MNENJE SODIŠČA 1/94

z dne 15. novembra 1994

„Pristojnost Skupnosti za sklepanje mednarodnih sporazumov na področju storitev in varstva intelektualne lastnine – Postopek na podlagi člena 228(6) Pogodbe ES“

Komisija je s predlogom, vloženim na podlagi člena 228(6) Pogodbe ES, Sodišče zaprosila za izdajo mnenja o pristojnosti Evropske skupnosti za sklenitev sporazuma o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije in zlasti splošnega sporazuma o trgovini s storitvami (GATS) in sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, vključno s trgovino s ponarejenim blagom (TRIPs).





Stvarno kazalo





Obrazložitev predloga

I – Sporazumi urugvajskega kroga

II – Status Evropskih skupnosti v WTO

III – Pogajanje in podpis Sporazuma WTO

IV – Vprašanja Komisije in postopek

A – Vprašanja Komisije

B – Postopek

V – Dopustnost predloga

VI – Formulacija vprašanj

VII – Jedro spora

VIII – Deli, ki niso sporni

IX – Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom

X – Analiza sporazumov GATS in TRIPs

A – GATS

1. Razlogi GATS

2. Vsebina GATS

3. Opredelitev storitev in načini njihovega opravljanja

4. Dvojna „univerzalnost“ GATS

5. Vrsta sprejetih obvez

a) Splošne obveze

b) Specifične obveze

6. Dinamičnost sporazuma

B – TRIPs

1. Cilji in razlogi TRIPs

2. Področje uporabe in sredstva, sprejeta za uresničitev zastavljenih ciljev

3. Posebne določbe materialnega prava

a) Avtorske in sorodne pravice

b) Industrijska lastnina

i) Znamke

ii) Geografske označbe

iii) Industrijski vzorci in modeli

iv) Patenti

v) Layout designs (topografije) integriranih vezij

vi) Varstvo neobjavljenih tehničnih informacij

vii) Nadzor nad protikonkurenčno prakso pri pogodbenih licencah

4. Posebne postopkovne določbe (uveljavljanje pravic intelektualne lastnine)

a) Sredstva

b) Postopkovna jamstva

XI – Skupna trgovinska politika, GATS in TRIPs: stališča strank postopka

A – GATS

B – TRIPs

XII – GATS, TRIPs in implicitna pooblastila

A – Splošni preudarek o implicitnih pooblastilih

B – GATS

1. Stališče Komisije

a) O obstoju notranjih pristojnosti

i) O pristojnostih, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ES.

ii) O pooblastilih, ki izhajajo iz splošnih določb (člena 100a in 235 Pogodbe ES)

b) O potrebi zunanjega ukrepanja Skupnosti

2. Mnenja strank, ki so predložile stališča

i) Pristojnosti, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ES

ii) O pristojnostih, ki bi lahko izhajale iz določb Pogodbe splošnega značaja (člena 100a in 235 Pogodbe ES)

C – TRIPs

1. Stališče Komisije

a) O obstoju notranjih pristojnosti

i) O pristojnostih, ki izhajajo iz sekundarne zakonodaje

ii) O pristojnostih, ki bi lahko izhajale iz splošnih določb Pogodbe (člena 100a in 235 Pogodbe ES)

b) O nujnosti zunanjega delovanja Skupnosti

2. Mnenja strank, ki so predložile stališča

XIII – Problem zastopanja določenih ozemelj, ki so odvisna od držav članic, vendar ne pripadajo Skupnosti

XIV – Pomen vprašanja o pristojnosti za vprašanje, kako se v okviru WTO izrazijo stališča

XV – Proračunska in finančna vprašanja

XVI – Odgovori na vprašanja iz predloga za izdajo mnenja, ki jih predlagajo Komisija, Svet in države članice, ki so predložile stališča

XVII – Vprašanja, ki jih je Sodišče zastavilo Komisiji, Svetu in državam članicam, ter odgovori na ta vprašanja

A – Prvo vprašanje

B – Drugo vprašanje

C – Tretje vprašanje

D – Četrto vprašanje

E – Peto vprašanje

F – Šesto vprašanje

G – Sedmo vprašanje

H – Osmo vprašanje

I – Deveto vprašanje

J – Deseto vprašanje

K – Enajsto vprašanje

Stališče Sodišča

I – Uvod

II – Dopustnost predloga

III – Formulacija vprašanj Komisije

IV – Zastopanje nekaterih ozemelj, ki so odvisna od držav članic

V – Finančna in proračunska vprašanja

VI – Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom

VII – Člen 113 Pogodbe ES, GATS in TRIPs

A – GATS

B – TRIPs

VIII – Implicitna zunanja pooblastila Evropske skupnosti, GATS in TRIPs

A – GATS

B – TRIPs

IX – Obveznost sodelovanja med državami članicami in institucijami Skupnosti

Obrazložitev predloga





I – Sporazumi urugvajskega kroga

Gospodarska pogajanja, „najobsežnejša v celotni svetovni zgodovini“ (po besedah Sveta), so se zaključila 15. aprila 1994 s podpisom sklepnega akta v Marakešu, ki je povzel dosežke mnogostranskih trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga. Ta pogajanja so trajala sedem let: njihovo izhodišče je bila ministrska deklaracija iz Punta del Este z dne 20. septembra 1986. Predstavniki vlad in Evropskih skupnosti, ki so sestavili sklepni akt, so se dogovorili, naj začne veljati 1. januarja 1995 ali čim prej, kot je mogoče, po tem datumu.

Sklepni akt vsebuje sporazum o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (v nadaljevanju: Sporazum WTO). Tako je bil vzpostavljen skupni institucionalni okvir za urejanje trgovinskih odnosov med članicami. Ta sporazum ne vsebuje določb materialnega prava. Te so v prilogah, ki vsebujejo različne „večstranske trgovinske sporazume“, ki so sestavni del Sporazuma WTO.

Ta sporazum vsebuje:

– mnogostranske sporazume o trgovini z blagom, med njimi GATT 1994 (priloga 1A);

– splošni sporazum o trgovini s storitvami (GATS, priloga 1B)( );

– sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPs, priloga 1C)( );

– memorandum sporazuma o pravilih in postopkih, ki urejajo poravnavo sporov (priloga 2);

– mehanizem za proučitev trgovinske politike (priloga 3).

Sporazum WTO in njegove priloge sestavljajo enoten „sveženj“. Država, ki želi postati članica WTO, mora sprejeti vse mnogostranske sporazume, sklenjene v urugvajskem krogu. Postopek za poravnavo sporov velja za vse te mnogostranske sporazume. Ta postopek kot zadnje pravno sredstvo omogoča ukrepe, imenovane „recipročni povračilni ukrepi“. Kršitev enega dela celote (ne glede na to, ali gre za področje blaga, storitev ali varstva intelektualne lastnine) se lahko nadomesti s povračilnim ukrepom na drugem področju [člen 22(3)(b) memoranduma sporazuma v zvezi s poravnavo sporov] ali v okviru drugega sporazuma [člen 22(3)(c) memoranduma]. Sicer pa, kot navaja Komisija, „nadomestilo se lahko ponudi na enak način na drugem področju ali v okviru drugega sporazuma, kot je ta, v katerem je prišlo do kršitve“.

S tem sistemom enotnega „svežnja“ je bil odpravljen tako imenovani „GATT à la carte“. Posebnih sporazumov, ki so izšli iz tokijskega kroga, so se udeležile različne stranke. Poleg tega je imel vsak sporazum svoj postopek o poravnavi sporov.

V prilogi k Sporazumu WTO so tudi štirje večstranski sporazumi (ki se nanašajo na javna naročila, trgovino na področju civilnega letalstva, mleko in goveje meso). Na teh področjih je dovoljena izjema od načela enotnega „svežnja“: sporazumi bodo zavezovali samo tiste članice WTO, ki jih bodo sprejele. Vendar se bo postopek za poravnavo sporov uporabljal v odnosih med strankami, ki bodo te sporazume sprejele.

II – Status Evropskih skupnosti v WTO

Dve določbi Sporazuma WTO se izrecno nanašata na Evropske skupnosti.

Člen IX, ki obravnava sprejemanje odločitev, določa, da ima ob odločanju z glasovanjem „na sejah ministrske konference in generalnega sveta vsaka članica WTO en glas“ in da „imajo Evropske skupnosti, kadar uveljavljajo svojo glasovalno pravico, na voljo število glasov, ki je enako številu njihovih držav članic, ki so članice WTO.“

Poleg tega člen XI(1), ki obravnava prvotne članice WTO, določa:

„Prvotni člani WTO so pogodbene stranke GATT iz leta 1947 na dan začetka veljave tega sporazuma in Evropske skupnosti, ki sprejmejo ta sporazum in mnogostranske trgovinske sporazume, za katere so GATT iz leta 1994 priloženi seznami dovoljenj in obveznosti, Splošnemu sporazumu o trgovini s storitvami (ki je v prilogi 1B) pa seznami posebnih obveznosti“.

III – Pogajanje in podpis Sporazuma WTO

Deklaracijo iz Punta del Este, ki je izhodišče pogajanj, so odobrili Svet in predstavniki vlad držav članic „v obsegu, ki se nanaša nanje“. Pogajanja je v imenu Skupnosti in držav članic vodila Komisija. Svet navaja, da „je bilo zaradi zagotovitve čim večje povezanosti pri vodenju pogajanj sklenjeno, da Komisija deluje kot edini pogajalec Skupnosti in držav članic“. V zapisniku s seje, na kateri je Svet odobril deklaracijo iz Punta del Este, pa je ugotovljeno, da „ta odločitev (o pooblastitvi Komisije, da začne pogajanja iz deklaracije) ni vnaprejšnji odgovor na vprašanje pristojnosti Skupnosti in držav članic v posebnih zadevah“.

Sporazum WTO so podpisali na eni strani predsednik Sveta in v imenu Sveta Evropske unije sir Leon Brittain, član Komisije, in na drugi strani predstavniki držav v imenu svojih vlad. Temu postopku je sledila izvršitev odločitve, ki so jo sprejeli Svet in predstavniki držav članic na seji 7. in 8. marca 1994. Iz poročila Sveta izhaja, da je Komisija zahtevala, naj se v zapisnik te seje vpiše, da so „sklepni akt [...] in njemu priloženi sporazumi v izključni pristojnosti Evropske skupnosti“.

IV – Vprašanja Komisije in postopek

A – Vprašanja Komisije

Komisija je 6. aprila 1994, torej nekaj dni pred dnem, predvidenim za podpis Sporazuma WTO v Marakešu, vendar nekaj tednov po tem, ko je odbor za trgovinska pogajanja (ustanovljen na konferenci v Punta del Este za uspešen zaključek pogajanj urugvajskega kroga) odobril sklepni akt, pri Sodišču vložila predlog za izdajo mnenja na podlagi člena 228(6) Pogodbe ES.

Vprašanja so:

„Glede na dosežke trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga GATT, zajete v sklepnem aktu z dne 15. decembra 1993:

1. Ali je Evropska skupnost pristojna za sklenitev vseh delov sporazuma o ustanovitvi WTO, ki so v povezavi s trgovino s storitvami (GATS) in s trgovinskimi vidiki pravic intelektualne lastnine, vključno s trgovino s ponarejenim blagom (TRIPs), na podlagi Pogodbe ES in zlasti na podlagi člena 113 ali tega člena v povezavi s členom 100a in/ali 235 navedene pogodbe?

2. Ali je Evropska skupnost pristojna za sklenitev delov Sporazuma WTO, ki se nanašajo na izdelke in/ali storitve, ki spadajo izključno na področje uporabe pogodb ESPJ in ESAE?

3. Če je odgovor na predhodni vprašanji pritrdilen, ali to vpliva na sposobnost držav članic, da sklenejo Sporazum WTO, čeprav je že dogovorjeno, da bodo prvotne članice WTO?“

B – Postopek

V skladu s členom 107(1) Poslovnika Sodišča je bil predlog za izdajo mnenja vročen Svetu Evropske unije (v nadaljevanju: Svet) in državam članicam. Pisna stališča so predložili Svet ter danska, nemška, grška, španska, francoska, nizozemska, portugalska vlada in vlada Združenega kraljestva. Evropskemu parlamentu je bilo na njegovo zahtevo dovoljeno, da predloži pisna stališča.

V – Dopustnost predloga

Svet, ne da bi se formalno skliceval na nedopustnost predloga, opozarja, da je bil v vseh primerih, ko je bil uporabljen postopek na podlagi člena 228(6), „predlog vložen pred podpisom sporazuma“. Po njegovem mnenju „se lahko [...] resno vprašamo, ali je postopek za izdajo predhodnega mnenja [o ‚načrtovanem‘ sporazumu] [...] dopusten po ustanovitvi obveznosti na mednarodni ravni“. O tem dvomi tudi nizozemska vlada.

Španska vlada izrecno predlaga nedopustnost predloga. Postopek za izdajo mnenja se lahko sproži le, dokler Skupnost ne sprejme mednarodnih obveznosti. Španska vlada poudarja, da je bil namen podpisa overitev besedil, ki so izid pogajanj, in da je podpis sprožil obveznost, da se ta besedila predložijo v odobritev pristojnim organom.

Francoska vlada naslavlja na Komisijo bolj političen očitek. Ne da bi se izrazila o nedopustnosti, pojasni, da je Komisija, ki je čakala do zadnjega trenutka, in sicer do podpisa in sklenitve Sporazuma WTO, medtem ko je nesoglasje glede nacionalnih pristojnosti nastalo že leta 1992, ravnala brez čuta za sodelovanje in da je sprejela stališče, ki je v nasprotju z enotnim delovanjem Skupnosti in držav članic. Države ne morejo predložiti Sporazuma WTO v odobritev svojim parlamentom, ker vprašanje pristojnosti ni rešeno. Niti Svet ne more Evropskemu parlamentu predložiti predloga sklepa o sklenitvi sporazuma, ker sta pravna podlaga tega sklepa in vprašanje pristojnosti negotova.

VI – Formulacija vprašanj

Svet kritizira način, kako je Komisija formulirala svoja vprašanja.

Ker se postopek nanaša na sporazum, ki so ga Skupnost in njene države članice podpisale v skladu s svojimi pristojnostmi, Svet meni, da ne gre za vprašanje, ali lahko Skupnost sklene ta sporazum sama (to bi bilo hipotetično vprašanje), ampak za vprašanje, ali „je to, da Skupnost in države članice skupaj sklenejo sporazume, ki izhajajo iz urugvajskega kroga, združljivo z delitvijo pristojnosti, ki je določena s Pogodbo o ustanovitvi Evropskih skupnosti“.

Po mnenju portugalske vlade se vprašanja, ki jih je oblikovala Komisija, nanašajo na že minulo fazo v procesu sklepanja Sporazuma. V resnici je treba ugotoviti, ali je mešani sporazum združljiv z načeli in s pravili Pogodbe ES in Pogodbe ESPJ, ki se nanašajo na delitev pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami.

Vlada Združenega kraljestva je preučila vprašanja v vrstnem redu, drugačnem od Komisije. Najprej je obrazložila pristojnost Skupnosti na podlagi teorije implicitnih pooblastil, pri čemer je poudarila vzporedno pristojnost držav članic, nato pa navedla, zakaj člen 113 ne more biti podlaga za sklenitev teh sporazumov.

VII – Jedro spora

Vprašanja, o katerih je treba odločiti, ne zadevajo vseh mnogostranskih sporazumov, priloženih Sporazumu WTO, niti Sporazuma o ustanovitvi WTO.

Kot poudarja Svet, je treba najprej obravnavati določbe materialnega prava. Institucionalne določbe ne sprožijo nobenega posebnega problema glede pristojnosti: pristojnost za sodelovanje pri institucionalnih dogovorih nujno izhaja iz pristojnosti v zvezi z določbami materialnega prava – cilj institucionalnih dogovorov je zagotoviti „vodenje“ dogovorov o materialnem pravu. Opis dogovorov o materialnem pravu na tem mestu torej ni potreben.

Svet poudarja, da je med določbami materialnega prava treba upoštevati tri velike sporazume, in sicer o blagu (GATT, različica 1994), storitvah (GATS) in intelektualni lastnini (TRIPs).

Svet, vlade, ki so predložile stališča, in Evropski parlament se strinjajo, da je Skupnost pristojna za trgovino z blagom (ki je predmet GATT iz leta 1994 in različnih razlagalnih memorandumov). Edini pridržki se nanašajo na proizvode ESPJ (pridržek Sveta in vseh vlad, ki so predložile stališča), sporazum o tehničnih ovirah v trgovini (le pridržek nizozemske vlade) in nujnost, da se kot dodatna pravna podlaga za kmetijstvo uporabi člen 43 Pogodbe ES (vendar zadnji pridržek Sveta, Združenega kraljestva in Evropskega parlamenta ne izpodbija izključne pristojnosti Skupnosti).

Glavno nesoglasje obstaja glede storitev in intelektualne lastnine. Komisija v tem delu nasprotuje osmim državam (vsem razen Kraljevine Belgije, Velikega vojvodstva Luksemburg, Irske in Italijanske republike) in Evropskemu parlamentu. Razhajanje mnenj je povzeto v naslednjem odstavku.

Komisija meni, da je Skupnost izključno pristojna (bodisi na podlagi skupne trgovinske politike bodisi podredno na podlagi izrecnih pooblastil oziroma natančneje vzporednih notranjih in zunanjih pristojnosti). Države članice, ki so predložile stališča, menijo, da se pristojnost deli med države in Skupnost. V vsakem primeru države, ki so predložile stališča, in Parlament izključujejo pristojnost na podlagi skupne trgovinske politike. Parlament uradno ni zavzel stališča o utemeljenosti podredne trditve Komisije.

VIII – Deli, ki niso sporni

Preden obrazložimo razhajanja in dokaze v podporo stališčem, ki jih zagovarjajo oboji, je treba navesti dele, glede katerih naj bi bila mnenja soglasna.

– Glede na to, da so Sporazum WTO in njegove priloge podpisali Svet in vse države članice, sklepamo, da obstaja soglasje o primernosti oziroma nujnosti njegove sklenitve.

– Obstaja soglasje o tem, da je za sklenitev Sporazuma WTO v skladu s členom 228(3), drugi pododstavek, Pogodbe ES potrebna privolitev Evropskega parlamenta, ker ta sporazum predvideva vzpostavitev posebnega institucionalnega okvira.

– Komisija je poudarila, da je „za sklenitev urugvajskega kroga v celoti iz političnih, če ne pravnih razlogov [...] potrebno soglasje“. Temu niso ugovarjali ne Svet ne države, ki so predložile stališča.

IX – Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom

Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom obsegajo v prvi vrsti GATT iz leta 1994, katerega razlaga je v različnih protokolih o sporazumu, sporazumih o določenih proizvodih (kmetijstvo in tekstil) in sporazumih o uporabi omejevalnih ureditev, kot so tehnične ovire v trgovini, uporaba sanitarnih in fitosanitarnih ukrepov in TRIMs („Trade related investment measures“).

Komisija meni, da se vsi ti sporazumi „nanašajo na trgovino z blagom in da je njihov cilj širitev mednarodne trgovine z odpravljanjem ovir v trgovini in drugih škodljivih ukrepov za trgovino“ ter da spadajo na področje uporabe člena 113 Pogodbe ES.

Svet priznava, da „je Skupnost izključno pristojna za skoraj vse določbe GATT in njegovih prilog“ in da ta pristojnost „izhaja zlasti iz člena 113“. Vendar pa poudarja, da se je pri sporazumih o kmetijstvu in pri tistih, ki se nanašajo na sanitarne in fitosanitarne ukrepe, treba opreti na člen 43, ker „se ti nanašajo na trgovinske ukrepe, ki se uporabljajo pri mednarodni trgovini kmetijskih izdelkov, in [...] zlasti na notranjo ureditev organizacije kmetijskih trgov“.

Vlada Združenega kraljestva se glede kmetijstva pridružuje stališču Sveta in ga podpira z navedbo konkretnih primerov.

Navaja „dva primera, kako sporazumi iz priloge 1A k Sporazumu WTO vplivajo na notranjo ureditev kmetijskih proizvodov v Skupnosti. Prvič, določbe kmetijskega sporazuma, ki omejujejo „domačo podporo“, bodo neposredno učinkovale na znesek pomoči, ki jo prejmejo kmetje in predelovalci kmetijskih proizvodov od skupnih organizacij za kmetijske trge, ki so bile vse ustanovljene na podlagi člena 43 Pogodbe, in torej na delovanje teh organizacij. Drugič, določbe kmetijskega sporazuma v zvezi z obveznostjo zmanjševanja izvoznih subvencij bodo prizadele sistem Skupnosti glede nadomestil za izvoz kmetijskih izdelkov Skupnosti, ki je bil vzpostavljen in se vodi v skladu s členom 43. Praktično vse skupne organizacije trga vsebujejo določbe, ki se nanašajo na nadomestila za izvoz, in sistem se vodi v skladu z izvedbenimi predpisi Sveta in Komisije, sprejetimi na podlagi določb o skupnih organizacijah.“

Združeno kraljestvo poudarja, da se ti ukrepi nanašajo na domače kmetijske proizvode Skupnosti, medtem ko se običajni instrumenti trgovinske politike (količinske omejitve, carinske tarife) nanašajo na uvožene, ne na domače proizvode. Iz tega izhaja, da ti ukrepi spadajo na področje uporabe člena 43.

Te pripombe v zvezi s kmetijstvom ne povzročijo dvoma o izključni pristojnosti Skupnosti.

Evropski parlament prav tako meni, da je sklicevanje na člen 43 Pogodbe nujno glede na velik pomen kmetijskega sporazuma. Navaja, da sta podlaga za splošen sistem ugodnosti člen 113 in člen 43 Pogodbe (Uredba Sveta (EGS) št. 3917/92 z dne 21. decembra 1992 (UL L 396, str. 1) in Uredba Sveta (ES) št. 3668/93 z dne 20. decembra 1993 (UL L 338, str. 22)).

Nizozemska vlada posveča posebno pozornost sporazumu o tehničnih ovirah v trgovini. Za razliko od Komisije, ki trdi, da je za ta novi sporazum izključno pristojna Skupnost, nizozemska vlada meni, da „je Skupnost v veliki meri pridobila izključno pristojnost na področju tehničnih ovir v trgovini“, vendar pa „države članice ohranjajo svojo pristojnost zaradi značaja nekaterih direktiv in ker ni bila dosežena niti predvidena popolna uskladitev na tem področju“.

Na področju trgovine z blagom so resnično jedro spora med Komisijo na eni strani in Svetom ter vladami, ki so predložile stališča, na drugi strani proizvodi ESPJ.

Po mnenju Komisije mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom ne zahtevajo druge pravne podlage kot člen 113, niti če se nanašajo na proizvode ESPJ ali na proizvode Euratom.

Komisija skuša zmanjšati pomen, ki ga druge strani pripisujejo členu 71 Pogodbe ESPJ. Ta klavzula o neposeganju iz člena 71 ne pridržuje državam članicam nobene pravice v smislu člena 232(1) Pogodbe ES.

Komisija se sklicuje na mnenje 1/75 z dne 11. novembra 1975 (Recueil, str. 1355 in zlasti str. 1365), v skladu s katerim:

„je izključeno, da bi lahko [člen 71 Pogodbe ESPJ] povzročil neučinkovitost členov 113 in 114 Pogodbe EGS in dodelil Skupnosti pristojnost za pogajanje in sklepanje mednarodnih sporazumov na področju skupne trgovinske politike“.

Komisija meni, da bi se lahko trgovinski sporazumi v okviru Pogodbe ESPJ zakonito sklepali na podlagi določb člena 95.

Svet nasprotno meni, da „je sklenitev GATT in njegovih prilog s strani držav članic, če se njihove določbe nanašajo na pristojnost na področju trgovinske politike, ki jo imajo na podlagi člena 71 Pogodbe ESPJ, očitno združljiva s Pogodbo“.

Španska vlada vztraja pri izključni pristojnosti držav članic za proizvode ESPJ. Republika Grčija se s tem strinja. Prav tako portugalska vlada.

Vlada Združenega kraljestva se ravno tako sklicuje na člen 71 Pogodbe ESPJ in pravi, da so pristojne države članice, vendar se strinja, kot je izjavila Komisija, da bi bilo sklicevanje na člen 95 Pogodbe ESPJ drugi zakoniti način sklenitve sporazuma.

Francoska vlada meni, da „posledica sklenitve sporazumov s strani ESPJ, ki se nanašajo na trgovinsko ureditev proizvodov ESPJ, na podlagi člena 95 navedene pogodbe, ni bil prenos pristojnosti, ki jih državam članicam priznava člen 71 Pogodbe ESPJ, od teh držav na ESPJ“ in da „se zato države članice lahko same odločijo za sklenitev GATT in njegovih prilog, ki se nanašajo na določbe o trgovini s proizvodi ESPJ v njihovi pristojnosti na podlagi člena 71 Pogodbe ESPJ“.

X – Analiza sporazumov GATS in TRIPs

A – GATS

1. Razlogi GATS

Zakaj splošen sporazum o trgovini s storitvami? V nekaterih razvitih državah je postal storitveni sektor prevladujoč sektor gospodarstva. Po mnenju Komisije vidijo nekateri ekonomisti v tem razvoju „napoved temeljnega prestrukturiranja svetovnega gospodarstva, kjer se navadna proizvodnja vedno bolj seli v države v razvoju, ki naj bi posledično postale glavni izvozniki industrijskih izdelkov“. „Razvita gospodarstva naj bi v glavnem izvažala storitve in blago z visoko dodano vrednostjo [z velikim deležem znanja]“. „Širitev mednarodne trgovine s storitvami zaostaja za razvojem tega sektorja v nacionalnih gospodarstvih, ker nobeno mednarodno pravilo ne ponuja varnosti in predvidljivosti, ki ju izvajalci storitev potrebujejo. Iz tega razloga se je pojavila zamisel o določitvi okvira, ki bi s pogajanji o novih pravilih omogočil uvedbo liberalizacije“.

2. Vsebina GATS

GATS je poskus prenosa načel GATT na področje storitev, na katerem ovire v trgovini niso carine ali kvote uvoza, ampak predpisi, ki se nanašajo na dostop na trge in usposobljenost ponudnikov storitev. Pravila, ki jih je treba spoštovati, še niso dokončno določena. Kot je francoska vlada poudarila glede WTO na splošno, je GATS pogajalski okvir za poglobitev že dogovorjenih pravil in za sklenitev sporazumov na novih področjih.

3. Opredelitev storitev in načini njihovega opravljanja

Pojem storitve je zelo širok, ker zajema „vsako storitev v katerem koli sektorju, razen storitev, opravljenih pri izvajanju vladnih pooblastil“. Kar zadeva „storitev, opravljeno pri izvajanju vladnih pooblastil“, te zajemajo „vsako storitev, ki ni opravljena na tržni podlagi ali v konkurenci z drugimi ponudniki storitev“ [člen 1(3)(b) in (c) GATS].

V skladu s členom 1(2) GATS zajema trgovina s storitvami štiri tipe ali načine ponudbe storitev:

– „Cross-border supply“ („čezmejna ponudba“): to je ponudba storitve ene članice, namenjena drugi članici. V zvezi s tem daje Svet ta primer: arhitekturna pisarna s sedežem v državi A izdela projekt električnih instalacij za inženirsko pisarno s sedežem v državi B.

– „Consumption abroad“ („poraba v tujini“): to je ponudba storitve na ozemlju ene članice, namenjena porabniku storitev iz druge članice. Primer: storitve, opravljene v državi A za turiste, ki so prišli iz države B.

– „Commercial presence“ („tržna prisotnost“ ali „prisotnost pravnih oseb“): to je ponudba storitve ponudnika storitev ene članice po zaslugi tržne prisotnosti na ozemlju druge članice. V skladu s členom XXVIII(d) je „tržna prisotnost“ „kakršna koli poslovna ali profesionalna oblika ustanavljanja, vključno z:

i) ustanovitvijo, pridobitvijo ali vzdrževanjem pravne osebe ali

ii) ustanovitvijo ali ohranjanjem podružnice ali predstavništva na ozemlju članice s ciljem ponudbe storitev“.

Kot navaja Svet, gre torej za ustanavljanje in za ponudbo storitev podjetij ali poklicnih strokovnjakov države A v državi B. Tako ponudbo srečamo na primer pri bančnih storitvah.

– „Movement of persons“ („gibanje oseb“ ali „prisotnost fizičnih oseb“): to je ponudba storitve ponudnika storitev ene članice po zaslugi prisotnosti fizičnih oseb te članice na ozemlju druge članice. Po mnenju Sveta je to primer podjetja države A, ki z delavci, ki prihajajo iz države A, ponuja svoje storitve v državi B. Običajen primer za to je izvajanje gradbenih del.

4. Dvojna „univerzalnost“ GATS

Svet poudarja, da ima GATS dvojno univerzalnost. Na eni strani pokriva vse storitvene sektorje (zgoraj navedena opredelitev storitve pod X., A., 3.): z drugimi besedami gre za prevoz, finančne storitve in zavarovanja, telekomunikacije, informatiko in avdiovizualne storitve, turizem, hotelirstvo in gostinstvo, gradbeništvo, svobodne poklice in celo za vzgojo ter zdravstvo itd. Na drugi strani GATS pokriva vse vidike ustanavljanja in dejavnosti ponudnikov storitev. GATS se uporablja „za ukrepe članic, ki vplivajo na trgovino s storitvami“, kot je bilo opredeljeno. Zajema torej:

– vse pogoje, povezane z ustanovljanjem (ustanovitev ali pridobitev družbe ali ustanovitev podružnice);

– vse pogoje v zvezi z opravljanjem teh dejavnosti (od stečajnih do fiskalnih pravil ali pravil za osebje).

5. Vrsta sprejetih obvez

Treba je razlikovati splošne in specifične obveze.

a) Splošne obveze

Najpomembnejša obveza je načelo obravnave držav z največjimi ugodnostmi (člen II(1)). Vendar država v obdobju, ki naj bi ne bilo daljše od desetih let (glej prilogo), lahko ohranja ukrep, ki povzroča diskriminacijo med njenimi trgovinskimi partnerji, če je ta ukrep naveden v prilogi v zvezi z izjemami in izpolnjuje tam navedene pogoje. Poleg tega člen V predvideva trajno odstopanje od načela obravnave držav z največjimi ugodnostmi v korist regionalnih integracij, in sicer po vzoru člena XXIV GATT.

Druga splošna obveza je obvezna preglednost: vsaka članica je predvsem dolžna objavljati ukrepe ali predpise v zvezi s storitvami (člen III(1), ki jih Sporazum imenuje „ukrepi splošne veljavnosti, ki se nanašajo ali vplivajo na uporabo tega sporazuma“.

Treba je poudariti tudi obvezo predvidenja postopkov (sodnih, arbitražnih ali upravnih), ki se nanašajo na pritožbe zoper upravne odločbe, ki vplivajo na trgovino s storitvami (člen VI(2)).

Vsaka članica ima obvezo, da zagotovi, da monopolni ponudnik storitev na njenem ozemlju pri ponudbi monopolne storitve na trgu ne deluje na način, ki ni v skladu z načelom obravnave držav z največjimi ugodnostmi in s specifičnimi obvezami (člen VIII(1)).

Sprejete so tudi obveze v zvezi z dovoljevanjem, izdajanjem dovoljenj ali potrjevanjem ponudnikov storitev (člen VII)).

b) Specifične obveze

Specifične obveze, ki so opredeljene v delih III in IV sporazuma ter v prilogah, zajemajo obvezo članice, da storitvam in ponudnikom storitev vsake druge članice omogoči dostop na trg, in obvezo, da storitev in ponudnikov storitev iz katerih koli drugih članic glede ukrepov, ki vplivajo na ponudbo storitev, ne obravnava manj ugodno kot enake domače storitve ali ponudnike storitev (načelo nacionalne obravnave).

Omejitve, ki jih zajema obveza omogočanja dostopa na trg, so podrobno določene v členu XVI(2): v bistvu gre za prepoved uvedbe količinskih omejitev v dejavnosti ponudnikov storitev iz drugih članic. Svet navaja primere takih omejitev:

– maksimalno število televizijskih ali prevoznih podjetij, ki jih nadzirajo podjetja ali državljani tretjih držav;

– maksimalno število „tujih“ zdravnikov;

– maksimalni odstotek „tuje“ udeležbe v kapitalu televizijskih, prevoznih itd. podjetij;

– prepoved nekaterih dejavnosti za banke ali zavarovalnice pod tujim nadzorom;

– določanje „kvot“ na avdiovizualnem področju za produkcije tretjih držav.

Te obveze, ki niso niti brezpogojne niti absolutne, so zapisane na seznamih za posamezno državo. Članica lahko navede na svojem seznamu, da ne omogoča popolnega dostopa na svoj trg, lahko postavlja pogoje (na primer tržno prisotnost) ali razglasi omejitve. Ti pogoji in omejitve so podrobno navedeni na njenem seznamu. Isto velja glede obveze nacionalne obravnave.

Za Evropsko skupnost so seznam predložili Skupnost in države članice, vendar se sprejete obveznosti nanašajo na vsako državo članico poimensko ter pogoji in omejitve niso enaki za vse države članice.

Te specifične obveze so plod mnogostranskih pogajanj, pri katerih ni bilo prizadevanja za vzajemnost na posameznih sektorjih, ampak globalno.

6. Dinamičnost sporazuma

GATS, ki je namenjen določitvi okvira pogajanj, je, kot poudarja Svet, dinamičen. Svet navaja člen XIX GATS, ki se nanaša na obveznost udeleževanja zaporednih krogov pogajanj za dosego vse večje liberalizacije. Treba je navesti tudi člen X, ki predvideva mnogostranska pogajanja na podlagi načela prepovedi diskriminacije v zvezi z ukrepi nujnega varstva. Izpostaviti je mogoče tudi člen XIII, ki določa, da se ne uporabljajo načelo obravnave držav z največjimi ugodnostmi, specifične obveze odprtja dostopa na trg in dodelitev nacionalne obravnave javnim trgom storitev ter da bodo mnogostranska pogajanja v zvezi s tem potekala v določenem roku. Končno je treba navesti člen XV, ki predvideva začetek pogajanj v zvezi s pripravo potrebnih mnogostranskih področij, da bi se tako izognili posledicam izkrivljanja zaradi subvencij.

B – TRIPs

1. Cilji in razlogi TRIPs

Najpomembnejši cilj TRIPs je, kot je poudarila francoska vlada, okrepiti in uskladiti varstvo intelektualne lastnine v svetovnem merilu.

Francoska vlada navaja, da so razvite države – glede na napore, vložene v ta namen v drugih okvirih, in zlasti glede na neuspeh del, ki so potekala med letoma 1980 in 1984 z namenom revizije Pariške konvencije o varstvu intelektualne lastnine – vztrajale pri tem, da je intelektualna lastnina vključena v urugvajski krog, da bi tako koristila dinamiko celotnega GATT (z njegovimi pogajalskimi sredstvi) in njegov mehanizem za reševanje sporov.

Trgovina s ponarejenim blagom v nekaterih tretjih državah (samovoljno prilaščene znamke, ponaredki proizvodov, kršitev patentnih pravic na proizvodih in postopkih ali piratske kopije knjig, plošč in videokaset) povzroča, kot navaja Komisija, precejšnjo škodo industriji Skupnosti. Ugotovljeno je bilo, da ima neobstoj učinkovitega varstva intelektualne lastnine v nekaterih tretjih državah enak učinek na „blago, ki je predmet pravic intelektualne lastnine“ kot vsaka druga uvozna omejitev.

Komisija poudarja, da so tako Združene države kot Skupnost uporabljale povračilne trgovinske ukrepe v razmerju do držav, ki so bodisi zagotovile le nezadostno varstvo intelektualne lastnine ali pa so izvajale diskriminacijo med svojimi trgovinskimi partnerji. Ti ukrepi so prispevali k temu, da so države v razvoju sprejele zamisel o okrepitvi intelektualne lastnine, medtem ko so do tedaj to pravno področje obravnavale le kot sredstvo izkoriščanja v rokah industrializiranih gospodarstev. Komisija navaja, da pa se države v razvoju vse bolj zavedajo mogočih prednosti povečanega varstva intelektualne lastnine v smislu spodbujanja lokalnih inovacij.

2. Področje uporabe in sredstva, sprejeta za uresničitev zastavljenih ciljev

Področje uporabe sporazuma TRIPs je zelo široko, saj pokriva literarno in umetniško lastnino (avtorske in sorodne pravice) ter industrijsko lastnino (znamke, navedba geografskega porekla in izvora, patente, modeli, know-how) z izjemo novih rastlinskih vrst (člen 1(2) TRIPs).

Del I Sporazuma TRIPs (členi od 1 do 8) vsebuje splošne določbe in temeljna načela. Del II (členi od 9 do 40) določa pravila o razpoložljlivosti, obsegu in uporabi pravic intelektualne lastnine. Del III (členi od 41 do 61) našteva načine uveljavljanja pravic intelektualne lastnine. Del IV (člen 62) opredeljuje pridobitev in ohranjanje pravic intelektualne lastnine. Del V (člena 63 in 64) obravnava preprečevanje in reševanje sporov. V delu VI (členi od 65 do 67) so prehodne določbe in v delu VII (členi od 68 do 73) institucionalne in končne določbe.

TRIPs skuša zagotoviti najnižjo raven varstva intelektualne lastnine. Svojim članicam omogoča, da zagotovijo širše varstvo in da hkrati izberejo najprimernejša sredstva za izvajanje njegovih določb (člen 1(1) TRIPs).

Uporabnost sporazuma je določena po osebnem merilu (pravice, ki veljajo za nekatere fizične in pravne osebe, državljane tretjih držav; člen 1(3) TRIPs).

TRIPs predvideva hkrati načelo nacionalne obravnave (člen 3) in načelo obravnave države z največjimi ugodnostmi (člen 4). Ti načeli imata izjeme. Za načelo nacionalne obravnave veljajo izjeme, ki so že predvidene v Pariški konvenciji o varstvu industrijske lastnine, v Bernski konvenciji o varstvu umetniških in književnih del, v Rimski konvenciji o varstvu umetnikov, igralcev ali izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuzijskih organizacij ter v Washingtonski pogodbi o intelektualni lastnini na področju integriranih vezij. Obveznost nacionalne obravnave za umetnike, igralce ali izvajalce, proizvajalce fonogramov in radiodifuzijske organizacije je omejena na pravice iz TRIPs (člen 3(1) TRIPs).

Kot navaja Svet, se cilji TRIPs zasledujejo na dva načina: najprej z napotitvijo na mednarodne konvencije, h katerim je po besedah Komisije „pristopilo relativno veliko držav“, in sicer na Pariško konvencijo o industrijski lastnini in Bernsko konvencijo o umetniški in književni lastnini – konvenciji, ki si prizadevata za uskladitev pravic in za dodelitev nacionalne obravnave na še neusklajenih področjih; nato s posebnimi določbami materialnega prava („plus elementi“) „na področjih“, kakor poudarja Komisija, „intelektualne lastnine, na katerih so udeležene države opazile nujno potrebo po širšem varstvu“.

Napotitev na Pariško konvencijo zajema vse določbe materialnega prava te konvencije, izključene so le institucionalne, končne in prehodne določbe (člen 2(1) TRIPs). Sklicevanje na Bernsko konvencijo se prav tako nanaša na vse določbe materialnega prava konvencije, razen na določbe o moralnih pravicah avtorjev (člen 9(1) TRIPs).

Posebne določbe materialnega prava so razvrščene v delih II, III in IV TRIPs.

V okviru teh posebnih določb materialnega prava ni zajeta pomembna težava – izčrpanje pravic. Ena od splošnih določb TRIPs, člen 6, določa:

„Za namene reševanja sporov po tem sporazumu se ne sme nič v tem sporazumu skladno z določbami členov 3 [nacionalna obravnava] in 4 [obravnava države z največjimi ugodnostmi] uporabljati za obravnavanje vprašanja o izčrpanju pravic intelektualne lastnine“.

Načelo izčrpanja je načelo, ki imetnikom pravic intelektualne lastnine odreka možnost sklicevanja nanje, da bi nadzirali pretok proizvodov, ki so jih sami dali na trg ali so bili dani na trg z njihovo privolitvijo. Po mnenju Komisije iz člena 6 TRIPs izhaja, da „se članica, ki uporabi načelo ‚nacionalnega‘ izčrpanja (ali ‚regionalnega‘ pri carinskih ali regionalnih unijah), ne more sklicevati na določbe sporazuma TRIPs, ki se nanašajo na reševanje sporov (vključno s tožbami zaradi kršitve in tudi če ni kršitve)“.

Države članice Skupnosti, ki so v odnosih znotraj Skupnosti dolžne uporabljati načelo izčrpanja, ga lahko izključijo, če je uvoženi izdelek iz države, ki ni članica Skupnosti; isto velja za Skupnost.

Če pa država članica uporabi načelo izčrpanja za svoje državljane, ne da bi ga omejila na dajanje v promet v državi Skupnosti, ga mora na podlagi nacionalne obravnave uporabiti na enak način tudi za državljane tretjih držav. Prav tako načelo obravnave držav z največjimi ugodnostmi vsaki državi članici TRIPs prepreči, da bi uporabila drugačno pravilo, če gre za državljane ene ali druge tretje države.

Po mnenju Komisije člen 6 TRIPs članici omogoča, da „še naprej nasprotuje vzporednemu uvozu proizvodov [...], ki jih imetnik intelektualne lastnine trži v tujini (tj. v tretji državi) ali se tam tržijo z njegovo privolitvijo“. Komisija meni, da je omejevanje načela izčrpanja v odnosih znotraj Skupnosti „nujno za spoštovanje določb prava Skupnosti in za omogočanje imetnikom pravic Skupnosti, da se uveljavijo na tujih trgih (tj. trgih tretjih držav), pri čemer ohranijo določen nadzor nad uvozom (ali ponovnim uvozom) tehnološkega blaga v Skupnost“.

3. Posebne določbe materialnega prava

a) Avtorske in sorodne pravice

Varstvo avtorskih pravic obsega izraze, ne pa idej, postopkov, metod delovanja ali matematičnih pojmov kot takih (člen 9(2) TRIPs). Določeno je minimalno trajanje varstva (člen 12).

Računalniški programi so po Bernski konvenciji varovani kot književna dela (člen 10(1) TRIPs).

Sorodne pravice, ki so pravice izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuznih organizacij, so priznane in opredeljene (člen 14 TRIPs).

Avtorjem računalniških programov mora biti priznana pravica dajanja v najem. Za kinematografska dela ni treba izpolnjevati obveznosti, razen če bi tako dajanje v najem „povzročilo širše kopiranje teh del v takem obsegu, da bi materialno škodovalo izključni pravici do razmnoževanja, ki je bila dana (v zadevni državi članici) avtorjem in njihovim pravnim naslednikom“.

b) Industrijska lastnina

i) Znamke

Varstvo, ki ga je treba zagotavljati znamkam, velja za znamke izdelkov in storitev.

TRIPs opredeljuje znake, ki lahko sestavljajo znamko, in pravice, ki izhajajo iz znamke (člena 15(1) in 16(1) TRIPs).

Registracija znamke je lahko pogojena z njeno uporabo, kar pa ne velja za vložitev prijave za registracijo (člen 15(3)). Določeno je minimalno trajanje registracije znamke in vsakega njenega obnavljanja (člen 18). Če je bila za znamko uvedena zahteva glede uporabe, TRIPs določa minimalno trajanje neuporabe, ki lahko povzroči razveljavitev registracije znamke (člen 19).

Varstvo priznanih znamk v smislu člena 6a Pariške konvencije je razširjeno na znamke za storitve (člen 16(2) in izven kroga podobnih proizvodov (člen 16(3).

Članice TRIPs lahko določijo pogoje za dajanje licenc in za prenos. Vendar obvezno dajanje licenc za znamke ni dovoljeno in znamka se lahko prenese brez prenosa poslovanja, ki mu znamka pripada.

ii) Geografske označbe

Poglavje 3 dela II TRIPs vsebuje zelo natančne določbe glede varstva, ki ga je treba zagotoviti geografskim označbam, ki so „oznake, ki označujejo, da blago izvira z ozemlja članice ali iz regije ali lokacije na tem ozemlju, če se dana kakovost, sloves ali kaka druga značilnost tega blaga bistveno pripisuje njegovemu geografskemu poreklu“ (člen 22(1) TRIPs).

Na splošno je treba preprečiti:

„a) uporabo vsakega takega sredstva pri imenovanju ali predstavitvi blaga, ki bi označevalo ali nakazovalo, da določeno blago izvira iz geografskega območja, ki ni resnični kraj porekla, na način, ki bi zavajal javnost glede geografskega porekla blaga;

b) vsako uporabo, ki je dejanje nelojalne konkurence v smislu člena 10bis Pariške konvencije (1967)“ (člen 22(2) TRIPs).

Dodatno varstvo je treba zagotoviti za geografske označbe vin in žganih pijač – sredstva za preprečevanje uporabe geografske označbe za vina ali žgane pijače, ki ne izvirajo iz kraja, ki ga označuje določena geografska označba, morajo biti na voljo, „tudi če je označen resnični izvor blaga ali je uporabljena geografska označba v prevodu ali ga spremljajo izrazi, kot so ‚vrsta‘, ‚tip‘, ‚stil‘, ‚imitacija‘ ali podobno“ (člen 23(1) TRIPs).

Vendar ta pravila veljajo šele v prihodnje.

„Nič v tem poglavju ne zavezuje članice, da prepreči nadaljnjo in podobno uporabo določene geografske označbe druge članice za označevanje vin ali žganih pijač v zvezi z blagom ali storitvami katerega koli od njenih državljanov ali prebivalcev, ki je neprekinjeno uporabljal to geografsko označbo za isto ali sorodno blago ali storitev na ozemlju te članice (a) najmanj deset let pred 15. aprilom 1994 ali (b) v dobri veri pred tem datumom“ (člen 24(4) TRIPs).

iii) Industrijski vzorci in modeli

Področje industrijske estetike je ravno tako zajeto v TRIPs. Treba je zagotoviti varstvo novih ali izvirnih industrijskih vzorcev in modelov (člen 25(1)). Določen je obseg varstva, pa tudi minimalno trajanje varstva (člen 26).

Pogoji varstva tekstila ne smejo biti taki, da bi neutemeljeno poslabšali možnosti za pridobitev takega varstva (člen 25(2) TRIPs).

iv) Patenti

V poglavju 5 dela II o patentih najdemo najprej določbe o možnosti patentiranja (člen 27). Patentira se lahko vsak izum proizvoda ali postopka brez diskriminacije glede na področje tehnologije (isti člen). Vendar pa imajo države v razvoju možnost, da za določen čas odložijo obveznost razširitve patentnega varstva izdelkov na tista področja tehnologije, ki na dan splošne veljavnosti tega sporazuma niso bila zavarovana po njihovem pravu (člen 65(4)). Ta sporazum opredeljuje pravice, dane s patentom (člen 28), in njihovo trajanje, ki je minimalno dvajset let (člen 33). Člen 31 vsebuje določbe o omejevanju pogojev, pod katerimi je dovoljeno obvezno dajanje licenc.

v) Layout designs (topografije) integriranih vezij

Določbe, ki se nanašajo na topografije integriranih vezij, so namenjene odpravljanju pomanjkljivosti Washingtonske pogodbe o intelektualni lastnini na področju integriranih vezij. Določbe opredeljujejo obseg priznane pravice (člen 36) in trajanje varstva (člen 38).

vi) Varstvo neobjavljenih tehničnih informacij

Članice TRIPs so zaradi nelojalne konkurence dolžne zavarovati neobjavljene tehnične informacije (člen 39(1)). Zakoniti imetniki teh podatkov morajo imeti možnost preprečiti, „da se informacija ne objavi brez njihovega privoljenja ali da je drugi ne pridobijo ali uporabijo brez njihovega privoljenja v nasprotju s pošteno trgovinsko prakso“. To varstvo je podrejeno pogoju, da so te informacije skrivnost, da imajo trgovinsko vrednost, zato so skrivnost, in da je oseba, ki ima zakoniti nadzor nad to informacijo, razumno ukrepala, da ohrani informacijo kot skrivnost (člen 39(2)).

vii) Nadzor nad protikonkurenčno prakso pri pogodbenih licencah

Članice so se sporazumele, da lahko določena praksa pri dajanju licenc ali pogoji v zvezi s pravicami intelektualne lastnine, ki omejujejo konkurenco, na trgovino negativno učinkujejo in lahko omejujejo prenos in širjenje tehnologije (člen 40). TRIPs jim prizna pravico, da določijo prakso ali pogoje dajanja licenc, ki v določenih primerih pomeni zlorabo pravic intelektualne lastnine in da sprejmejo ustrezne ukrepe za preprečitev ali nadzor take prakse.

4. Posebne postopkovne določbe (uveljavljanje pravic intelektualne lastnine)

Za zagotovitev minimalnega enotnega varstva intelektualne lastnine ni dovolj zgolj opredelitev vsebine pravic, ki jih je treba priznati. Predvideti je treba tudi „učinkovita in ustrezna sredstva“ za zagotovitev njihovega spoštovanja (glej obrazložitev razlogov za TRIPs). To pojasni obstoj dela III TRIPs, ki se nanaša na postopke, ki jih morajo države članice uvesti, da omogočijo učinkovito ukrepanje proti poseganju v pravice intelektualne lastnine, ki jih vsebuje TRIPs (člen 41(1)). Ta del III na eni strani našteva ukrepe, ki jih imetniki pravic intelektualne lastnine morajo imeti možnost zahtevati od sodnih, upravnih in carinskih oblasti, tako proti kršitvam njihovih pravic kot ogrožanjem njihovih pravic (a), na drugi strani pa predpisuje, da postopki, s katerimi se taki ukrepi lahko dosežejo, ustrezajo določenim zahtevam (b).

a) Sredstva

TRIPs predvideva hkrati sredstva, namenjena prenehanju ali odpravi groženj za pravice intelektualne lastnine (nalog za prenehanje, odškodnina, zaplemba ali uničenje ponarejenih proizvodov, kazenske sankcije), in sredstva, namenjena preprečevanju groženj za pravice intelektualne lastnine (začasni ukrepi, ustavitev dajanja v obtok s strani carinskih organov).

Sodne oblasti imajo pravico odrediti stranki, naj preneha kršiti pravico intelektualne lastnine predlagatelja (člen 44(1)).

Sodne oblasti imajo pravico zahtevati od kršilca, naj plača imetniku pravice ustrezno odškodnino za nadomestilo zaradi škode, ki jo je imetnik pravice utrpel, ker je kršitelj imetnikovo pravico intelektualne lastnine namenoma kršil ali pa je utemeljeno, da bi moral vedeti, da s svojimi dejanji krši to pravico (člen 45(1)).

Sodne oblasti morajo imeti pravico odrediti, da se blago, glede katerega je bila kršena pravica intelektualne lastnine, brez kakršnega koli nadomestila umakne iz tokov trgovine tako, da se pri tem izogne povzročitvi škode ali da se uniči, razen če bi to bilo v nasprotju z veljavnimi ustavnimi določbami (člen 46).

Kazni, ki lahko vključujejo zaporno kazen, morajo biti izrečene za zavestno ponarejanje znamk ali piratstvo avtorskih pravic v trgovinsko pomembnem obsegu (člen 61).

Obstajata dve vrsti preprečevalnih ukrepov.

Najprej, sodne oblasti lahko odredijo takojšnje in učinkovite začasne ukrepe, da bi preprečile nastanek kršitve kakršne koli pravice intelektualne lastnine (člen 50(1)). V danem primeru so ti ukrepi lahko sprejeti, ne da bi bila druga stran zaslišana (člen 50(2)), pri čemer lahko ta pozneje zahteva revizijo (člen 50(4)).

Države članice morajo uvesti postopke, ki bodo imetniku pravice, ki utemeljeno sumi, da se lahko uvozi blago s ponarejeno znamko ali piratsko avtorsko blago, omogočili, da vloži pisno zahtevo pri pristojnih upravnih ali sodnih organih za začasno prekinitev sprostitve takega blaga v prosti promet. Članice lahko omogočijo podobne ukrepe tudi za druge kršitve pravic intelektualne lastnine (člen 51).

Ti ukrepi prekinitve sprostitve blaga v prosti pretok so začasni. Njihovo ohranjanje je odvisno zlasti od začetka postopka (glej člen 55).

b) Postopkovna jamstva

Postopki v zvezi z uveljavljanjem pravic intelektualne lastnine morajo biti pravični (člen 41(2)). Zahteva pravičnosti postopkov je opredeljena na več načinov.

Imetniki pravic morajo imeti dostop do civilnih sodnih postopkov za uveljavitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine, toženci pa imajo pravico do pravočasnega in dovolj natančnega pisnega obvestila, vključno s pravno podlago zahtevkov (člen 42). Stranke imajo možnost, da jih zastopajo neodvisni pravni zastopniki in postopki ne smejo biti prezahtevni glede obvezne osebne prisotnosti (člen 42). Vse stranke v takih postopkih imajo pravico do utemeljitve svojih zahtevkov in predložitve ustreznih dokazov (člen 42) in morajo imeti pravico zahtevati od nasprotne stranke, naj predloži dokaze, ki so pod njenim nadzorom (člen 43). Odločitve o teži primera temeljijo samo na dokazih, v zvezi s katerimi je bilo strankam omogočeno zaslišanje, in morajo biti, če je le mogoče, pisne in utemeljene (člen 41(3)).

Stranke v postopku morajo imeti pravico, da se pri sodnem organu pritožijo zoper končne upravne odločbe in zoper prve sodne odločbe (člen 41(4)).

Od imetnikov pravic intelektualne lastnine, ki bi zlorabili ali neupravičeno uporabili postopke, ki so jim na voljo, je mogoče zahtevati odškodnino (člen 48(1)).

XI – Skupna trgovinska politika, GATS in TRIPs: stališča strank postopka

Kot je bilo že navedeno, se Komisija na eni strani ter Svet, države, ki so predložile stališča, in Evropski parlament na drugi strani ne strinjajo o vključitvi področij, ki jih pokrivata GATS in TRIPs v skupno trgovinsko politiko, za katero je Skupnost izključna pristojna na podlagi člena 113 Pogodbe ES.

Stališča strank do GATS in TRIPs so predstavljena v nadaljevanju.

A – GATS

Komisija meni, da so storitve, ki jih pokriva GATS, del skupne trgovinske politike. Le-ta naj ne bi bila omejena na blago. Bistvo stališča Komisije je, da mora biti vsak sporazum, katerega cilj je neposreden ali posreden vpliv na obseg ali strukturo trgovinskih menjav, sklenjen na podlagi člena 113.

Kateri so ti glavni razlogi?

– Prvič, Sodišče je v sodni praksi poudarilo, da ima „pojem trgovinska politika enako vsebino, ne glede na to, ali se uporablja v mednarodni dejavnosti ene države ali Skupnosti“ (zgoraj navedeno mnenje 1/75, zlasti str. 1362, četrti odstavek). Vendar Komisija meni, da nobena država ne more trditi, da trgovina s storitvami ni trgovina in da se sporazumi, ki bi jih sklenila na tem področju, ne nanašajo na njeno trgovinsko politiko.

– Ekonomisti so poudarili vezi in podobnosti med proizvodi in storitvami ter da sta oba sektorja del trgovinske bilance.

– Skoraj soglasna zadnja stališča pravne doktrine so, da je trgovina s storitvami del skupne trgovinske politike. Komisija kljub temu prizna, da nekateri predstavniki „najbolj zmerne“ teoretične struje izključujejo storitve, ki jih opravi podružnica, ki je v državi, v kateri so storitve opravljene. Po mnenju Komisije ni razloga za razlikovanje med neposredno čezmejnim zagotavljanjem storitev, ki bi bilo del skupne trgovinske politike, in med zagotavljanjem storitev v obliki tržne prisotnosti, ki bi bilo del zunanje politike ustanavljanja.

– Namen GATS je liberalizacija trgovine s storitvami.

– Uporabljeni instrumenti (obravnava države z najboljšimi ugodnostmi, preglednost) so običajni instrumenti trgovinske politike. Tako naj bi veljalo tudi za določbe o dostopu na trge in o nacionalni obravnavi. Sezname specifičnih obvez, čeprav se v veliki meri nanašajo na ovirajoče predpise, bi lahko primerjali s tarifnimi seznami članic v sektorju blaga.

Poleg tega se Komisija trudi pokazati, da imajo določbe GATS svoj ekvivalent v primerljivih določbah GATT.

Povezanost blaga in storitev naj bi dokazovala tudi možnost povračilnih ukrepov in naj bi potrjevala, da so blago in storitve del ene trgovinske politike.

Določbe o nadaljnjih pogajanjih (glej zgoraj X., A, 6., Dinamičnost GATS) „ne morejo spremeniti pravne podlage obravnavanega sporazuma“. „Za vsak sporazum, ki izhaja iz teh določb, bo potrebna posebna presoja za določitev pravne podlage“.

Dejstvo, da določbe o storitvah, ki jih pokriva GATS, v pravu Skupnosti niso vse usklajene in da jih v nekaterih primerih urejajo nacionalne zakonodaje, po mnenju Komisije ne izpodbija pristojnosti Skupnosti. „GATT in zlasti njegova določba o nacionalni obravnavi že vrsto let vpliva na nacionalne zakonodaje in predpise držav članic (na primer davčna zakonodaja), ne da bi se kadarkoli uveljavljalo, da je GATT deloma v pristojnosti držav članic.“

Komisija daje za konec pojasnili glede členov 59 in 75 Pogodbe ES.

Ali člen 59, drugi odstavek, Pogodbe ES, ki daje Svetu pooblastilo za odločitev, da se to poglavje o storitvah uporablja tudi za državljane tretje države, ki opravljajo storitve in imajo sedež v Skupnosti, ne nasprotuje vključitvi trgovine s storitvami v člen 113 Pogodbe ES? Komisija odgovarja, da ne. Gre za notranjo določbo in ne za določbo skupne trgovinske politike. „Ne more biti pravna podlaga za pogodbeno politiko, ki naj bi pokrivala vse vrste mednarodnih storitev, kot je GATS“.

Ali GATS, če se nanaša tudi na prevoz, ne sodi v člen 75, ki daje institucijam notranjo pristojnost (o vzporednosti notranjih in zunanjih pristojnosti glej sodbo z dne 31. marca 1971, imenovano „AETR“, v zadevi Komisija proti Svetu, 22/70, Recueil, str. 263,)? Odgovor Komisije je odklonilen. Na precedens AETR se ni mogoče sklicevati za sklenitev sporazumov v sektorjih prevozne politike, ki nimajo značilnosti trgovine. Poleg tega je Svet v sektorju prevoza sprejel številne omejevalne ukrepe za menjavo, zlasti gospodarske sankcije na podlagi člena 113, ki zajemajo prekinitev trgovine s storitvami prevoza.

Vse druge stranke v postopku odločno nasprotujejo stališču Komisije.

Po mnenju Sveta razlaga pojma skupne trgovinske politike, ki jo zagovarja Komisija, pripelje do tega, da se le-ta preobrazi v skupno politiko na področju zunanjegospodarskih odnosov. V svetovnem gospodarstvu fluktuacije menjalnih tečajev ali razlike med stroški za plače bolj vplivajo na obseg in potek mednarodne menjave, kot pa na primer razlike v carinah. „Če bi sledili stališču Komisije, bi morali zaključiti, da je Skupnost na podlagi člena 113 izključno pristojna za ureditev menjalnih tečajev držav članic ali za izvajanje politike določanja plač. Taka razlaga bi pristojnosti držav članic na področju gospodarske politike odvzela vso vsebino, vsaj glede zunanjih odnosov“.

Na medvladni konferenci o politični uniji je Komisija predlagala tako razširitev pristojnosti Skupnosti. Pojem skupne trgovinske politike naj bi nadomestila skupna politika glede zunanjegospodarskih odnosov, ki naj bi zajemali zlasti gospodarske in trgovinske ukrepe na področju storitev, kapitala, intelektualne lastnine, investicij, ustanavljanja in konkurence“, ki se lahko še razširi. Ta politika naj bi bila v izključni pristojnosti Skupnosti (člen Y17(2) predloga Komisije). Skupnost bi v odnosih s tretjimi državami, z mednarodnimi organizacijami in na mednarodnih konferencah zastopala izključno Komisija.

Svet meni, da Komisija s svojim predlogom za izdajo mnenja išče možnost, da bi s sodno razlago uveljavila predloge, ki so bili zavrnjeni na mednarodni konferenci o politični uniji. To trditev vsebujejo tudi stališča francoske, danske vlade in vlade Združenega kraljestva.

Svet ne razlikuje med trditvami, ki jih navaja za izključitev storitev iz trgovinske politike, in tistimi, ki jih na podlagi preizkusa teorije vzporednosti notranjih in zunanjih pristojnosti navaja za skupno pristojnost Skupnosti.

Svet meni, da se GATS nanaša predvsem na ponudbo storitev s tržno prisotnostjo v državi prejemnika teh storitev. To izhaja iz samega značaja storitev. Slednje se porabijo sočasno ob ponujenju in jih ni mogoče skladiščiti ali prenašati; posledično se porabijo tam, kjer se ponujajo. Urediti tržno prisotnost pomeni urediti pogoje ustanavljanja družb iz tretjih držav in pravni sistem, ki bo zanje veljal po ustanovitvi.

Svet meni, da prvo ustanovitev ureja nacionalno pravo, zato prva ustanovitev ne sodi v okvir skupne trgovinske politike. Svet glede potrošnje v tujini (primer indijskih turistov na obisku v Franciji) ugotavlja, da so za turizem še zmeraj pristojne države članice in da je bil predlog prenosa pristojnost za to področje na Skupnost na medvladni konferenci o politični uniji zavrnjen. Glede „gibanja oseb“ Svet navaja, da vstop in bivanje fizičnih oseb – ki so državljani tretjih držav in jih zaposluje ponudnik storitev tretje države – v državah Skupnosti urejajo nacionalne zakonodaje in so zanje pristojne zgolj države članice. Svet poudarja, da se glede čezmejne ponudbe storitev nikdar ni izpodbijala pristojnost držav članic za urejanje te „mednarodne menjave storitev“. „Države članice lahko uvedejo „kvote za filmsko platno“ in s tem lastnike kinodvoran prisilijo, da predvajajo določen minimalni delež filmske produkcije Skupnosti, ter tako omejijo možnosti predvajanja filmov iz tretjih držav“. Po mnenju Sveta se člen 113 nanaša na mednarodno menjavo storitev zgolj, če so zadevne storitve neposredno povezane z dobavo blaga (na primer sestava stroja).

Vlada Velike Britanije navaja bolj specifične trditve glede skupne trgovinske politike.

Najprej trdi, da se poglavja Pogodbe o ustanavljanju in storitvah nanašajo samo na državljane držav članic. Le državljan države članice lahko ustanovi glavni sedež v državi članici. Le državljan države članice s sedežem v državi članici lahko ustanovi sekundarni sedež v drugi državi članici. Le državljani držav članic se lahko sklicujejo na svobodo opravljanja storitev, čeprav člen 59, drugi odstavek, določa možnost razširitve pravice do svobode opravljanja storitev na državljane tretjih držav s sedežem v državi članici.

Velika Britanija nato navaja, da besedna razlaga člena 113 omejuje to določbo na menjavo blaga in je v skladu s sistemom Pogodbe. „Če bi države lahko ohranile različne trgovinske politike, kar pomeni, da bi uvoz iz tretjih držav podredile različnim predpisom s področja carin in kvot, bi s tem ovirale trgovino“. Nasprotno te nevarnosti ni za storitve. Ni „nevarnosti, da bi ponudniki storitev ali osebe, ki nameravajo ustanoviti sedež v državi članici, ki nalaga omejitve za državljane tretjih držav, ponujali storitve oziroma ustanovili sedež preko države članice z ugodnejšimi predpisi. Če država članica državljanom tretjih držav dovoljuje opravljanje storitev na svojem ozemlju, ta državljan s tem ne dobi tudi pravice do opravljanja storitev v drugi državi članici, če ni državljan ene države članice“. „Ni logike [...], ki bi narekovala izključno skupno trgovinsko politiko za storitve, medtem ko obstaja brezpogojen razlog za izključno skupno trgovinsko politiko za blago.

V „trgovini s storitvami“ so problemi, ki se pojavljajo v njej, zelo različni od problemov v zvezi z blagom. Pri storitvah so bistvena vprašanja ustanavljanje tujih družb, njihovo neposredno investiranje, svoboda gibanja oseb, nujna za ponujanje storitev, in predpisi o dostopu do poklicnega opravljanja storitev.

Velika Britanija poudarja, da Sporazum GATS pokriva tudi storitve prevoza in da njegove priloge pokrivajo letalski prevoz in pogajanja o pomorskem prevozu. Sklicuje se na člen 61, prvi odstavek, člena 74 Pogodbe ES in na sodno prakso (zgoraj navedena sodba AETR in mnenje 1/76 o predlogu sporazuma o Evropskem skladu za vzpostavitev notranje plovbe z dne 26. aprila 1977, Recueil, str. 741) za zaključek, da je „zgolj poglavje Pogodbe o prevozu […] edina mogoča podlaga za sporazume s tretjimi državami glede opravljanja prevoznih storitev“.

Velika Britanija glede tega navaja tudi prakso Sveta. Ta je zunanje ukrepe za ureditev vprašanj prevoza sprejel na podlagi naslova „Prevoz“. Velika Britanija v zvezi s tem navaja: Odločbo Sveta 80/50/EGS z dne 20. decembra 1979 o posvetovalnem postopku o odnosih med državami članicami in tretjimi državami na področju zračnega prevoza in ukrepih v zvezi s temi vprašanji v mednarodnih organizacijah (UL 1980, L 18, str. 24); Sklep Sveta 82/505/EGS z dne 12. julija 1982 o sklenitvi Sporazuma o mednarodnem prevozu potnikov po cesti z občasnimi avtobusnimi prevozi (ASOR) (UL L 230, str. 38), sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo na eni strani in Avstrijo, Španijo, Finsko, Norveško, Portugalsko, Švedsko, Švico in Turčijo na drugi strani; Uredbo Sveta (EGS) št. 4055/86 z dne 22. decembra 1986 o uporabi načela svobode opravljanja storitev v pomorskem prometu med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami (UL L 378, str, 1); Sklep Sveta 92/384/EGS z dne 22. junija 1992 o sklenitvi sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo, Kraljevino Norveško in Kraljevino Švedsko na področju civilnega letalstva (UL L 200, str. 20); Sklep Sveta 92/577/EGS z dne 27. novembra 1992 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Republiko Avstrijo o prevozu blaga po cesti in železnici (UL L 373, str, 4); Sklep Sveta 92/578/EGS z dne 30. novembra 1992 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o prevozu blaga po cesti in železnici (UL L 373, str. 26). Glede zadnjih dveh sklepov Velika Britanija poudarja, da je Komisija za pravno podlago predlagala člen 113 Pogodbe EGS, vendar je Svet sklep sprejel na podlagi člena 75 Pogodbe EGS.

Francoska vlada se je najprej posvetila zelo širokemu področju uporabe Sporazuma WTO, ki:

„potencialno zajema vsako gospodarsko področje v zvezi z menjavo. To področje lahko torej pokriva vse politike Skupnosti. To jasno ne pomeni, da bi se te politike, če so navzven usmerjene v okviru WTO in če vplivajo na trgovino, morale popolnoma zliti s skupno trgovinsko politiko. Tako zmešanje bi povzročilo velike težave glede usklajenosti, na primer na področju okolja bi bilo sprejetje ukrepov, ki sodijo v okoljsko politiko, v deljeni pristojnosti, medtem ko bi bilo sprejetje enakih ukrepov v izključni pristojnosti Skupnosti, če bi se o njih razpravljalo v okviru WTO in bi se nanašali na skupno trgovinsko politiko“.

V nasprotju s stališčem Komisije glede storitev francoska vlada nato navaja nekatere trditve, ki so bile že navedene, kot na primer trditve glede del medvladne konference o politični uniji, glede povezave med carinsko unijo in skupno trgovinsko poliko, kar zadeva nevarnost oviranja trgovine, in glede dejstva, da GATS pokriva ponudbo storitev, ki ne sega čez mejo. Glede sklicevanja na klasične instrumente trgovinske politike (kot je pravilo obravnave držav z največjimi ugodnostmi ali načelo nacionalne obravnave), ki jih je navajala Komisija, se francoska vlada omeji na opombo, da so bili ti instrumenti uporabljeni zunaj trgovinskih odnosov med državami, in navaja primer konvencije o statusu beguncev. Dokončno, tako kot Svet, meni, da sodijo v skupno trgovinsko politiko zgolj storitve, ki so v neposredni zvezi z dobavo blaga.

Iz preizkusa štirih načinov ponudbe storitev, ki jih pokriva GATS, španska vlada zaključuje, da zadnji trije (poraba v tujini, tržna prisotnost in gibanje oseb) sodijo v pristojnost držav članic – določbe členov 48, 52 in 59 Pogodbe ES urejajo prosto gibanje delavcev, pravico ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev zgolj za državljane drugih držav članic Skupnosti.

Portugalska vlada na splošno poudarja, da ključ razhajanj med Komisijo in državami članicami ni vprašanje instrumentov in namena, ampak bolj značilnosti področij, ki jih ureja Sporazum WTO. „V današnjem času internacionalizacije domačih gospodarstev lahko vsako notranje ali zunanje sredstvo, pa naj bo dvostransko ali večstransko, sprejeto v okviru gospodarskih odnosov, neposredno ali posredno vpliva na obseg ali strukturo trgovinskih tokov ali menjave. Zato zgolj to merilo ne more biti podlaga za razmejitev izključne pristojnosti Skupnosti v okviru skupne trgovinske politike [...]. Taka razlaga bi povzročila, da bi področja v zvezi s politiko trgovinskih davkov, nacionalnih valut in neposrednih in posrednih stroškov plač prešla v izključno pristojnost skupnosti“.

Portugalska vlada poudarja, da čezmejna ponudba storitev brez dvoma sodi na področje uporabe člena 113, vendar pa to ne velja za druge načine ponudbe storitev, kot na primer porabo v tujini in gibanje oseb – ureditev turizma, vstop in gibanje državljanov tretjih držav in položaj delavcev iz tretjih držav sodijo v notranjo pristojnost držav. Glede tržne prisotnosti portugalska vlada navaja, da člen 52 Pogodbe ES ne daje Skupnosti pristojnosti na področju ustanavljanja državljanov tretjih držav.

Helenska republika meni, da sklenitev GATS nujno predpostavlja skupno posredovanje Komisije in držav, ker ustvarja dinamičnost in razvojnost institucionalne zgradbe. Sodelovanje držav članic bi bilo upravičeno s pristojnostmi, ki jim pripadajo in so ali „konkurenčne s pristojnostmi Skupnosti ali prednostne glede na njene pristojnosti oziroma izključne“. Helenska republika ne daje nobenega drugega pojasnila.

Nizozemska vlada izpostavlja dejstvo, da čezmejna ponudba nima pomembne vloge v GATS in da se slednji v resnici nanaša na ustanavljanje ponudnikov storitev, ki so državljani tretjih držav, in na opravljanje njihove dejavnosti v državah članicah. Kot primer izključne pristojnosti držav članic navaja premestitev fizičnih oseb (državljanov tretjih držav) na ozemlje države članice.

Poudarja tudi, da sta bili trgovinska in prevozna politika izrecno zamišljeni kot ločeni področji in da podlaga za zunanje delovanje na področju prevoza ni člen 113.

Glede menjave bančnih storitev je usmerila pozornost Sodišča na nekatere ukrepe Skupnosti: Druga direktiva Sveta na področju bančništva, ki vsebuje naslov o odnosih s tretjimi državami( ), Prva direktiva na področju zavarovanja za škodo, ki določa možnost, da Skupnost sklene konvencije s tretjimi državami( ) in sklep Sveta o potrditvi sporazuma, sklenjenega s Švico na področju zavarovanja( ). Prva dva akta sta bila sprejeta na podlagi člena 57(2), tretji pa na podlagi člena 57(2) in člena 235. Torej se ni pojavilo vprašanje glede člena 113.

Nemška vlada se pridružuje stališčem Sveta. Poudarja, da GATS ureja storitve prevoza, torej področje, ki ga na ravni Skupnosti urejajo člen 74 in naslednji členi Pogodbe ES. Po njenem mnenju „člen 113 Pogodbe ES ni dovolj, da bi se upravičila pristojnost Evropske unije, ker široko področje, ki ga pokriva GATS, zajema poleg storitev, povezanih s prostim pretokom blaga, tudi druge storitve“. Poleg tega navaja, da ima Skupnost v nekaterih sektorjih, kot sta izobraževanje in kultura, zelo omejeno pristojnost, ker temeljna kulturna politika ostaja v pristojnosti držav članic, kot določa člen 128 Pogodbe. V drugih sektorjih Skupnost sploh nima pristojnosti. Nemška vlada v zvezi s tem navaja področja, kot so pravica vstopa, bivanja in dela delavcev iz tretjih držav v zvezi z opravljanjem storitev ter status podjetih iz tretjih držav.

Danska vlada na splošno meni, da člen 113 Pogodbe ne zajema zunanje gospodarske politike in se – tako kot Svet in druge vlade – glede tega sklicuje na medvladno konferenco o politični uniji. Glede GATS danska vlada meni, da se člen 113 ne sme uporabiti za sklenitev sporazuma o storitvah, zlasti na področju prevoza. Meni, da je nujno opreti se na druge določbe Pogodbe (poglavje o ustanavljanju ali četrti del Pogodbe o prevozu).

Evropski parlament meni, da poskuša Komisija celoto mednarodnih gospodarskih odnosov uvrstiti v skupno trgovinsko politiko in torej členu 113 Pogodbe podrediti področja, ki sodijo v svobodo opravljanja storitev, prevoz, davke, približevanje zakonodaj itd. Po njegovem mnenju so trditve Komisije na podlagi gospodarskih predpostavk sporne. Ne gre za ustvarjanje gospodarske teorije in razvoja, ampak za obravnavo problema v njegovem dejanskem pravnem okviru.

Evropski parlament priznava, da se pojem trgovinske menjave, če se obravnava kot suverena državna struktura, ne nanaša zgolj na končane proizvode, ampak na vse elemente od začetka do konca, od faze ustvarjanja do prodaje končnemu kupcu. Ne glede na to, kako zanimiva je ta zasnova, jo je – tako kot je dejansko v okviru Skupnosti – vendarle treba podrediti vprašanjem zakonitosti.

Razširjena razlaga pojma skupne trgovinske politike bi bila v nasprotju s pooblastili Evropskega parlamenta, kar je nezdružljivo z ustavnim načelom sodelovanja Parlamenta, ki ga je izpeljala sodna praksa „titanov dioksid“ (sodba z dne 11. junija 1991 v zadevi Komisija proti Svetu, C-300/89, Recueil, str. I-2867).

Evropski parlament trdi, da Sodišče ne v mnenju 1/78 („kavčuk“) z dne 4. oktobra 1979 (Recueil, str. 2871) ne v drugih primerih, ki so mu bili predloženi, ni uporabilo člena 113 Pogodbe zunaj področja blaga.

Evropski parlament poudarja, da je nujna pravna podlaga za sklenitev Sporazuma WTO člen 228(3), drugi pododstavek, Pogodbe ES, kot je bil spremenjen v Maastrichtu, ki za sporazume, ki ustvarjajo institucionalni okvir, zahteva privolitev Evropskega parlamenta.

Upoštevajoč nekatere posebne sektorje storitev Evropski parlament meni, da je pravna podlaga za sklenitev mednarodnih sporazumov na področju prevoza člen 75 Pogodbe in ne člen 113. Člen 75 Pogodbe bi bilo treba upoštevati kot „lex specialis“ glede na druge določbe Pogodbe, ki se nanašajo na zunanje odnose Skupnosti. Iz besedila člena 75(a) in (c) naj bi jasno izhajalo, da je ta določba lahko pravna podlaga za vsak akt Skupnosti, ki ureja vprašanja prevoza v povezavi s tretjimi državami, kot so sporazumi o tranzitu ali o infrastrukturnih ukrepih na mejah s tretjimi državami.

Parlament ravno tako meni, da določbe GATS o javnih naročilih ne sodijo na področje uporabe člena 113 Pogodbe. Glede tega napotuje na zadevo C-360/93 – ki poteka – v kateri toži za razglasitev ničnosti sklepov Sveta o sporazumu med Skupnostjo in Združenimi državami o oddaji javnih naročil, ker so bili izdani zgolj na podlagi člena 113. Meni, da bi bilo take akte treba sprejeti na podlagi členov od 59 do 66 in 100A.

Parlament trdi, da če se GATS nanaša na investicije tujih podjetij, bi morala biti pravna podlaga člena 52 in 57(2) Pogodbe. V zvezi s tem napoti na svoja stališča v okviru predloga za izdajo mnenja 2/92, ki ga Sodišče obravnava.

Evropski parlament želi ovreči trditve Komisije – kot argument, da storitve sodijo v skupno trgovinsko politiko – da so bili sklepi Skupnosti na področju gospodarskih sankcij sprejeti zgolj na podlagi člena 113. Prvič, cilj teh ukrepov je bila prekinitev trgovinskih tokov, torej vplivati na trgovino z blagom in ne urediti prevoza. V primeru embarga na menjavo z Irakom( ), ki se je nanašal na uvoz in izvoz blaga, bi bil ukrep težko učinkovit, če ne bi veljal tudi za letalski in pomorski prevoz. Drugič, ti ukrepi so bili sprejeti v nujnih okoliščinah. Gre za netipične akte, katerih pravna podlaga se določi po političnih posvetovanjih držav članic. Najboljši dokaz tega je, da jim Pogodba o Evropski uniji namenja posebno določbo. Člen 228A, kot je bil uveden v Maastrichtu, določa, da „[k]adar skupno stališče ali skupni ukrep, sprejet v skladu z določbami Pogodbe o Evropski uniji glede skupne zunanje in varnostne politike, predvideva, da Skupnost delno ali v celoti prekine ali omeji gospodarske odnose z eno ali več tretjimi državami, sprejme Svet potrebne nujne ukrepe. Svet odloča s kvalificirano večino na predlog Komisije“.

B – TRIPs

Izhodišče Komisije je dvojni razmislek. Na eni strani skupna trgovinska politika zajema vse ukrepe, katerih glavni cilj je vplivati na obseg in strukturo menjave blaga ali storitev s predpisi ali uskladitvijo pravic intelektualne lastnine. Na drugi strani so predpisi o pravicah intelektualne lastnine v tesni povezavi s trgovino s proizvodi in storitvami, za katere se uporabljajo. Na tej podlagi je glavni zaključek Komisije, da je pristojnost Skupnosti izključna na podlagi člena 113 Pogodbe ES.

Cilj načrtovanega sporazuma je neposredno urediti trgovino s pravicami intelektualne lastnine, torej se šteje, da sodi v skupno trgovinsko politiko.

Komisija se, da bi dokazala zelo tesno povezavo med pravicami intelektualne lastnine na eni strani in proizvodi in storitvami na drugi strani, sklicuje na člen 36 Pogodbe ES in na ustrezno pravilo, ki ga je Sodišče izpeljalo na področju storitev.

Po mnenju Komisije vidiki pravic intelektualne lastnine, ki se dotikajo trgovine, sodijo na področje uporabe skupne trgovinske politike.

Poleg tega se Komisija sklicuje na prakso institucij.

Komisija navaja tri primere, v katerih sta ona in Svet uporabila Uredbo Sveta (EGS) št. 2641/84, ki je uvedla nov instrument trgovinske politike z namenom dovoliti Skupnosti, da odgovori na vsako prepovedano trgovinsko prakso tretjih držav, in odvrniti škodo, ki nastane za industrijo Skupnosti( ). Čeprav ta uredba posebej ne navaja kršitve pravic intelektualne lastnine, sta jo Svet in Komisija do zdaj trikrat uporabila za varstvo interesov Skupnosti na področju intelektualne lastnine. Komisija na podlagi tega sklepa, da je Skupnost, da bi zagotovila varstvo svojih pravic intelektualne lastnine, ki vplivajo na obseg njene menjave blaga in storitev s tujino, izključno pristojna za sprejetje ukrepov, katerih cilj je – v odgovor na nedovoljene trgovinske prakse –uporaba prava, pri čemer se uporabijo obstoječi instrumenti trgovinske politike.

Prav tako je Skupnost s 1. januarjem 1989 začasno umaknila Republiko Korejo s seznama držav, ki lahko koristijo njen splošni sistem carinskih ugodnosti, kar je bil povračilni ukrep zoper diskriminatorno obravnavo industrije Skupnosti na področju varstva pravic intelektualne lastnine v primerjavi z obravnavo industrije Združenih držav Amerike.( )

Poleg tega več dvostranskih sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila s tretjimi državami, vsebuje določbe o varstvu pravic intelektualne lastnine. Tako na primer skoraj vsi dvostranski sporazumi o tekstilu, sklenjeni v 80-tih letih na podlagi člena 113 Pogodbe, vsebujejo določbe o varstvu znamk in modelov tekstilnih proizvodov.( ) Skupnost je na podlagi člena 113 Pogodbe sklenila tudi številne dvostranske sporazume s tretjimi državami za varstvo nekaterih imen vin, ki izvirajo iz teh držav in imajo geografsko označbo.( ) Nedavno je Skupnost v evropske sporazume, sklenjene z državami srednje in vzhodne Evrope, vnesla določbe o povišanju ravni varstva intelektualne lastnine. Trgovinske določbe teh sporazumov in določbe o pravicah intelektualne lastnine so uvedene z začasnimi sporazumi. Sklepi sveta o uporabi teh začasnih sporazumov v Skupnosti so bili sprejeti na podlagi člena 113 ES.( )

V letu 1986 je bila na podlagi členov 113 in 235 Pogodbe sprejeta Uredba Sveta (EGS) št. 3842/86 z dne 1. decembra 1986 o določitvi ukrepov za prepoved dajanja ponarejenih prozvodov v prosti promet( ). Ta uredba, katere cilj je preprečiti dajanje ponarejenih proizvodov na trg, je po mnenju Komisije klasičen ukrep trgovinske politike s ciljem varstva pravic intelektualne lastnine Skupnosti na mednarodni ravni.

Komisija v podporo svojemu stališču nazadnje navaja delovanje Skupnosti, usmerjeno navzven, zlasti njeno sodelovanje na mednarodnih konferencah za vzpostavitev protokola o dogovoru iz Madrida o mednarodni registraciji blagovnih znamk in o Washingtonski pogodbi o intelektualni lastnini na področju integriranih vezij (Pogodba IPIC) ter sklep Sveta, s katerim je bilo Komisiji dovoljeno, da se pogaja v imenu Skupnosti glede novega instrumenta varstva pravic umetnikov, igralcev ali izvajalcev in proizvajalcev fonogramov( ).

Kot je bilo poudarjeno pri predstavitvi stališč strank o GATS, Svet radikalno nasprotuje širokemu pojmovanju skupne trgovinske politke, kot je Komisijino. Po njegovem mnenju to, da ima TRIPs vpliv na trgovinske menjave, ni dovolj za ugotovitev, da se nanaša na skupno trgovinsko politiko. Za določitev pravne podlage akta naj bi se upošteval glavni cilj. Glede člena 100a Pogodbe ES se Svet sklicuje na sodbo z dne 17. marca 1993 o „direktivi odpadki“, v zadevi Komisija proti Svetu (C-155/91, Recueil, str. I-939, točki 19 in 20).

Svet je že glede GATS opozoril, da so bili predlogi Komisije o tem, da bi bila Skupnost izključno pristojna za sklepanje mednarodnih sporazumov na področju intelektualne lastnine, zavrnjeni na mednarodni konferenci o politični uniji.

Svet odgovarja Komisiji, ki je spomnila na svoj predlog sklepa Sveta, ki države članice zavezuje k pridružitvi h konvencijam iz Berna (Pariška listina) in iz Rima, in sicer da tega predloga ni sprejel, ker bi tak sklep povzročil izreden prenos pristojnosti.

Glede prisotnosti Skupnosti na mednarodni sceni na področju intelektualne lastnine Svet poudarja, da je bila Komisija pooblaščena za pogajanja v imenu Skupnosti zmeraj na področjih, kjer je že obstajala sekundarna zakonodaja.

Nemška vlada glede TRIPs meni, da je člen 113 Pogodbe ES lahko pravna podlaga zgolj za odstop ali uživanje pravic intelektualne lastnine v neposredni zvezi z dobavami proizvodov in s storitvami, ki jih spremljajo.

Vlada Združenega kraljestva trdi, da je namen skupne trgovinske politike, ki jo za proizvode določa Pogodba, omogočiti prosti pretok vsega blaga – pa naj izvira iz države članice ali iz tretje države in je dano v prosti pretok v eni državi članici – na notranjem trgu. Ta vloga ne koristi širitvi skupne trgovinske politike na pogajanje o mednarodnih sporazumih, namenjenih zagotovitvi spoštovanja pravic intelektualne lastnine v Skupnosti in tretjih državah. Dejstvo, da ena država članica prizna, da ima neka oseba pravice intelektualne lastnine na blagu, uvoženem iz tretjih držav, ne vpliva na pravice imetnika iz druge države članice, da se sklicuje na določbe prava intelektualne lastnine te druge države članice, da bi omejil uvoz zadevnega blaga – slednji se lahko sklicuje na člen 36 Pogodbe ES za varstvo pravic, ki mu jih priznava pravni red te države članice. Torej naj dejstvo, da pravice intelektualne lastnine ne bodo podrejene skupni trgovinski politiki, ne bi povzročilo motenj v trgovinskih tokovih.

Vlada Združenega kraljestva, ki je stališče Komisije o obsegu skupne trgovinske politike označila za nenavadno, poudarja, da ni mogoče, da bi področje, ki ostaja v velikem delu podrejeno neusklajenim nacionalnim pravilom, prešlo v izključno pristojnost Skupnosti. Vendar priznava, da člen 113 Pogodbe pokriva poglavje 4 dela III TRIPs (členi od 51 do 60) o začasni prekinitvi carinskih organov sprostitve blaga v prosti pretok, ki ustreza določbam zgoraj navedene Uredbe št. 3842/86 o ponarejenem blagu.

Francoska vlada navaja, da že naslov sporazuma kaže na to, da TRIPs ne obravnava predvsem mednarodne trgovine, z izjemo nekaj določb o trgovini s ponarejenim blagom (in sicer nekaj členov dela III, ki obravnavajo ukrepe za spoštovanje pravic intelektualne lastnine, in člen 69, ki ureja sodelovanje z namenom odpravljanja kršitev pravic intelektualne lastnine v mednarodni trgovini). V bistvu se TRIPs nanaša na pravice imetnikov pravic intelektualne lastnine, katerih varstvo naj bi se povečalo in uskladilo na svetovni ravni.

Francoska republika v odgovor na trditev Komisije glede uvedbe določb o intelektualni lastnini v sporazume s tretjimi državami poudarja, da so te določbe na splošno omejene na en sam člen in so zgolj dobronamerne določbe, ki se v resnici nanašajo le na zadevne tretje države.

Francija zaključuje, da Sporazuma TRIPs, katerega glavni predmet ni mednarodna gospodarska menjava, ampak varstvo intelektualne lastnine, ne more pokrivati zgolj člen 113.

Po mnenju danske vlade Skupnost ni izključno pristojna na področju intelektualne lastnine na podlagi člena 113, saj so za to področje – kot izhaja iz sodbe z dne 20. oktobra 1993 v zadevi Phil Collins in drugi (C-92/92 in C-326/92, Recueil, str. I-5145) – ki ni usklajeno na ravni Skupnosti, pristojne nacionalne zakonodaje.

Grška, nizozemska in portugalska vlada ravno tako navajajo, da se Sporazum TRIPs nanaša na področja, ki so v pristojnosti držav članic, ker se na ravni Skupnosti ni izvedla nobena uskladitev.

Španska vlada poudarja, da ni predpisov Skupnosti, ki bi pokrivali vprašanja v zvezi s pravom intelektualne lastnine, torej države članice ostajajo pristojne in Skupnost ne more zahtevati izključne pristojnosti na tem področju.

Španska vlada posebej odgovarja Komisiji, ki v podporo svojemu stališču navaja primere ukrepov skupne trgovinske politike, ki jih je Skupnost sprejela za varstvo intelektualne lastnine, da so ti ukrepi uredili uvoz, niso pa vplivali na ureditev intelektualne lastnine in niso uvedli obveznosti Skupnosti na tem področju.

Evropski parlament ravno tako nasprotuje stališču Komisije glede TRIPs, in sicer iz enakih razlogov, kot jih je navedel za GATS (glej zgoraj XI., A).

XII – GATS, TRIPs in implicitna pooblastila

A – Splošni preudarek o implicitnih pooblastilih

Če bi Sodišče presodilo, da GATS in TRIPs ne sodita v skupno trgovinsko politiko, Komisija navaja nadomestno stališče, da je Skupnost izključno pristojna na podlagi teorije implicitnih pooblastil, torej pooblastil, izpeljanih iz posebnih določb Pogodbe (kot je člen 54 Pogodbe ES) ali iz splošnih določb (člena 100a in 235 Pogodbe ES). Države, ki so predložile stališča, in Svet pa sicer priznavajo, da Skupnost ima določene pristojnosti, vendar trdijo, da imajo pristojnost tudi države članice.

Komisija razlikuje dva primera, v katerih naj bi Skupnosti imela implicitno izključno pristojnost na mednarodni ravni:

– Prvi primer: določbe Pogodbe so institucijam Skupnosti dodelile notranje pristojnosti za uresničitev posebnega cilja in sodelovanje Skupnosti pri mednarodni obvezi je nujno za uresničitev tega cilja (kar Komisija označuje kot „doktrina iz mnenja 1/76“). Komisija meni, da ni nujno, da so se notranje pristojnosti že izvrševale.

– Drugi primer: sprejeta je bila sekundarna zakonodaja, celo na področjih, ki se ne nanašajo na skupne politike, in načrtovani mednarodni sporazumi vsebujejo pravila, ki bi – če bi jih države članice sprejele zunaj skupnega institucionalnega okvira – lahko vplivala na obseg obstoječih predpisov Skupnosti oziroma bi ga zmanjšala (kar Komisija označuje kot „doktrina AETR“).

Svet navaja, da trditve Komisije o implicitnih pooblastilih ne upoštevajo razlike med obstoječimi pristojnostmi in njihovim izvrševanjem. Zunanje pristojnosti Skupnosti bi bile izključne, kadar izhajajo iz notranjih pristojnosti, ki jih izvršuje Skupnost. Ker pa države ostajajo pristojne na notranji ravni, ostajajo tudi na mednarodni ravni.

Vlada Združenega kraljestva navaja, da ker predmet predlaganega mednarodnega sporazuma spada na področje določbe Pogodbe ES, ki dovoljuje notranje ukrepe, in so bili notranji ukrepi sprejeti v okviru te določbe, lahko Skupnost iz te določbe izpelje implicitno zunanjo pristojnost za zadevni sporazum. Vendar dejstvo, da ima Skupnost implicitno pooblastilo za sklenitev mednarodnega sporazuma, nujno ne izključuje sodelovanja držav članic. Sodelovanje držav članic naj ne bi bilo izključeno, zlasti kadar notranji predpisi, ki urejajo področje predlaganega sporazuma, niso izključno uskladitveni ukrepi. Države članice bi torej lahko sodelovale pri sklenitvi zadevnega mednarodnega sporazuma. V skladu z načeli, ki jih je vzpostavila sodna praksa Sodišča, bi bila Skupnost pristojna za sodelovanje pri sklenitvi Sporazuma GATS na podlagi členov 54, 57, 66, 75, 84, 99 in 100a Pogodbe ES in pri sklenitvi Sporazuma TRIPs na podlagi členov 100a, 113 in 235. Tudi države članice bi bile pristojne za sodelovanje pri teh dveh sporazumih.

Po mnenju vlade Združenega kraljestva je izljučnost pristojnosti Skupnosti odvisna ne le od določb Pogodbe, ampak tudi od razširjenosti ukrepov, ki so jih institucije Skupnosti sprejele za uporabo teh določb.

Francoska vlada poudarja, da v primerih, ko ima Skupnost notranjo pristojnost, ki pa je še ni izvrševala, in ko določbe sporazumov s tretjimi državami ne vplivajo na predpise, ki jih je sprejela Skupnost, države članice ohranijo pristojnost za pogajanje o mednarodnih obveznostih.

Po mnenju nemške vlade pa je implicitna zunanja pristojnost Skupnosti izključna, le če so organi Skupnosti dejansko izvrševali prisojnost v notranjih odnosih. Iz notranje zakonodajne pristojnosti, ki se ni izvrševala, naj ne bi mogla izhajati izključna zunanja pristojnost.

Portugalska vlada poudarja, da na področjih, ki jih akti Skupnosti niso urejali ali katerih predpisi ustrezajo merilom minimalne usklajenosti, velja konkurenčna pristojnost držav članic, vendar je le prehodna.

Evropski parlament navaja, da če bi Sodišče priznalo pristojnost Skupnosti za sklenitev Sporazuma WTO in njegovih prilog na podlagi teorije implicitnih pooblastil, bo morala biti pravna podlaga sklepa o sklenitvi Sporazuma WTO v imenu Skupnosti natančno navedena v tem sklepu.

B – GATS

1. Stališče Komisije

Utemeljevanje Komisije se lahko razdeli na dva dela. V prvem delu želi Komisija določiti notranje pristojnosti institucij, iz katerih se lahko izpelje pristojnost Skupnosti na mednarodni ravni. V drugem želi Komisija prepričati o nujnosti delovanja Skupnosti ali o nevarnosti, ki bi jo povzročilo različno ukrepanje držav članic v odnosu s tretjimi državami.

a) O obstoju notranjih pristojnosti

Komisija si v prvi vrsti prizadeva, da bi dokazala, da pristojnost Skupnosti v notranjih odnosih izhaja iz poglavij Pogodbe o pravici do ustanavljanja in o storitvah; manj se sklicuje na sekundarno zakonodajo (i). Če bi se presodilo, da Skupnost nima zadostnih pooblastil na podlagi posebnih določb Pogodbe, navaja, da bi Skupnost lahko sklenila GATS na podlagi splošnih določb Pogodbe, kot sta člena 100a in 235 (ii).

i) O pristojnostih, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ES.

Komisija meni, da notranja pristojnost Skupnosti zajema štiri načine opravljanja storitev, ki jih predvideva GATS. Po njenem mnenju svoboda opravljanja storitev v smislu Pogodbe vključuje „čezmejno ponudbo“ (glej na primer sodbo z dne 3. decembra 1974 v zadevi Van Binsbergen, 33/74, Recueil, str. 1299) in „porabo v tujini“ v smislu GATS (glej sodbo z dne 26. februarja 1991, imenovano „turistični vodič“, v zadevi Komisija proti Franciji, C-154/89, Recueil, str. I-659, točki 9 in 10). Storitve, ki se opravljajo s tržno prisotnostjo (tretji način opravljanja storitev, ki ga predvideva GATS) ali s premestitvijo fizičnih oseb (četrti in zadnji način opravljanja storitev po GATS), naj bi bile prav tako pokrite z določbami Pogodbe o svobodi opravljanja storitev (člena 59 in 60, tretji pododstavek) in z določbami Pogodbe o pravici do ustanavljanja (člena 52 in 58 v povezavi s členom 66).

Komisija v podporo svojemu stališču navaja le določbe, ki se nanašajo zgolj na državljane držav članic Skupnosti. Meni, da nobena določba iz poglavij Pogodbe o pravici do ustanavljanja in o storitvah zakonodajalca Skupnosti ne zavezuje, da bi pooblastila, ki so mu dana, uporabil izključno znotraj Skupnosti. Poudarja tudi, da se sodna praksa AETR uporabi le takrat, ko je Pogodba izrecno določila le sprejetje notranjih predpisov.

Komisija navaja, da pojem storitev v GATS, kot v poglavju Pogodbe o svobodi opravljanja storitev, označuje storitve v katerem koli sektorju, razen storitev, opravljenih „pri izvajanju vladnih pooblastil“ (člen 1(3)(b) GATS). Po njenem mnenju naj bi bila ta izjema uvedena, da bi se preprečili zapleti z določbami Pogodbe ES, ki s področja storitev izključujejo dejavnosti v zvezi z izvajanjem javnih pooblastil.

Sodna praksa Sodišča nalaga državam članicam v pravu Skupnosti obveznost, da „sprejmejo vse predpise, postopkovne ali predpise materialnega prava, da bi zagotovile učinkovitost prava Skupnosti“, in iz tega Komisija sklepa o pristojnosti Skupnosti za prevzem te obveznosti v okviru mednarodnega sporazuma. Na podlagi tega meni, da se člen VI(2)(a) GATS, ki članicam WTO nalaga obveznost ohraniti ali uvesti sodišča ali postopke za preučitev upravnih odločb, ki vplivajo na trgovino s storitvami, nanaša na izključno pristojnost Skupnosti.

Komisija glede člena XVI GATS o sprejetju specifičnih obvez na področju dostopa na trg navaja, da ima Skupnost v notranjih odnosih potrebna pooblastila za odpravo količinskih omejitev dostopa na trg, ki jih našteva ta določba (kvote, največje mogoče število delavcev, ki jih zaposli en ponudnik storitev, obvezne oblike družb za ponudnike nekaterih storitev itd.).

Od Maastrichtske pogodbe naj bi Skupnost v notranjih odnosih imela zakonska pooblastila, ki v celoti pokrivajo člen XI GATS. Ta določa, da članice WTO ne smejo omejevati mednarodnih transferjev in plačil za tekoče transakcije v zvezi s specifičnimi obvezami, razen tistih, ki jih dovoljuje člen XII (varstvo plačilne bilance). V bistvu naj bi bile v pravu Skupnosti vse omejitve pretoka kapitala in plačil med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami prepovedane (člen 73 B(1) in (2) Pogodbe ES). Člen 73 C(2) naj bi Svetu dal potrebna pooblastila za sprejetje ukrepov o pretoku kapitala, namenjenega v tretje države oziroma ki iz njih prihaja, kadar kapital vključuje direktne investicije.

Na področju priznavanja diplom, dovoljenj in potrdil (člen VII GATS) Komisija meni, da ima Skupnost notranja pooblastila na podlagi členov 49, 57 in 66 Pogodbe in da je ta pooblastila že uporabila.

Glede tega Komisija napotuje na Direktivo Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta (UL 1989, L 19, str. 16) in na Direktivo Sveta 92/51/EGS z dne 18. junija 1992 o drugem splošnem sistemu priznavanja strokovne izobrazbe in usposabljanja (UL L 209, str. 25).

Seveda Komisija dopušča, da se splošen sistem obojestranskega priznavanja, ki sta ga uvedli ti direktivi, ne nanaša na izobrazbo in poklicne izkušnje, pridobljene v tretji državi. Vendar meni, da utemeljitve izreka sodbe z dne 9. februarja 1994 v zadevi Tawil-Albertini (C-154/93, Recueil, str. I-451) jasno izhaja, da so merila za priznavanje izobrazbe, pridobljene v tretjih državah, lahko sprejeta na ravni Skupnosti (točki 11 in 15 sodbe).

Končno, glede vseh oblik prevoza, naj bi imela Skupnost v notranjih odnosih široka pooblastila za sprejetje potrebnih ukrepov, da bi se dosegli posebni cilji skupne politike, ki jo vodi (člen 74 in naslednji Pogodbe ES). Pri vseh oblikah prevoza naj bi šlo predvsem za opravljanje storitev, za katero bi bilo še posebej potrebno mednarodno ukrepanje, da bi se dosegli cilji Pogodbe. Tako je zgoraj navedena Uredba št. 4055/86 sprejela pravila o uporabi načela svobode opravljanja storitev za pomorski prevoz med državami članicami in tretjimi državami. Poleg tega naj bi Skupnost že uporabila svoja pooblastila v zunanjih odnosih.

ii) O pooblastilih, ki izhajajo iz splošnih določb (člena 100a in 235 Pogodbe ES)

Komisija za primer, da pooblastila, ki jih ima Skupnost na podlagi posebnih določb Pogodbe ES, ne bi v celoti pokrila področja GATS, zatrjuje, da bi lahko bil člen 100a podlaga za njegovo sklenitev. Po njenem mnenju ta člen „jasno“ nalaga Svetu pravno obvezo, naj ukrepa z namenom uresničitve notranjega trga.

Komisija zatrjuje, da če bi se štelo, da ta podlaga ne zadošča, bi se bilo primerno sklicevati na člen 235 Pogodbe, da bi institucijam Skupnosti podelili potrebna zunanja pooblastila. Države članice naj pravzaprav ne bi imele pravice sprejeti skupnega ukrepa v obliki sporazuma, sklenjenega zunaj okvira Skupnosti, če so izpolnjeni pogoji iz člena 235. Vendar Komisija meni, da so ti pogoji izpolnjeni. Potreba sklenitve sporazuma se ne izpodbija; sporazum bo prispeval k uresničitvi ciljev Pogodbe in je v neposredni povezavi z delovanjem skupnega trga. Enostransko delovanje držav članic zunaj okvira Skupnosti – ki nikakor ne bi moglo prispevati k uresničitvi posebnih ciljev Skupnosti – bi lahko predstavljalo oviro in privedlo do vprašljivosti in postopne razgradnje skupnega trga.

b) O potrebi zunanjega ukrepanja Skupnosti

Komisija najprej poudarja, da če bi bila Skupnost pogodbena stranka sporazuma poleg njenih držav članic, bi bila dosežena usklajenost notranjega trga. Glede tega navaja tri trditve.

Prvič, če vzamemo primer finančnih storitev, navaja, da bi priznanje pristojnosti držav članic postavilo tiste med njimi, ki imajo razvite finančne centre, v močnejši položaj pri dvostranskih pogajanjih s tretjimi državami. V povračilo na njihove dokaj velikodušne ponudbe bi lahko dobile največje koncesije. Njihovi ponudniki storitev bi si tako izboljšali svoj konkurenčni položaj, in sicer nesorazmerno glede na ponudnike storitev iz drugih držav članic.

Prav temu se je po mnenju Komisije želela izogniti že omenjena Druga direktiva 89/646 o bančni dejavnosti. Ta direktiva, ki je uskladila pogoje privolitve znotraj Skupnosti, vsebuje tudi določbe o poslovanju s finančnimi storitvami s tretjimi državami (glej naslov III o odnosih s tretjimi državami, člena 8 in 9). Njen namen je izogniti se različnim pogojem dostopa bank iz tretjih držav na skupni trg in obratno, da bi vsaka tretja država dodelila kreditnim institucijam Skupnosti, ne glede na to, iz katere države članice so, dejanski dostop, primerljiv s tistim, ki ga Skupnost ponuja njenim kreditnim institucijam. Kar zadeva zadnje navedeno, kadar Komisija ugotovi, da tretja država ne dopušča takšnega pristopa, „lahko Svetu predloži predloge za ustrezno pooblastilo za pogajanja, da bi dosegla primerljive konkurenčne možnosti za kreditne ustanove Skupnosti. Svet odloči z dvotretjinsko večino“ (glej člen 9(3) Druge direktive).

Nato Komisija poudarja, da bodo podružnice bank iz tretjih držav, potem ko bodo ustanovljene v državi članici, obravnavane v skladu s členom 58 Pogodbe enako kot državljani Skupnosti in bodo tako lahko konkurirale bankam iz drugih držav članic, ne da bi slednje imele vpliv na to.

Nato Komisija navaja, da ne bi bila mogoča odločitev, da bi bila pristojnost Skupnosti, če bi se strogo uporabila zgoraj navedena sodba AETR, omejena na področja, ki so bila usklajena v notranjih odnosih, glede na to, da vsi sektorji storitev niso bili usklajeni. Če bi bilo to merilo delitve pristojnosti sprejeto, bi bile države, katerih ključni sektorji storitev so bili usklajeni, popolnoma podrejeni disciplini Skupnosti, medtem ko bi tiste, katerih glavni sektorji storitev niso bili usklajeni ali so bili le delno, ohranile skoraj neomejeno svobodo pri pogajanjih. Po mnenju Komisije bi tako stanje Skupnosti preprečilo uravnoteženo pogajanje v interesu vseh držav članic v vseh sektorjih storitev.

Drugič, Komisija trdi, da če bi države članice ohranile pristojnosti, bi to lahko vplivalo na obstoječe predpise Skupnosti oziroma bi jih spremenilo. Glede tega navaja tri trditve.

Najprej poudarja, da bodo lahko članice tri leta po začetku veljavnosti Sporazuma WTO enostransko spremenile svoj seznam specifičnih obvez, s tem da bi članicam GATS, ki lahko uveljavljajo, da sprememba „odpravlja ali ovira“ njihove pravice, plačale kompenzacijo. Kompenzacije so lahko v okviru GATS zajete le v spremembi zakonskih ali podzakonskih določb (da bi olajšale pogoje dostopa na trg v sektorju storitev) in Komisija meni, da bodo vplivale na zakonodajo Skupnosti ali bodo spremenile njen obseg. Zato naj državam članicam ne bi bila priznana pravica skleniti GATS.

Komisija meni, da za to, da mednarodne obveze vplivajo na obstoječe predpise Skupnosti, ni nujno, da so v nasprotju z njimi. Zadošča, da se nanašajo na področje, ki ga v „večjem delu“ že urejajo predpisi Skupnosti (glej mnenje 2/91 z dne 19. marca 1993, Recueil, str. I-1061, točki 25 in 26). Vsa področja, na katera se nanaša GATS, naj bi bila pokrita s predpisi Skupnosti.

Na koncu Komisija navaja, da nobene specifične obveze načeloma ni mogoče spremeniti v prvih treh letih po začetku veljavnosti Sporazuma WTO in njegovih prilog. Če bi države članice sklenile Sporazum WTO v svojem imenu, bi se lahko v izgovor za neuporabo prava Skupnosti v tem obdobju sklicevale na morebitno nezdružljivost zakonodaje Skupnosti z njihovimi obveznostmi v okviru GATS.

2. Mnenja strank, ki so predložile stališča

Svet in vlade, ki so predložili stališča, oporekajo stališču Komisije.

Niti države niti Svet niso oblikovali nobenega stališča o potrebi po zunanjem ukrepanju Skupnosti. Kakšne utemeljitve so navedli v nasprotovanje pristojnosti Skupnosti, ki jo zagovarja Komisija na podlagi posebnih določb Pogodbe ali splošnih določb členov 100a in 235 Pogodbe ES?

i) Pristojnosti, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ES

V prvi vrsti Svet, španska in portugalska vlada zatrjujejo, da je pomen storitev v GATS širši kot v pravu Skupnosti. V nasprotju z GATS naj se Pogodba ne bi nanašala na brezplačno ponujanje storitev (člen 60 Pogodbe).

Svet meni, da Komisija odpravlja sleherno razlikovanje med predpisi, ki veljajo za državljane in družbe držav članic, in predpisi, ki veljajo za državljane in družbe tretjih držav. Svet poudarja, da v členih Pogodbe o pravici do ustanavljanja in svobode storitev ni opredeljeno obravnavanje zgolj državljanov in družb tretjih držav. Edina izjema bi bil člen 59(2) Pogodbe. Ta določba naj bi ustvarila specifično pravno podlago za sprejemanje predpisov glede na ponudnike storitev iz tretjih držav, pod pogojem, da so že nastanjeni znotraj Skupnosti. Ta določba ne bi bila potrebna, kot navaja Komisija, če bi Skupnost v notranjih odnosih že imela pristojnosti glede državljanov tretjih držav na področju svobode opravljanja storitev in svobode ustanavljanja.

Po mnenju Sveta pravo Skupnosti glede državljanov tretjih držav ureja le vprašanja drugega ustanavljanja in opravljanja storitev po prvi ustanovitvi v Skupnosti. Glede „tržne prisotnosti“ Svet loči med hčerinskimi družbami družbe iz tretje države in navadnimi podružnicami družbe iz tretje države. Priznava, da se pravo Skupnosti lahko uporabi za hčerinske družbe Skupnosti družbe iz tretje države. Nasprotno pa bi bile navadne podružnice družb iz tretjih držav s sedežem v Skupnosti v pristojnosti držav članic, ker se člen 58 Pogodbe nanaša zgolj na družbe.

Svet se ne strinja s tem, da naj bi bila Skupnost, kot meni Komisija, pristojna za specifične obveze glede dostopa na trge storitev. Dejansko so bili seznami specifičnih obvez po številnih debatah predloženi v imenu Skupnosti in držav članic; omejitve ter različni pogoji za te obveze so za posamezne države članice različni. Svet poudarja, da hiter pregled dokumenta, ki vsebuje specifične obveze na področju storitev – dokument, ki je bistvenega pomena – dobro kaže na to, da se nanaša neposredno na nacionalne zakonodaje. Posledično je ponudba Skupnosti in držav članic specifičnih obvez v največjem delu v pristojnosti držav članic. Svet meni, da že samo obstoj tega seznama omogoči odgovor na vprašanja, predložena Sodišču.

Po mnenju španske vlade deli GATS v celoti pokrivajo področja, na katerih Skupnost nima pooblastil v notranjih odnosih. Tako naj bi v pristojnost držav članic spadale določbe GATS, ki se nanašajo na:

– storitve, ki jih ponujajo družbe iz tretjih držav, ki se želijo namestiti v Skupnosti (tržna prisotnost);

– storitve, ki se ponujajo z gibanjem fizičnih oseb, državljanov tretjih držav;

– ponujanje brezplačnih storitev;

– obveznosti na področju pretoka kapitala državljanov iz tretjih držav, ki niso nastanjeni v Skupnosti (člen XI GATS), glede na to, da člen 67 Pogodbe zahteva odpravo omejitev za pretok kapitala le za kapital v lasti oseb, ki prebivajo v državi članici;

– obveznosti glede priznavanja diplom ali naslovov, pridobljenih v tretjih državah.

Portugalska vlada poudarja, da načini ponujanja storitev, na katere se nanaša GATS, razen „čezmejne ponudbe“, spadajo v pristojnost držav članic.

Vztraja pri dejstvu, da „najpomembnejša in najobčutljivejša področja mednarodne liberalizacije storitev zadevajo pogoje ustanavljanja družb iz tretjih držav in predpise, ki veljajo za neodvisne strokovnjake in uslužbence družb iz tretjih držav“. Po mnenju portugalske vlade ta področja spadajo v pristojnost držav.

Po mnenju danske vlade ni dvoma, da pravni akti Skupnosti, sprejeti v sektorju storitev, zadevajo le določena področja. Pravni akti, sprejeti na teh področjih, se nanašajo le na določene vidike opravljanja storitev. Iz tega izhaja, da so države članice pristojne za sklepanje mednarodnih sporazumov na področjih, na katerih ni predpisov Skupnosti, in na tistih, na katerih obstajajo predpisi Skupnosti, vendar so ti nepopolni.

Nizozemska vlada se je pridružila stališču Sveta in dodaja primer izključne pristojnosti držav članic, in sicer premeščanje fizičnih oseb iz tretje države v Skupnost (mobilnost delavcev).

V povzetku vlada Združenega kraljestva meni, da je Skupnost pristojna za sodelovanje pri sklepanju Sporazuma GATS na podlagi členov 54, 57, 66, 75, 84, 99 in 100a Pogodbe ES. Nekateri vidiki Sporazuma spadajo na področja, ki so v pristojnosti Skupnosti in so pokrita s temi določbami; Skupnost je na teh področjih sprejela notranje ukrepe. Vendar naj zakonodaja Skupnosti ne bi urejala vseh gospodarskih dejavnosti, ki jih pokriva GATS. Če bi bila taka zakonodaja sprejeta, bi vsebovala pogosto le usklajevalne ukrepe, ki bi predvidevali minimalne standarde, ki jih države članice lahko presežejo. Iz tega naj bi izhajalo, da so tudi države članice pristojne za sodelovanje pri sklepanju GATS.

Združeno kraljestvo v prvi vrsti poudarja, da niti poglavje o ustanavljanju niti poglavje o storitvah ne urejata:

– storitev, ki se ponujajo z ozemlja tretje države na ozemlje države članice (člen I(2)(a) GATS);

– storitev, ki jih ponuja ponudnik iz tretje države s tržno prisotnostjo (razen družbe iz člena 58 Pogodbe ES) na ozemlju države članice (člen I(2)(c) GATS);

– storitev, ki jih ponuja ponudnik iz tretje države s prisotnostjo fizičnih oseb iz tretje države na ozemlju države članice (člen I(2)(d) GATS).

Vlada Združenega kraljestva zlasti poudarja, da nobena določba Pogodbe ne obravnav