Začasna izdaja

SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NILSA WAHLA,

predstavljeni 14. septembra 2017( )

Zadeva C‑627/15

Dumitru Gavrilescu

Liana Gavrilescu

proti

SC Banca Transilvania SA, prej SC Volksbank România SA

SC Volksbank România SA – sucursala Câmpulung

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu, Romunija))

„Pristojnost Sodišča – Obstoj spora v teku pred predložitvenim sodiščem – Nacionalne določbe, ki dovoljujejo umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču – Nacionalne določbe, ki pritožbenemu sodišču dovoljujejo, da obravnava sklep o prekinitvi postopka na prvi stopnji do odločitve Sodišča o zadevi, ki mu je bila predložena – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 4(2) Direktive 93/13/EGS – Kreditne pogodbe v tuji valuti – Pogoji, izključeni iz presoje dovoljenosti“





1. Dumitru in Liana Gavrilescu (v nadaljevanju: D. in L. Gavrilescu) sta v Romuniji sklenila kreditno pogodbo z banko SC Volksbank România SA (v nadaljevanju: banka Volksbank ali banka) v švicarskih frankih z obveznostjo vračila v isti valuti. Med trajanjem njunega posojila pa je lokalna valuta (romunski lev) izgubil precej vrednosti v razmerju do švicarskega franka. To je negativno vplivalo na znesek mesečnih obrokov, ki sta jih D. in L. Gavrilescu morala plačevati banki, ker sta svoje dohodke prejemala v romunskih levih.

2. D. in L. Gavrilescu sta zato pri Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu, Romunija) vložila tožbo proti Volksbank, v kateri se sklicujeta zlasti na domnevno nepoštene pogoje vračila posojila v tuji valuti. Menita, da sta morala zaradi teh pogojev nositi tveganje morebitnega nihanja menjalnega tečaja tuje valute.

3. Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu) je v navedenem postopku sklenilo, da Sodišču predloži nekaj vprašanj za predhodno odločanje o razlagi Direktive 93/13/EGS( ). Pozneje pa sta D. in L. Gavrilescu z banko Volksbank sklenila poravnavo in v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi umaknila tožbo pri predložitvenem sodišču.

4. Predložitveno sodišče je kljub umiku tožbe obvestilo Sodišče, da želi na eni strani vztrajati pri svojih vprašanjih in na drugi strani Sodišču predložiti še dve vprašanji v zvezi z obsegom pristojnosti Sodišča po členu 267 PDEU.

5. Obravnavana zadeva daje torej Sodišču priložnost, da pojasni svojo sodno prakso v zvezi z zahtevo iz člena 267 PDEU, da mora biti njegova odločitev o vprašanjih potrebna za to, da lahko predložitveno sodišče razsodi v postopku v glavni stvari.

I. Pravni okvir

A. Pravo EU

6. Člen 3(1) Direktive 93/13 določa:

„Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“

7. Člen 4 Direktive 93/13 določa:

„1. Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.

2. Ocena nedovoljenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“

B. Romunsko pravo

1. Zakon št. 193/2000

8. Prenosu Direktive 93/13 je namenjen Legea nr. 193/2000 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între comercianţi şi consumatori (zakon št. 193/2000 o nepoštenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalci in potrošniki) z dne 10. novembra 2000 v ponovno objavljeni različici( ) (v nadaljevanju: zakon št. 193/2000).

2. Zakonik o civilnem postopku

9. Člen 406 Codul de procedură civilă (romunski zakonik o civilnem postopku) določa:

„1. Tožnik lahko tožbo kadar koli v celoti ali deloma umakne bodisi ustno na obravnavi ali s pisno zahtevo.

2. Zahteva se vloži osebno ali po posebej pooblaščenem zastopniku.

3. Če se tožba umakne po njeni vročitvi, sodišče na predlog toženca naloži tožniku plačilo stroškov toženca.

4. Tožnik lahko tožbo umakne na prvi obravnavi, na katero sta stranki ustrezno vabljeni, ali pozneje, samo z izrecno ali konkludentno privolitvijo druge stranke. Če toženca ni na obravnavi, na kateri tožnik najavi umik tožbe, določi sodišče rok za stališče toženca v zvezi s predlogom za umik. Nepredložitev odgovora v roku šteje za konkludentno privolitev v umik. […]“

10. Člen 414 zakonika o civilnem postopku določa:

„1. Postopek se prekine s sklepom, zoper katerega je možna posebna pritožba pri višjem sodišču. […]

2. Med prekinitvijo postopka se je mogoče pritožiti tako zoper sklep o prekinitvi postopka kot zoper sklep o zavrnitvi predloga za nadaljevanje postopka.“

II. Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje

11. Iz dejanskega stanja postopka v glavni stvari, kot ga opisuje predložitveno sodišče, izhaja, da sta D. in L. Gavrilescu 5. septembra 2008 z banko Volksbank sklenila kreditno pogodbo za znesek 45.000 švicarskih frankov (CHF). Doba odplačevanja je bila 276 mesecev po letni obrestni meri 3,99 %. Pogodba je bila spremenjena z aneksoma št. 1 z dne 20. avgusta 2010 in št. 2 z dne 25. junija 2013.

12. Kreditna pogodba določa, da se plačila načeloma izvedejo v valuti kredita. Po navedbah predložitvenega sodišča kakršne koli spremembe menjalnega tečaja v skladu s kreditno pogodbo v celoti krije posojilojemalec.

13. Točka 4.2 splošnih pogojev določa, da se posojilojemalec strinja, da ima banka v primeru, če med odplačevanjem kredita menjalni tečaj valute kredita zaniha navzgor in preseže 10 % vrednosti tečaja na datum podpisa pogodbe, pravico – vendar ne obveznosti – da enostransko pretvori kredit v romunske leve, da prepreči rast izpostavljenosti valutnemu tveganju, in v ta namen uporabi menjalni tečaj med švicarskim frankom in romunskim levom, ki ga banka uporablja na datum pretvorbe. Posledično je od tistega trenutka vrednost kredita vrednost v romunskih levih, izračunana na podlagi pretvorbe. V zvezi s tem se posojilojemalec zavezuje, da bo nosil stroške take pretvorbe.

14. V skladu s točko 4.3 splošnih pogojev so posojilojemalci med trajanjem kredita banko lahko zaprosili za tako pretvorbo v romunske leve, vendar banka takemu zaprosilu ni bila zavezana ugoditi.

15. D. in L. Gavrilescu sta, ker so bile po njunem mnenju določbe o odplačilu kredita v švicarskih frankih in prevalitvi valutnega tveganja na posojilojemalce nepoštene, zoper banko Volksbank vložila tožbo pri Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu). To sodišče je, ker je imelo pomisleke v zvezi s pravilno razlago določb Direktive 93/13, s sklepom z dne 22. oktobra 2015 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali je treba člen 4(2) [Direktive 93/13] razlagati tako, da izraza ‚glavni predmet pogodbe‘ in ‚ustreznost med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago‘ zajemata tudi določbo, ki jo vsebuje pogodba o kreditu, izraženem v tuji valuti, sklenjena med ponudnikom in potrošnikom, o kateri se stranki nista dogovorili posamično in na podlagi katere mora za odplačevanje obrokov kredita izključno dolžnik prevzeti ‚valutno tveganje‘ – to je morebitni negativni učinek povečanja mesečne obveznosti zaradi nihanja menjalnih tečajev – ter ga nositi zaradi sklenitve kreditne pogodbe in odplačevanja kredita na podlagi pogodbe o kreditu, izraženem v valuti, ki ni romunska nacionalna valuta?

2. Ali je treba člen 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da obveznost potrošnika, da ob vračanju posojila nosi nastalo razliko zaradi povečanja menjalnega tečaja valute, v kateri je bilo odobreno posojilo (švicarski franki), pomeni plačilo, katerega ustreznosti glede na opravljeno storitev ni mogoče preverjati za namen presoje nepoštenosti?

3. Če je odgovor na prejšnje vprašanje, da taka določba ni izvzeta iz presoje nepoštenosti, ali se lahko šteje, da navedena določba izpolnjuje zahteve dobre vere, ravnovesja in preglednosti, ki jih določa [Direktiva 93/13], ter potrošniku omogoča, da lahko na podlagi jasnih in razumljivih meril predvidi posledice, ki jih zanj prinaša taka določba?

4. Ali pogodbena določba, kakršna je tista v [točki] 4.2 splošnih pogodbenih pogojev, po kateri ima banka pravico, da v primeru, da rast menjalnega tečaja preseže 10 % glede na vrednost menjalnega tečaja na datum podpisa pogodbe, pretvori kredit, odobren v [švicarskih frankih], v nacionalno valuto, da prepreči nadaljnjo rast izpostavljenosti valutnemu tveganju, pri tem pa enake pravice nima tudi potrošnik, spada v okvir varstva iz Direktive 93/13 ali pa je izvzeta iz presoje nepoštenosti?“

16. Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 18. marca 2016 obvestilo Sodišče, da sta tožeči stranki iz postopka v glavni stvari predlagali umik tožbe. Zaradi tega je predložitveno sodišče podvomilo o skladnosti nacionalne določbe, kot je člen 406 romunskega zakonika o civilnem postopku, s členom 267 PDEU. Na tej podlagi je predložitveno sodišče sklenilo, da Sodišču predloži dodatno peto vprašanje za predhodno odločanje:

„Ali člen 267 [PDEU], na podlagi katerega lahko nacionalna sodišča prosto predložijo zadeve [Sodišču], nasprotuje določbi, kakršna je ta v členu 406 zakonika o civilnem postopku in ki izrecno ne prepoveduje umika tožbe po uvedbi postopka za predhodno odločanje pri [Sodišču], pri čemer ta umik nacionalnemu sodišču onemogoča odločanje o domnevni nepoštenosti pogodbenih določb[?]“

17. Pozneje je predložitveno sodišče s sklepom z dne 2. junija 2016 obvestilo Sodišče, da je Tribunalul Argeş (sodišče v Argeşu, Romunija) po pritožbi Volksbank zoper sklep predložitvenega sodišča z dne 22. oktobra 2015 navedeni sklep razveljavilo in zadevo vrnilo predložitvenemu sodišču v nadaljevanje postopka.

18. Kot razumem, se v odločbi Tribunalul Argeş (sodišče v Argeşu) predložitvenemu sodišču očita, da je nepravilno ukrepalo na podlagi predloga za umik tožbe, ki sta ga vložila D. in L. Gavrilescu. V skladu z določbami nacionalnega prava bi moralo predložitveno sodišče ustaviti postopek, zaradi česar bi postal predlog za sprejetje predhodne odločbe Sodišča brezpredmeten. Na tej podlagi je predložitveno sodišče sklenilo, da Sodišču predloži dodatno šesto vprašanje za predhodno odločanje:

„Ali člen 267 [PDEU] nasprotuje določbi nacionalnega prava, kot je člen 414 romunskega zakonika o civilnem postopku, ki pritožbenemu sodišču dovoljuje, da v okviru pritožbe obravnava sklep o prekinitvi postopka, če je s tem sklepom nižje sodišče sklenilo Sodišču Evropske unije predložiti vprašanje za predhodno odločanje?“

19. Pisna stališča so predložile banka Volksbank, poljska in romunska vlada ter Komisija. Banka Volksbank, romunska vlada in Komisija so na obravnavi 8. junija 2017 predstavile tudi ustna stališča.

III. Analiza

20. Najprej moram navesti, da se strinjam z banko Volksbank, romunsko vlado in Komisijo, da je obravnavana zadeva večinoma zunaj pristojnosti Sodišča na podlagi člena 267 PDEU.

21. Ker pa se peto in šesto vprašanje za predhodno odločanje, ki ju je Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu) naknadno dodalo k prvotnim štirim vprašanjem, nanašata prav na obseg pristojnosti Sodišča po členu 267 PDEU, bom najprej obravnaval ti vprašanji. Na podlagi odgovora na ti vprašanji bo postalo jasno, da Sodišče v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ni pristojno – ali ni več pristojno – za odločanje o prvih štirih vprašanjih.

A. Peto in šesto vprašanje

22. Predložitveno sodišče s petim in šestim vprašanjem sprašuje Sodišče, ali člen 267 PDEU nasprotuje (i) nacionalnim postopkovnim pravilom, ki dovoljujejo umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču in s tem nacionalnemu sodišču onemogočajo odločanje o domnevno nepoštenih pogodbenih pogojih in (ii) nacionalnim postopkovnim pravilom, ki pritožbenemu sodišču dovoljujejo, da v okviru pritožbe obravnava sklep o prekinitvi postopka, s katerim je nižje sodišče odločilo, da se Sodišču predložijo vprašanja za predhodno odločanje.

23. S tema vprašanjema se v bistvu želi izvedeti, ali so nacionalne določbe, ki predložitveno sodišče zavezujejo k ustavitvi postopka v glavni stvari, kadar tožeča stranka umakne tožbo, skladne s pravom EU. Z drugega vidika se s tema vprašanjema sprašuje, ali je postopek v glavni stvari še vedno mogoče obravnavati kot postopek, ki poteka za namene člena 267 PDEU.

1. Pristojnost Sodišča na podlagi člena 267 PDEU

24. Kot sem imel priložnost izpostaviti v zadevi Gullotta( ), so vloga in naloge Sodišča, tako kot velja za katero koli drugo institucijo Evropske unije, urejene z načelom prenosa pristojnosti. V zvezi s tem člen 13(2) PEU določa: „Vsaka institucija deluje v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, in v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih določata Pogodbi.“ V skladu s tem je pristojnost Sodišča uokvirjena v sistem pravnih sredstev iz Pogodb, ki so na voljo zgolj, če so izpolnjeni pogoji iz upoštevnih določb.

25. Člen 267 PDEU v zvezi s postopkom predhodnega odločanja izrecno pogojuje pristojnost Sodišča z nekaj pogoji. Natančneje, v skladu s prvim odstavkom te določbe se morajo vprašanja za predhodno odločanje nanašati na določbe prava Unije, katerih razlaga ali veljavnost je sporna v postopku v glavni stvari. Dalje, v skladu z drugim odstavkom te določbe mora biti organ, ki poda predlog, sodišče države članice, odločitev o predloženem vprašanju pa mu mora omogočiti, da v postopku v glavni stvari izda sodbo.

26. Ti pogoji morajo biti izpolnjeni ne le, ko nacionalno sodišče pri Sodišču začne postopek, ampak med celotnim postopkom. Če ti pogoji niso izpolnjeni ali niso več izpolnjeni, se mora Sodišče izreči za nepristojno, kar lahko stori kadar koli med postopkom.( )

27. V obravnavanem postopku je ključen pogoj, da mora biti odločitev Sodišča o vprašanjih za predhodno odločanje potrebna za razsodbo predložitvenega sodišča v postopku v glavni stvari. Ta pogoj predpostavlja zlasti, da pred nacionalnim sodiščem dejansko poteka spor in da je odgovor Sodišča upošteven za rešitev tega spora. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je tako na podlagi besedila kot sistematike člena 267 PDEU jasno, da postopek predhodnega odločanja predpostavlja, da mora pred nacionalnimi sodišči dejansko potekati spor, v okviru katerega se od teh sodišč zahteva, da izdajo odločbo, v kateri bo mogoče upoštevati predhodno odločbo Sodišča.( )

28. Razlog za to je sama funkcija Sodišča po členu 267 PDEU, in sicer da pomaga pri izvajanju sodne oblasti v državah članicah( ) s prispevanjem k učinkoviti rešitvi spora o pravu EU, ne pa da izdaja posvetovalna mnenja o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih.( )

29. Na tej podlagi bom podrobneje analiziral peto in šesto vprašanje za predhodno odločanje, ki ju je vložilo Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu).

2. Nacionalne določbe, ki dovoljujejo umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču

30. Predložitveno sodišče dvomi, da so nacionalna pravila, kakršno je člen 406 romunskega zakonika o civilnem postopku, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, skladna s pravom EU. Kot razlog navaja, da bi umik tožbe nacionalnemu sodišču onemogočil odločanje o tožbah v zvezi z obstojem nepoštenih pogojev v potrošniških pogodbah.

31. Teh dvomov ne delim. Iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, menim, da ni nobene podlage za sklepanje, da bi bilo nacionalno postopkovno pravilo, ki dovoljuje umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču in s tem povzroči brezpredmetnost postopka predhodnega odločanja, nezdružljivo s členom 267 PDEU. Nasprotno, tako nacionalno pravilo se dejansko zdi zelo skladno z duhom člena 267 PDEU.

a) Načeli zasebne avtonomije in učinkovitega izvajanja sodne oblasti

32. Uvodoma je treba opozoriti, da so pravila, ki – še posebej v civilnih in gospodarskih zadevah – tožnikom dovoljujejo, da v celoti ali deloma opustijo ali umaknejo svoje tožbe, absolutno bistvena za učinkovito izvajanje sodne oblasti. Navedena pravila so izraz načela zasebne avtonomije oseb (ki se v nekaterih jurisdikcijah imenuje načelo dispozitivnosti), navsezadnje je to, ali in v kakšnem obsegu subjekt pred sodiščem uveljavlja svoje pravice, odvisno od njegove volje.( )

33. V mnogih jurisdikcijah – vključno s postopki pred sodišči Evropske unije( ) – lahko tožnik namreč umakne tožbo enostransko, toženec pa temu ne more nasprotovati. Obveznost (ali celo zgolj možnost), da sodišče nadaljuje postopek, kadar spora pred njim ni več, ne bi služila ničemur, ker ne bi bilo nobenih zahtevkov, o katerih bi morali sodniki odločiti. S tako obveznostjo bi se dejansko samo povečali sodni zaostanki (ki so problem v mnogih jurisdikcijah) in javna poraba.

34. Poleg tega „prisilno“ nadaljevanje postopka strank ne bi spodbujalo k sporazumni rešitvi zunaj ali znotraj sodne dvorane, kar je cilj mnogih pravnih sistemov.( ) V zvezi s tem bi opozoril na to, da če ni določeno drugače, v skladu s členom 147(1) Poslovnika Sodišča, „[č]e se stranke pred odločitvijo Sodišča sporazumejo o rešitvi spora in Sodišče obvestijo, da se odpovedujejo vsem svojim zahtevkom, predsednik odredi izbris zadeve iz vpisnika in odloči o stroških v skladu s členom 141, po potrebi ob upoštevanju predlogov strank v zvezi s stroški.“

35. Razlaga člena 267 PDEU, kakršno predlaga predložitveno sodišče, ni skladna z zgoraj navedenimi načeli.

b) Nepotrebnost odgovarjanja na hipotetična vprašanja

36. Predvsem pa je Sodišče ustaljeno razsojalo, da ne more odgovoriti na vprašanja za predhodno odločanje, če se je postopek pred sodiščem, ki je vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, že končal.( ) Enako velja, kadar razlaga prava EU, za katero je zaprošeno Sodišče, tudi če se postopek na nacionalni ravni še ni formalno končal, ne bi bila več koristna, ker je postopek v glavni stvari de facto izgubil svoj pomen.( )

37. Sodišče je na primer razsodilo, da na nekatera vprašanja za predhodno odločanje ni treba odgovoriti, kadar je bilo, čeprav predložitveno sodišče ni umaknilo predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, zahtevam tožeče stranke v postopku v glavni stvari v celoti ugodeno.( ) Sodišče je potrdilo tudi, da lahko tožeča stranka iz postopka v glavni stvari povzroči brezpredmetnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, s tem da preprosto opusti tožbo pred predložitvenim sodiščem.( )

38. V vseh navedenih zadevah so postala vprašanja za predhodno odločanje hipotetična, ker pravil EU, razlago katerih je predlagalo nacionalno sodišče, pozneje ne bi bilo mogoče uporabiti v postopku v glavni stvari. Zgolj želja predložitvenega sodišča po ohranitvi enega ali več vprašanj kljub brezpredmetnosti postopka v glavni stvari je v zvezi s tem neupoštevna.( ) Verjetno ni treba posebej izpostavljati, da želja nacionalnega sodišča po ohranitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe ne more povzročiti širitve pristojnosti Sodišča zunaj meja iz člena 267 PDEU. Upoštevno ni niti to, da bi bil lahko odgovor Sodišča koristen za predložitveno sodišče (ali druga nacionalna sodišča) v drugih postopkih v teku, v katerih se pojavljajo podobna vprašanja,( ) ali za prihodnje primere, ki bi bili lahko povezani s postopkom v glavni stvari.( )

39. Odgovor Sodišča mora biti namreč nedvoumno zavezujoče( ) uporabljiv v samem postopku, iz katerega izhajajo navedena vprašanja.( ) Odgovor Sodišča na predlog v skladu s členom 267 PDEU vedno, tudi če je oblikovan splošno, temelji na dejanskem in pravnem stanju konkretne zadeve pred predložitvenim sodiščem. Med različnimi zadevami lahko kljub podobnosti še vedno obstajajo razlike, ki so lahko upoštevne za odgovor Sodišča.

40. Zato je Sodišče v svojih „Priporočilih nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja“ navedlo, da „[k]adar je izid več zadev, ki se obravnavajo pred [predložitvenim] sodiščem, odvisen od odgovora Sodišča na vprašanja predložitvenega sodišča, je lahko primerno, da predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe združi te zadeve, da Sodišču omogoči, da kljub morebitnemu končanju enega ali več postopkov odgovori na postavljena vprašanja.“( )

c) Posledice za postopek pred Sodiščem

41. Razlaga člena 267 PDEU, kakršno predlaga predložitveno sodišče, bi imela tudi nekatere pomembne posledice za postopek pred Sodiščem.

42. Prvič, pričakovati je mogoče, da stranke iz postopka v glavni stvari Sodišču pogosto ne bi predložile stališč (za to ne bi bile zainteresirane) ali pa bi izpostavile samo to, da je postal postopek v glavni stvari brezpredmeten. Tak položaj ponazarja obravnavani postopek, saj tožeči stranki iz postopka v glavni stvari (D. in L. Gavrilescu) nista niti predložila pisnih stališč niti se nista udeležila ustne obravnave, tožena stranka iz postopka v glavni stvari (banka Volksbank Romania) pa je predložila ustna stališča, ki so se večinoma nanašala na pristojnost Sodišča. V takem primeru bi Sodišče torej odločalo o vsebinskih vprašanjih predložitvenega sodišča, kljub temu da so mu stranke postopka v glavni stvari predložile malo ali sploh nič utemeljitev o teh vprašanjih. Ugotoviti je treba, da tako delovanje ni idealno.

43. Drugič, poleg tega bi bile stranke postopka, v katerem bi se sodba Sodišča uporabila (s strani predložitvenega sodišča ali drugih sodišč), v bistvu prikrajšane za možnost udeležbe v postopku pred Sodiščem. Menim, da bi to pomenilo zlorabo ali vsaj neobičajno vodenje postopka na podlagi člena 267 PDEU. Dokler podobne ali prihodnje zadeve niso predložene Sodišču, te zadeve z vidika Sodišča niso „zrele“ za odločanje.( )

d) Načelo procesne avtonomije

44. V teh sklepnih predlogih predlagana razlaga člena 267 PDEU je tudi skladnejša z načelom procesne avtonomije. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba postopkovna pravila za varovanje pravic posameznikov, kadar niso urejena s predpisi Unije, določiti v notranjem pravnem redu posamezne države članice, vendar le če niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če z njimi ni v praksi onemogočeno ali preveč oteženo uresničevanje pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti).( )

45. Menim, da sta v obravnavani zadevi izpolnjeni obe načeli. Kot razumem, člen 406 romunskega zakonika o civilnem postopku ne razlikuje med tožbami, v katerih se zatrjuje kršitev prava EU, in podobnimi tožbami, v katerih se zatrjuje kršitev nacionalnega prava.( ) Poleg tega je težko reči, da ta določba v praksi onemogoča ali preveč otežuje uresničevanje pravic, ki jih priznava pravo Unije, ker lahko osebe, ki zatrjujejo kršitev Direktive 93/13, preprosto samo nadaljujejo že začeti postopek obravnavanja njihovih zahtevkov pred pristojnimi nacionalnimi sodišči.

46. Res je Sodišče na področju varstva potrošnikov uvedlo več omejitev načela procesne avtonomije zaradi ustreznega varovanja pravic potrošnikov, ki so načeloma v slabšem položaju v primerjavi s prodajalci ali ponudniki.( ) Vendar se te izjeme nanašajo na primere, ko so nacionalna postopkovna pravila v obstoječih sodnih postopkih onemogočala ali preveč oteževala varstvo pravic potrošnikov. Tako je zlasti, kadar potrošnik ne pozna svojih pravic ali ima težave pri njihovem izvajanju( ) (na primer ni bil zaslišan ali se ni mogel sklicevati na Direktivo 93/13, ali pa sodišče ni smelo po uradni dolžnosti obravnavati vprašanj v zvezi z navedeno direktivo).( ) S pozitivnim ravnanjem nacionalnega sodišča se je torej „izravnala“ nezmožnost potrošnika, da ustrezno uveljavlja svoje pravice v sodnih postopkih.

47. Nasprotno sta se D. in L. Gavrilescu dobro zavedala pravic potrošnikov iz Direktive 93/13, saj sta tožbo vložila zaradi uveljavljanja njunih zatrjevanih pravic po navedeni direktivi. Pozneje pa sta se zavestno odločila za umik njune tožbe, ker sta – kot je mogoče domnevati – menila, da je ponudba banke za poravnavo ustrezna. V tej zadevi torej ne gre za nezavedanje potrošnika ali njegove težave pri uveljavljanju, ki bi jih bilo treba „izravnati“ s pozitivnim ravnanjem nacionalnega sodišča.

48. Poleg tega bi se z dejavnim posegom nacionalnega sodišča v postopku v glavni stvari zanemarila ali spremenila jasna volja potrošnika. Sodišče pa je ustaljeno razsojalo, da ravnanje nacionalnega sodišča v tem okviru ne sme biti v nasprotju z jasno voljo zadevnega potrošnika.( )

49. V tem okviru moram izpostaviti, da to, kar se je zgodilo v postopku v glavni stvari, nikakor ni nenavadno ali nenormalno: tožeče stranke namreč pogosto vložijo tožbe prav zato, da prisilijo tožene stranke k izpolnitvi njihovih zahtevkov ali da jih vsaj spodbudijo k pogajanjem o morebitni poravnavi. Umik tožbe je zato pogosto posledica izpolnitve zahtev tožečih strank v celoti ali v zadovoljivem obsegu v okviru zunajsodne poravnave. Umik je lahko tudi posledica ocene tožeče stranke glede stroškov v razmerju do potencialnih koristi ob upoštevanju možnosti uspeha.

50. Seveda lahko potrošnik v nekaterih primerih med postopkom oceni, da bo svojo tožbo v celoti ali deloma verjetno izgubil. V teh okoliščinah bi lahko „prisilno“ nadaljevanje postopka, ker nacionalno sodišče ne bi upoštevalo volje strank, imelo „perverzen“ učinek, saj bi namreč banka, če bi potrošnik izgubil tožbo, lahko umaknila svojo prvotno ponudbo in od potrošnika potencialno izterjala svoje sodne stroške (tudi večje stroške zaradi „prisilnega“ nadaljevanja postopka).

51. Povsem mogoče je, da je tak tudi položaj v obravnavani zadevi. Iz dokumentov iz spisa namreč nikakor ni razvidno, da se z obojimi pogodbenimi pogoji, ki jih tožeči stranki v postopku v glavni stvari izpodbijata kot nepoštene, kršijo določbe Direktive 93/13. V zvezi z določbo, da mora biti kredit odplačan v isti valuti, v kateri je bil odobren, s katero se torej potrošniki izpostavljajo določenemu „valutnemu tveganju“, več elementov kaže na to, da bi lahko bila ta določba izvzeta iz ocene nedovoljenosti, ker je povezana z „glavnim predmetom pogodbe“ v smislu člena 4(2) Direktive 93/13.( ) Poleg tega je potencialna nepoštenost določbe, da ima banka pod določenimi pogoji pravico do pretvorbe kredita v lokalno valuto – kljub temu da po vsej verjetnosti ne spada na področje uporabe člena 4(2) Direktive 93/13( ) – ne glede na to daleč od očitne.( )

52. Ker je banka v skladu z informacijami predložitvenega sodišča večinoma sprejela zahteve D. in L. Gavrilescu v okviru sporazumne rešitve spora, je mogoče zgolj ugibati o tem, ali bi bilo z njunega vidika modro nadaljevati sodni postopek. Čeprav se Sodišču glede tega ni treba opredeliti, bi bil poseg nacionalnega sodišča po uradni dolžnosti nedvomno velikokrat v nasprotju z voljo strank in bi nazadnje ogrozil, in ne dosegel cilja varstva šibkejše stranke.

53. Razlaga člena 267 PDEU, ki jo predlaga predložitveno sodišče, tako ne nasprotuje samo besedilu in namenu te določbe, pač pa se zdi tudi neskladna z nekaterimi splošnimi načeli prava EU. Poleg tega pozitivno ravnanje nacionalnega sodišča – ne samo, da ne bi odpravilo neuravnoteženosti med potrošnikom ter prodajalcem in dobaviteljem – ampak bi vsaj v nekaterih primerih potrošniku lahko celo škodilo.

e) Obravnavano zadevo je treba razlikovati od zadeve Matei

54. Nazadnje opozarjam, da je treba obravnavano zadevo razlikovati od zadeve Matei( ), ki je večkrat omenjena v predložitvenem sklepu. Predložitveno sodišče je v navedeni zadevi Sodišče obvestilo, da poravnave, čeprav sta jo stranki dosegli, ni moglo potrditi, ker ta ni bila v skladu z nacionalnim pravom. Zato se je štelo, da postopek pred predložitvenim sodiščem še traja. Nasprotno pa je v obravnavani zadevi – kot je predložitveno sodišče potrdilo v svojih dopisih Sodišču – tožeča stranka tožbi umaknila v skladu z nacionalnim pravom.

55. Poleg tega bi bila v zadevi Matei poravnava potrjena v odločbi nacionalnega sodišča (in bi s tem postala res iudicata), medtem ko bi v obravnavani zadevi D. in L. Gavrilescu lahko sprožila nov postopek, če bi menila, da so pogodbeni pogoji poravnave z banko Volksbank v nasprotju z Direktivo 93/13.

f) Vmesni sklep

56. Na podlagi navedenega nič, s čimer je seznanjeno Sodišče, ne poraja dvomov o skladnosti nacionalnega postopkovnega pravila, kakršno je obravnavano, s pravom EU. Ob upoštevanju navedenega menim, da člen 267 PDEU ne nasprotuje nacionalnim postopkovnim pravilom, ki dovoljujejo umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču, tudi če nacionalno sodišče s tem izgubi možnost odločanja o domnevni nepoštenosti pogodbenih pogojev.

57. Predlagani odgovor na peto vprašanje za predhodno odločanje zadošča za odločitev o obravnavani zadevi: ker namreč ni več spora pred Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu), niti ni potrebe po odgovoru na katero koli drugo vprašanje navedenega sodišča za predhodno odločanje. Ker pa je šesto vprašanje tesno povezano s petim vprašanjem, bom zaradi celovitosti v nadaljevanju obravnaval to vprašanje.

3. Nacionalne določbe, ki pritožbenemu sodišču dovoljujejo presojo sklepa o prekinitvi postopka

58. V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 267 PDEU ne nasprotuje temu, da za odločitve sodišča, zoper odločitve katerega so po nacionalnem pravu mogoča pravna sredstva in ki je predložilo zadevo v odločanje Sodišču, še naprej veljajo običajna pravna sredstva, ki so določena z nacionalnim pravom in s katerimi je sodišču višje stopnje omogočeno, da samo reši spor, ki je bil predmet postopka za sprejetje predhodne odločbe, in tako prevzame odgovornost za zagotovitev spoštovanja prava Unije.( )

59. Sodišče je v skladu z navedenim načelom že razsodilo – na primer v sodbah Pohotovosť( ) ter BNP Paribas Personal Finance in Facet( ) – da postopek lahko postane brezpredmeten, če pritožbeno sodišče v skladu z uporabljivimi pravili nacionalnega procesnega prava razveljavi zavrnitev predložitvenega sodišča, da se seznani z umikom tožbe tožeče stranke v postopku v glavni stvari, in odredi umik predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo predložitveno sodišče.

60. Čeprav se lahko na prvi pogled zdi, da besedilo sodbe Pohotovost’( ) pušča Sodišču nekaj diskrecije glede tega, ali bo v takem postopku kljub temu nadaljevalo postopek, pa bi bilo tako razumevanje sodbe očitno napačno.

61. Diskrecija Sodišča se v tem okviru – na katerega se sodba Pohotovost’ sklicuje – lahko nanaša samo na presojo pomena, teže in zanesljivosti informacij o tem, da je bil postopek v glavni stvari končan ali da je postal brezpredmeten, ki jih prejme od strank ali drugih sodišč, ki niso predložitveno sodišče.

62. V zvezi s pristojnostjo Sodišča po členu 267 PDEU je namreč položaj „črno-bel“, saj Pogodba Sodišču bodisi daje pristojnost (in dolžnost) obravnavati zadevo bodisi mu je ne daje. Sodišče mora na eni strani, če je pristojno in je predlog dopusten, obravnavati vse zadeve po členu 267 PDEU.( ) Na drugi strani pa Sodišče ne more odločiti, da bo zadevo obravnavalo, tudi če zanjo ni pristojno.

63. Kadar je iz informacij, ki jih Sodišče prejme, nedvoumno razvidno, da je postopek v glavni stvari postal brezpredmeten, mora Sodišče pristojnost zavrniti. To je tako v obravnavani zadevi, saj je predložitveno sodišče samo obvestilo Sodišče, da sta tožeči stranki po nacionalnem pravu zakonito umaknili tožbo.

64. Pomembno je, da je pritožbeno sodišče prav zaradi tega, ker predložitveno sodišče ni upoštevalo umika tožbe, razveljavilo sklep predložitvenega sodišča o prekinitvi postopka. Odločba pritožbenega sodišča se, kot je izpostavila romunska vlada, ni nanašala na tisti del navedenega sklepa, ki se je nanašal na predlog za sprejetje predhodne odločbe po členu 267 PDEU.

65. Položaj v postopku v glavni stvari je torej podoben tistemu, ki ga je Sodišče obravnavalo na primer v zadevah Nationale Loterij( ) ter Cloet in Cloet( ): pritožbeno sodišče je zadevno nacionalno določbo razlagalo in uporabljalo zgolj zaradi odločanja v samem sporu na podlagi pravil, ki niso zajemala nobene razlage določb EU. Nacionalno postopkovno pravilo, obravnavano v postopku v glavni stvari, drugače od položaja v zadevi Cartesio( ) ni bilo razloženo ali uporabljeno tako, da nacionalno sodišče ne bi moglo vložiti vprašanja za predhodno odločanje.

66. Ob upoštevanju navedenega menim, da člen 267 PDEU ne nasprotuje nacionalnim postopkovnim pravilom, ki pritožbenemu sodišču dovoljujejo, da v okviru pritožbe obravnava sklep o prekinitvi postopka zaradi ugotavljanja, ali postopek še poteka, tudi če je nižje sodišče z navedenim sklepom Sodišču predložilo vprašanja za predhodno odločanje.

4. Končni preudarki

67. Sklepno predlagam Sodišču, naj na peto in šesto vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da člen 267 PDEU ne nasprotuje nacionalnim postopkovnim pravilom, ki dovoljujejo umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču, tudi če nacionalno sodišče s tem izgubi možnost odločanja o domnevni nepoštenosti pogodbenih pogojev. Navedena določba ne nasprotuje niti nacionalnim postopkovnim pravilom, ki pritožbenemu sodišču dovoljujejo, da v okviru pritožbe obravnava sklep o prekinitvi postopka zaradi ugotavljanja, ali postopek še poteka, tudi če je nižje sodišče z navedenim sklepom Sodišču predložilo vprašanja za predhodno odločanje.

68. Na podlagi navedenega Sodišče ni več pristojno za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje od prvega do četrtega. Ker nacionalna pravila, ki dovoljujejo umik tožbe, niso neskladna s pravom EU, pred predložitvenim sodiščem ne poteka več spor v smislu člena 267 PDEU. Navedena vprašanja so zato postala hipotetična. Posledično predlagam, da Sodišče v skladu s členom 100(2) Poslovnika ugotovi, da na prvo, drugo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje ni treba odgovoriti.

IV. Predlog

69. Predlagam, naj Sodišče na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Judecătoria Câmpulung (sodišče prve stopnje v Câmpulungu, Romunija), odgovori tako:

– člen 267 PDEU ne nasprotuje nacionalnim postopkovnim pravilom, ki dovoljujejo umik tožbe po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču, tudi če nacionalno sodišče s tem izgubi možnost odločanja o domnevni nepoštenosti pogodbenih pogojev;

– člen 267 PDEU ne nasprotuje nacionalnim postopkovnim pravilom, ki pritožbenemu sodišču dovoljujejo, da v okviru pritožbe obravnava sklep o prekinitvi postopka zaradi ugotavljanja, ali postopek še poteka, kadar je nižje sodišče z navedenim sklepom sklenilo Sodišču predložiti vprašanja za predhodno odločanje.