SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 30. marca 2017 ( 1 )

Zadeva C‑46/16

Valsts ieņēmumu dienests,

druga stranka:

„LS Customs Services“, SIA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Carinska unija – Blago, ki je bilo med zunanjim tranzitnim postopkom na carinskem območju Unije odstranjeno izpod carinskega nadzora – Določitev carinske vrednosti – Pogoji za uporabo metode transakcijske vrednosti – Prodaja za izvoz v tretjo državo – Določitev carinske vrednosti na podlagi podatkov, razpoložljivih v Uniji – Obveznosti carinske uprave države članice glede preverjanja in obrazložitve“

I. Uvod

1. V času, ko se marsikje ponovno razmišlja o zapiranju in vzpostavljanju novih ovir, uporaba carinske zakonodaje poleg njene tehnične narave omogoča, da se ne pozabi na vrednote in cilje zakonodaje Svetovne trgovinske organizacije in Evropske unije o prosti trgovini. Te vrednote in cilji se kažejo v vzpostavljanju pravičnega, enotnega in nevtralnega carinskega sistema, ki v enaki meri upošteva potrebe svetovne trgovine, gospodarskih subjektov in domačega gospodarstva.

2. V tem sistemu imajo odločilni pomen izračun carinske vrednosti in s tem povezana procesna jamstva. Še tako pravičen sistem carinske tarife namreč ne doseže svojega namena, če izračun carinske vrednosti, na katerem temelji, ne poteka pravilno in pošteno.

3. Obravnavani postopek v tem pogledu odpira različna vprašanja. Zadeva položaj, v katerem je bilo blago med zunanjim tranzitnim postopkom na carinskem območju Unije odstranjeno izpod carinskega nadzora. Zunanji tranzitni postopek omogoča gibanje blaga, ki se iz neke tretje države proda v neko drugo tretjo državo, od enega kraja na carinskem območju Unije do drugega brez plačila uvoznih dajatev. Če pa blago ne dospe do namembnega kraja, se izhaja iz tega, da je bilo odstranjeno izpod carinskega nadzora, torej izpod nadzora carinskih organov, ( 2 ) in s tem uvoženo na carinsko območje Unije, zaradi česar nastane carinski dolg.

4. V tej zvezi je Sodišču postavljeno vprašanje, kako je treba v takem položaju izračunati carinsko vrednost zadevnega blaga, ki prvotno ni bilo prodano za izvoz na carinsko območje Unije, ampak za izvoz v tretjo državo.

5. Predložitveno sodišče se poleg tega na Sodišče obrača z vprašanjem, kolikšen je obseg obveznosti carinske uprave države članice glede preverjanja in obrazložitve, kar zadeva metodo, ki se uporabi za določitev carinske vrednosti.

II. Pravni okvir

A. Pravo STO

1. GATT 1994

6. Člen VII(2)(a) in (b) Splošnega sporazuma o carinah in trgovini iz leta 1994 (v nadaljevanju: GATT) ( 3 ) določa: (a) Carinska vrednost uvoženega blaga se določi glede na resnično vrednost uvoženega blaga, za katerega se odmeri carinska dajatev, ali podobnega blaga, vendar pa ne glede na vrednost blaga domačega porekla ali na podlagi arbitrarnih ali fiktivnih vrednosti. (b) ,Resnična vrednost‘ blaga je cena, po kateri se to ali podobno blago prodaja ali ponuja v običajnem trgovskem prometu pod pogoji proste konkurence v času in kraju, ki ju določajo predpisi države uvoza. […]“

2. Sporazum o carinski vrednosti v okviru GATT

7. V skladu s preambulo Sporazuma o izvajanju člena VII GATT (v nadaljevanju: Sporazum o carinski vrednosti v okviru GATT) ( 4 ) je primarna osnova za carinsko vrednost transakcijska vrednost, kot jo določa člen 1 tega sporazuma. V preambuli je v nadaljevanju pojasnjeno, da se carinska vrednost, kadar je ni mogoče določiti na podlagi člena 1, določi na podlagi transakcijske vrednosti enakega ali podobnega uvoženega blaga. Če tudi to ni mogoče, so določene različne nadaljnje metode ugotavljanja carinske vrednosti.

8. Člen 1(1) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT določa: „1. Carinska vrednost uvoženega blaga je transakcijska vrednost oziroma cena, ki je dejansko plačana ali ki naj bi bila plačana za blago, ki se proda kot izvoz v državo uvoza […]“

9. Člen 2(1)(a) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT določa: (a) Če carinske vrednosti ni mogoče ugotoviti na podlagi določb člena 1, tedaj je carinska vrednost enaka transakcijski vrednosti enakega pri izvozu v isto državo prodanega blaga […].“

10. Člen 3(1)(a) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT določa: (a) Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče ugotoviti na podlagi določb člena 1 in 2, tedaj velja kot carinska vrednost transakcijska vrednost podobnega blaga, prodanega v izvozu isti državi uvoza […].“

11. V skladu s členom 6(1)(b) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT mora „[c]arinska vrednost uvoženega blaga […] v smislu določb tega člena temeljiti na izračunu vrednosti. Izračun vrednosti je sestavljen iz naslednjih vsot: […] (b) znesek, ki je namenjen kot dobiček, in splošni izdatki, enaki tistim, ki se običajno prikazujejo pri prodaji blaga istega razreda ali vrste kakor blago, ki se vrednoti in ga proizvajajo proizvajalci v državi izvoza za izvoz v državo uvoza;“

12. Člen 7(1) in (2)(e) in (g) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT določa: „1. Če carinska vrednost uvoženega blaga ni določljiva v skladu z določbami členov 1 do 6, se carinska vrednost ugotavlja z uporabo razumnih sredstev v skladu z načeli in splošnimi določbami tega sporazuma in člena VII GATT 1994 in na podlagi podatkov, ki so na razpolago v državi uvoza. 2. Nobena carinska vrednost se ne sme ugotavljati v smislu določb tega člena na podlagi: […] (e) cen blaga, namenjenega izvozu v državo, ki ni država uvoza; […] (g) arbitrarnih ali fiktivnih vrednosti.“

B. Pravo Unije

1. Carinski zakonik

13. V skladu s členom 4, točka 13, Carinskega zakonika Skupnosti (v nadaljevanju: Carinski zakonik [EU] ali CZ) ( 5 ) carinski nadzor v smislu Carinskega zakonika pomeni „splošne ukrepe carinskih organov za zagotovitev spoštovanja carinskih predpisov, po potrebi pa tudi drugih predpisov, ki veljajo za blago, zavezano carinskemu nadzoru“.

14. V skladu s členom 37(1) in (2) CZ je „blago, ki je vneseno na carinsko območje Skupnosti, […] od trenutka vnosa predmet carinskega nadzora“ in „je lahko predmet carinske kontrole“. Blago, ki ni skupnostno, „ostane pod carinskim nadzorom […] do njegovega ponovnega izvoza […].“

15. Člen 6(1) in (3) CZ določa: „1. Če oseba zaprosi carinski organ za odločbo v zvezi z izvajanjem carinskih predpisov, mora predložiti vse podatke in dokumente, ki jih ta organ potrebuje za sprejem odločbe. […] 3. Carinski organi morajo odločbe, ki jih sprejmejo pisno in s katerimi zavrnejo zahtevke ali pa so za naslovnika neugodne, ustrezno utemeljiti. Navedena mora biti pravica do pritožbe, predvidena v členu 243.“

16. Člen 12 CZ določa: „1. Carinski organi izdajo zavezujočo tarifno informacijo ali zavezujočo informacijo o poreklu na pisno zahtevo […]. 2. Zavezujoča tarifna informacija ali zavezujoča informacija o poreklu sta zavezujoči za carinske organe glede imetnika potrdila le v zvezi s tarifno uvrstitvijo ali določitvijo porekla blaga. […] [trajanje veljavnosti, pogoji, prenehanje veljavnosti]“

17. Člen 14 CZ določa: „Z namenom izvajanja carinske zakonodaje vse osebe, ki so neposredno ali posredno udeležene v teh postopkih zaradi blagovne menjave, carinskim organom na njihovo zahtevo in do predpisanega roka predložijo vso dokumentacijo in podatke, ne glede na uporabljen nosilec, ter vso potrebno pomoč.“

18. Člen 29(1) CZ določa: „1. Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33, če: (a) v zvezi s prepustitvijo ali uporabo blaga za kupca ne obstajajo nobene druge omejitve, razen tistih, ki – jih nalaga ali zahteva zakon ali javni organi v Skupnosti, – omejujejo geografsko območje, na katerem se blago lahko proda naprej, ali – bistveno ne vplivajo na vrednost blaga; (b) prodaja ali cena ni predmet pogojev ali storitev, katerih vrednost se v zvezi z blagom, ki se vrednoti, ne more določiti; (c) noben del izkupička od vsake kasnejše ponovne prodaje, prepustitve ali uporabe blaga s strani kupca ne pripada neposredno ali posredno prodajalcu, razen če se lahko v skladu s členom 32 opravi ustrezna uskladitev; in (d) kupec in prodajalec nista povezana ali, v primeru, da sta povezana, če je transakcija vrednost v skladu z odstavkom 2 sprejemljiva za carinske namene.“

19. Člen 30 CZ določa: „1. Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 in sicer v skladu s prvo ustrezno točko, ki omogoča njeno določitev, razen če je treba točki (c) in (d) na zahtevo deklaranta uporabiti v obratnem vrstnem redu; zgolj takrat, ko te carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo določene točke, je dovoljeno uporabiti točko, ki tej neposredno sledi po vrstnem redu, določenem v tem odstavku. 2. Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje: (a) transakcijska vrednost enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti; (b) transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti; (c) vrednost na podlagi cene na enoto, po kateri se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago v največji skupni količini proda v Skupnosti osebam, ki niso povezane s prodajalci; (d) izračunana vrednost, ki je enaka vsoti: – stroškov ali vrednosti materiala in operacij izdelave ali drugih operacij, ki so nastali pri proizvodnji uvoženega blaga; – zneska dobička in splošnih stroškov, ki ustreza znesku, ki ga proizvajalci države izvoza ob izvozu v Skupnost običajno določijo pri prodaji blaga enake vrste ali narave kot je blago, ki ga je treba ovrednotiti; – stroškov ali vrednosti postavk iz člena 32(1)(e). […]“

20. Člen 31 CZ določa: „1. Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti z uporabo členov 29 in 30, se ta na podlagi razpoložljivih podatkov v Skupnosti določi z ustreznimi metodami, ki so skladne z načeli in splošnimi določbami: – sporazuma o izvajanju člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini iz leta 1994, – člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini iz leta 1994, in – z določbami tega poglavja. 2. Carinska vrednost, določena z uporabo odstavka 1, ne temelji na: (a) prodajni ceni, ki jo ima blago, izdelano v Skupnosti, v Skupnosti; (b) sistemu, po katerem se za carinske namene upošteva višja od dveh možnih vrednosti; (c) ceni blaga na notranjem trgu države izvoza; (d) drugih proizvodnih stroških, kot so izračunane vrednosti, ki so bile določene za enako ali podobno blago v skladu s členom 30(2)(d); (e) cenah za izvoz v državo, ki ne sestavlja carinskega območja Skupnosti; (f) najnižjih carinskih vrednostih; ali (g) poljubnih ali fiktivnih vrednostih.“

21. V skladu s členom 91(1)(a) CZ „1. [z]unanji tranzitni postopek omogoča gibanje, od enega do drugega kraja na carinskem območju Skupnosti: (a) neskupnostnega blaga, ne da bi bilo to blago zavezano plačilu uvoznih ali drugih dajatev ali ukrepom trgovinske politike;“

22. Člen 92(1) CZ določa: „1. Zunanji tranzitni postopek se konča in obveznosti imetnika so ustrezno izpolnjene, kadar je blago dano v postopek in namembni carinski urad izda zahtevane dokumente v skladu z določbami za ta postopek.“

23. Člen 94 CZ določa: „1. Glavni zavezanec zagotovi zavarovanje za plačilo carinskega dolga ali drugih dajatev, ki lahko nastanejo v zvezi z blagom. 2. Zavarovanje je lahko: (a) posamezno zavarovanje, ki krije samo en tranzit; ali (b) skupno zavarovanje, ki krije več tranzitov, če carinski organi države članice, v kateri ima glavni zavezanec sedež, dajo le-temu pooblastilo, da uporabi takšno zavarovanje. […] 4. Osebe, ki dokažejo carinskim organom, da so nedvomno zanesljive, lahko dobijo dovoljenje, da uporabijo skupno zavarovanje za znižanje zneska ali opustitev zavarovanja. […] […]“

24. Člen 95(1) CZ določa: „1. Če v skladu s postopkom odbora ni potrebno drugače določiti, ni potrebno predložiti zavarovanja za: [izjeme]“

25. Člen 96(1) CZ določa: „1. Glavni zavezanec je imetnik postopka v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka. Odgovoren je za: (a) predložitev nedotaknjenega blaga namembnemu carinskemu uradu v predpisanem roku, pri čemer je dolžan spoštovati ukrepe, ki so jih carinski organi sprejeli za zagotovitev prepoznavanja; (b) spoštovanje določb skupnostnega tranzitnega postopka.“

26. Člen 192(1) CZ določa: „1. Če carinska zakonodaja predvideva obvezno predložitev zavarovanja v skladu s posebnimi predpisi, opredeljenimi za tranzit v skladu s postopkom odbora, carinski organi točno določijo znesek tega zavarovanja v višini, ki ustreza: – natančnemu znesku zadevnega carinskega dolga ali carinskih dolgov, če se lahko ta znesek z gotovostjo določi v trenutku, v katerem se zahteva zavarovanje, ali – najvišjemu s strani carinskih organov ocenjenemu znesku carinskega dolga ali dolgov, ki je/so nastal/-i ali bi lahko nastal/-i v drugih primerih. […]“

27. V skladu s členom 203 CZ „1. [c]arinski dolg pri uvozu nastane: – z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora. […] 3. Dolžniki so: […] – po potrebi oseba, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz zadrževanja blaga v začasni hrambi ali uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo dano to blago.“

28. Člen 220(2)(b) CZ določa: „2. Razen v primerih […] se naknadna vknjižba ne opravi, če: […] (b) znesek zakonsko dolgovanih dajatev ni bil vknjižen kot posledica napake carinskih organov, ki je oseba, zavezana plačilu, ni mogla ugotoviti ter je sama ravnala v dobri veri in v skladu z vsemi predpisi, določenimi z veljavno zakonodajo v zvezi s carinsko deklaracijo. […]“

2. Uredba št. 2454/93

29. Člen 147(1) Uredbe št. 2454/93 ( 6 ) določa: „1. Za izvajanje člena 29 zakonika se dejstvo, da je blago, ki je predmet prodaje in prijavljeno za sprostitev v prosti promet, šteje za zadosten podatek, da je bilo prodano za izvoz na carinsko območje Skupnosti. Pri zaporednih prodajah pred ovrednotenjem je tak pokazatelj samo zadnja prodaja, ki je pripeljala do vnosa blaga na carinsko območje Skupnosti, ali prodaja na carinskem območju Skupnosti pred sprostitvijo blaga v prosti promet. Kadar se prijavi cena, ki se nanaša na prodajo, opravljeno pred zadnjo prodajo, na osnovi katere je bilo blago vneseno na carinsko območje Skupnosti, je treba carinskim organom Skupnosti zadovoljivo dokazati, da se je ta prodaja blaga opravila zaradi izvoza na zadevno carinsko območje. […]“

30. Določba za izvajanje člena 30(2)(b) CZ je člen 151 Uredbe št. 2454/93, pri čemer njegov odstavek 3 določa: „3. Če se pri uporabi tega člena ugotovi več transakcijskih vrednosti podobnega blaga, se za določitev carinske vrednosti uvoženega blaga uporabi najnižja transakcijska vrednost.“

III. Dejansko stanje in postopek v glavni stvari

31. Družba SIA LS Customs Services (v nadaljevanju: družba LSCS) je 2. junija 2011 kot glavna zavezanka pri latvijskem carinskem uradu Rīgas brīvostas MKP predložila carinsko tranzitno deklaracijo za prevoz blaga (otroška kolesa in njihovi deli) v zunanjem tranzitnem postopku iz Ljudske republike Kitajske v Rusko federacijo prek ozemlja Evropske unije. V tranzitni deklaraciji je bil kot sprejemni organ naveden latvijski carinski urad Terehovas MKP.

32. Družba LSCS pa zato, ker zadevno blago temu organu ni bilo predloženo, ni mogla dokazati, da je tranzitni postopek končan. Zato je latvijska davčna uprava izhajala iz tega, da tranzitni postopek ni bil končan in da obveznosti imetnika tega postopka niso bile izpolnjene. Blago naj bi bilo torej odstranjeno izpod carinskega nadzora in nastal naj bi carinski dolg družbe LSCS. Latvijska davčna uprava je zato s prvotno odločbo z dne 12. septembra 2011 in končno odločbo z dne 8. novembra 2011 (v nadaljevanju: sporna odločba) družbi LSCS za zadevno blago naložila plačilo carinskih in protidampinških dajatev ter davka na dodano vrednost.

33. Kar zadeva carinsko vrednost tega blaga je latvijska davčna uprava menila, da se člen 29 CZ ne more uporabiti, saj zadevno blago ni bilo prodano za izvoz na carinsko območje Skupnosti, temveč za izvoz v Rusko federacijo. Zato latvijska davčna uprava pri določitvi carinske vrednosti zadevnega blaga ni upoštevala njegove transakcijske vrednosti. Davčna uprava je tudi menila, da ni razpolagala s podatki, potrebnimi za to, da bi carinsko vrednost lahko določila z uporabo metod, določenih v členu 30 CZ. Zato je carinsko vrednost določila na podlagi člena 31 CZ in sicer tako, da se je oprla na podatke, razpoložljive v Uniji.

34. Na podlagi tožbe družbe LSCS je Administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče. Latvija) s sodbo z dne 23. avgusta 2012 razveljavilo sporno odločbo, saj naj obrazložitev ne bi bila zadostna. Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče, Latvija) je to sodbo potrdilo 10. junija 2014, saj naj tako prvotna odločba latvijske davčne uprave kot tudi sporna odločba ne bi vsebovali podatkov, na podlagi katerih je bila izračunana carinska vrednost zadevnega blaga. Dalje naj tudi ne bi bilo obrazloženo, zakaj ni bilo mogoče pridobiti podatkov, na podlagi katerih bi bilo mogoče uporabiti katero od drugih metod določanja carinske vrednosti in ne metode iz člena 31 CZ. S tem naj latvijska davčna uprava družbi LSCS ne bi omogočila, da bi ta svoje pravice lahko uveljavljala v upravnem in sodnem postopku.

35. Latvijska davčna uprava je proti tej sodbi vložila pritožbo na Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija).

IV. Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem

36. Vrhovno sodišče meni, da je odločitev o sporu iz postopka v glavni stvari odvisna od razlage prava Unije, zato je Sodišču s sklepom z dne 21. januarja 2016 v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 1. Ali je treba člen 29(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti razlagati tako, da se uporabi metoda, ki je določena v tem členu, tudi če sta uvoz blaga in njegova sprostitev v prosti promet na carinskem območju Skupnosti posledica tega, da je bilo blago med tranzitnim postopkom odstranjeno izpod carinskega nadzora, pri čemer gre za blago, za katero se plačujejo uvozne dajatve in ki ni bilo prodano za izvoz na carinsko območje Skupnosti, temveč za izvoz zunaj Skupnosti? 2. Ali je treba izraz „po vrstnem redu“ iz člena 30(1) Uredbe Sveta št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti v povezavi z načelom dobrega upravljanja iz člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in načelom obrazložitve upravnih aktov razlagati tako, da ima carinski organ, zato da bi se ugotovilo, da se uporabi metoda iz člena 31, obveznost, da v vsakem upravnem aktu utemelji, zakaj v konkretnih okoliščinah ni mogoče uporabiti metod določitve carinske vrednosti blaga, vsebovanih v členih 29 ali 30? 3. Ali za to, da se metoda iz člena 30(2)(a) carinskega zakonika ne uporabi, zadošča, da carinska uprava navede, da ne razpolaga z ustreznimi podatki, ali pa je carinska uprava dolžna pridobiti podatke od proizvajalca? 4. Ali mora carinska uprava obrazložiti, zakaj ni treba uporabiti metod, določenih v členu 30(2)(c) in (d) carinskega zakonika, če določi ceno podobnega blaga na podlagi člena 151(3) Uredbe št. 2454/93? 5. Ali mora odločba carinske uprave vsebovati izčrpno obrazložitev, kateri podatki so na razpolago v Skupnosti v smislu člena 31 carinskega zakonika, ali pa jo lahko poda pozneje, pri sodišču, ko predloži natančnejše dokaze?

37. V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložile družba LSCS, latvijska vlada in Evropska komisija.

V. Presoja

38. Pet vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče), zadeva dva vidika obveznosti carinske uprave države članice: na eni strani gre za določitev carinske vrednosti blaga, predvsem za pogoje za uporabo metode transakcijske vrednosti (takoj v nadaljevanju pod točko A). Na drugi strani gre za vprašanje obveznosti preverjanja in obrazložitve, ki jih ima carinska uprava pri določanju carinske vrednosti (v nadaljevanju pod točko B).

A. Pogoji za uporabo metode transakcijske vrednosti v skladu s členom 29 CZ

39. Predložitveno sodišče želi s svojim prvim vprašanjem izvedeti, ali je treba uporabiti metodo transakcijske vrednosti iz člena 29 CZ pri določanju carinske vrednosti, tudi če blago prvotno ni bilo prodano za izvoz v Unijo, ampak za izvoz v tretjo državo, vendar pa je bilo nato med zunanjim tranzitnim postopkom na carinskem območju Unije odstranjeno izpod carinskega nadzora.

40. Za odgovor na to vprašanje je najprej treba razjasniti, v kolikšni meri uporaba metode transakcijske vrednosti predpostavlja, da transakcijska cena ustreza ceni za izvoz na carinsko območje Unije (takoj v nadaljevanju pod točko 1). Nato je treba preučiti, ali je upoštevno, da carinski dolg nastane z odstranitvijo zadevnega blaga izpod carinskega nadzora med zunanjim tranzitnim postopkom. V tej zvezi je treba obravnavati stališče družbe LSCS, v skladu s katerim določitev zavarovanja, ki ga je treba predložiti za zunanji tranzitni postopek, prejudicira poznejšo določitev carinske vrednosti (v nadaljevanju pod točko 2).

1. Merilo „prodaje za izvoz na carinsko območje Unije“

41. Ali se lahko metoda transakcijske vrednosti, določena v členu 29 CZ, za določanje carinske vrednosti uporabi tudi tedaj, če transakcijska cena ne ustreza ceni za izvoz na carinsko območje Unije, ampak ceni za izvoz v tretjo državo?

42. Proti temu na eni strani govori besedilo člena 29 CZ, v skladu s katerim je „transakcijska vrednost […] cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje [Unije] ( 7 ) dejansko plačana ali ki jo je treba plačati. ( 8 ) Sodišče navaja, da je treba torej ob prodaji izkazati, da bo blago iz tretjih držav napoteno na carinsko območje Unije. ( 9 ) To načelo je določeno tudi v členu 147(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2454/93, v skladu s katerim je treba dokazati – če se pri zaporednih prodajah prijavi predprodajna cena – da se je zadevna transakcija opravila zaradi izvoza na carinsko območje Unije.

43. Na drugi strani iz sistematike ter smisla in namena določb za določitev carinske vrednosti v členih od 29 do 31 CZ izhaja, da se za izračun carinske vrednosti lahko uporabi le ena cena za izvoz na carinsko območje Unije.

44. Tako sicer iz teh določb in določb Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT, na katerih temeljijo, izhaja, da je treba transakcijsko vrednost pri določitvi carinske vrednosti čimbolj upoštevati. ( 10 ) Tega ne potrjuje le preambula Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT, ampak tudi dejstvo, da se alternativne metode določanja carinske vrednosti uporabijo, le če carinske vrednosti ni mogoče določiti na podlagi transakcijske vrednosti. ( 11 ) Temu ustrezno je Sodišče pojasnilo, da se zaradi prednostnega položaja metode transakcijske vrednosti pogojev za uporabo te metode ne sme razlagati preveč ozko. ( 12 )

45. Vendar pa iz navedenih določb in člena VII GATT, na katerem temeljijo, prav tako izhaja, da mora carinska vrednost ustrezati „resnični vrednosti“ uvoženega blaga. Zato se lahko transakcijska vrednost uporabi za določitev carinske vrednosti, le če je mogoče izhajati iz tega, da ta odraža resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga in upošteva vse elemente tega blaga, ki pomenijo ekonomsko vrednost. ( 13 )

46. Za tak položaj ne gre v primeru cene, ki ni bila določena oziroma ni bila dosežena s pogajanji za izvoz blaga na carinsko območje Unije, ampak za izvoz blaga v tretjo državo. Cena blaga v določeni carinski coni namreč ustreza tržnemu položaju v tej coni ( 14 ) in je torej element, ki sooblikuje ekonomsko vrednost blaga: če otroško kolo, kakor v obravnavanem primeru, pri izvozu s Kitajske v Rusijo stane 3,90 EUR, to še zdaleč ne pomeni, da bi se ob izvozu v Unijo prodalo po isti ceni.

47. Zato je tudi bila teoretična „normalna cena“ iz Bruseljskega sporazuma o carinski vrednosti blaga, ki je do uvedbe metode transakcijske vrednosti služila kot podlaga za določitev „resnične vrednosti“ v skladu s členom VII GATT, ( 15 ) cena za uvoženo blago na kraju vnosa v ustrezno carinsko območje. Na drugi strani nikakor ni šlo za ceno za tuje blago, izvoženo v druge države kot namembno državo. ( 16 ) V sedanjem sistemu se to načelo „normalne“ ali „resnične“ vrednosti upošteva tako, da se transakcijska vrednost uvoženega blaga sicer načeloma, vendar le pod določenimi pogoji uporabi za določitev carinske vrednosti.

48. Če ti pogoji niso izpolnjeni, se mora carinska vrednost ugotoviti na podlagi transakcijske vrednosti enakega ali podobnega uvoženega blaga ali v skladu z različnimi nadaljnjimi metodami. Tozadevne določbe potrjujejo osrednji pomen merila prodaje za izvoz na konkretno carinsko območje pri določanju carinske vrednosti: tako mora iti za enako ali podobno blago, prodano pri izvozu v isto državo uvoza (Sporazum o carinski vrednosti v okviru GATT) ( 17 ) oziroma za izvoz v Unijo (Carinski zakonik Unije). ( 18 ) Prav tako carinska vrednost, ki se, kadar ni takih referenčnih vrednosti, izračuna v skladu z nadaljnjimi možnimi metodami, nikakor ne sme temeljiti na ceni blaga, namenjenega izvozu v državo, ki ni država uvoza (Sporazum o carinski vrednosti v okviru GATT), ( 19 ) oziroma izvozu v državo, ki ne sestavlja carinskega območja Unije (Carinski zakonik Unije). ( 20 )

49. Če bi se prodajna cena za izvoz v tretjo državo priznala kot transakcijska vrednost v smislu člena 29 CZ, bi to torej bilo tudi v nasprotju s ciljem ureditve Unije o carinskem vrednotenju. S to ureditvijo naj bi se namreč vzpostavil pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti. ( 21 ) Tega se ne bi moglo zagotoviti, če bi se za določitev carinske vrednosti blaga na carinskem območju Unije uporabila cena za izvoz v tretjo državo. Ker so cene namreč različne glede na carinsko cono, je lahko določitev carinske vrednosti enotna, pravična in nevtralna, le če se pri uvozu v konkretno cono izhaja iz cene za izvoz v prav to cono.

50. Če bi bil položaj drugačen, bi prišlo do neenakega obravnavanja in vpliva na konkurenčno nevtralnost predvsem med tistim subjektom, ki blago na podlagi prodaje za izvoz v Unijo v to tudi uvozi, in tistim subjektom, ki blago uvozi v Unijo na podlagi prodaje za izvoz v tretjo državo, na primer z odstranitvijo blaga izpod carinskega nadzora (namerno ali pa, kot je bilo navedeno v obravnavanem primeru, zaradi krivde tretjega). To bi med drugim omogočilo tudi zlorabe, če je – kakor v obravnavanem primeru – transakcijska vrednost za izvoz v tretjo državo bistveno nižja od ustrezne vrednosti za izvoz na carinsko območje Unije.

2. Način nastanka carinskega dolga in pomen predložitve zavarovanja v zunanjem tranzitnem postopku

51. Iz zgornjih navedb izhaja, da za uporabo metode transakcijske vrednosti ni upoštevno, kako nastane carinski dolg ob uvozu (s prijavo za sprostitev v prosti promet ali pa s tem, da je blago v tranzitnem postopku odstranjeno izpod carinskega nadzora). Odločilno je namreč, ali je bilo uvoženo blago prodano za izvoz na carinsko območje Unije.

52. Za ugotovitev, ali gre za tak položaj, na tem mestu ni mogoče, kot Komisija ustrezno navaja, uporabiti domneve iz člena 147(1) Uredbe št. 2454/93: v skladu s tem členom se dejstvo, da je blago, ki je predmet prodaje in prijavljeno za sprostitev v prosti promet v Uniji, šteje za zadosten podatek, da je bilo prodano za izvoz na carinsko območje Unije. V obravnavanem primeru pa blago ni bilo prijavljeno za sprostitev v prosti promet, ampak za to, da se je dalo v tranzitni postopek.

53. To pa ne pomeni, kot Komisija dalje navaja, da je treba avtomatično izhajati iz tega, če blago ni bilo prijavljeno za sprostitev v prosti promet, da to blago ni bilo prodano za izvoz na carinsko območje Unije. Nasprotno, carinska uprava oziroma predložitveno sodišče mora na podlagi okoliščin in razpoložljivih dokumentov v posameznem primeru oceniti, ali je bilo blago prodano za izvoz na carinsko območje Unije. Pri tem je odločilno, ali je bila prodaja, na podlagi katere naj bi se določila transakcijska vrednost, sklenjena s ciljem odpreme na carinsko območje Unije. Glede na podatke družbe LSCS in predložitvenega sodišča v obravnavanem primeru očitno ne gre za tak položaj.

54. Predvsem družba LSCS dejansko ne zanika, da zadevno blago ni bilo prodano za izvoz na carinsko območje Unije. Prav tako z njenega vidika ni vprašljivo, da je nastal carinski dolg in da je sama kot glavna zavezanka postala carinski dolžnik. Vendar pa meni, da carinski dolg ne sme preseči višine zavarovanja, ki ga je predložila ob tem, ko je bilo blago dano v zunanji tranzitni postopek. Ker je bilo to zavarovanje izračunano na podlagi transakcijske vrednosti prodaje blaga s Kitajske v Rusijo, naj bi bilo torej treba tudi dokončno carinsko vrednost izračunati v skladu z metodo transakcijske vrednosti.

55. S to trditvijo se ni mogoče strinjati.

56. Drži sicer, da naj zavarovanje, ki ga mora predložiti glavni zavezanec ob tem, ko se blago da v zunanji tranzitni postopek, zavaruje carinski dolg, ki bi morebiti nastal. Znesek tega zavarovanja naj bi bil zato določen v višini, ki ustreza natančnemu znesku ali najvišjemu možnemu ocenjenemu znesku carinskega dolga, ki se zavaruje. ( 22 ) Glede na navedbe družbe LSCS do tega v obravnavanem primeru očitno ni prišlo: latvijski carinski organi s tem, da so carinsko vrednost za izračun zavarovanja, ki ga je treba predložiti, določili v skladu z metodo transakcijske vrednosti, niso upoštevali določbe, da mora zavarovanje, ki se ga predloži, ustrezati najvišjemu možnemu znesku carinskega dolga. Kajti prav zaradi nejasnosti glede uporabe člena 29 CZ v primeru, kakršen je obravnavani, ti organi niso mogli nedvomno izhajati iz tega, da možni carinski dolg ne bo presegel vrednosti, izračunane na tej podlagi.

57. Kljub temu se glavni zavezanec v položaju, kakršen je obravnavani, ne more sklicevati na legitimno pričakovanje v tem smislu, da znesek carinskega dolga ustreza znesku zavarovanja, ki je bilo predloženo ob tem, ko je bilo blago dano v zunanji tranzitni postopek.

58. Načelo varstva legitimnih pričakovanj je sicer, kot je Sodišče že večkrat poudarilo, eno temeljnih načel Unije. ( 23 ) Pravica do sklicevanja na to načelo pa je pogojena s tem, da so bila zadevni osebi dana natančna, brezpogojna in skladna zagotovila, ki izhajajo iz pooblaščenih in zanesljivih virov, ( 24 ) in da je nacionalni organ pri tej osebi vzbudil utemeljena pričakovanja. ( 25 )

59. Položaj v obravnavanem primeru pa ni tak.

60. Iz upoštevnih določb Carinskega zakonika namreč izhaja, da izračuna zavarovanja, ki ga mora glavni zavezanec predložiti ob tem, ko se blago da v tranzitni postopek, nikakor ni mogoče enačiti z izračunom dejanskega carinskega dolga.

61. Tako v zvezi z izračunom navedenega zavarovanja, kolikor je razvidno, nikjer ni določeno, da gre pri tem za zavezujočo informacijo carinskih organov. V skladu s členom 12 CZ je to, nasprotno, za druge informacije izrecno določeno. Ob upoštevanju tega, da so določbe Carinskega zakonika zelo podrobne, je zato mogoče izhajati iz tega, da bi zakonodajalec, če bi hotel, da se določitev zavarovanja v tranzitnem postopku šteje kot zavezujoča za poznejši izračun carinskega dolga, to prav tako izrecno določil.

62. Enako razmišljanje velja v zvezi z izrecnimi določbami Carinskega zakonika, v skladu s katerimi lahko carinski organi praviloma (s pridržkom morebitnih preudarkov, ki zadevajo legitimna pričakovanja) naknadno preverijo carinsko deklaracijo in določijo nov carinski dolg. ( 26 ) Tudi tu je treba izhajati iz tega, da bi bilo treba pogoje naknadne spremembe, če bi zakonodajalec želel, da se določitev zavarovanja v tranzitnem postopku šteje kot zavezujoča za določitev carinskega dolga, določiti v Carinskem zakoniku, kar pa se ni zgodilo.

63. Dalje, proti zavezujoči naravi določitve zavarovanja za poznejši izračun carinskega dolga govori tudi to, da sta pod določenimi pogoji mogoča opustitev takega zavarovanja ali znižanje zneska, ( 27 ) ne da bi bilo določeno, kako bi to vplivalo na poznejši izračun carinskega dolga. To velja tudi za možnost, da se pri izračunu zavarovanja uporabijo pavšalni zneski, če podatki, potrebni za izračun potencialnega carinskega dolga, niso na razpolago. ( 28 ) Na koncu, če bi določitev zavarovanja prejudicirala višino poznejšega carinskega dolga, ne bi bilo ustrezne razmejitve med položaji, za katere to velja, in tistimi primeri, v katerih zavarovanja sploh ni treba predložiti. ( 29 )

64. Družba LSCS torej ni mogla izhajati iz tega, da so upoštevne določbe Carinskega zakonika latvijskim carinskim organom omogočale, da ji s priznanjem višine zavarovanja dajejo natančna in brezpogojna zagotovila v zvezi z morebitnim carinskim dolgom. To še toliko bolj velja, ker mora družba LSCS kot izvajalka zunanjega tranzitnega postopka, če ni nasprotnih podatkov, veljati za izkušeno družbo na področju carinskih postopkov, ki so ji poznane določbe carinskega prava. Ne more se torej sklicevati na to, da so ji navedeni organi vzbudili utemeljena pričakovanja, da carinski dolg ne bo presegel višine garancije, ki jo je bilo treba predložiti v okviru tranzitnega postopka.

3. Sklep

65. V skladu z zgornjimi preudarki Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako: člen 29(1) CZ je treba razlagati tako, da se uporabi tam določena metoda določitve carinske vrednosti, le če transakcijska vrednost zadevnega blaga ustreza ceni za izvoz na carinsko območje Unije. Pri tem ni upoštevno, ali carinski dolg nastane s tem, da je blago med zunanjim tranzitnim postopkom odstranjeno izpod carinskega nadzora.

B. Obveznosti preverjanja in obrazložitve, ki jih ima carinska uprava pri določanju carinske vrednosti

1. Obveznosti carinske uprave glede preverjanja

66. Predložitveno sodišče v okviru tretjega vprašanja Sodišče sprašuje glede obveznosti carinske uprave v zvezi z uporabo metode določanja carinske vrednosti, določene v členu 30(2)(a) CZ. Ta določa, da se carinska vrednost določi na podlagi transakcijske vrednosti enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Unijo in izvoženo v enakem ali približno enakem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti. V zvezi s tem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je dopustno, da carinska uprava te metode ne uporabi, če ne razpolaga z ustreznimi podatki, ali pa je dolžna podatke pridobiti od proizvajalca blaga.

67. Najprej je treba ugotoviti, da niti Carinski zakonik niti Uredba št. 2454/93, kolikor je razvidno, ne določata obveznosti carinske uprave, da mora podatke, potrebne za uporabo metode iz člena 30(2)(a) CZ (ali tudi druge metode), pridobiti od proizvajalca zadevnega blaga. Le na področju uporabe člena 30(2)(d) CZ (metoda „izračunane vrednosti“ na podlagi stroškov materiala, dobička itn.) je govora o tem, da carinska uprava lahko preveri podatke proizvajalca zadevnega blaga s soglasjem tega proizvajalca in pristojnih organov zadevne tretje države v tej državi. ( 30 )

68. Carinska uprava pa ima kljub temu pri določanju carinske vrednosti nujno določene obveznosti preverjanja. Iz sistematike členov od 29 do 31 CZ namreč izhaja, da med različnimi možnimi metodami določanja carinske vrednosti obstaja vez subsidiarnosti. ( 31 ) To pomeni, da mora carinska uprava v vsakem posameznem primeru s potrebno skrbnostjo preveriti, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo določene metode, preden preide na naslednjo metodo. Carinski zakonik za to carinskim organom držav članic (z določenimi omejitvami) ( 32 ) priznava pravico, da podatke pridobijo od oseb, ki so neposredno ali posredno udeležene v postopkih blagovne menjave. ( 33 )

69. Obveznost carinskih organov, da morajo skrbno preučiti pogoje za uporabo konkretnih metod določanja carinske vrednosti, ustreza tudi subsidiarnosti teh metod, ki jo je hotel uveljaviti zakonodajalec Unije. Ker namreč zakonodajalec organom ni prepustil proste izbire metod, si morajo ti najprej prizadevati, da uporabijo prednostne metode, preden posežejo po metodah, ki so tem podrejene.

70. Z obveznostmi carinske uprave glede preverjanja in skrbnosti pa se na drugi strani ujemajo določene obveznosti sodelovanja in posredovanja podatkov, ki jih imajo osebe, udeležene v blagovni menjavi. Tako na primer predvsem člen 6(1) CZ določa, da mora oseba, če zaprosi carinski organ za odločbo v zvezi z izvajanjem carinskih predpisov, predložiti vse podatke in dokumente, ki jih ta organ potrebuje za sprejem odločbe. Ravno če gospodarski subjekt, kakor v obravnavanem primeru, želi, da se uporabi metoda določanja carinske vrednosti, ki je zanj ugodnejša, se ne zdi nesorazmerno, da se od njega zahteva, da v okviru svojih zmožnosti sodeluje pri zagotovitvi podatkov, ki so potrebni za uporabo te metode.

71. Nekatere določbe Carinskega zakonika in ustrezne določbe za izvajanje tudi potrjujejo, da se morajo obveznosti carinske uprave glede preverjanja načeloma izvajati v sodelovanju z zadevnimi gospodarskimi subjekti. Tako je na primer določeno, da morajo carinski organi, če ne morejo sprejeti transakcijske vrednosti brez dodatnih poizvedb, deklarantu dati priložnost, da zagotovi takšne dodatne podrobne podatke. ( 34 )

72. V obravnavanem primeru je ob upoštevanju tega razmerja sodelovanja prepričljivo stališče Komisije. V skladu z njim mora carinska uprava, preden se lahko odloči, da ne bo uporabila člena 30(2)(a) CZ, preveriti vse podatke in podatkovne zbirke, ki jih ima na razpolago, in zadevnemu gospodarskemu subjektu omogočiti, da predloži potrebne podatke. ( 35 ) Na drugi strani je treba zanikati obveznost poizvedbe pri proizvajalcu zadevnega blaga, saj bi bila povezana z visokimi stroški in bi praviloma zadevala poslovne skrivnosti podjetij, ki so le posredno udeležena.

73. Ni pa razvidno, zakaj bi bilo treba to rešitev – kot to predlaga Komisija – omejiti na položaj, kakršen je obravnavani, v katerem je bilo blago med tranzitnim postopkom odstranjeno izpod carinskega nadzora. Ni namreč razvidno, zakaj bi bila razmerje subsidiarnosti različnih metod določanja carinske vrednosti in nujnost skrbne postopne presoje možnosti uporabe vsake metode v tem položaju omiljena.

74. V skladu z zgornjimi preudarki Sodišču torej predlagam, naj na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako: carinskemu organu podatkov, potrebnih za uporabo člena 30(2)(a) CZ, ni treba pridobiti od proizvajalca zadevnega blaga. Ta organ pa mora, preden se odloči, da te določbe ne bo uporabil, preveriti vse podatkovne vire in zbirke, ki jih ima na razpolago, in zadevnim gospodarskim subjektom omogočiti, da predložijo podatke, potrebne za uporabo navedene določbe.

2. Obveznosti carinske uprave glede obrazložitve

75. Drugo, četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje, ki jih je treba obravnavati skupaj, zadevajo obveznosti carinske uprave glede obrazložitve v zvezi z metodo, izbrano za določitev carinske vrednosti. Predložitveno sodišče želi tako izvedeti, ali mora carinska uprava obrazložiti, – zakaj za določitev carinske vrednosti ni uporabila metod, določenih v členih 29 in 30 CZ, ampak metodo iz člena 31 CZ (drugo vprašanje za predhodno odločanje); – zakaj ni treba uporabiti metod, določenih v členu 30(2)(c) in (d) CZ, če določi ceno podobnega blaga na podlagi člena 151(3) Uredbe št. 2454/93 (četrto vprašanje za predhodno odločanje), – in ali mora odločba vsebovati izčrpno obrazložitev, kateri podatki so na razpolago v Skupnosti v smislu člena 31 CZ, ali pa se taka obrazložitev lahko poda pozneje pri sodišču s predložitvijo natančnih dokazov (peto vprašanje za predhodno odločanje).

76. Odgovor na ta vprašanja izhaja že iz člena 6(3) CZ. V skladu z njim morajo carinski organi odločbe, ki jih sprejmejo pisno in ki za naslovnika niso ugodne, ustrezno utemeljiti.

77. Poleg tega imajo nacionalni organi na področju uporabe prava Unije splošno obveznost obrazložitve. Člena 41 Listine o temeljnih pravicah v primeru, ko pravo Unije izvajajo države članice, sicer ni mogoče neposredno uporabiti. ( 36 ) Tam zagotovljena pravica do dobrega upravljanja pa odraža splošno načelo prava Unije, tako da mora država članica, ko uporablja pravo Unije, spoštovati zahteve, ki izhajajo iz te pravice. ( 37 )

78. Ustrezna obrazložitev je dalje nujno potrebna tudi zaradi varstva pravice do učinkovitega pravnega varstva, ki izhaja iz načela učinkovitosti. Le ta obrazložitev namreč posamezniku omogoči, da se ob poznavanju vseh okoliščin odloči, ali ima korist od tega, da se obrne na sodišče. Zadostna obrazložitev je potrebna tudi zato, da imajo sodišča možnost nadzirati odločitev organa, ki pravice, ki jo zagotavlja pravo Unije, ne želi priznati. ( 38 )

79. V skladu s temi zahtevami ter na podlagi že omenjene subsidiarnosti metod za določitev carinske vrednosti, določenih v Carinskem zakoniku, je očitno, prvič, da mora carinski organ v svoji odločbi v zadostni meri obrazložiti, zakaj je treba uporabiti izbrano metodo določanja carinske vrednosti in ne katero od prednostnih metod. Če carinska uprava torej uporabi metodo, določeno v členu 31 CZ, mora obrazložiti, zakaj pogoji za uporabo metod, določenih v členih 29 in 30 CZ, niso bili izpolnjeni.

80. Drugič, iz razmerja subsidiarnosti zaporedno navedenih metod določanja carinske vrednosti tudi izhaja, da ni treba obrazložiti, zakaj se niso uporabile konkretne sledeče metode. Ker je člen 151(3) Uredbe št. 2454/93 določba za izvajanje člena 30(2)(b) CZ, carinski upravi torej, če carinsko vrednost določi na podlagi člena 151(3) Uredbe št. 2454/93, ni treba obrazložiti, zakaj se ne uporabita metodi, določeni v členu 30(2)(c) in (d) CZ.

81. Tretjič, obveznost obrazložitve, ki jo ima carinska uprava, zahteva, da je v odločbi navedeno, kako je bila izračunana dokončna carinska vrednost. Če se ta vrednost določi z uporabo člena 31 CZ, je treba torej navesti, kateri podatki so bili razpoložljivi v Uniji in uporabljeni za izračun carinske vrednosti.

82. Končno, že odločba o določitvi carinske vrednosti mora biti nujno zadostno obrazložena. Na podlagi obveznosti obrazložitve naj bi se namreč tudi dokumentiralo ravnanje organa pri presoji možnosti uporabe različnih metod določanja carinske vrednosti. S tem se namreč zagotovi, da se skrbno preuči obstoj pogojev za uporabo vsake metode. Brez ustreznih podatkov bi bilo naknadno dejansko zelo težko ugotoviti, ali je bila taka presoja opravljena ali pa se zgolj naknadno upravičuje odločba, sprejeta na podlagi drugih razlogov. ( 39 ) Za carinsko upravo, ki spoštuje člene od 29 do 31 CZ in je skrbno postopno preučila pogoje za možnost uporabe različnih metod, bi torej moralo biti enostavno v dokončni odločbi navesti, zakaj je bila uporabljena izbrana metoda določitve carinske vrednosti in ne predhodne metode.

83. Taka samokontrola carinske uprave je mogoča le v oslabljenem smislu, če se zadostna obrazložitev posreduje šele na zahtevo zadevne stranke. ( 40 ) To še toliko bolj velja za naknadno obrazložitev v sodnem postopku. Zadnje zadevni osebi poleg tega ne omogoča, da se ob poznavanju vseh okoliščin odloči, ali ima korist od tega, da se obrne na sodišče.

84. Vprašanje obveznosti obrazložitve, ki jo imajo carinski organi držav članic, pa je treba razlikovati od vprašanja pravnih posledic nezadostne obrazložitve v nacionalni zakonodaji in s tem od vprašanja, ali je mogoče pomanjkljivo obrazložitev odpraviti med sodnim postopkom. Carinski zakonik tega vprašanja ne ureja in tudi sicer pravo Unije ne vsebuje splošnega pravila glede posledic napak v primeru pomanjkljive obrazložitve.

85. Zato morajo države članice ob izvajanju svoje postopkovne avtonomije urediti posledice kršitve carinskih organov, kar zadeva njihovo obveznost obrazložitve, in določiti, ali in v kolikšnem obsegu je mogoče tako kršitev odpraviti med sodnim postopkom. Države članice pa morajo pri tem spoštovati načeli enakovrednosti in učinkovitosti. ( 41 )

86. V skladu z zgornjimi preudarki Sodišču predlagam, naj na drugo, četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje odgovori tako: iz člena 6(3) CZ ter splošne obveznosti carinske uprave glede obrazložitve in razmerja subsidiarnosti med različnimi metodami izračuna carinske vrednosti izhaja, da mora carinska uprava v odločbi zadostno obrazložiti, zakaj je uporabila določeno metodo določitve carinske vrednosti in ne katere od metod, ki naj bi se uporabile prednostno. Carinska uprava mora v odločbi prav tako zadostno navesti, kako in na podlagi katerih podatkov je bila izračunana dokončna carinska vrednost. Vprašanje, ali in v kolikšnem obsegu je mogoče manjkajočo obrazložitev podati pozneje v sodnem postopku, je vprašanje nacionalne zakonodaje, ki ga morajo urediti države članice ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.

VI. Predlog

87. Ob upoštevanju zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je predložilo Augstākā tiesa (vrhovno sodišče, Latvija), odgovori tako: 1. Člen 29(1) Carinskega zakonika je treba razlagati tako, da se uporabi tam določena metoda določitve carinske vrednosti, le če transakcijska vrednost zadevnega blaga ustreza ceni za izvoz na carinsko območje Unije. Pri tem ni upoštevno, ali carinski dolg nastane s tem, da je blago med zunanjim tranzitnim postopkom odstranjeno izpod carinskega nadzora. 2. Carinskemu organu podatkov, potrebnih za uporabo člena 30(2)(a) Carinskega zakonika, ni treba pridobiti od proizvajalca zadevnega blaga. Ta organ pa mora, preden se odloči, da te določbe ne bo uporabil, preveriti vse podatkovne vire in zbirke, ki jih ima na razpolago, in zadevnim gospodarskim subjektom omogočiti, da predložijo podatke, potrebne za uporabo navedene določbe. 3. Iz člena 6(3) CZ ter splošne obveznosti uprave glede obrazložitve in razmerja subsidiarnosti med različnimi metodami izračuna carinske vrednosti izhaja, da mora carinska uprava v odločbi zadostno obrazložiti, zakaj je uporabila določeno metodo določitve carinske vrednosti in ne katere od metod, ki naj bi se uporabile prednostno. Carinska uprava mora v odločbi prav tako zadostno navesti, kako in na podlagi katerih podatkov je bila izračunana dokončna carinska vrednost. Vprašanje, ali in v kolikšnem obsegu je mogoče manjkajočo obrazložitev podati pozneje v sodnem postopku, je vprašanje nacionalne zakonodaje, ki ga morajo urediti države članice ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) Glede pojma odstranitve izpod carinskega nadzora v smislu Carinskega zakonika glej sodbo z dne 12. junija 2014, SEK Zollagentur (C‑75/13, EU:C:2014:1759, točka 28 in tam navedena sodna praksa).

( 3 ) Splošni sporazum o carinah in trgovini iz leta 1994 (GATT) v Prilogi 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO), ki je bil podpisan 15. aprila 1994 v Marakešu in odobren s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986 – 1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 80). Določba, citirana v obravnavanem primeru, izvira iz Splošnega sporazuma GATT iz leta 1947, ki je bil vključen v GATT 1994.

( 4 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 205.

( 5 ) Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1186/2009 z dne 16. novembra 2009 (UL 2009, L 324, str. 23). Uredbo št. 2913/92 naj bi prvotno nadomestila Uredba (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL 2008, L 145, str. 1), ki pa nikoli ni bila v celoti uveljavljena, saj niso bili sprejete določbe za izvajanje. Uredba št. 450/2008 je bila razveljavljena z Uredbo (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013, L 269, str. 1). Zadnja navedena uredba pa velja šele od leta 2013 oziroma leta 2016, tako da se v obravnavanem primeru vsekakor še vedno uporablja Uredba št. 2913/92.

( 6 ) Uredba Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1063/2010 z dne 18. novembra 2010 (UL 2010, L 307, str. 1).

( 7 ) Poudarek le tu.

( 8 ) Glej ustrezno tudi člen 1(1) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT, v skladu s katerim je transakcijska vrednost „cena, ki je dejansko plačana ali ki naj bi bila plačana za blago, ki se proda kot izvoz v državo uvoza“ (poudarek le tu).

( 9 ) Sodbi z dne 6. junija 1990, Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237, točka 11), in z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 28).

( 10 ) Podobno je ugotovilo tudi Sodišče v sodbi z dne 19. oktobra 2000, Sommer (C‑15/99, EU:C:2000:574, točka 22), v skladu s katero v „sistemu, vzpostavljenem“ s Carinskim zakonikom (takrat je to bila Uredba št. 1224/80), „‚transakcijska vrednost‘ tvori podlago za določitev carinske vrednosti“. Glede nujnosti razlage carinskega prava Unije v skladu z GATT glej moje sklepne predloge v zadevi The International Association of Independent Tanker Owners in drugi (C‑308/06, EU:C:2007:689, točka 107 in navedena sodna praksa).

( 11 ) Sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točke od 41 do 43).

( 12 ) Glede pojma prodaje v členu 29(1) CZ glej sodbo z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 45).

( 13 ) Sodbe z dne 16. novembra 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, točka 30); z dne 15. julija 2010, Gaston Schul (C‑354/09, EU:C:2010:439, točka 29), in z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 40).

( 14 ) V zvezi s tem glej Krockauer, L., Zollwert, 3. izdaja, Verlag für Wirtschaft und Verwaltung, Frankfurt na Majni 1974, str. 24.

( 15 ) Bruseljski sporazum o carinski vrednosti blaga je bil podpisan 15. decembra 1950, njegova načela pa so bila z Uredbo Sveta št. 803/68 z dne 27. junija 1968 o carinski vrednosti blaga (UL 1968, L 148, str. 6) prenesena v pravo Skupnosti. Bruseljski sporazum o carinski vrednosti blaga je bil leta 1979 nadomeščen s Sporazumom o izvajanju člena VII Splošnega sporazuma o carinah in trgovini (UL 1980, L 71, str. 107), doseženim v tokijskem krogu pogajanj GATT, s katerim je bila kot podlaga za določitev carinske vrednosti uvedena metoda transakcijske vrednosti in ki je bil v pravo Skupnosti prenesen z Uredbo Sveta št. 1224/80 z dne 28. maja 1980 o carinski vrednosti blaga (UL 1980, L 134, str. 1).

( 16 ) V zvezi s tem glej Krockauer, L., Zollwert, 3. izdaja, Verlag für Wirtschaft und Verwaltung, Frankfurt na Majni 1974, str. 24 in 41.

( 17 ) Člena 2(1)(a) in 3(1)(a) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT.

( 18 ) Člen 30(2)(a) in (b) CZ.

( 19 ) Člen 7(2)(e) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT. Glej tudi člen 6(1)(b) Sporazuma o carinski vrednosti v okviru GATT, v skladu s katerim morajo biti v primeru, da carinska vrednost temelji na vrednosti, sestavljeni iz različnih vsot, znesek, ki je namenjen kot dobiček, in splošni izdatki enaki znesku, ki ga običajno prikazujejo proizvajalci v državi izvoza za izvoz v državo uvoza.

( 20 ) Člen 31(2)(e) CZ. Glej tudi člen 30(2)(d), druga alinea, CZ, v skladu s katerim morata v primeru, da carinska vrednost temelji na izračunani vrednosti, ki je enaka vsoti različnih elementov, zneska dobička in splošnih stroškov ustrezati znesku, ki ga običajno določijo proizvajalci države izvoza ob izvozu v Unijo.

( 21 ) Sodbe z dne 6. junija 1990, Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237, točka 35); z dne 19. oktobra 2000, Sommer (C‑15/99, EU:C:2000:574, točka 25); z dne 16. novembra 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, točka 30), in z dne 19. marca 2009, Mitsui & Co. Deutschland (C‑256/07, EU:C:2009:167, točka 20).

( 22 ) Glej člen 192(1) CZ ter tudi določbe glede predložitve skupnega zavarovanja v členu 379 Uredbe št. 2454/93: v skladu s tem mora glavni zavezanec po potrebi predložiti referenčni znesek in ob tem zagotoviti, da možni carinski dolg v zvezi z operacijami, za katere se postopek še ni končal, ne preseže tega referenčnega zneska. Prav tako lahko carinski organi nadzirajo referenčne zneske za vsako posamezno operacijo.

( 23 ) Sodbi z dne 5. maja 1981, Dürbeck (112/80, EU:C:1981:94, točka 48), in z dne 24. marca 2011, ISD Polska in drugi (C‑369/09 P, EU:C:2011:175, točka 122).

( 24 ) Sodbi z dne 14. junija 2016, Marchiani/Parlament (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, točka 77), in z dne 19. julija 2016, Kotnik in drugi (C‑526/14, EU:C:2016:570, točka 62); poleg tega glej sodbi z dne 22. junija 2006, Belgija in Forum 187/Komisija (C‑182/03 in C‑217/03, EU:C:2006:416, točka 147), in z dne 16. decembra 2008, Masdar (UK)/Komisija (C‑47/07 P, EU:C:2008:726, točki 81 in 86).

( 25 ) Sodba z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 39).

( 26 ) Glej člena 78 in 220(2)(b) CZ ter sodbo z dne 10. decembra 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, točka 17 in naslednje, predvsem točke 28, 43 in 44).

( 27 ) Glej člen 94(4) CZ ter člena 372(1)(a) in 380(2) in (3) Uredbe št. 2454/93.

( 28 ) Glej člen 379(2), tretji pododstavek, Uredbe št. 2454/93.

( 29 ) Glej člen 95 CZ.

( 30 ) Glej člen 153(1) Uredbe št. 2454/93. Točka 1 pojasnjevalnih opomb k členu 30(2)(d) CZ v Prilogi 23 („Pojasnjevalne opombe o carinski vrednosti“) Uredbe št. 2454/93 poleg tega določa: „1. Splošno pravilo je, da se carinska vrednost v skladu s temi določbami načeloma določa na podlagi podatkov, ki so v Skupnosti splošno dostopni. Da bi se ugotovila izračunana vrednost, utegne biti potrebno preverjanje stroškov proizvodnje blaga, ki se vrednoti, in drugih podatkov, ki jih je treba pridobiti zunaj Skupnosti. V večini primerov je proizvajalec blaga zunaj pristojnosti organov držav članic. Metoda izračunane vrednosti je načeloma omejena na primere, ko sta kupec in prodajalec medsebojno povezana, in ko je proizvajalec pripravljen organom države uvoznice zagotoviti potrebne izračune stroškov in omogočiti nadaljnja preverjanja, ki utegnejo biti potrebna.“ (Poudarek le tu).

( 31 ) Sodbe z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točke od 41 do 43), z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, točke od 27 do 29), in z dne 9. marca 2017, GE Healthcare (C‑173/15, EU:C:2017:195, točke od 75 do 77).).

( 32 ) Glej člen 153(1) Uredbe št. 2454/93.

( 33 ) Glej člen 14 CZ.

( 34 ) Glej na primer člen 29(2) CZ ter točko 3 pojasnjevalnih opomb k tej določbi v Prilogi 23 („Pojasnjevalne opombe o carinski vrednosti“) Uredbe št. 2454/93.

( 35 ) Glede nujnosti, da je treba gospodarskemu subjektu omogočiti, da svoje stališče poda koristno in pravočasno, glej sodbi z dne 18. decembra 2008, Sopropé (C‑349/07, EU:C:2008:746, točka 36 in naslednje), in z dne 3. julija 2014, Kamino International Logistics (C‑129/13 in C‑130/13, EU:C:2014:2041, točka 38).

( 36 ) V zvezi s tem glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, točka 25).

( 37 ) Sodba z dne 8. maja 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, točki 49 in 50); glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, točka 33 in tam navedena sodna praksa).

( 38 ) V zvezi s tem glej moje sklepne predloge v zadevi Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, točki 28 in 31 ter tam navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 23. februarja 2006, Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, točka 54).

( 39 ) V zvezi s tem glej tudi preudarke v mojih sklepnih predlogih v zadevi Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:32, točki 29 in 30).

( 40 ) To možnost, določeno v točkah od 59 do 61 ter točki 1 izreka sodbe z dne 30. aprila 2009, Mellor (C‑75/08, EU:C:2009:279), je v obravnavanem primeru treba zavrniti predvsem zato, ker je v Carinskem zakoniku – drugače kakor v direktivi, na kateri je temeljila ta sodba – izrecno določena obveznost obrazložitve odločb, ki za naslovnika niso ugodne.

( 41 ) Glede omejitev možnosti odprave napak v primeru kršitev prava Unije glej sodbo z dne 3. julija 2008, Komisija/Irska (C‑215/06, EU:C:2008:380, točka 57 in naslednje).