SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 10. julija 20071( )

Združeni zadevi C‑260/06 in C‑261/06

Ministère public

proti

Danielu Escalierju in Jeanu Bonnarelu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d’appel de Montpellier (Francija))

„Direktiva 91/414 – Področje uporabe – Člen 28 ES – Registracija za dajanje v promet – Fitofarmacevtsko sredstvo, uvoženo iz države članice EGP ali iz tretje države – Fitofarmacevtsko sredstvo, ki je enako fitofarmacevtskemu sredstvu, ki je že registrirano v državi članici uvoza – Pogoji za uvozno dovoljenje – Spoštovanje načela sorazmernosti“

I – Uvod

1. Obravnavani postopek za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na dve vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Cour d’appel de Montpellier (Francija). Nacionalno sodišče v bistvu Sodišče sprašuje, ali sme država članica od vinogradnika zahtevati, da pridobi dovoljenje za dajanje v promet (v nadaljevanju: DDP), da bi uvozil fitofarmacevtsko sredstvo, registrirano v državi članici porekla, pri čemer je to sredstvo podobno referenčnemu, ki je že registrirano v namembnem ozemlju.

2. Ti vprašanji se zastavljata v okviru postopka, ki poteka pred Cour d’appel de Montpellier, in sicer med Direction Régionale de l’Agriculture et de la Forêt (v nadaljevanju: DRAF) ter D. Escalierjem in J. Bonnarelom, vinogradnikoma, ki svojo dejavnost opravljata v Franciji v obmejni regiji s Španijo, glede pogojne obsodbe na plačilo denarne kazni zaradi posedovanja in uporabe protiparazitnih pripravkov za kmetijsko uporabo, za katere v Franciji DDP ni bilo izdano. Ti pripravki, ki so bili kupljeni v Španiji, ker so tam precej cenejši, so bili namenjeni izključno njunim vinogradom. Sicer pa naj bi v Franciji takrat že obstajali podobni pripravki.

II – Pravni okvir

A- Pravo Skupnosti

1. Pogodba ES

3. Besedilo člena 28 ES določa: ,,Med državami članicami so prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom“.

4. Besedilo člena 30 ES določa: ,,Določbe [člena 28] ne izključujejo prepovedi ali omejitev pri uvozu, izvozu ali blagu v tranzitu, če so utemeljene z javno moralo, javnim redom ali javno varnostjo, varovanjem zdravja in življenja ljudi, živali ali rastlin, varstvom naravnih bogastev z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo ali z varstvom industrijske in poslovne lastnine. Vendar te prepovedi ali omejitve ne smejo biti sredstvo za samovoljno diskriminacijo ali prikrito omejevanje trgovine med državami članicami“.

2. Direktiva 91/414/ES

5. Z Direktivo Sveta z dne 15. julija 1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet (v nadaljevanju: Direktiva 91/414)( ) se usklajuje zakonodaja držav članic, ki se nanaša na registracijo, dajanje v promet, uporabo in nadzor fitofarmacevtskih sredstev.

6. V členu 3(1) Direktive 91/414 je določeno, da ,,[d]ržave članice predpišejo, da se fitofarmacevtskih sredstev ne sme dati v promet in jih uporabljati na njihovem ozemlju, če sredstvo ni bilo registrirano […]“.

7. V členu 9(1), prvi pododstavek, Direktive 91/414 je med drugim predvideno: ,,Zahtevek za registracijo fitofarmacevtskega sredstva predloži pristojnemu organu vsake države članice, kjer se namerava fitofarmacevtsko sredstvo dati v promet, odgovorna oseba za prvo dajanje v promet v državi članici ali pa se predloži v imenu te odgovorne osebe“. Za prvo registracijo je potrebna celostna presoja lastnosti sredstva.

8. Vendar pa v Direktivi 91/414 ni nobene določbe o pogojih za izdajo DDP v primerih vzporednega uvoza, torej ko gospodarski subjekt sredstvo, ki je registrirano v državi članici, skuša uvoziti v drugo državo, v kateri je bilo podobno sredstvo že registrirano.

3. B- Nacionalno pravo

9. Na podlagi člena L-253-1 code rural (zakonik o kmetijstvu) ,,končni uporabnik ne sme uporabljati, dajati v promet in posedovati fitofarmacevtskih sredstev, če zanje ni bilo izdano dovoljenje za dajanje v promet […]“.

10. Pogoji za izdajo dovoljenja za dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet v Franciji so določeni v dekretu št. 94-359 z dne 5. maja 1994( ), ki je bil sprejet za prenos Direktive 91/414.

11. V dekretu št. 2001-317 z dne 4. aprila 2001 je določen poenostavljen postopek za izdajo DDP za fitofarmacevtska sredstva s poreklom iz Evropskega gospodarskega prostora( ). Na podlagi njegovega člena 4 ,,se dovoljenje za dajanje v promet za sredstvo, prinešeno na francosko ozemlje, lahko zavrne ali odvzame […] iz razlogov varovanja zdravja ljudi in živali ter varstva okolja; […] ker sredstvo ni enako referenčnemu sredstvu v smislu člena 1 […]“.

12. V prilogi k odloku z dne 17. julija 2001 o uporabi dekreta št. 2001-317 o poenostavljenem postopku za izdajo DDP v okviru vzporednega uvoza fitofarmacevtskih sredstev( ) je navedeno, da mora vsak vlagatelj zahtevka za DDP med drugim predložiti ta podatek – ,,v Franciji predlagano trgovsko ime za sredstvo, za katero je vložen zahtevek“.

III – Spor o glavni stvari in predlog za sprejetje predhodne odločbe

13. Spora o glavni stvari potekata med vinogradnikoma, ki svojo dejavnost opravljata v regiji Languedoc-Roussillon, obmejni regiji s Španijo, in DRAF.

A – Primer D. Escalierja (zadeva C-260/01)

14. Uslužbenci DRAF so 6. maja 2003 pregledali prostore za skladiščenje protiparazitnih pripravkov za kmetijsko uporabo s poreklom iz Španije na gospodarstvu D. Escalierja in sestavili zapisnik o sumu storitve kaznivih dejanj uporabe in posedovanja z namenom uporabe teh pripravkov, za katere DDP ni bilo izdano. DRAF je 7. januarja 2004 zoper D. Escalierja začel kazenski postopek. Tribunal de grande instance de Carcassonne je D. Escalierja 15. junija 2005 spoznalo za krivega storitve zgoraj navedenega kaznivega dejanja in ga pogojno obsodilo na plačilo denarne kazni v višini 1500 eurov. To sodišče je prav tako odredilo objavo izvlečkov sodbe v regionalnem časopisju na stroške obsojenega. D. Escalier se je zato zoper to sodbo pritožil pri Cour d’appel de Montpellier.

B – Primer J. Bonnarela (zadeva C-261/01)

15. Uslužbenci DRAF so 17. aprila 2003 pregledali prostore za skladiščenje protiparazitnih pripravkov za kmetijsko uporabo s poreklom iz Španije na gospodarstvu J. Bonnarela in sestavili zapisnik o zasegu teh pripravkov, za katere ni bilo izdano DDP. Zapisnik o sumu storitve kaznivega dejanja posedovanja z namenom uporabe teh sredstev je bil sestavljen 2. julija istega leta. DRAF se je tako odločil, da začne kazenski postopek proti J. Bonnarelu. Tribunal de grande instance de Carcassonne je J. Bonnarela 15. junija 2005 spoznalo za krivega storitve zgoraj navedenega kaznivega dejanja in ga pogojno obsodilo na plačilo denarne kazni v višini 1500 eurov. To sodišče je prav tako odredilo objavo izvlečkov sodbe v regionalnem časopisju na stroške obsojenega. J. Bonnarel se je zato zoper to sodbo pritožil pri Cour d’appel de Montpellier.

C – Vprašanji za predhodno odločanje

16. Cour d’appel de Montpellier je ugotovilo: namen postopka za izdajo DDP, ki ga je določil francoski zakonodajalec, naj bi bil zagotoviti, da se v promet ne dajo sredstva, ki pomenijo tveganje in nevarnost za ljudi, živali in okolje; namen poenostavljenega postopka registracije naj bi bil uskladiti načelo prostega pretoka blaga v Skupnosti s potrebo po tem, da se vsaki državi članici omogoči, da zagotovi varovanje javnega zdravja in varstvo okolja, zlasti na določenih področjih; Direktiva 91/414 naj ne bi razlikovala med vzporednim uvozom za komercialni namen in posebnim vzporednim uvozom za zasebni namen za strogo osebno uporabo; Sodišče naj bi v sodbi z dne 26. maja 2005 v zadevi Komisija proti Franciji (C-212/03( )) razsodilo, da morajo francoski organi glede osebnega uvoza zdravil, ki naj bi se razlikoval od komercialnega uvoza, sprejeti postopek za registracijo, ki bo prilagojen posebnostim tega uvoza; Sodišče naj bi v sodbi v zadevi British Agrochemicals Association (C‑100/96) z dne 11. marca 1999( ) v točki 31 navedlo, da ,,kadar uvoz fitofarmacevtskega sredstva v državo članico, za katero je bilo DDP v drugi državi članici izdano v skladu z določbami Direktive 91/414, pomeni vzporedni uvoz glede na fitofarmacevtsko sredstvo, za katero je bilo DDP izdano v državi članici uvoza, se določbe direktive o postopku izdaje DDP ne uporabijo. Cour d’appel de Montpellier je menilo, da je potreben odgovor Sodišča na ti vprašanji:

,,1. Ali država članica – kadar za uvoz fitofarmacevtskega sredstva s poreklom iz druge države članice, v kateri je bilo dovoljenje za dajanje v promet za sredstvo že izdano v skladu z Direktivo 91/414, določi, da se zanj uporabljajo določbe poenostavljenega postopka za izdajo dovoljenja za dajanje v promet, da bi preverila, ali uvoženo sredstvo izpolnjuje pogoje enakosti, določene s sodbo C-100/96 z dne 11. marca 1999 – lahko upravičeno zahteva, naj gospodarski subjekt za dovoljenje zaprosi po navedenem poenostavljenem postopku, če:

– je uvoznik kmet, ki sredstvo uvaža zgolj za številne, vendar količinsko omejene potrebe svojega kmetijskega gospodarstva in ga ne daje v promet v smislu trgovine, ki ga zajema pojem dajanja v promet;

– je poenostavljeni postopek dovoljenja za dajanje v promet, ki velja kot dovoljenje za uvoz, za vsak gospodarski subjekt/distributerja, ki mora uvoženo sredstvo označiti z lastno znamko, oseben in je treba zanj plačati takso 800 eurov.

2. Ali je ob negativnem odgovoru na prvo vprašanje sodbo z dne 26. maja 2005 v zadevi C-212/03 o osebnem uvažanju zdravil s strani posameznikov mogoče prenesti na primer fitofarmacevtskih sredstev, ki jih kmetje uvažajo zgolj za potrebe svojih kmetijskih gospodarstev?“

IV – Stališča, predložena Sodišču

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

17. D. Escalier in J. Bonnarel menita, da naj bi francoska ureditev nasprotovala sodni praksi Sodišča iz zadeve Kohlpharma( ), ker zahteva, da gre pri družbi, ki proizvaja uvožena fitofarmacevtska sredstva, in družbi, ki proizvaja v Franciji referenčna sredstva, za isto družbo.

18. Okoliščina, da se zahteva individualno DDP za osebni uvoz, ki ga opravijo kmetje zgolj za potrebe svoje pridelave rastlin, naj bi bila nesorazmerna glede na pogoje, ki se zahtevajo za pridobitev tega dovoljenja, zlasti zato ker se ne razlikuje med vzporednim uvozom za komercialni namen in osebnim uvozom in zato ker naj bi kmete glede takse 800 eurov in registracije novega trgovskega imena obvezovala enako kot distributerje.

19. Metode, s katerimi francoski organi ugotavljajo enakost, naj bi bile toliko bolj nesorazmerne, ker naj ne bi bilo nobenega fitofarmacevtskega sredstva, registriranega v drugi državi članici, zlasti v Španiji, ki se ga v Franciji ne bi smelo uporabljati zaradi posebnih pogojev kmetijstva, varstva rastlin in okolja (vključno s podnebnimi razmerami) ali zaradi razlogov varovanja zdravja ljudi in živali ter varstva okolja. Evropska komisija naj bi tako 12. julija 2006 predložila predlog uredbe( ), ki naj bi odpravila pojem nacionalno DDP in ga nadomestila s pojmom področne DDP, države članice, ki spadajo v isto področje, pa bi morale obvezno uporabiti načela vzajemnega priznavanja.

20. Po mnenju francoske vlade je treba člena 28 ES in 30 ES razlagati tako, da državi članici, ki za uvoz fitofarmacevtskega sredstva določi uporabo poenostavljenega postopka DDP, ne nasprotujeta, da za kmeta, ki to sredstvo uvaža zgolj za potrebe svojega gospodarstva in v omejenih količinah, veljajo določbe tega postopka.

21. Francoska vlada kot tudi finska vlada, navajata, da je okoliščina, da se za kmete, ki uvažajo fitofarmacevtska sredstva za uporabo na svojih gospodarstvih, uporabijo določbe poenostavljenega postopka DDP, kot je v Franciji določen z dekretom z dne 4. aprila 2001, upravičena glede na cilje varovanja zdravja ljudi in živali ter varstva rastlinstva in okolja. Kmetje, ki uvažajo fitofarmacevtska sredstva za uporabo na svojih gospodarstvih, naj se namreč ne bi v ničemer razlikovali od trgovskih podjetij, ki se ukvarjajo z uvozom. Preverjanje, ki ga je treba opraviti glede uvoženega sredstva, da bi se prepričali o tem, da je enako referenčnemu, naj bi bilo v vsakem primeru enako. Ta potencialno nevarna sredstva se ne bi smela uporabljati brez preverjanja njihove neškodljivosti, načinov uporabe, pogojev za njihovo uporabo in etiketiranja, ki bi moralo biti v francoščini, kar je dopuščeno s členom 16(5) Direktive 91/414. Učinki teh sredstev naj ne bi bili omejeni zgolj na površino posameznega kmetijskega gospodarstva, temveč naj bi se raztezali preko njegovih meja in bi se lahko razširili na celotno sosesko. Še več, ta sredstva naj bi se uporabljala na rastlinskih pridelkih zunaj kmetijskega gospodarstva, kadar se dobavijo za potrošnjo ljudi ali živali. Poleg tega naj sredstva, registriranega v državi članici, ne bi bilo nujno mogoče registrirati pod enakimi pogoji v Franciji, ker vsako sredstvo pomeni različno nevarnost glede na biotop, v katerem se uporabi.

22. Brez poenostavljenega postopka DDP naj ne bi bilo mogoče zagotoviti, da sredstva, ki jih uvaža kmet zgolj za potrebe svojega gospodarstva, ne bi škodovala javnemu zdravju in okolju. Poleg tega naj zahteve zadevnega poenostavljenega postopka ne bi bile prestroge. Plačilo takse v višini 800 eurov naj bi upravičevalo dejstvo, da pristojna uprava sistematično obravnava vsako zadevo in preveri dokumentacijo pri tujih organih, ki so pristojni za isto področje.

23. Po mnenju francoske in nizozemske vlade naj bi se predložitveno sodišče v prvem vprašanju zmotno sklicevalo na obveznost uvoznika, da mora označiti to sredstvo s svojo znamko. Priloga k odloku z dne 17. julija 2001 naj bi bila v rubriki ,,francoska uvozna označba“ omejena na zahtevo, da se zagotovi ,,trgovsko ime, ki je v Franciji predlagano za sredstvo, na katero se nanaša zahtevek“.

24. Finska, grška in nizozemska vlada, ki se sklicujejo na odstavek 1 oziroma odstavek 4 člena 3 Direktive 91/414, menijo, da ima država članica pravico zahtevati, naj se ob vzporednem uvozu fitofarmacevtskih sredstev za potrebe kmetijskega gospodarstva opravi poenostavljeni postopek DDP.

25. Finska in nizozemska vlada napotujeta na zgoraj navedeno sodbo British Agrochemicals Association (točke od 26 do 31), v kateri naj bi bilo navedeno, da cilji varovanja zdravja ljudi in živali ter varstva okolja, ki so bili povod za sprejetje te direktive, veljajo tudi za vzporeden uvoz, čeprav Direktiva 91/414 zanj ne velja.

26. Po mnenju grške vlade je ob upoštevanju člena 9(1), prvi pododstavek, Direktive 91/414 ter sodne prakse Sodišča mogoče šteti, da nacionalna določba, ki kmetu sistematično nalaga, naj glede fitofarmacevtskega sredstva, v zvezi s katerim je bil tak postopek že uspešno opravljen, začne postopek za pridobitev DDP, in mu nalaga visoke stroške za tak postopek, krši načelo sorazmernosti.

27. Po mnenju nizozemske vlade naj pripomba predložitvenega sodišča, da kmet sredstva ne daje v promet v smislu trgovine, ki ga zajema pojem dajanje v promet, ne bi bila upoštevna. Kot ,,dajanje v promet“ bi bilo treba šteti ,,[vsako] razpolaganje, odplačno ali neodplačno“ (člen 2, točka 10, Direktive 91/414), ker bi bilo mogoče del sredstva prodati naprej. V nasprotju z zdravili, ki se izdajo na recept, naj bi bilo količino fitofarmacevtskih sredstev, ki jih kmet dejansko uporabi za lastne potrebe, težko nadzorovati.

28. Nizozemska vlada glede morebitne kršitve načela sorazmernosti navaja, da naj bi bila presoja, ki jo opravi država članica uvoza na eni strani, nujna, da bi sistem dovoljenj, ki je vzpostavljen z Direktivo 91/414, lahko deloval in da bi bila obveznost nadzora, ki zavezuje države članice in je določena v njenem členu 17, učinkovita, in ki jo na drugi strani potrjuje sodna praksa Sodišča v zadevi British Agrochemicals Association. Predložitveno sodišče bi moralo presoditi, ali znesek resničnih stroškov ni pretiran in ali obstaja razumno razmerje med takso in opravljeno storitvijo. V obravnavanem primeru naj ne bi bilo gotovo, da znesek 800 eurov pomeni znatno obremenitev glede na prednosti vzporednega uvoza, in sicer prihranek od 30 % do 40 %, torej 30.000 oziroma 12.000 eurov letno, saj je dovoljenje veljavno več let.

29. Komisija Sodišču predlaga, naj odgovori, da člen 28 ES nasprotuje temu, da bi se za vzporedni uvoz fitofarmacevtskega sredstva uporabljale določbe o predhodnem postopku registracije, če je za to fitofarmacevtsko sredstvo že bilo izdano dovoljenje za vzporedni uvoz drugemu gospodarskemu subjektu. Glede sredstev, za katere je bilo DDP izdano drugemu imetniku, naj bi bilo že ugotovljeno, da so varni, učinkoviti in kakovostni. Predhodnega postopka registracije naj ne bi bilo treba izpeljati za vsako pošiljko vzporedno uvoženih fitosanitarnih sredstev, temveč naj bi pokrival vse dejanske operacije uvoza. Nadzor, ki se izvaja nad vsako dejansko operacijo uvoza, bi bil lahko le omejen.

30. Komisija priznava, da uporaba fitofarmacevtskega sredstva lahko škodi ne le njegovemu uporabniku – tako kot lahko škodi zdravilo – temveč tudi drugim osebam, živalim in okolju. Ta ugotovitev bi v določenih primerih morebiti lahko upravičila okoliščino, da za osebni uvoz in torej za uporabo fitofarmacevtskih sredstev velja strožja ureditev predhodne registracije kot ureditev, ki se morebiti uporablja za osebni uvoz zdravil za humano uporabo, kadar fitofarmacevtsko sredstvo nima dovoljenja za dajanje v promet v državi članici uvoza. Kljub temu naj v obravnavani zadevi ne bi šlo za tak primer. Pri fitofarmacevtskih sredstvih – kot pri zdravilih za humano uporabo – naj bi bil osebni uvoz v omejeni količini manj škodljiv kot komercialni uvoz. Zato naj bi bilo povsem logično, da se za osebni uvoz fitofarmacevtskih sredstev, tako kot za osebni uvoz zdravil za humano uporabo, izpelje, kadar je to upravičeno, postopek predhodne registracije, ki je bistveno manj strog od postopka, ki ureja komercialni uvoz.

31. Zahteva po predhodni registraciji za osebni vzporedni uvoz fitofarmacevtskih sredstev naj bi bila ukrep z enakim učinkom v smislu člena 28 Pogodbe ES, ker naj bi preprečevala predviden uvoz, dokler sredstvo ni predhodno registrirano, in naj bi povzročala upravne stroške, ki bi potencialnega uvoznika lahko odvrnili od uvoza. To velja še toliko bolj, kadar naj bi bil – kot v obravnavanem primeru – postopek drag za osebo, ki ga začne, in tako slednja ne bi imela ekonomskega interesa za uvoz.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

32. Francoska vlada predlaga, naj se na drugo vprašanje predložitvenega sodišča odgovori nikalno zaradi posebnosti fitofarmacevtskih sredstev in zato, ker uvoza, ki ga opravi kmet zgolj za potrebe svojega gospodarstva, ni mogoče obravnavati kot uvoza za osebne namene, temveč kot uvoz za komercialne namene. Francoska vlada poudarja, da zgoraj navedena sodba Komisija proti Franciji, na katero se nanaša vprašanje, zadeva uvoz zdravil za humano uporabo, ki jih predpiše zdravnik in katerih uporaba je torej strogo osebna. Učinki teh sredstev naj bi bili torej omejeni na osebo, ki jih uporablja. Nasprotno naj se fitofarmacevtska sredstva ne bi uporabljala pod nadzorom zdravnika ali farmacevta, ki jih predpiše, in bi lahko pomenila tveganja ne le za zadevne kmete, temveč tudi za druge osebe, živali, rastline in okolje. Poleg tega naj bi ta sodba razlikovala med uvozom zdravil za komercialne namene in uvozom za osebne potrebe. Vendar naj bi v nasprotju s posameznikom, ki zdravila uvozi za osebne potrebe, kmet, ki uvozi fitofarmacevtska sredstva zgolj za potrebe svojega gospodarstva, to storil za komercialne namene. Še več, če bi bilo treba sredstvo umakniti iz prodaje ali ga vrniti, bi ga bilo zlasti težavno izslediti, če bi Sodišče uporabo te sodne prakse razširilo na fitofarmacevtska sredstva.

33. Grška in nizozemska vlada menita, da na drugo vprašanje ni treba odgovoriti. V vsakem primeru pa se tako kot finska vlada strinjata s francosko vlado glede razlik med zdravili, ki jih predpiše zdravnik in katerih uporaba je strogo osebna, ter fitofarmacevtskimi sredstvi, ki so nevarna tako za okolje kot za uporabnika teh sredstev.

34. Komisija meni, da se drugo vprašanje za predhodno odločanje ne razlikuje od prvega.

V – Uvodne ugotovitve

35. Na podlagi člena 28 ES so med državami članicami prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom. Ukrep z enakim učinkom pomeni vsak ukrep, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno oviral trgovino v Skupnosti( ). Vendar je v členu 30 ES dopuščena možnost prepovedi ali omejitev, ki jih utemeljujejo razlogi ,,varovanja zdravja in življenja ljudi, živali ali rastlin“. Sodišče je tako navedlo, da varstvo okolja pomeni nujno zahtevo, ki lahko omeji uporabo člena 28 ES( ). Vendar načelo sorazmernosti, ki je temelj zadnjega stavka člena 30 ES, zahteva, da se možnost držav članic, da prepovejo uvoz sredstev iz drugih držav članic, omeji na tisto, kar je nujno za dosego legitimno zasledovanih ciljev varovanja zdravja( ).

36. Kot je navedeno zgoraj (točka 8), Direktiva 91/414 ne vsebuje nobene določbe, ki bi posebej urejala pogoje pridobitve DDP za fitofarmacevtska sredstva( ) ob vzporednem uvozu. Da ta direktiva ne velja za vzporedni uvoz, je Sodišče jasno navedlo v sodbi z dne 17. septembra 1998( ) in nato potrdilo – kot je to navedlo predložitveno sodišče (glej točko 16 zgoraj) – v sodbi British Agrochemicals( ).

37. Glede na zadnjo sodbo, če namreč obstajata dve DDP, izdani v skladu z Direktivo 91/414, ciljev varovanja zdravja ljudi in živali ter varstva okolja, ki ju zasleduje direktiva, ni treba upoštevati enako. V taki okoliščini naj bi uporaba določb te direktive o postopku izdaje DDP presegala tisto, kar je potrebno za dosego njenih ciljev, in bi lahko kršila načelo prostega pretoka blaga, navedenega v členu 28 ES( ).

38. Sodišče je nato v tej sodbi natančno opredelilo pogoje za dopustnost takega poenostavljenega postopka za pridobitev dovoljenja za dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet. Poleg tega, da morata imeti zadevni fitofarmacevtski sredstvi skupni izvor v smislu, da ju je proizvedla ista družba ali povezano podjetje ali podjetje, ki posluje na podlagi licence po isti formuli, morata biti vsaj proizvedeni – pri čemer ni potrebno, da bi bili povsem enaki – po isti formuli z uporabo iste aktivne snovi in morata imeti iste učinke ob upoštevanju razlik, ki lahko obstajajo glede pogojev kmetijstva, varstva rastlin in okolja (vključno s podnebnimi razmerami), ki so pomembni za uporabo sredstva( ).

39. Zaradi te sodbe je francoska vlada uvedla poenostavljeni postopek z dekretom 2001-317, v katerem so povzeti pogoji za njegovo dopustnost, in z odlokom z dne 17. julija 2001.

VI – Presoja

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

1. Prvi del prvega vprašanja za predhodno odločanje

40. Prvi del prvega vprašanja za predhodno odločanje se nanaša na vprašanje, ali država članica za kmeta, ki uvozi fitofarmacevtsko sredstvo, lahko določi poenostavljen postopek DDP, čeprav je to sredstvo uvozil izključno za potrebe svojega gospodarstva.

41. Po mnenju Komisije naj bi ta zahteva pomenila ukrep z enakim učinkom v smislu člena 28 ES, s tem da nalaga upravne stroške, ki bi uvoznika lahko odvrnila od uvoza.

42. Vendar, kot je bilo pravkar navedeno, francosko pravo, s tem da zahteva izvedbo poenostavljenega postopka DDP, uvaja zgolj preverjanje – ki naj bi bilo glede na sodbo British Agrochemicals nujno – skupnega izvora sredstva, za katerega se zahteva uvoz, in sredstva, za katerega je v državi uvoza DDP že bilo izdano.

43. D. Escalier in J. Bonnarel med drugim navajata, da naj bi bila francoska ureditev v nasprotju s sodno prakso Sodišča v zadevi Kohlpharma, ker naj bi zahtevala, da je družba, ki proizvaja uvožena fitofarmacevtska sredstva, in družba, ki proizvaja v Franciji referenčna sredstva, ista.

44. Čeprav predložitveno sodišče Sodišča ne sprašuje o merilih enakosti med sredstvom, za katerega se zahteva uvoz, in referenčnim sredstvom( ), je treba navesti, da ugotovitev iz te zadeve, glede na katero neobstoj skupnega izvora že registriranega zdravila in zdravila, za katerega se zahteva DDP, sam po sebi ne more biti razlog za zavrnitev dovoljenja za dajanje v promet za drugo zdravilo( ), ni mogoče razširiti na fitofarmacevtska sredstva. Medtem ko zdravilo predpiše zdravnik oziroma ga vsaj proda farmacevt in ga uporablja en sam pacient, se fitofarmacevtsko sredstvo, kot je tu obravnavano, torej pesticid, lahko razširja v naravi po zraku in pod zemljo. Poleg tega so ti pesticidi namenjeni uporabi na rastlinskih pridelkih, ti pa so namenjeni za prodajo in prehrano ljudi ali živali.

45. Fitofarmacevtska sredstva so zagotovo nevarna( ). Da bi se o tem prepričali, je na primer dovolj, da posežemo po šestem okoljskem akcijskem programu, katerega namen je zlasti zmanjšati tveganja, ki so povezana z uporabo pesticidov, okrepiti nadzor nad njihovo uporabo in distribucijo ter spodbujati zamenjavo najnevarnejših aktivnih snovi z varnejšimi, kot so snovi, ki niso kemične( ), ali da posežemo po literaturi s to vsebino( ).

46. Zato država članica od uvoznika upravičeno zahteva, naj vloži zahtevek za poenostavljeno DDP, čeprav gre za vinogradnika, ki bo to sredstvo uporabljal zgolj za razpršitev po svojih poljih. Res je, da se sredstvo ne komercializira neposredno, ker se ne prodaja, vendar pa je udeleženo v postopku komercializacije, saj se bodo rastlinski pridelki, na katere je bil razpršen pesticid, nato komercializirali. Poleg tega Sodišče v zadevi British Agrochemicals Association v ničemer ni razlikovalo uvoza glede na njegov cilj ali glede na to, kdo ga zahteva, saj so tveganja, ki izhajajo iz uporabe fitofarmacevtskih sredstev, enaka.

47. Na navedbo D. Escalierja in J. Bonnarela, ki poudarjata, da naj ne bi bilo nobenega fitofarmacevtskega sredstva, registriranega v drugi državi članici, zlasti pa v Španiji, ki se ga ne bi smelo uporabljati v Franciji, in da je Evropska komisija pripravila predlog uredbe( ), ki naj bi odpravila pojem nacionalnega DDP v korist pojma področnega DDP, je mogoče odvrniti, da pojma ,,nacionalno“ in ,,področno“ DDP v nobenem primeru ne moreta biti enaka. Področno DDP, ki obsega bistveno večje območje, naj bi upoštevalo posebnosti zadevne regije, medtem ko naj bi nacionalno DDP upoštevalo samo posebnosti lastnega ozemlja.

2. Drugi del prvega vprašanja za predhodno odločanje

48. Drugi del prvega vprašanja za predhodno odločanje se nanaša na vprašanje, ali mora biti poenostavljeni postopek za uvozno dovoljenje oseben in ali je mogoče uvozniku naložiti, naj uvoženo sredstvo označi z lastno znamko in naj plača 800 eurov takse. Ta del torej načenja problematiko sorazmernosti tega, kar se sme zahtevati od kmeta, ki uvaža fitofarmacevtsko sredstvo za osebne potrebe, ko referenčno sredstvo, registrirano v državi uvoza, že obstaja.

a) Potrebnost osebnega dovoljenja

49. Potencialna nevarnost fitofarmacevtskih sredstev, o kateri smo pravkar razpravljali, upravičuje okoliščino, da je za vsak uvoz potrebna deklaracija in dovoljenje, četudi je uvoz namenjen enemu samemu uporabniku. Odgovornosti za uporabo takega sredstva namreč ni mogoče prepustiti presoji običajnega uporabnika, temveč je zanj potrebno dovoljenje javnega organa.

50. Poleg tega mora država članica poznati vsa fitofarmacevtska sredstva, ki so na njenem ozemlju, zlasti ker mora na podlagi člena 12(1) Direktive 91/414 ,,[n]ajmanj v roku enega meseca po koncu vsakega četrtletja […] pisno obvesti[ti] […] drugo [državo članico] in Komisijo o registracijah ali preklicih registracij vseh fitofarmacevtskih sredstev, […] in [navesti] najmanj naslednje podatke: ime ali firmo imetnika registracije, trgovsko ime fitofarmacevtskega sredstva – vrsto pripravka – ime in količino vsake aktivne snovi, ki jo vsebuje […], kjer je to ustrezno, razloge za preklic registracije“. V odstavku 2 je prav tako določeno, da ,,[v]saka država članica pripravi letni seznam fitofarmacevtskih sredstev, registriranih na svojem ozemlju, in ta seznam sporoči vsem drugim državam članicam in Komisiji“. Sicer pa se dovoljenje izda za določeno obdobje do največ deset let (člen 4(4)), registracija pa se lahko pregleda kadar koli (člen 4(5)). Poleg tega lahko država članica sredstvo registrira zgolj za prehodno obdobje (člen 8). Povrhu tega mora država članica, če se odloči, da umakne fitofarmacevtsko sredstvo, poznati vsa podobna sredstva, ki obstajajo na njenem ozemlju, da lahko umakne vse.

51. Finska in grška vlada sta v svojih stališčih navedli, da država članica sme zahtevati, naj se izvede poenostavljen postopek DDP ob vzporednem uvozu fitofarmacevtskih sredstev za potrebe kmetijskega gospodarstva, tako da je mogoče domnevati, da njuni pravni ureditvi nalagata tako obveznost. Enako velja( ) na primer za Združeno kraljestvo( ) in Slovenijo( ).

b) Sorazmernost obveznosti določitve trgovskega imena

52. Čeprav uvoz pesticidov, ki ga vinogradniki opravijo, da bi ga razpršili na rastlinske pridelke, namenjene prodaji, nedvomno spada v okvir komercialne dejavnosti, je treba poudariti, da v takem primeru pesticidi sami niso namenjeni prodaji. Torej se določitev trgovskega imena nikakor ne zdi upravičena.

53. Glede tega je treba pojasniti, da taka določitev na primer ni obvezna v Združenem kraljestvu, kjer lahko uvoznik uporablja trgovsko ime, pod katerim je bilo sredstvo registrirano v državi izvora( ).

54. V zadevnem primeru niti finska, niti grška, niti nizozemska vlada ne zatrjujejo, da naj bi bila določitev trgovskega imena za uvoz za strogo osebno rabo potrebna.

55. Francoska vlada, ki se ji glede tega vprašanja pridružuje nizozemska vlada (glej zgoraj, točka 23), pa nasprotno trdi, da francosko pravo za ta primer nikakor ne nalaga te dolžnosti. Predložitveno sodišče naj bi napačno razlagalo vprašanje določitve trgovskega imena za uvoženo sredstvo.

c) Sorazmernost obveznosti plačila takse v višini 800 eurov

56. Obveznost plačila previsoke takse pred uvozom fitofarmacevtskega sredstva lahko deluje odvračujoče. Torej lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovira uvoz in torej polni učinek člena 28 ES. Po izračunih nizozemske vlade znesek 800 eurov ni prevelika obremenitev glede na prihranek, ki ga je mogoče doseči z uvozom. Vendar se izkaže, da ta izračun ni zelo uporaben, ker ni odločilno razmerje med zadevno takso in potencialno doseženim prihrankom, temveč razmerje med njo in stroški preverjanja, ki ga morajo opraviti državni organi, da bi preverili podobnost sredstva, katerega uvoz se zahteva, z referenčnim. Pri vzporednem uvozu ne gre za opravljanje znanstvenih preizkusov, temveč zgolj za preverjanje enakosti sredstva glede na referenčno sredstvo. Da bi spoštovali načelo sorazmernosti, taka taksa ne bi smela preseči dejanskih stroškov preverjanja enakosti sredstva, katerega uvoz se zahteva, glede na referenčno sredstvo.

57. Francoska vlada navaja, da naj bi znesek 800 eurov upravičevalo dejstvo, da uprava preverja dokumentacijo pri tujih organih, ki so pristojni za isto področje. Vendar načelo sorazmernosti samo predpostavlja, da se enakosti sredstva, katerega izvoz se zahteva, ne preverja glede na sredstvo z istim izvorom, temveč glede na ,,referenčno sredstvo“, torej glede na sredstvo, ki je že bilo uvoženo( ).





58. Za primerjavo( ) naj navedem, da so v Združenem kraljestvu stroški različni glede na to, ali se vzporedni uvoz opravi za osebno ali za komercialno( ) uporabo. V Sloveniji – čeprav so stroški enaki ne glede na namembnost uvoza – za posamezno leto sicer znašajo le 17,73 eura( ).

59. Zato je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da država članica od kmeta, ki fitofarmacevtsko sredstvo uvozi zgolj za potrebe svojega kmetijskega gospodarstva, lahko zahteva, naj v okviru vzporednega uvoza po poenostavljenem postopku registracije pridobi dovoljenje. Tega dovoljenja, ki velja za vsakega posameznega uvoznika osebno, pa ni mogoče pogojevati z določitvijo lastne znamke uvoznika za uvoženo sredstvo in se zanj ne sme zaračunati takse, ki bi presegala dejanske stroške preverjanja enakosti sredstva, za katerega se zahteva uvoz, z referenčnim sredstvom.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

60. Drugo vprašanje za prehodno odločanje se nanaša na vprašanje, ali je sodbo Sodišča z dne 26. maja 2005 (C-212/03) o zdravilih, ki jih posamezniki osebno uvažajo, mogoče prenesti na fitofarmacevtska sredstva, ki jih kmetje uvažajo zgolj za potrebe svojih kmetijskih gospodarstev.

61. V navedeni zadevi je bila Francoska republika obsojena med drugim zato, ker je za osebni uvoz, ki ni bil opravljen z osebnim prevozom, določila predhodni postopek registracije homeopatskih zdravil, ki se redno prepisujejo v Franciji in so registrirana v drugih državah članicah.

62. Tako zdravil, kot je bilo razloženo v točkah 44 in 45 zgoraj, ki jih predpiše zdravnik enemu samemu pacientu, ni mogoče primerjati s fitofarmacevtskimi sredstvi, ki se uporabljajo na rastlinskih pridelkih, namenjenih prodaji.

63. Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da sodbe Sodišča z dne 26. maja 2005 (C‑212/03) o zdravilih, ki jih posamezniki sami uvažajo, ni mogoče prenesti na fitofarmacevtska sredstva, ki jih kmetje uvažajo zgolj za potrebe svojih kmetijskih gospodarstev.

VII – Predlog

64. Glede na zgoraj navedeno predlagam Sodišču, naj na vprašanja Cour d’appel de Montpellier odgovori:

1. Država članica od kmeta, ki fitofarmacevtsko sredstvo uvozi zgolj za potrebe svojega kmetijskega gospodarstva, lahko zahteva, naj v okviru vzporednega uvoza po poenostavljenem postopku registracije pridobi dovoljenje. Tega dovoljenja, ki velja za vsakega posameznega uvoznika osebno, pa ni mogoče pogojevati z določitvijo lastne znamke uvoznika za uvoženo sredstvo in se zanj ne sme zaračunati takse, ki bi presegala dejanske stroške preverjanja enakosti sredstva, za katerega se zahteva uvoz, z referenčnim sredstvom.

2. Sodbe Sodišča z dne 26. maja 2005 (C-212/03) o zdravilih, ki jih posamezniki osebno uvažajo, ni mogoče prenesti na fitofarmacevtska sredstva, ki jih kmetje uvažajo zgolj za potrebe svojih kmetijskih gospodarstev.