rok za uveljavljanje terjatev, ki se nanašajo na dajatve socialne varnosti in je določen v italijanskem pravu, urejen tako, da ne onemogoča dejanskega uresničevanja pravic, ki jih morajo varovati nacionalna sodišča. Kot je Sodišče v povezavi z uporabo prekluzivnih rokov na nacionalni ravni ugotovilo v sodbi Pflücke ( 36 ), roki ne smejo biti tako kratki, da se jih zadevne osebe v praksi ne bi mogle držati in bi s tem izgubile varstvo, ki naj bi jim ga zagotavljala Direktiva 80/987.

88. Sodišče je v isti sodbi sicer poudarilo, da je dvomesečni rok, ker je tako kratek, treba utemeljiti z nujnimi razlogi pravne varnosti, zlasti glede na nemoteno delovanje jamstvene ustanove ( 37 ). Kljub temu ni določilo natančnejših zahtev glede dolžine roka, kaj šele minimalnega roka za uveljavljanje terjatev pri jamstveni ustanovi.

89. Ob upoštevanju vse zadevne sodne prakse ( 38 ) pa je mogoče ugotoviti, da Sodišče določitev primernih rokov, na primer za uveljavljanje pravic, vidi kot primer uporabe temeljnega načela pravne varnosti in zato načeloma izhaja iz skladnosti nacionalnih prekluzivnih in zastaralnih rokov s pravom Skupnosti ( 39 ). Tako je Sodišče v sodbi Palmisani ( 40 ) v povezavi z odškodninskimi zahtevki posameznikov zaradi prepoznega prenosa Direktive 80/987 v nacionalno pravo odločilo, da je bil enoletni prekluzivni rok za vložitev odškodninske tožbe dopusten glede na takrat veljavno pravo Skupnosti. Enako velja za prekluzivni oziroma zastaralni rok dveh ( 41 ), treh ( 42 ) oziroma petih let ( 43 ) za tožbe za povračilo neupravičeno plačanih zneskov.

90. Glede na to sodno prakso ne morem ugotoviti, kako naj bi uporaba enoletnega nacionalnega zastaralnega roka sama po sebi dejansko onemogočila izplačilo neporavnanih terjatev delavcev iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki ga priznava pravni red Skupnosti. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je imela objektivno možnost seznaniti se z rokom, saj je določen v nacionalnem zakonu in je imela tako – v nasprotju s pogostimi primeri, v katerih direktive še niso prenesene ali še niso prenesene v celoti – do njega neoviran dostop. Poleg tega nič ne kaže na to, da je bilo tožeči stranki dejansko onemogočeno ali oteženo pravočasno uveljaviti terjatev do jamstvenega sklada. Zdi se mi ustrezno in tudi mogoče, da se terjatve uveljavijo v enoletnem roku. To je v posebnem položaju insolventnosti delodajalca, v katerem je za poplačilo terjatev upnikov potrebna hitra sanacija oziroma likvidacija podjetja, dovolj dolg rok.

91. Na podlagi načel, ki jih je določilo Sodišče, ugotavljam, da nacionalna določba izpolnjuje tudi zahteve načela učinkovitosti.

92. Druga omejitev prava Skupnosti, ki se nanaša na prosto presojo nacionalnega zakonodajalca pri prenosu Direktive 80/987, izhaja iz temeljnih pravic. V skladu z ustaljeno sodno prakso sodijo temeljne pravice med splošna pravna načela, katerih varstvo mora zagotoviti Sodišče. Velja namreč, da morajo države članice pri izvajanju in prenosu predpisov Skupnosti upoštevati zahteve varstva temeljnih pravic iz pravnega reda Skupnosti. Predpise Skupnosti morajo zato, kolikor je mogoče, uporabljati v skladu s temi zahtevami ( 44 ). K temeljnim pravicam sodita zlasti splošno načelo enakega obravnavanja in prepoved diskriminacije. V skladu s tem načelom se primerljiva dejanska stanja ne smejo obravnavati različno, različna dejanska stanja pa ne enako, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno ( 45 ).

93. V obravnavanem primeru pa ni dveh primerljivih dejanskih stanj. Po eni strani glede na Direktivo, kot je bilo že ugotovljeno, terjatve do delodajalca za plačilo za delo nikakor ni treba obravnavati enako kot terjatve do jamstvene ustanove. Po drugi strani se tožeča stranka v postopku v glavni stvari ne more sklicevati na to, da delavci v različnih državah članicah niso obravnavani enako, zlasti ker je zakonodajalec Skupnosti državam članicam pri določitvi pravne narave terjatev do jamstvene ustanove in določitvi zastaralnih rokov prepustil široko polje proste presoje.

94. Kot sem nazadnje razpravljala v sklepnih predlogih v zadevi Horvath ( 46 ), razlike med različnimi nacionalnimi predpisi na področjih, ki se ne usklajujejo, ne pomenijo diskriminacije. Nasprotno, države članice lahko na področjih v njihovi pristojnosti sprejemajo predpise, tako da zgolj različna ureditev enega vprašanja v dveh državah članicah ne more pomeniti kršitve načela enakega obravnavanja. Sodna praksa Sodišča to priznava že dolgo. ( 47 ) V skladu s tem je Sodišče prvič v sodbi Van Dam en Zonen in drugi ( 48 ) pojasnilo, da uporabe nacionalnih predpisov ni mogoče šteti za kršitev načela enakega obravnavanja samo zato, ker posamezne države članice domnevno uporabljajo manj stroge predpise. Tako stališče je zagotovo prepričljivo, saj bi nasprotna razlaga vodila v poseganje v prosto presojo držav članic na zakonodajnem področju, ki bi ga le stežka utemeljili.

95. Zato z določitvijo enoletnega zastaralnega roka ni kršeno načelo enakega obravnavanja.

VII – Predlog

96. Ob upoštevanju zgornjih navedb Sodišču predlagam, naj na vprašanje Tribunale di Napoli odgovori: 1. Člena 3 in 4 Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca ne nasprotujeta nacionalni določbi, kakršna je v zakonu št. 297/82 in zakonski uredbi št. 80/92, na podlagi katere imajo terjatve delavca do jamstvene ustanove drugačno pravno naravo kot terjatve delavca do njegovega delodajalca. 2. Za socialnovarstveni cilj Direktive zadostuje, da nacionalna zakonodaja uporablja prvotno terjatev delavca za plačilo za delo le kot izhodišče za določitev nadomestila, ki ga mora zagotoviti jamstvena ustanova. 3. Uporaba zastaralnega roka za terjatve delavcev do jamstvene ustanove, ki je krajši od tistega, ki velja za terjatve delavcev do delodajalca za plačilo za delo, je združljiva z načeli pravnega reda Skupnosti, zlasti z načeli enakovrednosti, učinkovitosti in prepovedi diskriminacije.

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) UL L 283, str. 23.

( 3 ) GURI št. 147 z dne 31. maja 1982.

( 4 ) Redni dodatek h GURI št. 36 z dne 13. februarja 1992, str. 26.

( 5 ) Sodba z dne 4. marca 2004 v združenih zadevah Barsotti in drugi (C-19/01, C-50/01 in C-84/01, Recueil, str. I-2005).

( 6 ) Sodba z dne 18. septembra 2003 v zadevi Pflücke (C-125/01, Recueil, str. I-9375).

( 7 ) Glej tematsko razdelitev E. Eichenhoferja, „Arbeitsrecht“ v Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (izdal M. A. Dauses), D. III, točka 29, str. 9.

( 8 ) K tematskemu področju socialne varnosti pri delu v delovnem pravu Evropske unije poleg varstva delavcev pred plačilno nesposobnostjo delodajalca (ki ga ureja Direktiva 80/987) sodi še varstvo delavcev pri kolektivnih odpustih (ki ga ureja Direktiva Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti, UL L 225, str. 16) in socialno varstvo delavcev pri prenosih podjetij (ki ga ureja Direktiva Sveta 77/187/EGS z dne o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov obratov, UL L 61, str. 26).

( 9 ) Glej tudi Barnard, C., EC Employment Law, 2. izdaja, Oxford 2000, str. 504, ki se sklicuje na člen 9 Direktive 80/987.

( 10 ) V tem smislu Krimphove, D., Europäisches Arbeitsrecht, München 1996, str. 255.

( 11 ) Glej sodbe z dne 10. julija 1997 v zadevi Maso (C-373/95, Recueil, str. I-4051, točka 56), z dne v zadevi Regeling (C-125/97, Recueil, str. I-4493, točka 20), z dne v zadevi Gharehveran (C-441/99, Recueil, str. I-7687, točka 26) in z dne v zadevi Walcher (C-201/01, Recueil, str. I-8827, točka 38).

( 12 ) Direktiva 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o spremembi Direktive Sveta 80/987/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL L 270, str. 10).

( 13 ) Sodba Regeling (navedena v opombi 11, točka 19). V točki 47 sklepnih predlogov, predstavljenih 14. maja 1998 v isti zadevi, je generalni pravobranilec Cosmas opozoril, da se zakonodajalec Skupnosti za delno uskladitev očitno ni odločil prostovoljno. Nasprotno, k temu je bil prisiljen zaradi okoliščin, to je velikih razlik med zadevnimi predpisi držav članic in praktičnih težav pri pripravi skupnih predpisov, ki bi se lahko enotno uporabljali v vseh državah članicah.

( 14 ) Sodba Maso (navedena v opombi 11, točka 3).

( 15 ) Sodbe z dne 19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C-6/90 in C-9/90, Recueil, str. I-5357, točki 25 in 26), z dne v zadevi Wagner Miret (C-334/92, Recueil, str. I-6911, točka 17) in Gharehveran (navedena v opombi 11, točka 36).

( 16 ) Glej sodbi z dne 16. decembra 2004 v zadevi Olaso Valero (C-520/03, ZOdl., str. I-12065, točka 31) in z dne v zadevi Rodriguez Caballero (C-442/00, Recueil, str. I-11915, točka 27).

( 17 ) Glej zlasti sodbe z dne 18. novembra 1999 v zadevi Teckal (C-107/98, Recueil, str. I-8121, točka 33), z dne v zadevi Makedoniko Metro in Michaniki (C-57/01, Recueil, str. I-1091, točka 55) in sodbo Barsotti in drugi (navedena v opombi 5, točka 30).

( 18 ) Glej točko 52 teh sklepnih predlogov.

( 19 ) Izraz „cilj“ v nemški različici člena 249(3) ES se tudi v pravni teoriji v nemškem jeziku razume v smislu „rezultata“, ki ga določa Direktiva. To pojmovanje se opira na izraze v drugih jezikovnih različicah („résultat“, „result“, „resultado“, „risultato“, „resultaat“). Države članice morajo zato vzpostaviti eno od želenih stanj prava iz Direktive (v zvezi s tem glej Schroeder, W., v EUV/EGV – Kommentar (izdal Rudolf Streinz), München 2003, člen 249 PES, točka 77, str. 2178, in Biervert, B., EU-Kommentar (izdal Jürgen Schwarze), Baden-Baden 2000, člen 249 PES, točka 25, str. 2089). Zato se je v pravni teoriji uveljavil francoski izraz „obligation de résultat“ (glej Lenaerts, K./Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. izdaja, London 2006, točke od 17 do 123, str. 768).

( 20 ) Sodba z dne 9. novembra 1995 v zadevi Francovich II (C-479/93, Recueil, str. I-3843, točki 25 in 26). Sodišče je pri tem opozorilo na predlog direktive, ki ga je Komisija predložila Svetu (UL C 135, str. 2). Iz predloga je razvidno, da so ustanove za varstvo terjatev delavcev ob plačilni nesposobnosti delodajalca v več državah članicah obstajale že pred sprejetjem Direktive, čeprav je bila njihova ureditev zelo različna, nekatere države članice pa takih ustanov niso imele.

( 21 ) V Zvezni republiki Nemčiji predpisi o plačilih zaradi stečaja delodajalca obstajajo že od leta 1974 in tako že pred začetkom veljavnosti Direktive 80/987. Razlog za sprejetje teh predpisov je bila recesija na začetku sedemdesetih let, zaradi katere je bila insolventnost pogostejša, položaj delavcev ob plačilni nesposobnosti delodajalca pa se je zaostril. Zvezna vlada je leta 1974 pričakovala letno znižanje plač delavcev od 20 do 50 milijonov DEM. Prilagoditev zakonskih predpisov spremenjenim gospodarskim in socialnim razmeram se je obravnavala kot nujno potrebna (glej Grepl, M., Die Funktionen des Insolvenzgeldes unter besonderer Berücksichtigung des europäischen Rechts, Hamburg 2008, str. 8). Za eno prvih držav članic, ki je uvedla jamstveni sistem, pa velja Belgija, saj je ustrezen jamstveni sklad ustanovila že v šestdesetih letih (glej Servais, J.-M., Droit Social de l’Union Européenne, Bruselj 2008, str. 182). Pred sprejetjem predpisov o plačilih zaradi stečaja delodajalca v današnji obliki je bilo varstvo delavcev v več državah članicah zagotovljeno še s priznavanjem prednostne pravice terjatev za plačilo osebnega dohodka. Bistvo prednostne pravice je bilo, da so bili neizplačani osebni dohodki, ki bi jih bilo treba izplačati pred začetkom stečajnega postopka, opredeljeni kot terjatve prvega reda. Vendar pa se je ta način čedalje bolj kazal kot nezadosten za zagotovitev varstva delavcev.

( 22 ) Glej sodbo Francovich II (navedena v opombi 20, točki 20 in 27).

( 23 ) Navedena v opombi 21.

( 24 ) Servais, J.-M., op. cit. (opomba 21), očitno zagovarja enako stališče. Opozarja, da so načela, po katerih naj bi delovale jamstvene ustanove, podobna načelom socialne varnosti: obligatorna narava, solidarnost, financiranje s prispevki, ki naj bi se obračunali na podlagi osebnega dohodka (obstajajo izjeme), izvajalci so ustanove, ki so avtonomne v upravnotehničnem, finančnem in pravnem smislu.

( 25 ) Fuchs, M./Marhold, F., Europäisches Arbeitsrecht, 2. izdaja, Dunaj 2006, str. 169.

( 26 ) V tem smislu Fuchs, M./Marhold, F., op. cit. (opomba 25), str. 169 in naslednje, in Teyssié, B., Droit européen du travail, 2. izdaja, Pariz 2003, str. 220.

( 27 ) Kot pravi Teyssié, B., op. cit. (opomba 26), str. 220, lahko države članice z določitvijo zgornje meje torej preprečijo izplačilo nadomestil, ki presegajo socialni namen Direktive, ne da bi jo s tem kršile. Podobno tudi Guggenbühl, A./Leclerc, S., Droit social européen des travailleurs salariés et indépendants – Recueil de la législation et de la jurisprudence de l’Union européenne, Bruselj 1995, str. 518, in Grepl, M., op. cit. (opomba 21), str. 34, ki pravi, da določitev zgornje meje preprečuje, da bi bil socialni namen Direktive v posameznem primeru presežen.

( 28 ) V skladu z načelom institucionalne in postopkovne avtonomije držav članic morajo države članice pravo Skupnosti načeloma izvajati na podlagi nacionalnega upravnega materialnega in procesnega prava. Glede tega na primeru, kako države članice neposredno izvajajo carinsko pravo Skupnosti, glej moje ugotovitve v sklepnih predlogih, predstavljenih 3. maja 2007 v zadevi Zefeser (C-62/06, ZOdl., str. I-11995, točka 36). V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora pravni red vsake države članice, če ni ustreznih predpisov Skupnosti, določiti pristojna sodišča in podrobneje urediti postopkovna pravila za varstvo pravic, ki so posameznikom priznane s pravom Skupnosti (glej v tem smislu sodbe z dne v zadevi Rewe, 33/76, Recueil, str. 1989, točka 5, in v zadevi Comet, 45/76, Recueil, str. 2043, točka 13; z dne v zadevi Peterbroeck, C-312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12; z dne v zadevi Courage in Crehan, C-453/99, Recueil, str. I-6297, točka 29; z dne v zadevi Safalero, C-13/01, Recueil, str. I-8679, točka 49; z dne v zadevi Unibet, C-432/05, ZOdl., str. I-2271, točka 39; z dne v združenih zadevah Van der Weerd in drugi, od C-222/05 do C-225/05, ZOdl., str. I-4233, točka 28, in z dne v zadevi Kempter, C-2/06, ZOdl., str. I-411, točka 57).

( 29 ) Glej Stettner, R., v „Verwaltungsvollzug“, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (izdal Dauses), III. zvezek, točka 30); Voß, R., Grabitz/Hilf, Das Recht der Europäischen Union, člen 135 PES, točki 4 in 9, dopolnjena izdaja, januar 2004; Kahl, W., Kommentar zum EUV/EGV, 1. izdaja, 1999, člen 10, str. 377, točka 24, in Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. izdaja, London 2006, str. 83, točka 3-001.

( 30 ) Navedena v opombi 6, točka 33.

( 31 ) Glej zlasti sodbe Pflücke (navedena v opombi 6, točka 34) in na splošno sodbe Rewe (navedena v opombi 28, točka 5) in Comet (navedena v opombi 28, točki 13 in 16), Francovich in drugi (navedena v opombi 15, točka 43), Peterbroeck (navedena v opombi 28, točka 14 in naslednje), z dne 10. julija 1997 v zadevi Palmisani (C-261/95, Recueil, str. I-4025, točka 27), z dne v zadevi Eco Swiss (C-126/97, Recueil, str. I-3055, točka 45), z dne v združenih zadevah Camarotto in Vignone (C-52/99 in C-53/99, Recueil, str. I-1395, točki 28 in 30), Courage in Crehan (navedena v opombi 28, točka 29), z dne v zadevi Sapod Audic (C-159/00, Recueil, str. I-5031, točka 52) in z dne v združenih zadevah Manfredi (od C-295/04 do C-298/04, ZOdl., str. I-6619, točka 62).

( 32 ) V skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalno sodišče ne sme uporabiti nacionalnega predpisa, ki določa prekluzivni rok, če ugotovi, da ne izpolnjuje zahtev prava Skupnosti in ga tudi ni mogoče razlagati v skladu s pravom Skupnosti (glej v tem smislu sodbe z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal, 106/77, Recueil, str. 629, točka 21; z dne v zadevi Faccini Dori, C-91/92, Recueil, str. I-3325, točka 26; z dne v zadevi Kurz (C-188/00, Recueil, str. I-10691, točka 69) in Pflücke (navedena v opombi 6, točka 48). Tako tudi generalni pravobranilec Cosmas v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Palmisani (sodba navedena v opombi 31, točka 20).

( 33 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Cosmasa v zadevi Palmisani (navedeni v opombi 32, točka 21) ter sodbo v tej zadevi (navedena v opombi 31, točka 33).

( 34 ) Glej točki 61 in 70 teh sklepnih predlogov.

( 35 ) Cilj insolvenčnega postopka je solidarno poplačilo upnikov dolžnika. Podlaga za poplačilo upnikov je unovčenje dolžnikovega premoženja, pri čemer so na voljo tri možnosti: (1) V večini primerov se dolžnikovo premoženje unovči za denar in se izkupiček razdeli upnikom. V tem primeru govorimo o likvidaciji premoženja. (2) Pri podjetjih je poleg tega mogoča tudi sanacija. Pri tej se dolžnikovo premoženje za upnike unovči tako, da se – praviloma po obsežnih naložbah in prestrukturiranju – spet vzpostavi stanje, v katerem je mogoče doseči donos, iz katerega se lahko poplačajo upniki. (3) Nazadnje je mogoča še prenesena sanacija, pri kateri se podjetje, ki je sposobno preživeti (ali njegov del), prenese na drugega nosilca pravne subjektivitete, na primer konkurenčno podjetje ali družbo naslednico, in se kupnina kot izkupiček razdeli upnikom dosedanjega nosilca podjetja (v zvezi s tem glej Bork, R., Einführung in das Insolvenzrecht, 4. izdaja, Tübingen 2005, str. 2 in naslednje).

( 36 ) Sodba Pflücke (navedena v opombi 6, točka 37).

( 37 ) Ibid., točka 39.

( 38 ) Glej sodno prakso, navedeno v opombi 31 teh sklepnih predlogov.

( 39 ) Glede skladnosti nacionalnih prekluzivnih in zastaralnih rokov s pravom Skupnosti glej točko 94 mojih sklepnih predlogov, predstavljenih 4. septembra 2008 v zadevi Danske Slagterier (C-445/06, sodba z dne , ZOdl., str. I-2119). V tem smislu glej tudi Von Bogdandy, A., v E. Grabitz/M. Hilf, op. cit., (opomba 29), člen 10, točke 48, 54 in 54a.

( 40 ) Navedena v opombi 31. V postopku v glavni stvari v tej zadevi je šlo za odškodninsko tožbo zaradi prepoznega prenosa Direktive 80/987.

( 41 ) Sodba Camarotto in Vignone (navedena v opombi 31, točka 30).

( 42 ) Sodba z dne 15. septembra 1998 v zadevi Edis (C-231/96, Recueil, str. I-4951).

( 43 ) Sodbi z dne 17. julija 1997 v zadevi Haahr Petroleum (C-90/94, Recueil, str. 4085, točka 49) in z dne v zadevi Fantask (C-188/95, Recueil, str. I-6783, točka 49).

( 44 ) Glej sodbe z dne 24. marca 1994 v zadevi Bostock (C-2/92, Recueil, str. I-955, točka 16), z dne v zadevi Karlsson in drugi (C-292/97, Recueil, str. I-2737, točka 37) in Rodriguez Caballero (navedena v opombi 16, točka 30).

( 45 ) Glej npr. sodbe z dne 12. julija 2001 v zadevi Jippes (C-189/01, Recueil, str. I-5689, točka 129), Rodriguez Caballero (navedena v opombi 16, točka 32), z dne v zadevi Portugalska proti Svetu (C-149/96, Recueil, str. I-8395, točka 91), Francovich II (navedena v opombi 20, točka 23) in z dne v zadevi SMW Winzersekt (C-306/93, Recueil, str. I-5555, točka 30).

( 46 ) Sklepni predlogi, predstavljeni 3. februarja 2009 v zadevi Horvath, o kateri postopek še poteka (C-428/07, točke od 112 do 114).

( 47 ) Glej sodbe z dne 13. februarja 1969 v zadevi Walt Wilhelm (14/68, Recueil, str. 1, točka 13), z dne v zadevi Kenny (1/78, Recueil, str. 1489, točka 18), z dne v zadevi Bussone (31/78, Recueil, str. 2429, točka 38 in naslednje), z dne v zadevi Auer (136/78, Recueil, str. 437, točke od 23 do 26), z dne v združenih zadevah Van Dam en Zonen in drugi (od 185/78 do 204/78, Recueil, str. 2345, točka 10), z dne v zadevi Oebel (155/80, Recueil, str. 1993, točka 9), z dne v zadevi Smit (126/82, Recueil, str. 73, točka 27), z dne v združenih zadevah Wood in Cowie (C-251/90 in C-252/90, Recueil, str. I-2873, točka 19), z dne v združenih zadevah Keck in Mithouard (C-267/91 in C-268/91, Recueil, str. I-6097, točka 8), z dne v zadevi Schumacker (C-279/93, Recueil, str. I-225, točka 21) in z dne v zadevi Perfili (C-177/94, Recueil, str. I-161, točka 17).

( 48 ) Sodba Van Dam en Zonen in drugi (navedena v opombi 47, točka 10). Ta sodna praksa se je nadaljevala v sodbah Oebel (točka 9), Smit (točka 27), Wood in Cowie (točka 19) in Perfili (točka 17), ki so navedene v opombi 47.