ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 15(1) Direktive 2011/64 o strukturi in stopnjah trošarine, ki velja za tobačne izdelke, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, če je to ceno svobodno določil proizvajalec ali uvoznik.

Člen 34 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, če je to ceno svobodno določil uvoznik.

Šteti je namreč treba, da se taka ureditev nanaša na načine prodaje. Na eni strani se navedena ureditev uporablja za vse zadevne gospodarske subjekte, ki svojo dejavnost opravljajo na nacionalnem ozemlju. Po drugi strani navedena ureditev, ker se ne nanaša na določanje cene, navedene na tej znamki, s strani uvoznikov proizvodov iz drugih držav članic in ti uvozniki lahko še naprej svobodno določajo to ceno, ne more preprečiti dostopa tobačnih izdelkov iz druge države članice do trga neke države članice ali ga ovirati bolj kot dostop nacionalnih tobačnih izdelkov.

(Glej točke od 37 do 39 in 41 ter točko 2 izreka.)
Člen 8 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 in člen 3 Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah je treba razlagati tako, da v zadevi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, sodišča države članice, ki so sprejela odločbo o starševski odgovornosti in preživninskih obveznostih v zvezi z mladoletnim otrokom, ki je postala pravnomočna, niso več pristojna za odločanje o predlogu za spremembo določb, sprejetih s to odločbo, če je običajno prebivališče tega otroka na ozemlju druge države članice. Za odločanje o tem predlogu so pristojna sodišča zadnjenavedene države članice.

Kot je razvidno iz uvodne izjave 12 Uredbe št. 2201/2003, je bila ta zasnovana z namenom upoštevanja interesov otroka, zato daje prednost kriteriju povezanosti. Člen 8 Uredbe št. 2201/2003 odraža ta cilj z določitvijo splošne pristojnosti sodišč države članice, v kateri ima otrok običajno prebivališče. V odstavku 1 člena 8 je določeno, da je treba pristojnost sodišča določiti „ko je sodišče začelo postopek“, to je takrat, ko je pisanje o začetku postopka vloženo pri tem sodišču v skladu s členom 16 te uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2014, E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 38). Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 45 sklepnih predlogov s sklicevanjem na točko 40 sodbe z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246), je treba to pristojnost sodišča preveriti in določiti v vsakem posameznem primeru, ko se pred sodiščem začne postopek, kar pomeni, da se navedena pristojnost ne ohrani po koncu postopka.

(Glej točke od 51 do 54 in 70 ter izrek.)
Zadeva C‑562/15

Carrefour Hypermarchés SAS

proti

ITM Alimentaire International SASU

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo cour d’appel de Paris)

„Predhodno odločanje – Primerjalno oglaševanje – Direktiva 2006/114/ES – Člen 4 – Direktiva 2005/29/ES – Člen 7 – Objektivna primerjava cen – Zavajajoča opustitev – Oglaševanje s primerjavo cen proizvodov, ki se prodajajo v trgovinah različnih velikosti ali formatov – Dovoljenost – Bistvena informacija – Obseg in nosilec informacije“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. februarja 2017

Varstvo potrošnikov – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29 – Zavajajoča opustitev – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 2006/114 – Oglaševanje s primerjavo cen proizvodov, ki se prodajajo v trgovinah različnih velikosti ali formatov – Dovoljenost – Bistvene informacije – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče – Elementi presoje

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29, člen 7 od (1) do (3); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2006/114, člen 4(a) in (c))

Člen 4(a) in (c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2006/114/ES z dne 12. decembra 2006 o zavajajočem in primerjalnem oglaševanju v povezavi s členom 7, od (1) do (3), Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) je treba razlagati tako, da utegne biti v smislu prve od teh določb nedovoljeno oglaševanje, kot je to iz postopka v glavni stvari, s katerim se primerjajo cene proizvodov, ki se prodajajo v trgovinah različnih velikosti ali formatov, kadar te trgovine delujejo v okviru trgovcev na drobno, ki imajo razpon trgovin različnih velikosti ali formatov, in oglaševalec primerja cene, ki se zaračunavajo v trgovinah večjih velikosti ali formatov njegovega trgovca na drobno, s cenami, ki so bile zbrane v trgovinah manjših velikosti ali formatov konkurenčnih trgovcev na drobno, razen če so bili potrošniki jasno in v samem oglasnem sporočilu obveščeni o tem, da je bila primerjava opravljena med cenami, ki se zaračunavajo v trgovinah večjih velikosti ali formatov trgovca na drobno oglaševalca, in tistimi, ki so bile zbrane v trgovinah manjših velikosti ali formatov konkurenčnih trgovcev na drobno.

Predložitveno sodišče mora za presojo dovoljenosti takšnega oglaševanja preveriti, ali zadevni oglas v postopku v glavni stvari glede na okoliščine konkretnega primera ne izpolnjuje zahteve po objektivnosti primerjave in/ali je zavajajoč, tako da upošteva na eni strani dojemanje povprečnega potrošnika zadevnih proizvodov, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, in na drugi informacije iz navedenega oglasa, zlasti tiste, ki se nanašajo na trgovine trgovca na drobno oglaševalca in trgovine konkurenčnih trgovcev na drobno, katerih cene so se primerjale, in splošneje, vse njegove elemente.

(Glej točko 40 in izrek.)
6.

Skupna zunanja in varnostna politika — Omejevalni ukrepi proti Iranu — Zamrznitev sredstev oseb, subjektov ali organov ki sodelujejo pri širjenju jedrskega orožja ali to širjenje podpirajo — Logistična podpora iranski vladi — Pojem — Dejavnost, ki lahko zaradi količinskega ali kakovostnega pomena pomeni podporo širjenju jedrskega orožja z izpolnjevanjem nekaterih logističnih potreb iranske vlade — Vključitev (sklepa Sveta 2010/413/SZVP in 2013/661/SZVP; uredbi Sveta št. 267/2012 in št. 1154/2013) (Glej točke od 52 do 58.)
Glede pojma „vera“ iz člena 1 te direktive je treba ugotoviti, da ta direktiva ne vsebuje opredelitve navedenega pojma.

Vendar se je zakonodajalec Unije v uvodni izjavi 1 Direktive 2000/78 skliceval na temeljne pravice, ki so zagotovljene z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), ki v členu 9 določa, da ima vsakdo pravico do svobode mišljenja, vesti in vere, pri čemer ta pravica vključuje svobodo, da človek bodisi sam ali skupaj z drugimi ter zasebno ali javno izraža svojo vero ali prepričanje, pri bogoslužju, pouku, praksi in verskih obredih.

Zakonodajalec Unije se v isti uvodni izjavi sklicuje tudi na ustavne tradicije, skupne državam članicam, kot na splošna načela prava Unije. Med pravicami, ki izhajajo iz teh skupnih tradicij in ki so bile ponovno potrjene v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), je pravica do svobode vesti in vere iz člena 10(1) Listine. V skladu s to določbo ta pravica vključuje svobodo spreminjanja vere ali prepričanja ter svobodo izražanja svoje vere ali svojega prepričanja posamezno ali skupaj z drugimi, javno ali zasebno, pri bogoslužju, pouku, običajih in obredih. Kot je razvidno iz Pojasnil k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17), pravica, zagotovljena v členu 10(1) te listine, ustreza pravici, ki jo zagotavlja člen 9 EKČP, in ima v skladu s členom 52(3) Listine enako vsebino in obseg kot zadnjenavedena pravica.

Glede na to, da je v EKČP in s tem v Listini sprejet širok pojem „vere“, saj je v ta pojem vključena svoboda oseb, da izražajo svojo vero, je treba šteti, da je pri sprejetju Direktive 2000/78 zakonodajalec Unije nameraval ohraniti enak pristop, tako da je treba pojem „vere“ iz člena 1 te direktive razlagati tako, da vključuje forum internum, to je imeti prepričanje, in forum externum, to je javno izražanje vere.

(Glej točke od 27 do 30.)
Pojem „dogovor o pristojnosti“ iz člena 23(1) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati ne kot napotitev na nacionalno zakonodajo ene ali druge zadevne države, temveč kot avtonomen pojem. Glede na postopkovni namen te določbe, katere cilj je vzpostaviti enotna pravila o mednarodni sodni pristojnosti, je namen te določbe določiti zahteve obličnosti in vsebinske pogoje, ki jih morajo izpolnjevati klavzule o pristojnosti, zato da se zagotovita pravna varnost in soglasje volj pogodbenih strank.

Sodišče, na katero je vložena tožba v zvezi z veljavnostjo klavzule o pristojnosti, mora in limine litis preučiti, ali je med pogodbenima strankama dejansko obstajalo soglasje volj glede klavzule o pristojnosti, ki mora biti izraženo jasno in natančno, pri čemer je v zvezi s tem namen obličnostnih zahtev iz člena 23(1) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah zagotoviti, da se soglasje dejansko ugotovi. To določbo je treba razlagati tako, da klavzula o pristojnosti, ki je, prvič, določena v splošnih pogojih poslovanja naročnika, pri čemer so bili ti omenjeni v instrumentih, ki tvorijo pogodbe med tema strankama, in posredovani ob njihovi sklenitvi, ter s katero so, drugič, kot pristojna sodišča določena sodišča nekega mesta v eni od držav članic, izpolnjuje zahteve iz te določbe v zvezi s soglasjem volj pogodbenih strank in natančnostjo vsebine navedene klavzule.

Po običajni praksi v gospodarskem prometu je klavzula o pristojnosti, določena v splošnih pogojih poslovanja, dopustna, kadar je v samem besedilu pogodbe, ki sta jo podpisali obe pogodbeni stranki, izrecno napoteno na splošne pogoje, v katerih je vsebovana navedena klavzula. V zvezi z natančnostjo vsebine klavzule o pristojnosti, kar zadeva določitev sodišča ali sodišč ene od držav članic za odločanje o sporih, ki so ali bodo nastali med strankama, je namreč dovolj, da so v klavzuli navedeni objektivni elementi, o katerih sta se stranki strinjali za namen izbire sodišča ali sodišč, ki jim želita predložiti spore, ki so nastali ali bi lahko nastali med njima. Ti dejavniki, ki morajo biti dovolj natančni, da lahko sodišče, ki mu je zadeva predložena, ugotovi, ali ima pristojnost, so lahko, kjer je to ustrezno, opredeljeni glede na posebne okoliščine primera.

(Glej točke 37, 39, 43, 44, 49 in izrek.)
Člen 3(1)(a) Direktive Sveta 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu in člen 14(1)(a) Direktive 2006/54 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu je treba razlagati tako, da primer, v katerem oseba, ki se prijavi na prosto delovno mesto, ne želi pridobiti te zaposlitve, temveč zgolj formalni status kandidata z izključnim namenom zahtevati odškodnino, ne spada pod pojem „dostop do zaposlitve ali poklica“ v smislu teh določb in se lahko, če so izpolnjeni pogoji, ki jih zahteva pravo Unije, šteje za zlorabo pravic.

V skladu z besedilom naslova teh direktiv se namreč ti nanašata na področje zaposlovanja in dela.

Očitno je, da oseba, ki se prijavi na delovno mesto v zgoraj omenjenih okoliščinah, ne želi pridobiti zaposlitve, za katero formalno kandidira. Zato se ne more sklicevati na varstvo, ki ga zagotavljata direktivi 2000/78 in 2006/54. Nasprotna razlaga ne bi bila združljiva s ciljem, ki ga zasledujeta direktivi, to je vsakomur zagotoviti enako obravnavanje „na področju zaposlovanja in dela“ z nudenjem učinkovitega varstva pred nekaterimi vrstami diskriminacije, predvsem glede „dostopa do zaposlitve“.

Poleg tega te osebe v teh okoliščinah ni mogoče šteti za „žrtev“ v smislu člena 17 Direktive 2000/78 in člena 25 Direktive 2006/54 ali za „oškodovano osebo“, ki je utrpela „izgubo“ ali „škodo“ v smislu člena 18 Direktive 2006/54.

(Glej točke 31, 35, 36 in 44 ter izrek.)
Nacionalno sodišče lahko, če nacionalno pravo to dopušča, izjemoma in v vsakem posamičnem primeru časovno omeji nekatere učinke ugotovitve nezakonitosti nacionalnega akta, ki je bil sprejet v nasprotju z obveznostmi, določenimi v Direktivi 2001/42 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje, zlasti z obveznostmi iz njenega člena 6(3), če je taka omejitev potrebna zaradi nujne skrbi, povezane z varstvom okolja, in ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve, o kateri odloča. Vendar se lahko ta izjemna možnost uporabi le, če so izpolnjeni vsi pogoji, in sicer:

— izpodbijana določba nacionalnega prava pomeni ukrep pravilnega prenosa prava Unije na področja varstva okolja;

— sprejetje in začetek veljavnosti nove nacionalne določbe ne omogočata izognitve škodljivim učinkom na okolje, ki bi jih povzročila razveljavitev izpodbijane nacionalne določbe;

— razveljavitev zadnjenavedene določbe bi v zvezi s prenosom prava Unije na področju varstva okolja povzročila nastanek pravne praznine, ki bi bila škodljivejša, saj bi ta razveljavitev pomenila zmanjšanje varstva in bi bila v nasprotju z bistvenim ciljem tega prava Unije, ter

— izjemna ohranitev učinkov take določbe nacionalnega prava se nanaša samo na obdobje, ki je nujno potrebno za sprejetje ukrepov, s katerimi je mogoče odpraviti ugotovljeno nepravilnost.

(Glej točko 43 in točko 1 izreka.)
Pri presoji pojma bremen, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in torej pri presoji selektivnosti ukrepa za njegovo opredelitev kot državno pomoč, štejejo dodatni stroški, ki jih morajo podjetja nositi zaradi obveznosti, ki izhajajo iz zakonskih in drugih predpisov ali pogodb, vezanih na opravljanje regulirane gospodarske dejavnosti, po svoji naravi za taka bremena. Okoliščina, da so te obveznosti določili javni organi, zato ne more vplivati na presojo narave drugih ukrepov teh organov, da bi se ugotovilo, ali ti dajejo prednost podjetjem zunaj običajnih tržnih razmer.

Na opredelitev bremen, ki jih morajo običajno nositi podjetja, ne vplivata okoliščini, da so ta bremena posledica ukrepanja javnih organov pri izvajanju prerogativ javne oblasti ali da lahko države članice same krijejo te stroške, ker zadevno področje ni usklajeno.

Poleg tega okoliščina, da financiranje ukrepov, ki so postali obvezni za boj proti BSE, ni bilo nikakor usklajeno, nikakor ne vpliva na opredelitev takega financiranja kot gospodarske prednosti. Države članice morajo namreč tudi na področjih, ki spadajo v njihovo pristojnost, spoštovati pravo Unije in med drugim zahteve, ki izhajajo iz členov 107 in 108 PDEU.

(Glej točke 35, 36, 38 in 39.)
1
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
1—
ECLI:EU:C:2016 :254 1OBVESTILAONEOBJAVLJENIHODLOČBAH
Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 1 4. aprila 2 0 1 6  – Netherlands Maritime Tec hnology Association
(Zadeva C-1 0 0 / 1 5 P) 
UL C 127 z d ne 20 .4.2015 .„Pritožba — Državne pomoči — Sistem v naprejšnje amortizacije nekaterih sredstev, ki s o pridobljena 
v najem — Sklep, s katerim je ugotovljen neobstoj državne pomoči — Neuvedba formalnega postopka 
preiskave — Nezadostnost in nepopolnost preiskave — Obveznost obrazložitve — Selektivnost“
1. Pritožba — Razlogi — Pomanjkljiva obrazložitev — Implicitna obrazložitev Splošnega sodišča — 
Dopustnost — Pogoji (člen 256 P DEU; Statut Sodišča, člena 36 in 53) (Glej točki 50 in 60.)
2. Ničnostna tožba — Pristojnost sodišča U nije — Razlaga obrazložitve upravnega akta — Meje 
(člena 263 P DEU in 264 P DEU) (Glej točko.57.)
3. Pomoči, ki jih dodelijo države — Pojem — Selektiven predlagani ukrep — Odstopanje od splošne 
davčne ureditve — Utemeljitev na podlagi narave in sistematike sistema — Obseg n adzora 
Splošnega sodišča (člen 107(1) PDEU) (Glej točko 79.) 
Iz rek
1. Pritožba se zavrne.
2. Netherlands M aritime T echnology Association p oleg svojih stroškov no si stroške, ki j ih je 
priglasila Evropska ko misija.
3. Kraljevina Španija no si svoje stroške.
Člen 2 Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nacionalna ureditev – ki v okviru poklicne pokojninske sheme pravico preživelih registriranih partnerjev zavarovancev do vdovske pokojnine pogojuje s tem, da je bila registrirana partnerska skupnost sklenjena pred dopolnjenim 60. letom starosti zavarovanca, pri čemer nacionalno pravo zadevnemu zavarovancu ni dopuščalo, da registrirano partnersko skupnost sklene pred dopolnitvijo te starostne meje – ne pomeni diskriminacije zaradi spolne usmerjenosti.

Člena 2 in 6(2) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nacionalna uredite – ki v okviru poklicne pokojninske sheme pravico preživelih registriranih partnerjev zavarovancev do vdovske pokojnine pogojuje s tem, da je bila registrirana partnerska skupnost sklenjena pred dopolnjenim 60. letom starosti zavarovanca, pri čemer nacionalno pravo zadevnemu zavarovancu ni dopuščalo, da registrirano partnersko skupnost sklene pred dopolnitvijo te starostne meje – ne pomeni diskriminacije zaradi starosti.

Takšna ureditev namreč manj ugodno obravnava zavarovance, ki so zakonsko zvezo oziroma registrirano partnersko skupnost sklenili po tem, ko so dopolnili 60. leto starosti, in sicer v primerjavi s tistimi, ki so zakonsko zvezo oziroma registrirano partnersko skupnost sklenili, preden so dopolnili 60. leto starosti, in posledično vzpostavlja neposredno različno obravnavanje na podlagi merila starosti.

Vendar navedena ureditev določa starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine in posledično sodi na področje uporabe člena 6(2) Direktive 2000/78.

V zvezi s tem navedena določba – s tem, da pridobitev pravice do prejemanja vdovske pokojnine pogojuje s tem, da je zavarovanec zakonsko zvezo oziroma registrirano partnersko skupnost sklenil pred svojim 60. letom starosti – določa zgolj starostno mejo za pridobitev pravice do te ugodnosti. Povedano drugače, nacionalna ureditev določa starost, ki omogoča dostop do vdovske pokojnine, ki izhaja iz zadevne pokojninske sheme.

(Glej točke 67, 68, 74, 75 in 78 ter točko 2 izreka.)
–

mora predložitveno sodišče v okviru preučitve te „dolgotrajnosti“ uporabiti vse objektivne elemente, ki so mu na voljo, zlasti dokumente in potrdila v zvezi s stanjem navedene osebe, ki so bili pripravljeni na podlagi trenutnih zdravstvenih in znanstvenih spoznanj in podatkov.
Pravo Unije je treba razlagati tako, da če je v skladu z nacionalnim pravom, ki se uporabi, pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev nacionalnega prava in ki se prvič uveljavlja pred nacionalnim sodiščem, ki odloča o kasacijski pritožbi, dopusten, le če gre za razlog javnega reda, je treba pritožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravice do izjave, kot je zagotovljena s pravom Unije, in ki se prvič uveljavlja pred tem istim sodiščem, razglasiti za dopusten, če ta pravica, kot jo zagotavlja nacionalno pravo, izpolnjuje pogoje, ki jih navedeno pravo zahteva za to, da se opredeli kot razlog javnega reda, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Kadar neko področje ni urejeno s predpisi Unije, mora namreč ta pravila določiti notranji pravni red posamezne države članice na podlagi načela procesne avtonomije, vendar le če spoštujejo načelo enakovrednosti in načelo učinkovitosti. Načelo enakovrednosti pomeni, da zadevno nacionalno pravilo velja brez razlikovanja za pravna sredstva, ki temeljijo na pravicah, ki za upravičene subjekte izhajajo iz prava Unije, in za pravna sredstva, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, s podobnim predmetom in podlago. Spoštovanje tega načela zahteva enako obravnavanje pravnih sredstev, ki temeljijo na kršitvi nacionalnega prava, in podobnih pravnih sredstev, ki temeljijo na kršitvi prava Unije. Glede tega, če nacionalno sodišče, ki odloča o kasacijski pritožbi, meni, da je treba za razlog, ki se nanaša na nespoštovanje pravice do izjave, šteti, da gre za razlog nacionalnega javnega reda, ki ga je mogoče prvič pred njim uveljavljati v okviru spora, ki ga ureja nacionalno pravo, načelo enakovrednosti zahteva, da je mogoče v okviru tega istega spora podoben razlog, ki se nanaša na kršitev prava Unije, prav tako prvič uveljavljati pred tem sodiščem v fazi kasacijske pritožbe.

(Glej točke 24, 29, 31, 35 in izrek.)
Ta izjema zahteva, da javni naročnik nad izbranim subjektom izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami in da ta subjekt opravlja pretežni del svoje dejavnosti za naročnika ali naročnike, ki ga obvladujejo. Tako je nujno, da je dejavnost izbranega subjekta primarno namenjena skupnosti ali skupnostim, ki ga obvladujejo, vsakršna druga dejavnost je lahko zgolj postranska. Za presojo, ali je tako, mora pristojno sodišče upoštevati vse okoliščine primera, kakovostne in količinske. Glede tega je upošteven promet tisti, ki ga ta subjekt ustvari na podlagi odločb o oddaji, ki jih sprejmejo ta skupnost ali te skupnosti, ki izvajajo nadzor.

Vsako izjemo od obveznosti uporabe pravil o postopkih oddaje javnih naročil iz upoštevnih direktiv je treba razlagati ozko. Kar zadeva izjemo v zvezi z oddajami „in house“, je ta upravičena s posebno notranjo povezavo, ki v tem primeru obstaja med naročnikom in izbranim ponudnikom, čeprav je zadnjenavedeni subjekt od prvonavedenega pravno ločen. V tem primeru je mogoče šteti, da naročnik dejansko uporabi lastna sredstva in da je izbrani subjekt tako rekoč del njegovih notranjih služb.

V okviru uporabe sodne prakse Sodišča, ki se nanaša na neposredne oddaje javnih naročil, imenovane tudi „in house“, se pri presoji tega, ali izbrani subjekt pretežni del svoje dejavnosti opravlja za naročnika, zlasti za teritorialne skupnosti, ki so družbenice tega subjekta in ga nadzirajo, v to dejavnost ne všteje dejavnost, ki jo temu subjektu naloži javni organ, ki ni njegov družbenik, v korist teritorialnih skupnosti, ki prav tako niso družbenice navedenega subjekta in nad njim ne izvajajo nobenega nadzora, pri čemer je treba to zadnjenavedeno dejavnost šteti za dejavnost, ki se opravlja za tretje osebe.

Cilj zahteve, da mora zadevna oseba izvajati pretežen del svoje dejavnosti za skupnost ali skupnosti, ki jo obvladujejo, je namreč zagotoviti, da se Direktiva 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, uporablja tudi v primeru, v katerem je podjetje, ki ga nadzoruje ena ali več skupnosti, dejavno na trgu in torej lahko konkurira z drugimi podjetji. Podjetju glede tega ni nujno odvzeta svoboda delovanja samo zato, ker odločitve, ki ga zadevajo, nadzorujejo skupnost ali skupnosti, ki ga obvladujejo, če lahko opravlja še velik del svoje gospodarske dejavnosti za druge gospodarske subjekte. Kadar pa so storitve tega podjetja v glavnem namenjene zgolj tej skupnosti ali tem skupnostim, je upravičeno, da se za to podjetje ne uporabijo omejitve Direktive 2004/18, ki so predpisane v skrbi za ohranitev konkurence, kar v tem primeru ni več potrebno.

Iz tega sledi, da je treba za vsako dejavnost izbranega subjekta, ki je namenjena drugim osebam kot tistim, ki ga obvladujejo, torej osebam, ki s tem subjektom niso v razmerju nadzora, pri čemer so to lahko javni organi, šteti, da se opravlja za tretje osebe.

(Glej točke 33, 34, 38 ter točko 1 izreka.)