19.

V izpodbijani sodbi je glede tretjega tožbenega razloga ustanove Al-Aqsa v bistvu navedeno: ( 24 ) „164 Splošno sodišče […] je […] poudarilo, da mora Svet […] upoštevati poznejši razvoj teh preiskav ali pregonov […] […] 168 Splošno sodišče je v sodbi Sison II[ ( 25 )] […] upoštevalo možnost, da je preiskava policijskih ali varnostnih organov končana, ne da bi se nadaljeval sodni postopek, ker ni bilo mogoče zbrati dovolj dokazov […]. Splošno sodišče je poudarilo, da bi bilo nedopustno, da Svet ne bi upošteval takih elementov, ki so del celote upoštevnih informacij, ki jih je treba upoštevati za presojo položaja […]. Drugačna odločitev bi Svetu in državam članicam ponovno vrnila neomejeno pooblastilo za zamrznitev sredstev osebe zunaj sodnega nadzora za nedoločen čas, in sicer ne glede na izid morebitnih temu sledečih sodnih postopkov. 169 Iste preudarke je treba uporabiti, če nacionalni upravni ukrep o zamrznitvi sredstev ali prepoved organizacije kot teroristične umakne organ, ki je to sprejel, ali če je ta ukrep oziroma prepoved razveljavljena s sodno odločbo […]. 170 V obravnavani zadevi […] ni sporno, da je bil 3. avgusta 2003 razveljavljen Sanctieregeling, to je kmalu po začetku veljavnosti prvotnega ukrepa Skupnosti o zamrznitvi sredstev tožeče stranke, in sicer 28. junija 2003. 171 V zvezi s tem je res, da je v izpodbijanem sklepu[ ( 26 )] navedeno, da temelji le na sklepu v postopku za izdajo začasne odredbe […], in ne na Sanctieregeling. Vendar […] v obravnavani zadevi ni mogoče upoštevati sklepa v postopku za izdajo začasne odredbe ločeno, ne da bi se pri tem hkrati upošteval Sanctieregeling. 172 Zato je treba priznati, da od razveljavitve Sanctieregeling v nizozemskem pravnem redu sklep v postopku za izdajo začasne odredbe, ki s tem odlokom predstavlja neločljivo celoto glede na to, kako se nanj sklicuje, ne more biti več veljavna podlaga ukrepu Skupnosti o zamrznitvi sredstev tožeče stranke. 173 Sodnik za izdajo začasne odredbe je namreč s tem sklepom le zavrnil predlog za začasno prekinitev učinkov Sanctieregeling. Ta pa zaradi svoje razveljavitve dokončno ni imel več nobenih pravnih učinkov. Posledično mora nujno enako veljati za pravne učinke sklepa v postopku za izdajo začasne odredbe, saj je ta vseboval le začasno presojo brez poseganja v končno meritorno odločitev v postopku. 174 Splošno sodišče v zvezi s tem tudi meni, da sklep v postopku za izdajo začasne odredbe le za namene izvajanja Uredbe št. 2580/2001 ne more imeti pravnih učinkov, ki bi jih bilo mogoče ločiti od učinkov Sanctieregeling in ki bi v obravnavani zadevi kljub razveljavitvi tega odloka v nizozemskem pravu še dalje obstajali. Poleg tega ne bi bilo združljivo s splošno sistematiko te uredbe – za katero je značilno, da morajo imeti okoliščine nacionalnega postopka pri presoji Sveta prednostno vlogo – da Sanctieregeling, ki nima več nobenih učinkov v nizozemskem pravnem redu, prek sklepa v postopku za izdajo začasne odredbe še dalje posredno in za nedoločen čas povzroča učinke v pravnem redu Skupnosti. 175 To še toliko bolj velja, ker je sklep v postopku za izdajo začasne odredbe, izdan v postopku, ki ga je začela tožeča stranka, odvisen od Sanctieregeling. Iz obrazložitve Sanctieregeling je namreč razvidno, da je bil ta sprejet ‚do sprejetja sklepa Skupnost‘ in da je moral biti razveljavljen ‚ob začetku veljavnosti takega sklepa‘ […]. Glede na pojasnila Kraljevine Nizozemske na obravnavi je bil ta razveljavljen izključno kot posledica skrbi nizozemske vlade, da bi preprečila prekrivanje nacionalnega ukrepa in ukrepa Skupnosti o zamrznitvi sredstev tožeče stranke. Iz tega sledi, da bi bil Sanctieregeling takoj po sprejetju prvotnega ukrepa Skupnosti o zamrznitvi sredstev tožeče stranke v vsakem primeru razveljavljen, ne glede na to, ali bi tožeča stranka začela postopek za izdajo začasne odredbe ali meritorni postopek. 176 Tak mehanizem tudi ne upošteva splošne sistematike Uredbe št. 2580/2001, ki sprejetje ukrepa Skupnosti o zamrznitvi sredstev pogojuje bodisi z začetkom in dejanskim potekom nacionalnega postopka, katerega neposredni in bistveni namen je naložitev preventivnih ali restriktivnih ukrepov zoper zadevno osebo, skupino ali subjekt na podlagi boja proti terorizmu in zaradi vpletenosti v terorizem […], bodisi z izdajo in izvršitvijo obsodbe zadevne osebe, skupine ali subjekta za taka ravnanja. 177 V tem primeru pa je odločitev o zamrznitvi sredstev, ki je bila najprej sprejeta na nacionalni ravni, utemeljena ‚do sprejetja sklepa Skupnosti‘, ukrep Skupnosti pa je utemeljen s sprejetjem nacionalne odločitve, ki je takoj razveljavljena. Tak mehanizem ima neizogibno napako krožne logike. 178 Svet bi moral – daleč od tega, da bi se lahko oprl na sklep v postopku za izdajo začasne odredbe – izpeljati logično posledico iz razveljavitve nacionalnega ukrepa o zamrznitvi sredstev in ugotoviti, da v nacionalnem pravu ne obstaja več ‚substrat‘, ki bi pravno zadostno utemeljeval ohranitev enakovrednega ukrepa Skupnosti, in to ne glede na morebitna sodna pravna sredstva, vložena zoper razveljavljeni nacionalni ukrep. […] 180 V okoliščinah obravnavane zadeve, za katere je zlasti značilna razveljavitev Sanctieregeling, je treba nasprotno priznati, da je Svet prekoračil svoje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku s tem, da je tožečo stranko pri rednem ponovnem preverjanju njenega položaja na podlagi člena 1(6) Skupnega stališča 2001/931 in člena 2(3) Uredbe št. 2580/2001 za nedoločen čas ohranil na spornem seznamu le z obrazložitvijo, da odločitev sodnika za izdajo začasne odredbe v nizozemskem pravnem redu, in sicer v pritožbenem sodnem postopku zoper odredbo oziroma v meritornem sodnem postopku, ni izpodbijana, čeprav je upravno odločitev, glede katere je bila temu sodniku predlagana odložitev učinkov, organ, ki jo je sprejel, v vmesnem času razveljavil. 181 To velja še toliko bolj, ker pristojni nizozemski upravni ali sodni organi – kot je trdila tožeča stranka na obravnavi, druge stranke pa ji niso ugovarjale – od razveljavitve Sanctieregeling in ne glede na izvajanje izpodbijanega sklepa v nacionalnem pravu niso več delovali tako, da bi tožeči stranki iz naslova boja proti terorizmu in zaradi njene vpletenosti v terorizem naložili kazensko ali ekonomsko sankcijo. […] 184 V teh okoliščinah o predlogu, naj se na podlagi člena 241 ES razglasi nezakonitost Uredbe št. 2580/2001, ni treba odločiti (glej v tem smislu sodbo Al-Aqsa [I], točki 66 in 67; glej tudi sodbo Sodišča z dne 20. maja 2008 v zadevi Komisija proti Svetu, C-91/05, ZOdl., str. I-3651, točka 111).“