ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Komisija poleg tega poudarja, da je treba besedno zvezo „in vsaj do leta 2013“ razumeti tako, da zajema splošna in stalna preseganja dnevnih in letnih vrednosti za koncentracije PM10, ki se navajajo na podlagi podatkov iz leta 2014, ki so bili navedeni v obrazložitvi prvega očitka v točkah od 50 do 53 tožbe, in podatkov iz leta 2015, upoštevanega v celoti, ki so bili omenjeni v repliki in ki dokazujejo, da ta preseganja niso prenehala in da so ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, to je 27. aprila 2015, še vedno trajala.
56

Ker so lahko pisni odgovori, ki jih je na poklicnem izpitu dal kandidat, in morebitni komentarji popravljavca, ki so s temi odgovori povezani, predmet preverjanja, zlasti glede njihove točnosti in nujnosti njihovega shranjevanja v smislu člena 6(1)(d) in (e) Direktive 95/46, in so lahko predmet popravka ali izbrisa na podlagi člena 12(b) te direktive, je treba ugotoviti, da to, da kandidat na podlagi člena 12(a) te direktive uresniči pravico do dostopa do teh odgovorov in komentarjev, služi cilju te direktive, ki je zagotavljanje varstva pravice do zasebnega življenja tega kandidata pri obdelavi podatkov, ki se nanj nanašajo (glej a contrario sodbo z dne 17. julija 2014, YS in drugi, C‑141/12 in C‑372/12, EU:C:2014:2081, točki 45 in 46), in to ne glede na to, ali ima navedeni kandidat tako pravico do dostopa tudi na podlagi nacionalne ureditve, ki se uporablja za izpitni postopek.
16

V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je nacionalna zakonodaja, kakršna je tista iz člena 38(1)(c) zakonske uredbe [št. 163/2006], v nasprotju s pravilno uporabo člena 45(2), prvi pododstavek, točki (c) in (g), ter (3)(a) Direktive 2004/18 […] ter načel evropskega prava glede varstva legitimnih pričakovanj in pravne varnosti, enakega obravnavanja, sorazmernosti in preglednosti, prepovedi zavlačevanja postopka, čim večje odprtosti trga javnih naročil konkurenci, pa tudi taksativnega in jasnega določanja kaznivih ravnanj v delu, v katerem je vsebina v tem členu določene obveznosti izjave o neobstoju pravnomočnih obsodilnih sodb (vključno s sodbami o naložitvi kazni na predlog strank) za kazniva dejanja, navedena v njej, razširjena na subjekte, ki so nosilci funkcij v podjetjih, ki sodelujejo v postopku javnega razpisa, in katerih funkcija je prenehala v letu pred objavo obvestila o razpisu, ter obstaja s tem povezan razlog za izključitev iz postopka oddaje javnega naročila, če podjetje ne dokaže, da se je dejansko in v celoti distanciralo od kazensko preganjanega ravnanja, pri čemer se naročniku prepusti, da prosto presodi, ali je bilo distanciranje zadostno, in mu zadevna nacionalna zakonodaja dopušča, da dejansko naloži (sicer je podjetje izključeno iz razpisa): (i) obveznost obveščanja in izjave v zvezi s kazenskimi zadevami, o katerih še ni bilo odločeno s pravnomočno sodbo (in je zato izid po definiciji negotov), ki ni določena z zakonom, in sicer niti v zvezi s subjekti, ki so nosilci funkcij; (ii) obveznost distanciranja na lastno pobudo, pri čemer niso določene vrste ravnanj, ki so podlaga za izključitev odgovornosti, s tem povezano referenčno obdobje (ki je tudi obdobje pred pravnomočnostjo kazenske sodbe) in faza postopka, v kateri je treba to obveznost izpolniti; (iii) obveznost lojalnega sodelovanja, ki ni jasno opredeljena, temveč je navedena samo splošna določba o dobri veri?“
42

V zvezi s tem je treba spomniti, da sta zdravje in življenje ljudi najpomembnejša med dobrinami in interesi, varovanimi s Pogodbo. Dalje, ne samo, da je lahko nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti sama po sebi nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko upraviči oviranje temeljnih svoboščin, ki so določene v Pogodbi DEU, ampak lahko med odstopanja iz razloga javnega zdravja spada tudi cilj, da se zaradi varovanja javnega zdravja ohranijo primerne in dostopne zdravstvene in bolnišnične storitve za vsakogar, če tak cilj prispeva k povečani stopnji varovanja zdravja. Prav tako so to lahko nekateri ukrepi, ki, prvič, ustrezajo cilju v splošnem interesu, da se na ozemlju zadevne države članice zagotovi zadosten in stalen dostop do uravnoteženega in kakovostnega zdravstvenega sistema, in drugič, zagotavljajo obvladovanje stroškov ter, kolikor je mogoče, izognitev vsakršnemu razsipavanju s finančnimi, tehničnimi in človeškimi viri (glej v tem smislu sodbo z dne 28. januarja 2016, CASTA in drugi, C‑50/14, EU:C:2016:56, točki 60 in 61).
5

Peti del navedenega protokola, naslovljen „Določbe o izvajanju tega protokola“, vsebuje naslov II, naslovljen „Uporaba aktov institucij“, ki vsebuje člen 53, ki v odstavku 1 določa: „Bolgarija in Romunija izvajata ukrepe, potrebne za to, da z dnem pristopa upoštevata določbe evropskih okvirnih zakonov in tiste določbe evropskih uredb, ki so zavezujoče glede cilja, ki ga je treba doseči, vendar je izbira oblike in načina prepuščena nacionalnim organom v smislu I‑33. člena [Pogodbe o Ustavi za Evropo] in direktiv in odločb v smislu člena 249 [ES] in člena 161 Pogodbe ESAE, če v tem protokolu ni predviden drugačen rok. O teh ukrepih obvestita Komisijo najkasneje do dne pristopa, ali, kadar je to primerno, do roka, predvidenega s tem protokolom.“
7

Sistem samoprijave je obravnavan v členu 49 adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (zakon št. XCII iz leta 2003 o sistemu obdavčitve), ki v odstavkih 1 in 3 določa: „(1) Davčni zavezanci lahko popravijo obračunane ali neobračunane davke, davčno osnovo – z izjemo dajatev in pristojbin – in znesek proračunskih subvencij. Če davčni zavezanec pred začetkom nadzora davčnega organa odkrije, da davčne osnove, davka ali proračunske subvencije ni izračunal v skladu z zakonom ali da je njegov obračun zaradi računske ali pisne napake nepravilen glede osnove ali zneska davka ali proračunske subvencije, lahko svoj obračun spremeni s samoprijavo. Ne šteje se za samoprijavo, če davčni zavezanec obračun odda prepozno in svoje zamude ne upraviči ali če davčni organ zavrne njegovo prošnjo za vrnitev v prejšnje stanje. Samoprijava ni dovoljena, če je davčni zavezanec pravilno uporabil možnost izbire, ki jo določa zakon, in bi izbiro spremenil s samoprijavo. Davčni zavezanec lahko davčno olajšavo naknadno uveljavlja oziroma izkoristi s samoprijavo. […] (3) S samoprijavo se lahko davčna osnova, davek ali proračunska subvencija popravi v skladu s pravili, ki so veljala ob nastanku obveznosti, za obračunsko obdobje, določeno za davek, ki ga je treba popraviti, in pred iztekom zastaralnega roka pravice do odmere davka. Samoprijava vključuje izračun davčne osnove, davka, proračunske subvencije in – če zakon tako določa – dodatka za samoprijavo, obračun in hkratno plačilo popravljene davčne osnove, popravljenega davka in proračunske subvencije ter dodatka oziroma zahtevo za vračilo davka ali izplačilo proračunske subvencije. Ne šteje se za samoprijavo, če je treba davek na dodano vrednost popraviti zaradi spremembe odločbe carinskega organa o odmeri dajatve za uvoz blaga. Če carinski organ naknadno spremeni odločbo o odmeri dajatve za uvoz blaga, se sprememba upošteva v obračunu za mesec, v katerem je bilo opravljeno plačilo.“
42

Poleg tega med bolj omejevalne ukrepe spada tudi – kot je generalni pravobranilec navedel v točkah od 62 do 64 sklepnih predlogov – obrnitev dokaznega bremena, določena v členu 14 LOCM. Ker namreč prodaja z izgubo ne spada med prakse iz Priloge I k Direktivi o nepoštenih poslovnih praksah, je treba pred naložitvijo sankcije zaradi kršitve prepovedi take prodaje z izgubo opraviti analizo „nepoštenosti“ navedene prodaje glede na konkretno dejansko stanje v posameznem primeru, ob upoštevanju meril, določenih v členih od 5 do 9 te direktive, in torej ta naložitev ne more temeljiti na domnevi, ki bi jo moral trgovec ovreči (glej po analogiji sodbo z dne 23. aprila 2009, VTB-VAB in Galatea, C‑261/07 in C‑299/07, EU:C:2009:244, točka 65, v zvezi s prepovedjo vezanih ponudb potrošnikom).
Člen 4(1) decreto-lei no 291/2007, que aprova o regime do sistema do seguro obrigatório de responsabilidade civil automóvel e transpõe parcialmente para a ordem jurídica interna a Directiva no 2005/14/CE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 11 de Maio, que altera as Directivas nos 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE e 90/232/CEE, do Conselho, e a Directiva no 2000/26/CE, relativas ao seguro de responsabilidade civil resultante da circulação de veículos automóveis (uredba-zakon št. 291/2007 o odobritvi ureditve sistema obveznega zavarovanja civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o delnem prenosu Direktive 2005/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2005 o spremembi direktiv Sveta 72/166/EGS, 84/5/EGS, 88/357/EGS in 90/232/EGS ter Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/26/ES o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil) z dne 21. avgusta 2007 (Diáro da República, 1. serija, št. 160, z dne 21. avgusta 2007) določa:

„V skladu s to uredbo-zakonom mora imeti vsakdo, ki se lahko šteje za civilno odgovornega za povrnitev škode za telesne poškodbe ali materialno škodo, ki je bila s kopenskim motornim vozilom, za vožnjo katerega je potrebno posebno dovoljenje in ki je običajno na Portugalskem, ali z njegovim priklopnikom povzročena tretjim osebam, sklenjeno zavarovanje te odgovornosti, da je to vozilo lahko udeleženo v prometu.“
46

Posameznik, ki uvozi blago za potrebe ekonomske dejavnosti v smislu te določbe, to stori kot davčni zavezanec, tudi če se to blago ne uporabi takoj za to ekonomsko dejavnost (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2012, Gran Via Moineşti, C‑257/11, EU:C:2012:759, točka 25 in navedena sodna praksa). Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba za davčno zavezanko šteti osebo, ki opravi naložbene izdatke z namenom – potrjenim z objektivnimi elementi – opravljanja ekonomske dejavnosti v smislu člena 9(1) Direktive o DDV (glej v tem smislu sodbe z dne 14. februarja 1985, Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, točka 24; z dne 29. februarja 1996, INZO, C‑110/94, EU:C:1996:67, točka 17, in z dne 22. oktobra 2015, Sveda, C‑126/14, EU:C:2015:712, točka 20 in navedena sodna praksa).
Člen 23 te uredbe, naslovljen „Obveščanje in enaka obravnava“, v odstavku 1 določa:

„Letalske prevoznine in tarife, ki so na voljo javnosti, zajemajo pogoje, ki veljajo, kadar so ponujene ali objavljene v kakršni koli obliki, vključno na spletu, za zračni prevoz z letališč na ozemlju držav članic, za katere velja Pogodba. Končna cena letalske prevoznine in tarife je vedno navedena in označuje ceno, ki se plača, z vsemi davki, prispevki, dodatnimi dajatvami in pristojbinami, ki so neizogibni in predvidljivi v času objave. Poleg navedbe končne cene, je navedeno vsaj še naslednje:

(a) letalska prevoznina ali tarifa;

(b) davki;

(c) letališke pristojbine, in

(d) ostali prispevki, dodatne dajatve ali pristojbine, zlasti tiste, povezane z varnostjo ali gorivom,

če so bile postavke iz [člena 23(1), tretji stavek, točke (b), (c) in (d)] dodane letalskim prevozninam ali tarifam. Možnost doplačila se sporoči na jasen, pregleden in nedvoumen način ob začetku kupovanja vozovnic, kupec pa sam izbere možnost doplačila.“
Člen 14 in člen 15(1) Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv je treba razlagati tako, da glede na trenutno stanje prava Unije ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za financiranje storitve ravnanja s komunalnimi odpadki in njihovega odstranjevanja določa ceno, ki se izračuna na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo ti dejansko ustvarili in predali za odvoz, ter plačilo – od uporabnikov kot imetnikov odpadkov – dodatnega nadomestila, katerega prihodek je namenjen financiranju kapitalskih naložb, potrebnih za obdelavo odpadkov, vključno z njihovim recikliranjem. Vendar pa mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali to ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“ naložijo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količine ali naravo odpadkov, ki jih lahko ustvarijo. Za to lahko nacionalno sodišče med drugim upošteva merila, povezana z vrsto nepremičnin, ki jih zasedajo uporabniki, s površino in namembnostjo teh nepremičnin, s sposobnostjo „imetnikov“ za ustvarjanje odpadkov, s prostornino zabojnikov, danih na voljo uporabnikom, ter s pogostostjo pobiranja, ker lahko ti dejavniki neposredno vplivajo na znesek stroškov ravnanja z odpadki.
32

V zvezi s tem je Sodišče presodilo, da je mogoče upoštevati to, da je teža posega v temeljne pravice osebe, na katero se navedena obdelava nanaša, lahko različna glede na to, ali so ti podatki že v javno dostopnih virih ali ne (glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 2011, Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito, C‑468/10 in C‑469/10, EU:C:2011:777, točka 44).
11

Ustawa o prawie autorskim i prawach pokrewnych (zakon o avtorski in sorodnih pravicah) z dne 4. februarja 1994 (Dz.U. iz leta 2006, št. 90, postavka 631) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon z dne 4. februarja 1994 o avtorski in sorodnih pravicah), v členu 20 določa: „1. Proizvajalci in izvozniki: (1) magnetofonov, magnetoskopov in drugih podobnih naprav, (2) fotokopirnih strojev, skenerjev in drugih podobnih naprav za razmnoževanje, ki omogočajo popolno ali delno kopiranje izvoda objavljenega dela, (3) praznih nosilcev, na katere se z napravami, naštetimi v točkah (1) in (2), posnamejo dela ali predmeti, zaščiteni s sorodnimi pravicami, za zasebno uporabo, morajo plačati nadomestilo organizacijam za kolektivno upravljanje, kot so opredeljene v odstavku 5 in ki delujejo za račun avtorjev, izvajalcev in proizvajalcev fonogramov in videogramov ter založnikov, pri čemer znesek tega nadomestila ne presega 3 % prodajne cene teh naprav in nosilcev. 2. Nadomestilo, pobrano od prodaje magnetofonov in drugih podobnih naprav ali povezanih praznih nosilcev, se razdeli tako: (1) 50 % avtorjem; (2) 25 % izvajalcem; (3) 25 % proizvajalcem fonogramov. […] 4. Nadomestilo, pobrano od prodaje naprav za razmnoževanje in povezanih praznih nosilcev, se razdeli tako: (1) 50 % avtorjem; (2) 50 % založnikom. 5. Minister za kulturo in varstvo narodne dediščine po posvetovanju z organizacijami za kolektivno upravljanje avtorskih in sorodnih pravic, z združenji avtorjev, izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in videogramov in založnikov ter združenji proizvajalcev ali uvoznikov naprav in praznih nosilcev iz odstavka 1 z uredbo določi: kategorije naprav in nosilcev, znesek nadomestila iz odstavka 1, glede na zmogljivost naprav in nosilcev za razmnoževanje ter druge rabe, za katere so namenjeni, načine prejemanja in razdelitve nadomestila ter organizacije za kolektivno upravljanje avtorskih in sorodnih pravic, ki so pristojne za prejemanje tega nadomestila.“
69

V zvezi z nujnim razlogom v splošnem interesu, ki je povezan z bojem proti davčnim utajam ali izogibanju plačila davkov, zadostuje ugotovitev, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 72 in 73 sklepnih predlogov, da ima ta cilj enak obseg ne glede na to, ali se nanj sklicuje pri uporabi člena 11(1)(a) Direktive 90/434 ali v utemeljitev ovire v razmerju do primarnega prava. Zato so preudarki, omenjeni v točkah od 54 do 56 te sodbe v zvezi s sorazmernostjo upoštevne zakonodaje v postopku v glavni stvari, ki se nanašajo na to določbo, upoštevni tudi za presojo sorazmernosti te zakonodaje z vidika svobode ustanavljanja. Iz tega izhaja, da davčna zakonodaja, kakršna je v postopku v glavni stvari, s katero se uvaja splošna domneva o obstoju davčne utaje ali izogibanju plačila davka presega to, kar je potrebno za dosego tega cilja, zaradi česar ne more upravičiti ovire te svobode.
Zadeva C‑633/16

Ernst & Young P/S

proti

Konkurrencerådet

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sø- og Handelsretten)

„Predhodno odločanje – Nadzor koncentracij podjetij – Uredba (ES) št. 139/2004 – Člen 7(1) – Izvedba koncentracije pred priglasitvijo Evropski komisiji in ugotovitev združljivosti s skupnim trgom – Prepoved – Obseg – Pojem ‚koncentracija‘ – Odpoved pogodbe o sodelovanju s tretjim s strani enega od podjetij, ki je stranka koncentracije“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 31. maja 2018

Koncentracije podjetij – Pregled Komisije – Obveznost zadržanja izvajanja koncentracije – Pojem „koncentracija“ – Izvedba transakcije, ki prispeva k spremembi nadzora ciljnega podjetja – Odpoved pogodbe o sodelovanju s tretjim s strani enega od podjetij, ki je stranka koncentracije – Izključitev – Preverjanje s strani nacionalnega sodišča

(Uredba Sveta št. 139/2004, člen 7(1))

Člen 7(1) Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 z dne 20. januarja 2004 o nadzoru koncentracij podjetij (Uredba ES o združitvah) je treba razlagati tako, da se koncentracija izvede le s transakcijo, ki v celoti ali delno, pravno ali dejansko, prispeva k spremembi nadzora ciljnega podjetja. Za odpoved pogodbe o sodelovanju v okoliščinah, kot so v zadevi v glavni stvari, ki jih mora preveriti predložitveno sodišče, ni mogoče šteti, da povzroči izvedbo koncentracije in to neodvisno od vprašanja, ali je imela ta odpoved učinke na trgu.

(Glej točko 62 in izrek.)
Zadeva C‑667/16

M.N.J.P.W. P. W. Nooren in J. M. F. C. Noorna

proti

Staatssecretaris van Economische Zaken

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)

„Predhodno odločanje – Skupna kmetijska politika – Financiranje od EKSRP – Uredba (ES) št. 1122/2009 – Podpora za razvoj podeželja – Neupoštevanje pravil o navzkrižni skladnosti – Znižanja in izključitve – Seštevanje znižanj“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. junija 2018

Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Financiranje s strani EKSRP – Podpora za razvoj podeželja – Uporaba znižanj v primeru malomarnosti – Uporaba znižanj in izključitev v primerih namerne neskladnosti – Ugotovitev več primerov neskladnosti na istem področju – Seštevanje znižanj – Meje

(Uredba Sveta št. 73/2009, člena 23 in 24; Uredba Komisije št. 1122/2009, členi od 70 do 72)

Člene od 70 do 72 Uredbe Komisije (ES) št. 1122/2009 z dne 30. novembra 2009 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 v zvezi z navzkrižno skladnostjo, modulacijo ter integriranim administrativnim in kontrolnim sistemom v okviru shem neposrednih podpor za kmete, določenih z navedeno uredbo, ter za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 v zvezi z navzkrižno skladnostjo v okviru sheme podpore, določene za sektor vina, v povezavi s členoma 23 in 24 Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, spremembi uredb (ES) št. 1290/2005, (ES) št. 247/2006, (ES) št. 378/2007 in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1782/2003, je treba razlagati tako, da je treba v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je bilo ugotovljenih več primerov neskladnosti na istem področju, sešteti znižanje celotnega zneska neposrednih plačil, ki so bila ali naj bi bila prejeta, ki se uporabi v primerih neskladnosti iz malomarnosti, na eni strani in znižanje, ki se uporabi v primerih namerne neskladnosti, na drugi, pri čemer mora biti celotni znesek znižanj za koledarsko leto določen ob upoštevanju načela sorazmernosti ter ne sme preseči celotnega zneska iz člena 23(1) Uredbe št. 73/2009.

(Glej točko 32 in izrek.)
Zbi rka odločb sodne pr akse  
Združeni zadevi C-2 3 6 / 1 6 in C-2 3 7 / 1 6  
Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED)  
proti  
Diputación General de Aragón  
(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunal Supremo) 
„Predhodno odločanje – Regionalni davek na velike trgovske centre – Svoboda ustanavljanja – 
Varstvo okolja in prostorsko načrtovanje – Državna pomoč – Selektivni ukrep“ 
Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. aprila 2018 
1. Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – 
Nacionalna ureditev regionalnega davka na velike trgovske centre – Dopustnost 
(Člena 49 PDEU in 54 PDEU) 
2. Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektiven predlagani ukrep – Odstopanje od splošne 
davčne ureditve – Utemeljitev na podlagi narave in sistematike ureditve – Merila presoje 
Člen 107(1) PDEU) 
1. Člena 49 in 54 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta davku, ki ga plačujejo veliki 
trgovinski centri, kot je ta iz postopkov v glavni stvari. 
V zadevah v glavni stvari zadevna zakono daja določa merilo v zvezi s prodajno površino trgovine, 
s katerim se ne vzpostavlja nobena neposredna diskriminacija. Iz elementov, predloženih Sodišču, ne 
izhaja niti, da to merilo v večini primerov državljane drugih držav članic ali družbe, ki imajo svoj sedež 
v drugih državah članicah, postavlja v slabši položaj. 
(Glej točke 19, 20 in 23 ter točko 1 izreka.) 
2. Davek, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, s katerim so veliki distribucijski centri v bistvu 
obdavčeni glede na njihovo prodajno površino, ni državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, čeprav 
so ga oproščeni tisti centri, katerih prodajna površina ne presega 500 m2, in tisti, katerih prodajana 
površina presega ta prag, vendar njihova davčna osnova ne presega 2000 m2. Tak davek tudi ni 
državna pomoč v smislu te določbe, čeprav so ga oproščeni centri, ki opravljajo dejavnost v sektorju 
prodaje industrijskih strojev, vozil, orodja, in materiala, gradbenega materiala, sanitarne opreme, vrat 
in oken za prodajo poslovnim subjektom, pohištva v individualnih, tradicionalnih in specializiranih 
trgovinah, ter avtomobilov, ter vrtnarije in bencinske črpalke, saj ti centri nimajo takega vpliva na 
okolje in prostorsko načrtovanje kot drugi, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. 
(Glej točko 51 in točko 2 izreka.) 
SL 
ECLI:EU:C:2018 :291 1
Člen 3, prvi odstavek, Direktive 2009/103/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o zavarovanju civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil in o izvajanju obveznosti zavarovanja takšne odgovornosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki dopušča, da se iz kritja obveznega zavarovanja izključi škoda, ki nastane pri vožnji motornih vozil na poteh in površinah, ki niso „primerne za promet“, razen na tistih, ki sicer niso primerne za to, vendar so „v splošni rabi“.

Poleg tega nobena določba Direktive 2009/103 obsega obveznosti zavarovanja in varstva, ki se s to obveznostjo želi dati žrtvam nesreč, ki jih povzročijo motorna vozila, ne omejuje na uporabo takšnih vozil na določenih površinah ali določenih poteh (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, točka 36). V obravnavanem primeru ni sporno, da se je zadevno vozilo, ko se je prevrnilo in tako poškodovalo J. L. Núñeza Torreira, uporabljalo kot prevozno sredstvo. Takšna uporaba je zato zajeta v pojem „uporaba vozila“ v smislu člena 3, prvi odstavek, Direktive 2009/103. Okoliščina, da je zadevno vozilo – kot je razvidno iz predložitvene odločbe – v trenutku, ko se je prevrnilo, vozilo na vojaškem vadbišču, do katerega dostop je bil prepovedan za vsa nevojaška vozila, in na območju tega zemljišča, ki ni bilo primerno za vožnjo kolesnih vozil, ne more vplivati na ta sklep in posledično omejiti obveznost zavarovanja, ki izhaja iz te določbe.

(Glej točke od 31 do 34 in 36 ter izrek.)