ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC, je treba razlagati tako, da v položaju, v katerem je državljan Evropske unije s tem, da se je preselil v državo članico, ki ni država njegovega državljanstva, in tam na podlagi člena 7(1) ali člena 16(1) te direktive prebival, uveljavil svojo pravico do prostega gibanja, nato ob ohranitvi svojega izvornega državljanstva pridobil državljanstvo te države ter se več let zatem poročil z državljanom tretje države, s katerim še vedno prebiva na ozemlju navedene države članice, ta državljan tretje države na podlagi določb te direktive ni upravičen do izvedene pravice do prebivanja v zadevni državi članici.

Iz besedila člena 3(1) te direktive namreč izhaja, da spadajo na njeno področje uporabe in so upravičenci do pravic, ki jih podeljuje, državljani Unije, ki se preselijo ali prebivajo v „državi članici razen v tisti državi, katere državljani so“, in njihovi družinski člani, kot so opredeljeni v točki 2 člena 2 navedene direktive, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo (sodba z dne 12. marca 2014, O. in B., C‑456/12, EU:C:2014:135, točka 38).

Poleg tega, čeprav je cilj te direktive olajšati in okrepiti uresničevanje pravice državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, pa se njen cilj, kot izhaja iz njenega člena 1(a), nanaša na pogoje uresničevanja te pravice (sodbi z dne 5. maja 2011, McCarthy, C‑434/09, EU:C:2011:277, točka 33, in z dne 12. marca 2014, O. in B., C‑456/12, EU:C:2014:135, točka 41). Tako je Sodišče razsodilo, da glede na to, da država članica v skladu z načelom mednarodnega prava svojim državljanom ne more zavrniti pravice, da vstopijo na njeno ozemlje in tam ostanejo, in da je njihova pravica do prebivanja torej brezpogojna, z navedeno direktivo ni mogoče urejati prebivanja nekega državljana Unije v državi članici, katere državljan je.

V teh okoliščinah je treba šteti, da Direktive 2004/38 ni mogoče uporabiti za položaj P. N. Ormazabal, odkar je bila ta naturalizirana v Združenem kraljestvu. Te ugotovitve ni mogoče omajati z okoliščino, da je P. N. Ormazabal s tem, da se je preselila v Združeno kraljestvo in tam prebivala, uveljavila svojo pravico do prostega gibanja ter da je po pridobitvi britanskega državljanstva ohranila tudi španskega. Ne glede na to dvojno okoliščino velja, da P. N. Ormazabal od pridobitve tega državljanstva ne prebiva več v „državi članici razen v tisti državi, katere [državljanka je]“ v smislu člena 3(1) te direktive in da torej ne spada več pod pojem „upravičenke“ v smislu te določbe.

Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točkah 32 in 37 te sodbe, njen mož T. Lounes, ki je državljan tretje države, prav tako ne spada pod ta pojem in torej na podlagi te direktive ne more biti upravičen do izvedene pravice do prebivanja v Združenem kraljestvu.

(Glej točke 34, 36, 37, 42, 43, 44, 62 in izrek)
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah–Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah–Uredba št. 1215/2012–Področje uporabe–Izvzeta področja–Stečaj, postopki v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopki prisilne poravnave in podobni postopki–Pojem–Tožbe, ki izhajajo neposredno iz postopka zaradi insolventnosti, in so z njim tesno povezane–Uporaba Uredbe št. 1346/2000

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1215/2012, člen 1(2)(b); Uredba Sveta št. 1346/2000)
Člen 2(1) Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih ter člene 18, 21, 45, 49 in 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo predpisom države članice, v skladu s katerimi tej državi članici ni treba priznati potrdila, izdanega v drugi državi članici, s katerim se potrjuje obstoj pravice njegovega imetnika do vožnje, če to potrdilo ne izpolnjuje zahtev glede vzorca vozniškega dovoljenja iz te direktive, tudi če imetnik navedenega potrdila izpolnjuje pogoje, ki so s to direktivo določeni za izdajo vozniškega dovoljenja.

Člen 2(1) Direktive 2006/126 ter člene 21, 45, 49 in 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da država članica naloži sankcijo osebi, ki kljub temu, da je izpolnila pogoje za izdajo vozniškega dovoljenja, določene s to direktivo, na njenem ozemlju vozi motorno vozilo brez vozniškega dovoljenja, ki bi ustrezalo zahtevam glede vzorca vozniškega dovoljenja iz navedene direktive, in ki lahko med čakanjem na to, da druga država članica izda tako vozniško dovoljenje, obstoj svoje pravice do vožnje, pridobljene v navedeni drugi državi članici, dokaže samo z začasnim potrdilom, ki ga je ta izdala, če ta sankcija ni nesorazmerna glede na težo zadevnih dejanj. Predložitveno sodišče mora tako v okviru presoje teže kršitve, ki jo je storila zadevna oseba, in strogosti sankcije, ki ji jo je treba naložiti, kot morebitno olajševalno okoliščino upoštevati, da je zadevna oseba v drugi državi članici pridobila pravico do vožnje, ki je izkazana z obstojem potrdila, ki ga je izdala navedena druga država članica in ki ga bo pred iztekom njegove veljavnosti na zahtevo zadevne osebe načeloma nadomestilo vozniško dovoljenje, ki ustreza zahtevam glede vzorca vozniškega dovoljenja iz Direktive 2006/126. Navedeno sodišče mora v okviru svoje analize tudi preučiti, kakšno nevarnost je zadevna oseba dejansko pomenila za prometno varnost na ozemlju države članice.

(Glej točko 79 in točko 2 izreka.)
Člen 3 Direktive 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih je treba razlagati tako, da akt, kot je nalog, ki je določen v nacionalnem pravu za sankcioniranje manj hudih kaznivih dejanj in ki ga izda sodnik ob koncu enostranskega poenostavljenega postopka, pomeni „bistven dokument“ v smislu odstavka 1 tega člena, katerega pisni prevod je treba v skladu s formalnimi zahtevami iz te določbe zagotoviti osumljencem ali obdolžencem, ki ne razumejo jezika zadevnega postopka, da se jim omogoči izvrševanje pravice do obrambe in da se tako zagotovi pravičen postopek.

(Glej točko 34 in izrek.)
Člen 45 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero davčni zavezanec s stalnim prebivališčem v tej državi članici, ki je zaposlen v javni upravi druge države članice, od osnove za odmero dohodnine v državi članici stalnega prebivališča ne sme odšteti prispevkov za pokojninsko in zdravstveno zavarovanje, ki so bili odtegnjeni od njegove plače v državi članici zaposlitve – v nasprotju s primerljivimi prispevki, plačanimi za socialno varnost v državi članici njegovega stalnega prebivališča – če plača na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja med državama članicama ne sme biti obdavčena v državi članici stalnega prebivališča delavca, ampak zgolj poveča davčno stopnjo, ki se uporabi za druge prihodke.

Zavrnitev, da se davčnemu zavezancu rezidentu odobrijo ugodnosti, ki izhajajo iz upoštevanja njegovega osebnega in družinskega položaja, v obliki odštetja prispevkov za dodatno zdravstveno in pokojninsko zavarovanje, kakršni so sporni v postopku v glavni stvari, kot posebnih izdatkov, zato ne more biti upravičena ne z razlogi uravnotežene porazdelitve davčne pristojnosti ne z ohranitvijo doslednosti davčnega sistema.

(Glej točki 79 in 80 ter izrek.)
Člen 132(1)(m) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da dejavnost, kot je bridge s podvojenimi kartami, pri kateri je fizična prvina zanemarljiva, ne spada pod pojem „šport“ v smislu te določbe.

Preizkus sobesedila člena 132(1)(m) Direktive 2006/112 govori v prid razlagi, v skladu s katero je pojem „šport“ iz te določbe omejen na dejavnosti v običajnem pomenu izraza „šport“, za katere je značilna nezanemarljiva fizična prvina, pri čemer ga ni mogoče razširiti na vse dejavnosti, ki so lahko tako ali drugače povezane s tem pojmom.

Nazadnje je treba v zvezi s ciljem člena 132(1)(m) navedene direktive spomniti, da je ta določba namenjena spodbujanju nekaterih dejavnosti, ki so v javnem interesu, in sicer storitev, ki so tesno povezane s športom ali telesno vzgojo in ki jih neprofitne organizacije zagotavljajo posameznikom, ki se ukvarjajo s športom ali telesno vzgojo, in da se želi torej z njo širšo javnost spodbuditi k izvajanju teh dejavnosti.

Tudi na podlagi okoliščine, da se neka dejavnost, ki prispeva k dobremu fizičnemu in duševnemu počutju, izvaja na tekmovanjih, ni mogoče priti do drugačne ugotovitve. Sodišče je namreč že razsodilo, da člen 132(1)(m) Direktive 2006/112 za svojo uporabo ne zahteva, da se je treba s športno dejavnostjo ukvarjati na določeni ravni, na primer poklicno, niti da se je treba s športno dejavnostjo ukvarjati na določen način, in sicer redno, organizirano ali z namenom sodelovanja na športnih tekmovanjih (sodbi z dne 21. februarja 2013, Žamberk,C‑18/12, EU:C:2013:95, točka 22, in z dne 19. decembra 2013, Bridport and West Dorset Golf Club,C‑495/12, EU:C:2013:861, točka 19). V zvezi s tem je treba spomniti tudi, da tekmovalnost neke dejavnosti še ne zadošča, da se opredeli za „šport“, če nima nikakršne nezanemarljive fizične prvine.

(Glej točke 22, 23, 25, 29 in izrek.)
Člen 296(2) Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da kmeti, za katere je bilo ugotovljeno, da kot kmetje pavšalisti prejemajo znatno več, kot bi prejemali, če bi uporabljali splošno ali poenostavljeno ureditev davka na dodano vrednost, ne morejo biti kategorija kmetov v smislu te določbe.

V zvezi s tem člen 296(2) Direktive o DDV določa možnosti za izvzetje kmetov iz pavšalne ureditve, tako da določa, da se lahko tako izvzetje med drugim nanaša na kategorije kmetov, pri čemer pa pojma „kategorije kmetov“ ne opredeljuje.

Tak pojem se seveda nanaša na dejavnosti, ki jih opravljajo zadevni kmeti, ki morajo imeti za to, da bi lahko sestavljali kategorijo, eno ali več skupnih lastnosti.

Vsekakor pa morajo biti z vidika načela pravne varnosti kategorije kmetov, na katere se nanaša ta člen 296(2), v nacionalni zakonodaji ali, odvisno od primera, s strani izvršilnega organa, ki ga za to pooblasti nacionalni zakonodajalec, opredeljene na podlagi objektivnih, jasnih in natančnih meril. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 36 sklepnih predlogov, morajo biti ta merila določena vnaprej v tem smislu, da mora biti kategorija, za katero velja izvzetje, določena vnaprej in abstraktno, tako da lahko vsak kmet ob morebitnem odločanju o vključitvi v ureditev presodi, ali spada v kategorijo, za katero velja izvzetje, in ali bo lahko v to kategorijo spadal tudi v prihodnje.

Tako mora biti kmetu omogočeno, da vnaprej posamično preuči svoj položaj, da bi lahko ugotovil, ali glede na objektivna merila iz te zakonodaje spada v kategorijo kmetov, ki je iz pavšalne ureditve izvzeta. Kategorija kmetov v smislu člena 296(2) Direktive o DDV pa ne more biti opredeljena na podlagi merila, ki zadevnim osebam ne omogoča take posamične preučitve, ker bi bilo to v nasprotju z zahtevo po jasnosti in gotovosti pravnih položajev.

(Glej točke od 46 do 49, 51, ter točko 2 izreka.)
Zadeva C‑392/16

Dumitru Marcu

proti

Agenţia Naţională de Administrare Fiscală (ANAF)

in

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Curtea de Apel Bucureşti)

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 199(1)(c) – Neidentifikacija za namene DDV – Obrnjena davčna obveznost – Hipotetičnost vprašanja za predhodno odločanje – Nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 6. julija 2017

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Predlog za razlago določb prava Unije, ki se v sporu o glavni stvari očitno ne uporabijo – Neuporaba člena 199(1)(c) Direktive 2006/112 – Nedopustnost

(člen 267 PDEU; Direktiva Sveta 2006/112, členi 135(1)(j) in (k), 137(1)(b) in (c) in 199(1)(c))

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija), je nedopusten.

Šele ko se zadevna država članica odloči, da bo svojim davčnim zavezancem dala možnost iz člena 137 Direktive 2006/112, in neki davčni zavezanec to možnost izrabi – za transakcije iz člena 135(1)(j) in (k) te direktive – je mogoče za te transakcije uporabiti mehanizem obrnjene davčne obveznosti na podlagi člena 199(1)(c) navedene direktive.

Torej – če se transakcije iz postopka v glavni stvari ali nekatere izmed njih nanašajo na nepremičnine v smislu člena 135(1)(j) in (k) Direktive 2006/112 – ker Romunija v svoji zakonodaji ni uporabila možnosti iz člena 137(1)(b) in (c) Direktive 2006/112, da svojim davčnim zavezancem dovoli pravico do izbire za obdavčitev teh transakcij, in ker se D. Marcu ni izrecno odločil za obdavčitev teh transakcij z DDV v skladu s členom 137 te direktive, pogoji za uporabo člena 199(1)(c) navedene direktive niso izpolnjeni in zato ni mogoče uporabiti mehanizma obrnjene davčne obveznosti, kot je določen s to direktivo.

Če se domneva, drugič, da se transakcije iz postopka v glavni stvari nanašajo na nepremičnine iz člena 12(1)(a) in (b) Direktive 2006/112, mehanizma obrnjene davčne obveznosti za navedene transakcije vseeno ni mogoče uporabiti, ker te ne spadajo med taksativno naštete transakcije iz člena 199(1), od (a) do (g), Direktive 2006/112.

(Glej točke 47, 51, 52, 54 in izrek.)
Zadeva C‑357/16

„Gelvora“ UAB

proti

Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas)

„Predhodno odločanje – Nepoštene poslovne prakse – Direktiva 2005/29/ES – Področje uporabe – Družba za izterjavo dolga – Potrošniško posojilo – Prenehanje terjatve – Narava pravnega razmerja med družbo in dolžnikom – Člen 2(c) – Pojem „izdelek“ – Ukrepi za izterjavo, uporabljeni vzporedno z intervencijo sodnega izvršitelja“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 20. julija 2017

Varstvo potrošnikov – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29 – Področje uporabe – Dolg dolžnika, ki ne izpolnjuje obveznosti iz potrošniške posojilne pogodbe, ki je bil odstopljen družbi za izterjavo dolgov – Pravno razmerje med to družbo in dolžnikom, ki ne izpolnjuje obveznosti – Vključitev – Pojem izdelka – Ukrepi za izterjavo, uporabljeni vzporedno z intervencijo sodnega izvršitelja – Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29, člen 2(c))

Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) je treba razlagati tako, da pravno razmerje med družbo za izterjavo dolgov in dolžnikom, ki ne izpolnjuje obveznosti iz potrošniške posojilne pogodbe in čigar dolg je bil odstopljen tej družbi, spada na njeno področje uporabe. Pojem „izdelek“ iz člena 2(c) te direktive zajema prakse, ki jih taka družba uporablja za izterjavo dolgov. V zvezi s tem to, da je bil dolg potrjen s sodno odločbo in da je bila ta odločba predložena sodnemu izvršitelju za izvršitev, nima vpliva.

Poleg tega, da uporaba takih ukrepov vzporedno z uradnim postopkom izvršbe, ki ga izvede sodni izvršitelj, lahko dolžnika zmede glede narave postopka, ki je uporabljen proti njemu, polni učinek varstva, ki ga Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah zagotavlja potrošniku, namreč zahteva, da za trgovca, ki se je v zvezi z izterjavo dolgov odločil ravnati neodvisno, veljajo določbe te direktive v zvezi za ukrepi, ki jih sam sprejme vzporedno s postopkom izvršbe.

(Glej točki 30 in 31 ter izrek.)
Člen 7(f) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov je treba razlagati tako, da ne nalaga obveznosti posredovanja osebnih podatkov tretji stranki, da bi se ji omogočila vložitev odškodninske tožbe pri civilnem sodišču zaradi škode, ki jo je povzročila oseba, na katero se nanaša varstvo teh podatkov. Vendar člen 7(f) te direktive ne nasprotuje takemu posredovanju na podlagi nacionalnega prava.

Vendar je treba ugotoviti, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 82 do 84 sklepnih predlogov in s pridržkom preveritev, ki jih mora v zvezi s tem opraviti predložitveno sodišče, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, očitno ni upravičeno oškodovancu zavrniti posredovanja osebnih podatkov, potrebnih za vložitev odškodninske tožbe proti storilcu škode, ali, odvisno od primera, osebam, ki uresničujejo starševske pravice, ker bi bil ta storilec mladoleten.

(Glej točki 33 in 34 ter izrek.)
1.

Helenska republika s tem, da je dopuščala delovanje odlagališča odpadkov v Temploniju (Grčija), ki ne izpolnjuje pogojev in zahtev okoljske zakonodaje Evropske unije, ni izpolnila obveznosti iz člena 13 Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv ter iz člena 8(a), člena 11(1) in Priloge I k Direktivi 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih.
Določbe poglavja IV Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah in zlasti člen 41(1) te uredbe je treba razlagati tako, da lahko preživninski upravičenec, ki mu je bila v državi članici izdana odločba v njegovo korist in ki želi doseči njeno izvršitev v drugi državi članici, svojo zahtevo predloži neposredno pristojnemu organu te države članice, kot je specializirano sodišče, in se mu ne sme naložiti, da svojo zahtevo navedenemu organu predloži prek osrednjega organa države članice izvršitve.

Tako nobena določba tega poglavja IV, naslovljenega „Priznavanje, izvršljivost in izvrševanje sodnih odločb“, v katero spada navedeni člen 41(1), ne določa posebnega postopka, ki bi ga bilo treba dodati k postopkom, ki se izvajajo v povsem notranjih položajih, in zlasti obveznega posredovanja osrednjih organov držav članic.

Predložitev osrednjim organom je predvidena v določbah iz poglavja VII Uredbe št. 4/2009 v zvezi s sodelovanjem med osrednjimi organi.

Iz členov 51 in 56 Uredbe št. 4/2009 v povezavi z uvodnima izjavama 31 in 32 te uredbe je razvidno, da je prošnja za pomoč, vložena pri osrednjem organu na podlagi določb iz poglavja VII te uredbe pravica, in ne dolžnost. Zato je fakultativna in se izvaja samo, če jo želi preživninski upravičenec uveljavljati, na primer za odpravo nekaterih posebnih težav, kot je lokalizacija preživninskega zavezanca.

Tako je razvidno, da Uredba št. 4/2009 določa dve možnosti predložitve zadeve pristojnemu sodišču, pri čemer je ena neposredna na podlagi določb iz poglavja IV te uredbe, druga pa s posredovanjem osrednjih organov, če preživninski upravičenec zaprosi za pomoč osrednjega organa države članice njegovega prebivališča na podlagi določb iz poglavja VII navedene uredbe.

To analizo potrjuje besedilo člena 45 Uredbe št. 4/2009, ki spada v poglavje V te uredbe. Ta člen, ki se nanaša na pravno pomoč, izrecno določa dve možnosti, ki ju ima preživninski upravičenec za predložitev zahteve za izvršitev, in sicer prek osrednjih organov „ali“ neposredno pristojnim organom.

V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je obveznost, ki je preživninskemu upravičencu naložena z nacionalno ureditvijo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero mora zadevo predložiti osrednjemu organu zaprošene države članice, čeprav se želi obrniti neposredno na pristojne organe na podlagi poglavja IV Uredbe št. 4/2009, in ki – po navedbah predložitvenega sodišča – povzroča podaljšanje rokov, v nasprotju s členom 41(1) te uredbe, ki se razlaga ob upoštevanju namena navedene uredbe in sistema, v katerega se umešča ta določba.

(Glej točke 37 od 39 do 44 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑138/16

Staatlich genehmigte Gesellschaft der Autoren, Komponisten und Musikverleger registrierte Genossenschaft mbH (AKM)

proti

Zürs.net Betriebs GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Handelsgericht Wien)

„Predhodno odločanje – Intelektualna lastnina – Avtorska in sorodne pravice v informacijski družbi – Direktiva 2001/29/ES – Pravica priobčitve del javnosti – Člen 3(1) – Izjeme in omejitve – Člen 5(3)(o) – Prenos televizijskih oddaj prek lokalnega kabelskega omrežja – Nacionalna ureditev, ki določa izvzetje za inštalacije, ki omogočajo dostop največ 500 naročnikom, in za ponovni prenos oddaj javne radiodifuzije na nacionalnem ozemlju“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 16. marca 2017

Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Bernska konvencija za varstvo književnih in umetniških del – Priobčitev javnosti – Nacionalna ureditev, ki določa izvzetje od zahteve za pridobitev avtorjevega dovoljenja za inštalacije, ki omogočajo dostop največ 500 naročnikom, in za prenos oddaj javne radiodifuzije na nacionalnem ozemlju – Dopustnost – Pogoji – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče

(Direktiva 2001/29 Evropskega parlamenta in Sveta, člena 3(1) in 5(3), točka (o))

Člen 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi in člen 11a Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del z dne 9. septembra 1886 v različici, ki izhaja iz Pariškega akta z dne 24. julija 1971, kakor je bil spremenjen 28. septembra 1979, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da na podlagi izključne pravice priobčitve javnosti zahteva za pridobitev avtorjevega dovoljenja ne velja za sočasen, popoln in nespremenjen prenos radiodifuznih oddaj, ki ga izvede nacionalna organizacija za radiodifuzijo po kablih na nacionalnem ozemlju, če je ta prenos zgolj tehnično sredstvo komunikacije in če je bil avtor dela z njim seznanjen, ko je dovolil prvotno priobčitev, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Člen 5 Direktive 2001/29 in med drugim njegov odstavek 3(o) je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da na podlagi izključne pravice priobčitve javnosti zahteva za pridobitev avtorjevega dovoljenja ne velja za radiodifuzijo s skupno anteno, če na napravo ni priključenih več kot 500 naročnikov, in da je treba to zakonodajo torej uporabiti v skladu s členom 3(1) te direktive, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 44 in izrek.)