ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

Okolje – Preprečevanje in sanacija okoljske škode – Okoljska odgovornost – Direktiva 2004/35 – Načelo ‚plača povzročitelj obremenitve‘

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/35, členi 3(1), 4(5), 11(2) in 16(1))

Summary

Če pri okoljskem onesnaženju pogoji za uporabo ratione temporis in/ali ratione materiae Direktive 2004/35 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode niso izpolnjeni, spada torej tak položaj v nacionalno pravo ob upoštevanju pravil Pogodbe in brez poseganja v druge akte sekundarnega prava.

Direktiva 2004/35 ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu, ki deluje v okviru te direktive, omogoča, da domneva obstoj vzročne zveze med izvajalci in ugotovljenim onesnaženjem, tudi pri razpršenem onesnaževanju, ker so njihove naprave blizu območja onesnaženja. Vendar mora ta organ, da bi lahko domneval tako vzročno zvezo, v skladu z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ imeti na voljo verjetne dokaze, ki bi lahko podprli njegovo domnevo, kot sta dejstvo, da so naprave izvajalca v bližini ugotovljenega onesnaženja, in povezava med ugotovljenimi onesnaževali in sestavinami, ki jih ta izvajalec uporablja pri svojih dejavnostih.

Člene 3(1), 4(5) in 11(2) Direktive 2004/35 je treba razlagati tako, da pristojni organ, če odloči, da bo naložil ukrepe sanacije okoljske škode izvajalcem, katerih dejavnosti so naštete v Prilogi III k tej direktivi, ni zavezan ugotoviti krivde, malomarnosti ali namena izvajalcev, katerih dejavnosti se štejejo za odgovorne za okoljsko škodo. Nasprotno, ta organ mora, prvič, predhodno raziskati izvor ugotovljenega onesnaženja, pri čemer ima diskrecijsko pravico glede postopkov, uporabljenih sredstev in trajanja takega raziskovanja. Drugič, ta organ mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili ugotoviti vzročno zvezo med dejavnostmi izvajalcev, na katere se nanašajo sanacijski ukrepi, in tem onesnaženjem.

Poleg tega člen 16(1) Direktive 2004/35 po zgledu člena 176 ES izrecno določa, da direktiva ne preprečuje državam članicam, da bi ohranjale ali sprejele strožje ukrepe v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, tako da lahko država članica zlasti odloči, da lahko izvajalce drugih dejavnosti, ki niso naštete v Prilogi III k navedeni direktivi, objektivno šteje za odgovorne za okoljsko škodo; to v smislu člena 2(1), od (a) do (c), navedene direktive ne pomeni samo škode, povzročene zavarovanim vrstam in naravnim habitatom, ampak tudi škodo, povzročeno vodam in tlom.

(Glej točke 44, 57, 65, od 68 do 70 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Državljanstvo Unije – Določbe Pogodbe – Področje osebne uporabe

(člen 17 ES)

2. Državljanstvo Unije – Določbe Pogodbe – Državljanstvo države članice

(člen 17 ES)

Summary

1. Položaj državljana Evropske unije, ki se sooča s sklepom o odvzemu državljanstva, ki so ga izdali organi države članice, zaradi katerega je, potem ko je izgubil državljanstvo druge države članice, ki ga je prvotno imel, v položaju, ki lahko povzroči izgubo statusa, ki ga daje člen 17 ES, in s tem povezanih pravic, po svoji naravi in posledicah spada v pravo Unije.

(Glej točko 42.)

2. Pravo Unije, zlasti člen 17 ES, ne nasprotuje temu, da država članica državljanu Evropske unije odvzame državljanstvo te države, ki ga je pridobil z naturalizacijo in z zvijačo, če ta sklep o odvzemu upošteva načelo sorazmernosti.

Namreč, sklep o odvzemu državljanstva zaradi zvijačnih ravnanj ustreza razlogu splošnega interesa. V zvezi s tem je namreč legitimno, da država članica želi varovati posebno solidarno in lojalno razmerje s svojimi državljani, kot tudi vzajemnost pravic in dolžnosti, ki so temelj državljanske vezi. Taka ugotovitev o načelni legitimnosti sklepa o odvzemu državljanstva zaradi zvijačnega ravnanja ostane načeloma veljavna, če tak odvzem povzroči, da zadevna oseba poleg državljanstva države članice naturalizacije izgubi tudi državljanstvo Unije.

Vendar mora v takem primeru predložitveno sodišče preveriti, ali je bilo s sklepom o odvzemu, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, upoštevano načelo sorazmernosti glede posledic, ki jih ima za položaj zadevne osebe glede na pravo Unije, in če je treba, preizkusiti sorazmernost tega sklepa glede na nacionalno pravo. Glede na pomen, ki ga primarno pravo daje statusu državljana Unije, je zato treba pri preizkusu sklepa o odvzemu državljanstva upoštevati morebitne posledice, ki jih ima ta sklep za zainteresirano osebo in eventualno družinske člane v zvezi z izgubo pravic, ki jih ima vsak državljan Unije, in zlasti preveriti, ali je ta izguba utemeljena glede na resnost kršitve, ki jo je storila zainteresirana oseba, glede na čas, ki je potekel od odločbe o podelitvi državljanstva do sklepa o odvzemu državljanstva, in glede na možnost zainteresirane osebe, da znova pridobi prvotno državljanstvo.

(Glej točke 51, od 54 do 56 in izrek.)
(Glej točke od 44 do 47 in točko 1 izreka.)

Z navedbo šifre za carinski postopek, ki označuje ponovni izvoz blaga, ki je predmet postopka aktivnega oplemenitenja, se namreč želi zagotoviti učinkovit nadzor carinskih organov s tem, da se jim omogoči opredelitev statusa zadevnega blaga le na podlagi carinske deklaracije, ne da bi bilo treba uporabiti nadaljnja preverjanja in ugotovitve. Ta navedba zlasti dovoljuje carinskim organom, da se v zadnjem trenutku odločijo za carinski nadzor na podlagi člena 37(1) carinskega zakonika, da torej preverijo, ali blago za ponovni izvoz dejansko ustreza blagu, ki je bilo predmet postopka aktivnega oplemenitenja. Zato je treba, če je navedba šifre za carinski postopek 1000 na izvoznih deklaracijah zadevnemu blagu napačno dodelila status skupnostnega blaga in tako neposredno vplivala na možnost carinskih organov za izvedbo nadzora na podlagi člena 37(1) carinskega zakonika, uporabo te šifre opredeliti kot „odstranitev“ tega blaga izpod carinskega nadzora, odstranitev, ki povzroči nastanek carinskega dolga.

Člen 78 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti dovoljuje ponovni pregled izvoznih deklaracij blaga, da bi se popravila šifra za carinski postopek, ki jo je navedel prijavitelj, carinski organi pa morajo, na eni strani, preučiti, ali so bile določbe o zadevnem carinskem postopku uporabljene na podlagi nepravilnih ali nepopolnih podatkov in ali cilji postopka aktivnega oplemenitenja niso bili ogroženi, zlasti ali je bilo blago, ki je bilo predmet tega carinskega postopka, dejansko ponovno izvoženo, in, na drugi strani, v danem primeru sprejeti ukrepe za ureditev položaja ob upoštevanju novih podatkov, ki so jim na voljo.

(Glej točko 65 in točko 2 izreka.)
Pri razlagi člena 24 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti lahko sodišča držav članic uporabijo merila, razvidna iz pravil s seznama, ki jih je Komisija sestavila, da bi natančno opredelila pojme iz navedenega člena 24, in ki pripomorejo k ugotovitvi nepreferencialnega porekla blaga, če se zaradi tega ta člen ne spremeni. Vsebina navedenih pravil s seznama, ki niso pravno zavezujoča, mora biti v skladu s pravili o poreklu, kakršno je tisto iz navedenega člena 24, in ne more spremeniti njihovega področja uporabe.

Za opredelitev porekla blaga iz tarifne številke 7312 kombinirane nomenklature, ki je Priloga I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1719/2005, bistvena predelava ali obdelava v smislu člena 24 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti lahko zajema ne samo predelavo ali obdelavo, zaradi katere je treba predelano ali obdelano blago uvrstiti pod drugo tarifno številko kombinirane nomenklature, ampak tudi predelavo ali obdelavo, na podlagi katere brez take spremembe tarifne številke nastane blago, ki ima posebne lastnosti in sestavo, ki jih pred navedenim posegom ni imelo.

Pri razlagi pojma „bistvena predelava ali obdelava“ iz člena 24 carinskega zakonika namreč lahko uporaba enega merila, in sicer merila spremembe tarifne številke blaga, brez kakršnega koli sklicevanja na posebno predelavo ali obdelavo blaga, omeji obseg navedenega člena. To merilo ne temelji niti na objektivni in dejanski razliki med osnovnim proizvodom in predelanim proizvodom niti na posebnih materialnih lastnostih obeh proizvodov in ne upošteva posebne predelave ali obdelave, ki je potrebna za nastanek predelanega proizvoda. Čeprav je iz tega merila razvidna bistvenost predelave ali obdelave blaga in je z njim zajeta večina primerov, pa samo s tem merilom ni mogoče zajeti vseh primerov, v katerih je predelava ali obdelava blaga bistvena.

(Glej točke od 33 do 37 in izrek.)
Zadeva C-274/08

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Kraljevini Švedski

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2003/54/ES — Člen 15(2) — Člen 23(2) — Notranji trg z električno energijo — Predhodna potrditev metodologij za izračun ali določitev pogojev za priključitev in dostop do nacionalnega omrežja, skupaj s tarifami za prenos in distribucijo — Nacionalni regulatorni organ“

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 29. oktobra 2009 I ‐ 10649

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Ukrepi za vzpostavitev in delovanje notranjega trga elektrike – Direktiva 2003/54 – Organizacija dostopa do omrežij

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/54, člen 23(2)(a))

Država članica, ki regulatornemu organu ni naložila, naj v skladu s členom 23(2)(a) Direktive 2003/54 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES vsaj metodologije za izračun ali določitev pogojev, ki se uporabljajo za priključitev in dostop do nacionalnih omrežij skupaj s tarifami za prenos in distribucijo, določi ali potrdi pred njihovim začetkom veljavnosti, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

Tudi če prenos ali razlaga določbe direktive s strani države članice omogoča uresničitev ali celo boljšo uresničitev nekaterih ciljev, ki jim sledi ta direktiva, ta država članica namreč ne sme odstopiti od določb, ki so izrecno določene v njej. Da bi država članica spoštovala zahteve Direktive 2003/54, ne more le uporabiti sistema, v katerem se nadzor metodologije, uporabljene zlasti za določitev tarif za prenos in distribucijo električne energije, opravi naknadno, tudi če bi bil ta nadzor tako učinkovit kot mehanizem predhodnega nadzora, ker je v tej direktivi izrecno določena uporaba sistema predhodne potrditve in državam članicam ne daje možnosti uporabe drugega sistema. Iz samega besedila člena 23(2)(a) navedene direktive izhaja, prvič, da nacionalni regulatorni organi določijo ali potrdijo vsaj metode za izračun ali določitev pogojev za priključitev in dostop do nacionalnega omrežja, skupaj s tarifami za prenos in distribucijo, pred njihovim začetkom veljavnosti in, drugič, da morajo te tarife ali metodologije omogočati izvajanje naložb v omrežje tako, da bo zagotovljeno pozitivno poslovanje omrežja. Cilj te direktive je mogoče zato uresničiti le z določitvijo konkretnih tarif ali elementov metodologije izračuna tarif, ki so tako natančni, da gospodarskim subjektom omogočajo oceniti stroške dostopa do prenosnega in distribucijskega omrežja.

(Glej točke 33, 34, 37, 40, 43 in izrek.)
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da prošnje za presojo načrtovanja izrabe mineralnih virov („Review of Mineral Planning“), vložene v Walesu pred 15. novembrom 2000, niso bile predmet zahtev iz členov 2(1) in 4(2) Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 97/11/ES z dne , ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
Zadeva C-324/08

Makro Zelfbedieningsgroothandel CV in drugi

proti

Diesel SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)

„Direktiva 89/104/EGS — Pravo znamk — Izčrpanje pravic imetnika znamke — Proizvodi, ki jih je tretja oseba dala na trg v Evropskem gospodarskem prostoru — Implicitno soglasje — Pogoji“

Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. oktobra 2009 I ‐ 10021

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Izčrpanje pravice iz znamke – Proizvodi, ki jih je tretja oseba, ki ni ekonomsko povezana z imetnikom znamke, dala neposredno na trg v Evropskem gospodarskem prostoru – Implicitno soglasje imetnika znamke – Pogoji

(Direktiva Sveta 89/104, člen 7(1))

Člen 7(1) Prve direktive Sveta 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami, kakor je bila spremenjena s Sporazumom o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), je treba razlagati tako, da je soglasje imetnika znamke za to, da tretja oseba, ki ni v nobeni ekonomski zvezi z njim, daje na trg v EGP s to znamko označene proizvode, lahko implicitno, če je to soglasje razvidno iz dejstev in okoliščin, ki so obstajali pred dajanjem ali ob ali po dajanju proizvodov na trg znotraj tega območja in ki po presoji nacionalnega sodišča nedvoumno izkazujejo voljo navedenega imetnika, da se odpoveduje svoji izključni pravici.

Za zagotovitev varstva pravic iz znamke in za omogočanje poznejšega dajanja na trg z znamko označenih proizvodov, ne da bi imetnik znamke lahko temu nasprotoval, je bistveno, da lahko imetnik nadzoruje prvo dajanje svojih proizvodov na trg v EGP.

Zato dejanska okoliščina, da so bili z zadevno znamko označeni proizvodi prvič dani na trg v EGP ali zunaj njega, sama po sebi ni upoštevna glede uporabe pravila o izčrpanju pravic iz člena 7(1) Direktive 89/104.

V teh okoliščinah omejitev možnosti, da se ugotovi obstoj implicitnega soglasja v smislu sodbe z dne 20. novembra 2001 v združenih zadevah Zino Davidoff in Levi Strauss (od C-414/99 do C-416/99) na podlagi nekaterih okoliščin in dejstev, samo na primere prvega dajanja zadevnih proizvodov na trg zunaj EGP, ne bi bila v skladu z besedilom in cilji navedenega člena 7(1).

(Glej točke od 32 do 35 in izrek.)
Med temi pravicami in ugodnostmi so vse tiste, ki so povezane s pogoji zaposlitve, kot je pravica delavca, zaposlenega s polnim delovnim časom, ki izrablja starševski dopust v obliki krajšega delovnega časa, do odpovednega roka – če delodajalec enostransko odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas – katerega trajanje se določi glede na delovno dobo delavca v podjetju in katerega cilj je olajšati iskanje nove zaposlitve.

Iz ciljev okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, ki je priložen k Direktivi Sveta 96/34 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenem med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/75, je razvidno, da pojem „pridobljenih pravic ali pravic v postopku pridobitve“ v smislu klavzule 2, točka 6, navedenega okvirnega sporazuma vključuje vse pravice in ugodnosti, v gotovini ali v naravi, ki neposredno ali posredno izhajajo iz delovnega razmerja in jih lahko delavec uveljavlja pri delodajalcu na dan, ko začne starševski dopust.

Klavzulo 2, točki 6 in 7, okvirnega sporazuma o starševskem dopustu, ki je priložen k Direktivi 96/34 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenem med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/75, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se odškodnina – če delodajalec brez utemeljenega razloga ali ob neupoštevanju zakonsko določenega odpovednega roka enostransko odpove pogodbo o zaposlitvi, medtem ko je delavec na starševskem dopustu v obliki krajšega delovnega časa – ki jo je treba izplačati temu delavcu, ki je zaposlen za nedoločen čas in s polnim delovnim časom, določi na podlagi nižje plače, ki jo prejema ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Čeprav v zvezi s tem klavzula 2, točka 7, navedenega okvirnega sporazuma napotuje na države članice in/ali socialne partnerje glede opredelitve statusa pogodbe ali delovnega razmerja med trajanjem starševskega dopusta, vključno z obsegom, v katerem lahko delavec v tem obdobju še naprej pridobiva pravice v razmerju do delodajalca, na podlagi teleološke in sistematične razlage ta napotitev ne posega v točko 6 iste klavzule, ki določa, da se „pravice delavca, ki so pridobljene ali pa so v postopku pridobitve na dan, ko se starševski dopust začne, ohranijo take, kot so, do konca starševskega dopusta“. Vse te pravice in ugodnosti bi bile ob neupoštevanju zakonsko določenega odpovednega roka ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi med starševskim dopustom v obliki krajšega delovnega časa namreč izničene, če bi delavec, ki je zaposlen s polnim delovnim časom, izgubil pravico, da se mu odškodnina zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki mu pripada, določi na podlagi plače, ki ustreza njegovi pogodbi o zaposlitvi.

(Glej točke 45, 46, 56 in izrek.)
Zadeva C-3/08

Ketty Leyman

proti

Institut national d'assurance maladie-invalidité (INAMI)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal du travail de Nivelles)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Sistemi socialne varnosti — Invalidske dajatve — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Člen 40(3) — Različni sistemi nadomestil v državah članicah — Slabši položaj delavcev migrantov — Nepovratno vplačilo prispevkov“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 19. februarja 2009 I ‐ 9087

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 1. oktobra 2009 I ‐ 9097

Povzetek sodbe

Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Socialna varnost delavcev migrantov – Invalidski dodatki

(člen 39 ES; Uredba Sveta št. 1408/71, člen 40(3)(b))

Člen 39 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da pristojni organi neke države članice uporabijo nacionalno zakonodajo, ki v skladu s členom 40(3)(b) Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 647/2005, za dodelitev pravice do invalidskih dajatev določa pogoj izteka enoletne dobe primarne nezmožnosti, če je posledica te uporabe, da delavec migrant plača prispevke za socialno varnost, ki se ne povrnejo, in je zato v slabšem položaju kot delavec, ki ni migrant.

Uporaba take nacionalne zakonodaje s strani pristojnih organov je v nasprotju s pravom Skupnosti, saj po eni strani tega delavca postavlja v slabši položaj v primerjavi z delavci, ki so prav tako trajno nezmožni za delo, vendar niso izvrševali te pravice, in po drugi strani pripelje do nepovratnega vplačila prispevkov za socialno varnost.

(Glej točki 46, 50 in izrek.)
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 44/2001 – Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb – Sodne odločbe v smislu člena 25(1) in (2) Uredbe št. 1346/2000

(uredbi Sveta št. 1346/2000, člen 25(1) in (2), in št. 44/2001)
Zadeva C-302/08

Zino Davidoff SA

proti

Bundesfinanzdirektion Südost

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht München)

„Znamke — Mednarodna registracija — Protokol k Madridskemu sporazumu — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 146 — Enaki učinki mednarodne registracije in znamke Skupnosti v Skupnosti — Uredba (ES) št. 1383/2003 — Člen 5(4) — Blago, glede katerega obstaja sum, da krši znamko — Ukrepanje carinskih organov — Imetnik znamke Skupnosti — Pravica do zagotovitve ukrepanja tudi v državah članicah, v katerih vloga za ukrepanje ni bila vložena — Razširitev na imetnika mednarodne registracije“

Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 2. julija 2009 I ‐ 5673

Povzetek sodbe

Skupna trgovinska politika – Ukrepi za preprečitev sprostitve ponarejenega in piratskega blaga v promet – Uredba št. 1383/2003 – Ukrepanje carinskih organov

(uredbe Sveta št. 40/94, člen 146, št. 1383/2003, člen 5(4), in št. 1992/2003)

Člen 5(4) Uredbe št. 1383/2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago, glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice ob upoštevanju člena 146 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2003, je treba razlagati tako, da dopušča imetniku mednarodno registrirane znamke, da tako kot imetnik blagovne znamke Skupnosti zahteva ukrepanje carinskih organov v državi članici, v kateri je vložil zahtevo, in tudi ukrepanje carinskih organov ene ali več drugih držav članic.

Člen 146(2) Uredbe št. 40/94, ki je bil vnesen z Uredbo št. 1992/2003, namreč določa, da mednarodna registracija znamke, v kateri je imenovana Skupnost, učinkuje enako kot registracija znamke Skupnosti. Iz tega je razvidno, da je zakonodajalec Skupnosti glede učinkov tako želel izenačiti mednarodno registrirane znamke in znamke Skupnosti. Zaradi te izenačitve je treba sprejeti, da se glede na namen zakonodajalca Skupnosti ob sprejetju Uredbe št. 1992/2003 sme tudi imetnik mednarodno registrirane znamke sklicevati na uporabo člena 5(4) Uredbe št. 1383/2003.

(Glej točke 21, 22, 25, 26 in izrek.)
1.

Republika Avstrija s tem, da v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos Direktive 2004/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o okoljski odgovornosti v zvezi s preprečevanjem in sanacijo okoljske škode, ni izpolnila svojih obveznosti iz te direktive.
Zadeva C-75/08

The Queen, na predlog:

Christopherja Mellorja,

proti

Secretary of State for Communities and Local Government

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Direktiva 85/337/EGS — Presoja vplivov projektov na okolje — Obveznost seznanitve javnosti z razlogi za odločitev, da se projekt ne predloži v presojo“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 22. januarja 2009 I ‐ 3801

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. aprila 2009 I ‐ 3815

Povzetek sodbe

Okolje – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje – Direktiva 85/337

(Direktiva Sveta 85/337, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, člen 4 in Priloga II)

Člen 4 Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, je treba razlagati tako, da ne zahteva, da odločitev, da projekta, za katerega velja Priloga II k navedeni direktivi, ni treba predložiti v presojo vplivov na okolje, vsebuje razloge, iz katerih je pristojni organ odločil, da presoja ni bila nujna. Vendar če to zahteva zainteresirana oseba, jo mora pristojni upravni organ v odgovoru na zahtevo seznaniti z razlogi za sprejetje odločitve ali s podatki in ustreznimi dokumenti.

Če so v odločitvi države članice, da se projekt, za katerega velja Priloga II k tej direktivi, v skladu s členi od 5 do 10 navedene direktive ne predloži v presojo vplivov na okolje, navedeni razlogi, s katerimi je utemeljena, je ta odločitev zadostno obrazložena, kadar razlogi, ki jih vsebuje, skupaj z dokazi, ki so že bili dani v vednost zainteresiranim osebam in morebiti dopolnjeni z dodatnimi potrebnimi podatki, ki jim jih mora pristojna nacionalna uprava predložiti na njihovo zahtevo, omogočajo tem osebam, da presodijo, ali je smiselno zoper to odločitev vložiti pravno sredstvo.

(Glej točki 61 in 66 ter točki 1 in 2 izreka.)