ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Določitev dampinga“, je določal: „A. Normalna vrednost 1. Normalna vrednost običajno temelji na cenah, ki so jih neodvisne stranke plačale ali jih plačujejo v običajnem poteku trgovanja v državi izvoznici. […] 2. Prodaja podobnega izdelka, namenjenega domači potrošnji, se običajno uporablja za določanje normalne vrednosti, če obseg takšne prodaje predstavlja 5 % ali več obsega prodaje obravnavanega izdelka v Skupnosti. […] 3. Če ni, ali pa ni dovolj, prodaje podobnega izdelka v običajnem poteku trgovanja ali če zaradi posebne situacije na trgu taka prodaja ne dovoljuje ustrezne primerjave, se normalna vrednost podobnega izdelka izračuna na osnovi proizvodnih stroškov v državi porekla, h katerim se doda razumen znesek za prodajne, splošne in upravne stroške in za dobiček, ali pa na osnovi izvoznih cen pri običajnem poteku trgovanja v primerno tretjo državo, pod pogojem, da so te cene reprezentativne. Med drugim se lahko šteje, da v smislu prvega pododstavka obstajajo posebne tržne razmere za zadevni izdelek, kadar so cene umetno nizke, kadar obstajajo pomembni barter posli ali kadar obstajajo ne-trgovinski dogovori o oplemenitenju. 4. Prodaja podobnega izdelka na notranjem trgu države izvoznice ali izvozna prodaja v tretjo državo po cenah, ki so pod proizvodnimi stroški na enoto (stalnimi in spremenljivimi), h katerim se dodajo še zneski za prodajne, splošne in upravne stroške, se lahko obravnava, kot da ne nastopa v običajnem poteku trgovanja zaradi cene in jo je mogoče zanemariti pri določanju normalne vrednosti samo, če se ugotovi, da se taka prodaja izvaja znotraj daljšega časovnega obdobja v znatnih količinah in pri cenah, ki ne zagotavljajo kritja vseh stroškov v razumnem časovnem obdobju. […] 5. Stroški se običajno izračunavajo na osnovi evidenc, ki jih hrani stranka v preiskavi, pod pogojem, da so te evidence v skladu s splošno sprejetimi računovodskimi načeli v zadevni državi in da se dokaže, da te evidence razumno odražajo stroške, povezane s proizvodnjo in prodajo obravnavanega izdelka. Če stroški, povezani s proizvodnjo in prodajo izdelka, ki se preiskuje, niso ustrezno izraženi v evidencah zadevne stranke, jih je treba prilagoditi ali določiti na podlagi stroškov drugih proizvajalcev ali izvoznikov v isti državi, kadar pa takih informacij ni na voljo oziroma jih ni mogoče uporabiti, pa na kateri koli drugi razumni podlagi, vključno z informacijami iz drugih reprezentativnih trgov. Upoštevajo se predloženi dokazi o ustrezni razporeditvi stroškov, pod pogojem, da se pokaže, da so se take razporeditve uporabljale tradicionalno. Če ni na voljo primernejše metode, se da prednost razporeditvi stroškov na osnovi prihodka od prodaje. Če že ni upoštevano pri razporeditvi stroškov v okviru tega pododstavka, se stroški primerno prilagodijo za tiste neperiodične stroškovne postavke, ki koristijo bodoči in/ali sedanji proizvodnji. […]“
9

Conseil constitutionnel (ustavni svet, Francija) je z odločbami št. 2016-545 QPC z dne 24. junija 2016, št. 2016-546 QPC z dne 24. junija 2016, št. 2016-556 QPC z dne 22. julija 2016 in št. 2018-745 QPC z dne 23. novembra 2018 odločil, da je kumulacija kazenskih in davčnih sankcij v primeru prikrivanja zneskov, ki so predmet davka, in v primeru opustitve prijave, kot izhaja iz določb členov 1729 in 1741 CGI, skladna z načeloma nujnosti in sorazmernosti kaznivih dejanj in kazni. Conseil constitutionnel (ustavni svet) je v bistvu navedel, da določbe teh členov „skupaj omogočajo, da se zagotovita zaščita finančnih interesov države in davčna enakost s tem, da se sledi skupnim ciljem, ki so hkrati odvračilni in represivni“, da „[i]zterjava zahtevane javne dajatve in cilj boja proti davčnim utajam v primeru najhujših goljufij upravičujeta uporabo dopolnjujočih se postopkov“, ter da se „[p]oleg nadzorov, na koncu katerih davčni organ naloži denarne sankcije, lahko pod pogoji in v skladu s postopki, določenimi v zakonu, začne tudi kazenski pregon“.
3

V uvodnih izjavah 4, 6, 26 in 34 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno: „(4) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter zagotavljanje hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb, sprejetih v državi članici. […] (6) Zaradi doseganja cilja prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba zagotoviti in je primerno, da pravila, ki urejajo pristojnost ter priznanje in izvršitev sodnih odločb, ureja zavezujoč in neposredno uporabljiv pravni akt Unije. […] (26) Medsebojno zaupanje pri delovanju pravosodja v [Evropski uniji] upravičuje načelo, da bi bilo treba sodne odločbe, izdane v državi članici, priznati v vseh državah članicah, ne da bi bil zato potreben kakšen poseben postopek. Poleg tega namen skrajšanja trajanja čezmejnih pravd ter zmanjšanja njihovih stroškov upravičuje odpravo razglasitve izvršljivosti pred izvršitvijo sodne odločbe v zaprošeni državi članici. Posledično bi bilo treba sodbo sodišča posamezne države članice obravnavati, kot da je bila dana v zaprošeni državi članici. […] (34) Zagotoviti bi bilo treba kontinuiteto med [Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila dopolnjena s konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija iz leta 1968)], Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago Bruseljske konvencije iz leta 1968 in uredb, ki so jo nadomestile, s strani Sodišča Evropske unije.“
68

Iz členov 26 in 27 Zakonika o schengenskih mejah med drugim izhaja, da morata biti ponovna uvedba nadzora na notranjih mejah na podlagi člena 25 tega zakonika in vsako podaljšanje tega nadzora, prvič, nujna in sorazmerna glede na ugotovljeno grožnjo ter, drugič, spoštovati podrobna postopkovna merila in pravila postopka, ki so izrecno določena z navedenim zakonikom, kar kaže na to, da če bi zgolj ponovna ocena glede na ti merili nujnosti in sorazmernosti zadostovala za utemeljitev ponovne uvedbe nadzora na notranjih mejah v skladu s tem členom 25 po izteku šestmesečnega obdobja, bi to zakonodajalec Unije izrecno določil.
50

Člen 52(1), prvi stavek, Listine določa, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. V skladu z drugim stavkom navedenega odstavka so ob upoštevanju načela sorazmernosti omejitve navedenih pravic in svoboščin dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.
45

Kar na drugem mestu zadeva načelo učinkovitosti, je treba poudariti, da morajo države članice v vsakem primeru zagotoviti učinkovito varstvo pravic, ki jih zagotavlja pravo Unije, in zlasti zagotoviti spoštovanje, prvič, načela, v skladu s katerim mora biti naslovnikom odločb, ki občutno posegajo v njihove interese, omogočeno, da učinkovito izrazijo svoje stališče o elementih, s katerimi uprava namerava utemeljiti svojo odločitev, in drugič, pravice vsake osebe, da o njeni zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče, ki je določena v členu 47, drugi odstavek, Listine (glej v tem smislu sodbi z dne 14. septembra 2017, The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, točka 59 in navedena sodna praksa, in z dne 9. novembra 2017, Ispas, C‑298/16, EU:C:2017:843, točka 31).
Člen 1(1), četrti pododstavek, in (3) Direktive 92/13 določa:

„1. […]

Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z naročili s področja uporabe Direktive 2014/25/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju naročnikov, ki opravljajo dejavnosti v vodnem, energetskem in prometnem sektorju ter sektorju poštnih storitev ter o razveljavitvi Direktive 2004/17/ES (UL 2014, L 94, str. 243)] ali Direktive 2014/23/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o podeljevanju koncesijskih pogodb] zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, ker je bilo s takšnimi odločitvami kršeno pravo Unije na področju javnih naročil ali nacionalni predpisi o prenosu tega prava.

[…]

3. Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsem osebam, ki imajo ali so imeli interes za pridobitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.“
73

Dalje, kot je pojasnila nemška vlada v pisnem stališču in kar mora preveriti predložitveno sodišče, Zvezna republika Nemčija in Republika Avstrija nista sklenili dvostranske konvencije o obdavčenju dediščine. V teh okoliščinah se država članica, na ozemlju katere so nepremičnine, ki so predmet zapuščine, za utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala, ki izhaja iz njene ureditve, ne more sklicevati na možnost, neodvisno od njene volje, da dedič uveljavlja podoben odbitek, ki ga prizna druga država članica, ki bi lahko v celoti ali delno nadomestil škodo, ki jo je utrpel zadnjenavedeni, ker država članica, v kateri so navedene nepremičnine, pri izračunu davka na nepremičnine ne upošteva obveznosti v zvezi z nujnimi deleži (glej zlasti sodbe z dne 11. septembra 2008, Eckelkamp in drugi, C‑11/07, EU:C:2008:489, točki 67 in 68; z dne 11. septembra 2008, Arens-Sikken, C‑43/07, EU:C:2008:490, točki 64 in 65, in z dne 22. aprila 2010, Mattner, C‑510/08, EU:C:2010:216, točka 42).
42

Ob upoštevanju navedenega je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 132(1)(b) Direktive o DDV razlagati tako, da lahko za dejavnost priprave posamezne kartoteke, vključno z anamnezo, ki daje pravico do nakupa zdravstvene oskrbe, ki spada pod „klasično termalno zdravljenje“ v zdravilišču, velja oprostitev plačila DDV iz te določbe kot dejavnost, tesno povezano z zdravstveno oskrbo, če ta kartoteka in ta anamneza vsebujeta podatke o zdravstvenem stanju ter načrtovani in predpisani zdravstveni oskrbi ter o podrobnostih zagotavljanja te oskrbe, torej podatke, ki jih je nujno treba pregledati, da se zagotovi ta oskrba in dosežejo želeni terapevtski cilji. Navedeno zdravstveno oskrbo in dejavnosti, ki so z njo tesno povezane, mora poleg tega pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, zagotavljati center za zdravljenje in diagnostiko ali druga uradno priznana ustanova podobne vrste v smislu tega člena 132(1)(b).
12

Člen 24 Uredbe št. 726/2004, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 1235/2010 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 2010 (UL 2010, L 348, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 726/2004), določa: „1. [EMA] v sodelovanju z državami članicami in Komisijo ustanovi in vodi podatkovno bazo in omrežje za obdelavo podatkov (v nadaljnjem besedilu: podatkovna baza Eudravigilance), v katerih se zbirajo informacije o farmakovigilanci zdravil, odobrenih v Uniji, ter ki omogočajo pristojnim organom hkraten dostop do informacij in njihovo skupno uporabo. Podatkovna baza Eudravigilance vsebuje informacije o domnevnih resnih neželenih učinkih pri ljudeh zaradi uporabe zdravila v skladu s pogoji dovoljenja za promet in zaradi uporabe izven okvira pogojev dovoljenja za promet, ter o tistih, ki se pojavijo med študijami po pridobitvi dovoljenja za promet v zvezi z zdravilom ali zaradi poklicne izpostavljenosti. 2. [EMA] v sodelovanju z državami članicami in Komisijo pripravi funkcijske specifikacije za podatkovno bazo Eudravigilance in časovni rok za njihovo izvedbo. […] Podatkovna baza Eudravigilance je v celoti dostopna pristojnim organom držav članic, [EMA] in Komisiji. Imetnikom dovoljenj za promet je dostopna v ustreznem obsegu, da lahko izpolnijo svoje obveznosti v zvezi s farmakovigilanco. [EMA] zagotovi ustrezen dostop do podatkovne baze Eudravigilance tudi zdravstvenim delavcem in javnosti, ob zagotovitvi varstva osebnih podatkov. [EMA] sodeluje z vsemi interesnimi skupinami, vključno z raziskovalnimi ustanovami, zdravstvenimi delavci ter organizacijami bolnikov in potrošnikov, da se opredeli ‚ustrezna raven dostopa‘ do podatkovne baze Eudravigilance za zdravstvene delavce in javnost. Podatki, ki se hranijo v podatkovni bazi Eudravigilance, so javno dostopni v združeni obliki skupaj s pojasnilom o razlagi podatkov. 3. [EMA], v sodelovanju z imetnikom dovoljenja za promet ali državo članico, ki je bazi Eudravigilance posredovala poročilo o posameznem domnevnem neželenem učinku, je odgovorna za operativne postopke, ki zagotavljajo kakovost in celovitost informacij, zbranih v podatkovni bazi Eudravigilance. 4. Poročila o posameznem domnevnem resnem neželenem učinku in nadaljnja poročila, ki jih v podatkovno bazo Eudravigilance predložijo imetniki dovoljenja za promet, se po prejemu v elektronski obliki posredujejo pristojnemu nacionalnemu organu države članice, v kateri je do resnega neželenega učinka prišlo.“
39

Tako je iz točk od 34 do 38 te sodbe razvidno, da spoštovanje pravice do poštenega sojenja in pravice do obrambe organom držav članic, ki naložijo denarno kazen v smislu člena 1(a) Okvirnega sklepa 2005/214, nalaga, da zagotovijo, da je zadevna oseba ob vročitvi odločbe, ki vsebuje to kazen, v jeziku, ki ga razume, obveščena o elementih navedene odločbe, ki so bistveni za to, da lahko razume, kaj se ji očita, in da lahko v celoti izvršuje svojo pravico do obrambe ali o možnosti pridobitve prevoda teh elementov, če je podana potreba. Navedeni elementi zajemajo zlasti dejanja, na katerih temelji vročena odločba, ugotovljeno kršitev, naloženo sankcijo, pravna sredstva zoper to odločbo, v ta namen določen rok, in opredelitev organa, pri katerem je treba vložiti pravno sredstvo. Če zadevna oseba uveljavlja potrebo po prevodu, morajo pristojni organi države članice izdajateljice sprejeti vse potrebne ukrepe za to, da se zagotovi njegova čimprejšnja izdelava.
16

Prva zahteva za informacije je bila predložena pristojnim organom Republike Poljske, to je države članice, v kateri je družba ARGUS Plus to blago kupila, kar je povzročilo prekinitev davčnega nadzora v obdobju od 26. avgusta 2014 do 11. marca 2015, in davčna uprava je to prekinitev odpravila šele po prejemu odgovora, ki so ga poljski organi predložili po izteku trimesečnega roka iz člena 10 Uredbe št. 904/2010. Poleg tega se člena 11 in 12 te uredbe nista uporabila.
17

V teh okoliščinah je tribunal de première instance du Luxembourg (prvostopenjsko sodišče province Luksemburg) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali člen 45 PDEU nasprotuje zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki je ponovljena ali ne v konvenciji o izogibanju dvojnega obdavčevanja ter v skladu s katero davčni zavezanec pri izračunu svojega davka na dohodke v državi rezidentstva izgubi del deleža dohodka, ki je oproščen davka, in drugih osebnih davčnih ugodnosti (kot sta davčna olajšava za dolgoročno varčevanje, in sicer premije, plačane na podlagi individualne pogodbe o življenjskem zavarovanju, in davčna olajšava za stroške, namenjene zmanjšanju porabe energije), ker je v zadevnem letu tudi v drugi državi članici prejel osebne prejemke, ki so bili v obdavčeni tej državi? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali odgovor ostane pritrdilen, če davčni zavezanec v državi rezidentstva ne prejme – količinsko ali sorazmerno – visokih dohodkov, vendar mu ta država vseeno lahko odobri te davčne ugodnosti? 3. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali odgovor ostane pritrdilen, če je bil na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja med državo rezidentstva in drugo državo davčni zavezanec v tej drugi državi za dohodke, obdavčene v tej drugi državi, upravičen do osebnih davčnih ugodnosti, določenih v davčni zakonodaji te druge države, vendar te davčne ugodnosti ne vključujejo nekaterih davčnih ugodnosti, do katerih je davčni zavezanec načeloma upravičen v državi rezidentstva? 4. Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali odgovor ostane pritrdilen, če davčni zavezanec kljub zadnjenavedeni razliki v tej drugi državi pridobi znesek davčne olajšave, ki je najmanj enak olajšavi, ki jo je izgubil v državi rezidentstva? 5. Ali so odgovori na vprašanja enaki z vidika člen[a] 63(1) in [člena] 65(1)(a) [PDEU] glede na zakonodajo, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki je ponovljena ali ne v konvenciji o izogibanju dvojnega obdavčevanja ter v skladu s katero davčni zavezanec pri izračunu svojega davka na dohodke v državi rezidentstva izgubi del deleža dohodka, ki je oproščen davka, in drugih osebnih davčnih ugodnosti (kot sta davčna olajšava za dolgoročno varčevanje, in sicer premije, plačane na podlagi individualne pogodbe o življenjskem zavarovanju, in davčna olajšava za stroške, namenjene zmanjšanju porabe energije), ker je v zadevnem letu prejel tudi prihodke od oddajanja v najem nepremičnine, katere lastnik je v drugi državi članici, ki so bili obdavčeni v tej državi?“
5

V naslovu II te direktive, naslovljenem „Svoboda opravljanja storitev“, so vsebovani členi od 5 do 9. Člen 5, naslovljen „Načelo svobode opravljanja storitev“, določa: „1. Brez poseganja v posebne določbe zakonodaje [Unije] in v člena 6 in 7 te direktive, države članice ne smejo iz kakršnega koli razloga, povezanega s poklicnimi kvalifikacijami, omejevati svobode opravljanja storitev v drugi državi članici: (a) če je ponudnik storitev zakonito ustanovljen v državi članici za namene opravljanja istega poklica v tej državi članici (v nadaljnjem besedilu: ,država članica sedeža‘), in (b) kadar ponudnik storitev opravlja storitev drugje [v primeru premika ponudnika storitev], če je ta poklic opravljal v eni ali več državah članicah vsaj eno leto v obdobju zadnjih desetih let pred opravljanjem storitev, če poklic v državi članici sedeža ni reguliran. Pogoj enoletnega opravljanja poklica se ne uporablja, če sta poklic ali izobraževanje in usposabljanje za ta poklic regulirana. 2. Določbe tega naslova se uporabljajo le, kadar ponudnik storitev opravlja storitve na ozemlju [v primeru premika ponudnika storitev na ozemlje] države članice gostiteljice, da bi občasno in priložnostno opravljal poklic iz odstavka 1. Občasna in priložnostna narava opravljanja storitev se oceni za vsak primer posebej, predvsem glede na trajanje, pogostnost, rednost in stalnost. 3. Kadar ponudnik storitev opravlja storitve drugje, [V primeru premika ponudnika storitev] zanj veljajo poklicna pravila poklicne, zakonske ali upravne narave, neposredno povezana s poklicnimi kvalifikacijami, kot je opredelitev poklica, uporaba nazivov in huda malomarnost pri opravljanju poklica, ki je neposredno in izrecno povezana z zaščito potrošnikov in varnostjo, kot tudi disciplinske določbe, ki se uporabljajo v državi članici gostiteljici za strokovnjake, ki opravljajo isti poklic v tej državi članici.“
29

Dodati je treba, da se novo pravno pravilo uporablja od uveljavitve akta, v katerem je vsebovano, vendar se ne uporablja za pravne položaje, ki so nastali in so v celoti prenehali pred to uveljavitvijo, uporablja pa se neposredno za prihodnje učinke položaja, ki je nastal v času veljave prejšnjega zakona, in za nove pravne položaje. Drugače – in ob upoštevanju načela prepovedi retroaktivnosti pravnih aktov – je le, če so novemu pravilu dodane posebne določbe, ki izrecno določajo njegovo časovno uporabo (sodba z dne 7. novembra 2018, O’Brien, C‑432/17, EU:C:2018:879, točka 27 in navedena sodna praksa).
97

V zvezi s tem je treba opozoriti, da si mora Komisija, kot je razvidno iz člena 67(3) PDEU, zaradi svojega cilja vzpostavitve območja svobode, varnosti in pravice prizadevati zagotoviti visoko raven varnosti z ukrepi za preprečevanje kriminala in za boj proti njemu ter z ukrepi za uskladitev in sodelovanje med policijskimi in pravosodnimi ter drugimi pristojnimi organi, kakor tudi z vzajemnim priznavanjem sodnih odločb v kazenskih zadevah in po potrebi približevanjem kazenskih zakonodaj (sodba z dne 27. maja 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, točka 62).
3

V uvodnih izjavah 1, od 5 do 7, 10 in 12 Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 34, in popravek v UL 2018, L 25, str. 88), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 (UL 2009, L 81, str. 24) (v nadaljevanju: Okvirni sklep 2002/584), je navedeno: „(1) Po zaključkih Evropskega sveta iz Tampereja 15. in 16. oktobra 1999 in zlasti točke 35 teh zaključkov je treba med državami članicami odpraviti uradni postopek izročitve oseb, ki so po izrečeni končni sodbi na begu pred zakonom, in skrajšati postopek izročitve oseb, ki so osumljene kaznivega dejanja. […] (5) Zastavljeni cilj [Evropske] [u]nije, da postane območje svobode, varnosti in pravice, prinaša odpravo postopka izročitve med državami članicami in njegovo nadomestitev s sistemom predaje oseb med pravosodnimi organi. Nadalje uvedba novega poenostavljenega sistema predaje osumljenih ali obsojenih oseb zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni omogoča, da se odpravijo sedaj zapleteni in zamudni postopki izročitve. Tradicionalno sodelovanje, ki je doslej vladalo med državami članicami, bi moralo, v območju svobode, varnosti in pravice, v kazenskopravnih zadevah [biti nadomeščeno s sistemom] prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki obsegajo odločitve pred izrekom kazni in pravnomočne odločbe. (6) Evropski nalog za prijetje, kot ga predvideva ta okvirni sklep, je na področju kazenskega prava prvi konkretni ukrep izvajanja načela medsebojnega priznavanja, o katerem je Evropski svet navedel, da je ‚temeljni kamen‘ pravosodnega sodelovanja. (7) Ker cilja o nadomestitvi sistema večstranske izročitve oseb, ki se je oblikoval na podlagi Evropske konvencije o izročitvi z 13. decembra 1957, ni mogoče zadostno uresničiti z enostranskim delovanjem držav članic in ga je torej, zaradi njegovega obsega in učinkov, laže uresničiti na ravni Unije, lahko Svet sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 2 Pogodbe o Evropski uniji in člena 5 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti. V skladu z načelom proporcialnosti, kakor je predstavljeno v slednjem členu, ta okvirni sklep ne presega okvirov tega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja. […] (10) Mehanizem evropskega naloga za prijetje temelji na visoki stopnji zaupanja med državami članicami. Njegovo izvajanje se lahko zaustavi samo v primeru resnih in nenehnih kršitev načel iz člena 6(1) Pogodbe o Evropski uniji ene od držav članic, ki jih ugotovi Svet na podlagi člena 7(1) omenjene pogodbe s posledicami, navedenimi v členu 7(2) te pogodbe. […] (12) Ta okvirni sklep spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava člen 6 [EU] in jih izraža Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, zlasti Poglavje VI Listine. […]“