ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SL Uradni list Evropske unije C 161/33

Pritožba, ki jo je PGNiG Supply & Trading GmbH vložila 14. februarja 2018 zoper sklep Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 14. decembra 2017 v zadevi T-849/16, PGNiG Supply & Trading GmbH/Evropska komisija

(Zadeva C-117/18 P)

(2018/C 161/37)

Jezik postopka: poljščina

Stranki

Pritožnica: PGNiG Supply & Trading GmbH (zastopnik: M. Jeżewski, odvetnik)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predlog

Pritožnica Sodišču predlaga, naj:

— izpodbijani sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. decembra 2017 v zadevi T-849/16, s katerim je bila tožba družbe PGNiG Supply & Trading zavržena, razglasi za ničnega;

— odloči, da je tožba družbe PGNiG Supply & Trading v zadevi T-849/16 glede na člen 263 PDEU, s katero je predlagana ničnost Sklepa Komisije C(2016) 6950 final z dne 28. oktobra 2016 o spremembi pogojev za izvzetje plinovoda OPAL iz pravil o dostopu tretjih strani do sistema in o reguliranju tarif, odobreno na podlagi Direktive 2003/55/ES, dopustna.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Splošno sodišče je kršilo člen 263, četrti odstavek, PDEU, saj je nepravilno štelo, da se Sklep Komisije na pritožnico ne nanaša niti neposredno niti posamično ter ne pomeni predpisa, kar naj bi izhajalo iz nepravilne razlage s strani Splošnega sodišča narave in učinkov novega regulatornega izvzetja iz leta 2016, pri čemer pa je bil tudi kršen člen 36(1), od (a) do (e), Direktive o zemeljskem plinu (Direktiva 2009/73/ES), ker niso bila uporabljena merila za izvzetje za „novo plinsko infrastrukturo“ in njihova presoja ni bila opravljena tako, da bi se v zadostnem obsegu omogočilo sprejetje odločitve o naravi in vlogi izvzetja, uvedenega leta 2016 s Sklepom Komisije, in o novem regulatornem izvzetju iz leta 2016, saj za Sklep Komisije iz leta 2016, s katerim je bil spremenjen obseg izvzetja iz leta 2009, ni bil uporabljen člen 36(1) Direktive o zemeljskem plinu. Splošno sodišče naj ne bi presojalo o tem, ali je regulativno izvzetje novo, zaradi česar je opravilo nepravilno presojo učinkov Sklepa Komisije na pritožnico.

Splošno sodišče naj bi napačno razlagalo člen 263 PDEU s tem, da je ugotovilo, da se Sklep Komisije na pritožnico ne nanaša neposredno. Ugotovitev Splošnega sodišča, da se Sklep Komisije ne nanaša neposredno na pritožnico, naj bi bila napačna. Pristop Splošnega sodišča ni v skladu z obstoječo sodno prakso, da se sklepi Komisije nanašajo neposredno na osebe, ki niso nacionalni regulativni organi ali naslovniki teh sklepov.

Splošno sodišče naj bi napačno razlagalo člen 263 PDEU s tem, da je ugotovilo, da se Sklep Komisije na pritožnico ne nanaša posamično. Položaj pritožnice na trgu naj bi v tem primeru omogočal individualizacijo v smislu sodne prakse o dopustnosti tožb.

Splošno sodišče naj bi napačno razlagalo člen 263, četrti odstavek, PDEU, s tem, da je ugotovilo, da Sklep Komisije ni predpis. Pritožnica trdi, da je Sklep predpis.
—

Ugotovi naj se, da Kraljevina Španija s tem, da vsaj do 18. aprila 2016 ni sprejela vseh zakonskih in drugih določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2014/25/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014, (1) oziroma navedenih določb nikakor ni sporočila Komisiji, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 106(1) navedene direktive.
—

Komisiji naloži plačilo stroškov zastopnika pritožnice in drugih stroškov, ki so nastali v zvezi s to pritožbo in v postopku pred Splošnim sodiščem;
2.

2.1. Ali je v skladu s členom 4(2) Direktive 93/13, ki ni prenesen v naš pravni red, v nasprotju z Direktivo 93/13 in njenim členom 8, da se španski sodni organ sklicuje na člen 4(2) te direktive in ga uporabi, če zakonodajalec, ki je trdil, da bi lahko popolna zaščita za vse pogoje, ki jih prodajalec ali ponudnik lahko vključi v pogodbo, sklenjeno s potrošniki, vključno s tistimi, ki vplivajo na glavni predmet pogodbe, tudi če so v jasnem, razumljivem jeziku, te določbe po lastni volji ni prenesel v naš pravni red? 2.2 Ali je treba za razumevanje bistvenega pogoja, v tem primeru IRPH, vsekakor posredovati informacije ali objave spodaj navedenih dejstev ali podatkov, ali katerega od njih? (i) Obrazložiti način določitve referenčne obrestne mere, to pomeni obrazložiti, da ta indeks vključuje provizije in ostale stroške nominalne obrestne mere, da gre za enostavno, ne ponderirano srednjo vrednost, da moral prodajalec ali ponudnik vedeti, da mora uporabiti negativni diferencial, in to in posredovati in da posredovani podatki niso javni, v nasprotju z drugo običajno obrestno mero, ki je euribor. (ii) Obrazložiti, kako se je razvijal v preteklosti in kako bi se lahko spreminjal v prihodnje, posredovati informacije in objaviti grafe, ki potrošniku jasno in razumljivo obrazložijo spreminjanje te posebne obrestne mere v primerjavi z obrestno mero euribor, ki se običajno uporablja pri kreditih s hipotekarnim jamstvom. 2.3 In če bi Sodišče odločilo, da mora predložitveno sodišče preučiti nedovoljenost pogodbenih pogojev in odločiti o vseh posledicah v skladu z nacionalnim pravom, se Sodišču postavi vprašanje, ali pomanjkanje informacij o vsem tem ne bi pomenilo pomanjkljivega razumevanja pogoja, ker povprečnemu potrošniku ne bi bil jasen (člen 4(2) Direktive 93/13) in ali bi njegova izpustitev pomenila nepošteno obravnavo s strani prodajalca ali ponudnika, zaradi česar potrošnik, če bi bil ustrezno informiran, ne bi sprejel, da se za njegov kredit uporabi IRPH.
SL Uradni list Evropske unije C 123/13

Tožba, vložena 14. februarja 2018 – Evropska komisija/Italijanska republika

(Zadeva C-122/18)

(2018/C 123/19)

Jezik postopka: italijanščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: G. Gattinara in C. Zadra, agenta)

Tožena stranka: Italijanska republika

Predloga tožeče stranke

Sodišče naj:

— ugotovi, da Italijanska republika s tem, da ni zagotovila in še vedno ne zagotavlja, da javni organi ne prekoračijo roka 30 oziroma 60 koledarskih dni za plačilo svojih trgovinskih obveznosti, ni izpolnila obveznosti iz Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (UL 2011, L 48, str. 1) in zlasti obveznosti iz člena 4 te direktive;

— Italijanski republiki naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Iz elementov, s katerimi razpolaga Komisija in ki temeljijo na informacijah, ki jih je Italijanska republika predložila v predhodnem postopku, je razvidno, da 30- oziroma 60-dnevni plačilni rok iz člena 4 Direktive 2011/7/EU o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih ni prekoračen le s strani posameznih subjektov, temveč celih kategorij javnih organov, ne le pri posamičnem trgovinskem poslu, temveč tudi kot povprečni plačilni rok, to je glede vseh poslov, ki so jih sklenili navedeni organi, in, nazadnje, ne le v omejenem časovnem obdobju, temveč stalno od septembra 2014 do datuma vložitve te tožbe. Komisija zato šteje, da je dokazana stalna in sistematična kršitev člena 4 Direktive.
2.

Ali je s pravom Skupnosti, še zlasti z določbami Direktive o DDV (upoštevanje pri tem zlasti člen 183), z načeli enakovrednosti, učinkovitosti in sorazmernosti skladna tista sodna praksa države članice, ki pri presoji zadevnih določb o zamudnih obrestih razlikuje med tem, ali davčni organ davka ni vrnil ob upoštevanju veljavnih nacionalnih določb – ki so poleg tega kršile pravo Skupnosti – ali pa tega ni storil ob kršitvi teh določb, in ki določa dve možni obdobji za višino zapadlih obresti na DDV, katerega vrnitve ni bilo mogoče zahtevati v razumnem roku zaradi pogoja v nacionalnem pravu, za katerega je Sodišče ugotovilo, da nasprotuje pravu Unije, pri čemer — imajo davčni zavezanci v prvem obdobju pravico prejeti le zamudne obresti, ki ustrezajo osnovni obrestni meri centralne banke, saj ker je takrat še veljala madžarska ureditev, ki je nasprotovala pravu Skupnosti, madžarski davčni organi s tem, ko niso odobrili plačila DDV iz računov v razumnem roku, niso ravnali nezakonito, medtem ko — je v drugem obdobju treba plačati obresti, ki ustrezajo dvojni osnovni obrestni meri centralne banke – ki se poleg tega v pravni ureditvi zadevne države članice uporablja za zamudo – vendar le za zapoznela plačila zamudnih obresti, ki zadevajo prvo obdobje?
—

izkrivljanje dejstev in očitno protislovnih ugotovitev Splošnega sodišča glede domnevne pomanjkljive skrbnosti tožeče stranke in kršitev načel pravne varnosti in zaupanja v pravo;
1.

Ali se razlaga, ki jo je Sodišče Evropske unije podalo v sodbi z dne 27. aprila 2017, A Rosa Flussschiff (C 620/15, EU:C:2017:309) […] (ni prevedeno), glede člena 14(2)(a) Uredbe št. 1408/71/EGS (1) v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo (ES) št. 118/97 (2), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 647/2005 z dne 13. aprila 2005 (3), uporablja za spor v zvezi s kaznivim dejanjem dela in zaposlovanja na črno, v okviru katerega so bila potrdila E 101 izdana v skladu s členom 14(1)(a) na podlagi člena 11(1) Uredbe št. 574/72/ES z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71 (4), čeprav je položaj spadal na področje uporabe člena 14(2)(a)(i) za zaposlene osebe, ki opravljajo dejavnost na ozemlju države članice svojega državljanstva, na katerem ima podjetje za zračni prevoz, ki ima sedež v drugi državi članici, podružnico, ter je bilo že samo iz potrdila E 101, v katerem je kot kraj dejavnosti zaposlene osebe navedeno letališče in je kot delodajalec navedeno podjetje za zračni prevoz, mogoče sklepati, da je bilo pridobljeno na goljufiv način?
—

naloži naj se plačilo moralne škode, ki izhaja iz protipravnega ravnanja Komisije in ki je ex aequo et bono ocenjena na 20 000 EUR;
1.

Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava in očitna napaka pri presoji v zvezi z uporabo splošne domneve v zvezi z izjemo za varstvo namena preiskav Unije — Napačna uporaba prava s strani Komisije v zvezi z uporabo splošne domneve v zvezi z izjemo od zahtev za dostop do posebnih in določenih prej obstoječih dokumentov; — napačna uporaba prava s strani Komisije v zvezi z varstvom namena tekočih preiskav glede zahtev za dostop do posebnih in določenih prej obstoječih dokumentov; — napačna uporaba prava s strani Komisije in očitna napaka pri presoji v zvezi s presojo prevladujočega javnega interesa za zagotovitev učinkovitega pravnega sredstva (člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah); in — napačna uporaba prava s strani Komisije glede uporabe temeljne pravice dostopa do dokumentov (člen 42 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah)
SL Uradni list Evropske unije C 104/13

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Poljska) 9. novembra 2017 – Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S.A. w Warszawie/Jacek Michalski

(Zadeva C-632/17)

(2018/C 104/16)

Jezik postopka: poljščina

Predložitveno sodišče

Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Powszechna Kasa Oszczędności (PKO) Bank Polski S.A. w Warszawie

Tožena stranka: Jacek Michalski

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba določbe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (1), zlasti njena člena 6(1) in 7(1), in Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (2), zlasti njena člena 10 in 22(1), razlagati tako, da nasprotujejo temu, da banka (dajalec kredita) proti potrošniku (kreditojemalec) v okviru postopka za izdajo plačilnega naloga, ki je urejen z določbami člena 485(3) in naslednjimi Kodeks postępowania cywilnego, uveljavlja zahtevek na podlagi izpiska iz bančnih evidenc, ki so ga podpisale osebe, pooblaščene za dajanje izjav v zvezi s premoženjskimi pravicami in obveznostmi banke, in je opremljen z žigom banke, ter dokaza, da je bil dolžniku vročen pisni opomin za plačilo?

(1) UL 1993, L 95, str. 29.

(2) UL 2008, L 133, str. 66.
1.

Ali je treba besedno zvezo „zagotoviti […] ustrezno nadomestilo za škodo“ iz člena 9(7) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (1) razlagati tako, da so države članice dolžne sprejeti materialnopravne predpise glede odgovornosti strank ter zneska in načina nadomestila škode, v skladu s katerimi lahko nacionalna sodišča držav članic odredijo, naj tožeča stranka plača nadomestilo toženi stranki za škodo, ki ji je nastala z ukrepi sodišča, ki so bili naknadno razveljavljeni ali se niso več uporabljali, in sicer zaradi ravnanja ali opustitve tožeče stranke ali zato, ker je sodišče naknadno ugotovilo, da ni bilo kršitve ali nevarnosti kršitve pravice intelektualne lastnine?
SL Uradni list Evropske unije C 94/7

Pritožba, ki so jo anbestedingskalender BV, Negometrix BV, CTM Solution BV, Stillpoint Applications BV, Huisinga Beheer BV vložile 7. decembra 2017 zoper sodbo Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 28. septembra 2017 v zadevi T-138/15, Aanbestedingskalender BV in drugi/Evropska komisija

(Zadeva C-687/17 P)

(2018/C 094/08)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnice: Aanbestedingskalender BV, Negometrix BV, CTM Solution BV, Stillpoint Applications BV, Huisinga Beheer BV (zastopnika: C. T. Dekker in L. Fiorilli, odvetnika)

Druge stranke v postopku: Evropska komisija, Kraljevina Nizozemska, Slovaška republika

Predlog

Pritožnice Sodišču predlagajo, naj:

— deloma ali v celoti razveljavi izpodbijano sodbo v delu, s katerim je bila z njo zavrnjena tožba pritožnic v zadevi T-138/15, in tako:

— sporni sklep v celoti ali deloma razglasi za ničen; in/ali

— podredno, deloma ali v celoti razveljavi izpodbijano sodbo v delu, s katerim je bila z njo zavrnjena tožba pritožnic v zadevi T-138/15, in zadevo vrne Splošnemu sodišču v vsebinsko odločanje upoštevajoč napotke Sodišča;

— Komisiji naloži stroške postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnice navajajo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, napačno presodilo upoštevna dejstva in ni navedlo primerne in konsistentne obrazložitve s tem, da je ugotovilo, da je treba edini tožbeni razlog pritožnic zavrniti, zaradi česar je bila tožba v celoti zavrnjena, saj naj bi Komisija upravičeno lahko ugotovila, da dejavnosti platforme TenderNed niso bile gospodarske in da sporni ukrep ni pomenil državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.

Pritožnice trdijo, da gospodarske ali negospodarske narave dejavnosti platforme TenderNed, zlasti njenega sistema za predložitev ponudb, ni mogoče obravnavati kot vidikov ene same dejavnosti in da bi bilo treba šteti, da ima sistem platforme TenderNed za predložitev ponudb gospodarsko naravo in da ge ja mogoče ločiti od javnega pooblastila. Pritožnice trdijo, da Splošno sodišče ni upoštevalo sodne prakse Sodišča v zvezi s testom, ali je dejavnost gospodarska ali negospodarska.
2.

Ali lahko država članica, na katero je zahteva za sprejem naslovljena – in ki je odgovorna glede na merila iz poglavja III Uredbe Dublin III – to zahtevo, predloženo v skladu s členom 21(1) Uredbe Dublin III, veljavno odobri tudi še po tem, ko se je rok za odgovor, določen v členu 22(7) te uredbe, že iztekel in je ta država članica zahtevo za sprejem pred tem pravočasno zavrnila?
1.

Ali besedilo člena 16(1)(e) Direktive o habitatih (1) dopušča, da se na podlagi vlog posameznih lovcev dodelijo regionalno omejena dovoljenja za odstopanje za tako imenovani lov za vzdrževanje populacije? — Ali je pri presoji tega vprašanja pomembno, da je polje proste presoje pri odločanju o dodelitvi dovoljenj za odstopanje omejeno z nacionalnim načrtom upravljanja populacije in največjim dovoljenim številom primerkov živali za odstrel, določenim v uredbi, v okviru katerih se lahko za ozemlje države članice dodelijo letna dovoljenja za odstopanje? — Ali se lahko pri presoji upoštevajo tudi drugi vidiki, kot so cilj preprečevanja škode na psih in povečanja splošnega občutka varnosti?
SL Uradni list Evropske unije C 42/8

Pritožba, ki so jo Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV, Rikam Holding SA vložili 28. novembra 2017 zoper sklep Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 12. septembra 2017 v zadevi T-247/16, Trasta Komercbanka AS in drugi/Evropska centralna banka

(Zadeva C-669/17 P)

(2018/C 042/11)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožniki: Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV, Rikam Holding SA (zastopniki: O.H. Behrends, L. Feddern, M. Kirchner, odvetniki)

Druga stranka v postopku: Evropska centralna banka

Predlog

Pritožniki Sodišču predlagajo, naj:

— razveljavi točko 1 izreka, to je odločitev Splošnega sodišča, da se postopek glede tožbe družbe Trasta Komercbanka AS (v nadaljevanju: TKB) za razglasitev ničnosti ustavi;

— ugotovi, da tožba za razglasitev ničnosti, ki jo je vložila družba TKB, ni brezpredmetna;

— ugotovi, da je tožba za razglasitev ničnosti dopustna;

— vrne zadevo v ponovno odločanje Splošnemu sodišču, ki naj odloči o tožbi za razglasitev ničnosti, in

— Evropski centralni banki (v nadaljevanju: ECB) naloži plačilo stroškov pritožnikov in stroškov pritožbe.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožniki s prvim pritožbenim razlogom trdijo, da je Splošno sodišče napačno predpostavljalo, da ima stečajni upravitelj pravico do vložitve pravnega sredstva. Pritožniki trdijo, da ta predpostavka ni v skladu s členom 263 PDEU, jamstvom učinkovitega pravnega sredstva ter drugimi načeli, povezanimi s tema vidikoma.

Pritožniki z drugim pritožbenim razlogom trdijo, da je Splošno sodišče napačno predpostavljalo, da delnice delničarjev nadomeščajo možnost delničarjev, da branijo licenco družbe TKB s tem, da družba sama vloži tožbo.

Pritožniki s tretjim pritožbenim razlogom navajajo še druge vsebinske napake, vključno z neuporabo načela nemo auditur, saj je ECB posredovala v okviru pravnega sredstva TKB.

Pritožniki s četrtim pritožbenim razlogom trdijo, da Splošno sodišče ni upoštevalo zahtev (vključno s postopkovnimi zahtevami) za veljavni preklic pooblastila, ki ga je prvotno izdala družba TKB.

Pritožniki s petim pritožbenim razlogom trdijo, da Splošno sodišče ni uporabilo pravilnega člena Poslovnika, saj bi moralo uporabiti člen 131 Poslovnika, ne pa člena 51(1) tega poslovnika, ter da je storilo druge postopkovne napake.
2.

Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 3(1) Direktive 98/26/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. maja 1998 o dokončnosti poravnave pri plačilih in sistemih poravnave vrednostnih papirjev, spremenjene z Direktivo 2009/44/ES, ki določa: ,Prenosni nalogi in medsebojno poračunavanje so pravno izvršljivi in obvezujoči za tretje osebe tudi v primeru postopka proti udeležencu zaradi nesolventnosti, pod pogojem, da so prenosni nalogi vstopili v sistem pred začetkom postopka zaradi nesolventnosti, kakor je opredeljen v členu 6(1). To velja tudi v primeru postopka zaradi nesolventnosti proti udeležencu (v zadevnem sistemu ali v interoperabilnem sistemu) ali proti upravljavcu interoperabilnega sistema, ki ni udeleženec‘, razlagati tako, da je mogoče za nalog, kakršen je obravnavani, šteti, da je, vstopil v sistem‘ in da ga je treba izvršiti?
SL Uradni list Evropske unije C 22/21

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Varhoven kasatsionen sad (Bolgarija) 23. oktobra 2017 – PM/AH

(Zadeva C-604/17)

(2018/C 022/32)

Jezik postopka: bolgarščina

Predložitveno sodišče

Varhoven kasatsionen sad

Stranki v postopku v glavni stvari

Vlagateljica kasacijske pritožbe: PM

Nasprotna stranka v postopku s kasacijsko pritožbo: AH

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali Uredba (ES) št. 2201/2003 (1), ne da bi bili izpolnjeni pogoji iz členov 8 in 12 te uredbe, dopušča, da zadeve, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, preizkusi sodišče države članice, ki je v skladu s členom 3 Uredbe pristojno za razsojanje o razvezi, če je v skladu z nacionalnim pravom te države članice zavezano, da po uradni dolžnosti odloči o skrbništvu, o ukrepih v zvezi s pravico do stikov, preživnino in uporabo družinskega stanovanja, skupaj z zahtevo za razvezo?

(1) Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).
1.

Ali člen 7(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (1) nasprotuje nacionalni določbi iz kolektivne pogodbe ali njeni razlagi, v skladu s katero delavec, ki je ob nastopu letnega dopusta ali dela letnega dopusta nezmožen za delo, ne glede na njegovo zahtevo ni upravičen do prenosa dopusta iz zadevnega obdobja nezmožnosti za delo, ki mu je priznan na podlagi kolektivne pogodbe, če neprenos dopusta, določenega s kolektivno pogodbo, ne zmanjša pravice delavca do štirih tednov letnega dopusta?
2.

Ali evropska zakonodaja o oddaji javnih naročil gradenj, storitev in blaga, zlasti člena 1 in 2 Direktive 2004/18/ES ter členi 49, 56, 105 in naslednji Pogodbe EU, nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v kateri so zasebne bolnišnice, uvrščene v določeno kategorijo javnih bolnišnic („classificati“), izenačene z javnimi bolnišnicami na podlagi njihove vključitve v sistem nacionalnega programa javnega zdravja – ki ga urejajo posebne pogodbe, ki se razlikujejo od običajnih razmerij, vzpostavljenih na podlagi akreditacije, z drugimi zasebnimi subjekti, ki so del sistema zagotavljanja zdravstvenih storitev, brez zahtev za priznanje organa javnega prava in pogojev za neposredno dodelitev, po sistemu „in house providing“ – in v kateri za navedene bolnišnice ne velja nacionalna in evropska zakonodaja o javnih naročilih, tudi kadar se tem subjektom dodeli naloga, da proizvajajo in posameznim javnim zdravstvenim ustanovam brezplačno dobavljajo izdelke, potrebne za opravljanje zdravstvene dejavnosti, pri čemer hkrati prejemajo javna sredstva za izvedbo teh dobav?
2.

Če je odgovor na navedeno vprašanje pritrdilen: Ali je mogoče šteti, da retroaktivna uporaba sodne prakse Senatex (zadeva C-518/14) (2) zahteva razveljavitev upravnega akta, s katerim je bilo zavrnjeno plačilo navedenega DDV, glede na to, da se je z navedenim aktom zgolj potrdila predhodna pravnomočna upravna odločba, s katero je bilo zavrnjeno vračilo, ki jo je izdala AEAT na podlagi postopka, ki ni postopek, določen z zakonom za tak primer, in ki je poleg tega omejila pravice vlagatelja zahtevka za vračilo ter s tem povzročila kršitev pravice do obrambe?
SL Uradni list Evropske unije C 424/21

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Berlin (Nemčija) 12. septembra 2017 – Claudia Wegener/Royal Air Maroc SA

(Zadeva C-537/17)

(2017/C 424/31)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Landgericht Berlin

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka in pritožnica: Claudia Wegener

Tožena stranka in nasprotna stranka v pritožbenem postopku: Royal Air Maroc SA

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali gre za en let v smislu člena 3(1)(a) Uredbe (ES) št. 261/2004 (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov, kadar prevoz letalskega prevoznika vsebuje načrtovane prekinitve (vmesne postanke) zunaj ozemlja Evropske Skupnosti z menjavo letala?

(1) Uredba (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov in razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL L 46, str. 1).