ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71

Vendar je v obravnavanem primeru iz elementov v spisu razvidno, da so bili dokazi o ugledu prejšnje znamke, ki so bili predloženi v fazi postopka pred odborom za pritožbe, in stališča intervenientke glede teh dokazov v celoti predloženi med kontradiktorno razpravo. Iz spisa je med drugim razvidno, da je bila vloga z dne 8. januarja 2015, v kateri so bili navedeni tožbeni razlogi in ki jo je tožeča stranka vložila pri odboru za pritožbe ter je zajemala dokaze o ugledu prejšnje znamke, dejansko sporočena intervenientki, s čimer so bile spoštovane njene postopkovne pravice in ji je bila dana možnost podati mnenje v zvezi s tem. Iz spisa je tudi razvidno, da je bila intervenientka celo upravičena do podaljšanja roka, preden je 14. maja 2015 predložila stališča. Poleg tega je treba poudariti, da je intervenientka v teh stališčih podala mnenje glede dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila v utemeljitev ugleda prejšnje znamke, tako da je izpodbijala njihovo upoštevnost in jih ocenila za pomanjkljive.
92

Vendar razglasitev ničnosti nezakonitega akta sama po sebi ne more pomeniti primernega povračila, če ta akt po eni strani vsebuje izrecno negativno oceno sposobnosti tožeče stranke, ki jo lahko prizadene (glej v tem smislu sodbe z dne 7. februarja 1990, Culin/Komisija, C‑343/87, EU:C:1990:49, točke od 27 do 29; z dne 23. marca 2000, Rudolph/Komisija, T‑197/98, EU:T:2000:86, točka 98, ter z dne 13. decembra 2005, Cwik/Komisija, T‑155/03, T‑157/03 in T‑331/03, EU:T:2005:447, točki 205 in 206), in če po drugi strani tožeča stranka dokaže, da ji je nastala nepremoženjska škoda, ki jo je mogoče ločiti od nezakonitosti, na kateri temelji razglasitev ničnosti, in ki je s to razglasitvijo ničnosti ne bi bilo mogoče v celoti povrniti (sodbi z dne 6. junija 2006, Girardot/Komisija, T‑10/02, EU:T:2006:148, točka 131, in z dne 19. novembra 2009, Michail/Komisija, T‑49/08 P, EU:T:2009:456, točka 88).
8

PMO je 10. decembra 2015 tožeči stranki poslal odločbo, s katero ji je bila priznana pokojninska doba (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), potem ko se je na podlagi člena 11 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom opravil dejanski prenos kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic, ki jih je pridobila pred nastopom dela v službah Unije, in ob upoštevanju splošnih določb za izvajanje členov 11 in 12 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, sprejetih z Odločbo Komisije C(2011) 1278 z dne 3. marca 2011, objavljeno v Upravnih obvestilih št. 17‑2011 z dne 28. marca 2011 (v nadaljevanju: SDI). V skladu s to odločbo je bila na podlagi prenosa pokojninskih pravic tožeče stranke priznana prispevna doba 3 leta in 4 mesece. PMO je, da je izračunal ta rezultat, od kapitalizirane vrednosti 146.714,33 EUR, ki jo je dejansko prenesel DRB, odbil navadne obresti po obrestni meri 3,1 % za dopolnjeno leto za obdobje med datumom vložitve zahteve za prenos in datumom dejanskega prenosa, torej je odbil znesek povečanja vrednosti kapitala, do katerega je prišlo med datumom zahteve in datumom dejanskega prenosa ter znaša 20.666,28 EUR. Tako je PMO štel, da znaša znesek pokojninskih pravic, ki jih je za namene določitve priznanja pokojninske dobe predhodno pridobila tožeča stranka, 126.048,05 EUR.
40

V zadevi, v kateri je imetnik spornih znamk trdil, da so stranke, ki so zahtevale ugotovitev ničnosti teh znamk zaradi verjetnosti zmede, privolile v njihovo registracijo med drugim z miroljubnim soobstojem in sporazumom o soobstoju, je Splošno sodišče opozorilo, da mora biti privolitev imetnika pravice izrecna, da se lahko omogoči registracijo znaka, ki lahko pripelje do verjetnosti zmede. Splošno sodišče je na podlagi tega na eni strani ugotovilo, da miroljuben soobstoj znamk ne more nadomestiti izrecnega soglašanja v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Na drugi strani je Splošno sodišče v zvezi s sporazumom o soobstoju, potem ko je ugotovilo, da njegov predmet niso bile sporne znamke, temveč druga znamka, navedlo, da tega sporazuma ni mogoče razlagati tako, da se preseže njegovo področje uporabe, brez izrecnega soglašanja strank v smislu člena 53(3) Uredbe št. 207/2009. Splošno sodišče je ugotovilo, da to izrecno soglašanje ni bilo podano (sodba z dne 3. junija 2015, Pensa Pharma/UUNT – Ferring in Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA in pensa), T‑544/12 in T‑546/12, neobjavljena, EU:T:2015:355, točka 35, 37, 40, 49 in 51).
84

Prvič, kar zadeva trditev tožeče stranke glede predhodne prakse odločanja odborov za pritožbe, ki naj bi ugotovili podobnost med usnjem in živalskimi kožami v smislu polizdelkov oziroma izdelki, proizvedenimi iz teh snovi, je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so odločitve, ki jih sprejmejo odbori za pritožbe pri EUIPO v okviru Uredbe št. 207/2009 glede registracije znaka kot znamke Evropske unije, v pristojnosti, ki je vezana in ne diskrecijska pravica. Zato je treba zakonitost navedenih odločb presojati zgolj na podlagi te uredbe, in ne na podlagi predhodne prakse odločanja (sodbi z dne 26. aprila 2007, Alcon/UUNT, C‑412/05 P, EU:C:2007:252, točka 65, in z dne 24. novembra 2005, Sadas/UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, točka 71). Poleg tega je treba v vsakem primeru poudariti, da je Splošno sodišče že razsodilo, da „usnje in imitacije usnja“ in izdelki iz teh snovi, kot so torbe, kovčki, dežniki, sončniki in sprehajalne palice, kot so tisti, ki jih v obravnavanem primeru varuje prejšnja znamka, niso podobni (glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2010, Vidieffe/UUNT – Ellis International Group (GOTHA), T‑169/09, neobjavljena, EU:T:2010:484, točki 7 in 29).
3.

Uradniki – Povračilo stroškov – Letni potni stroški – Pogoji in načini – Uradniki, ki imajo kraj izvora zunaj Unije – Izračun potnih stroškov na podlagi razdalje med krajem zaposlitve in glavnim mestom države članice njihovega državljanstva – Diskriminacija glede na državljanstvo – Neobstoj – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj (Kadrovski predpisi za uradnike, kakor so bili spremenjeni z Uredbo št. 1023/2013, Priloga VII, člen 8(2), drugi odstavek) (Glej točke od 38 do 41, od 47 do 54 in od 56 do 60.)
2.

Uradniki – Uslužbenci Evropske centralne banke – Socialna varnost – Zavarovanje za primer nesreče in poklicne bolezni – Ugotovitev poklicnega izvora bolezni – Postopek – Uporaba po analogiji sodne prakse v zvezi s Kadrovskimi predpisi (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; Pravila o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni, členi 16(1) in (2), 17, 18 in 21; Pravila za zaposlene v Evropski centralni banki, členi od 6.3.11 do 6.3.15) (Glej točke od 70 do 73.)
5.

Znamka Evropske unije – Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke – Besedna znamka MASTER SHAPE in figurativna znamka MASTERS COLORS PARIS (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 63, 66, 67, 76 in 91.)
Institucije Evropske unije – Pravica javnosti do dostopa do dokumentov – Sklep 2004/258 Evropske centralne banke – Izjeme od pravice dostopa do dokumentov – Sklep o zavrnitvi dostopa – Obveznost obrazložitve – Obseg – Prošnja za dostop do sklepov, ki jih sprejme svet ECB, in do njihovih zapisnikov – Sklep o zavrnitvi – Nezadostna obrazložitev

(Člen 296, drugi odstavek, PDEU; Sklep 2004/258 Evropske centralne banke, člen 4)

(Glej točke od 38 do 40, od 51 do 61 in 111.)
Ničnostna tožba je načeloma mogoča le zoper ukrep, s katerim zadevna institucija ob koncu upravnega postopka sprejme dokončno stališče. Vmesnih aktov, katerih cilj je priprava končne odločbe, ter potrditvenih ali povsem izvršilnih aktov ni mogoče šteti za izpodbojne, saj namen teh aktov ni ustvariti zavezujoče pravne učinke, ki so avtonomni v primerjavi z učinki akta institucije, ki je pripravljen, potrjen ali izvršen.

Dopis, s katerim je Komisija po pritožbi tožeče stranke razložila obseg dokončnih zavez, ki jih je podjetje sprejelo po tem, ko je Komisija izdala sklep, s katerim je razglasila koncentracijo za združljivo z notranjim trgom, ni izpodbojni akt. Tak dopis ni sklep, ampak le pravno nezavezujoča razlaga, ki jo lahko Komisija poda v okviru naknadnega nadzora pravilnega izvajanja njenih sklepov na področju nadzora koncentracij. V zvezi s tem navedeni dopis ne more bistveno spremeniti pravnega položaja tožeče stranke, ker so pravice in obveznosti zadevnega podjetja in zadevnih tretjih operaterjev, ki želijo izkoristiti dokončne zaveze, urejene le z dokončnimi zavezami. Ta dopis tudi ni pregled obveznosti zadevnega podjetja na podlagi novih in bistvenih dejstev, ampak zgolj njihova ponovitev, kot so določene v dokončnih zavezah in kot so postale zavezujoče s sklepom Komisije.

(Glej točke 35, 40, 41 in 44.)
5.

Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Siriji – Zamrznitev sredstev oseb, subjektov ali organizacij, povezanih s sirskim režimom – Omejitve lastninske pravice ter pravice do časti in ugleda – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 17; sklepi Sveta (SZVP) 2016/850, (SZVP) 2017/917 in (SZVP) 2018/778) (Glej točke od 106 do 111, od 113 do 115 in od 124 do 126.)
Odločbe organa za imenovanja o razvrstitvi tožečih strank v vrsto delovnih mest „upravni uslužbenec v prehodnem obdobju“ ali „upravni uslužbenec“, kakor sta bili uvedeni z Uredbo št. 1023/2013 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije, ki so se udejanjile z vpisom navedbe o razvrstitvi v to vrsto delovnega mesta v osebne spise tožečih strank v sistemu „SysPer 2“, so posegale v njihov položaj, saj so jim od 1. januarja 2014 onemogočale napredovanje v višji naziv.

(Glej točke od 51 do 56 in 109.)

Za kršitev načela enakega obravnavanja, ki je splošno načelo prava Unije, določeno v členih 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in se uporablja v pravu javnih uslužbencev Unije, gre, če se dve kategoriji oseb, katerih dejanska in pravna položaja se bistveno ne razlikujeta, pri razvrstitvi različno obravnavata in če tako različno obravnavanje ni objektivno utemeljeno. Na podlagi tega načela je treba pri preučitvi položajev, ki se primerjajo, upoštevati vse elemente, ki so za njih značilni. Vendar načelo enakega obravnavanja pomeni, da imajo vsi uradniki z istim nazivom in enako delovno uspešnostjo enake možnosti za napredovanje v višji naziv.

V primeru uradnikov „uradni uslužbenec“ v nazivih od AD 5 do AD 11 je treba ugotoviti, da objektivno niso v enakem položaju kot uradniki v nazivih AD 12 ali AD 13, saj v nasprotju s slednjimi še niso dosegli najvišjega naziva, predvidenega za to vrsto delovnega mesta in v katerega bi lahko napredovali.

V zvezi s tem ob upoštevanju narave nalog, zaupanih vodjem enot, ki so bistveno zahtevnejše od nalog upravnih uslužbencev, ki so pod nadzorom teh vodij enot, zadevne stranke ne morejo trditi, da so v položaju, ki je primerljiv s položajem vodij enot, ki v obravnavanem primeru zasedajo delovna mesta vrste „upravni uslužbenec“ ali „upravni uslužbenec v prehodnem obdobju“. Kar zadeva „svetovalce ali enakovredno funkcijo“, morajo slednji, tako kot „vodja enote ali enakovredna funkcija“ ali uradniki, ki bodo zaposleni na delovno mesto, ki ga Komisija imenuje „višji strokovnjak“, opravljati druge ali dodatne naloge kot „upravni uslužbenci“ ali imajo celo vodstvene odgovornosti, ki so opredeljene kot „znatne odgovornosti“, ali celo pomembnejše odgovornosti kot doslej, ki upravičujejo, da v okviru novih Kadrovskih predpisov, kakor so bili spremenjeni z Uredbo (ES) št. 1023/2013, „pravni svetovalci“ in „višji strokovnjaki“ zasedajo položaje, ki spadajo v vrsto delovnega mesta „svetovalec ali enakovredna funkcija“ v nazivu AD 13, pri čemer so upravičeni do napredovanja v naziv AD 14, kar je v nasprotju s tem, kar velja za „upravne uslužbence“ nazivov AD 12 ali AD 13.

(Glej točke 62, 64, 65, 67 in 68.)
Kadar se blagovna znamka Evropske unije razveljavi, ta razveljavitev velja od datuma zahteve za razveljavitev ali, na zahtevo ene od strank, od zgodnejšega datuma, na katerega je prišlo do enega izmed razlogov za to razveljavitev.

Nasprotno pa je treba ugotoviti, da zakonodajalec Evropske unije ni predvidel, da bi lahko razveljavitev začela učinkovati od poznejšega datuma, kot je datum zahteve za razveljavitev.

Zato je iz samega besedila člena 55(1) Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske unije razvidno, da mora odločba o razveljavitvi nujno temeljiti na enem od razlogov iz člena 51 Uredbe št. 207/2009, ki so obstajali najpozneje na dan vložitve zahteve za razveljavitev. Zato in v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, je mogoče iz te določbe sklepati, da je treba obstoj razloga za razveljavitev obravnavati v skladu z dejanskim in pravnim okvirom, ki obstaja najpozneje na navedeni datum.

Presojeno je že bilo – glede člena 12(1) Prve direktive Sveta 89/104 o znamkah in glede člena 51(1)(a) Uredbe št. 207/2009, katerih besedili sta enaki – da je treba v zvezi z razveljavitvijo znamke, ker se ta ni resno in dejansko uporabljala, upoštevati le okoliščine, ki so nastale pred predložitvijo zahteve za razveljavitev, vendar brez poseganja v upoštevanje morebitnih okoliščin, ki nastanejo po predložitvi, ki lahko omogočajo potrditev ali boljšo presojo obsega uporabe znamke med upoštevnim obdobjem in resnični namen imetnika med tem obdobjem ali boljšo presojo obsega uporabe znamke med upoštevnim obdobjem in resnični namen imetnika med tem obdobjem.

To sodno prakso, ki se nanaša na razveljavitev pravic imetnika znamke zaradi neobstoja resne in dejanske uporabe, je mutatis mutandis mogoče uporabiti tudi v okviru preizkusa zahteve za razveljavitev znamke, ker naj bi postala obča oznaka za proizvod ali storitev na trgu. Ta rešitev se uporablja zato, ker se pravilo iz člena 55(1) Uredbe št. 207/2009 uporablja brez razlikovanja med razlogi za razveljavitev iz člena 51(1) iste uredbe.

(Glej točke od 15 do 19.)
Splošno sodišče lahko, kadar odloča o pritožbi na podlagi člena 9 Priloge I k Statutu Sodišča Evropske unije, v skladu s členom 129 Poslovnika po uradni dolžnosti kadar koli preuči izpolnjenost absolutnih procesnih predpostavk. Ker so pogoji za dopustnost tožbe na podlagi členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov absolutni pogoji, jih mora Splošno sodišče po potrebi preizkusiti po uradni dolžnosti, pri čemer mora stranke prej pozvati, naj predložijo svoja stališča.

Obstoj akta, ki posega v položaj v smislu členov 90(2) in 91(1) Kadrovskih predpisov, je nujni pogoj dopustnosti vsake ničnostne tožbe, ki jo vložijo uradniki zoper institucijo, v kateri so zaposleni. V položaj posegajo samo ukrepi, ki jih je sprejel pristojni organ in v katerih je dokončno stališče uprave, ki ima zavezujoče pravne učinke, ti pa lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke s tem, da bistveno spreminjajo njen pravni položaj.

Premestitev sedeža agencije Unije izhaja iz sporazuma držav članic in akta zakonodajalca Unije. Zato je organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi v sklepu o premestitvi svojega sedeža zgolj opozoril na načelo prerazporeditve osebja te agencije, kakor je bilo določeno s Soglasnim sklepom držav članic. Pri tem ni bistveno spremenil pravnega položaja pritožnic, ki je v zvezi s tem izhajal iz Soglasnega sklepa držav.

V zvezi z denarnimi pravicami pritožnic, določitev korekcijskega koeficienta, ki se uporabi za osebje agencije, ni prepuščena presoji organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi, temveč je posledica življenjskih razmer v kraju zaposlitve. Iz tega izhaja, da je uporaba koeficienta, predvidenega za nov sedež v primeru pritožnic zgolj tehnična posledica Soglasnega sklepa držav članic na eni strani, in člena 64, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov na drugi.

Poleg tega je z izpodbijanim sklepom predvidena možnost individualnih pogajanj med direktorjem agencije in člani osebja, ki se ne želijo vrniti na novi sedež, glede datuma nastopa funkcije na novem sedežu agencije in odpovednim rokom ob odstopu. Organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi je s sprejetjem tega sklepa določil splošne smernice, na podlagi katerih je pozneje nameraval v skladu z upoštevnimi določbami sprejeti posamične sklepe, s katerimi bi po potrebi ob upoštevanju posebnega položaja vsakega od uslužbencev, ki ob zahtevanem času niso začeli delati na novem sedežu, ugotovil odstop teh uslužbencev.

(Glej točke 49, 50, 60, 61, 64, 69, 72 in 75.)
Zaveze, ki sta jih na področju konkurence pogodbenici sprejeli, da bi odpravili resne dvome v zvezi s koncentracijo in da bi ta postala združljiva z notranjim trgom, v splošnem zajemajo revizijsko klavzulo, s katero je določeno, pod katerimi pogoji lahko Komisija na prošnjo združenega subjekta odobri podaljšanje rokov oziroma odpove, spremeni ali zamenja navedene zaveze. Kot izhaja iz točke 74 Sporočila Komisije o korektivnih ukrepih, dopustnih po Uredbi št. 139/2004 in po Uredbi št. 802/2004, sta odpoved ali sprememba zavez posebej pomembni pri zavezah glede ravnanja, ki so lahko sklenjene že več let in za katere nekaterih okoliščin ni mogoče predvideti ob sprejetju sklepa o koncentraciji, s katerim te zaveze postanejo zavezujoče. Namen zavez je namreč odprava pomislekov glede konkurence, poudarjenih v sklepu o odobritvi koncentracije, tako da bi lahko obstajala možnost, da bi bilo treba glede na spremembo razmer na trgu njihovo vsebino spremeniti ali da bi prenehale biti nujne.

S temeljnimi pravili Uredbe št. 139/2004 o nadzoru koncentracij podjetij je Komisiji, zlasti pri presojah ekonomske narave, priznana določena diskrecijska pravica. To ne velja samo za združljivost koncentracije, temveč tudi za nujnost prejema zavez, da se odpravijo resni dvomi v zvezi s tako koncentracijo.

Natančneje, v zvezi s prošnjo za odpravo zahtev, ki so postale zavezujoče s sklepom, s katerim je bila koncentracija razglašena za združljivo z notranjim trgom, je treba najprej poudariti, da se sicer za preizkus koncentracije zahtevajo predvidevanja glede prihodnjih razvojev, ki z daljšanjem časovnega obdobja postanejo toliko težja in nezanesljiva, vendar pri preizkusu prošnje za odpravo zavez ne pride nujno do enakih težav glede analize prihodnjega razvoja. Noben predpis namreč ne določa roka, v katerem bi bilo treba opraviti preizkus take prošnje ali nekaterih faz tega postopka, niti, splošneje, ne ureja ali določa poteka navedenega postopka. Vendar pa se za preizkus prošnje za odpravo zavez enako kot za druge sklepe na področju koncentracij zahteva izvedba ekonomskih ocen, ki so včasih kompleksne, zlasti da se preveri, ali se je položaj na trgu v širšem smislu znatno in trajno spremenil, tako da zaveze niso več potrebne, da bi se odpravili pomisleki glede konkurence, ki so bili poudarjeni v sklepu o koncentraciji, s katerimi so te zaveze postale zavezujoče.

Komisija ima zato tudi določeno diskrecijsko pravico pri preizkusu prošnje za odpravo zavez, ki zajema kompleksne ekonomske ocene. Sodišče Unije mora zato nadzor nad izvajanjem take pravice opraviti ob upoštevanju polja proste presoje, ki izhaja iz določb ekonomske narave, ki so del ureditve glede koncentracij. Vendar mora Komisija skrbno preučiti prošnjo za odpravo zavez, po potrebi izvesti preiskavo, sprejeti ustrezne preiskovalne ukrepe in svoje ugotovitve utemeljiti z vsemi upoštevnimi podatki.

(Glej točke od 33 do 39 in 41.)
Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 4. oktobra 2018 – PD/EIB

(Zadeva T‑615/16)

„Javni uslužbenci – Osebje EIB – Psihično nadlegovanje – Popolna trajna invalidnost – Prošnja za priznanje poklicnega izvora bolezni – Tožba, vložena pred koncem postopka za priznanje poklicnega izvora bolezni – Nedopustnost“

1. Pritožbe uradnikov – Uslužbenci Evropske investicijske banke – Predhodni postopek – Fakultativnost (Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 41) (Glej točki 49 in 50.)

2. Uradniki – Socialna varnost – Zavarovanje za primer nesreče in poklicne bolezni – Pavšalna odškodnina na podlagi ureditve iz Kadrovskih predpisov – Zahteva za dodatno odškodnino, ki temelji na taki napaki, ki povzroči odgovornost institucije – Presoja predloga za dodatno odškodnino, ki zahteva zdravniško izvedensko mnenje – Nedopustnost med postopkom, ki poteka na podlagi Kadrovskih predpisov – Uporaba, po analogiji, teh načel na uslužbence Evropske investicijske banke (Kadrovski predpisi, člen 73; Kadrovski predpisi Evropske investicijske banke, člen 33a) (Glej točke od 53 do 57 in 59.)

Predmet

Predlog na podlagi člena 270 PDEU in člena 50a Statuta Sodišča Evropske unije, s katerim se v bistvu predlaga naj EIB povrne škodo, ki naj bi tožeči stranki nastala, ker jo je nadrejena oseba psihično nadlegovala in ker EIB ni sprejela ustreznih ukrepov za ureditev položaja in varstva njenega zdravja.

Izrek

1. Tožba se kot nedopustna zavrže.
3.

Znamka Evropske unije–Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije–Relativni razlogi za zavrnitev–Ugovor imetnika neregistrirane znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu–Besedna znamka DEEP PURPLE in neregistrirana znamka DEEP PURPLE (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(4)) (Glej točke od 34 do 36 in od 48 do 50.)
4.

Znamka Evropske unije–Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije–Relativni razlogi za zavrnitev–Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve–Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke–Figurativna znamka EISKELLER–Besedni znamki KELER in KELER 18 (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 42, 46, 59, 65, od 67 do 70, 72 in 73.)
3.

Uradniki–Enako obravnavanje–Zunajzakonska skupnost in zakonska zveza–Pojem–Neprimerljivi položaji (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 21(1); Kadrovski predpisi, člen 1(d) in Priloga VIII, člen 17, prvi odstavek; Direktiva Sveta 2000/78, člen 2) (Glej točke 25, od 28 do 30, 45 in od 47 do 51.)
2.

Kmetijstvo–Skupna kmetijska politika–Integrirani upravni in nadzorni sistem za nekatere programe pomoči–Shema enotnega plačila–Izračun referenčnega zneska–Pravice do plačil iz nacionalne rezerve–Pogoji za dodelitev–Kmetje, ki so prijavili manj hektarjev kot jim je bilo dodeljeno pravic do plačil–Možnost dodelitve ob neobstoju zahtevka kmeta–Izključitev (Uredba Sveta št. 73/2009, člen 41(3); uredbi Komisije št. 1120/2009, uvodna izjava 7 in člen 18, ter št. 1122/2009, člen 15) (Glej točke od 37 do 39.)
Akti, zoper katere je mogoče vložiti ničnostno tožbo, so le akti z zavezujočimi pravnimi učinki, ki lahko posežejo v interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj. Za ugotovitev, ali je akt lahko predmet ničnostne tožbe, je treba upoštevati vsebino akta, katerega razglasitev ničnosti se zahteva, saj oblika, v kateri je bil sprejet, glede tega načeloma ni pomembna.

To velja tudi za račune, priložene odločbi Evropske agencije za kemikalije (ECHA), ki vlagatelju vloge za registracijo snovi nalaga, naj plača preostanek pristojbine, ki se uporablja za velika podjetja, in upravno takso, katerih zneski so bili navedeni na računih. Načeloma so priloge del dokumenta, kateremu so priložene, zaradi česar je normativna moč, ki jim je priznana, enaka tisti, ki jo imajo določbe, ki so osrednji del dokumenta. Odločba in računi niso ločeni in se skupaj obravnavajo kot enotni akt, ki ima dva dela, in sicer upravni del (odločba) in računovodski del (izpodbijana računa, ki sta ji priložena), pri čemer je v tem enotnem aktu izražena dejanska ugotovitev ECHA, da dokazi, ki jih zahtevajo predpisi, niso bili predloženi in je v njem izražena njena volja, da zato nastanejo posledice, tako da se vlagatelju naložijo finančne obveznosti. Ta enotni akt ustvarja obvezne pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese vlagatelja, tako da bistveno spreminjajo njegov pravni položaj, posledica česar je okoliščina, da vlagatelj ne more biti upravičen do znižane pristojbine, ki velja za mala in srednje velika podjetja, ter da mora plačati preostanek pristojbine, ki velja za velika podjetja, in upravno takso, ki jo določa ureditev v takih okoliščinah.

(Glej točke od 18 do 21 in od 25 do 27.)