ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sodišče za uslužbence: sodbe BW/Komisija, F-2/11, EU:F:2012:194 , točka 78; De Bruin/Parlament, F-15/14, EU:F:2014:236 , točki 42 in 45, in DH/Parlament, F-4/14, EU:F:2014:241 , točke 53, 54 in 57.

Uradnik na poskusnem delu, ki se je po koncu poskusne dobe izkazal za očitno neustreznega v smislu člena 34(2) Kadrovskih predpisov ali ni dokazal zadostnih strokovnih sposobnosti za imenovanje v naziv v smislu člena 34(3), tretji pododstavek, Kadrovskih predpisov, se odpusti. Taka odločitev o odpovedi delovnega razmerja je dejansko odločitev o neimenovanju v naziv, ki se po naravi razlikuje od odločitve o odpovedi delovnega razmerja osebi, ki je bila imenovana za stalnega uradnika. V tem zadnjem primeru je treba skrbno preučiti razloge za prekinitev rednega delovnega razmerja, pri odločitvah o imenovanju uradnikov na poskusnem delu v naziv pa mora biti preučitev splošnejša in se mora nanašati na obstoj ali neobstoj pozitivnih in/ali negativnih dejstev, razvidnih iz poskusne dobe, zaradi katerih se izkaže, da je imenovanje uradnika na poskusnem delu v naziv v interesu službe oziroma da to ni v njenem interesu.

Kandidat, ki je bil izbran na natečaju in zaposlen kot uradnik na poskusnem delu, je lahko za stalnega uradnika imenovan le, če uspešno opravi poskusno dobo iz člena 34 Kadrovskih predpisov. V zvezi s tem mora organ za imenovanja uradniku na poskusnem delu zagotoviti ustrezne materialne pogoje in spremljanje pri poskusnem opravljanju njegovih nalog.

Čeprav poskusne dobe za imenovanje v naziv, katere namen je oceniti sposobnosti in ravnanje uradnika na poskusnem delu, ni mogoče enačiti z obdobjem usposabljanja, to ne pomeni, da zadevni osebi v poskusni dobi ni treba nujno omogočiti, da dokaže svoje sposobnosti. Ta pogoj, ki je neločljiv del pojma poskusnega dela, je implicitno vsebovan v členu 34(3) Kadrovskih predpisov. Poleg tega izpolnjuje zahteve v zvezi s splošnima načeloma dobrega upravljanja in enakega obravnavanja ter v zvezi z dolžnostjo skrbnega ravnanja, ki odraža ravnovesje vzajemnih pravic in obveznosti, ki jih v razmerjih med javnim organom in uslužbenci javnih služb Unije določajo Kadrovski predpisi. To v praksi pomeni, da je treba uradniku na poskusnem delu zagotoviti ne samo ustrezne materialne pogoje, ampak tudi ustrezna navodila in nasvete, ob upoštevanju vrste nalog, ki jih opravlja, da se lahko prilagodi posebnim potrebam svojega delovnega mesta.

Zahtevani obseg zadevnih navodil in nasvetov je zato treba presoditi konkretno, ne pa abstraktno, ter pri tem upoštevati vrsto opravljanih nalog.

(Glej točki 27 in 28.)

Sodišče: sodbi Mirossevich/Visoka oblast, 10/55, EU:C:1956:14, str. od 387 do 389, in Patrinos/ESO, 3/84, EU:C:1985:202, točki 20 in 21;

Sodišče prve stopnje: sodba Rozand-Lambiotte/Komisija, T-96/95, EU:T:1997:25, točka 95;

Sodišče za uslužbence: sodbe Krcova/Sodišče, F-112/06, EU:F:2007:178, točka 48; Doktor/Svet, F-73/07, EU:F:2008:42, točke 31 in od 33 do 36; De Bruin/Parlament, EU:F:2014:236, točki 43 in 44, ter DH/Parlament, EU:F:2014:241, točki 55 in 56.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

EVROPSKE UNIJE (sodnik posameznik)

z dne 18. decembra 2015

Carlo De Nicola

proti

Evropski investicijski banki (EIB)

„Javni uslužbenci — Osebje EIB — Ocena — Ocenjevalno poročilo za leto 2011 — Nezakonitost odločbe odbora za pritožbe — Ustavitev postopka“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero C. De Nicola v bistvu predlaga, prvič, razglasitev ničnosti odločbe odbora Evropske investicijske banke (EIB ali v nadaljevanju: Banka) za pritožbe (v nadaljevanju: odbor za pritožbe) z dne 18. decembra 2012, s katero je ta zavrnil njegovo notranjo pritožbo, ki se nanaša na razglasitev ničnosti in spremembo njegovega ocenjevalnega poročila za leto 2011, drugič, razglasitev ničnosti ocenjevalnega poročila za leto 2011, tretjič, razglasitev ničnosti smernic, ki so se v ocenjevalnem obdobju 2011 uporabljale za osebje Banke in so mu bile posredovane 13. decembra 2011, četrtič, razglasitev ničnosti „vseh povezanih aktov, ki so bili sprejeti pred tem poročilom ali po njem“, in petič, naj se EIB naloži plačilo odškodnine kot povračilo premoženjske in nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel.

Odločitev:

Odločba odbora Evropske investicijske banke za pritožbe z dne 18. decembra 2012 se razglasi za nično. O predlogu za razglasitev ničnosti ocenjevalnega poročila za leto 2011 in vseh povezanih aktov, ki so bili sprejeti pred tem poročilom ali po njem, ni več treba odločiti. V preostalem se tožba zavrne. Evropska investicijska banka nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov, ki jih je priglasil C. de Nicola.

Povzetek

Uradniki — Uslužbenci Evropske investicijske banke — Ocenjevanje — Ocenjevalno poročilo — Izpodbijanje pred odborom Banke za pritožbe — Obseg nadzora (Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 22) Tožbe uradnikov — Uslužbenci Evropske investicijske banke — Tožba zoper odločbo odbora za pritožbe glede ocene — Sodni nadzor — Obseg (Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 22) Tožbe uradnikov — Uslužbenci Evropske investicijske banke — Ničnostna sodba — Učinki — Obveznost sprejetja izvedbenih ukrepov — Sodba, s katero se za nično razglasi odločba odbora za pritožbe o ocenjevalnem poročilu — Obveznost Banke, da navedenemu odboru ponovno predloži ugovor, ki ga je vložil avtor notranje pritožbe (Člen 266 PDEU)
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(tretji senat)

z dne 25. junija 2014

Zadeva F-67/13

Philippe Rihn

proti

Evropskemu policijskemu uradu (Europol)

„Javni uslužbenci – Osebje Europola – Konvencija o Europolu – Kadrovski predpisi Europola – Sklep Sveta 2009/371/PNZ – Uporaba PZDU za uslužbence Europola – Nepodaljšanje pogodbe začasnega uslužbenca o zaposlitvi za določen čas – Zavrnitev dodelitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas začasnemu uslužbencu“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, s katero P. Rihn predlaga razglasitev ničnosti odločb, s katerimi je Evropski policijski urad (Europol) zavrnil preoblikovanje njegove pogodbe o zaposlitvi začasnega uslužbenca, sklenjene za določen čas, ki se je iztekla 31. marca 2013, v pogodbo za nedoločen čas in podaljšanje navedene pogodbe za nedoločen čas.

Odločitev: Tožba se zavrne. D. Rihn nosi svoje stroške, naloži pa se mu tudi plačilo stroškov, ki jih je priglasil Evropski policijski urad.

Povzetek

1. Uradniki – Načela – Varstvo legitimnega pričakovanja – Pogoji – Jasna zagotovila uprave

2. Uradniki – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Podaljšanje pogodbe za določen čas – Diskrecijska pravica uprave – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Upoštevanje interesov zadevnega uslužbenca – Sodni nadzor – Meje

(Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 88)

1. Pravico zahtevati varstvo legitimnih pričakovanj ima vsak posameznik, ki je v položaju, v katerem je uprava pri njem vzbudila utemeljena pričakovanja s tem, da mu je dala natančna jamstva v obliki natančnih, brezpogojnih in skladnih informacij, ki izhajajo iz pooblaščenih in zanesljivih virov.

(Glej točko 41.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: sodba Mendes/Komisija, F-125/11, EU:F:2013:35, točka 62.

2. Uprava ima na področju podaljševanja pogodb široko diskrecijsko pravico, sodni nadzor pri tem pa je omejen na vprašanje, ali je uprava glede na načine in sredstva, ki so jo lahko pripeljali do njene presoje, ostala v okviru nespornih meja in svoje pravice ni uporabila očitno napačno.

Dolžnost skrbnega ravnanja med drugim pomeni, da mora pristojni organ, kadar odloča o položaju uradnika, tudi v okviru izvajanja široke diskrecijske pravice, upoštevati vse dejavnike, ki lahko vplivajo na njegovo odločitev; pri tem mora upoštevati ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uradnika ali uslužbenca. Prav ob upoštevanju obsega diskrecijske pravice, ki jo imajo institucije pri oceni interesa službe, mora biti nadzor sodišča Unije omejen na vprašanje, ali je pristojni organ ostal v okviru razumnih meja in svoje diskrecijske pravice ni uporabil napačno.

(Glej točki 52 in 53.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: sodba BUPA in drugi/Komisija, T-289/03, EU:T:2008:29, točka 221;

Sodišče za uslužbence: sodba Gheysens/Svet, F-8/10, EU:F:2010:151, točka 75.
Splošno sodišče Evropske unije: 9. december 2009, Komisija/Birkhoff, T‑377/08 P, točka 55; 21. september 2011, Adjemian in drugi/Komisija, T‑325/09 P, točka 32.

(Glej točki 13 in 16.)

Če odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje ponovno preučitev položaja tožeče stranke na novi pravni podlagi ali ob upoštevanju novih dejstev ali če spreminja ali dopolnjuje prvotno odločbo, je zavrnitev pritožbe akt, ki je predmet sodnega nadzora, sodišče pa ga upošteva pri presoji zakonitosti izpodbijanega akta ali ga šteje celo za akt, ki posega v položaj in ki izpodbijani akt nadomešča.

Pri določanju obstoja pravice do izselitvenega dodatka uradnika iz določb člena 4(1)(a) in (b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom izhaja, da je zakonodajalec za nevtralizacijo obdobij prebivanja v državi, na ozemlju katere je kraj zaposlitve uradnika ali uslužbenca, ali zunaj tega ozemlja uvedel razlikovanje glede to, ali je prebivanje utemeljeno s položajem, ki izhaja iz dela za drugo državo ali mednarodno organizacijo, ali z opravljanjem dela v državni službi ali v službi mednarodne organizacije.

Za pripravništvo v Komisiji, zamišljeno kot obdobje specializacije za izpopolnitev univerzitetnega izobraževanja ali znanja, potrebnega za opravljanje dela, ni mogoče šteti, da je zajeto v pojmu opravljanje dela, saj ta pojem zahteva, da dejavnost prispeva predvsem k uresničevanju ciljev zadevne države ali mednarodne organizacije. Takega sklepa ob upoštevanju glavnega cilja pripravništev, ki se opravljajo v Komisiji, ni mogoče ovreči s tem, da nekateri pripravniki glede na proračunske možnosti in svoj družinski položaj prejemajo štipendijo, zaposleni v javnem ali zasebnem sektorju pa še naprej plačo.

Poleg tega je res, da se ta rešitev razlikuje od rešitve iz člena 4(1)(a) PrilogeVII h Kadrovskim predpisom za uradnike, ki niso nikoli bili državljani države zaposlitve, in da ta rešitev vodi v različno obravnavanje, ki je v precejšnji meri utemeljeno z državljanstvom zadevne osebe.

Vendar ostaja dejstvo, da je to različno obravnavanje utemeljeno, prvič, z razliko v samem besedilu, ki ga je zakonodajalec uporabil v členu 4(1)(a) in (b) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, in drugič, z razliko v trajanju referenčnega obdobja, ki je veliko daljše za uradnika, ki je bil državljan države članice zaposlitve.

(Glej točke 40, od 43 do 45,47 in 49.)
Kar zadeva zatrjevano diskriminacijo zaradi različnega obravnavanja pri dodelitvi gospodinjskega dodatka med uradniki, ki so z osebo istega spola sklenili zunajzakonsko partnersko skupnost in katerim nacionalna zakonodaja, ki se uporablja, ne omogoča sklenitve zakonske zveze, na eni strani ter uradniki različnega spola in z možnostjo sklenitve civilne zakonske zveze, ki raje živijo v stalni zunajzakonski partnerski skupnosti, je treba ugotoviti, da je primerjava napačna, saj člen 1(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne uvaja in ne more uvajati samostojne ureditve, ki je lahko v nasprotju z določbami, ki v vsaki državi članici Unije urejajo pravice in obveznosti možnih kategorij zakonskih ali parazakonskih razmerij, predvidenih v teh zakonodajah, ali te določbe presega. Ta člen nasprotno prav zaradi teh različnih nacionalnih zakonodaj v zvezi z uradnikom, ki živi v partnerski skupnosti, ki je v državi članici zakonsko priznana, in zaprosi za gospodinjski dodatek, določa le poseben pogoj, in sicer, da par – in ne uradnik kot tak – ne more skleniti zakonske zveze. Ta pogoj pa je, kar zadeva spol ali spolno usmerjenost uradnika, ki živi v partnerski skupnosti, odvisen izključno od pravne ureditve, ki jo zakonodaja vsake države članice priznava navedenim zunajzakonskim partnerskim skupnostim, saj je ta pogoj zato z vidika Kadrovskih predpisov popolnoma nevtralen.

Poleg tega glede na različne nacionalne zakonodaje na tem področju, ki so izključno v pristojnosti držav članic, pogoj, da par ne more skleniti zakonske zveze, ne povzroči posredne diskriminacije, odkar je med različnimi možnimi pravno priznanimi medosebnimi razmerji zakonska zveza zdaj edina oblika civilnega razmerja, ki je skupna vsem državam članicam Unije, kar pa ne velja za partnersko skupnost.

Seveda določbe člena 1(2)(c)(iv) Priloge VII h Kadrovskim predpisom uvajajo objektivno različno obravnavanje teh dveh kategorij uradnikov. Vendar bi bilo treba ob domnevi, da sta ti kategoriji oseb v primerljivem položaju z vidika cilja gospodinjskega dodatka, táko različno obravnavanje šteti za objektivno utemeljeno, saj je zakonodajalec Unije namreč želel, da morajo uradniki, ki živijo v zunajzakonski skupnosti, ki jo država članica prizna kot stalno partnerstvo, in nimajo možnosti sklenitve zakonske zveze, dobiti enake ugodnosti kot poročeni pari.

(Glej točke od 27 do 29, 31 in 32.)
Sodišče prve stopnje: 8. november 2000, Ghignone in drugi proti Svetu, T‑44/97, točke 39 in 41; 11. december 2007, Sack proti Komisiji, T‑66/05, točka 41;

Določbe člena 12a Kadrovskih predpisov, ki prepovedujejo vsakršno psihično nadlegovanje in se za pogodbene uslužbence uporabljajo na podlagi člena 87 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, instituciji ne morejo preprečiti, da bi iz upravičenega razloga, ki je povezan z interesom službe in ni povezan s kakršnimkoli nadlegovanjem, prekinila pogodbeno razmerje zgolj zato, ker bi taka odločba o prenehanju delovnega razmerja lahko zlasti finančno in psihološko škodovala interesu uslužbenca. Prav tako se pogodbeni uslužbenci, čeprav se lahko sklicujejo na določbe člena 24, da bi zahtevali varstvo institucije, v kateri so zaposleni, pred nadlegovanjem, katerega žrtve naj bi bili, ne morejo veljavno sklicevati na ta člen, da bi na podlagi pomoči zahtevali vzpostavitev trajnosti njihovega pogodbenega položaja, saj tak člen vsekakor ni bil zasnovan s tem namenom.

Dolžnost skrbnosti pomeni zlasti, da pristojni organ pri odločanju o položaju uradnika ali uslužbenca tudi v okviru svoje široke diskrecijske pravice upošteva vse dejavnike, ki bi lahko vplivali na njegovo odločitev; pri tem mu ni treba upoštevati le interesa službe, temveč mora upoštevati tudi interes zadevnega uradnika ali uslužbenca.

Čeprav sodišče Unije pri tej presoji interesa službe ni pristojno, da nadzira izbiro kadrovske politike, ki jo namerava izvajati institucija za opravljanje nalog, ki so ji dodeljene, lahko upravičeno, kadar mora odločiti o predlogu za razglasitev ničnosti sklepa o nepodaljšanju pogodbe pogodbenega uslužbenca, preveri, ali razlogi, ki jih je navedla uprava, niso v nasprotju z osnovnimi merili in pogoji, ki jih je v Kadrovskih predpisih in Pogojih za zaposlitev drugih uslužbencev določil zakonodajalec in katerih namen je zlasti zagotoviti pogodbenemu osebju možnost, da so sčasoma, kjer je to ustrezno, upravičeni do določene kontinuitete zaposlitve.

(Glej točko 56.)

Sodišče: 28. maj 1980, Kuhner proti Komisiji, 33/79 in 75/79, točka 22; 29. oktober 1981, Arning proti Komisiji, 125/80, točka 19;

Sodišče prve stopnje: 6. julij 1999, Séché proti Komisiji, T‑112/96 in T‑115/96, točke od 147 do 149; 2. marec 2004, Di Marzio proti Komisiji, T‑14/03, točke 99 in 100;

Sodišče za uslužbence: 13. junij 2012, Macchia proti Komisiji, F‑63/11, točka 60, predmet pritožbe pred Splošnim sodiščem Evropske unije, zadeva T‑368/12 P.
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:F:2011 :188 1SODBA SODIŠČA ZA U SLUŽBENCE
(tretji senat)
z dne 29. novembra 2011
Zadeva F-119/10
Roberto Di Tullio
proti
E v ropski komisiji
„Javni uslužbenci — Začasni uslužbenci — Dopust za opravljanje vojaške službe — Člen 18 P ogojev za 
zaposlitev dr ugih uslužbencev — Poklicni vojak — Konec obdobja teritorialnega poveljevanja — 
Zavrnitev“
Predmet:Tožba, vložena na podlagi člena 270 PD EU, ki s e za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi 
njenega člena 106a, s katero R. Di Tullio primarno p redlaga razglasitev n ičnosti odločbe, 
s katero mu je Komisija zavrnila dopust za opravljanje vojaške službe.
Odločitev:Tožba tožeče stranke se zavrne. Tožeča stranka no si vse stroške.
Pov zetek
Uradniki — Začasni uslužbenci — Dopust za opravljanje vojaške službe — Vojaška služba — Pojem
(Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 18, prvi odstavek)
V skladu s členom 18, prvi odstavek, prvi stavek, Pogojev z a zaposlitev dr ugih uslužbencev z ačasni 
uslužbenec, ki j e vp oklican k služenju vojaškega roka, nadomestnemu služenju ali vojaškim vajam ali 
ki ga ponovno vp okličejo k služenju v oboroženih silah, dobi dopust za opravljanje vojaške službe.
Primer iz člena 18, prvi odstavek, navedenih pogojev se jasno n anaša samo na primer, ko s e mora 
začasni uslužbenec na podlagi nacionalne zakono daje o vojaški službi v državi članici, katere državljan 
je, v določenem o bdobju udeležiti vojaških vaj, na primer ko t rezervni častnik. N asprotno p a se te 
določbe ne morejo nanašati na primer, ko s e mora n acionalni uradnik po izteku o bdobja napotitve 
v evropske institucije na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ki j o ima ko t začasni uslužbenec, vrniti na svoje 
delovno me sto, da b i izpolnil obveznosti, povezane z razvojem n jegove p oklicne poti, tudi če bi ta 
uradnik pripadal korpusu, za katerega člane veljajo vojaška p ravila in disciplina.
Poleg tega se za začasnega uslužbenca lahko š teje, da j e „ponovno vp oklican k služenju v oboroženih 
silah“ v smislu člena 18, prvi odstavek, Pogojev z a zaposlitev dr ugih uslužbencev, le če je vp oklican 
eden ali več starostnih razredov, na primer zaradi n evarnosti oboroženega spopada.
(Glej točke 35, 38 in 40.)
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 22. maja 2012

Zadeva F‑109/10

AU

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Pokojnine – Odpravnina“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero AU primarno predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero mu je bilo zavrnjeno izplačilo odpravnine.

Odločitev: Tožba se zavrne. Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške Komisije.

Povzetek

Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Odpravnina – Pogoji za odobritev

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VIII, člen 12)

Iz besedila člena 12(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom jasno izhaja, da je pravica do odpravnine pogojena s tem, da je pogodbeni uslužbenec od začetka dela v službi Unije zaradi vzpostavitve ali ohranitve pokojninskih pravic vplačeval v nacionalni pokojninski sistem, zasebno zavarovalno shemo ali pokojninski sklad po lastni izbiri, ki izpolnjuje pogoje iz odstavka 1 navedenega člena. Če torej pogodbeni uslužbenec ni opravil nobenega takega vplačila, mu samo dejstvo, da mu je v državi članici še naprej tekla pokojninska doba, ne more zagotoviti pravice do odpravnine. Določbe prava Unije, ki so podlaga za pravico do finančnih prejemkov, je namreč treba razlagati ozko.

Poleg tega so lahko v skladu s členom 12(1)(b) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom pogodbeni uslužbenci, ki so zaradi vzpostavitve ali ohranitve pokojninskih pravic vplačevali v zasebno zavarovalno shemo ali pokojninski sklad, do odpravnine upravičeni samo, če ta zasebna zavarovalna shema ali pokojninski sklad izpolnjuje več pogojev, med katerimi je ta, da zadevni uslužbenci ne bodo imeli pravice do vračila kapitala.

(Glej točki 24 in 25.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 16. december 2004, Pappas proti Komisiji, T‑11/02, točka 53.
V okviru pritožbe, ki jo zoper rezultate letne ocene, ki ga zadeva, vloži član osebja Evropske investicijske banke, se lahko odbor Evropske investicijske banke za pritožbe le v izjemnih primerih izreče za nepristojnega za odločanje o pritožbi na podlagi točke 20 Priloge A k obvestilu o oceni uspešnosti za leto 2007, o tem pa mora obvestiti stranke in natančno opredeliti razloge, zaradi katerih se je izrekel za nepristojnega, zlasti kadar je do tega položaja privedlo ravnanje ene od strank med postopkom, hkrati pa se v skladu s točko 10 iste Priloge upošteva pravica vseh strank do izjave.

Kadar so dejanski in pravni elementi in trditve v zvezi z enakimi dejstvi iz dveh odškodninskih zahtevkov, ki ju je ista tožeča stranka vložila v okviru dveh različnih tožb zoper isto toženo stranko, podrobnejši in bolj utemeljeni v okviru ene od teh tožb – in to s strani obeh strank – se lahko sodišče Unije v tej zadevi lažje seznani z dejstvi, ki so razlog za odškodninski zahtevek, in jih tudi lažje oceni. Zato v tej zadevi lažje zagotovi učinkovito izvajanje sodne oblasti in učinkovito pravno varstvo. Postopek v zvezi z odškodninskim zahtevkom v okviru druge zadeve se tako ustavi.

(Glej točke 68, 70 in 71.)

Sodišče za uslužbence: sodba De Nicola/EIB, F-52/11, EU:F:2014:243.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 23. novembra 2010

Zadeva F-75/09

Fritz Harald Wenig

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Uradniki – Prošnja za pomoč – Poseg v čast in domnevo nedolžnosti“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero F. H. Wenig predlaga, po eni strani, naj se za nični razglasita odločbi Komisije, s katerima so bile zavrnjene njegove prošnje za pomoč, in, po drugi strani, naj se Komisiji naloži povrnitev škode, nastale zaradi domnevne nezakonitosti teh odločb.

Odločitev: Tožba tožeče stranke se zavrne. Tožeča stranka nosi vse stroške.





Povzetek

Uradniki – Dolžnost pomoči uprave – Obseg

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 24)

Na podlagi dolžnosti pomoči, ki izhaja iz določb člena 24, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov, mora uprava, kadar obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in sprejme ustrezne ukrepe. Za to zadošča, da uradnik, ki zahteva varstvo svoje institucije, predloži začetne dokaze glede resničnosti napadov, za katere trdi, da je bil njihova žrtev. Ob takih dokazih mora zadevna institucija sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti tako, da opravi preiskavo, v okviru katere ugotovi dejstva, ki so bila povod za pritožbo, in sicer v sodelovanju s pritožnikom.

Poleg tega dolžnost pomoči ni pogojena s tem, da se predhodno ugotovi nezakonitost ravnanja, zaradi katerega je uradnik zaprosil za pomoč. Tak pogoj bi bil v nasprotju s samim predmetom prošnje za pomoč v – pogostih – primerih, v katerih je ta upravičeno vložena, da bi se v sodnem postopku, v katerem bi sodelovala institucija, doseglo, da se navedena ravnanja priznajo za nezakonita.

Čeprav dolžnost pomoči iz člena 24, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov pomeni bistveno zakonsko jamstvo za uradnika in ni pogojena s tem, da se predhodno ugotovi nezakonitost ravnanja, zaradi katerega je uradnik zaprosil za pomoč, mora ta vseeno predložiti dokaze, na podlagi katerih je mogoče na prvi pogled meniti, da se ta ravnanja nanašajo nanj zaradi njegovega položaja in nalog ter da so nezakonita glede na veljavno nacionalno zakonodajo. Če take zahteve ne bi bile naložene uradniku, bi bila namreč uprava prisiljena, da bi uradniku, ki bi se pritožil zaradi dejstev, domnevno povezanih z opravljanjem njegovih nalog, pomagala ne glede na naravo teh dejstev, resnost pritožbe in možnost uspeha pritožbe.

Poleg tega uprava ne more biti dolžna pomagati uradniku, pri katerem na podlagi natančnih in upoštevnih dokazov obstaja sum, da je resno kršil svoje poklicne obveznosti, in zoper katerega se zato lahko uvede disciplinski postopek, čeprav bi bila taka kršitev posledica nezakonitega ravnanja tretje osebe.

(Glej točke od 46 do 49.)

Napotitev na:

Sodišče: 26. januar 1989, Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16;

Sodišče za uslužbence: 16. januar 2007, Vienne in drugi proti Parlamentu, F-115/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-9 in II-A-1-47, točka 51.