ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Člen 13 Direktive o nepoštenih poslovnih praksah določa: „Za dosego ciljev Skupnosti z odstranitvijo ovir na notranjem trgu je treba nadomestiti obstoječe, med državami članicami razlikujoče se splošne klavzule in pravna načela. Enotna skupna splošna prepoved, kakor jo določa ta direktiva, zajema nepoštene poslovne prakse, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. Da bi se zaupanje potrošnikov okrepilo, je treba splošno prepoved uporabljati tako za nepoštene poslovne prakse, ki se pojavljajo izven pogodbenih razmerij med trgovcem in potrošnikom, kakor tudi ob sklenitvi pogodbe in med njenim izpolnjevanjem. Splošno prepoved sestavljajo pravila o dveh vrstah poslovnih praks, ki veljata za daleč najobičajnejši, to so zavajajoče poslovne prakse in agresivne poslovne prakse.“
Člen 9(1) in (2) navedene direktive določa:

„1. Države članice poskrbijo za učinkovito upravljanje radijskih frekvenc za elektronske komunikacijske storitve na svojem ozemlju v skladu s členoma 8 in 8a, pri čemer je treba upoštevati, da so radijske frekvence javna dobrina z visoko socialno, kulturno in gospodarsko vrednostjo. Države članice zagotavljajo, da pristojni nacionalni organi razporedijo take radijske frekvence, ki se uporabljajo za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, in podelijo splošne odobritve ali individualne pravice uporabe radijskih frekvenc na podlagi objektivnih, preglednih, nediskriminatornih in sorazmernih meril.

Pri uporabi tega člena države članice spoštujejo ustrezne mednarodne sporazume, vključno s Pravilnikom o radiokomunikacijah Mednarodne telekomunikacijske zveze […], in lahko upoštevajo javne interese.

2. Države članice pospešujejo usklajevanje uporabe radijskih frekvenc v [Uniji], da bi zagotovil[e] njihovo dejansko in učinkovito uporabo in koristi potrošnikom, kot denimo ekonomijo obsega in medobratovalnost storitev. Pri tem ravnajo v skladu s členom 8a in Odločbo št. 676/2002/ES (Odločba o radijskem spektru).“
5

Člen 14(1) navedene direktive določa: „Razen splošnih določb iz Direktive [Sveta] 92/12/EGS [z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179)] o izjemah pri uporabi obdavčenih izdelkov in brez poseganja v druge določbe Skupnosti, države članice izvzamejo iz obdavčitve pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enotne uporabe takšnih izjem ter preprečevanja kakršnega koli izogibanja, izmikanja ali zlorabe, naslednje energente: […] c) energenti, ki so bili dobavljeni za uporabo kot gorivo za plovbo po vodah Skupnosti (vključno z ribolovom), razen za plovila za zasebne namene ter električno energijo, proizvedeno na krovu plovila. V tej direktivi, ‚plovila za zasebne namene‘ pomenijo uporabo kakršnega koli plovila s strani lastnika ali fizične ali pravne osebe, ki plovilo uporablja bodisi na podlagi najema bodisi na kakršen koli drug način, v drugačne namene kot so komercialni nameni in predvsem za drugačne namene kot za prevoz potnikov ali blaga za plačilo ali za dobavo storitev za plačilo ali za organe oblasti.“
48

Dejstvo, da možnost, da se pri trženju ali oglaševanju lahko uporablja poimenovanje „mleko“ in poimenovanja, ki so rezervirana izključno za mlečne proizvode, velja le za proizvode, ki izpolnjujejo zahteve iz Priloge VII, del III, Uredbe št. 1308/2013, proizvajalcem teh proizvodov zagotavlja zlasti neizkrivljene konkurenčne pogoje, njihovim potrošnikom pa to, da proizvodi, ki so označeni s temi poimenovanji, ustrezajo enakim standardom kakovosti, pri čemer jih ščitijo pred vsakršno zmedo glede sestave proizvodov, ki jih nameravajo pridobiti. Zadevne določbe so torej primerne za uresničitev teh ciljev. Prav tako ne presegajo tega, kar je potrebno za njihovo uresničitev, ker dodajanje pojasnjevalnih oziroma opisnih pristavkov k tem poimenovanjem za označevanje proizvodov, ki ne izpolnjujejo teh zahtev, ne more – kot je Sodišče že presodilo – z gotovostjo preprečiti nevarnosti zmede za potrošnike. Zato zadevne določbe niso v nasprotju z načelom sorazmernosti (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1999, UDL, C‑101/98, EU:C:1999:615, točke od 32 do 34).
29

Tako kot v Direktivi 2003/109 je tudi v Direktivi 2011/98 v korist nekaterih državljanov tretjih držav določena pravica do enakega obravnavanja, ki je splošno pravilo, in so v njej navedena odstopanja od te pravice, ki jih lahko določijo države članice. Na ta odstopanja se je zato mogoče sklicevati le, če so organi zadevne države članice, ki so pristojni za prenos te direktive, jasno navedli, da se nameravajo sklicevati na to odstopanje (glej po analogiji sodbo z dne 24. aprila 2012, Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, točki 86 in 87).
45

Vendar pa je v primeru storitev natovarjanja in raztovarjanja, ker so te neposredno povezane s prevažanim tovorom in je torej stroške teh storitev kot takšne mogoče prevaliti na imetnike tovora, treba šteti, da je dobava teh storitev imetnikom vedno del tržne verige teh storitev. To pomeni, da je take storitve mogoče oprostiti na podlagi člena 148(d) Direktive 2006/112.
50

S tega vidika iz pojasnil k temu členu 52(3), ki jih je treba v skladu s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine upoštevati kot vodilo pri njeni razlagi (glej v tem smislu sodbi z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 20, in z dne 27. maja 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, točka 54), izhaja, da je namen člena 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med pravicami iz Listine in ustreznimi pravicami, zagotovljenimi z EKČP, ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. februarja 2016, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, točka 47).
Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Območja, pomembna za Skupnost – Opredelitev – Sestava nacionalnega seznama zadevnih območij – Stanje ohranjenosti, ki se presoja ob upoštevanju celotnega evropskega ozemlja držav članic, za katero se uporablja Pogodba – Nezadostna opredelitev – Neizpolnitev obveznosti

(Direktiva Sveta 92/43, členi 1(e) in (i), 2(1), 3(1), prvi pododstavek, in (2), ter 4(1), in prilogi II in III)
V skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 lahko Komisija podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti kršijo člen 101 ali 102 PDEU. Pristojnost Komisije za naložitev glob v primeru kršitve in za sprejetje takih odločb nujno vključuje pooblastilo za ugotovitev te kršitve. Na pooblastilo Komisije za naložitev sankcij na podlagi člena 23 Uredbe št. 1/2003, nikakor ne vpliva dejstvo, da je ravnanje, ki predstavlja kršitev, prenehalo. Iz tega izhaja, da to, da Komisija izvršuje svojo pristojnost za naložitev glob, tej daje implicitno pristojnost, da ugotovi kršitev, ne da bi bila dolžna izkazati pravni interes za to ugotovitev, tudi če gre za kršitev, storjeno v preteklosti.

Poleg tega člen 7(1), prvi stavek, Uredbe št. 1/2003 določa, da če Komisija ugotovi, da gre za kršitev člena 101 ali 102 PDEU, lahko z odločbo od zadevnih podjetij ali podjetniških združenj zahteva, da tako kršitev odpravijo. Izvrševanje pristojnosti odreditve prenehanja s kršitvijo s strani Komisije v skladu s to določbo torej nujno zajema pristojnost ugotovitve te kršitve in zato Komisiji ne nalaga, da izkaže obstoj pravnega interesa, da to stori.

(Glej točke od 57 do 59.)
Posebne mehanizme iz poglavja 2 Priloge IV k Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija, poglavja 1 Priloge V k Aktu o pogojih pristopa Republike Bolgarije in Romunije in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija, in poglavja 1 Priloge IV k Aktu o pogojih pristopa Republike Hrvaške in prilagoditvah Pogodbe o Evropski uniji, Pogodbe o delovanju Evropske unije in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo je treba razlagati tako, da imetniku dodatnega varstvenega certifikata, ki ga je podelila država članica, ki ni ena od novih držav članic iz teh aktov o pristopu, dovoljujejo, da če pravni redi teh novih držav članic možnost pridobitve enakovrednega varstva niso določali ob vložitvi prijave za osnovni patent, ampak ob objavi prijave za osnovni patent in/ali vložitvi prijave za dodatni varstveni certifikat v državi članici uvoza, zaradi česar imetnik v državah izvoznicah ni mogel pridobiti patenta in enakovrednega dodatnega varstvenega certifikata, nasprotuje vzporednemu uvozu zdravila, ki izvira iz teh novih držav članic.

Posebne mehanizme iz poglavja 2 Priloge IV k Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija, poglavja 1 Priloge V k Aktu o pogojih pristopa Republike Bolgarije in Romunije in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija, in poglavja 1 Priloge IV k Aktu o pogojih pristopa Republike Hrvaške in prilagoditvah Pogodbe o Evropski uniji, Pogodbe o delovanju Evropske unije in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo je treba razlagati tako, da se uporabljajo za podaljšanje iz člena 36(1) Uredbe (ES) št. 1901/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o zdravilih za pediatrično uporabo in spremembah Uredbe (EGS) št. 1768/92, Direktive 2001/20/ES, Direktive 2001/83/ES in Uredbe (ES) št. 726/2004.

(Glej točko 73 in točko 2 izreka.)
Člen 16(6) in člen 17 Uredbe (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES ter člena 16 in 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo zakonodaji države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero ta sprejme metodo dodelitve ribolovnih možnosti, ki je, čeprav temelji na preglednem in objektivnem merilu za razdelitev, lahko razlog za neenako obravnavanje gospodarskih subjektov, ki imajo ribiška plovila, ki plujejo pod njeno zastavo, če se s to metodo zasleduje enega ali več splošnih interesov, ki jih priznava Evropska unija, in spoštuje načelo sorazmernosti.

Ker nacionalna zakonodaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, uresničuje cilje skupne ribiške politike, kot so določeni v Uredbi št. 1380/2013, je treba ugotoviti, da ustreza cilju splošnega interesa, ki ga priznava Unija, v smislu člena 52(1) Listine. Kar zadeva primernost nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari za uresničitev ciljev splošnega interesa, katerim sledi, je treba poudariti, da z metodo dodelitve ribolovnih možnosti, ki jo določa, ta zakonodaja omogoča, da se prepreči, da bi bili morski biološki viri prekomerno izkoriščani in da bi bila njihova obnova motena ali preprečena. V teh okoliščinah je navedena zakonodaja primerna za zagotovitev okoljske trajnosti ribolovnih dejavnosti iz člena 2(1) Uredbe št. 1380/2013.

Kar zadeva vprašanje, ali ta metoda povzroča omejitve svoboščin iz členov 16 in 20 Listine, ki presegajo tisto, kar je potrebno za uresničitev ciljev, ki jim sledi nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, je iz predložitvene odločbe razvidno, najprej, da je mogoče uveljavljeni delež povečati ali zmanjšati glede na nekatera merila, ki so zlasti okoljske narave ali ki prispevajo k razvoju lokalnega gospodarstva. Dalje, uveljavljeni gospodarski subjekt sam ne sme imeti več kot 40 % ribolovnih možnosti, dodeljenih Republiki Litvi za določeno vrsto rib. Nazadnje, kot je bilo poudarjeno v točki 38 te sodbe, delež ribolovnih možnosti, ki ni bil prednostno dodeljen uveljavljenim gospodarskim subjektom in ki mora predstavljati vsaj 5 % ribolovnih možnosti, dodeljenih Republiki Litvi, se na dražbi dodeli drugim gospodarskim subjektom, ki imajo ribiško plovilo, ki plove pod litovsko zastavo. V teh okoliščinah metoda dodelitve ribolovnih možnosti iz postopka v glavni stvari ne le, da ne privede do tega, da se ribolovne možnosti pridržijo zgolj za uveljavljene gospodarske subjekte glede na njihove uveljavljene deleže, temveč poleg tega omogoča, da se ti deleži ponderirajo na podlagi določenega števila objektivnih elementov.

(Glej točke 44, 47, 48, od 51 do 54, 56 in izrek.)
Člen 7 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v kateri so za tožbe potrošnikov, ki so sklenili posojilne pogodbe, ki so izražene v tuji valuti in vsebujejo določilo o razponu med menjalnim tečajem, ki se je uporabil ob izplačilu posojila, in tistem, ki se uporablja pri odplačevanju tega posojila, in/ali določilo o pravici do enostranske spremembe, ki posojilodajalcu omogoča zvišanje obrestne mere, provizij in stroškov, določene posebne postopkovne zahteve, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, če ugotovitev nepoštenosti pogojev, ki so vključeni v tako pogodbo, omogoča vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja, v katerem bi bil potrošnik, če teh nepoštenih pogojev ne bi bilo.

Sodišče je sicer tako že večkrat in ob upoštevanju zahtev iz člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13 ugotovilo, kako mora nacionalno sodišče zagotavljati varstvo pravic, ki jih potrošniki izpeljujejo iz te direktive, vendar še vedno velja, da pravo Unije načeloma ne uvaja harmonizacije postopkov, ki se uporabljajo za preučitev domnevne nepoštenosti pogodbenega pogoja, in ti torej spadajo v notranji pravni red držav članic, vendar le če niso manj ugodni od tistih, ki urejajo podobne položaje v nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in da se z njimi zagotavlja učinkovito sodno varstvo, kot ga določa člen 47 Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba, C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točka 32 in navedena sodna praksa).

(Glej točki 35 in 55 ter točko 1 izreka.)
Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča v odsotnosti tožene stranke in ima v skladu z nacionalnimi postopkovnimi pravili pristojnost, da po uradni dolžnosti preizkusi, ali obstaja nasprotje med pogojem, ki je podlaga za zahtevek, in nacionalnimi pravili javnega reda, po uradni dolžnosti preizkusiti, ali pogodba, ki vsebuje ta pogoj, spada na področje uporabe te direktive in, po potrebi, ali je ta pogoj morebiti nedovoljen.

Poleg tega je Sodišče presodilo, da je treba člen 6 te direktive glede na značilnosti in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki je s to direktivo zagotovljeno potrošnikom, šteti za določbo, enakovredno nacionalnim pravilom, ki imajo v nacionalnem pravnem redu status določb javnega reda. Ugotoviti je treba, da ta opredelitev velja za vse določbe navedene direktive, ki so nujne za uresničitev cilja, ki mu sledi navedeni člen 6 (sodba z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 44 in navedena sodna praksa).

Iz tega izhaja, da mora nacionalno sodišče, kadar je na podlagi notranjih postopkovnih pravil pristojno, da po uradni dolžnosti preizkusi nasprotje med zahtevkom in nacionalnimi pravili javnega reda, kar po informacijah, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, v belgijskem pravosodnem sistemu velja za sodišče, ki odloča v odsotnosti tožene stranke, to pristojnost izvajati tudi tako, da po uradni dolžnosti preizkusi, ali glede na merila iz Direktive 93/13 sporni pogoj, na katerem temelji ta zahtevek, in pogodba, v kateri je zapisan, spadata na področje uporabe te direktive in, po potrebi, ali gre za nedovoljeni pogoj (glej po analogiji sodbo z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 45).

(Glej točke od 35 do 37 in točko 1 izreka)
Zadeva C‑390/16

Kazenski postopek

zoper

Dániela Bertolda Lado

(predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Szombathelyi Törvényszék)

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2008/675/PNZ – Upoštevanje obsodbe, predhodno izrečene v drugi državi članici, v novem kazenskem postopku – Posebni postopek priznavanja kazenske obsodbe, izrečene v drugi državi članici – Revizija in ponovna pravna opredelitev prejšnje odločbe – Načelo vzajemnega priznavanja – Člen 82(1) PDEU“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. julija 2018

Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Upoštevanje obsodb med državami članicami Evropske unije v novem kazenskem postopku – Okvirni sklep 2008/675 – Upoštevanje predhodne obsodbe, ki jo je izdalo sodišče druge države članice, ki je dolžno izvesti nacionalni postopek za predhodno priznanje te odločbe – Nedopustnost

(člen 82 PDEU; Okvirni sklep Sveta 2008/675)

Okvirni sklep Sveta 2008/675/PNZ z dne 24. julija 2008 o upoštevanju obsodb med državami članicami Evropske unije v novem kazenskem postopku je treba glede na člen 82 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da se za upoštevanje – v državi članici, če se proti neki osebi začne nov kazenski postopek – pravnomočne kazenske obsodbe, ki jo je predhodno izdalo sodišče druge države članice proti isti osebi zaradi drugih dejanj, zahteva, da sodišča prve države članice uporabijo posebni predhodni postopek priznavanja, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.

Natančneje, kot je navedeno v uvodni izjavi 2 tega okvirnega sklepa, je njegov namen izvajanje načela o vzajemnem priznavanju sodb in sodnih odločb na kazenskem področju, določenega v členu 82(1) PDEU, ki je nadomestil člen 31 PEU, na podlagi katerega je bil sprejet ta okvirni sklep. To načelo nasprotuje temu, da se za upoštevanje – v okviru tega okvirnega sklepa – obsodilne odločbe, ki je bila predhodno izdana v drugi državi članici, zahteva izvedba nacionalnega postopka predhodnega priznanja in da se zato ta odločba revidira (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2017, Beshkov,C‑171/16, EU:C:2017:710, točka 36 in navedena sodna praksa).

Zato je s členom 3(3) Okvirnega sklepa 2008/675 revizija, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, izrecno prepovedana, pri čemer je treba obsodilne odločbe, ki so bile predhodno izdane v drugih državah članicah, upoštevati take, kot so bile izrečene (glej po analogiji sodbo z dne 21. septembra 2017, Beshkov,C‑171/16, EU:C:2017:710, točka 37).

Čeprav torej Okvirni sklep 2008/675 nasprotuje reviziji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki lahko povzroči novo opredelitev kaznivega dejanja in spremembo kazni, ki je bila izrečena v drugi državi članici, je treba ugotoviti, da ta okvirni sklep ne preprečuje tega, da država članica, v kateri poteka nov kazenski postopek, lahko natančno določi načine upoštevanja obsodb, ki so bile predhodno izrečene v tej drugi državi članici, pri čemer je edini namen te natančne določitve ugotovitev, ali za te obsodbe lahko veljajo enaki pravni učinki, kot jih imajo prejšnje nacionalne obsodbe v skladu z nacionalnim pravom.

(Glej točke od 38 do 40, 48 in izrek.)
3.

Svoboda ustanavljanja–Odstopanja–Dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem javne oblasti–Notarske dejavnosti–Izključitev–Pogoj državljanstva za dostop do notarskega poklica–Nedopustnost (Člena 49 PDEU in 51(1) PDEU) (Glej točke 107, 108, 111, od 113 do 116, 126, 128, 130 in 133 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑480/16

Fidelity Funds in drugi

proti

Skatteministeriet

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Østre Landsret)

„Predhodno odločanje – Prosti pretok kapitala in svoboda plačil – Omejitve – Obdavčenje dividend, ki se izplačajo kolektivnim naložbenim podjemom za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje (KNPVP) – Dividende, ki jih družbe, ki so rezidentke države članice, izplačajo KNPVP, ki so nerezidenti – Oprostitev dividend, ki jih družbe, ki so rezidentke neke države članice, izplačajo KNPVP rezidentom – Utemeljitev – Enakomerna razdelitev davčne pristojnosti med državami članicami – Doslednost davčnega sistema – Sorazmernost“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 21. junija 2018

Svoboda opravljanja storitev–Prosti pretok kapitala–Določbe Pogodbe–Presoja nacionalnega ukrepa v zvezi s tema temeljnima svoboščinama–Merila za določitev pravil, ki se uporabijo (člena 56 PDEU in 63 PDEU)

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil–Omejitve–Davčna zakonodaja–Obdavčenje dividend–Dividende, ki se izplačajo kolektivnim naložbenim podjemom za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje–Oprostitev pri viru odtegnjenega davka na dividende, ki izvirajo iz domače države, izplačane podjemom rezidentom, pod določenimi pogoji–Obdavčenje dividend, ki izvirajo iz domače države in so izplačane podjemom, ki so rezidenti druge države članice, s pri viru odtegnjenim davkom–Preučitev primerljivosti čezmejnega položaja z notranjim položajem–Upoštevanje cilja, ki se mu sledi z nacionalnimi določbami–Preprečevanje ali zmanjševanje verižnega obdavčevanja ali ekonomskega dvojnega obdavčevanja–Država članica, ki je vir dividend in izvaja davčno pristojnost v zvezi z dohodki, ki jih prejmejo podjemi nerezidenti–Objektivno primerljivi položaji (člen 63 PDEU)

Prosti pretok kapitala in svoboda plačil–Omejitve–Davčna zakonodaja–Obdavčenje dividend–Dividende, ki se izplačajo kolektivnim naložbenim podjemom za vlaganja v prenosljive vrednostne papirje–Oprostitev pri viru odtegnjenega davka na dividende, ki izvirajo iz domače države, izplačane podjemom rezidentom druge države članice, pod določenimi pogoji–Obdavčenje dividend, ki izvirajo iz domače države in so izplačane podjemom, ki so rezidenti druge države članice, s pri viru odtegnjenim davkom–Objektivno primerljivi položaji–Upravičenost–Doslednost davčnega sistema–Sorazmernost–Nesorazmernost (člen 63 PDEU)
1.

Pritožba–Razlogi–Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem–Nedopustnost–Izpodbijanje razlage oziroma uporabe prava Unije s strani Splošnega sodišča–Dopustnost (člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik sodišča, člena 168(1)(d) in 169(2)) (Glej točke od 21 do 26, 51 in 52.)
Zadeva C‑533/16

Volkswagen AG

proti

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Najvyšší súd Slovenskej republiky)

„Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Členi od 167 do 171 – Pravica do odbitka DDV – Pravica do vračila DDV davčnim zavezancem, ki nimajo sedeža v državi članici vračila – Člen 178(a) – Podrobna pravila za uresničevanje pravice do odbitka DDV – Direktiva 2008/9/ES – Podrobna pravila za vračilo DDV – Prekluzivni rok – Načelo davčne nevtralnosti – DDV, ki je plačan in zaračunan več let po dobavi zadevnega blaga – Zavrnitev priznanja pravice do vračila, ker se je iztekel prekluzivni rok, ki je začel teči s trenutkom dobave blaga“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. marca 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Pravila za uveljavljanje pravice do odbitka – Zahtevki za odbitek ali za vračilo – Časovni učinek tega, da se račun pripravi več let po dobavi blaga – Prekluzivni rok – Izračun navedenega roka od dneva dobave blaga – Zavrnitev priznanja pravice do vračila, ker se je navedeni prekluzivni rok iztekel pred vložitvijo zahtevka za vračilo – Nedopustnost

Pravo Unije je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere se v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari in v katerih je bil davek na dodano vrednost (DDV) davčnemu zavezancu zaračunan in ga je ta plačal več let po dobavi zadevnega blaga, zavrne priznanje pravice do vračila DDV, ker je prekluzivni rok, določen v navedeni ureditvi za uresničitev te pravice, začel teči z dnem dobave blaga in potekel pred vložitvijo zahtevka za vračilo.

(Glej točko 51 in izrek.)