Čeprav Evropska centralna banka odloča po prostem preudarku in ima posledično široko diskrecijsko pravico pri odločanju o uporabi člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja, kot je bila spremenjena z Uredbo 2015/62, sodni nadzor Splošnega sodišča nad utemeljenostjo razlogov iz izpodbijane odločbe ne sme pripeljati do nadomestitve njegove presoje s presojo Banke, ampak je namenjen preverjanju, da izpodbijana odločba ne temelji na neresničnih dejstvih in da ni prišlo do napačne uporabe prava, očitne napake pri presoji ali zlorabe pooblastil.

Čeprav lahko Evropska centralna banka v okviru izvajanja diskrecijske pravice, ki ji jo priznava člen 429(14) Uredbe št. 575/2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja, kot je bila spremenjena z Uredbo 2015/62, odobri odstopanje, določeno v tej določbi, ali ne, pa se ta pravica izvaja s pridržkom, da ne krši ciljev, ki jim sledi to odstopanje, in da mu ne odvzame polnega učinka. Iz tega nujno sledi, da se Banka ne more opreti na razloge, zaradi katerih v praksi skoraj ne bi bilo mogoče uporabiti možnosti, ki jo ponuja člen 429(14) Uredbe št. 575/2013, ne da bi bil tej določbi odvzet polni učinek in ne da bi bili kršeni cilji, zaradi katerih je bila uvedena.

Zato Evropska centralna banka ne sme izključiti iz uporabe člena 429(14) Uredbe št. 575/2013 izpostavljenosti kreditne institucije do javne finančne institucije na podlagi premislekov, ki so neločljivo povezani z izpostavljenostmi, na katere se ta določba nanaša. To velja za premislek, ki temelji na tem, da so izpostavljenosti kreditne institucije do javne finančne institucije v njeni računovodski bilanci na strani sredstev. Ker so izpostavljenosti, v zvezi s katerimi je navedenem členu predvidena možnost, da se ne upoštevajo v okviru izračuna količnika finančnega vzvoda kreditne institucije, po svoji naravi namenjene temu, da so vključene v sredstva bilance stanja navedene institucije, premislek, ki temelji na tem, da so izpostavljenosti do javne finančne institucije vključene v sredstva bilance stanja kreditne institucije, ne more utemeljeno upravičiti zavrnitve zahtevanega odstopanja. Enako in iz podobnih razlogov velja glede premisleka, ki temelji na tem, da so navedene izpostavljenosti del zneskov, vloženih pri navedeni kreditni instituciji v okviru reguliranih prihrankov, ki ostaja na strani obveznosti njene bilance stanja.

Zato, ker se člen 429(14) Uredbe št. 575/2013 ne nanaša na premisleke v zvezi s subjekti iz javnega sektorja, za katere jamči država, bi bilo možnost, predvideno v navedeni določbi – zaradi zavrnitve, utemeljene z upoštevanjem načela, da je lahko država tudi neplačnica, brez preizkusa verjetnosti take možnosti v zvezi z zadevno državo – v praksi skoraj nemogoče uporabiti. Poleg tega in zato, ker Evropska centralna banka ne preizkuša verjetnosti neplačila, s tem, da je bil v odločbi o zavrnitvi odobritve upravičenosti iz člena 429(1) Uredbe št. 575/2013 poudarjen obseg izpostavljenosti kreditne institucije do javne finančne institucije. še ni mogoče utemeljiti upoštevanja teh izpostavljenosti pri izračunu količnika finančnega vzvoda. Ta obseg bi bil namreč upošteven le v primeru, da navedena kreditna institucija zaradi neplačila zadevne države od te finančne institucije ne bi mogla doseči, da od te finančne institucije ne bi mogla dobiti zneska, prenesenih v okviru reguliranih prihrankov, in bi morala prisilno prodati sredstva.

(Glej točke 39, od 52 do 54, 56, 57, 61 in 63.)