(Glej točke 28 in od 30 do 33.)

Kadar je zoper predložitveno odločbo vložena pritožba, v skladu s členom 267 PDEU presoja upoštevnosti in nujnosti vprašanja za predhodno odločanje načeloma spada le v pristojnost sodišča, ki sprejme odločbo o predložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe, s pridržkom, da Sodišče opravi omejen preizkus. Predložitveno sodišče je torej pristojno za ugotavljanje posledic morebitne sodbe, izdane v okviru pritožbe, vložene zoper odločbo o predložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe, in zlasti ugotoviti, ali je treba njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe ohraniti, spremeniti ali umakniti. Iz tega izhaja, da mora Sodišče prav tako v interesu jasnosti in pravne varnosti upoštevati odločbo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki mora učinkovati, dokler jo sodišče, ki jo je izdalo, ni razveljavilo ali spremenilo, s tem da lahko le zadnje navedeno sodišče odloči o taki razveljavitvi ali o taki spremembi. Samo če sodišče, ki odloča o pritožbi, v skladu s pravili nacionalnega procesnega prava, ki se uporabijo, razveljavi zavrnitev predložitvenega sodišča da bi upoštevalo umik tožbe tožeče stranke v postopku v glavni stvari in odredi umik predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo predložitveno sodišče, lahko Sodišče ukrepa v skladu z odločitvijo sodišča, ki odloča o pritožbi, in po pridobitvi, če je ta potrebna, stališč predložitvenega sodišča v zvezi s tem, zadevo izbriše iz vpisnika Sodišča.

Direktivo Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah, predvsem člene 6(1), 7(1) in 8 te direktive, v zvezi s členoma 38 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki združenju za varstvo pravic potrošnikov ne dopušča intervencije v izvršilnem postopku pravnomočne arbitražne odločbe zoper upoštevnega potrošnika.

Vendar ne Direktiva 93/13 ne direktive, ki so ji sledile in dopolnile zakonodajni okvir varstva potrošnikov, ne vsebujejo določb o vlogi, ki sme ali mora biti priznana združenju za varstvo potrošnikov v posameznih sporih, v katere je vključen potrošnik. Direktiva 93/13 torej ne določa, ali morajo imeti taka združenja pravico intervenirati v podporo potrošnikom v okviru posameznih sporov. Zato je ob neobstoju predpisa Unije glede možnosti, da združenja za varstvo potrošnikov intervenirajo v posameznih sporih, v katere je vključen potrošnik, notranji pravni red posamezne države članice tisti, ki na podlagi načela procesne avtonomije uvede taka pravila, vendar le, če niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za primerljive položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in da z njimi ni praktično onemogočeno ali preveč oteženo izvrševanje pravic, ki jih daje pravo Unije (načelo učinkovitosti).

Glede na to, da ta direktiva 93/13 ne vsebuje določbe, ki bi združenjem za varstvo potrošnikov dajala pravico do intervencije v posameznih sporih, v katere so vključeni potrošniki, člen 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki določa, da politike Unije zagotavljajo visoko raven varstva potrošnikov, sam po sebi ne more nalagati, da je treba navedeno direktivo razlagati v smislu priznanja te pravice.

Ker Direktiva 93/13 v postopku med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom zahteva pozitivno posredovanje sodišča, ki odloča v takih sporih, zunaj kroga pogodbenih strank, ni mogoče v vsakem primeru trditi, da je to, da se združenju ne dovoli intervencije v podporo potrošniku, kršitev pravice tega potrošnika ali zveze do učinkovitega pravnega sredstva, ki jo zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

(Glej točke 45, 46, od 52 do 54 in 57 ter izrek.)