19

Splošno sodišče je nato prvi pritožbeni razlog in prvi del drugega pritožbenega razloga, ki sta se nanašala na kršitev člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom in člena 1e(2) teh predpisov, sprejelo ter v točkah od 38 do 56 navedene sodbe odločilo: „38 […] [Sodišče za uslužbence] je menilo, da člen 1e(2) Kadrovskih predpisov […] zahteva, da so določbe Kadrovskih predpisov, ki se nanašajo na organizacijo delovnega časa in zlasti na letni dopust, v skladu ali vsaj enakovredne minimalnim zahtevam, določenim s členom 7(1) Direktive 2003/88, kakor se razlagajo v sodni praksi Sodišča, zlasti pa v zgoraj navedeni sodbi Schultz-Hoff in drugi. […] 40 Vendar je treba opozoriti, da so direktive naslovljene na države članice, ne pa na institucije Unije. Določb Direktive 2003/88 zato ni mogoče obravnavati, kot da same po sebi institucijam nalagajo obveznosti, kar zadeva njihove odnose z zaposlenimi […] […] 42 Toda okoliščina, da direktiva kot taka ne zavezuje institucij in da ne more utemeljiti ugovora nezakonitosti določbe Kadrovskih predpisov, ne more izključiti možnosti uveljavljanja pravil ali načel, ki so določena v tej direktivi, zoper institucije, če gre pri njih le za poseben izraz temeljnih pravil iz Pogodbe [ES] in splošnih načel, ki se za navedene institucije uporabljajo neposredno (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 9. septembra 2003 v zadevi Rinke, C-25/02, Recueil, str. I-8349, točke od 25 do 28 […]). 43 Prav tako bi bila direktiva za institucijo lahko zavezujoča, če naj bi ta na podlagi svoje organizacijske avtonomije in v okviru Kadrovskih predpisov izpolnjevala posebno obveznost, določeno z direktivo, ali če bi se splošen interni akt izrecno skliceval na ukrepe, ki jih je določil zakonodajalec Unije na podlagi Pogodb (sodba [Sodišča za uslužbence] v zadevi Aayhan in drugi proti Parlamentu [F-65/07, RecFP str. I-A-1-1054 in II-A-1-567], točka 116). […] 45 Zgoraj navedene izjeme, v skladu s katerimi lahko določbe direktive v nekaterih okoliščinah institucijo posredno zavezujejo […], pa se v obravnavanem primeru ne uporabljajo. 46 V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, […], da je treba pravico do plačanega letnega dopusta iz člena 7 Direktive 2003/88 v skladu z ustaljeno sodno prakso šteti za posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, od katerega odstopanja niso mogoča in ki ga lahko pristojni nacionalni organi izvajajo samo v mejah, izrecno navedenih v sami direktivi (glej sodbo Sodišča z dne 24. januarja 2012 v zadevi Dominguez, C‑282/10, točka 16 in navedena sodna praksa). 47 Drugič, ugotoviti je treba, da je pravica do letnega dopusta izrecno določena v členu 31(2) [Listine], ki ji je s členom 6(1) PEU […] priznana enaka pravna veljavnost, kakor jo imata Pogodbi (glej v tem smislu sodbe Sodišča z dne 22. novembra 2011 v zadevi KHS, C-214/10, ZOdl., str. I-11757, točka 37; z dne 3. maja 2012 v zadevi Neidel, C‑337/10, točka 40, in z dne 21. junija 2012 v zadevi ANGED, C‑78/11, točka 17). 48 Tretjič, pravice do letnega dopusta ni mogoče razlagati ozko (glej zgoraj navedeno sodbo ANGED, točka 18 in navedena sodna praksa). 49 Vendar tudi ob predpostavki, da je pravico do letnega dopusta mogoče šteti za splošno pravno načelo v smislu sodne prakse iz točke 42 zgoraj, ki institucije neposredno zavezuje in z vidika katere bi bilo mogoče presojati zakonitost enega od njihovih aktov, pa nikakor ni mogoče šteti, da je člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom G. Stracka prikrajšal za uveljavljanje te pravice. 50 Ta člen namreč zgolj opredeljuje načine prenosa in kompenzacijskega plačila v primeru neizrabljenega letnega dopusta, pri čemer dovoljuje samodejni prenos dvanajstih dni neizrabljenega letnega dopusta v naslednje leto in določa možnost prenosa tistih dni, ki ta prag presegajo, če je neizrabljenost letnega dopusta mogoče pripisati potrebam službe. Tako ni mogoče šteti, da člen 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom za dodelitev ali uveljavljanje pravice do letnega dopusta določa pogoj, ki ji jemlje vsebino ali ki ni združljiv s sistematiko in ciljem člena 7(1) Direktive 2003/88. Poleg tega se zahteva, da se za prenos in kompenzacijsko plačilo v zvezi z neizrabljenim letnim dopustom določijo nekateri pogoji, zdi utemeljena tako s potrebo po preprečevanju neomejenega kopičenja neizrabljenega dopusta kot tudi z varstvom finančnih interesov Unije. […] 52 Nazadnje, poudariti je treba, da na podlagi besedila člena 1e(2) Kadrovskih predpisov ni mogoče šteti, da ta člen ustreza položaju, navedenem zgoraj v točki 43, v katerem naj bi institucije v okviru Kadrovskih predpisov izpolnjevale posebno obveznost, določeno v Direktivi 2003/88, ali da sklicevanje v tem členu na minimalne zahteve, veljavne v skladu z ukrepi, sprejetimi na področju zdravja in varnosti na podlagi Pogodb, napotuje na člen 7(1) navedene direktive, ker se njen cilj razlikuje od cilja člena 1e Kadrovskih predpisov. 53 Prvič, treba je namreč poudariti, da se člen 1e Kadrovskih predpisov, ki spada med splošne določbe Naslova I navedenih Kadrovskih predpisov, nanaša na združljivost delovnih razmer aktivno zaposlenih uradnikov z ‚ustreznimi standardi zdravja in varnosti‘, kar se zdi, da se nanaša na minimalne tehnične standarde varovanja zdravja in varnosti delavcev na delovnem mestu, ki jih druge določbe statuta ne urejajo, in ne na minimalne varnostne in zdravstvene zahteve na splošno, ki zajemajo tudi določbe v zvezi z organizacijo delovnega časa iz Direktive 2003/88 in zlasti letni dopust. Kot trdi Komisija, bi tako široka razlaga člena 1e(2) Kadrovskih predpisov bila v nasprotju z avtonomijo zakonodajalca Unije na področju javnih uslužbencev, določeno v členu 336 PDEU. 54 Drugič, Kadrovski predpisi v Naslovu IV in Prilogi V vsebujejo posebne določbe o organizaciji delovnega časa in dopusta. Vprašanje, ki se postavlja v obravnavanem primeru v zvezi z načini prenosa ali kompenzacijskim plačilom za neizrabljen letni dopust v naslednjem letu, je posebej urejeno v členu 4 Priloge V h Kadrovskih prepisom. Ker je v tej določbi jasno in natančno navedeno pravilo, ki pravico do prenosa in kompenzacijskega plačila za letni dopust omejuje glede na število dni neizrabljenega dopusta, na podlagi sklepanja po analogiji z zgoraj navedeno sodbo Schultz-Hoff in drugi ni mogoče uporabiti določb Direktive 2003/88 z opiranjem na drugo določbo Kadrovskih predpisov, kakršna je člen 1e, kot da gre za pravilo splošne uporabe, ki omogoča odstopanje od posebnih določb Kadrovskih predpisov na tem področju. To bi pripeljalo do razlage contra legem Kadrovskih predpisov, kot je Komisija pravilno zatrdila pred Sodiščem za uslužbence. 55 Sodišče za uslužbence je torej neutemeljeno uporabilo člen 1e(2) Kadrovskih predpisov, namesto da bi se oprlo na člen 4 Priloge V k navedenim Kadrovskih predpisom. 56 Zato je treba šteti, da je Sodišče za uslužbence s tem, da je člen 7 Direktive 2003/88 uporabilo za položaj G. Stracka na podlagi člena 1e(2) Kadrovskih predpisov kljub omejitvam iz člena 4 Priloge V h Kadrovskim predpisom in da je štelo, da ta člen ne ureja vprašanja iz obravnavanega primera, dvakrat napačno uporabilo pravo.“