ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 8(1) in (2) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi v povezavi s členom 3(1) te direktive na eni strani ter člen 3(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine na drugi strani je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki jo razlaga pristojno nacionalno sodišče in na podlagi katere imetnik internetnega priključka, prek katerega je z medsebojno izmenjavo datotek prišlo do kršitve avtorskih pravic, ne more biti odgovoren, če imenuje vsaj enega svojega družinskega člana, ki je imel možnost dostopa do tega priključka, ne da bi podrobneje pojasnil, kdaj in kako je ta njegov družinski član uporabljal navedeni priključek.

Treba pa je ugotoviti, da če v položajih, kot je ta v postopku v glavni stvari, nacionalna zakonodaja, kot jo razlagajo pristojna nacionalna sodišča, pomeni oviro možnosti nacionalnega sodišča, pri katerem je vložena odškodninska tožba, da na zahtevo prosilca zahteva predložitev in pridobitev dokazov v zvezi z družinskimi člani družine nasprotne stranke, sta potem ugotovitev zatrjevane kršitve avtorskih pravic in identifikacija storilca te kršitve nemogoči ter zato pride do resne kršitve temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva in temeljnih pravic intelektualne lastnine, ki jih imajo imetniki avtorske pravice, in zato zahteva po zagotavljanju pravičnega ravnovesja med različnimi zadevnimi temeljnimi pravicami ni spoštovana (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2015, Coty Germany,C-580/13, EU:C:2015:485, točka 41). Zato se z odobritvijo skoraj popolnega varstva družinskim članom imetnika internetnega priključka, prek katerega so bile z medsebojno izmenjavo datotek storjene kršitve avtorskih pravic, nacionalna zakonodaja v postopku v glavni stvari v nasprotju z zahtevami iz člena 8(1) Direktive 2001/29 ne more šteti kot dovolj učinkovita in kot takšna, ki lahko vodi do tega, da se učinkovita in odvračilna sankcija končno naloži kršitelju. Poleg tega mora nazadnje predložitveno sodišče v zadevnem nacionalnem pravu preveriti morebitne druge načine, postopke in pravna sredstva, ki bi pristojnim pravosodnim organom omogočali, da odredijo, naj se predložijo potrebne informacije, zato da se v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ugotovi kršitev avtorske pravice in da se identificira kršitelja (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, Coty Germany,C-580/13, EU:C:2015:485, točka 42).

(Glej točke 51, 52, 54, 55 in izrek.)
(Glej točke od 29 do 32, 34, in od 37 do 39.)

Člena 18 in 42 Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES je treba razlagati tako, da javnemu naročniku pri določitvi tehničnih specifikacij javnega razpisa za nakup medicinskega blaga ne nalagata, da načeloma zagotovi prevlado bodisi pomembnosti individualnih značilnosti medicinskih naprav bodisi pomembnosti rezultata delovanja teh naprav, temveč zahtevata, da sta s tehničnimi specifikacijami kot celoto spoštovani načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti. Predložitveno sodišče mora oceniti, ali v sporu, ki mu je predložen, zadevne tehnične specifikacije izpolnjujejo te zahteve.

(Glej točko 45 in izrek.)
Zadeva C-602/17

Benoît Sauvage

in

Kristel Lejeune

proti

État belge

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal de première instance de Liège (Belgija))

„Predhodno odločanje – Prosto gibanje delavcev – Dohodki, prejeti v državi članici, ki ni država članica rezidentstva – Dvostranska konvencija o preprečevanju dvojnega obdavčevanja – Razdelitev davčne pristojnosti – Pristojnost obdavčitve države rezidentstva – Navezne okoliščine“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. oktobra 2018

Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Osebni prejemki – Davki na dobiček – Dvostranska konvencija o preprečevanju dvojnega obdavčevanja – Nacionalna davčna ureditev, ki izhaja iz navedene konvencije in v skladu s katero so dohodki rezidenta, ki izvirajo iz druge države članice in so povezani z zaposlitvijo v tej državi, oproščeni le, če se dejavnost dejansko opravlja v navedeni državi – Dopustnost

(Člen 45 PDEU)

Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje davčni ureditvi države članice, ki izhaja iz davčne konvencije o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki za oprostitev dohodkov rezidenta, ki izvirajo iz druge države članice in so povezani z zaposlitvijo v tej državi, določa pogoj, da se dejavnost, zaradi katere so dohodki plačani, dejansko opravlja v navedeni državi.

Vendar, po eni strani, ker so države članice, kot je bilo navedeno v točki 22 te sodbe, proste pri opredelitvi naveznih okoliščin zaradi razdelitve njihove davčne pristojnosti, edina okoliščina, ki je bila izbrana, da kot pogoj za davčno pristojnost države vira dohodka določi fizično navzočnost zaposlene osebe-rezidenta na ozemlju te države, ne pomeni diskriminacije ali različnega obravnavanja, ki je v skladu s prostim gibanjem delavcev prepovedano (glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 1998, Gilly,C-336/96, EU:C:1998:221, točka 30).

Po drugi strani je cilj konvencije o preprečevanju dvojnega obdavčevanja izognitev temu, da bi bil isti dohodek obdavčen v obeh državah pogodbenicah te konvencije, ne pa zagotovitev, da obdavčitev davčnega zavezanca v eni državi pogodbenici ni višja od obdavčitve v drugi državi pogodbenici (sodba z dne 19. novembra 2015, Bukovansky,C-241/14, EU:C:2015:766, točka 44 in navedena sodna praksa).

(Glej točke 27, 28 in 37 ter izrek.)
Člen 23(3) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva je treba razlagati tako, da je država članica, v kateri je bila vložena nova prošnja za mednarodno zaščito, odgovorna za njeno obravnavanje, če ta država članica v roku, določenem v členu 23(2) te uredbe, ni podala zahteve za ponovni sprejem, pri čemer je bila, prvič, za obravnavanje prej vloženih prošenj za mednarodno zaščito odgovorna druga država članica in, drugič, je v zadnjenavedeni državi članici pritožbeni postopek zoper odločbo o zavrnitvi ene od teh prošenj po izteku teh rokov še vedno potekal.

Področje uporabe postopka za ponovni sprejem je opredeljeno v členih 23 in 24 Uredbe Dublin III. Iz člena 23(1) te uredbe izhaja, da se ta postopek med drugim uporablja za osebe, na katere se nanaša člen 18(1)(d) te uredbe (glej v tem smislu sklep z dne 5. aprila 2017, Ahmed,C‑36/17, EU:C:2017:273, točki 26 in 27, ter sodbo z dne 25. januarja 2018, Hasan,C‑360/16, EU:C:2018:35, točki 42 in 43). Zadnjenavedena določba se med drugim nanaša na državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnja za mednarodno zaščito je bila zavrnjena in je vložila novo prošnjo v drugi državi članici. Postopek ponovnega sprejema iz člena 23 Uredbe Dublin III se torej uporablja za državljana tretje države, ki je vložil novo prošnjo za mednarodno zaščito v državi članici, medtem ko je bila pred tem v drugi državi članici vložena prošnja za mednarodno zaščito z odločbo pristojnega organa zavrnjena, čeprav ta odločba zaradi pritožbenega postopka, ki poteka pred sodiščem zadnjenavedene države članice, še ni postala pravnomočna.

Zato so imeli v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, organi države članice, pri katerih je bila ta nova prošnja vložena, možnost, da na podlagi člena 23(1) te uredbe podajo zahtevo za ponovni sprejem zadevne osebe. Vendar pa bi morali v skladu s členom 23(2) te uredbe to zahtevo podati čim hitreje oziroma v vsakem primeru v rokih, ki so določeni v tej določbi, saj take zahteve ni mogoče podati po izteku teh rokov (po analogiji glej sodbo z dne 26. julija 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, točka 67). Iz besedila člena 23(3) Uredbe Dublin III, njene splošne sistematike in njenih ciljev izhaja, da se v primeru izteka teh rokov odgovornost po zakonu prenese na državo članico, v kateri je bila vložena nova prošnja za mednarodno zaščito (po analogiji glej sodbi z dne 26. julija 2017, Mengesteab,C‑670/16, EU:C:2017:587, točka 61, in z dne 25. oktobra 2017, Shiri,C‑201/16, EU:C:2017:805, točka 30).

(Glej točke 27, 28, od 32 do 35 in 40 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑329/17

Gerhard Prenninger in drugi

proti

Oberösterreichische Landesregierung in Netz Oberösterreich GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Okolje – Direktiva 2011/92/EU – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Priloga II – Točka 1(d) – Pojem ‚izsekavanje gozdov za namene spreminjanja v drugo vrsto rabe zemljišč‘ – Posek rastja na trasi za postavitev in rabo nadzemnega voda za prenos električne energije“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 7. avgusta 2018

Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 2011/92 – Podrejenost presoji projektov iz razredov, naštetih v Prilogi II – Izsekavanje gozdov za namene spreminjanja v drugo vrsto rabe zemljišč – Pojem – Posek rastja na trasi za postavitev in rabo nadzemnega voda za prenos električne energije – Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/92, Priloga II, točka 1(d))

Točko 1(d)Priloge II k Direktivi 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje je treba razlagati tako, da posek rastja na trasi za namene postavitve in rabe nadzemnega električnega voda, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v času zakonitega obstoja tega voda spada pod pojem „izsekavanje gozdov za namene spreminjanja v drugo vrsto rabe zemljišč“ v smislu te določbe.

Iz besedila točke 1(d) te Priloge II izhaja, da se ta ne nanaša na vsako izsekavanje gozdov, temveč samo za izsekavanje gozdov, izvedeno za novo rabo zadevnih zemljišč. Ugotoviti je treba, da je posek rastja na trasi, kakršen je v postopku v glavni stvari, načrtovan za postavitev in rabo nadzemnega voda za prenos električne energije, zato je za zadevna zemljišča predvidena nova raba. Zato posek, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, spada v točko 1(d) Priloge II k Direktivi PVO.

(Glej točke 32, 33, 41 in izrek.)
Člen 5 Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami in člen 9 Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije je treba razlagati tako, da lahko imetnik znamke nasprotuje temu, da tretja oseba brez njegovega soglasja odstrani znake, ki so enaki tej znamki, in proizvode, dane v postopek carinskega skladiščenja, kot v postopku v glavni stvari, opremi z drugimi znaki, da bi jih uvažala ali jih dajala na trg v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), kjer še nikoli niso bili prodajani.

Vendar je treba poudariti, prvič, da odstranitev znakov, enakih znamki, preprečuje, da bi bili proizvodi, za katere je bila ta znamka registrirana, ob prvem dajanju na trg v EGP označeni z navedeno znamko, in zato njenemu imetniku onemogoča uveljavljanje temeljne pravice, ki mu je priznana s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 31 te sodbe, da nadzoruje prvo dajanje proizvodov, označenih z znamko, na trg v EGP.

Drugič, odstranitev znakov, enakih znamki, in namestitev novih znakov na proizvode za njihovo prvo dajanje na trg v EGP posegata v funkcije znamke.

Tretjič, odstranitev znakov, enakih znamki, in to, da tretja oseba proizvode opremi z novimi znaki brez soglasja imetnika znamke zaradi uvažanja ali dajanja teh proizvodov na trg v EGP in z namenom obida pravice imetnika, da prepove uvoz teh proizvodov, označenih z njegovo znamko – s čimer se posega v pravico imetnika znamke, da nadzoruje prvo dajanje proizvodov, označenih s to znamko, na trg v EGP in v funkcije znamke – sta v nasprotju s ciljem zagotavljanja neizkrivljene konkurence.

Nazadnje, ob upoštevanju sodne prakse, na katero je bilo opozorjeno v točki 38 te sodbe in ki se nanaša na pojem „uporaba v gospodarskem prometu“, je treba poudariti, da dejanje tretje osebe, ki odstrani znake, enake znamki, nato pa namesti svoje znake, pomeni aktivno ravnanje te tretje osebe, ki ga je mogoče šteti za uporabo te znamke v gospodarskem prometu, ker je njegov namen uvažati in prodajati proizvode v EGP, torej v okviru poslovne dejavnosti zaradi pridobivanja gospodarske koristi v smislu sodne prakse, na katero je bilo opozorjeno v točki 39 te sodbe.

V zvezi s tem je treba tudi poudariti, da člen 9(4) Uredbe št. 207/2009, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2015/2424, ki se od 23. marca 2016 uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, zdaj imetniku daje pravico, da vsem tretjim osebam prepreči, da bi v gospodarskem prometu v Unijo vnesle blago, ne da bi bilo to blago tam sproščeno v prosti promet, če takšno blago, vključno z embalažo, prihaja iz tretjih držav in brez dovoljenja nosi znamko, ki je enaka znamki EU, registrirani za takšno blago, ali je v njenih bistvenih lastnostih ni mogoče razlikovati od take znamke. Imetnik to pravico izgubi le, če deklarant ali imetnik blaga med postopkom ugotavljanja morebitne kršitve znamke predloži dokazila o tem, da imetnik nima pravice prepovedati dajanja blaga na trg v državi, v katero je namenjeno.

(Glej točke 42, 43, 47, 48, 51 in 52 ter izrek.)
Člen 21(1) PDEU je treba razlagati tako, da mora država članica, katere državljanstvo ima državljan Unije, olajšati izdajo dovoljenja za prebivanje neregistriranemu partnerju, ki je državljan tretje države in s katerim ima državljan Unije trajno razmerje, ki je ustrezno potrjeno, če se navedeni državljan Unije, po tem, ko je uveljavil pravico do prostega gibanja delavcev v drugi državi članici v skladu s pogoji, določenimi v Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC, s svojim partnerjem vrne prebivati v državo članico, katere državljan je.

V zvezi s tem je treba poudariti, da se člen 3(2), prvi pododstavek, točka (b), navedene direktive nanaša posebej na partnerja, s katerim ima državljan Unije trajno razmerje, ki je ustrezno potrjeno. Navedena določba določa, da država članica gostiteljica v skladu s svojo nacionalno zakonodajo temu partnerju olajša vstop in prebivanje.

V skladu s sodno prakso Sodišča člen 3(2) te direktive držav članic ne zavezuje, da državljanom tretjih držav iz tega člena priznajo pravico do vstopa in prebivanja, ampak tem državam članicam nalaga obveznost, da prošnje, ki jih vložijo državljani tretjih držav iz navedenega člena, obravnavajo ugodneje od prošenj drugih državljanov tretjih držav za vstop in prebivanje (glej v tem smislu sodbo z dne 5. septembra 2012, Rahman in drugi, C‑83/11, EU:C:2012:519, točka 21).

(Glej točke 30, 31, 35 in točko 1 izreka.)
1.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju (Člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točki 20 in 22.)
Uredbo (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog in Uredbo (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih in gospodarskih zadevah v državah članicah („vročanje pisanj“) ter razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da če je bil evropski plačilni nalog toženi strani vročen, ne da bi bila vloga za izdajo plačilnega naloga, ki je bila priložena, sestavljena v jeziku ali ji ni bil priložen prevod v jeziku, za katerega se šteje, da ga razume, kot to zahteva člen 8(1) Uredbe št. 1393/2007, mora biti tožena stranka s standardnim obrazcem iz Priloge II te zadnje uredbe pravilno obveščena o svoji pravici do zavrnitve sprejema zadevnega pisanja.

Če se ta formalnost opusti, je treba postopek popraviti v skladu z določbami te zadnje uredbe tako, da se zainteresirani osebi posreduje standardni obrazec iz Priloge II k tej uredbi.

V tem primeru zaradi postopkovne nepravilnosti, ki vpliva na vročitev evropskega plačilnega naloga skupaj z vlogo za plačilni nalog, ta plačilni nalog ne postane izvršljiv ter predpisani rok za toženo stranko za vložitev ugovora ne more začeti teči, zaradi česar se člen 20 Uredbe št. 1896/2006 ne more uporabiti.

(Glej točke od 55 do 57 in izrek.)
Zadeva C‑332/17

Starman AS

proti

Tarbijakaitseamet

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Riigikohus)

„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2011/83/EU – Člen 21 – Pogodbe, sklenjene s potrošniki – Telefonsko komuniciranje – Praksa ponudnika telekomunikacijskih storitev, da strankam, s katerimi ima sklenjeno pogodbo, ponuja skrajšano številko za pomoč po ceni, ki je višja od osnovne“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 13. septembra 2018

Varstvo potrošnikov – Potrošniške pogodbe – Direktiva 2011/83 – Telefonsko komuniciranje – Vzpostavitev več telefonskih linij s strani gospodarskega subjekta za namene omogočanja potrošniku, da z njim komunicira v zvezi s sklenjeno pogodbo – Telefonske linije, do katerih se dostopa s fiksno ali skrajšano telefonsko številko – Stroški klica na skrajšano telefonsko številko, ki so višji od osnovne cene – Nedopustnost

(Direktiva 2011/83 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 21(1))

Člen 21, prvi odstavek, Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da v položaju, v katerem je dal trgovec vsem svojim strankam na voljo eno ali več skrajšanih telefonskih številk, za katere velja višja cena od osnovne, potrošniki, ki imajo s tem trgovcem sklenjeno pogodbo, plačajo več od osnovne cene, ko tega trgovca po telefonu pokličejo v zvezi s to pogodbo.

Na to razlago ne vpliva okoliščina, da je trgovec potrošnika na razumljiv in lahko dostopen način obvestil o obstoju telefonske številke, za katero velja osnovna cena. Ta informacija namreč trgovca ne more razbremeniti njegove obveznosti, da potrošniku, ki ima z njim sklenjeno pogodbo, ne more naložiti plačila cene, ki je višja od osnovne, ko ga ta potrošnik po telefonu pokliče v zvezi s to pogodbo.

Na to razlago tudi ne vpliva okoliščina, da je potrošnik za stik s trgovcem prostovoljno izbral skrajšano telefonsko številko, za katero se uporablja cena, ki je višja od osnovne. Iz člena 21 v povezavi s členom 25 Direktive 2011/83 namreč izhaja, da se potrošnik prostovoljno ne more odpovedati pravicam, ki jih ima na podlagi te direktive, in za telefonski klic s trgovcem plačati več od osnovne cene.

(Glej točke od 31 do 33 in izrek)
Zadeva C‑404/17

A

proti

Migrationsverket

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Förvaltningsrätten i Malmö – Migrationsdomstolen)

„Predhodno odločanje – Azilna politika – Direktiva 2013/32/EU – Člen 31(8) in člen 32(2) – Očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito – Koncept varne izvorne države – Neobstoj nacionalnih pravil o tem konceptu – Izjave prosilca, ki se štejejo za zanesljive, vendar nezadostne glede na zadovoljivo zaščito v izvorni državi prosilca“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 25. julija 2018

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Postopki za priznanje in odvzem mednarodne zaščite – Direktiva 2013/32 – Postopek preizkusa na prvi stopnji – Prošnja, ki jo države članice lahko štejejo za očitno neutemeljeno – Razlogi – Prošnja državljana varne izvorne države – Pojem – Prošnja, v kateri so izjave zanesljive, vendar nezadostne glede na zadovoljivo zaščito v izvorni državi prosilca – Neobstoj pravil o izvajanju koncepta varne izvorne države v zadevni državi članici – Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2013/32, členi 31(8)(b) in (e), 32(2), 36 in 37 ter Priloga I)

Člen 31(8)(b) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite v povezavi s členom 32(2) te direktive je treba razlagati tako, da ne dopušča, da se prošnja za mednarodno zaščito šteje za očitno neutemeljeno v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem po eni strani iz informacij o izvorni državi prosilke izhaja, da se ji tam lahko zagotovi sprejemljiva raven zaščite, po drugi strani pa ta prosilka ni zagotovila zadostnih informacij za priznanje mednarodne zaščite, kadar država članica, v kateri je bila prošnja vložena, ni sprejela pravil o izvajanju koncepta varne izvorne države.

Država članica torej ne more uporabiti izpodbojne domneve, določene s pravili Direktive 2013/32 o postopkih na podlagi koncepta varne izvorne države, ne da bi tudi celovito izvajala navedena pravila glede določb zakonov in drugih predpisov, ki jih mora sprejeti. V zvezi s tem je vsaka država članica pristojna za imenovanje varnih izvornih držav v smislu te zakonodaje v skladu s postopki, določenimi v členih 36 in 37 ter v Prilogi I k Direktivi 2013/32, in sicer, med drugim, s sprejetjem s strani nacionalnega zakonodajalca seznama tretjih držav v skladu z merili, določenimi v Prilogi I, uvedbo pravil in dodatnih podrobnih pravil za izvajanje, z uradnim obvestilom Komisiji o seznamu varnih držav izvora ali njegovem rednem pregledu.

Glede dvomov, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče v zvezi z možnostjo, da se na podlagi člena 31(8) Direktive 2013/32 prošnja šteje za očitno neutemeljeno z obrazložitvijo, da naj bi bile izjave prosilke nezadostne, je treba opozoriti, da je ta direktiva prenovila Direktivo 2005/85. Čeprav se je člen 23(4)(g) Direktive 2005/85 nanašal na „nezadostne“ navedbe prosilca, člen 31(8)(e) Direktive 2013/32, ki je nadomestil to določbo, tega primera ne navaja več.

(Glej točke 28, od 31 do 33 in 35 ter izrek.)
Kadar se dodeli javno naročilo storitev, ki spada na področje uporabe člena 9 Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/52/ES z dne 13. oktobra 1997, in za katero zato načeloma veljata zgolj člena 14 in 16 te direktive, je naročnik kljub temu dolžan spoštovati temeljna pravila in splošna načela Pogodbe DEU, zlasti načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva ter obveznost preglednosti, ki iz tega izhaja, če ima to naročilo ob oddaji gotov čezmejni interes, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

V zvezi s tem je treba poudariti, da med tem preizkusom o obstoju gotovega čezmejnega interesa ni mogoče hipotetično sklepati na podlagi nekaterih elementov, ki lahko z abstraktnega vidika pomenijo indice za ta interes, temveč mora ta jasno izhajati iz konkretne presoje okoliščin naročila v postopku v glavni stvari. To pomeni, da ni mogoče šteti, da se gotov čezmejni interes vzpostavi na podlagi elementov, ki njegovega obstoja ne izključujejo, temveč ga je treba šteti za takega, kadar se njegov čezmejni interes izkaže na podlagi objektivnih in skladnih elementov (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2016, Tecnoedi Costruzioni,C-318/15, EU:C:2016:747, točka 22). Kljub temu pa je treba spomniti, da je glede, natančneje, zdravstvene dejavnosti Sodišče v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti menilo, da ni mogoče ugotoviti obstoja čezmejnega interesa le na podlagi dejstva, da so zadevna javna naročila gospodarsko pomembna (glej v tem smislu sodbo Komisija/Nemčija, C-160/08, EU:C:2010:230, točke 18, 54 in 123).

(Glej točke 39, 41 in 46 ter točko 1 izreka.)