ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 17(1)(b) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero se za prosilca za subsidiarno zaščito šteje, da je „storil hudo kaznivo dejanje“ v smislu te določbe, zaradi katerega je lahko izključen iz te zaščite, zgolj na podlagi kazni, ki je v pravu te države članice predpisana za dano kaznivo dejanje. Pristojni nacionalni organ ali sodišče, ki odloča o prošnji za subsidiarno zaščito, mora presoditi težo zadevne kršitve in pri tem celovito preučiti vse okoliščine posameznega primera.

V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav ima merilo kazni, ki je predpisana v kazenski zakonodaji zadevne države članice, poseben pomen za presojo teže kaznivega dejanja, ki upravičuje izključitev iz subsidiarne zaščite na podlagi člena 17(1)(b) Direktive 2011/95, lahko pristojni organ zadevne države članice razlog za izključitev iz te določbe uporabi šele po tem, ko je za vsak posamezen primer presodil natančna dejstva, ki jih pozna, da bi ugotovil, ali obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da dejanja zadevne osebe, ki izpolnjuje merila za pridobitev zaprošenega statusa, spadajo pod ta razlog za izključitev (glej po analogiji sodbi z dne 9. novembra 2010, B in D, C‑57/09 in C‑101/09, EU:C:2010:661, točka 87, in z dne 31. januarja 2017, Lounani, C‑573/14, EU:C:2017:71, točka 72).

(Glej točki 55 in 58 ter izrek.)
Zadeva C‑478/17

IQ

proti

JP

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunalul Cluj)

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Člen 15 – Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi – Področje uporabe – Člen 19 – Litispendenca“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 4. oktobra 2018

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pristojnost v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi – Področje uporabe – Predložitev sodišču, ki je že pristojno za vsebinsko presojo zadeve – Izključitev

(Uredba Sveta št. 2201/2003, člen 15)

Člen 15 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da se ne uporablja v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem sta dve sodišči na podlagi členov 12 oziroma 8 te uredbe po vsebini pristojni za odločanje.

V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 določa, da lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za odločanje o zadevi, zaprosijo, da se pristojnost za odločanje o tej zadevi ali o njenem delu prenese na sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, če menijo, da bi bilo to sodišče primernejše za odločanje o njej in če je to v korist otroka. Iz tega torej izhaja, da člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 sodišču, ki je po vsebini pristojno za odločanje v zadevah starševske odgovornosti na podlagi splošnega pravila, določenega v členu 8(1) te uredbe, ali z dogovorom o pristojnosti na podlagi člena 12 te uredbe omogoča, da prenese svojo pristojnost glede celotne zadeve, ki mu je predložena, ali glede njenega dela na sodišče, ki običajno ni po vsebini pristojno za odločanje, ampak je v položaju tega primera treba šteti, da je „primernejše“ za obravnavo te zadeve. Iz tega izhaja, da sodišče druge države članice, s katero je zadevni otrok posebej povezan in ki je primernejše za odločanje o zadevi, na katero se nanaša člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003, ne more biti sodišče, ki je običajno po vsebini pristojno za odločanje o zadevi na podlagi členov 8 ali 12 te uredbe.

(Glej točke 30, 33, 39, 49 in izrek.)
Zadeva C‑31/17

Cristal Union

proti

Ministre de l’Économie et des Finances

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija))

„Predhodno odločanje – Direktiva 2003/96/ES – Obdavčitev energentov in električne energije – Člen 14(1)(a) – Energenti, ki se uporabljajo za proizvodnjo električne energije – Obveznost oprostitve – Člen 15(1)(c) – Energenti, uporabljeni za skupno proizvodnjo toplote in električne energije – Možnost oprostitve ali zmanjšanja ravni obdavčitve – Zemeljski plin, namenjen za soproizvodnjo toplote in električne energije“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 7. marca 2018

Davčne določbe–Usklajevanje zakonodaj–Obdavčitev energentov in električne energije–Direktiva 2003/96–Oprostitev energentov, ki se uporabljajo za proizvodnjo ali ohranjanje sposobnosti proizvajanja električne energije–Možnost posameznikov, da se sklicujejo na upoštevno določbo pred nacionalnim sodiščem (Direktiva Sveta 2003/96, člen 14(1)(a)) Davčne določbe–Usklajevanje zakonodaj–Obdavčitev energentov in električne energije–Direktiva 2003/96–Oprostitev energentov, ki se uporabljajo za proizvodnjo ali ohranjanje sposobnosti proizvajanja električne energije–Obveznost oprostitve–Obseg–Energenti, uporabljeni za skupno proizvodnjo toplote in električne energije–Vključitev (Direktiva Sveta 2003/96, člena 14(1)(a) in 15(1)(c))
Člen 17(1) Šeste direktive določa, da pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka. Do tega na podlagi člena 10(2) te direktive pride, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene.

Iz tega sledi, da je v sistemu DDV pravica do odbitka povezana z dejansko dobavo blaga ali opravljenimi storitvami (glej po analogiji sklep predsednika Sodišča z dne 4. julija 2013, Menidzherski biznes reshenia, C‑572/11, neobjavljen, EU:C:2013:456, točka 19 in navedena sodna praksa).

Dobra ali slaba vera davčnega zavezanca, ki zahteva odbitek DDV, ne vpliva na vprašanje, ali je dobava izvedena v smislu člena 10(2) Šeste direktive. V skladu s ciljem te direktive, ki je vzpostavitev skupnega sistema DDV, ki med drugim temelji na enotni opredelitvi obdavčljivih transakcij, ima namreč pojem „dobava blaga“ v smislu člena 5(1) navedene direktive objektivni značaj in ga je treba razlagati neodvisno od ciljev in rezultatov zadevnih transakcij, ne da bi davčna uprava morala izvajati preiskave zato, da bi ugotovila namen davčnega zavezanca ali da bi upoštevala namen drugega subjekta, kot je ta davčni zavezanec, ki je udeležen v isti dobavni verigi (glej v tem smislu sodbo z dne 21. novembra 2013, Dixons Retail, C‑494/12, EU:C:2013:758, točki 19 in 21 in navedena sodna praksa).

(Glej točke 34, 35 in 38.)
Zadeva C‑58/17

INEOS Köln GmbH

proti

Bundesrepublik Deutschland

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Berlin)

„Predhodno odločanje – Okolje – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Evropski uniji – Direktiva 2003/87/ES – Člen 10a – Prehodna pravila za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije – Obdobje 2013–2020 – Sklep 2011/278/EU – Člen 3(h) – Pojem ‚podnaprava z emisijami iz proizvodnih procesov‘ – Emisije iz izgorevanja nepopolno oksidiranega ogljika – Tekoče odpadne snovi – Izključitev“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 18. januarja 2018

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Pojem „podnaprava z emisijami iz proizvodnih procesov“ – Nacionalna ureditev, ki iz pojma izključuje emisije, ki nastanejo pri izgorevanju nepopolno oksidiranega ogljika v tekočem stanju – Dopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 10a; Sklep Komisije 2011/278, člen 3(h))

Člen 3(h) Sklepa Komisije z dne 27. aprila 2011 o določitvi prehodnih pravil za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije na ravni Unije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta (2011/278/EU) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki iz pojma „podnaprava z referenčno vrednostjo za procesne emisije“ v smislu te določbe izključuje emisije toplogrednih plinov, ki nastanejo pri izgorevanju nepopolno oksidiranega ogljika v tekočem stanju.

Kot je namreč razvidno iz pisnih stališč, predloženih Sodišču, odpadnih plinov, ki nastanejo v industrijskem postopku, ni mogoče skladiščiti, tako da – če se jih ne sežge – prosto uidejo v ozračje in zato vanj nujno izpustijo toplogredne pline, ki jih vsebujejo. Gotovo pa je, da izgorevanje teh odpadnih plinov običajno pripelje do zmanjšanja emisij toplogrednih plinov. Ni pa sporno, da tekoče odpadne snovi ne povzročajo toplogrednih plinov, razen v zelo majhnih količinah. V teh okoliščinah je sicer povsem v skladu s cilji Direktive 2003/87 in Sklepa 2011/278 to, da se upošteva emisije toplogrednih plinov, ki jih povzroči izgorevanje odpadnih plinov, ki vsebujejo nepopolno oksidirani ogljik, saj so te emisije neizogibne in izgorevanje teh odpadnih plinov običajno pripelje do zmanjšanja teh emisij, vendar pa bi bilo v nasprotju s temi cilji upoštevati emisije toplogrednih plinov, ki jih povzroči izgorevanje tekočih odpadnih snovi, ki vsebujejo nepopolno oksidirani ogljik, ker bi tako upoštevanje pripeljalo do povečanja navedenih emisij, čeprav bi se jim bilo mogoče izogniti.

(Glej točke 46, 47, 49 in 51 ter izrek.)
Zadeva C‑229/17

Evonik Degussa GmbH

proti

Bundesrepublik Deutschland

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Berlin)

„Predhodno odločanje – Okolje – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Evropski uniji – Brezplačna dodelitev – Direktiva 2003/87/ES – Člen 10a – Priloga I – Sklep 2011/278/EU – Priloga I, točka 2 – Določitev referenčnih vrednosti za proizvode – Proizvodnja vodika – Meje sistema referenčne vrednosti za vodik – Proces ločevanja vodika iz toka obogatenega plina, ki že vsebuje vodik“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. maja 2018

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Dodelitev brezplačnih pravic za emisije, povezane s proizvodnjo vodika – Dejavnosti, vključene v referenčno vrednost za proizvod za vodik – Vključitev – Dejavnosti izolacije vodika, ki je že vsebovan v mešanici plinov – Izključitev

(Direktiva 2003/87 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 10a(1); Sklep Komisije 2011/278, priloga I)

Prilogo I, točka 2, k Sklepu Komisije 2011/278/EU z dne 27. aprila 2011 o določitvi prehodnih pravil za usklajeno brezplačno dodelitev pravic do emisije na ravni Unije v skladu s členom 10a Direktive 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da proces, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem vodik s kemijsko sintezo ne more nastati, temveč se s tem procesom ta snov, ki je že vsebovana v mešanici plinov, samo izolira, ni v mejah sistema referenčne vrednosti za proizvod za vodik. Drugače bi bilo le, če bi se ta proces, prvič, nanašal na „proizvodnjo vodika“ v smislu Priloge I k Direktivi 2003/87/ES evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009, in drugič, če bi bil s to proizvodnjo tehnično povezan.

(voir point 47 in izrek)
Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 21. marca 2018 – Podilă in drugi

(Združeni zadevi C‑133/17 in C‑134/17) ( 1 )

„Predhodno odločanje – Direktiva 89/391/EGS – Varnost in zdravje delavcev pri delu – Razvrstitev delovnih mest med delovna mesta s posebnimi ali neobičajnimi pogoji – Ocena tveganj za varnost in zdravje pri delu – Obveznosti delodajalca“

Socialna politika–Zaščita varnosti in zdravja delavcev–Direktiva 89/391 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu–Področje uporabe–Izračun pokojnin delavcev na podlagi razvrstitve njihovih dejavnosti v različne rizične skupine–Nacionalna zakonodaja, s katero so določeni strogi roki in postopki, ki nacionalnim sodiščem ne omogočajo, da pregledajo ali določijo razvrstitev dejavnosti–Izključitev, tudi ob upoštevanju členov 114(3) PDEU, 151 PDEU in 153 PDEU

(členi 114 (3) PDEU, 151 PDEU in 153 PDEU; Direktiva Sveta 89/391, člena 9 (1) in (2) ter 11(6))

(Glej točke 37, 38, od 42 do 45 in izrek.)

Izrek

Člen 114(3) in člena 151 in 153 PDEU ter Direktivo Sveta 89/391/EGS z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu je treba razlagati tako, da se ne uporabljajo v zvezi z nacionalno zakonodajo, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, s katero so določeni strogi roki in postopki, ki nacionalnim sodiščem ne omogočajo, da pregledajo ali določijo razvrstitev dejavnosti delavcev v različne rizične skupine, na podlagi katere so izračunane pokojnine teh delavcev.

( 1 ) UL C 202 z dne 26. 6.2017.
40

V zvezi s tem prav tako nima vpliva to, da je namen zadevne zahteve za dostop iz postopka v glavni stvari, kot je razvidno iz pisnega odgovora španske vlade na vprašanje Sodišča in kakor sta na obravnavi potrdili ta vlada in državno tožilstvo, omogočiti dostop zgolj do telefonskih številk, ki ustrezajo karticam SIM, aktiviranim s številko IMEI ukradenega mobilnega telefona, in do podatkov o osebni istovetnosti imetnikov teh kartic, kot so priimek, ime in po potrebi naslov, pri čemer so izključeni podatki v zvezi s komunikacijami, ki so bile opravljene z navedenimi karticami SIM, in podatki glede lokacije ukradenega mobilnega telefona.
46

Na podlagi vseh zgornjih preudarkov je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo o DDV ter načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki davčni upravi omogoča, da v primeru pomembnih neujemanj med prijavljenimi prihodki in prihodki, ugotovljenimi na podlagi študij sektorja, za določitev zneska prometa, ki ga je ustvaril davčni zavezanec, uporabi induktivno metodo, ki temelji na takih študijah sektorja, in da zato s spremembo odmere davka naloži plačilo dodatnega zneska DDV, če ta ureditev in njeno izvajanje davčnemu zavezancu v skladu z načeloma davčne nevtralnosti in sorazmernosti ter pravice do obrambe omogočata, da na podlagi vseh nasprotnih dokazov, s katerimi razpolaga, izpodbija rezultate, dobljene s to metodo, in da v skladu z določbami iz naslova X Direktive o DDV izvaja svojo pravico do odbitka, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
25

V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet, Francija) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja: „1. Ali so organizmi, dobljeni z mutagenezo, [GSO] v smislu člena 2 Direktive [2001/18], čeprav na podlagi člena 3 Direktive 2001/18 in Priloge I B k tej direktivi zanje ne veljajo obveznosti, ki so določene za sproščanje [GSO] v okolje in njihovo dajanje v promet? Ali je zlasti tehnike mutageneze, med drugim nove tehnike usmerjene mutageneze, pri katerih se uporabljajo postopki genskega inženirstva, mogoče obravnavati kot tehnike, naštete v Prilogi I A, na katero napotuje člen 2 Direktive? Ali je treba posledično člena 2 in 3 Direktive [2001/18] ter prilogi I A in I B k tej direktivi razlagati tako, da s področja uporabe predvidenih previdnostnih ukrepov ter ukrepov ocenjevanja vplivov in sledljivosti izključujejo vse gensko spremenjene organizme in semena, dobljene z mutagenezo, ali le organizme, dobljene s konvencionalnimi metodami naključne mutageneze z ionizirajočimi sevanji ali izpostavljenostjo kemičnim mutagenom, ki so obstajale pred sprejetjem teh določb? 2. Ali so sorte, dobljene z mutagenezo, gensko spremenjene sorte v smislu člena 4 Direktive [2002/53], ki naj ne bi bile oproščene obveznosti iz te direktive? Ali pa je, nasprotno, področje uporabe te direktive enako področju uporabe, ki izhaja iz členov 2 in 3 [Direktive 2001/18] ter Priloge I B k tej direktivi, in ali so tudi sorte, dobljene z mutagenezo, oproščene obveznosti, ki so z [Direktivo 2002/53] naložene za vpis gensko spremenjenih sort v skupni katalog sort poljščin? 3. Ali člena 2 in 3 [Direktive 2001/18] o namernem sproščanju [GSO] v okolje ter Priloga I B k tej direktivi, v delu, v katerem izključujejo mutagenezo s področja uporabe obveznosti iz [te] [d]irektive, pomenijo ukrep popolne uskladitve, ki državam članicam prepoveduje, da določijo, da za organizme, dobljene z mutagenezo, veljajo vse ali del obveznosti iz [navedene] [d]irektive ali katera koli druga obveznost, ali pa so imele države članice ob prenosu teh določb polje proste presoje za opredelitev ureditve, ki se lahko uporablja za organizme, dobljene z mutagenezo? 4. Ali je veljavnost členov 2 in 3 [Direktive 2001/18] ter prilog I A in I B k tej direktivi z vidika previdnostnega načela, določenega v členu [191(2)] PDEU, ker te določbe za [GSO], dobljene z mutagenezo, ne določajo previdnostnih ukrepov ter ukrepov ocenjevanja vplivov in sledljivosti, mogoče izpodbijati ob upoštevanju razvoja postopkov genskega inženirstva, pojava novih rastlinskih sort zaradi teh tehnik ter sedanje znanstvene negotovosti glede njihovih vplivov na okolje in morebitnih posledičnih tveganj za okolje ter zdravje ljudi in živali?“
64

V zvezi s tem je treba navesti, da je Splošno sodišče po tem, ko je pri presoji razlikovalnega učinka izpodbijane znamke v točkah od 36 do 39 izpodbijane sodbe spomnilo na upoštevno sodno prakso, v točki 41 te sodbe menilo, da so zadevni proizvodi in storitve proizvodi, ki so namenjeni običajni uporabi, in pri tem ni treba razlikovati proizvodov, ki bi lahko izhajali iz kategorije tipičnih spominkov, in storitev iz vsakdanjega življenja, ki se razlikujejo od spominkov in drugih storitev v zvezi z turistično dejavnostjo le po svojem imenu, če to ime ne opredeljuje le gradu kot muzejskega kraja, ampak tudi samo izpodbijano znamko. Splošno sodišče je dodalo, da zadevni proizvodi niso izdelani na samem območju gradu, ampak so tam le naprodaj, in da čeprav so nekatere storitve namenjene upravljanju gradu, vse niso ponujene in situ.
Direktivo 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi z Direktivo Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah ob upoštevanju načela nevračanja in pravice do učinkovitega pravnega sredstva, ki sta določena v členu 18, členu 19(2) in členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se odločba o vrnitvi iz člena 6(1) Direktive 2008/115 zoper državljana tretje države, ki je vložil prošnjo za mednarodno zaščito, sprejme takoj po tem, ko je pristojni organ zavrnil to prošnjo, ali skupaj s to zavrnitvijo v istem upravnem aktu ter torej pred odločitvijo o sodnem pravnem sredstvu, ki je bilo vloženo zoper to odločbo o zavrnitvi, zlasti če zadevna država članica zagotovi, da se vsi pravni učinki odločbe o vrnitvi zadržijo do zaključka postopka s tem pravnim sredstvom, da ima prosilec v tem obdobju zagotovljene pravice, ki izhajajo iz Direktive Sveta 2003/9/ES z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil, in da lahko uveljavlja vse spremenjene okoliščine, do katerih pride po sprejetju odločbe o vrnitvi in ki bi lahko odločilno vplivale na presojo položaja zadevne osebe z vidika Direktive 2008/115, zlasti z vidika člena 5 te direktive, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.
13

Pogodba o sodelovanju je vsebovala tudi določila o razdelitvi strank, obveznosti opravljanja storitev strankam iz drugih držav in letnem nadomestilu za to, da so lahko del mreže. Poleg tega je določala, da udeležena revizijska podjetja med seboj ne smejo sklepati pogodb o poslovnem sodelovanju, kot so partnerstva ali skupna podjetja. S to pogodbo je bilo vzpostavljeno tudi prostovoljno in integrirano sodelovanje med sodelujočimi revizijskimi podjetji, ki delajo na podlagi skupnih standardov in postopkov in ki se v razmerju do strank predstavljajo, kot da so globalna mreža, čeprav je vsako od njih samostojno in neodvisno podjetje z vidika prava konkurence.
54

Navedeni pojem v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso zahteva, da je ugotovljeno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih dejstev, značilnih za zadevni pogoj za zaposlitev v posebnem kontekstu, v katerem se uporabi, ter na podlagi objektivnih in transparentnih meril, da se ugotovi, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže želeni cilj in ali je nujno za dosego tega cilja. Navedene okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene pogodbe za določen čas, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti ali pa so, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države članice (sodbi z dne 13. septembra 2007, Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, točka 53, in z dne 14. septembra 2016, de Diego Porras, C‑596/14, EU:C:2016:683, točka 45, ter sklep z dne 22. marca 2018, Centeno Meléndez, C‑315/17, neobjavljen, EU:C:2018:207, točka 65).
53

Iz predložitvene odločbe pa izhaja, da so bila prvotna rekapitulacijska poročila za obdobje od oktobra 2012 do decembra 2012 sicer popolna, vendar so bila predložena prepozno, in sicer 8. februarja 2013. Davčni urad v Gradcu je menil tudi, da družba Firma Hans Bühler ni izpolnila obveznosti predložitve za meseca februar in marec 2013, saj identifikacijska številka DDV te družbe ni bila več veljavna na datum predložitve rekapitulacijskih poročil, ki so se nanašala na transakcije, ki so bile opravljene v tem obdobju.
3

V prvi, četrti in osmi uvodni izjavi Direktive o združitvah je navedeno: „[…] združitve, delitve, prenosi sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic [so lahko] potrebne, da se v Skupnosti ustvarijo pogoji, podobni tistim na notranjem trgu, in da se s tem zagotovi oblikovanje in dejansko delovanje skupnega trga; […] teh operacij ne smejo ovirati omejitve, pomanjkljivosti ali izkrivljanja, ki izhajajo predvsem iz davčnih predpisov držav članic; […] za te operacije [je treba] zato uvesti davčna pravila, ki so s stališča konkurence nevtralna, in podjetjem omogočiti, da se prilagodijo zahtevam skupnega trga, povečajo produktivnost in izboljšajo svojo konkurenčno moč na mednarodni ravni; […] […] skupni davčni sistem [naj bi] odpravil obdavčitev v zvezi z združitvami, delitvami, prenosi sredstev ali zamenjavo kapitalskih deležev ter hkrati zavaroval finančne interese države, v kateri je prenosna družba ali prevzeta družba; […] […] dodelitev vrednostnih papirjev družbe prejemnice ali prevzemnice družbenikom prenosne družbe sama po sebi ne bi smela povzročiti obdavčitve pri teh družbenikih“.
77

Po eni strani namreč ni sporno, da sta se v okoliščinah zadev o glavni stvari pogodbi o letalskem prevozu nanašali na povezovalni let, ki je bil predmet ene same rezervacije, ki je vključevala dva leta, tako da se je ta rezervacija nanašala tako na prvi let, ki ga je izvedel dejanski letalski prevoznik, kot na drugi let do končnega namembnega kraja. Po drugi strani je treba upoštevati, da se – kot je razvidno iz točk 62 in 63 te sodbe – v okviru gospodarskih sporazumov, ki so prostovoljno sklenjeni med letalskimi prevozniki, šteje, da dejanski letalski prevoznik, ki ni sklenil pogodbe s potnikom, deluje v imenu letalskega prevoznika, ki je pogodbena stranka zadevnega potnika.