Keywords

Summary



Keywords

1. Konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava – Navezne okoliščine – Pogodba o zaposlitvi – Hierarhija naveznih okoliščin – Država, v kateri se delo običajno opravlja – Prednostna navezna okoliščina

(Rimska konvencija z dne 19. junija 1980, člen 6(2)(a) in (b))

2. Konvencija o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih – Pravo, ki se uporablja, če pogodbeni stranki ne izbereta prava – Navezne okoliščine – Pogodba o zaposlitvi – Poslovna enota, ki je zaposlila delavca – Pojem – Kraj, v katerem delavec dejansko opravlja delo – Izključitev – Zahteva, da je poslovna enota pravna oseba – Neobstoj

(Rimska konvencija z dne 19. junija 1980, člen 6(2)(b))

Summary

1. Iz člena 6(2) Rimske konvencije z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih je razvidno, da je bil namen zakonodajalca določiti hierarhijo med merili, ki jih je treba upoštevati pri določitvi prava, ki se uporabi za pogodbo o zaposlitvi. Torej je treba člen 6(2) te konvencije razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki obravnava zadevo, najprej ugotoviti, ali delavec ob izvajanju pogodbe običajno opravlja delo samo v eni državi, ki je tista, v kateri ali iz katere delavec ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni za navedeno dejavnost, opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca.

Zato so elementi, ki opredeljujejo delovno razmerje, to so kraj dejanske zaposlitve delavca, kraj, v katerem delavec prejme navodila, ali kraj, v katerem se mora delavec javiti pred začetkom opravljanja dela, upoštevni pri določitvi prava, ki se uporablja za to delovno razmerje, in sicer tako, da če so ti kraji v isti državi, lahko sodišče, ki obravnava zadevo, šteje, da ta spada na področje uporabe člena 6(2)(a) Rimske konvencije.

Tako je treba navezno okoliščino, ki se nanaša na državo, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“, iz člena 6(2)(a) te konvencije razlagati široko, navezno okoliščino, ki se nanaša na sedež „poslovne enote, ki ga je zaposlila“, iz člena 6(2)(b) te konvencije pa je mogoče uporabiti le, kadar sodišče, ki obravnava spor, ne more določiti države, v kateri se delo običajno opravlja.

(Glej točke 34, 35, 40 in 41 ter točko 1 izreka.)

2. Člen 6(2)(b) Rimske konvencije z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih je treba razlagati tako:

– da je treba pojem „poslovna enota [delodajalca], ki […] je [delavca] zaposlila“ razumeti tako, da se nanaša izključno na poslovno enoto, ki je delavca zaposlila, ne pa na poslovno enoto, s katero je ob dejanskem opravljanju dela v zvezi;

– da pravna osebnost ni zahteva, ki bi jo morala poslovna enota delodajalca v smislu te določbe izpolniti;

– da se poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je navedeno kot delodajalec, vendar je s to poslovno enoto povezano, lahko opredeli kot „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) te konvencije, če je na podlagi objektivnih elementov mogoče ugotoviti, da je dejanski položaj drugačen od položaja, ki izhaja iz določil pogodbe, in to celo kljub temu, da vodstvena pooblastila niso bila formalno prenesena na to drugo podjetje. Predložitveno sodišče bi tako lahko le v primeru, da bi elementi, ki se nanašajo na postopek zaposlitve, omogočali ugotovitev, da je podjetje, ki je sklenilo pogodbo o zaposlitvi, dejansko delovalo v imenu in na račun drugega podjetja, štelo, da navezna okoliščina iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije napotuje na pravo države, v kateri je poslovna enota drugega podjetja.

(Glej točke 49, 52, 58 in 65 ter točko 2 izreka.)