ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke od 36 do 38, 44, od 48 do 51, 57, 58 in izrek.)

Nacionalna sodišča morajo biti namreč pozorna na to, da zagotovijo, da izravnalni ukrepi, ki so jih odredila, dejansko lahko odpravijo učinke dodeljene pomoči, s katero je bil kršen člen 88(3) ES, in ne smejo zgolj razširiti pomoči na večjo skupino upravičencev.

Pomoč v smislu člena 87(1) ES, ki se izvaja v nasprotju z obveznostmi iz člena 88(3) ES, je nezakonita.

Odločba Komisije o razglasitvi pomoči, ki ni bila priglašena, za združljivo s skupnim trgom, ne vodi do naknadne pravne ureditve izvršilnih aktov, ki so neveljavni, ker so bili sprejeti v nasprotju s prepovedjo iz te določbe, saj bi v nasprotnem primeru prišlo do poseganja v neposredni učinek zadnjega stavka člena 88(3) ES in kršitev interesov posameznikov, ki jih morajo varovati nacionalna sodišča. Vsaka druga razlaga bi vodila do tega, da bi zadevna država članica dajala prednost nespoštovanju navedene določbe in ji odvzela njen uporabni učinek.

Čeprav namreč v okviru načrta pomoči, združljive s skupnim trgom ali ne, dejstvo nespoštovanja člena 88(3) ES ne bi povzročalo tveganj ali sankcij v zvezi s spoštovanjem te iste določbe, bi bilo spodbujanje držav članic k priglasitvi in pričakovanju odločbe glede združljivosti zelo zmanjšano, in tako tudi nadzor Komisije.

Glede tega ni pomembno, da je Komisija v odločbi pojasnila, da presojo zadevne pomoči opira na obdobje pred sprejetjem te odločbe.

Prav tako ni pomembno, ali je bila vloga za povračilo vložena pred sprejetjem odločbe o razglasitvi pomoči za združljivo s skupnim trgom ali po njem, ker se je ta vloga nanašala na nezakonito stanje, ki je izhajalo iz dejstva, da ni bilo priglasitve.

(Glej točke od 40 do 43, 55, 59 in izrek.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Prosto gibanje oseb

–

Delavci

–

Enako obravnavanje (člen 39 ES; Uredba Sveta št. 1612/68, člen 7) (Glej točke od 14 do 19 in izrek.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Člena 39 ES in 7 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2) – Dostop do španske javne službe – Obveznost priznavanja storitev, ki so jih državljani Skupnosti opravili v javni upravi druge države članice

Izrek

Izrek

1) Kraljevina Španija, s tem da ni sprejela zakonskih določb, s katerimi bi izrecno določila, da se v španski javni upravi glede finančnih posledic priznavajo obdobja predhodnega službovanja državljanov Skupnosti v javni upravi druge države članice, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 39 ES in 7 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti.

2) Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
(Glej točki 25 in 26.)

V okviru tožbe Komisije zaradi ugotovitve, da država članica s tem, da ni izvedla vseh ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe glede neizpolnitve obveznosti, ni izpolnila obveznosti iz člena 228 ES, je treba ugotoviti, ali je očitana neizpolnitev obveznosti trajala, dokler Sodišče ni proučilo dejstev.

V zvezi s tem mora Komisija Sodišču predložiti potrebne dokaze, da bi to ugotovilo stanje izvršitve sodbe glede neizpolnitve obveznosti države članice. Poleg tega, ker je Komisija predložila dovolj dokazov o trajanju neizpolnitve obveznosti, je zadevna država članica tista, ki izpodbija bistvo in podrobnosti predloženih podatkov in njihove posledice.

(Glej točke 33, 41, 47 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa

(Direktiva Sveta 93/104, členi 3, 5 in 17(1))

Summary

Država članica s tem, da je za delavce, katerih del delovnega časa ni odmerjen ali vnaprej določen ali ga lahko določi delavec sam, uporabila odstopanje iz člena 17(1) Direktive Sveta 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2000/34, in da ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvajanje pravic do dnevnega in tedenskega počitka delavcev, ni izpolnila obveznosti iz členov 17(1), 3 in 5 te direktive.

V zvezi s tem polni učinek pravic, ki so delavcem podeljene z Direktivo 93/104, nujno obsega obveznost držav članic, da zagotovijo spoštovanje pravice do dejanskega počitka. Država članica, ki v nacionalnem ukrepu prenosa navedene direktive določa, da lahko delavci izkoristijo omenjene pravice do počitka, in ki v smernicah v zvezi z uresničevanjem omenjenih pravic, naslovljenih na delodajalce in delavce, navaja, da delodajalec vseeno ni dolžan paziti na to, da delavci dejansko uživajo te pravice, ne zagotavlja spoštovanja minimalnih pravil iz členov 3 in 5 in bistvenega cilja navedene direktive. Vendar lahko smernice s tem, da dopuščajo razlago, da čeprav delodajalci delavcem ne morejo preprečiti tega minimalnega počitka, niso zavezani ukrepati, da bi delavci tako pravico dejansko izvršili, pravicam, ki jih določata člena 3 in 5 navedene direktive, odvzamejo bistvo in niso skladne z namenom te direktive, v skladu s katero je minimalni čas počitka nujno potreben za zaščito varnosti in zdravja delavcev.

(Glej točke 40, 42, 44, 47 in izrek.)
Odločba 2004/535 o ustreznem varstvu osebnih podatkov, vsebovanih v evidenci imen letalskih potnikov, posredovani uradu za carinsko in mejno zaščito Združenih držav Amerike, se nanaša na obdelavo osebnih podatkov, katere predmet so javna varnost in dejavnosti države na področju kazenskega prava, in ne sodi na področje uporabe Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov na podlagi člena 3(2), prva alinea, te direktive.

V zvezi s tem dejstvo, da osebne podatke zbirajo zasebni subjekti za ekonomske namene in da jih prenesejo v tretjo državo, ne spremeni te ugotovitve, ker se ta prenos umešča v okvir, ki ga določijo javni organi, in se nanaša na javno varnost in ker ni nujno potreben za opravljanje storitev teh subjektov.

(Glej točke od 56 do 59.)
Načelo ne bis in idem, zajeto tudi v členu 4 Protokola št. 7 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, je temeljno načelo prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče.

V primeru omejevalnega sporazuma, ki se umešča v mednarodni kontekst in ki ga opredeljuje zlasti intervencija pravnih redov tretjih držav na njihovem ozemlju, morajo organi oblasti teh držav, pristojni za varstvo proste konkurence v okviru svojih teritorialnih pristojnosti, svoje pristojnosti izvrševati ob upoštevanju zahtev teh držav. Elementi, ki so podlaga pravnim redom drugih držav s področja konkurence, namreč ne zajemajo le posebnih namenov in specifičnih ciljev, ampak vodijo k sprejetju posebnih materialnih pravil in imajo zelo različne pravne posledice na upravnem, kazenskem ali civilnem področju, potem ko so organi oblasti teh držav ugotovili kršitve konkurenčnih predpisov.

Iz tega izhaja, da skuša Komisija, kadar sankcionira nezakonito ravnanje enega podjetja, tudi v primeru, če to ravnanje izhaja iz mednarodnega omejevalnega sporazuma, zavarovati prosto konkurenco znotraj skupnega trga, ki je na podlagi člena 3(1)(g) Pogodbe ES temeljni cilj Skupnosti. Zaradi specifičnosti narave pravnega dobrega, zaščitenega na ravni Skupnosti, se lahko presoja, ki jo izvede Komisija na podlagi pristojnosti na tem področju, bistveno razlikuje od presoje organov oblasti tretjih držav.

Zato se načelo ne bis in idem ne uporabi v situacijah, v katerih pravni redi in organi tretjih držav, pristojni za konkurenco, ukrepajo v okviru svojih lastnih pristojnosti.

(Glej točke od 26 do 29 ter 31 in 32.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Prosti pretok blaga – Odstopanja – Obstoj direktiv o približevanju

(člena 28 ES in 30 ES; Direktiva Sveta 89/104, člen 3)

2. Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Zavrnitev registracije ali neveljavnost

(Direktiva Sveta 89/104, člen 3(1)(b) in (c))

3. Prosti pretok blaga – Industrijska in poslovna lastnina – Pravica do znamke

(člena 28 ES in 30 ES)

Summary

1. Nacionalni ukrep na področju, ki je predmet izčrpnega usklajevanja na ravni Skupnosti, je treba presojati glede na določbe tega usklajevalnega ukrepa, in ne glede na določbe primarnega prava. Zato je treba presojo, ali pravo Skupnosti nasprotuje registraciji nacionalne znamke, opraviti na podlagi določb Direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami, predvsem njenega člena 3, ki se nanaša na absolutne razloge za zavrnitev ali neveljavnost registracije, in ne na podlagi členov 28 ES in 30 ES.

(Glej točki 20 in 21.)

2. Člen 3(1)(b) in (c) direktive 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami ne nasprotuje registraciji v državi članici kot nacionalne znamke besede, privzete iz jezika druge države članice, v kateri je ta brez slehernega razlikovalnega učinka ali je opisna glede na proizvode ali storitve, za katere se zahteva registracija, razen če lahko upoštevni krogi v državi članici, v kateri se zahteva registracija, ugotovijo pomen te besede.

(Glej točki 26 in 32 ter izrek.)

3. V okviru uporabe načela prostega pretoka blaga Pogodba ne vpliva na obstoj pravic, pridobljenih na podlagi zakonodaje države članice na področju intelektualne lastnine, vendar zgolj, glede na okoliščine, omejuje izvajanje teh pravic. Načelo prostega pretoka blaga torej ne prepoveduje državi članici, da registrira kot nacionalno znamko znak, ki je v jeziku druge države članice opisen za zadevne proizvode ali storitve.

(Glej točke od 28 do 30.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve

(Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))

2. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor nad presojo dejstev, ki jih je Sodišču prve stopnje predložilo Sodišče – Izključitev, razen ob izkrivljanju

(člen 225 ES, Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek)

Summary

1. Pri presoji verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti med dvema znakoma, ki si na vidni in pojmovni ravni nista podobna, ampak sta si podobna na slušni ravni v določenih državah, ni izključeno, da bi lahko že podobnost znamk na slušni ravni ustvarila verjetnost zmede v smislu navedene določbe. Vendar je treba obstoj take verjetnosti ugotoviti v okviru celovite presoje v zvezi s pojmovno, vidno in slušno podobnostjo med zadevnimi znaki. V tem pogledu je presoja morebitne slušne podobnosti zgolj eden od upoštevnih dejavnikov v navedeni celoviti presoji, zato ni nujno, da obstaja verjetnost zmede, vselej ko se ugotovi samo slušna podobnost med znakoma.

Poleg tega se pri navedeni celoviti presoji lahko ugotovi, da lahko pojmovne in vidne razlike med znakoma nevtralizirajo slušne podobnosti med njima, če ima vsaj ena od znamk z vidika upoštevne javnosti jasen in določen pomen, tako da bi ga ta javnost lahko neposredno razumela.

(Glej točke od 19 do 22 in 35.)

2. Iz člena 225(1), drugi pododstavek, ES in iz člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropskih skupnosti izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja. Sodišče prve stopnje je zato edino pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva in presodi dokaze. Presoja dejstev in dokazov, razen ob njihovem izkrivljanju, ne pomeni pravnega vprašanja, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe.

(Glej točki 28 in 41.)
Keywords

Summary



Keywords

Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil storitev – Direktiva 92/50 –Področje uporabe – Naročnik, ki ima skupaj z enim ali več zasebnimi podjetji delež v osebi, ki je od njega pravno ločena – Pogodba, ki jo naročnik sklene s to družbo – Vključitev – Posamični primer – Neizpolnitev obveznosti

(Direktiva Sveta 92/50, členi 8, 11(1) in 15(2))

Summary

Obveznosti iz Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev ne izpolni država članica, ki dopusti, da občina brez upoštevanja pravil postopka in objave, določenih v povezanih določbah členov 8, 11(1) in 15(2) te direktive, dodeli javno naročilo storitev glede odstranjevanja odpadkov družbi, ki je pravno ločena od te skupnosti in v kateri ima zasebno podjetje 49-odstotni delež.

V primeru, ko ima naročnik namen skleniti odplačno pogodbo za storitve, za katere stvarno velja Direktiva 92/50, z družbo, ki je pravno ločena od njega, in v kapitalu katere je udeležen skupaj z enim ali več zasebnimi podjetji, je namreč treba vedno uporabiti postopke oddaje javnih naročil storitev, določenih s to direktivo.

(Glej točke 31, 46, 49, 50 in izrek.)
Zadeva 0192/04 
Lagardère Active Broadcast 
proti 
Société pour la perception de la rémunération équitable (SPRE) in 
Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH 
(GVL) 
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, 
ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija)) 
„Avtorska in sorodne pravice - Razširjanje fonogramov - Pravično nadomestilo" 
Sklepni predlogi generalnega pravobranilca A. Tizzana, predstavljeni 
21. aprila 2005 I - 7201 
Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. julija 2005 I - 7218 
Povzetek sodbe 
1. Približevanje zakonodaj - Avtorska in sorodne pravice - Direktiva 93/83 - Satelitsko 
radiodifuzno oddajanje in kabelska retransmisija - RTV-družba, ki za oddajanje z ozemlja 
ene države članice uporablja oddajnik, ki je na ozemlju druge države članice - Za 
nadomestilo za uporabo fonogramov velja pravo obeh držav članic - Dopustnost 
(Direktiva Sveta 93/83) 
I - 7199 
POVZETEK - ZADEVA C-192/04 
2. Približevanje zakonodaj - Avtorska in sorodne pravice - Pravica dajanja v najem in 
posojanja varovanih del - Direktiva 92/100 - RTV-družba, ki za oddajanje z ozemlja ene 
države članice uporablja oddajnik, kije na ozemlju druge države članice - Nadomestilo za 
uporabo fonogramov - Upravičenost družbe, ki oddaja, do znižanja tega nadomestila za 
znesek nadomestila, ki je bil placan v državi članici, na ozemlju katere je zemeljski 
oddajnik - Odsotnost 
(Direktiva Sveta 92/100, člen 8(2)) 
1. Kadar RTV družba, ki oddaja z ozemlja 
ene države članice, uporablja za razširi­
tev oddajanja svojih programov na en del 
svojega nacionalnega poslušalstva, od­
dajnik, ki se nahaja v bližini na ozemlju 
druge države članice, Direktiva 93/83 o 
uskladitvi določenih pravil o avtorski in 
sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim 
radiodifuznim oddajanjem in kabelsko 
retransmisijo ne nasprotuje temu, da 
velja za nadomestilo za uporabo fono­
gramov poleg prava države članice, na 
ozemlju katere je družba, ki oddaja, 
ustanovljena, tudi pravo države članice, 
v kateri se iz tehničnih razlogov nahaja 
zemeljski oddajnik, ki distribuirà njene 
oddaje v smeri prve države. 
(Glej točko 44 in točko 1 izreka.) 2. Člen 8(2) Direktive 92/100 o pravici 
dajanja v najem in pravici posojanja ter o 
določenih pravicah, sorodnih avtorski, 
na področju intelektualne lastnine je 
treba razlagati tako, da za določitev 
pravičnega nadomestila iz te določbe, 
družba, ki oddaja, ni upravičena eno­
stransko znižati zneska nadomestila za 
uporabo fonogramov, ki ga dolguje v 
državi članici, v kateri je ustanovljena, za 
znesek nadomestila, ki je bil plačan ali 
zahtevan v državi članici, na ozemlju 
katere je zemeljski oddajnik, ki distri­
buirà oddaje v smeri prve države. 
(Glej točko 55 in točko 2 izreka.) 
I - 7200
Keywords

Summary



Keywords

Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Pripravništvo za določene zaposlitve – Povračilo potnih stroškov, ki je omejeno na del potovanja na nacionalnem ozemlju – Nedopustnost

(Pogodba ES, člen 48 (po spremembi postal člen 39 ES))

Summary

Člen 48 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 39 ES) nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki osebi, ki je bila v okviru pripravništva za določene zaposlitve dejansko in resnično zaposlena v drugi državi članici, kot je država članica njenega izvora, podeljuje pravico do povračila njenih potnih stroškov samo do zneska, ki ustreza prevozu na nacionalnem ozemlju, če tak ukrep določa, da bi bili povrnjeni potni stroški v celoti, če bi bila taka dejavnost opravljena na nacionalnem ozemlju.

(Glej točko 36 in izrek.)
14

Svet, ki se je sestal 16. julija 2003, je sprejel izpodbijano odločbo, s katero šteje pomoč, ki jo je Kraljevina Belgija dodelila podjetjem, ki so bila do 31. decembra 2000 potrjena kot centri za usklajevanje na podlagi kraljeve uredbe št. 187 in katerih potrditev naj bi se iztekla med 17. februarjem 2003 in 31. decembrom 2005, za združljivo s skupnim trgom. Ta pomoč vključuje uporabo običajne stopnje davka od dobička pravnih oseb na podlagi davčne stopnje, določene po metodi „cost plus“, uporabo posebnega letnega davka 10.000 EUR na zaposlenega z najvišjim zneskom 100.000 EUR, oprostitev nepremičninskih davkov na nepremičnine, katerih lastniki so centri, in pri virih odtegnjenih davkov na dividende, obresti in pristojbine, ki jih plačajo centri, in na dohodke, ki jih prejmejo centri zaradi denarnih vlog, ter uporabo oprostitve vpisnine na vložke in zvišanje kapitala.
Iz povezanih določb členov 454(2) in 455(1) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti in člena 11 Carinske konvencije o mednarodnem prevozu blaga na podlagi zvezkov TIR je razvidno, da mora do zahtevka za plačilo carinskega dolga, če postopek ni bil zaključen, priti najpozneje tri leta po datumu prevzema zvezka TIR, ta rok pa se lahko podaljša na štiri leta, če je bilo potrdilo o podaljšanju pridobljeno z goljufijo. Kljub temu je treba poudariti, da ker je namen člena 455(1) izvedbene uredbe zagotoviti enotno in skrbno uporabo zadevnih določb glede izterjave carinskega dolga za hitro in učinkovito dajanje na razpolago lastnih sredstev Skupnosti, je treba obvestilo o kršitvi ali nepravilnosti v vsakem primeru opraviti, kolikor hitro je mogoče, in sicer takoj, ko so carinski organi izvedeli za to kršitev ali nepravilnost, torej morebiti veliko pred iztekom najdaljših mogočih rokov enega leta oziroma v primeru goljufije dveh let iz člena 11(1) Konvencije TIR. Iz enakih razlogov je treba zahtevek za plačilo v smislu člena 11(2) Konvencije TIR poslati takoj, ko lahko carinski organi to storijo, torej morebiti pred iztekom dvoletnega roka od obvestila o kršitvi ali nepravilnosti zainteresiranim strankam.

(Glej točke od 68 do 70.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Akti institucij – Izbira pravne podlage – Merila – Akt Skupnosti, ki ima dvojni cilj ali dve sestavini

2. Mednarodni sporazumi – Sklenitev – Rotterdamska konvencija

(členi 133 ES, 175(1) ES in 300(2), prvi pododstavek, in (3), prvi pododstavek, ES)

Summary

1. Izbira pravne podlage akta Skupnosti, vključno z aktom, sprejetim na podlagi sklenitve mednarodnega sporazuma, mora temeljiti na objektivnih elementih, ki jih je mogoče sodno preizkusiti, med katerimi sta zlasti cilj in vsebina akta.

Če se pri preizkusu akta Skupnosti izkaže, da ima ta dvojni cilj ali dve sestavini, pri čemer je ena glavna ali prevladujoča, druga pa zgolj stranska, mora akt temeljiti na samo eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma sestavino. Izjemoma, če se nasprotno ugotovi, da ima akt hkrati več ciljev ali sestavin, ki so neločljivo povezane in med njimi nobena ni drugotnega ali posrednega pomena glede na druge, mora tak akt temeljiti na ustreznih različnih pravnih podlagah. Vendar je uporaba dvojne pravne podlage izključena, če so postopki, predvideni za eno ali drugo od teh podlag, nezdružljivi in/ali če bi bile s kopičenjem pravnih podlag kršene pravice Parlamenta.

(Glej točke od 34 do 36 in 52.)

2. Rotterdamska konvencija o postopku soglasja po predhodnem obveščanju za nekatere nevarne kemikalije in pesticide v mednarodni trgovini ima tako pri želenih ciljih kot pri vsebini dve neločljivo povezani sestavini, od katerih nobena ni drugotnega ali posrednega pomena glede na drugo in od katerih prva spada pod skupno trgovinsko politiko, druga pa pod politiko varovanja zdravja ljudi in okolja. Zato bi Sklep št. 2003/106 o odobritvi te konvencije v imenu Evropske skupnosti moral temeljiti na dveh ustreznih pravnih podlagah, in sicer gre v obravnavani zadevi za člena 133 ES in 175(1) ES, v povezavi z ustreznimi določbami člena 300 ES.

V zvezi s tem je treba navesti, po eni strani, da skupna uporaba členov 133 ES in 175(1) ES ni izključena zaradi nezdružljivosti postopkov, določenih za ti pravni podlagi. Rotterdamska konvencija namreč ne spada v skupino sporazumov, za katere bi bilo na podlagi člena 133(5) ES v Svetu potrebno soglasje, tako da dodatna uporaba člena 133 ES v ničemer ne bi vplivala na pravila glasovanja znotraj Sveta, saj člen 133 ES načeloma enako kot člen 175(1) ES določa odločanje s kvalificirano večino. Po drugi strani skupna uporaba členov 133 ES in 175(1) ES prav tako ne pomeni kršitve pravic Parlamenta, saj čeprav prvi od teh dveh členov v povezavi s členom 300(3), prvi odstavek, ES ne določa posvetovanja te institucije pred sprejetjem sporazuma s področja trgovinske politike, pa drugi člen to določa.

Iz navedenega izhaja, da je Sklep št. 2003/106, ker temelji samo na členu 175(1) ES, v povezavi s členom 300(2), prvi odstavek, prvi stavek, in (3), prvi pododstavek, ES, treba razglasiti za ničen.

(Glej točke od 51 do 54 in 56.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Transakcijska vrednost – Določitev – Nakupna provizija, ki ni bila odšteta od carinske vrednosti in v uvozni deklaraciji ni navedena ločeno od prodajne cene blaga – Vključitev

(Uredba Sveta št. 2913/92, členi 29, 32 in 33)

2. Carinska unija – Carinske deklaracije – Naknadni nadzor – Zahteva za ponovni pregled – Obveznost carinskih organov – Zmotna vključitev nakupne provizije v deklarirano carinsko vrednost – Povračilo uvoznih dajatev, ki so bile naložene za provizijo

(Uredba Sveta št. 2913/92, člena 78 in 236)

Summary

1. Člene 29, 32 in 33 Uredbe št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da je nakupno provizijo, ki je vključena v deklarirano carinsko vrednost in na uvozni deklaraciji ni predstavljena ločeno od prodajne cene blaga, treba šteti za del transakcijske vrednosti v smislu člena 29 te uredbe in je zato obdavčljiva.

(Glej točko 38 in točko 1 izreka.)

2. Člena 78 in 236 Uredbe št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti, je treba razlagati tako, da so carinski organi po odobritvi prepustitve uvoženega blaga na zahtevo deklaranta za ponovni pregled njegove carinske deklaracije glede omenjenega blaga dolžni, ob možnosti poznejšega sodnega pravnega sredstva, zahtevek z obrazloženo odločbo, na primer, če je za preverjanje podatkov potreben fizičen pregled in če jim po odobritvi prepustitve blaga to ne more biti več predloženo, zavrniti ali opraviti predlagani ponovni pregled, če za ustrezna preverjanja ni potrebna predložitev blaga, na primer če zahtevek za ponovni pregled predvideva le preučitev računovodskih ali pogodbenih listin.

Skladno s členom 78(3) Carinskega zakonika carinski organi, če se pri ponovnem pregledu izkaže, da so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi „netočnih ali nepopolnih podatkov“, kar zajema tehnične napake ali opustitve in nepravilno razlago prava, ki se uporablja, kot je zmotna vključitev nakupne provizije v carinsko vrednost, sprejmejo potrebne ukrepe za ureditev položaja, pri čemer upoštevajo nove podatke, ki jih imajo na voljo. Če se nazadnje izkaže, da uvozne dajatve, ki jih je plačal deklarant, presegajo tiste, ki so bile zakonsko dolgovane v trenutku njihovega plačila, je edini potrebni ukrep za ureditev položaja lahko samo povračilo preveč plačanega zneska uvoznih dajatev, ki so bile naložene za provizijo. To povračilo na podlagi člena 236 Carinskega zakonika se opravi, če so izpolnjeni pogoji iz te določbe, in sicer predvsem odsotnost goljufivega ravnanja deklaranta in spoštovanje roka, načeloma triletnega, ki je določen za vložitev zahtevka za povračilo.

(Glej točke 48, 49, od 51 do 54, 63, 70, 71 in točko 2 izreka.)