SL Uradni list Evropske unije C 409/29

Pritožba, ki jo je Zvezna republika Nemčija vložila 25. septembra 2014 zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 16. julija 2014 v zadevi T-295/12, Zvezna republika Nemčija proti Evropski komisiji

(Zadeva C-446/14 P)

2014/C 409/42

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Pritožnica: Zvezna republika Nemčija (zastopniki: T. Henze in J. Möller, agenta, Prof. Dr. T. Lübbig in Dr. M. Klasse, odvetnika)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predlog

Pritožnica predlaga, naj se

— izpodbijana sodba Sodišča (5. senat) z dne 16. julija 2014 v zadevi T-295/12 v celoti razveljavi;

— Evropski komisiji naloži plačilo postopka.

Poleg tega se predlogi Zvezne republike Nemčije, podani na prvi stopnji, ohranijo v celoti.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Predmet te pritožbe je sodba Splošnega sodišča z dne 16. julija 2014 v zadevi T-295/12, Zvezna republika Nemčija proti Evropski komisiji, s katero je Sodišče zavrnilo tožbo Zvezne republike Nemčije zoper sklep Evropske komisije z dne 25. aprila 2012 o ukrepu pomoči SA.25051 (C 19/2010) (prej NN 23/2010), ki jo je Nemčija dodelila Zweckverbands Tierkörperbeseitigung in Rheinland-Pfalz, Saarland, Rheingau-Taunus-Kreis in Landkreis Limburg-Weilburg (referenčna številka C(2012) 2557 final).

Zvezna republika Nemčija s pritožbo nasprotuje napačni opredelitvi dokaznih meril, ki jih je postavilo Splošno sodišče za ugotovitev „očitne napake pri presoji“ za primer, če država članica storitev splošnega gospodarskega pomena (SSGP) opredeli v sektorju, ki ni usklajen s pravom Unije. (Domnevni) prejemnik pomoči v upravnem postopku naj bi bilo Zweckverband Tierkörperbeseitigung, Rheinland-Pfalz, ustanova, ki naj bi prejela nadomestila za javne storitve za nalogo higiene v primeru živalskih bolezni, ki vključuje vzdrževanje zmogljivosti za odstranjevanja živalskih odpadkov v primeru epidemije. Odločilno za vprašanje opredelitve kot pomoči teh nadomestil v izpodbijani sodbi naj bi bilo v bistvu, da Sodišče nalog higiene v primeru živalskih bolezni, ki naj bi bile zaupane Zweckverband, ni opredelilo kot SSGP.

Zvezna republika Nemčija pritožbo opira na tri pritožbene razloge.

Prvič, podana naj bi bila kršitev člena 107(1) PDEU in člena 106(2) PDEU, ker naj bi se te določbe v izpodbijani sodbi napačno razlagale v smislu, da naj bi nemški organi s tem, da so dodatne zmogljivosti za preprečevanje epidemij opredelili kot SSGP, storili tako resne napake, da naj bi bilo treba te po mnenju Splošnega sodišča opredeliti za „očitne“. Zvezna republika Nemčija zatrjuje, da izpodbijana sodba posega v diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice pri opredelitvi SSGP. Zvezna republika Nemčija meni, da pri opredelitvi SSGP nikakor ne gre za „očitno napako pri presoji“. Zvezna republika Nemčija opozarja na to, da tega merila presoje Komisija nesporni ni navedla v obravnavanem sklepu, da je Komisija tudi v postopku pred Splošnim sodiščem izjavila, da naj ne bi bila zavezana dokazati obstoja „očitne napake pri presoji“ in da niti ugotovitve Komisije v sklepu niti ugotovitve Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi ne bi vsebinsko podprle domnevnega obstoja „očitne napake pri presoji“.

Drugič naj bi bila zaradi napačne ugotovitve gospodarske prednosti na podlagi napačne presoje meril Altmark (1) podana kršitev člena 107(1) PDEU. Zvezna republika Nemčija med drugim trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo tretje merilo Altmark (potreba po nadomestilih za javne storitve). Splošno sodišče naj ne bi priznalo, da naj bi Komisija napačno uporabila pravo s tem, da ni presodila, ali nadomestila za javne storitve za dodatne zmogljivosti v primeru epidemij presegajo neto dodatne stroške, ki izhajajo iz njihovega vzdrževanja. Namesto tega naj bi Komisija in po njenem zgledu Splošno sodišče v naprej zanikala potrebo po takih stroških s sklicevanjem na domnevni neobstoj potrebe po dodatnih zmogljivostih za primer epidemije.

Tretjič naj ne bi bila podana obrazložitev izpodbijane sodbe, predvsem v tem, da morajo biti domnevne napake s strani nemških organov opredeljene kot posebno resne v smislu „očitnosti“. Prav tako ni obrazloženo, zakaj mnenja nemških organov z nobenega vidika ni mogoče zastopati.

(1) Sodba Altmark, C-280/00, EU:C:2003:415.