ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 22(2) in (4) te direktive določa:

„2. Kadar se zaradi disperzijskih značilnosti določenega mesta, neugodnih podnebnih pogojev ali deleža onesnaževal, ki se prenašajo prek meja, na določenem območju ali v aglomeraciji ne da doseči skladnosti z mejnimi vrednostmi za PM10, kakor so določene v Prilogi XI, je država članica oproščena obveznosti uporabe navedenih mejnih vrednosti do 11. junija 2011, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 in če država članica dokaže, da so bili na nacionalni, regionalni in lokalni ravni sprejeti vsi primerni ukrepi, da bi bil rok izpolnjen.

[…]

4. Države članice uradno obvestijo Komisijo, kadar po njihovem mnenju zanje velja odstavek 1 ali 2, ter ji pošljejo načrt za kakovost zraka iz odstavka 1, vključno z vsemi ustreznimi podatki, ki jih Komisija potrebuje, da presodi, ali so ustrezni pogoji izpolnjeni. Komisija pri presoji upošteva predvidene učinke ukrepov, ki so jih sprejele države članice, na kakovost zunanjega zraka v teh državah, tako v sedanjosti kot v prihodnosti, pa tudi predvidene učinke sedanjih in načrtovanih ukrepov Skupnosti, ki jih predlaga Komisija, na kakovost zunanjega zraka.

Kadar Komisija temu ne nasprotuje v roku devetih mesecev po prejemu navedenega uradnega obvestila, se šteje, da so ustrezni pogoji za uporabo odstavka 1 ali 2 izpolnjeni.

V primeru nasprotovanja, lahko Komisija od držav članic zahteva, da prilagodijo ali predložijo nove načrte za kakovost zraka.“
16

Člen 4 Direktive 2004/83, naslovljen „Obravnavanje dejstev in okoliščin“, ki je v poglavju II te direktive, naslovljenem „Obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito“, določa: „1. Države članice lahko naložijo prosilcu dolžnost, da čimprej predloži vse potrebne elemente za utemeljitev prošnje za mednarodno zaščito. Dolžnost države članice je, da v sodelovanju s prosilcem obravnava ustrezne elemente prošnje. 2. Elementi iz odstavka 1 so izjave prosilca in vsa dokumentacija, s katero razpolaga prosilec, glede svoje starosti, porekla, vključno s poreklom ustreznih sorodnikov, identitete, državljanstva(-ev), nekdanje(-ih) držav(e) in kraja(-ev) stalnega prebivališča, prejšnjih prošenj za azil, prepotovanih poti, osebnih in potnih listih ter razlogov za prošnjo za mednarodno zaščito. 3. Obravnava prošnje za mednarodno zaščito se izvede v vsakem posameznem primeru posebej in upošteva naslednje: (a) vsa ustrezna dejstva, ki se nanašajo na izvorno državo v času odločanja o prošnji, vključno z zakoni in predpisi izvorne države in načinom njihovega izvajanja; (b) ustrezne izjave in dokumentacijo, ki jo predloži prosilec, vključno z informacijami o tem, ali je prosilec podvržen ali izpostavljen preganjanju ali resni škodi; (c) individualni položaj in osebne okoliščine prosilca, vključno z dejavniki, kot so poreklo, spol in starost, za oceno dejstva, ali bi na podlagi prosilčevih osebnih okoliščin dejanja, ki jim je prosilec izpostavljen ali bi jim bil lahko izpostavljen, pomenila preganjanje ali resno škodo; (d) ali so imele dejavnosti prosilca od odhoda iz izvorne države izključni ali poglavitni namen ustvarjanja potrebnih pogojev za prošnjo za mednarodno zaščito, z namenom ocene, ali bo prosilec ob vrnitvi v to državo zaradi teh dejavnosti izpostavljen preganjanju ali resni škodi; (e) ali se od prosilca lahko utemeljeno pričakuje, da bo izkoristil zaščito druge države, kjer lahko uveljavlja državljanstvo. 4. Dejstvo, da je prosilec že bil izpostavljen preganjanju ali mu je že bila povzročena resna škoda ali se mu je s takšnim preganjanjem ali škodo neposredno grozilo, je resen znak prosilčevega utemeljenega strahu pred preganjanjem ali utemeljenim tveganjem resne škode, razen če obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da se takšno preganjanje ali resna škoda ne bo ponovila. 5. Kadar države članice uporabljajo načelo, po katerem je dolžan prošnjo za mednarodno zaščito utemeljiti prosilec in kadar vidiki izjav prosilca niso utemeljeni z dokumentarnimi ali drugimi dokazi, teh vidikov ni treba potrditi, kadar so izpolnjeni naslednji pogoji: (a) prosilec se je kar najbolj potrudil za utemeljitev svoje prošnje; (b) vsi ustrezni elementi, ki so na voljo prosilcu, so bili predloženi, glede morebitne odsotnosti drugih ustreznih elementov pa je bila podana zadovoljiva razlaga; (c) ugotovljeno je, da so prosilčeve izjave skladne in verjetne in ne nasprotujejo dostopnim specifičnim in splošnim informacijam, povezanim s prosilčevim primerom; (d) prosilec je zaprosil za mednarodno zaščito kakor hitro je bilo to mogoče, razen če lahko prosilec izkaže utemeljen razlog, zakaj tega ni storil; in (e) ugotovljena je bila splošna verodostojnost prosilca.“
78

Poleg tega so določbe o razlogih, zaradi katerih lahko organi zavrnejo odobritev za pridobitev deleža v strateških delniških družbah, splošne in nenatančne, kar zadevnim osebam ne omogoča, da bi z gotovostjo vedele, v katerih primerih se lahko navedena odobritev zavrne. To še posebej velja za izraz „merila splošnega interesa, ki omogočajo zagotavljanje neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja“. Poleg tega se devet meril za presojo, ki so našteta v zakonu 3631/2008, ne nanaša na primere dejanskih in dovolj resnih groženj za zanesljivost preskrbe in torej ni mogoče šteti, da so neposredno povezana z želenim ciljem.
(b)

znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu, ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi s carinsko deklaracijo. Če se preferencialni status blaga ugotovi na podlagi upravnega sodelovanja, v katero so vključeni organi tretje države, ki izdajo potrdilo, in se za to potrdilo izkaže, da je nepravilno, velja, da gre za napako, ki je ni bilo mogoče odkriti v smislu prvega pododstavka. Izdaja nepravilnega potrdila kljub temu ne pomeni zmote, če so bili podlaga za potrdilo nepravilna [napačna] dejstva, ki jih je predložil [navedel] izvoznik, razen če je več kakor očitno, da so se organi, ki so ga izdali, zavedali ali bi se morali zavedati, da blago ni ustrezalo pogojem, ki so določeni za upravičenost do preferencialne obravnave. Zavezana oseba se lahko sklicuje, da je ravnala v dobri veri, če lahko dokaže, da je ob teh trgovinskih operacijah poskrbela, da so bili vsi pogoji za preferencialno obravnavo izpolnjeni.
23

Iz tega sledi, da je za odbitek vstopnega DDV odločilno merilo dejanska ali nameravana uporaba tega blaga ali teh storitev. Glede na to uporabo se namreč določi začetni odbitek, do katerega ima davčni zavezanec pravico, in obseg morebitnih popravkov, ki jih je treba opraviti pod pogoji, navedenimi v členih od 185 do 187 Direktive (glej sodbo z dne 15. decembra 2005 v zadevi Centralan Property, C-63/04, ZOdl., str. I-11087, točka 54 in navedena sodna praksa).
3

Prva, tretja in četrta uvodna izjava Direktive 90/435 določajo: „ker je lahko povezovanje družb iz različnih držav članic v skupine potrebno, da se v Skupnosti ustvarijo pogoji, podobni tistim na notranjem trgu, in s tem zagotovi oblikovanje in učinkovito delovanje skupnega trga; ker teh operacij ne smejo ovirati omejitve, pomanjkljivosti ali izkrivljanja, ki izhajajo predvsem iz davčnih predpisov držav članic; […] [...] ker se obstoječi davčni predpisi, ki urejajo razmerja med matičnimi družbami in odvisnimi družbami, v različnih državah članicah razlikujejo in so na splošno manj ugodni kot tisti, ki veljajo za matične družbe in odvisne družbe v isti državi članici; ker je zato sodelovanje med družbami iz različnih držav članic v manj ugodnem položaju v primerjavi s sodelovanjem družb iz iste države članice; ker je treba ta manj ugoden položaj odpraviti z uvedbo skupnega sistema, da bi se olajšalo povezovanje družb v skupine; ker se mora država matične družbe, kadar prejme matična družba distribuirani dobiček iz naslova povezave s svojo odvisno družbo: — bodisi vzdržati obdavčitve tega dobička, — ali ta dobiček obdavčiti in hkrati dovoliti matični družbi, da od zneska izračunanega davka odbije del korporacijskega davka, ki se nanaša na ta dobiček in ga je plačala odvisna družba.“
2

Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. R. J. M. G. Lippensom, G. G. H. Mittlerjem in J. P. F. C. Votronom (v nadaljevanju skupaj: Lippens in drugi), ki prebivajo v Belgiji in so člani uprave družbe Ageas NV, nekdanje družbe Fortis NV (v nadaljevanju: Fortis), na eni strani in H. C. Kortekaasom, družbo Kortekaas Entertainment Marketing BV, družbo Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Katom, J. H. Vischom, E. J. Bökkerink in družbo Laminco GLD N-A (v nadaljevanju skupaj: Kortekaas in drugi), ki so imetniki vrednostnih papirjev družbe Fortis, na drugi strani glede domnevnega oškodovanja teh imetnikov, ker so zaupali podatkom o finančnem stanju družbe Fortis, ki so jih razširjali navedeni člani uprave.
12

V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. V tej zadevi je glavno vprašanje, ali je storitve, ki jih opravijo najemodajalci v okviru najemne pogodbe z najemniki (v nadaljevanju: storitve), treba obravnavati kot del ene storitve dajanja v najem nepremičnin, bodisi ker storitve objektivno sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev skupaj z dajanjem v najem bodisi ker so ‚pomožne‘ storitve k storitvi dajanja v najem, ki je glavna storitev (v nadaljevanju: glavna storitev). Kako pomembno je pri odločanju o tem vprašanju in ob upoštevanju sodbe Sodišča z dne 11. junija 2009 v zadevi RLRE Tellmer Property (C-572/07, ZOdl., str. I-4983), da storitve lahko (vendar jih dejansko ne) opravijo osebe, ki niso najemodajalci, čeprav v skladu s pogoji iz zadevnih najemnih pogodb najemniki niso imeli druge možnosti, kakor da so storitve prejemali od najemodajalcev? 2. Ali je pri ugotavljanju, ali gre za eno storitev, pomembno, da ima najemodajalec – če najemnik ne plača stroškov vzdrževanja – pravico ne le zavrniti opravljanje teh storitev, ampak tudi odpovedati najemno pogodbo z najemnikom? 3. Ali je – če je odgovor na prvo vprašanje, da je možnost tretjih oseb opravljati storitve neposredno za najemodajalca, pomembna – to zgolj dodaten dejavnik pri ugotavljanju, ali so storitve ena sama nedeljiva gospodarska storitev, katere razdelitev bi bila umetna, oziroma pomožna storitev h glavni storitvi, ali pa je to odločilni dejavnik? Če je zgolj dodaten dejavnik ali če sploh ni pomemben, kateri drugi dejavniki so pomembni pri ugotavljanju, ali so storitve pomožne? Natančneje, kako pomembno je to, ali se storitve opravljajo v najetih prostorih oziroma v zvezi z najetimi prostori ali v drugih prostorih objekta? 4. Če je to, da storitve lahko opravijo tretje osebe, pomembno, ali je pomembneje to, da lahko pravno gledano storitve opravljajo tretje osebe, čeprav bi bilo to v praksi težko organizirati oziroma se z najemodajalcem o tem dogovoriti, ali pa je pomembnejši dejavnik praktična možnost oziroma običajna praksa pri opravljanju teh storitev? 5. V tej zadevi storitve zajemajo različne storitve, ki se opravijo v zameno za enotno plačilo. Če nekatere od teh storitev (na primer čiščenje skupnih prostorov ali opravljanje storitev varovanja) niso del ene same nedeljive gospodarske storitve oziroma se obravnavajo kot pomožne storitve h glavni storitvi, druge storitve pa so njen del, ali bi bilo pravilno razdeliti celotno plačilo med različne storitve, da se določita delež plačila stroškov, za katerega se obračuna davek, in delež, za katerega se davek ne obračuna? Podredno, ali bi bilo pravilno šteti te storitve za tako tesno medsebojno povezane, da sestavljajo ‚eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna‘, ki tako sama po sebi predstavlja enotno storitev, ločeno od dajanja v najem nepremičnin?“
Člen 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki ga je sprejel Pridružitveni svet, ustanovljen s Sporazumom med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Republiko Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale 12. septembra 1963 v Ankari in ki je bil sklenjen, odobren in potrjen v imenu Skupnosti s Sklepom 64/732/EGS Sveta z dne 23. decembra 1963, je treba razlagati tako, da se družinski član turškega delavca, ki je državljan tretje države, ki ni Turčija, v državi članici gostiteljici lahko sklicuje na pravice iz te določbe, če so vsi drugi pogoji iz te določbe izpolnjeni.
34

Poleg tega člen 2(2)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46) „družinske člane“ opredeljuje kot „potomce v ravni črti, ki so mlajši od 21 let ali so vzdrževane osebe“.
64

V okviru razlage Šeste direktive gre tako lahko za obstoj zlorabe, kadar je rezultat zadevnih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere dodelitev bi nasprotovala cilju, ki ga te določbe uresničujejo, čeprav so bili pogoji, predvideni z upoštevnimi določbami navedene direktive in nacionalne zakonodaje, ki le-to prenaša, formalno izpolnjeni, in kadar je na podlagi vseh objektivnih dejavnikov bistveni cilj zadevnih transakcij pridobitev take davčne ugodnosti (glej zgoraj navedeni sodbi Halifax in drugi, točki 74 in 75, in sodba z dne 21. februarja 2008 v zadevi Part Service, C-425/06, ZOdl., str. I-897, točka 42).
6

V Prilogi VI k Protokolu o sprejemu z naslovom „Seznam iz 20. člena Protokola [o sprejemu]: Prehodni ukrepi, Bolgarija“ je v odstavkih 1, 2 in 14 točke 1 določeno: „1. III-133. člen in prvi odstavek III-144. člena Ustave se v zvezi s prostim gibanjem delavcev in svobodo opravljanja storitev, ki vključuje začasno gibanje delavcev, kakor je opredeljeno v členu 1 Direktive 96/71/ES, med Bolgarijo na eni strani in vsako od sedanjih držav članic na drugi strani v celoti uporabljata le ob upoštevanju prehodnih določb iz drugega do štirinajstega odstavka. 2. Ne glede na člene 1 do 6 Uredbe (EGS) št. 1612/68 [z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15)] in do konca dveletnega obdobja od dne pristopa bodo sedanje države članice uporabljale nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov, ki urejajo dostop bolgarskih državljanov na njihove trge dela. Sedanje države članice lahko uporabljajo take ukrepe do konca petletnega obdobja od dne pristopa. […] 14. Učinek uporabe drugega do petega in sedmega do dvanajstega odstavka ne vodi do bolj restriktivnih pogojev za dostop bolgarskih državljanov na trge dela sedanjih držav članic od tistih, ki obstajajo na dan podpisa Pogodbe o pristopu. Ne glede na uporabo določb iz prvega do trinajstega odstavka sedanje države članice v kateremkoli obdobju, ko se uporabljajo nacionalni ukrepi ali ukrepi iz dvostranskih sporazumov, glede dostopa na njihov trg dela prednostno obravnavajo delavce, ki so državljani držav članic, v primerjavi z delavci, ki so državljani tretjih držav. Bolgarski delavci migranti in njihove družine, ki zakonito prebivajo in delajo v drugi državi članici, ali delavci migranti iz drugih držav članic in njihove družine, ki zakonito prebivajo in delajo v Bolgariji, se ne obravnavajo bolj restriktivno kot delavci iz tretjih držav in njihovi družinski člani, ki delajo v tej državi članici oz. v Bolgariji. Poleg tega se ob uporabi načela prednostne obravnave v Skupnosti delavci migranti iz tretjih držav, ki prebivajo in delajo v Bolgariji, ne obravnavajo bolj ugodno kot državljani Bolgarije.“
8

Commissioners so 15. oktobra 2008 sprejeli odločbo, v skladu s katero je za storitve razgradnje, ki jih je opravila družba Able, veljala splošna stopnja DDV. Ta družba je 21. oktobra 2008 zahtevala ponovno preučitev te odločbe. Ker so Commissioners 18. novembra 2008 to odločbo potrdili, je družba Able pri First-tier Tribunal (Tax Chamber) vložila tožbo in to sodišče je s sodbo z dne 24. novembra 2009 presodilo, da so storitve razgradnje ladij, ki jih je opravila družba Able, oproščene plačila.
Komisija mora na podlagi člena 21 Statuta Sodišča in člena 38(1) Poslovnika Sodišča v vseh tožbah, ki jih je vložila na podlagi člena 260 PDEU, natančno navesti očitke, o katerih zahteva odločitev Sodišča, ter vsaj v obliki povzetka navesti pravne in dejanske elemente, na katerih očitki temeljijo.

Vendar zahteva po natančnosti in doslednosti začetne vloge ne more pomeniti, da je Komisija ob vložitvi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, ki se nanaša na sprejetje ukrepov, ki jih zahteva izvršitev sodbe, s katero je bilo ugotovljeno, da država članica ni izpolnila svoje obveznosti izterjave nezakonitih pomoči, zavezana, da v tožbi navede natančen znesek pomoči, ki jih je treba izterjati na podlagi dane odločbe ali, a fortiori, od vsakega od upravičencev sistema pomoči, ki je bil razglašen za nezakonit in nezdružljiv z notranjim trgom.

Namreč, kadar gre za izvršitev odločb o sistemih pomoči, je naloga organov zadevne države članice, da v fazi izterjave pomoči preverijo posamezen položaj vsakega zadevnega podjetja, ker ti organi najlažje določijo natančne zneske, ki jih je treba vrniti. Zato se lahko Komisija, kadar postopek izterjave teče, omeji na vztrajanje pri spoštovanju obveznosti vračila zadevne pomoči, državnim organom pa prepusti skrb, da izračunajo natančne zneske, ki jih je treba vrniti.

(Glej točke 20, 22 in 23.)
Keywords

Subject of the case

Izrek

Keywords Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Dovoljenje – Direktiva 2002/20 – Člen 12 – Obseg – Področje uporabe – Pristojbina, katere obdavčljivi dogodek je vezan na postopek splošne odobritve ali dodelitev pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk – Vključitev – Pristojbina, katere obdavčljivi dogodek je vezan na dejavnost operaterja, to je opravljanje storitev elektronskih komunikacij za končne uporabnike v zadevni državi članici – Izključitev (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20/ES, člen 12) (Glej točko 26 in točke od 29 do 31.) Subject of the case Predmet Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 12 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 337) – Pristojbine in dajatve, ki se uporabljajo za podjetja, za katera velja splošna odobritev – Združljivost nacionalne zakonodaje, s katero se uvede dodatna pristojbina, ki se naloži operaterjem elektronskih telekomunikacij Izrek Izrek 1. Tožba se zavrne. 2. Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov. 3. Kraljevina Španija in Madžarska nosita vsaka svoje stroške.

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 27. junija 2013 – Komisija proti Franciji

(Zadeva C-485/11)

„Neizpolnitev obveznosti države — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/20/ES — Člen 12 — Upravne pristojbine, ki se uporabljajo za podjetja, za katera velja splošna odobritev — Nacionalna zakonodaja — Operaterji elektronskih telekomunikacij — Obveznost plačila dodatne pristojbine“

Približevanje zakonodaj — Sektor za telekomunikacije — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Dovoljenje — Direktiva 2002/20 — Člen 12 — Obseg — Področje uporabe — Pristojbina, katere obdavčljivi dogodek je vezan na postopek splošne odobritve ali dodelitev pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk — Vključitev — Pristojbina, katere obdavčljivi dogodek je vezan na dejavnost operaterja, to je opravljanje storitev elektronskih komunikacij za končne uporabnike v zadevni državi članici — Izključitev (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20/ES, člen 12) (Glej točko 26 in točke od 29 do 31.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 12 Direktive 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 337) – Pristojbine in dajatve, ki se uporabljajo za podjetja, za katera velja splošna odobritev – Združljivost nacionalne zakonodaje, s katero se uvede dodatna pristojbina, ki se naloži operaterjem elektronskih telekomunikacij

Izrek

1. Tožba se zavrne.

2. Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
2.

Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Posebna ureditev za potovalne agente — Cilj — Pristop, ki temelji na stranki — Neobstoj kršitve obveznosti — Pristop, ki temelji na naročniku — Neskladnost s posebno ureditvijo za potovalne agencije (direktivi Sveta 77/388, člen 26(2) do (4), in 2006/12, členi od 306 do 310) (Glej točke od 52 do 54, in 62.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2013 :161 1OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 1 4. mar ca 2 0 1 3  – Komisija proti Irski
(Zadeva C-1 0 8 / 1 1 )
„Neizpolnitev obveznosti države — DDV — Nižja stopnja — Dobava hrtov in kon jev, ki n iso namenjeni 
za pripravo ali proizvodnjo živil, ki j ih uživajo ljudje ali živali, najem kon jev in storitve 
osemenjevanja — Direktiva 2006 /112/ES — Kršitev členov 96, 98 ( v povezavi s Prilogo III) in 110“
1. Uskladitev davčne zakonodaje — Skupni sistem d avka na dodano vrednost — Možnost držav 
članic, da u porabijo n ižjo stopnjo za d oločene d obave bl aga in o pravljanje storitev — 
Uporaba nižje stopnje za dobavo hrtov in ko njev, ki niso namenjeni za pripravo ali proizvodnjo 
živil, ki jih uživajo ljudje ali živali, za najem ko njev in za določene storitve osemenjevanja — 
Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 2006 /112, členi 96, 98 in 110, ter priloga III) (Glej točke 
od 38 d o 40 , 42, 49, 50, 55, 58 in 59.)
2. Uskladitev davčne zakonodaje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Končni potrošnik — 
Pojem — Oseba, ki lahko b reme davka na dodano vrednost prenese n a druge osebe — Izključitev 
(Direktiva Sveta 2006 /112, člen 110) (Glej točki 51 in 52.)
Predmet
Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 96, 98 ( v povezavi s Prilogo III) in 110 D irektive Sveta 
2006 /112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem s istemu da vka n a dodano v rednost (UL L 347, 
str. 1) – Nacionalna zakono daja, ki d oloča nižjo stopnjo za dobavo hrtov in kon jev, ki n iso namenjeni 
za pripravo ali proizvodnjo živil, ki j ih uživajo ljudje ali živali, za najem kon jev in za določene storitve 
osemenjevanja
Iz rek
1. Irska s tem, da j e za dobavo hrtov in kon jev, ki n iso namenjeni za pripravo živil, za najem 
konjev in za določene storitve o semenjevanja določila nižjo stopnjo DD V v višini 4,8 %, ni 
izpolnila obveznosti iz členov 96, 98 ( v povezavi s Prilogo III) in 110 D irektive S veta 
2006 /112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem s istemu da vka n a dodano v rednost.
2. Irski se naloži plačilo stroškov.
2 ECLI:EU:C:2013 :161OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
3. Francoska republika no si svoje stroške.
1.

Akti institucij — Obrazložitev — Obveznost — Obseg — Sklep o zavrnitvi ponudbe v okviru oddaje javnega naročila za storitve — Obveznost, da se po vložitvi pisne zahteve posreduje lastnosti in prednosti sprejete ponudbe in ime uspešnega ponudnika — Obveznost naročnika, da zagotovi podroben povzetek vsake podrobne upoštevane lastnosti ponudbe, ki jo je zavrnil na podlagi svoje presoje ali podrobne primerjalne analize sprejete ponudbe in ponudbe neizbranega ponudnika — Neobstoj — Neutemeljen tožbeni razlog (člen 256 PDEU, Uredba Sveta št. 1605/2002, člen 100(2), prvi pododstavek, Uredba Komisije št. 2342/2002, člen 149(3)) (Glej točke od 20 do 23.)