Zgolj okoliščina, da členi od 78 do 80 Uredbe št. 966/2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije, ne vsebujejo podrobnih pravil, ki bi se posebej nanašala na postopek izterjave terjatev od evropskih poslancev, ampak se ti členi nanašajo na ugotavljanje terjatev Unije in na odobritev izterjave, še ne pomeni, da se uporabi Sklep predsedstva Evropskega parlamenta o izvedbenih ukrepih v zvezi s Statutom poslancev Evropskega parlamenta, vključno s postopkom izterjave iz člena 68 tega sklepa, ne glede na njegov stvarni obseg.

Glede tega v primeru neupravičeno izplačanih zneskov poslancu Evropskega parlamenta iz naslova nadomestila za parlamentarno pomoč zgolj okoliščina, da je med datumom izplačila teh zneskov in datumom sprejetja sklepa da naj se od zadevne osebe izterja zadevni znesek, minilo veliko časa, brez kakršnega koli drugega upoštevnega elementa ne zadošča za to, da je navedeni poslanec lahko legitimno pričakoval, da ne bo več zahtevano vračilo zadevnih zneskov.

Pravica do sklicevanja na načelo varstva legitimnih pričakovanj je pogojena s tem, da so pristojni organi Unije zadevni osebi dali natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, ki izhajajo iz pooblaščenih in zanesljivih virov.

Glede izterjave terjatev, ki jih je treba plačati institucijam Unije, sicer drži, da niti člen 81 Uredbe št. 966/2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije, niti člen 93 Delegirane uredbe št. 1268/2012 o pravilih uporabe Uredbe št. 966/2012 ne določata nikakršnega roka, v katerem je treba dolžniku vročiti opomin, torej akt, s katerim se zadnjega obvesti o ugotovitvi terjatve institucije Unije, od dneva nastanka razloga za zadevno terjatev, vendar zahteva po pravni varnosti pomeni, da morajo institucije Unije svoje pristojnosti izvajati v razumnem roku. Razumnost roka se presoja na podlagi vseh okoliščin posamezne zadeve, zlasti glede na pomen spora za zadevno osebo, zapletenost zadeve, različne stopnje postopka, ki jih je izvedla institucija Unije, in ravnanje strank med postopkom. Razumnosti roka namreč ni mogoče presojati s sklicevanjem na neko natančno zgornjo mejo, ki bi bila določena abstraktno.

Glede tega velja, da je treba ob upoštevanju tega, da je cilj člena 81 Uredbe št. 966/2012 časovno omejiti možnost izterjave terjatev Unije do tretjih oseb zaradi spoštovanja načela dobrega finančnega poslovodenja, zaradi česar je v njem določen petletni rok, rok za vročitev opomina institucije Unije dolžniku načeloma šteti za nerazumen, če do te vročitve pride po več kot petih letih od trenutka, ko je bila institucija običajno sposobna uveljavljati svojo terjatev. Glede na člen 78(1) in (2) Uredbe št. 966/2012 ter člena 81 in 82 Delegirane uredbe št. 1268/2012 je institucija Unije običajno sposobna uveljavljati terjatev od datuma, ko ta institucija razpolaga z dokazili, na podlagi katerih lahko dano terjatev opredeli kot nedvoumno, v fiksnem znesku in zapadlo, ali ko bi s takšnimi dokazili lahko razpolagala, če bi ravnala z zadostno skrbnostjo.

Vendar to, da med datumom, ko je institucija običajno sposobna uveljavljati terjatev, in datumom vročitve opomina preteče več kot pet let, ne more samodejno povzročiti kršitve načela razumnega roka. Preveriti je namreč treba še, ali je to trajanje mogoče pojasniti z okoliščinami zadeve. Prav tako je mogoče, da z vročitvijo tega opomina prej kot v navedenem petletnem roku zahteve načela razumnega roka ne bi bile izpolnjene, če bi šlo za zadevo, ki ni zapletena, ki je za dolžnika pomembna ali v kateri institucija Unije ne bi ravnala skrbno, zlasti kar zadeva pridobitev dokazil, na podlagi katerih bi lahko terjatev opredelila kot nedvoumno, v fiksnem znesku in zapadlo. V tem primeru bi moral dolžnik dokazati, da ta rok, ki je krajši od petih let, ni razumen.

(Glej točke 89, 96, od 99 do 104 in 106.)