SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTONIA TIZZANA,

predstavljeni 6. maja 2004( )

Zadeva C-414/02

Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A. S. Istanbul

proti

Finanzlandesdirektion für Oberösterreich

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Verwaltungsgerichtshofa (Avstrija))

„Carinski zakonik Skupnosti – Člen 202 – Nezakonit vnos blaga v carinsko območje Skupnosti – Carinski dolg – Odgovornost delodajalca“

1. Verwaltungsgerichtshof (Avstrija) je s sklepom z dne 6. novembra 2002 na Sodišču vložilo predlog za sprejem predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago člena 202(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti ( ) (v nadaljevanju: Carinski zakonik). Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali ta določba nasprotuje zakonodaji države članice, ki določa carinski dolg v breme delodajalcev (ali drugih naročnikov) zaradi kršitev carinskih obveznosti delavcev (ali drugih nameščencev) pri opravljanju nalog, ki so jim bile zaupane.

I – Pravni okvir

Skupnostna zakonodaja

2. Člen 202 Carinskega zakonika določa:

„1. Carinski dolg pri uvozu nastane:

(a) z nezakonitim vnosom blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, na carinsko območje Skupnosti […]

[…]

3. Dolžniki so:

– oseba, ki je nezakonito vnesla blago,

– osebe, ki so sodelovale pri vnosu in so vedele ali bi morale vedeti, da je bil vnos nezakonit,

– kakor tudi osebe, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale in so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga vedele ali bi morale vedeti, da gre za blago, ki je bilo nezakonito vneseno.“

3. Člen 213 določa:

„Če obstaja za isti carinski dolg več dolžnikov, so ti solidarno zavezani plačilu tega dolga.“

Nacionalna zakonodaja

4. Člen 79(2) Zollrechts‑Durchführungsgesetza( ) (zakon o izvedbi carinskih predpisov, v nadaljevanju: ZollR‑DG) določa:

„Carinski dolg, ki je nastal delavcu ali drugemu nameščencu, ker je ta pri opravljanju nalog, ki mu jih je naložil delodajalec ali naročnik, kršil carinske obveznosti, nastane v tem trenutku tudi delodajalcu ali naročniku, če ta ne postane dolžnik v isti zadevi na podlagi druge določbe.“

II – Dejansko stanje in postopek

5. Iz spisa izhaja, da je Hassan Bas delavec družbe Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A. S. Istanbul (v nadaljevanju: Ulustrans).

6. 5. decembra 1996 je Hassan Bas s priklopnikom, ki je bil registriran na ime Ulustrans, prečkal carinsko mejo med Švico in Avstrijo na območju Höchsta, ne da bi na carini prijavil štiri stroje za navijanje tekstila na tuljavo, ki jih je prevažal.

7. Hauptzollamt Feldkirch (carinski urad Feldkirch) je z odločbo z dne 11. decembra 1996 Hassanu Basu sporočil, da je v skladu s členom 202(1) in (3) Carinskega zakonika postal dolžnik carinskega dolga v višini 770.684 ATS (carina v višini 83.770 ATS in prometni davek na uvoz v višini 686.914 ATS).

8. Ta carinski urad je 27. februarja 1997 sporočil Ulustransu, da je v skladu z določbami člena 202(1) Carinskega zakonika v povezavi s členom 79(2) ZollR‑DG prav tako tudi njemu nastal carinski dolg v enaki višini kot njegovemu delavcu.

9. Ulustrans se je zoper to odločbo pritožil, vendar je bila pritožba zavrnjena. Tako je pri četrtem pritožbenem senatu Finanzlandesdirektion für Oberösterreich za regijo Linz vložil pritožbo, ki je bila prav tako zavrnjena z odločbo z dne 21. novembra 2000.

10. Ulustrans je tako pri Verwaltungsgerichtshofu zahteval razglasitev ničnosti odločbe Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (v nadaljevanju: toženi upravni organ), kjer je uveljavljal predvsem, da je člen 79(2) ZollR‑DG v nasprotju s pravom Skupnosti, ker nezakonito razširja krog carinskih dolžnikov, ki so taksativno našteti v členu 202(3) Carinskega zakonika.

11. V zvezi s tem je Verwaltungsgerichtshof odločilo, da je treba Sodišču v skladu s členom 234 ES postaviti naslednje vprašanje:

„Ali je razširitev kroga dolžnikov, kot jo določa člen 79(2) Zollrechts Durchführungsgesetza (po katerem nastane carinski dolg v breme delavca ali drugega nameščenca zaradi kršitve carinske obveznosti pri opravljanju nalog, ki mu jih je zaupal njegov delodajalec ali naročnik in prav tako takrat nastane carinski dolg tudi v breme delodajalca ali naročnika) v nasprotju s členom 202(3) Carinskega zakonika in je tako nezdružljiva s pravom Skupnosti?“

12. V okviru tega postopka so pisna stališča predložili toženi upravni organ, avstrijska vlada in Komisija.

III – Pravna presoja

13. Predložitveno sodišče tako Sodišču predlaga, naj preizkusi, ali je člen 79(2) ZollR‑DG združljiv s členom 202(3) Carinskega zakonika.

14. Vendar, kot je že bilo navedeno, Sodišče v okviru postopka za izdajo predhodne odločbe ni pristojno za tako presojo združljivosti nacionalnih določb s pravom Skupnosti. To lahko le „nacionalnemu sodišču posreduje elemente razlage prava Skupnosti“, tako, da temu omogoči „presojo te združljivosti za odločitev v zadevi“.( )

15. V skladu s sodno prakso Sodišča v takih primerih mora biti vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Verwaltungsgerichtshof, preoblikovano in ga je tako treba razumeti v smislu, ali zgoraj navedena določba Carinskega zakonika nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je zadevna avstrijska, ki določa nastanek carinskega dolga v breme delodajalcev (ali naročnikov) zaradi kršitve carinskih obveznosti njegovih delavcev (ali nameščencev) pri opravljanju nalog, ki so jim bile zaupane.

16. V zvezi s tem je treba poudariti, da ob nezakonitem vnosu blaga, za katerega veljajo uvozne dajatve, na carinsko območje Skupnosti, v skladu s členom 202(3) Carinskega zakonika carinski dolžniki postanejo tri kategorije oseb: i) oseba, ki je nezakonito vnesla blago; ii) osebe, ki so sodelovale pri vnosu in so vedele ali bi morale vedeti, da je bil vnos nezakonit; iii) osebe, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale in so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga vedele ali bi morale vedeti, da gre za blago, ki je bilo nezakonito vneseno.

17. Za odgovor na predloženo vprašanje v obravnavanem postopku je treba najprej preizkusiti, ali je zgoraj navedeno naštevanje dolžnikov taksativno ali pa lahko države članice dodajo še druge kategorije oseb kot dolžnike.

18. Toženi upravni organ in avstrijska vlada sta zastopala zadnjenavedeno stališče. Menita, da je člen 202(3) Carinskega zakonika v bistvu „temeljna določba“, ki določa le minimalno uskladitev opredelitve pojma dolžnika. Držav članic ne ovira pri sprejemanju nadaljnjih določb, kakršna je določba člena 79(2) ZollR‑DG, ki razširja pojem dolžnika za zagotovitev plačila carinskih dolgov.

19. Kot navajata toženi upravni organ in navedena vlada, je ta razlaga skladna s členom 232(1)(a) Carinskega zakonika in členom 8 Sklepa Sveta 2000/597/ES, Euratom, z dne 29. septembra 2000 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti,( ) ki na nacionalne carinske organe in države članice prenaša nalogo, da izkoristijo vse možnosti, ki jih imajo na voljo na podlagi nacionalnih določb, za zagotovitev plačila carinskih dajatev.

20. Vendar se s to razlago ne morem strinjati. Po mojem mnenju člen 202(3) Carinskega zakonika dokončno določa dolžnike carinskega dolga, ki so nezakonito vnesli blago na carinsko območje Skupnosti.

21. Tako sklepanje potrjuje že samo besedilo zadevne določbe.

22. V bistvu ta natančno določa, kdo so dolžniki carinskega dolga, in torej v besedilu ne vsebuje nobenega dejstva v podporo stališču, po katerem bi lahko države članice k tem osebam prištele še druge, kot so tiste, ki so izrecno naštete.

23. Na drugi strani je tako sklepanje prav tako v skladu z zgodovinsko razlago navedenih zadevnih določb.

24. Pred sprejetjem Carinskega zakonika je bila zadevna ureditev razdrobljena v različnih aktih sekundarnega prava. Zlasti je za osebe, ki so bile zavezane za plačilo carinskega dolga, veljala Uredba Sveta (EGS) št. 1031/88 z dne 18. aprila 1988 o določitvi oseb, zavezanih za plačilo carinskega dolga.( )

25. V skladu s členom 3(1) navedene Uredbe, po katerem je tak dolg nastal zaradi nezakonitega vnosa blaga na carinsko območje Skupnosti, je bila „oseba, ki je zavezana za plačilo tega dolga, tista, ki je nezakonito vnesla blago na carinsko območje Skupnosti“. Vendar je bilo v drugem odstavku dodano, da so „v skladu z veljavnimi določbami držav članic prav tako za plačilo tega dolga solidarno zavezane: […] osebe, ki so sodelovale pri nezakonitem vnosu blaga“ „tiste, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale“, in „vse druge osebe, ki so odgovorne za tak nezakonit vnos blaga […]“.( )

26. Kot je Komisija pravilno ugotovila, je Uredba št. 1031/88 države članice pooblaščala, da določijo še druge kategorije oseb, ki so tako ali drugače vpletene v nezakonit vnos blaga, od katerih se lahko zahteva plačilo carinskega dolga.

27. Kot je že bilo navedeno, je Carinski zakonik poenotil „tako v korist gospodarskih subjektov v Skupnosti kot carinskih organov določbe carinske zakonodaje, ki so [bile do takrat] vsebovane v številnih uredbah in direktivah Skupnosti“, natančneje v Uredbi št. 1031/88 (prva uvodna izjava Uredbe št. 2913/92).( ) Poleg tega so bile s Carinskim zakonikom, v delu, v katerem je bilo to potrebno, uvedene spremembe te zakonodaje, da bi postala bolj „konsistentna, [...] poenostav[ljena] in [da se] odpravi[jo] praznine“ (druga uvodna izjava).

28. V tem smislu je treba presojati člen 202, ki je nadomestil člen 3 Uredbe št. 1031/88, ki natančneje kot prej opredeljuje dolžnike carinskega dolga, ne da bi se – kot je bilo prej – skliceval na nacionalne določbe.

29. Menim, da iz opisane zakonske podlage izhaja, da je naštevanje dolžnikov v členu 202 posledica zavestne odločitve zakonodajalca, ki zato, da bi se dosegla „poenostavljena“ in „celostna“ ureditev, izrecno in taksativno našteva osebe, ki so zavezane za izpolnitev carinskih dolgov, ki so nastali zaradi nezakonitega vnosa blaga.

30. Iz tega sklepam, da države članice po sprejemu Carinskega zakonika niso več pristojne za sprejemanje ali ohranitev določb, ki določajo druge osebe, ki so zavezane za plačilo teh dolgov, čeprav solidarno.

31. Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, ali se z določbo, kot je vsebovana v avstrijski ureditvi, ki določa odgovornost delodajalca za plačilo carinskih dolgov zaradi nezakonitega ravnanja delavca, razširja krog taksativno naštetih dolžnikov, ki ga določa člen 202(3) Carinskega zakonika, ali pa se lahko tega delodajalca uvrsti v eno izmed treh kategorij oseb, ki so določene v tem členu.

32. V zvezi s tem moram takoj navesti, da tretja kategorija dolžnikov, ki je določena v zadevnem predpisu, namreč osebe, ki so nezakonito vneseno blago pridobile ali posedovale, v obravnavanem primeru ni pomembna. Kajti v tej zadevi ne gre za odgovornost osebe, ki je pridobila ali posedovala blago, ki je bilo nezakonito vneseno, ampak za osebo, ki je na podlagi delovnopravnega razmerja povezana s tistim, ki je izvedel nezakonit vnos blaga.

33. Tako je treba preizkusiti primere odgovornosti, ki jih določa člen 202(3), prva in druga alinea, Carinskega zakonika.

34. Kot je bilo že omenjeno, prva alinea določa, da je dolžnik „oseba, ki je nezakonito vnesla blago“.

35. Glede te določbe je predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu poudarilo, da naj bi bil, kot trdi del doktrine, v skladu s to določbo vedno delodajalec dolžnik ob nezakonitem vnosu blaga delavca. V skladu s tem stališčem v takih primerih vedno podjetje opravi vnos blaga v Skupnost, ne glede na to, da to neposredno stori njegov zaposleni.

36. Menim, da tako stališče ni utemeljeno.

37. Dejansko je Sodišče že jasno presodilo, da je dolžnik v smislu člena 202(3), prva alinea, Carinskega zakonika „oseba, ki je dejansko vnesla blago“( ), kar pomeni le oseba, ki je voznik prevoznega sredstva, ki izvaja dejanski nadzor nad blagom pri njegovem vnosu na carinsko območje Skupnosti. Posledično se ureditev, kot je avstrijska, ki določa odgovornost delodajalca za nezakonito ravnanje delavca, tako ne more uvrstiti v zgoraj navedeno določbo.

38. Vendar je treba preizkusiti tudi predpostavko iz člena 202(3), druga alinea, Carinskega zakonika, ki določa, da so dolžniki prav tako „osebe, ki so sodelovale pri vnosu in so vedele ali bi morale vedeti, da je bil vnos nezakonit“.

39. Kot je pravilno opazila Komisija, se odgovornost delodajalca za kršitev, ki jo je storil delavec, lahko uvrsti v dejanski stan navedene določbe, seveda pod pogojem, da so izpolnjeni pogoji, ki jih ta določa.

40. V tem smislu, kot to izhaja iz besedila člena 202(3), mora biti na prvem mestu izpolnjen objektivni pogoj, in sicer da so te osebe „sodelovale pri vnosu“ blaga na carinsko območje Skupnosti. Očitno je, da je ta pogoj izpolnjen vsakokrat, ko neka oseba dejansko ali posredno v določeni meri sodeluje pri vnosu blaga v Skupnost: na primer ko, kot v obravnavanem primeru, delodajalec naloži delavcu prevoz določenega blaga v Skupnost in mu da poleg tega na voljo svoje vozilo.

41. Poleg tega mora oseba, ki je sodelovala pri vnosu blaga „vedeti ali bi morala vedeti, da je bil vnos [blaga] nezakonit“. Z drugimi besedami, treba je dokazati, da je imela ta oseba pozitivno vedenje o nezakonitosti ravnanja tistega, ki je blago dejansko posedoval, ali da je bila v vsakem primeru najmanj v položaju, v katerem je mogoče razumno oceniti, da je za to vedela ali bi morala vedeti.

42. Menim, da določba, kot je zadevna avstrijska, ki določa nastanek carinskega dolga v breme delodajalca (ali naročnika) zaradi kršitve carinskih obveznosti delavca (ali nameščenca) „pri opravljanju nalog, ki mu jih je zaupal njegov delodajalec ali naročnik“, zadošča navedenemu pogoju. Ker odgovornost delodajalca dejansko omejuje na primer kršitve carinskih obveznosti delavca pri opravljanju nalog, ki mu jih je zaupal on, je učinek te določbe tak, da se delodajalcu naloži odgovornost za plačilo carinskega dolga samo v primerih, ki jih določa zgoraj navedena določba Carinskega zakonika.

43. Delodajalec je odgovoren predvsem za to, da je naročil prevoz blaga v Skupnost, s čimer je sodeloval pri njegovem vnosu na carinsko območje.

44. Poleg tega je odgovoren, ker je zaradi njegovega položaja mogoče razumno sklepati, da je vedel (ali bi moral vedeti), kako delavec opravlja nalogo, ki mu jo je zaupal; najmanj mora paziti na to, da delavec pri opravljanju te naloge spoštuje veljavne predpise.

45. Posledično na podlagi navedenega menim, da člen 202(3) Carinskega zakonika ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je člen 79(2) Zollrechts Durchführungsgesetza, ki določa nastanek carinskega dolga v breme delodajalca (ali naročnika) zaradi kršitve carinskih obveznosti njegovih delavcev (ali nameščencev) pri opravljanju nalog, ki so jim bile zaupane.

IV – Predlog

46. Ob upoštevanju teh preudarkov Sodišču predlagam, naj na predhodno vprašanje, ki ga je zastavilo Verwaltungsgerichtshof, odgovori:

„Člen 202(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o Carinskem zakoniku skupnosti ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je člen 79(2) Zollrechts‑Durchführungsgesetz, ki določa nastanek carinskega dolga v breme delodajalca (ali naročnika) zaradi kršitve carinskih obveznosti njegovih delavcev (ali nameščencev) pri opravljanju nalog, ki so jim bile zaupane.“