ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Členi od 2 do 4 finančnega sporazuma določajo: „Člen 2 Splošna načela I – Davčni sistem, ki ga oblikujejo zgodovinska ozemlja, upošteva ta načela: 1. spoštovanje solidarnosti v obsegu, določenem v ustavi in v statutu o avtonomiji; 2. spoštovanje splošne davčnopravne ureditve države; 3. usklajevanje, davčnopravna harmonizacija in sodelovanje z državo v skladu z določbami tega finančnega sporazuma; 4. usklajevanje, davčnopravna harmonizacija in sodelovanje med organi zgodovinskih ozemelj v skladu s predpisi, ki jih za to sprejme baskovski parlament; 5. spoštovanje mednarodnih pogodb in dogovorov, ki jih je Španija podpisala in ratificirala ali h katerim je pristopila. Zlasti je treba spoštovati določbe mednarodnih sporazumov o preprečevanju dvojnega obdavčenja, ki jih je sklenila Kraljevina Španija, in predpisov o davčnem usklajevanju v Evropski uniji, pri čemer je treba izvesti povračila, ki izhajajo iz uporabe teh dogovorov in predpisov. II – Določbe tega sporazuma je treba razlagati v skladu z določbami za razlago davčnega prava, določenimi v Ley General Tributaria (splošni zakon o davkih). Člen 3 Davčna harmonizacija Zgodovinska ozemlja pri oblikovanju davčnega prava upoštevajo: a) prilagodijo se splošnemu zakonu o davkih v zvezi s terminologijo in pojmi, kar ne vpliva na posebnosti, določene v tem finančnem sporazumu; b) ohranijo učinkovito skupno davčno obremenitev, ki je v skladu s tisto, ki velja na preostalem državnem ozemlju; c) spoštujejo in zagotavljajo prosto gibanje in svobodo ustanavljanja ter prost pretok blaga, kapitala in storitev na celotnem španskem ozemlju, ne da bi pri tem nastopili diskriminacijski učinki, oviranje možnosti za konkurenco med podjetji ali neravnovesje pri dodeljevanju sredstev; d) uporabijo enako delitev v industrijskih, rudarskih, trgovskih, storitvenih, poklicnih, kmetijskih, umetniških, ribiških in živinorejskih dejavnostih kot na skupnem državnem ozemlju, ne glede na morebitno nadaljnjo delitev teh dejavnosti. Člen 4 Načelo sodelovanja I – Pristojni organi zgodovinskih ozemelj državni upravi pred začetkom veljavnosti predložijo osnutke davčnih predpisov. Enako državna uprava tem organom predloži ustrezne osnutke. II – Država razvije mehanizme, ki bodo omogočili sodelovanje baskovskih organov pri mednarodnih sporazumih, ki vplivajo na uporabo tega finančnega sporazuma. III – Država in zgodovinska ozemlja si pri izpolnjevanju svojih nalog na področju upravljanja, nadzora in pobiranja davkov nemudoma in v primerni obliki izmenjujejo podatke in informacije, za katere menijo, da so potrebni za lažje pobiranje teh davkov. Zlasti obe upravi naredita naslednje: a) prek centrov za obdelavo podatkov si izmenjujeta informacije, ki jih potrebujeta. Za komunikacijo se vzpostavijo ustrezna tehnična sredstva. Vsako leto se izdela skupen in usklajen načrt obdelave davčnih podatkov; b) nadzorne službe pripravijo skupne nadzorne načrte za izbrane usklajene cilje, področja in postopke ter za davčne zavezance, ki so spremenili svoje prebivališče, družbe, ki jih zavezuje davčna transparentnost, in družbe, ki so glede na svoj prihodek zavezane plačevati davek od dobička pravnih oseb.“
12

V teh okoliščinah je Cour de cassation prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali se pravilo o posebni pristojnosti, navedeno v členu 6, točka 1, Uredbe […] – na podlagi katerega je oseba s stalnim prebivališčem v državi članici lahko tožena, ‚če je ena od več toženih oseb, tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov‘ – lahko uporabi v postopku, ki ga pred sodiščem države članice sproži zaposlena oseba proti družbama, ki sodita v isto skupino in med katerima ima prva – tista, ki ga je zaposlila za skupino in ga kasneje ni želela ponovno sprejeti na delo – sedež v tej državi članici, druga – za račun katere je zadevna oseba nazadnje delala v tretjih državah in ki je zadevno osebo odpustila – pa v drugi državi članici, pri čemer se ta vlagatelj zahtevka sklicuje na določilo pogodbe o zaposlitvi, da bi dokazal, da sta [družbi] bili njegova sodelodajalca, od katerih zahteva nadomestilo za svojo odpustitev, ali pa pravilo iz člena 18, [odstavek] 1, Uredbe, na podlagi katerega se v zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi pristojnost določa v skladu z oddelkom [5] poglavja II [te uredbe], izključuje uporabo člena 6, točka 1, [te uredbe] tako, da mora biti vsaka od družb tožena pred sodiščem države članice, kjer ima sedež[?]“
1.

Člene 1(2), 7(1) in 8(2) in (4) Direktive Sveta 91/439/EGS z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1882/2003 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. septembra 2003, je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da država članica v okoliščinah, kot so v zadevah v glavni stvari, na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica zunaj obdobja prepovedi zaprositi za novo dovoljenje, ki je bilo določeno za zadevno osebo, in da torej ne prizna veljavnosti tega dovoljenja, vse dokler njegov imetnik ne izpolni pogojev, ki veljajo v prvi državi članici za izdajo novega dovoljenja po odvzemu prejšnjega dovoljenja, med katerimi je preizkus sposobnosti za vožnjo, ki dokazuje, da ni več razlogov, ki so upravičevali navedeni odvzem. V enakih okoliščinah navedene določbe ne nasprotujejo temu, da država članica na svojem ozemlju ne prizna pravice do vožnje, ki izhaja iz vozniškega dovoljenja, ki ga je pozneje izdala druga država članica, če je na podlagi navedb v tem dovoljenju ali drugih nespornih informacij države članice izdajateljice dokazano, da imetnik tega dovoljenja, ki mu je bilo na ozemlju prve države članice odvzeto prejšnje dovoljenje, v času, ko je bilo izdano novo dovoljenje, ni imel običajnega prebivališča na ozemlju države članice izdajateljice.
46

V zvezi s tožbenim razlogom neobstoja pristojnosti Komisije, ki so ga pred Sodiščem prve stopnje navedle tožeče stranke, ker je ta v členu 1(2) sporne odločbe uporabila merilo, ki ga veljavne določbe Skupnosti ne predvidevajo, je treba ugotoviti, da iz enakih razlogov, kot so navedeni v točkah od 100 do 134 izpodbijane sodbe, zlasti v točki 105 in točkah od 108 do 110 te sodbe, člen 4(2) Odločbe 97/413 ne predpisuje nobene omejitve glede starosti plovila v zvezi z upravičenostjo do povečanja zmogljivosti na področju varnosti in da se pojem izboljšav iz te določbe ne nanaša na izboljšave, izvedene na točno določenem plovilu, ampak na nacionalno floto. Za zagotovitev cilja ohranjanje staležev rib v vodah Skupnosti, ki ga zasleduje ta odločba, ni potrebno, da so nova plovila izključena iz ureditve, ki je predvidena v navedeni določbi.
16

Priloga II k Direktivi 2005/85 z naslovom „Označitev držav za varne izvorne države za namene členov 29 in 30(1)“ opredeljuje merila, ki omogočajo označitev države za varno izvorno državo, tako: „Država se šteje za varno izvorno državo, če se na podlagi pravnega položaja, uporabe prava v okviru demokratičnega sistema in splošnih političnih okoliščin lahko sklepa, da tam na splošno in redno ni nikakršnega preganjanja, kakor je opredeljeno v členu 9 Direktive 2004/83/ES, ni mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja in ni ogroženosti zaradi vsesplošnega nasilja v razmerah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada. Pri ocenjevanju se med drugim upošteva tudi obseg zagotavljanja varnosti pred preganjanjem ali zlorabami z: a) ustreznimi zakoni in predpisi države in načinom, na katerega se ti uporabljajo; b) spoštovanjem pravic in svoboščin, določenih v Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin in/ali v Mednarodnem paktu o državljanskih in političnih pravicah in/ali v Konvenciji proti mučenju, zlasti pa pravic, od katerih v skladu s členom 15(2) Evropske konvencije ni mogoče odstopati; c) upoštevanjem načela nevračanja v skladu z Ženevsko konvencijo; d) obstojem sistema učinkovitih pravnih sredstev zoper kršitve teh pravic in svoboščin.“
5

Člen 3a Direktive 89/552, ki je bil vstavljen z Direktivo 97/36, določa: „1. Vsaka država članica sme sprejeti ukrepe v skladu s pravom Skupnosti, s katerimi zagotovi, da izdajatelji televizijskih programov pod njeno sodno pristojnostjo ne razširjajo tistih dogodkov, ki v tej državi članici veljajo za dogodke velikega družbenega pomena, na ekskluzivni osnovi, s čimer bi večji delež javnosti v tej državi članici prikrajšali za možnost spremljanja takšnih dogodkov po neposrednem prenosu ali po poznejšem prenosu na brezplačni televiziji. Če stori tako, mora zadevna država članica sestaviti seznam določenih nacionalnih ali drugih dogodkov, ki zanjo veljajo kot dogodki velikega družbenega pomena. To stori jasno in pregledno ter pravočasno in učinkovito. Pri tem zadevna država članica določi tudi to, ali morajo biti takšni dogodki dostopni v celotnem ali delnem neposrednem prenosu, ali v primerih, ko je to potrebno ali primerno iz objektivnih razlogov javnega interesa, v celotnem ali delnem poznejšem prenosu. 2. Države članice Komisijo takoj obvestijo o vsakem ukrepu, ki so ga ali ga bodo sprejele v skladu z odstavkom 1. Komisija v treh letih od dneva obvestila preveri, ali so takšni ukrepi skladni s pravom Skupnosti in o njih obvesti druge države članice. Komisija zaprosi za mnenje odbora, ki je bil ustanovljen v skladu s členom 23(a). Sprejete ukrepe takoj objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti, najmanj enkrat letno pa objavi tudi konsolidirani seznam ukrepov, ki so jih sprejele države članice. 3. Države članice z ustreznimi sredstvi v skladu s svojimi zakonodajami zagotovijo, da izdajatelji televizijskih programov pod njihovo sodno pristojnostjo ne izvajajo ekskluzivnih pravic, ki so jih ti izdajatelji televizijskih programov kupili po datumu objave te direktive, s čimer bi večji delež javnosti v drugi državi članici prikrajšali za možnost spremljanja dogodkov, ki jih je ta druga država članica določila v skladu s predhodnimi odstavki, bodisi v celotnem ali delnem neposrednem prenosu bodisi v primerih, ko je to potrebno ali primerno iz objektivnih razlogov javnega interesa, v celotnem ali delnem poznejšem prenosu na brezplačni televiziji, kar je ta druga država določila v skladu z odstavkom 1.“
7

V skladu s členom 18, prvi odstavek, Direktive 2000/78 so morale države članice sprejeti zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 2. decembra 2003 ali pa zaupati, kar zadeva določbe v zvezi s kolektivnimi pogodbami, izvajanje te direktive socialnim partnerjem. Vendar so morale v takih primerih države članice zagotoviti, da so socialni partnerji najpozneje do 2. decembra 2003 sporazumno uvedli potrebne ukrepe, države članice pa so morale sprejeti vse ukrepe, ki so potrebni, da lahko v vsakem trenutku jamčijo za rezultate, ki jih nalaga ta direktiva. Poleg tega so morale o teh ukrepih takoj obvestiti Komisijo Evropskih skupnosti.
49

Glede postopka za preizkus, ki ga je uvedel nacionalni zakonodajalec za zavarovanje otroka pred informacijami in gradivi, ki škodujejo njegovi blaginji, je treba navesti, da samo to, da se je država članica odločila za varovalne načine, ki so drugačni od tistih, ki jih je sprejela druga država članica, ne more vplivati na presojo sorazmernosti nacionalnih določb, ki so bile sprejete na tem področju. Te določbe je treba presojati samo glede na zadevni cilj in raven varstva, ki ga želi zagotoviti zadevna država članica (glej po analogiji sodbo z dne 21. septembra 1999 v zadevi Läärä in drugi, C-124/97, Recueil, str. I-6067, točka 36, in zgoraj navedeno sodbo Omega, točka 38).
Člena 2(1) in 5(1) Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev nasprotujeta odpustu delavke, ki je v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, v poznejši fazi oploditve in vitro, torej v fazi punkcije foliklov in takojšnjega prenosa jajčec, oplojenih in vitro, v njeno maternico, če se dokaže, da je razlog za odpust v glavnem to, da je bil pri stranki opravljen tak poseg.
38

Treba je dodati, da bi bilo mogoče pri taki diskriminaciji spoštovanje načela enakosti zagotoviti le tako, da bi se osebam, ki se obravnavajo manj ugodno, priznale enake ugodnosti, kot so tiste, do katerih so upravičene osebe, ki se obravnavajo ugodneje, dokler nacionalni zakonodajalec pravilno ne prenese navedene direktive (zgoraj navedeni sodbi Rodríguez Caballero, točka 42, in Cordero Alonso, točka 45).
SODBA SODIŠČA (četrti senat)

z dne 29. novembra 2007

Zadeva C-10/06 P

Rafael de Bustamente Tello

proti

Svetu Evropske unije

„Pritožba – Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoj, določen s členom 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom – Pojem ,del[o] za drugo državo‘“

Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 25. oktobra 2005 v zadevi De Bustamente Tello proti Svetu (T‑368/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑321 in II‑1439), in razveljavitev te sodbe.

Odločitev: Pritožba se zavrne.

Povzetek

1. Pritožba – Pritožbeni razlogi – Pritožbeni razlogi in trditve, predstavljeni pred Sodiščem prve stopnje, ki jih je stranka samo ponovila – Opustitev navedbe, katera določba prava je bila nepravilno uporabljena – Nedopustnost – Izpodbijanje načina, na katerega je Sodišče prve stopnje razlagalo ali uporabilo pravo Skupnosti – Dopustnost

(člen 225 ES)

2. Uradniki – Nadomestilo – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev

(Kadrovski predpisi, Priloga VII, člen 4(1)(a))

1. Pritožba je nedopustna, če samo ponavlja ali dobesedno navaja tožbene razloge in trditve, ki so že bili predloženi Sodišču prve stopnje, ne da bi vsebovala navedbe, s katerimi bi natančneje opredelila zmotno uporabo prava v izpodbijani odločbi. Nasprotno, kadar pritožnik izpodbija način, kako je Sodišče prve stopnje razlagalo ali uporabilo pravo Skupnosti, se pravna vprašanja, obravnavana v postopku na prvi stopnji, lahko ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če pritožnik svoje pritožbe ne bi mogel utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je navajal že pred Sodiščem prve stopnje, bi pritožbeni postopek deloma izgubil pomen.

2. Čeprav je razdelitev pristojnosti znotraj države odvisna od institucionalne zgradbe posamezne države, je treba državo v mednarodnem javnem pravu obravnavati kot enotni subjekt. V zvezi s tem pojmovanjem se zahteva, da je država pri drugih državah članicah in mednarodnih organizacijah predstavljena z enotnim sistemom diplomatskega predstavništva, ki na mednarodni ravni izraža enkratnost zadevne države.

Če za to, da bi se štelo, da je zadevni uradnik opravil delo za „drugo državo“, ni bistveno, da je bil zaposlen pri centralni upravi te druge države, pa je nasprotno njegova funkcionalna vključenost v okviru stalnega predstavništva odločilni element.

V zvezi s tem so tako uslužbenci, ki opravljajo delo za državo pri centralni upravi, kot tisti, ki opravljajo delo za avtonomno skupnost v okviru njene uprave, v položaju izselitve v smislu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom, vendar le pod pogojem, da so bili formalno vključeni v okviru stalnega predstavništva navedene države.

Zato je treba za razlago izraza „del[o] za drugo državo“ iz člena 4(1)(a), druga alinea, Priloge VII h Kadrovskim predpisom šteti, da je edino upoštevno dejstvo to, da je bilo delo opravljeno v okviru stalnega predstavništva države. Zato dela za vlade političnih podenot držav ni mogoče šteti za delo za drugo državo, če zainteresirana stranka ni bila formalno vključena v okviru stalnega predstavništva države.
Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 3 in 12 Direktive Sveta 71/305/EGS z dne 26. julija 1971 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 185, str. 5) – Dodelitev v postopku s pogajanji brez objave obvestila o naročilu za gradnje, katerega predmet je izvedba del, navedenih v odloku občinskega sveta Stintino št. 48 z dne 14. decembra 1989, in zlasti „izvršitvenega koncepta in izvedba del za tehnološko in strukturno posodobitev, vzdrževanje in dokončanje vodovodnih in kanalizacijskih omrežij, cestnega omrežja, storitvenih obratov in naprav za naselje, za zunanja naselja turističnega območja in območja občine Stintino, vključno s sanacijo in čiščenjem obale in turističnih središč te občine“.
1.

Kraljevina Belgija s tem, da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Portugalska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje, ni izpolnila obveznosti na podlagi te direktive.
V zvezi s tem se sprejetje Uredbe št. 954/2009 o 114. spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, torej ne more šteti za dejstvo, ki je nastopilo po sprejetju izpodbijanih sodb, s katerima sta bili zavrnjeni ničnostni tožbi pritožnikov zoper slednjo uredbo, in zaradi katerega bi pritožbi, vloženi zoper omenjeni sodbi, postali brezpredmetni.

Sodišča Skupnosti morajo v skladu s svojimi pristojnostmi na podlagi Pogodbe zagotoviti načeloma popoln nadzor zakonitosti vseh aktov Skupnosti glede na temeljne pravice, ki so del splošnih načel prava Skupnosti, vključno z akti Skupnosti, katerih namen je tako pri Uredbi št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, izvajanje resolucij Varnostnega sveta, sprejetih na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih narodov.

Če v okviru omejevalnih ukrepov, kakršne uvaja Uredba št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, Svet pritožnikov ni obvestil o obremenilnih dokazih, s katerimi je utemeljil omejevalne ukrepe, uvedene zoper njiju, in jima ni dodelil pravice, da bi se z njimi seznanila v razumnem roku po uvedbi teh ukrepov, pritožnika nista bila v položaju, da bi v svojo korist lahko predstavila svoj pogled na to. Zato pravica do obrambe, ki jo imata pritožnika, zlasti pravica do izjave, ni bila spoštovana.

Poleg tega, ker pritožnika nista bila obveščena o obremenilnih okoliščinah, in ob upoštevanju razmerij, ki obstajajo med pravico do obrambe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva, pritožnika pred sodiščem Skupnosti glede na te okoliščine prav tako nista mogla braniti svojih pravic v zadovoljivih okoliščinah, tako da je kršena tudi pravica do učinkovitega pravnega sredstva.

(Glej točke od 83 do 86.)
Država članica s tem, da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti določb na področju prenosa kapitala, vsebovanih v sporazumu o naložbi, ki ga je sklenila s tretjo državo, ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

Na podlagi določb členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES lahko Svet v natančno določenih primerih omeji pretok kapitala in plačil med državami članicami in tretjimi državami. Za zagotovitev polnega učinka navedenih določb je potrebno, da je ukrepe, ki omejujejo prosti pretok kapitala – če jih je sprejel Svet – mogoče takoj uporabiti v zvezi z državami, na katere se nanašajo in med katerimi so lahko tretje države, ki so podpisale sporazum o naložbi. Zato so te pristojnosti Sveta – in sicer enostransko sprejetje omejevalnih ukrepov glede tretjih držav na področju, ki je enako področju ali je povezano s področjem, ki je urejeno s predhodno sklenjenim sporazumom med državo članico in tretjimi državami – nezdružljive z navedenim sporazumom, prvič, če ta ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi zadevna država članica lahko izvrševala svoje pravice in izpolnjevala svoje obveznosti kot članica Skupnosti, in, drugič, če tega ne omogoča niti noben mehanizem mednarodnega prava.

Čas, ki je potreben za mednarodna pogajanja, da bi se lahko ponovno razpravljalo o zadevnem sporazumu, je sam po sebi nezdružljiv s polnim učinkom teh ukrepov. Možnost uporabe drugih mednarodnopravnih ukrepov, kakršna je začasna prekinitev sporazuma ali celo odpoved zadevnega sporazuma oziroma nekaterih njegovih določb, je preveč negotova za zagotovitev učinkovite uporabe ukrepov, ki jih je sprejel Svet.

(Glej točke od 36 do 38, 40, 41 in 45.)
Zadeva C-180/06

Renate Ilsinger

proti

Martinu Dreschersu, stečajnemu upravitelju družbe Schlank & Schick GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Wien)

„Pristojnost v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Pristojnost za potrošniške pogodbe — Pravica potrošnika, naslovnika zavajajočega oglasa, da pred sodiščem zahteva domnevno zadeto nagrado — Opredelitev — Tožba pogodbene narave iz člena 15(1)(c) navedene uredbe — Pogoji“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke V. Trstenjak, predstavljeni 11. septembra 2008 I ‐ 3964

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. maja 2009 I ‐ 3998

Povzetek sodbe

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 44/2001 – Pristojnost za potrošniške pogodbe

(Uredba Sveta št. 44/2001, člen 15(1)(c))

Če želi potrošnik doseči, da se na podlagi zakonodaje države članice, na ozemlju katere ima stalno prebivališče, in pred sodiščem kraja, v katerem je, družbi za kataloško prodajo s sedežem v drugi državi članici naloži izročitev nagrade, ki naj bi jo zadel, in

— kadar je ta družba potrošniku, da bi ga spodbudila k sklenitvi pogodbe, poslala pošiljko, na kateri je bilo navedeno njegovo ime, ki lahko pri njem vzbudi vtis, da bo dobil nagrado, če bo zahteval njeno izplačilo s tem, da bo poslal nazaj „potrdilo o zahtevi za nagrado“, ki je bila priložena navedeni pošiljki,

— vendar ne da bi bila podelitev nagrade odvisna od naročila proizvodov iz ponudbe te družbe ali od poskusnega naročila,

je treba pravila o pristojnosti, ki jih določa Uredba št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, razlagati tako:

— tožba, kakršno je vložil potrošnik, spada na področje uporabe člena 15(1)(c) navedene uredbe, če se je trgovec pravno zavezal k izplačilu te nagrade potrošniku;

— kadar ta pogoj ni izpolnjen, spada taka tožba na področje uporabe iste določbe Uredbe št. 44/2001 samo takrat, ko je potrošnik temu trgovcu naročilo dejansko oddal.

Na podlagi člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001, ki je enak členu 13 Bruseljske konvencije, se namreč zahteva, da je potrošnik sklenil pogodbo z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost. Za nastanek pogodbe v smislu te določbe je nujno, da oseba, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost, prevzame pravno obveznost in predloži trdno ponudbo, ki je glede predmeta in obsega dovolj jasna in natančna, da pripelje do nastanka pogodbene zveze, se pravi, da izjavi, da bo brezpogojno plačala zadevno nagrado potrošnikom, ki bodo to zahtevali. Če taka pravna obveznost ni bila prevzeta, je mogoče člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 uporabiti samo, če je po zavajajoči obljubi nagrade potrošnik z družbo za kataloško prodajo sklenil pogodbo, ki jo predstavlja oddaja naročila tej družbi.

(Glej točke od 53 do 55, 59 in 60 ter izrek.)