ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sklep Sodišča (deseti senat) z dne 21. septembra 2015 –

Shotef/Komisija

(Zadeva C‑1/15 SA) ( 1 )

„Predlog, da se dovoli rubež pri Evropski komisiji“

Privilegiji in imunitete Evropske unije — Predlog, da se dovoli rubež pri instituciji — Potreba po dovoljenju Sodišča — Obseg pristojnosti Sodišča — Prisilni ukrepi, ki vplivajo na financiranje skupnih politik ali izvajanje akcijskih programov, ki jih je sprejela Unija — Nevarnost ovire za delovanje Unije (Protokol o privilegijih in imunitetah Evropske unije, člen1) (Glej točke od 12 do 16.)

Izrek

1. Predlog se zavrne.

2. La Chaîne hôtelière La Frontière, Shotef SPRL se naloži plačilo stroškov.

( 1 ) UL C 73, 2.3.2015.
1.

Uredbo (EU) 2019/943 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o notranjem trgu električne energije, zlasti njen člen 1(b) in člen 3, je treba ob upoštevanju določb Direktive (EU) 2019/944 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o skupnih pravilih notranjega trga električne energije in spremembi Direktive 2012/27/EU razlagati tako, da: – ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v skladu s členom 5(1), prvi pododstavek, Uredbe Komisije (EU) 2015/1222 z dne 24. julija 2015 o določitvi smernic za dodeljevanje zmogljivosti in upravljanje prezasedenosti dovoljuje eno samo dovoljenje za storitve trgovanja z električno energijo za dan vnaprej in znotraj dneva; – ne nasprotuje ohranitvi pravnega monopola za storitve dolgoročnega trgovanja z električno energijo, katerega zakonitost bo treba presojati zlasti glede na načeli svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev iz členov 49 in 56 PDEU.
V točkah 176, od 178 do 181, 186 in od 197 do 199 sklepa o odobritvi je Komisija v okviru analize zavez ugotovila naslednje:

„(176) V skladu s sodno prakso sodišč Evropske unije mora biti z zavezami mogoče odpraviti ugotovljene težave v zvezi s konkurenco in zagotoviti konkurenčne tržne strukture. V nasprotju s tistimi, ki se sprejmejo med postopkom v fazi II, namen zavez, predlaganih v fazi I, ni preprečiti resno oviranje učinkovite konkurence, temveč bolj jasno odpraviti vsak resen dvom o tem. Komisija ima široko diskrecijsko pravico pri ocenjevanju, ali ti korektivni ukrepi pomenijo neposreden in zadosten odgovor, ki lahko ta dvom odpravi.

(178) Po presoji Komisije končne zaveze odpravljajo vse resne dvome, opredeljene med postopkom. Posledično Komisija sklepa, da končne zaveze, ki sta jih sprejeli stranki, udeleženi v združitvi, zadostujejo za odpravo resnih dvomov o združljivosti operacije z notranjim trgom.

(179) V zadevah v zvezi z letalskimi prevozniki so zaveze za sprostitev slotov za Komisijo sprejemljive, kadar je dovolj očitno, da bo prišlo do dejanskega vstopa novih konkurentov, kar bo odpravilo vse resne ovire za učinkovito konkurenco. […]

(180) Zaveza o slotih temelji na dejstvu, da je razpoložljivost slotov na letališču [LHR] glavna ovira za vstop na progo, v zvezi s katero so bili opredeljeni resni dvomi. Torej je njen namen odpraviti (ali vsaj bistveno zmanjšati) to oviro in omogočiti zadosten, pravočasen in verjeten vstop na progo [LHR‑PHL].

(181) […] V paketu zavez je temeljna privlačnost slotov še večja zaradi možnosti pridobitve predhodnih pravic […].

(186) Ob upoštevanju navedenega in drugih razpoložljivih dokazov, zlasti interesa in informacij o verjetnem in pravočasnem vstopu, prejetih med posvetovanjem z udeleženci na trgu, Komisija sklepa, da je zaveza o slotih ključni element verjetnega in pravočasnega vstopa na progo [LHR-PHL]. Obseg vstopa na to progo bo zadostoval za odpravo resnih dvomov, ki so bili ugotovljeni na tem trgu […].

(197) Na podlagi člena 6(2), drugi pododstavek, prvi stavek, Uredbe o nadzoru koncentracij lahko odločba Komisije vsebuje pogoje in obveznosti, s katerimi se zagotovi, da udeležena podjetja izpolnijo zaveze, ki so jih v razmerju do Komisije sprejela za to, da naredijo koncentracijo združljivo z notranjim trgom.

(198) […] Če pogoj ni izpolnjen, sklep [o odobritvi] ni več veljaven. […]

(199) […] odločitev v tej zadevi je odvisna od polnega upoštevanja zahtev, določenih v oddelkih 1, 2, 3 in 4 končnih zavez (pogoji), medtem ko drugi oddelki končnih zavez vsebujejo obveznosti za stranke.“
65.

S to ugotovitvijo in zahtevami glede obveščanja iz člena 17(2) SUVP in člena 19 SUVP je v skladu, da lahko nacionalni nadzorni organ iz obveznosti glede odgovornosti iz člena 5(2) SUVP in obveznosti iz člena 24 SUVP, po kateri mora upravljavec zagotoviti in biti zmožen dokazati, da obdelava poteka v skladu s to uredbo, sklepa, da mora upravljavec ob uporabi ustreznih tehničnih in organizacijskih ukrepov obvestiti druge upravljavce, in sicer ponudnika telekomunikacijskih storitev in druge ponudnike imenikov, ki so prejeli podatke od tega prvega upravljavca, o preklicu privolitve posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, v skladu s členom 6 SUVP v povezavi s členom 7 SUVP.
Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Pogoji za priznavanje“, določa:

„1. Če se za dostop do in opravljanje reguliranega poklica v državi članici gostiteljici zahtevajo posebne poklicne kvalifikacije, pristojni organ navedene države članice prosilcem dovoli dostop do in opravljanje tega poklica pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane navedene države članice, če imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah iz člena 11, ki jih zahteva druga država članica za dostop do in opravljanje tega poklica na njenem ozemlju.

Potrdila o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah izda pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi navedene države članice.

2. Dostop do in opravljanje poklica, kakor je opisano v odstavku 1, se dovoli tudi prosilcem, ki so opravljali zadevni poklic s polnim delovnim časom eno leto ali enakovredno obdobje s krajšim delovnim časom v obdobju predhodnih desetih let v drugi državi članici, ki tega poklica ne regulira, in ki imajo eno ali več potrdil o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih je izdala druga država članica, ki tega poklica ne regulira.

Potrdila o kompetenci in dokazila o formalnih kvalifikacijah izpolnjujejo naslednje pogoje:

(a) izda jih pristojni organ v državi članici, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi navedene države članice;

(b) potrjujejo, da je imetnik pripravljen na opravljanje zadevnega poklica.

Enega leta poklicnih izkušenj iz prvega pododstavka se ne sme zahtevati, če dokazila prosilca o formalnih kvalifikacijah potrjujejo regulirano izobraževanje in usposabljanje.

[…]“
6.

Pritožnica, družba ViaSat, je tehnološko podjetje in zagotavlja komunikacijske rešitve podjetjem, posameznikom in vladam. Pritožnica je 2. maja 2017 pri Generalnem direktoratu Evropske komisije za komunikacijska omrežja, vsebine in tehnologijo (v nadaljevanju: DG Connect) vložila prošnjo za dostop do „[vseh] informacij, ki sta jih predložili družbi Inmarsat PLC ter Inmarsat Ventures Limited in/ali njune podrejene družbe ob njihovem sodelovanju v razpisnem postopku Evropske unije, ki se je končal 13. maja 2009 z Odločbo Komisije 2009/449/ES o izbiri obratovalcev vseevropskih sistemov, ki zagotavljajo mobilne satelitske storitve (MSS), ( 7 ) ter do vseh izmenjav informacij v zvezi s tem med družbo Inmarsat in Evropsko komisijo med razpisnim postopkom po predložitvi prvotne ponudbe in do končne odločitve o izbiri ter do vse korespondence po odločitvi o izbiri“ (v nadaljevanju: zahtevani dokumenti). Ta prošnja je bila vložena na podlagi člena 7 Uredbe št. 1049/2001. Po navedbah pritožnice je družba Inmarsat eden izmed njenih neposrednih konkurentov in je med operaterji, izbranimi za zagotavljanje razpisanih storitev.
16.

Zdaj predsednik senata Okresný súd Bratislava III (okrajno sodišče Bratislava III) preudarja o možnosti, da bi zoper enega od obdolžencev izdal evropski nalog za prijetje. V okviru tega postopka je Sodišču predložil ta vprašanja: „1. Ali načelo ne bis in idem nasprotuje izdaji evropskega naloga za prijetje v smislu Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ, in to ob upoštevanju člena 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kadar je bilo v kazenski zadevi pravnomočno razsojeno z oprostilno sodbo ali sodno odločbo o ustavitvi postopka, če sta bili ti odločbi sprejeti na podlagi amnestije, ki jo je zakonodajalec po pravnomočnosti teh odločb razveljavil, in v skladu z nacionalnim pravnim redom razveljavitev take amnestije povzroči razglasitev ničnosti odločb javnih organov, če so bile sprejete in obrazložene na podlagi amnestij in pomilostitev, ter so s tem odpravljene zakonske ovire za kazenski pregon, ki so temeljile na tako razveljavljeni amnestiji, in to brez posebne sodne odločbe ali sodnega postopka? 2. Ali je določba nacionalne zakonodaje, s katero se brez odločbe nacionalnega sodišča neposredno razveljavi odločba nacionalnega sodišča o ustavitvi kazenskega postopka, ki ima v skladu z nacionalnim pravom naravo pravnomočne odločbe, ki privede do oprostitve, in na podlagi katere je bil kazenski postopek dokončno ustavljen zaradi amnestije, podeljene v skladu z nacionalnim zakonom, v skladu s pravico do nepristranskega sodišča, zagotovljeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in tudi s pravico, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat, zagotovljeno v členu 50 te listine, ter členom 82 Pogodbe o delovanju Evropske unije? 3. Ali je določba nacionalnega prava, s katero se nadzor ustavnega sodišča nad resolucijo Národná rada Slovenskej republiky (državni svet Slovaške republike) o razveljavitvi amnestij in posamičnih pomilostitev in ki je sprejeta v skladu s členom 86(i) ustave Slovaške republike, omejuje zgolj na presojo njene ustavnosti, ne da bi se upoštevali zavezujoči akti Evropske unije, zlasti Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, Pogodba o delovanju Evropske unije in Pogodba o Evropski uniji, v skladu z načelom lojalnosti v smislu člena 4(3) PEU, člena 267 Pogodbe o delovanju Evropske unije in člena 82 Pogodbe o delovanju Evropske unije, pravico do nepristranskega sodišča, zagotovljeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in tudi pravico, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat, zagotovljeno v členu 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah?“
13.

Člen 76 Uredbe št. 555/2008 določa načela nadzora v vinskem sektorju: „Brez poseganja v posebne določbe te uredbe ali drugo zakonodajo Skupnosti države članice uvedejo preglede in ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev pravilne uporabe Uredbe (ES) št. 479/2008 in te uredbe. Ti pregledi in ukrepi so učinkoviti, sorazmerni in odvračalni, da zagotovijo ustrezno zaščito finančnih interesov Skupnosti. Države članice zlasti zagotavljajo, da: […] (e) se nadzor izvaja sistematično ali z vzorčenjem. Pri vzorčenju države članice zagotovijo, da je po številu opravljenih pregledov, njihovi vrsti in pogostnosti nadzor reprezentativen za celotno ozemlje države članice in da ustreza, kjer je primerno, količini proizvodov vinskega sektorja, ki so dani na trg ali so na zalogi, da se dajo na trg; […]“
68.

Vendar pa morajo države članice uporabiti take ukrepe, ki čim manj škodujejo ciljem in načelom prava Unije, kot je temeljno načelo pravice do odbitka DDV. ( 23 ) Ti ukrepi se torej ne smejo uporabiti na način, ki bi sistematično posegal v pravico do odbitka DDV in posledično v nevtralnost DDV. ( 24 )
10.

Na spletni strani družbe Darie so bile navedene naslednje izjave: „Probiotična čistila delujejo kot tradicionalne čistilne tehnike. Odstranijo vidno umazanijo. Vendar obstaja pomembna razlika. Odstranijo se tudi morebitni patogeni, kot so plesni in škodljive bakterije. Ker se odstrani njihovo gojišče, se močno zmanjša število škodljivih bakterij in plesni. […]“
38.

V sodbi Zh. in O. ( 51 ) je Sodišče poleg tega v zvezi s členom 7(4) Direktive 2008/115, ki določa možnost, da države članice lahko določijo krajše obdobje za prostovoljni odhod, kadar oseba ogroža javni red, razsodilo, da je treba pojem ogrožanja javnega reda presojati v vsakem primeru posebej, da bi se ugotovilo, ali pomeni zadevno osebno vedenje državljana tretje države resnično in dejansko grožnjo za javni red. ( 52 ) Sodišče je izključilo kakršno koli prakso, ki temelji na splošnih ugotovitvah ali poljubnih domnevah, in razsodilo, da „zgolj na podlagi dejstva, da je državljan tretje države osumljen izvršitve dejanja, ki je po nacionalnem pravu kaznivo, ali pa je bil zaradi takega dejanja kazensko obsojen, ni mogoče šteti, da ta državljan ogroža javni red v smislu člena 7(4) Direktive 2008/115“. ( 53 ) Vendar država članica lahko ugotovi obstoj ogrožanja javnega reda na podlagi kazenske obsodbe, kadar je na podlagi te obsodbe „skupaj s preostalimi okoliščinami“ v zvezi s položajem zadevne osebe taka ugotovitev utemeljena. ( 54 ) V enakem smislu je lahko ogrožanje javnega reda ugotovljeno samo na podlagi suma, da je državljan tretje države storil kaznivo dejanje, „skupaj z drugimi okoliščinami posameznega primera“ ( 55 ), prav tako v smislu zadevne določbe. Pri tem je Sodišče opozorilo, da so države članice pretežno proste, da v skladu s svojimi nacionalnimi potrebami opredelijo pojem „javni red“. ( 56 ) V tem okviru uporaba rešitve, ki temelji na sodbi Bouchereau, ( 57 ) ni upravičena niti z odstopanjem od prostega gibanja državljanov Unije niti z njihovo pravico do združitve družine, ampak z dejstvom, da Direktiva 2008/115 določa odstopanje od obveznosti – in sicer ustrezno obdobje za prostovoljni odhod – ki je namenjeno zagotavljanju spoštovanja temeljnih pravic državljanov tretjih držav pri njihovem vračanju iz Unije ( 58 ).
62.

Sodišču na podlagi navedenega predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija), odgovori: Člen 13(B)(d), točka 3, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da se oprostitev plačila davka na dodano vrednost, ki jo določa za transakcije v zvezi s plačili in transferji, ne uporablja za opravljanje storitev, kot so obravnavane v postopku v glavni stvari, ki obsegajo pripravo bankomatov za delovanje in vzdrževanje njihovega delovanja, njihovo polnjenje, namestitev strojne in programske opreme nanje, posredovanje zahteve za avtorizacijo dviga banki izdajateljici bančne kartice, izplačevanje gotovine in vpisovanje dvigov, ki jih za banko, ki upravlja bankomat, opravlja ponudnik storitev.
6.

Za status prenehanja odpadka je pomemben člen 6 Direktive o odpadkih: „1. Nekateri določeni odpadki prenehajo biti odpadki v smislu točke (1) člena 3, ko so predelani, vključno z recikliranjem, in izpolnjujejo določena merila, ki bodo oblikovana v skladu z naslednjimi pogoji: (a) snov ali predmet se običajno uporablja za določene namene; (b) za to snov ali predmet obstaja trg ali povpraševanje; (c) snov ali predmet izpolnjuje tehnične zahteve za določene namene ter izpolnjuje zahteve obstoječe zakonodaje in standarde, ki veljajo za proizvode, in (d) uporaba snovi ali predmeta ne bo povzročila splošnega škodljivega vpliva na okolje in zdravje ljudi. Pogoji po potrebi vključujejo mejne vrednosti za onesnaževala in upoštevajo vse možne škodljive okoljske vplive snovi ali predmeta. […] 4. Če se merila na ravni Skupnosti na podlagi postopka iz odstavkov 1 in 2 niso določila, lahko države članice glede na posamezen primer odločijo, ali so določeni odpadki prenehali biti odpadki, ob upoštevanju veljavne sodne prakse. O takšnih odločitvah uradno obvestijo Komisijo v skladu z Direktivo 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kadar ta direktiva to zahteva.“
86.

Prav tako je treba v zvezi z ravnjo avtonomije nacionalnih sodišč spomniti, da odločba Komisije o razglasitvi pomoči, ki ni bila priglašena, za združljivo s skupnim trgom, ne vodi do naknadne pravne ureditve izvršilnih aktov, ki so neveljavni, ker so bili sprejeti v nasprotju s prepovedjo iz te določbe, saj bi v nasprotnem primeru prišlo do poseganja v neposredni učinek zadnjega stavka člena 108(3) PDEU in kršitev interesov posameznikov, ki jih morajo varovati ta nacionalna sodišča. Vsaka druga razlaga bi vodila do tega, da bi zadevna država članica dajala prednost nespoštovanju navedene določbe in ji odvzela polni učinek. ( 27 )
110.

Menim, da zadevi, kot sta Brock in P, ne moreta biti podlaga za splošno trditev, da obstaja pravica do ponovne preučitve izplačil pokojnine v obliki retroaktivne uporabe novih pravil za prej obstoječo odločbo, ki vpliva na pravico do teh izplačil in njihovo višino. Prav tako se zadevi Brock in P po mojem mnenju precej razlikujeta od obravnavane zadeve. V obeh navedenih zadevah je bila prej obstoječa upravna odločba sprejeta na podlagi številnih precej posebnih in objektivnih pogojev v zvezi s pravico do pokojnine in njeno višino. Z naknadno spremembo zakonodaje so se ti pogoji spremenili. V obravnavani zadevi je to drugače, saj se v bistvu predlagata ponoven disciplinski postopek izpred 40 let glede na nova pravila o diskriminaciji in kvalitativna presoja tega, ali in kako bi se ta odločba spremenila.
46.

Ob upoštevanju takšne gospodarske stvarnosti – v skladu s stališčem Komisije, Portugalske in Irske – obstaja neke vrste fiksna cena v obliki pogodbeno dogovorjenega minimalnega plačila. Zato z vidika prava o DDV ni razlike, ali uporabnik za internetni priključek v minimalnem obdobju vezave 24 mesecev plača vsak mesec 100 EUR, ki jih mora plačevati še naprej, če pred iztekom pogodbenega razmerja od pogodbe odstopi (skupni znesek: 2400 EUR). Do enakega rezultata pridemo, če plača takoj 2400 EUR, s čemer dobi pravico do uporabe internetnega priključka do 24 mesecev, če ne zamenja stanovanja. V obeh primerih se pogodbeni znesek (2400 EUR) nanaša na določeno storitev (internetni priključek), katere obseg ni gotov. To je podano v primeru vseh drugih pavšalno določenih cen.
44.

Tudi če bi bilo to vprašanje pred Splošnim sodiščem izrecno izpostavljeno, ugotavljam, da pritožnica ne izpodbija tega, da so bili podatki iz pravila 31(1), od (a) do (d), Uredbe št. 2868/95, ki jih mora vsebovati prijava prenosa, razvidni že iz ugovora in prijave spremembe imena in naslova z dne 9. aprila 2013, kakor je Splošno sodišče ugotovilo v točki 30 izpodbijane sodbe. Čeprav pritožnica v okviru svojih navedb omenja tudi „izvajanje dokazov“, ugotavljam, da ne izpodbija niti tega, kako je Splošno sodišče razlagalo ali uporabilo pravilo 31(1) in (5) Uredbe št. 2868/95 ter del E, oddelek 3, poglavje 1, točka 3.5, Smernic EUIPO, in zlasti pravilo 31(5) navedene uredbe, iz katerega jasno izhaja, da podpis zahteve za registracijo prenosa od registriranega imetnika prejšnje znamke in njegovega pravnega naslednika pomeni zadosten dokaz o prenosu v smislu člena 17 Uredbe št. 207/2009. Čeprav pritožnica s tem skuša pojasniti razloge, zaradi katerih je bil dokaz o prenosu po njenem mnenju nezadosten dokaz za upravičenost intervenientke do vložitve ugovora, pa ni opredelila nikakršne napačne uporabe prava, ki naj bi jo vsebovala izpodbijana sodba.
69.

Pritožniki nato trdijo, da se Splošno sodišče ni opredelilo do kršitve člena 22 Listine o temeljnih pravicah, ki Unijo zavezuje k spoštovanju kulturne, verske in jezikovne raznolikosti. Menim, da so pritožniki to določbo v tožbi pred Splošnim sodiščem dejansko navedli v okviru drugega dela tretjega tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev načela dobrega upravljanja, vendar so to storili preveč hipotetično in splošno, da bi bilo mogoče šteti, da uveljavljajo njeno kršitev. Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da se do tega ni opredelilo.
56.

Pri tem je treba upoštevati tudi praktične težave v zvezi s predhodnim preverjanjem vsaj potencialno zelo obsežnih in kompleksnih podpornih programov, ki je omejeno na tri oziroma v primeru ponovnega preverjanja le na dva meseca. Češka republika sicer trdi, da češki program ni bil obsežen in da je bilo sporno financiranje v njem jasno predstavljeno, vendar je treba domnevati, da so drugi podporni programi precej obsežnejši in kompleksnejši. Če so v takih programih „skriti“ nepravilni podporni ukrepi, dejstvo, da jih Komisija ne odkrije takoj, ne more privesti do tega, da se morajo sredstva kmetijskih skladov uporabljati v nasprotju s pravili financiranja.
50.

Vendar je treba opozoriti, da Direktiva 2003/96 ne določa splošne prepovedi dvakratne obdavčitve energentov. Načelo enkratne obdavčitve velja le za električno energijo: ta se obdavči v fazi distribucije, energenti, ki se uporabljajo za njeno proizvodnjo, pa so oproščeni (glej točki 34 in 35 zgoraj). V zvezi z energenti pa je s členom 21(3), drugi stavek, zadevne direktive državam članicam priznana zgolj možnost, da „lahko obravnavajo porabo električne energije in drugih energentov, ki se ne proizvajajo na območju takšnih obratov [torej takih, v katerih se proizvajajo energenti], kot neobdavčljiv poslovni dogodek“. Energenti, ki se uporabljajo za proizvodnjo drugih energentov, sami pa niso proizvedeni na območju istega obrata, se torej lahko obdavčijo, in sicer ne glede na to, da bodo obdavčeni tudi končni izdelki. Danska je zgoraj omenjeno možnost sicer dejansko uporabila in iz obdavčitve izvzela vse energente, ki se uporabljajo za proizvodnjo energentov, ne glede na kraj njihove proizvodnje. ( 12 ) Vendar to ne spremeni dejstva, da Direktiva 2003/96 ne določa splošnega načela enkratne obdavčitve energentov.