Zadeva T-191/06

FMC Foret, SA

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Vodikov peroksid in natrijev perborat – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Trajanje kršitve – Domneva nedolžnosti – Pravica do obrambe – Globe – Olajševalne okoliščine“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Pojem – Soglasje volj glede ravnanja na trgu – Vključitev

(člen 81(1) ES)

2. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Sporočitev podatkov za pripravo protikonkurenčnega sporazuma – Zadostna ugotovitev

(člen 81(1) ES)

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Kompleksna kršitev, ki ima značilnosti sporazuma in usklajenega ravnanja – Enotna opredelitev za „sporazum in/ali usklajeno ravnanje“ – Dopustnost

(člen 81(1) ES)

4. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Uporaba izjav, ki so jih v okviru obvestila o ugodni obravnavi kot dokaz predložila druga podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi – Dopustnost – Pogoji

(člen 81 ES; Obvestilo Komisije 2002/C 45/03)

5. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Specifičen dokaz – Dopustnost – Pogoji

(člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Indici, ki jih je navedla Komisija – Udeležba na sestankih, ki so imeli protikonkurenčni cilj

(člen 81(1) ES)

7. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Dokaz – Izjave pod prisego in pričanja na zaslušanju

(člen 81 ES)

8. Konkurenca – Upravni postopek – Nezmožnost uporabe člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah – Možnost uporabe splošnih načel prava Unije

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 19(1))

9. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Protikonkurenčni cilj – Zadostna ugotovitev

(člen 81(1) ES)

10. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Vpogled v spis – Obseg – Neposredovanje dokumenta – Posledice

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

11. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Sporočitev odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah – Pogoji – Meje

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

12. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Vpogled v spis – Dejstvo, da Komisija sama odloči, kateri elementi so koristni za obrambo – Nedopustnost – Izključitev razbremenilnih dokumentov iz spisa postopka – Nezakonitost sklepa Komisije – Pogoji

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Največji znesek – Izračun – Promet, ki ga je treba upoštevati

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2), drugi pododstavek)

14. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Pasivna vloga ali vloga „sledi svojemu vodji“

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23; Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3)

15. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Pasivna vloga ali vloga „sledi svojemu vodji“

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23; Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3, prva alinea)

16. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Olajševalne okoliščine – Ravnanje, ki se razlikuje od ravnanja, dogovorjenega v omejevalnem sporazumu – Presoja

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23; Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3)

1. Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način.

Lahko se šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen že, če je načeloma podano soglasje volj o določeni omejitvi konkurence, in to tudi, če o posameznih elementih nameravane omejitve še potekajo pogajanja.

(Glej točki 97 in 98.)

2. Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na kakršno koli obliko usklajenega delovanja podjetij, pri čemer ni nujno, da gre za izvedbo sporazuma v pravem pomenu, ampak zadostuje, da so bila tveganja, povezana s konkurenco, hote nadomeščena s praktičnim sodelovanjem.

Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi ali vplival na ravnanje trenutnega oziroma potencialnega konkurenta na trgu ali bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je gospodarski subjekt odločil ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali posledica teh stikov omejevanje konkurence.

Dejstvo, da podjetje konkurentom sporoči podatke za pripravo protikonkurenčnega sporazuma, zadostuje kot dokaz za obstoj usklajenega ravnanja v smislu člena 81 ES.

(Glej točke od 99 do 101.)

3. Pojma sporazum in usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES zajemata oblike tajnega dogovarjanja, ki so iste vrste ter se razlikujejo le po intenzivnosti in izraznih oblikah.

V primeru kompleksne kršitve, pri kateri je bilo s ciljem skupnega uravnavanja trga več let udeleženih več proizvajalcev, od Komisije ni mogoče zahtevati, da bi kršitev natančno opredelila za sporazum ali za usklajeno ravnanje, saj se člen 81 ES vsekakor nanaša na obe obliki kršitve.

Dvojno opredelitev kršitve za sporazum „in/ali“ usklajeno ravnanje je treba razumeti tako, da opredeljuje kompleksno celoto, ki vsebuje dejanske elemente, opredeljene za sporazum, in tudi dejanske elemente, opredeljene za usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES, ki ne določa specifične opredelitve za tovrstno kompleksno kršitev.

(Glej točke od 102 do 104.)

4. Izjave podjetij, obtoženih v zvezi s prošnjami za ugodno obravnavo, je treba presojati previdno in jih na splošno ni mogoče sprejeti brez potrditve. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč izjave podjetja – obtoženega sodelovanja v kartelu – pravilnost katere več drugih obtoženih podjetij izpodbija, ni mogoče šteti za zadosten dokaz za obstoj kršitve, ki so jo storila ta podjetja, ne da bi to potrjevali drugi dokazi.

Splošno sodišče za preučitev dokazne vrednosti izjav podjetij, ki so vložila prošnjo za ugodno obravnavo, upošteva zlasti pomen ujemajočih se indicev v podporo upoštevnosti navedenih izjav in neobstoj indicev, da bi podjetja želela zmanjšati pomen svojega prispevka h kršitvi in poudariti prispevek drugih.

(Glej točke od 119 do 121.)

5. Nobeno načelo prava Unije ne nasprotuje temu, da se Komisija pri ugotavljanju obstoja kršitve opira na samo en listinski dokaz, če je njegova dokazna vrednost nedvoumna in če navedeni dokument z gotovostjo potrjuje obstoj zadevne kršitve.

Seveda se navedeni primer praviloma ne uporablja za gole izjave obtoženega podjetja, ki morajo biti – kadar jih izpodbijajo druga zadevna podjetja – potrjene z dodatnimi in neodvisnimi dokazi.

Vendar je mogoče navedeni premislek omiliti, kadar je izjava družbe, ki sodeluje, še posebej zanesljiva, kajti zahtevana stopnja potrditve je lahko v teh okoliščinah z vidika natančnosti in intenzivnosti manjša.

Če je namreč mogoče s skupkom ujemajočih se indicev potrditi obstoj in nekatere posebne vidike tajnega dogovarjanja iz izjave, predložene v okviru sodelovanja, lahko že navedena izjava zadostuje za dokaz o drugih vidikih izpodbijane odločbe. Komisija se lahko v teh okoliščinah opira izključno nanjo, če resničnost trditev ne vzbuja dvoma in so navedbe jasne.

Poleg tega ima lahko, tudi kadar izjava družbe ni podprta s posebnimi potrjenimi dejstvi, v okviru skupka ujemajočih se indicev, ki jih je uporabila Komisija, neko dokazno vrednost za potrditev dejstva o obstoju kršitve. Kadar namreč dokument vsebuje posebne informacije, skladne s tistimi v drugih dokumentih, je treba šteti, da se lahko navedeni elementi vzajemno potrjujejo.

(Glej točke od 122 do 126.)

6. Na področju konkurence mora Komisija poleg tega iz obdobij, v katerih je razmeroma veliko dokazov, sklepati o drugih obdobjih, v katerih je lahko časovni razmik med vsakim dokazom večji. Zato bo potrebna zares natančna razlaga, da se sodišče prepriča, da so se v eni od faz v sklopu sestankov zgodile popolnoma drugačne stvari kot med prejšnjimi in poznejšimi sestanki, čeprav so bili na vseh teh sestankih isti udeleženci, čeprav so se zgodili v enakih zunanjih okoliščinah in so nedvomno imeli enak cilj.

Poleg tega se šteje, da je podjetje sodelovalo pri zadevnem usklajevanju, če je sodelovalo na sestanku, katerega vsebina je bila nezakonito usklajevanje, čeprav pri tem ni imelo dejavne vloge, razen če dokaže, da se je od obravnavanega ravnanja odkrito distanciralo ali da je preostale udeležence obvestilo, da na zadevnem sestanku sodeluje z drugačnim namenom kot oni.

Kadar Komisija dokaže udeležbo določenega podjetja na nezakonitih sestankih, mora to podjetje predložiti indice, s katerimi je mogoče dokazati, da je bila njegova udeležba na navedenih sestankih brez kakršnega koli protikonkurenčnega cilja.

(Glej točke 127, 159, 160, 204 in 236.)

7. Pričevanje pod prisego ima pred sodiščem ali morda v okviru preiskave pred državnim tožilcem lahko večjo dokazno vrednost zaradi morebitnih negativnih kazenskih posledic za pričo, ki bi na zaslišanju lagala, zaradi česar je tako pričevanje zanesljivejše od gole izjave. Teh premislekov pa ni mogoče uporabiti za pisne izjave zaposlenih v določenem podjetju, predložene Komisiji med upravnim postopkom na konkurenčnem področju, in za njihova pričevanja med zaslišanjem pred Komisijo. Ni torej mogoče trditi, da imajo zadevne izjave večjo dokazno vrednost, ker so bile dane pod prisego, in da je morala Komisija zato dokazati, da so njene priče prelomile prisego.

(Glej točki 132 in 133.)

8. Komisija med upravnim postopkom na področju konkurence ne more naložiti zaslišanja oseb kot prič pod prisego.

Poleg tega mora Komisija zaslišati fizične ali pravne osebe, ki izkažejo zadosten interes, samo če te osebe dejansko prosijo za zaslišanje. Ima torej razumno polje proste presoje za odločitev o interesu, ki ga lahko ima zaslišanje oseb, katerih pričevanje je lahko pomembno za preučitev spisa. Za zagotovitev pravice do obrambe Komisiji namreč ni treba zaslišati prič, ki jih navedejo zadevne stranke, če meni, da je bila zadeva dovolj preučena.

Brez dvoma mora, čeprav Komisija ni sodišče v smislu člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah in globe, ki jih naloži Komisija, niso kazenske, Komisija med upravnim postopkom vseeno upoštevati splošna načela prava Unije.

Vendar to, da določbe prava Unije o konkurenci Komisiji ne nalagajo poziva razbremenilnih prič, katerih zaslišanje se zahteva, ni v nasprotju z zgoraj navedenimi načeli. Čeprav namreč lahko Komisija zasliši fizične ali moralne osebe, kadar meni, da je to potrebno, pa ne more pozvati obremenilnih prič brez njihovega soglasja. Ker je postopek pred Komisijo le upraven, ta ni zavezana, da zadevni družbi zagotovi možnost zaslišanja posebne priče in analize izjave na stopnji preiskave. Zadostuje, da so bile izjave, ki jih je uporabila Komisija, predložene tožeči stranki, ki jih lahko izpodbija pred sodiščem Unije.

(Glej točke 135 in od 137 do 139.)

9. Učinkov sporazuma ali usklajenega delovanja ni treba preučiti, kadar je dokazan njun protikonkurenčni cilj. Odgovornost podjetja je veljavno ugotovljena, če je sodelovalo na sestankih, pri čemer pozna njihov namen, čeprav potem ni izvajalo katerega od ukrepov, dogovorjenih na njih.

(Glej točki 252 in 253.)

10. Pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela pravice do obrambe, v upravnem postopku na področju uporabe pravil konkurence pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi lahko bili pomembni za njegovo obrambo.

K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov.

Kar zadeva obremenilne dokumente, neposredovanje dokumenta pomeni kršitev pravice do obrambe le, če zadevno podjetje dokaže, da se je Komisija opirala na ta dokument za utemeljitev svojega ugovora glede obstoja kršitve in da bi bilo ugovor mogoče dokazati le s sklicevanjem na ta dokument. Zadevno podjetje mora dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen, izločen kot dokaz.

Če pa, nasprotno, neki razbremenilen dokument ni bil sporočen, mora zadevno podjetje dokazati le, da je lahko navedeno nerazkritje v njegovo škodo vplivalo na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije. Dovolj je, če podjetje dokaže, da bi lahko navedene razbremenilne dokumente uporabilo pri svoji obrambi, pri čemer mora zlasti dokazati, da bi lahko uveljavljalo dokaze, ki ne bi bili skladni s presojo Komisije v fazi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in bi lahko tako kakor koli vplivalo na njeno presojo v poznejši odločbi.

(Glej točke od 262 do 265.)

11. V okviru upravnega postopka na področju konkurence odgovori podjetij na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niso del preiskovalnega spisa v pravem pomenu besede. Zato mora Komisija, kar zadeva dokumente, ki niso del spisa, sestavljenega ob vročitvi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, navedene odgovore drugih zadevnih podjetij razkriti samo, če se izkaže, da vsebujejo nove obremenilne ali razbremenilne dokaze.

Zlasti glede razbremenilnih dokazov Komisiji ni treba na lastno pobudo omogočiti vpogleda v dokumente, ki niso v njenem preiskovalnem spisu in jih ne namerava uporabiti proti zadevnim strankam v končni odločbi. Ker Komisiji teh dokumentov praviloma ni treba razkriti na lastno pobudo, se določeno podjetje načeloma ne more veljavno sklicevati na nepredložitev domnevnih razbremenilnih elementov v odgovorih na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, če ni zaprosilo za vpogled v odgovore med upravnim postopkom.

Kadar je namen trditev podjetja, ki je tožeča stranka, dokazati, da bi Komisija morala ugotoviti obstoj razbremenilnih elementov v zadevnih odgovorih in jih zato predložiti na lastno pobudo, je naloga tega podjetja, da v okviru takih trditev zagotovi prvi indic glede koristnosti zadevnih odgovorov za svojo obrambo. Zlasti mora navesti morebitne zadevne razbremenilne elemente ali predložiti indic, ki potrjuje njihov obstoj in torej tudi njihovo koristnost za obravnavano zadevo.

Poleg tega Komisiji – čeprav mora zadevnim podjetjem razkriti dele odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki vsebujejo kakršno koli navedbo, upoštevno za obremenilni element – navedenega razkritja ni treba razširiti na druge dele navedenega odgovora, ki nimajo povezave z elementom, na katerega se sklicuje.

(Glej točke 266, 267, 290, 292, 296 in 297.)

12. Da bi se spoštovala pravica do obrambe, mora spis Komisije, sestavljen v okviru upravnega postopka, na področju konkurence vključevati vse upoštevne dokumente, pridobljene med preiskavo. Čeprav je seveda dovoljeno iz upravnega postopka izključiti elemente, ki nimajo nikakršne povezave z dejanskimi in pravnimi trditvami v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in zato za preiskavo niso upoštevni, Komisija ne more sama odločiti, kateri dokumenti so koristni za obrambo zadevnega podjetja.

Komisija ni izpolnila navedenih zahtev, ker iz spisa izključuje dokument, v katerem je prepis ustne izjave določene družbe v zvezi s kršitvenim ravnanjem, medtem ko je bila pisna izjava istega podjetja v zvezi s tem dejstvom uporabljena kot upoštevni element preiskave.

Odločba Komisije pa je zaradi take nepravilnosti nezakonita le, če je lahko vplivala na potek postopka in vsebino te odločbe v škodo zadevnega podjetja, ki mora dokazati, da bi lahko navedeni nerazkriti dokument uporabila razbremenilno za svojo obrambo in da bi se lahko zlasti sklicevala na elemente, ki se niso ujemali s presojami Komisije na stopnji obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah in so lahko zato kakor koli vplivali na presoje iz odločbe Komisije.

(Glej točke od 306 do 308.)

13. Zgornjo mejo 10 % prometa iz člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 je treba izračunati na podlagi skupnega prometa vseh družb, ki sestavljajo enotni gospodarski subjekt, odgovoren za sankcionirano kršitev. Če pa je navedeni gospodarski subjekt medtem razpadel, ima vsak naslovnik odločbe pravico, da se zadevna zgornja meja določi posamično zanj.

(Glej točko 324.)

14. Kadar neko podjetje trdi, da bi mu morala Komisija zaradi njegove pasivne vloge pri kršitvi konkurenčnih pravil odobriti uporabo olajševalne okoliščine, to, da se podjetje na pasivno vlogo ni izrecno sklicevalo med upravnim postopkom, ne vpliva na dopustnost tega očitka.

Podjetjem, na katera je naslovljeno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, namreč ni treba posebej zaprositi za uporabo olajševalnih okoliščin. Če je po drugi strani kršitev povzročilo več podjetij, mora Komisija za vsako podjetje posebej preiskati relativno težo udeležbe pri kršitvi, da bi zanj ugotovila obstoj oteževalnih ali olajševalnih okoliščin, zlasti kadar je olajševalna okoliščina izrecno navedena v neizčrpnem seznamu iz točke 3 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ.

(Glej točki 329 in 330.)

15. Izključno pasivna vloga ali vloga ‚sledi svojemu vodji‘ je pri kršitvi konkurenčnih pravil lahko, če je dokazana, olajševalna okoliščina v skladu s točko 3, prva alinea, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, pri čemer je natančno določeno, da ta pasivna vloga pomeni, da zadevna družba „ne izstopa“, to pomeni, da pri pripravi enega ali več protikonkurenčnih dogovorov ne sodeluje aktivno.

Pri elementih, ki lahko razkrijejo pasivno vlogo podjetja pri omejevalnem sporazumu, se lahko upošteva to, da se je podjetje v primerjavi z rednimi člani kartela nedvomno redkeje udeleževalo sestankov in da je pozneje vstopilo na trg, ki je bil predmet kršitve, ne glede na to, koliko časa je sodelovalo pri kršitvi, oziroma to, da obstajajo ustrezne izrecne izjave predstavnikov tretjih podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi. Vsekakor je treba upoštevati vse upoštevne okoliščine obravnavanega primera.

Komisija ima diskrecijsko pravico glede uporabe olajševalnih okoliščin.

Kadar je Komisija v zvezi s tem pravno zadostno ugotovila, da je bilo določeno podjetje zastopano ali obveščeno v zvezi z večino tajnih sestankov iz odločbe Komisije, se dejstvo, da to podjetje na nekaterih sestankih ni bilo fizično navzoče, ampak je bilo o njih obveščeno po telefonu, ujema s prikritostjo njihovega poteka in nikakor ne potrjuje izključno pasivne vloge ali vloge „sledi svojemu vodji“ tega podjetja.

(Glej točke od 331 do 333 in 337.)

16. V skladu s točko 3, druga alinea, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, je lahko „dejansko neizvajanje sporazumov ali ravnanj, ki pomenijo kršitev“ olajševalna okoliščina, če zadevno podjetje dokaže, da v obdobju, v katerem je bilo udeleženo pri sporazumih, ki pomenijo kršitev, teh dejansko ni izvajalo v praksi, tako da je na trgu ravnalo konkurenčno, ali vsaj da je jasno in znatno kršilo obveznosti glede izvajanja omejevalnega sporazuma, in sicer tako, da je oviralo njegovo izvajanje.

Vendar dejstvo, da podjetje, katerega sodelovanje pri koncentraciji s konkurenti je ugotovljeno, na trgu ni ravnalo tako, kot se je dogovorilo s konkurenti, in sicer z vodenjem bolj ali manj neodvisne politike, ni nujno element, ki ga je treba upoštevati kot olajševalno okoliščino. Ni mogoče izključiti, da bi navedeno podjetje le poskušalo uporabiti kartel v svojo korist.

(Glej točki 345 in 346.)

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti razširjeni senat)

z dne 16. junija 2011( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Vodikov peroksid in natrijev perborat – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Trajanje kršitve – Domneva nedolžnosti – Pravica do obrambe – Globe – Olajševalne okoliščine“

V zadevi T‑191/06,

FMC Foret, SA, ustanovljena v Barceloni (Španija), ki jo zastopata M. Seimetz, odvetnik, in C. Stanbrook, QC,

tožeča stranka,

proti

Evropski komisiji, ki jo je najprej zastopal F. Arbault, nato V. Di Bucci in V. Bottka, zastopnika, skupaj z M. Gray, barrister,

tožena stranka,

primarno zaradi predloga za razglasitev ničnosti dela Odločbe Komisije C(2006) 1766 konč. z dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma o EGP (zadeva COMP/F/38.620 – Vodikov peroksid in perborat) in podredno zaradi predloga za znižanje zneska globe, naložene tožeči stranki,

SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat),

v sestavi V. Vadapalas (poročevalec), v funkciji predsednika, A. Dittrich in L. Truchot, sodnika,

sodna tajnica: K. Andová, administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. marca 2010

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Tožeča stranka, družba FMC Foret, SA, je družba španskega prava, ki je v času dejanskega stanja prodajala med drugim vodikov peroksid (v nadaljevanju: VP) in natrijev perborat (v nadaljevanju: NPB).

2 Je hčerinska družba v popolni lasti družbe Chemicals Netherlands BV in del skupine, ki jo nadzira ameriška družba FMC Corp.

3 Družba Degussa AG je novembra 2002 Komisijo Evropskih skupnosti obvestila o obstoju omejevalnega sporazuma na trgih VP in NPB in zaprosila za uporabo Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).

4 Družba Degussa je Komisiji predložila materialne dokaze, ki so tej omogočili, da je 25. in 26. marca 2003 opravila preiskave v prostorih treh podjetij.

5 Po teh preiskavah je več podjetij, zlasti družbe EKA Chemicals AB, Atofina SA (zdaj Arkema SA) in Solvay SA, zaprosilo za uporabo obvestila o ugodni obravnavi in Komisiji poslalo dokaze v zvezi z zadevnim omejevalnim sporazumom.

6 Komisija je 26. januarja 2005 tožečima strankama in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

7 Po zaslišanju zadevnih podjetij, ki je potekalo 28. in 29. junija 2005, je Komisija sprejela Odločbo C(2006) 1766 konč. z dne 3. maja 2006 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] in člena 53 Sporazuma EGP proti podjetjem Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, tožeči stranki, podjetjem Kemira Oyj, Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA in Arkema (zadeva COMP/F/38.620 – Vodikov peroksid in perborat; v nadaljevanju: izpodbijana odločba), povzetek katere je objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 13. decembra 2006 (UL L 353, str. 54). Tožeči stranki je bila vročena z dopisom z dne 8. maja 2006.

Izpodbijana odločba

8 Komisija je v izpodbijani odločbi navedla, da so naslovniki te odločbe sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81 ES in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) glede VP in njegovega nadaljnjega proizvoda NPB (točka 2 obrazložitve izpodbijane odločbe).

9 Kršitev, ugotovljeno za obdobje od 31. januarja 1994 do 31. decembra 2000, so v glavnem sestavljali izmenjava tržno pomembnih ter zaupnih informacij o trgu in podjetjih med konkurenti, omejevanje in nadzor proizvodnje ter potencialnih in dejanskih zmogljivosti te proizvodnje, razdelitev tržnih deležev in strank ter določanje in nadzor spoštovanja ciljnih cen.

10 Tožeča stranka je bila spoznana za odgovorno za kršitev „skupno in nerazdelno“ z družbo FMC (točke od 389 do 395 obrazložitve izpodbijane odločbe).

11 Pri določanju zneskov glob je Komisija uporabila metodologijo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [ESPJ] (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice).

12 Komisija je določila osnovne zneske glob na podlagi teže in trajanja kršitve (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe), ki jo je opredelila kot zelo resno (točka 457 obrazložitve izpodbijane odločbe).

13 Tožeča stranka je bila na podlagi različnega obravnavanja razvrščena v tretjo in predzadnjo kategorijo, kar ustreza izhodiščnemu znesku 20 milijonov EUR (točke od 460 do 462 obrazložitve izpodbijane odločbe).

14 Ker je po navedbah Komisije tožeča stranka sodelovala pri kršitvi od 29. maja 1997 do 13. decembra 1999, to je dve leti in sedem mesecev, je bil izhodiščni znesek globe povečan za 25 % (točka 467 obrazložitve izpodbijane odločbe).

15 Glede tožeče stranke ni bila ugotovljena nobena obteževalna ali olajševalna okoliščina.

16 Člen 1(g) izpodbijane odločbe določa, da je tožeča stranka kršila člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma EGP s tem, da je od 29. maja 1997 do 13. decembra 1999 sodelovala pri kršitvi.

17 Komisija je v členu 2(d) izpodbijane odločbe tožeči stranki, „skupno in nerazdelno“ z družbo FMC, naložila globo 25 milijonov EUR.

Postopek in predlogi strank

18 Tožeča stranka je 18. julija 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.

19 Ker so se sestave senatov Splošnega sodišča spremenile, je bil sodnik poročevalec razporejen v šesti senat, predložena zadeva pa je bila po zaslišanju strank dodeljena šestemu razširjenemu senatu.

20 Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva s 6. januarja 2010 strankam postavilo pisna vprašanja, na katera so te odgovorile z vlogami z dne 29. januarja 2010.

21 Splošno sodišče je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da se začne ustni postopek. Stranke so na obravnavi 4. marca 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

22 Ker se dva člana senata v skladu s členom 32 Poslovnika Splošnega sodišča nista mogla udeležiti posvetovanja, so posvetovanje Splošnega sodišča nadaljevali trije sodniki, ki so podpisali to sodbo.

23 Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

– izpodbijano odločbo razglasi za nično v delu, v katerem ji je Komisija naložila globo;

– podredno, zmanjša znesek globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

24 Komisija Splošnemu Sodišču predlaga, naj:

– tožbo zavrne;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

25 Tožeča stranka je v repliki in na obravnavi pojasnila, da je treba prvi tožbeni predlog razumeti tako, da se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v delu, v katerem zadeva njo, vključno z ugotovitvijo, da je sodelovala pri zadevni kršitvi.

Pravo

26 Tožeča stranka v podporo tožbi za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe ali, podredno, znižanju zneska globe navaja tri tožbene razloge, ki se nanašajo, prvič, na napačno presojo dokazov njenega sodelovanja pri kršitvi; drugič, na kršitev pravice do obrambe v zvezi z vpogledom v spis, in tretjič, na previsok znesek globe.

Prvi tožbeni razlog: domnevno napačna presoja dokazov v zvezi s sodelovanjem tožeče stranke pri kršitvi

Trditve strank

27 Tožeča stranka trdi, da Komisija ni navedla dovolj natančnih in ujemajočih se dokazov za njeno sodelovanje pri kartelu.

28 Komisija naj bi se po eni strani v veliki meri opirala na nenatančne in nepotrjene navedbe, dane v okviru prošenj za ugodno obravnavo, ki naj bi bile pripravljene na hitro, naj ne bi bile utemeljene in naj bi zato imele zmanjšano dokazno vrednost. Po drugi strani naj ne bi upoštevala nasprotnega dokaza tožeče stranke, zlasti pričevanj njenih zaposlenih, ki naj bi bili vpleteni v protipravna ravnanja.

29 Komisija naj ne bi zavrnila dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, na zaslišanju pa zlasti pričevanj njenih zaposlenih. Poleg tega naj ne bi upoštevala informacije tožeče stranke v zvezi z njenim konkurenčnim ravnanjem na trgu.

30 Pooblaščenec za zaslišanje naj bi na zaslišanju priznal, da dokazi zoper tožečo stranko niso zadostni. Predlagal naj bi srečanje strank in kontradiktorno preučitev novega nasprotnega dokaza tožeče stranke. Komisija naj njegovim predlogom ne bi ugodila.

31 Komisija naj bi v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah tožečo stranko obtožila, da je pri kršitvi sodelovala od januarja 1994 do junija 2001, vendar naj bi pozneje bistveno zmanjšala obseg navedene obtožbe. V izpodbijani odločbi naj bi se omejila na obdobje od 29. maja 1997, to je datuma skupščine Sveta evropske kemične industrije (CEFIC), ki poteka na pol leta in jo je gostila tožeča stranka v Sevilli, do 13. decembra 1999, to je datuma sestanka v Freiburgu, ki se ga je udeležil eden od zaposlenih tožeče stranke.

32 Komisija naj bi se pri ugotavljanju kršitev opirala na nepotrjene informacije iz samo enega vira, in sicer družbe Degussa, Solvay ali Atofina, pri čemer naj ne bi upoštevala sodne prakse, v skladu s katero pričevanje samo enega podjetja ni zadosten dokaz za kršitev (sodba Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso-Gutzeit proti Komisiji, T‑337/94, Recueil, str. II‑1571, točka 91).

33 Komisija naj bi v zvezi z informacijami družbe Degussa napačno navedla, da so te potrjene z dokazi drugih udeležencev v kartelu. Iz točke 86 izpodbijane odločbe naj bi izhajalo, da je Komisija v resnici menila, da njenih trditev zoper tožečo stranko ni treba potrditi, saj so nekatera podjetja priznala trditve družbe Degussa o njih. Komisija naj tako ne bi poskušala potrditi informacij družbe Degussa o vpletenosti tožeče stranke.

34 Komisija naj bi v zvezi z drugimi dokazi, ki jih je predložilo samo eno podjetje, poudarila, da so bili ti pridobljeni od neposrednih prič protipravnih stikov, da so ji bili predloženi „po tehtnem premisleku“ in da so bili verodostojni z vidika vseh skladnih dokazov (točka 86 obrazložitve izpodbijane odločbe).

35 Vendar naj vse navedene trditve ne bi bile pravilne. Informacije družbe Solvay naj ne bi bile natančne, v njih pa naj bi bilo na primer navedeno, da je neimenovani vir iz družbe Solvay trdil, da je neimenovani zaposleni družbe Solvay ob štirih neopredeljenih priložnostih vzpostavil stik z zaposlenimi tožeče stranke. Enako naj bi veljalo za trditev družbe Solvay, da je tožeča stranka plačala družbi Atofina za zaprtje njenega proizvodnega objekta. Komisija naj poleg tega informacij ne bi primerjala z nasprotnimi pričevanji zaposlenih tožeče stranke.

36 Komisija naj pri informacijah enega od zaposlenih družbe Atofina, in sicer beležk s sestankov kartela, ne bi upoštevala zatrjevanega dejstva, da so bile iste beležke predložene kot dokaz za več sestankov. Poleg tega naj bi navedene beležke v zvezi s tožečo stranko vsebovale pogoste vprašaje.

37 Komisija naj bi zato zoper tožečo stranko napačno uporabila dokaze samo enega podjetja, ki niso potrjeni in so jih zaposleni tožeče stranke v pričevanjih zavrnili.

38 Tožeča stranka še nasprotuje ugotovitvam Komisije v zvezi s posebnimi sestanki.

– Telefonski klici, ki jih je prejela tožeča stranka

39 Tožeča stranka trdi, da se je Komisija napačno opirala na informacije družb Solvay in Atofina pri ugotovitvi, da je bila po telefonu obveščena o izidu nekaterih sestankov kartela.

40 Informacije družbe Solvay naj bi zadevale štiri sestanke na „visoki ravni“ med družbami Degussa, Solvay in Kemira (točke od 171 do 174, 211, od 215 do 217 in od 239 do 242 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija naj bi se v zvezi z navedenimi sestanki opirala na izjavo družbe Solvay, da naj bi bili „o izidu teh sestankov obveščeni drugi akterji na trgu“, pri čemer je „na primer Solvay o konkretnih izidih teh razprav obvestil[a] družbi Foret (v Španiji) in Ausimont (v Italiji)“. Po navedbah Komisije naj bi navedeno izjavo potrdila družba Atofina (točka 172 obrazložitve izpodbijane odločbe).

41 Na podlagi navedene izjave družbe Solvay naj ne bi bilo mogoče utemeljiti ugotovitve, da je tožečo stranko „izčrpno obveščala […] običajno po telefonu“ (točka 172 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega naj ne bi navedla, „kdo je klical koga“ niti vsebine pogovorov. Pojasnila naj ne bi, na katere sestanke se sklicuje, razen sestanka iz avgusta 1997. Komisija naj bi to podrobnost sama navedla. Izjave družbe Solvay naj ne bi mogla potrditi družba Atofina, ki se ni udeležila sestankov. Atofina naj bi se namreč sklicevala na klice družbe Solvay v zvezi z različnimi sestanki, in sicer sestanki „skupine B“, ki naj bi potekali med koncem leta 1995 in začetkom leta 1997. Informacije družb Solvay in Atofina naj se torej medsebojno ne bi potrjevale.

42 Družba Solvay naj bi poleg tega sama zanikala, da se je udeležila enega od štirih zadevnih sestankov, in sicer tistega, ki naj bi potekal v Frankfurtu na Majni aprila 1998 (točka 217 obrazložitve izpodbijane odločbe). Družba Solvay naj v zvezi s sestankom, ki je septembra 1998 potekal v Bruslju, ne bi navedla, da je vzpostavila stik s tožečo stranko.

43 Komisija naj bi na zaslišanju od družbe Solvay zaman poskušala dobiti natančnejše informacije. Ne da bi to natančneje razložila, naj izjava družbe Solvay v zvezi s telefonskimi klici ne bi imela dokazne vrednosti. Zaposleni tožeče stranke naj bi v pričevanjih vsekakor zavrnili in zanikali, da so prejeli telefonske klice družbe Solvay.

44 Komisija naj bi se v zvezi z informacijami družbe Atofina napačno oprla na trditev enega od zaposlenih v družbi Atofina, da je tožeča stranka štirikrat sodelovala pri sestankih po telefonu (točke od 180 do 192 in od 247 do 253 obrazložitve izpodbijane odločbe). Navedene trditve naj ne bi potrdil noben od sodelujočih pri zadevnih sestankih.

45 Drugi elementi spisa naj bi izpodbijali verodostojnost informacij zadevnega zaposlenega družbe Atofina. Komisija naj bi se zlasti v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah opirala na njegovo navedbo, da se je eden od predstavnikov tožeče stranke 12. februarja 1996 udeležil sestanka v Parizu (točki 137 in 138 obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah). Tožeča stranka naj bi dokazala nepravilnost te navedbe, saj naj bi potni list domnevnega udeleženca sestanka potrjeval, da je bil v zadevnem tednu v Združenih državah Amerike. Komisija naj v izpodbijani odločbi ne bi nikjer navedla te napake. Priča iz družbe Atofina naj bi poleg tega večkrat predložila isto stran svojih beležk kot dokaz za različne sestanke. V zadevnih beležkah naj bi bili pogosto navedeni vprašaji v zvezi z informacijami o tožeči stranki in njenem sodelovanju pri sestankih. Komisija naj pri ocenjevanju verodostojnosti dokazov družbe Atofina navedenih elementov ne bi upoštevala.

46 Za prvi zadevni sestanek, ki je septembra 1997 potekal v Parizu, na podlagi začetnih informacij družbe Atofina ni bilo mogoče identificirati zaposlenega tožeče stranke, ki naj bi prejel telefonski klic. Zaposleni tožeče stranke, identificiran na podlagi preglednice, ki jo je pozneje pripravila družba Atofina, naj bi v izjavi, dani pod prisego, zanikal, da je prejel navedeni klic. Komisija naj navedenega ugovora ne bi upoštevala.

47 Komisija naj bi menila, da je to, da je bil s tožečo stranko navezan stik, verjetno, ker so bili stiki z njo navezani že prej in ker je po telefonu sodelovala pri dveh poznejših sestankih (točka 186 obrazložitve izpodbijane odločbe). Vendar naj bi bil v zvezi s prejšnjimi domnevnimi stiki v izpodbijani odločbi na podlagi nepotrjenih informacij družbe Solvay naveden le en telefonski klic, prejet mesec pred tem (točka 172 obrazložitve izpodbijane odločbe). Domnevno sodelovanje pri dveh poznejših sestankih po telefonu naj bi temeljilo na istih nepotrjenih informacijah družbe Atofina.

48 Zaposleni družbe Atofina naj bi v zvezi z drugim zadevnim sestankom, ki je 17. novembra 1997 potekal v Frankfurtu na Majni (točke od 188 do 192 obrazložitve izpodbijane odločbe), samega sebe izpodbil, saj naj bi najprej identificiral enega zaposlenega, nato pa dva zaposlena tožeče stranke, s katerimi naj bi bil navezan stik. Komisija naj tega protislovja ne bi navedla in naj bi storila napako v zvezi z imenom identificirane osebe (opomba na dnu strani 204 izpodbijane odločbe). Zadevna informacija naj ne bi bila potrjena, identificirani zaposleni tožeče stranke pa naj bi jo izpodbijali.

49 V nasprotju z navedbami Komisije naj informacije družbe Atofina ne bi bile potrjene z listinskimi dokazi. Zadevne dokaze naj bi predložil isti zaposleni družbe Atofina in z njimi naj ne bi bilo mogoče podkrepiti njegovih trditev. Poleg tega naj bi bile v preglednici, pripravljeni na zadevnem sestanku, prikazane cene posameznih strank in proizvajalcev (točka 192 obrazložitve izpodbijane odločbe), v zvezi s tožečo stranko pa naj bi vsebovala tudi štiri vprašaje. Ob tem naj navedenih informacij ne bi nujno predložila tožeča stranka, ampak naj bi bile pridobljene od drugih virov, zlasti od strank tožeče stranke.

50 Klica, ki naj bi ga prejel eden od zaposlenih tožeče stranke, naj ne bi potrdila niti družba Degussa v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Družba Degussa naj bi v resnici samo povzela vsebino obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, vključno s trditvijo družbe Atofina, da so bila nekatera druga podjetja, med njimi tudi tožeča stranka, o navedenem sestanku obveščena, in nato potrdila svojo udeležbo na njem. Navedeno priznanje družbe Degussa naj bi bilo mogoče šteti samo kot dokaz proti njej in naj nikakor ne bi vključevalo tožeče stranke.

51 V zvezi s tretjim zadevnim sestankom, ki je 21. novembra 1997 potekal v Parizu (točke od 193 do 197 izpodbijane odločbe), naj noben drug član kartela, razen družbe Atofina, ne bi namigoval na udeležbo tožeče stranke. Komisija naj bi se napačno opirala na trditev družbe Atofina, ki naj ne bi bila potrjena in jo zadevni zaposleni tožeče stranke v svojem pričevanju izpodbija.

52 Komisija naj bi se poleg tega napačno opirala na to, da so bile cene, ki jih uporablja tožeča stranka, navedene v beležkah, sestavljenih na zadevnem sestanku (točka 197 obrazložitve izpodbijane odločbe). V večjem delu preglednice naj bi bile navedene le zvezdice. Nekaj navedenih cen naj bi pomenilo ciljne cene, ki jih je izračunal zaposleni družbe Atofina, ne pa cen na podlagi informacij tožeče stranke. Poleg tega naj bi navedena preglednica vsebovala informacije o dveh drugih proizvajalcih, za katera naj Komisija ne bi ugotovila, da bi se udeležila sestanka. Komisija naj bi sama priznala možnost, da so bile ciljne cene za nekega proizvajalca vnesene brez njegove vednosti. Z zadevno preglednico naj torej ne bi bilo mogoče potrditi informacij družbe Atofina.

53 V zvezi s četrtim sestankom, ki je 12. oktobra 1998 potekal v Düsseldorfu, naj v beležkah zaposlenega družbe Atofina ne bi bile navedene navzoče osebe, v njegovem poznejšem pojasnilu v zvezi z njimi pa naj bi bilo navedeno: „FMC odsotna.“ Le v eni preglednici, pripravljeni za prošnjo za ugodno obravnavo, ki jo je vložila družba Atofina, je bilo navedeno, da je bila tožeča stranka „odsotna, vendar je z njo navezala stik po telefonu družba Solvay, ki jo je tudi zastopala“. Noben drug udeleženec, vključno z družbo Solvay, naj ne bi potrdil udeležbe tožeče stranke na navedenem sestanku. Nasprotno, družba Degussa, ki je bila o tem zaslišana, naj bi navedla, da „kolikor je [njej] znano […], četrto podjetje ni [bilo] udeleženo“. Komisija naj bi v zvezi s tem napačno navedla samo, da naj bi „navedeni sestanek […] potrdila tri druga podjetja“ (točka 253 obrazložitve izpodbijane odločbe), ne da bi upoštevala, da naj nobeno navedeno podjetje ne bi potrdilo informacij družbe Atofina, ki vključujejo tožečo stranko. Poleg tega naj bi se Komisija z navedbo, da so izjave družbe Atofina „verjetne glede na dokaze v njeni lasti“ (točka 253 izpodbijane odločbe), sklicevala samo na druge nepotrjene trditve družbe Atofina. Njeno sklepanje naj bi bilo torej krožno.

54 Sklenemo lahko, da naj trditev zaposlenega družbe Atofina, da je po telefonu vzpostavil stik z zaposlenimi tožeče stranke, ne bi bila potrjena. Vendar naj bi bila pričevanja zaposlenih tožeče stranke, ki so trdili, da niso prejeli klicev, potrjena z molkom drugih članov kartela v zvezi s tem in z vprašaji v beležkah s sestanka, ki jih je predložila družba Atofina. Informacije o cenah tožeče stranke v navedenih beležkah bi lahko izvirale iz drugih virov. Vsi navedeni elementi skupaj naj bi torej potrjevali, da se tožeča stranka ni udeležila zadevnih sestankov.

– Stiki zunaj skupščin CEFIC

55 Tožeča stranka trdi, da je Komisija napačno ugotovila, da se je udeležila šestih sestankov kartela zunaj skupščin CEFIC med majem 1997 in novembrom 1999. Navaja, da so se njeni zaposleni udeležili zadevnih skupščin CEFIC. Vendar naj bi vsi navedeni zaposleni potrdili, da niso sodelovali pri dejavnostih kartela zunaj navedenih skupščin. Komisija pa naj bi brez utemeljitve zavrnila pričevanja zaposlenih tožeče stranke.]

56 Le z navzočnostjo na enem sestanku kartela naj ne bi bilo mogoče dokazati udeleženosti v kartelu. Neko podjetje naj bi namreč lahko svoje nesodelovanje pri dejavnostih kartela dokazalo tako, da je svojim konkurentom navedlo, da je pri njih sodelovalo z drugačnim namenom kot oni.

57 Zaposleni tožeče stranke naj bi pri tem v zvezi s sestanki, ki so potekali maja 1997 v Sevilli in se jih je udeležil, Komisiji navedel, da je izrecno izjavil, po eni strani, da se njegovo podjetje „v Nemčiji širi“ in da ga „ne zanima“ nikakršna omejitev cen, ter da se, po drugi strani, podjetje o tem ne želi pogajati. Navedeno pričevanje naj bi potrjevalo dejstvo, da je odgovorna oseba družbe Degussa na enem od navedenih sestankov zapustila dvorano in zaloputnila vrata (točka 162 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zato naj predstavnik tožeče stranke naslednji dan ne bi bil povabljen na večerjo v restavraciji (točka 163 obrazložitve izpodbijane odločbe).

58 Izid skupščine CEFIC iz maja 1998 v Évian‑les‑Bainsu naj bi bil po pričevanju istega zaposlenega tožeče stranke enak. Mali proizvajalci, med katerimi je tudi tožeča stranka, naj bi zavrnili sklenitev protikonkurenčnih sporazumov, ker naj bi želeli še naprej delovati konkurenčno.

59 Zaposleni tožeče stranke naj se razprav kartela ne bi udeležili niti na štirih drugih sestankih zunaj skupščin CEFIC (točke od 198 do 207, od 254 do 258, 264 in 265, od 273 do 275 obrazložitve izpodbijane odločbe). Ti sestanki naj bi potekali v restavracijah, kavarnah ali na hotelskih hodnikih. Težko naj bi si bilo predstavljati večstranske razprave kartela na javnih mestih. Pogovori naj bi torej morali potekati dvostransko ali po tem, ko so zaposleni tožeče stranke zapustili restavracijo.

60 Komisija naj ne bi sprejela tega, da je tožeča stranka svojo udeležbo na navedenih razpravah zanikala. Navedla naj bi, da tožeča stranka ni dokazala, da so se njeni zaposleni distancirali od protikonkurenčnih razprav (točka 207 obrazložitve izpodbijane odločbe), vendar je za enega od sestankov priznala, da „je mogoče, da […] so različne razprave potekale prej dvostransko“ (točka 167 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zaposleni tožeče stranke se po njenih navedbah tega niso zavedali in se niso mogli distancirati, saj so bili pogovori dvostranski.

61 „Družbe Degussa, EKA, Solvay in Atofina so“ v zvezi z večerjo zunaj skupščine CEFIC v Bruslju 26. novembra 1997 v skladu s točko 199 obrazložitve izpodbijane odločbe „navedle, da sta bili [tožeča stranka in družba Kemira] dejansko navzoči, da sta se zelo dobro zavedali nezakonitosti razprav, opisanih v nadaljevanju, in da sta se jih udeležili“. Vendar naj družba EKA Chemicals nikakor nikjer ne bi navedla tožeče stranke. Družba Solvay naj bi pripravila seznam udeležencev, na katerem naj ne bi bilo zaposlenih tožeče stranke, pri čemer je dodala, da so bili „verjetno“ na skupščini zastopani „vsi drugi udeleženci“.

62 Informacije družb Atofina in Degussa naj bi zajemale samo osebe, navzoče na večerji, med katerimi naj bi bili tudi predstavniki tožeče stranke, brez kakršne koli trditve o njihovi udeležbi na protikonkurenčnih razpravah.

63 Komisija naj v zvezi s sestankom zunaj skupščine CEFIC iz novembra 1999 (točke od 273 do 275 obrazložitve izpodbijane odločbe) ne bi navedla, da je navedeni sestanek potekal na javnem mestu, in sicer v hotelskem hodniku med uradno večerjo. Razprave naj bi bile dvostranske, poleg tega pa naj ne bi bilo dovolj natančnih in skladnih dokazov, da se je navedenih razprav udeležila tožeča stranka.

– Sestanek 13. julija 1998 v Königswinterju

64 Komisija je po trditvah tožeče stranke napačno navedla, da se je njen generalni direktor julija 1998 udeležil sestanka z družbama Solvay in Degussa v Königswinterju v zvezi z zaprtjem proizvodnega objekta družbe Atochem (točka 233 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadevni zaposleni naj bi zanikal, da se je udeležil navedenega sestanka, in naj bi predložil račun za taksi z navedbo njegovega imena kot dokaz, da je bil tisti dan v Barceloni.

65 Komisija naj navedenega dokaza ne bi zavrnila, ampak naj bi se le omejila na navedbo, da bi se lahko zaposleni tožeče stranke udeležil sestanka v Königswinterju in obenem najel taksi v Barceloni pozneje isti dan. Družba Degussa naj bi v zvezi z drugimi sestanki predložila račune za restavracijo, iz katerih je razviden seznam udeležencev. Vendar naj Komisija v zvezi z zadevnim sestankom ne bi dobila drugih dokazov od družbe Degussa ali Solvay. Družba Solvay naj ne bi potrdila navzočnosti tožeče stranke na navedenem sestanku.

66 To, da se tožeča stranka ni udeležila razprav v zvezi z zaprtjem objekta družbe Atochem, naj bi bilo potrjeno z njeno odsotnostjo na poznejših sestankih v zvezi s tem. Komisija naj bi napačno ugotovila, da je družba Solvay potrdila udeleženost tožeče stranke pri sporazumu z družbo Atochem (točka 244 obrazložitve izpodbijane odločbe). Družba Solvay naj ne bi natančno navedla dokazov za navedeno domnevno udeležbo in družba Degussa naj se nanjo ne bi sklicevala. Bilo naj bi mogoče, da se je družba Solvay pomotoma sklicevala na zakonito pogodbo o dobavi, takrat sklenjeno med tožečo stranko in družbo Atochem.

67 Komisija naj v točki 234 obrazložitve izpodbijane odločbe ne bi navedla, da naj bi bilo dogovorjeno, da naj bi tožeča stranka družbi Atochem plačala. Nedoslednost izjave družbe Solvay v zvezi s tem naj bi bila razvidna iz poznejših dejstev, zlasti odsotnosti tožeče stranke na poznejšem sestanku, ki je potekal oktobra 1998 med družbami Solvay, Degussa in Atofina. Vendar naj bi iz točke 245 izpodbijane odločbe izhajalo, da sta družbi Degussa in Solvay na navedenem sestanku družbo Atochem prepričali, naj zapre navedeni objekt, tako, da sta ji plačali.

– Sestanek z družbo Degussa 28. septembra 1998 v Bruslju

68 Tožeča stranka trdi, da je Komisija napačno presodila informacije družbe Degussa v zvezi z dvostranskim sestankom, ki je potekal septembra 1998. Namen navedenega sestanka naj bi bil v skladu s točko 241 obrazložitve izpodbijane odločbe obvestiti tožečo stranko o izidih jutranjega sestanka. Družba Degussa naj bi v resnici navedla samo, da je „[bila] predmet sestanka […] splošna razprava o razvoju evropskega trga VP, zlasti glede na zvišano raven doseženih cen, in razvoju možnosti za ohranitev take ravni“. Družba naj ne bi nikjer navedla kakršnega koli sporazuma o cenah ali razdelitvi tržnih deležev, ampak naj bi pripomnila, da je bila razprava „splošna“.

– Sestanki v zvezi z NPB

69 Tožeča stranka navaja, da se njen zaposleni spomni svoje udeležbe na dveh od štirih sestankov v zvezi z NPB, navedenih v izpodbijani odločbi (točke 237 in 238, od 259 do 263, od 267 do 270 in od 276 do 279 obrazložitve izpodbijane odločbe), in sicer na sestankih z začetka leta 1999 v Milanu in iz decembra 1999 v Freiburgu.

70 Namen obeh sestankov naj bi bila razprava o sredstvih, ki bi jih bilo mogoče uporabiti v industriji za pomiritev bojazni v zvezi z zdravstvenimi učinki ene od sestavin NPB. Tožeča stranka naj bi zaradi navedenih bojazni že začela načrtovati razvoj „alternativnega proizvoda“, natrijevega perkarbonata (v nadaljevanju: NPK). Bilo naj bi obžalovanja vredno, da so se drugi proizvajalci na zadevnih sestankih zapletli v nezakonite razprave. Navedeni predmeti pogovora naj tožeče stranke ne bi zanimali, ker naj bi se že odločila, da NPB postopoma opusti in ga nadomesti z NPK. Njen predstavnik naj se torej ne bi udeležil nezakonitih razprav. Njeno pojasnilo naj bi podkrepila družba Degussa, ki naj bi potrdila, da so zadevni sestanki potekali „nenačrtovano“ v okviru zakonitih razprav.

71 Domnevna udeležba tožeče stranke na dveh drugih sestankih v zvezi z NPB septembra 1998 v Lyonu in poleti 1999 v Baslu naj bi izhajala samo iz nepotrjene informacije družbe Solvay. Komisija naj ne bi upoštevala pričevanja zadevnega zaposlenega tožeče stranke, ki naj se ne bi spomnil svoje udeležbe na navedenih sestankih.

– Trditve, predstavljene v okviru replike

72 Tožeča stranka v repliki trdi, da je Komisija kršila načelo domneve nedolžnosti, ker naj ne bi imela natančnih in skladnih dokazov za njeno sodelovanje pri dejavnostih kartela.

73 Na prvem mestu, Komisija naj ne bi upoštevala dokazov za utemeljitev trditve tožeče stranke, druge dokaze pa naj bi pri utemeljevanju svoje ugotovitve izkrivila. Komisija je po navedbah tožeče stranke prezrla, da so najboljši dokazi neposredna pričevanja njenih zaposlenih, uporabila neupravičene domneve v njeno škodo, izkrivila dokaze v svojo korist, enačila njeno udeležbo na skupščinah CEFIC, ki so zakonite, z dejavnostmi kartela in „olepševala“ dokaze v njeno škodo.

74 Komisija naj ne bi upoštevala dokazov objektivno in celovito. Upoštevala naj ne bi dokazov, da naj bi tožeča stranka pri razdelitvi trga ravnala agresivno, da naj bi konkurenti izgubili tržne deleže v korist tožeče stranke, zaradi česar naj bi se pritoževali, in da naj bi se dva poskusa sestankov kartela končala, ko je tožeča stranka zavrnila svojo udeležbo na njih. Upoštevala naj ne bi dodatnih dokazov v zvezi z nepotrjenimi trditvami zoper tožečo stranko.

75 Na drugem mestu, tožeča stranka očita Komisiji, da ni uporabila navzkrižnega zaslišanja za preveritev resničnosti pričevanj njenih zaposlenih. Tožeča stranka naj bi bila edina družba, ki je zbrala priče na zaslišanju pred Komisijo. Nobena od navedenih treh družb, ki je pričala zoper tožečo stranko, naj ne bi zbrala prič na zaslišanju. Številni dokazi družb Degussa in Solvay naj bi izhajali pretežno iz neimenovanih virov. Komisija naj bi obšla izjave zaposlenih tožeče stranke, ker naj ne bi bile dane pod prisego.

76 Na tretjem mestu, tožeča stranka trdi, da Komisija ni pravilno predstavila dokazov, pridobljenih po zaslišanju.

77 Pooblaščenec za zaslišanje naj bi na zaslišanju pojasnil, da nekateri dokazi, na katere se je opirala Komisija, zlasti trditve iz neimenovanih virov, ki jih je predstavila družba Solvay v zvezi s telefonskimi klici za tožečo stranko, niso verodostojni. Vendar naj Komisija po zaslišanju ne bi pridobila dodatnih dokazov.

78 Komisija naj bi zlasti v zvezi s sestanki v Sevilli iz maja 1997 v odgovoru na tožbo napačno navedla, da je dobila potrditev nekaterih dejanskih vidikov pri drugih podjetjih po zaslišanju in da je tožeči stranki dala možnost, da izrazi svoje stališče. Po zaslišanju naj ne bi bilo drugih prispevkov v zvezi z navedenimi sestanki.

79 Dodatni dokazi, predloženi tožeči stranki, naj v nasprotju s trditvami Komisije ne bi bili povezani z domnevnimi telefonskimi klici družbe Solvay. Družbi Solvay in Degussa naj bi v poznejših prispevkih samo opisali vsebino obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah (v zvezi z družbo Degussa sestanek v Frankfurtu na Majni iz novembra 1997, v zvezi z družbo Solvay pa sestanek v Königswinterju iz julija 1998) in naj bi potrdili udeležbo svojih zaposlenih. Nobena od navedenih družb naj prvotno ne bi navedla udeležbe tožeče stranke na navedenih sestankih. Komisija naj bi sama priznala, da je bil odgovor družbe Solvay „posreden“ in da družba Degussa ni „izrecno“ vpletla tožeče stranke.

80 Na četrtem mestu, Komisija naj bi navedla protislovne trditve. V zvezi z družbo Kemira naj bi menila, da bi bilo razumno domnevati, da so različne razprave zunaj skupščin CEFIC potekale prej dvostransko (točka 167 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi s tožečo stranko pa naj bi Komisija napačno trdila, da ni mogoče, da bi se njeni predstavniki udeležili istih sestankov, ne da bi vedeli za tajno dogovarjanje.

81 Na petem mestu, Komisija naj bi izkrivila nekatere razbremenilne dokaze. Prvič, šlo naj bi za navedbe, da tožeča stranka spada v skupino „slabih učencev“, ker naj bi želela povečati celotno zmogljivost v Evropi v škodo cen. Komisija naj bi navedeni dokaz napačno zavrnila s tem, ko je v odgovoru na tožbo samo trdila, da ta dokazuje poskus tožeče stranke, da uporabi kartel v svojo korist.

82 Drugič, zaposleni tožeče stranke naj bi v zvezi s sestanki v Sevilli, ki so potekali zunaj skupščin CEFIC, navedel, da je zavrnil udeležbo na kakršni koli razpravi kartela ter da sta zato predstavnika družb Solvay in Degussa zapustila sejno dvorano. Komisija naj bi se pri zavrnitvi navedenega pričevanja oprla na svojo neutemeljeno razlago razlogov, zaradi katerih naj bi družbi Solvay in Degussa zapustili sejno dvorano, in sicer da naj mali proizvajalci, vključno s tožečo stranko, ne bi bili zadovoljni s predlogi, verjetno zaradi tržnega deleža, ki jim je bil dodeljen. Navedene trditve Komisije naj ne bi podpiral noben dokaz. Vendar hitri konec sestankov v Sevilli, povezan z dejstvom, da so se konkurenti pritoževali zaradi znižanja cen in povečanja tržnega deleža tožeče stranke, po njenih navedbah dokazuje, da je svojim konkurentom pojasnila, da se je navedenih sestankov udeležila z drugačnim namenom kot oni.

83 Na šestem mestu, Komisija naj bi izkrivila nekatere listinske dokaze.

84 Prvič, Komisija naj bi v zvezi z žigom v potnem listu zaposlenega tožeče stranke, ki potrjuje njegov vstop na ozemlje Združenih držav Amerike 10. februarja 1996, napačno trdila, da naj ta ne bi nujno dokazoval, da zadevni zaposleni ni mogel biti dva dneva pozneje v Parizu. Vendar po navedbah tožeče stranke ni mogoče, da bi zadevni zaposleni v Združene države Amerike letel 10. februarja, tam ostal 24 ur, se vrnil z nočnim čezoceanskim letom, se takoj odpravil na sestanek kartela, ki je potekal 12. februarja, in se nato vrnil v Združene države Amerike. Po navedbah tožeče stranke bi bil v njegovem potnem listu v takem primeru odtisnjen dodaten žig. Zato naj bi zaposleni družbe Atofina napačno trdil, da je bil predstavnik tožeče stranke 12. februarja 1996 v Parizu. Če se k temu prišteje še zatrjevano dejstvo, da je družba Atofina edina trdila, da se je tožeča stranka udeležila sestankov kartela in da so nekatere njene informacije vsebovale vprašaje, naj bi to izpodbilo verodostojnost informacij družbe Atofina.

85 Drugič, Komisija je v zvezi z računom za taksi, izdanim v Barceloni 13. julija 1998, na katerem je bilo navedeno ime zaposlenega tožeče stranke, ki naj bi se udeležil sestanka v Königswinterju istega dne, navedeni dokaz izpodbijala brez vsakršne utemeljitve, pri čemer je navedla, da bi lahko bil navedeni račun izdan v katerem drugem delu dneva (točka 236 obrazložitve izpodbijane odločbe). Vendar naj bi morala domneva nedolžnosti prevladati nad tako domnevo.

86 Tretjič, beležke s sestankov, ki jih je predložila družba Atofina in v katerih so navedeni vprašaji v stolpcu v zvezi s cenami tožeče stranke, naj bi potrjevale, da družba Atofina ni imela nobene informacije o cenah tožeče stranke, ker naj se ta ne bi udeležila sestanka. Vendar naj bi Komisija v odgovoru na tožbo napačno navajala na to, da navedeni vprašaji kažejo na „previdnost“ zaposlenega družbe Atofina. Komisija naj ne bi upoštevala drugega pojasnila tožeče stranke, da bi „lahko“ zadevna informacija „izvirala od koder koli“. Tako naj bi Komisija v zvezi z navedenim sestankom izkrivila jasno pričevanje zaposlenih tožeče stranke, podprto z listinskimi dokazi.

87 Četrtič, Komisija naj bi navedla, da je bila v beležkah zaposlenega družbe Atofina v zvezi s sestankom v Düsseldorfu iz oktobra 1998 večkrat navedena tožeča stranka. Zadevne beležke po navedbah tožeče stranke niso jasne, ampak je iz poznejših pojasnil družbe Atofina razvidno, da se sklicuje na poznejši sestanek, ki bi moral potekati 9. novembra in na katerem bi moral biti sprejet „dokončni model“, in da navaja „pripombo k načinu, na katerega bi [tožeča stranka] sprejela njihove tržne deleže s pritiskom prek družbe Solvay“. Tožeča stranka naj bi oktobra 1998 še vedno zavračala sodelovanje pri dejavnostih kartela. Vendar naj bi se Komisija, ne da bi analizirala vsebino beležk, napačno opirala le na dejstvo, da je bilo navedeno ime tožeče stranke.

88 Na sedmem mestu, Komisija naj bi „olepševala“ dokaze tako, da naj bi dodala neobstoječe podrobnosti ali pretirano poudarjala ugotovljena dejstva.

89 Prvič, Komisija naj bi v zvezi z dvostranskim sestankom z družbo Degussa, ki je potekal septembra 1998 v Bruslju in ga tožeča stranka izpodbija, navedla, da je bil njegov namen poročanje o jutranjem sestanku (točka 241 obrazložitve izpodbijane odločbe). Vendar naj v informacijah ne bi bilo nobene navedbe v zvezi z obstojem takega „poročanja“ niti glede kakršne koli razprave o NPB ali zamrznitvi tržnih deležev za VP. Družba Degussa naj bi v zvezi z VP izrecno izjavila, da naj bi navedene razprave ostale „splošne“. Ugotovitve Komisije naj ne bi bile utemeljene.

90 Drugič, tožeča stranka naj bi se v zvezi s sestanki v Sevilli v nasprotju z navedbami Komisije vsekakor distancirala od navedenih protikonkurenčnih razprav tako, da naj ne bi želela sodelovati pri dejavnosti kartela, kar naj bi povzročilo „nenaden odhod“ predstavnikov družb Degussa in Solvay, s tem pa konec navedenega sklopa sestankov. Družba Atofina naj bi izjavila, da so se navedeni sestanki končali z odhodom predstavnikov družb Degussa in Solvay. Komisija naj bi v zvezi s tem izkrivila elemente spisa.

91 Tretjič, informacije družb Solvay in Atofina naj bi se v zvezi s trditvijo Komisije, da je družba Atofina potrdila trditve družbe Solvay o telefonskih klicih, jasno nanašale na različne sestanke. Med udeleženci ali časi navedenih sestankov naj torej ne bi bilo mogoče nikakršno prekrivanje.

92 Na osmem mestu, tožeča stranka trdi, da sta družbi Solvay in Atofina s tem, ko sta prošnji za ugodno obravnavo vložili hkrati, „tekmovali“, da bi lahko prvi dali pomembno dodatno vrednost dokazom, ki jih je Komisija že imela, kar naj bi omajalo verodostojnost njunih izjav.

93 Družbe, ki so vložile prošnjo za ugodno obravnavo, naj ne bi mogle preveriti tega, česar se spomnijo njihovi zaposleni, niti predložiti jasnih in natančnih dokazov. Komisija naj bi se na primer sklicevala na točko 236 obrazložitve izpodbijane odločbe, v skladu s katero je družba Solvay v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah „prostovoljno potrdila“ sestanek v Köningswinterju iz julija 1998, v odgovoru na tožbo pa naj bi v oklepaju dodala: „preveriti moramo, ali je bilo to zares prostovoljno ali na zahtevo Komisije“. Družba Degussa naj bi tudi v zvezi s sestankom v Düsseldorfu iz oktobra 1998 na zahtevo Komisije „nadaljevala zaslišanje“ svojih zaposlenih o udeležencih.

94 Tožeča stranka nazadnje navaja, da nikoli ni bila spoznana za krivo izvajanja protikonkurenčnih dejavnosti. Njeni zaposleni naj bi pričali na zaslišanju in dali izjave, s katerimi naj bi zavrnili trditve iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Ugodno obravnavo naj bi poskušala doseči podjetja, ki naj bi ponavljala kršitve, in v svojem „pehanju“ za tem naj bi v dopisih svojih odvetnikov ali nejasnih rokopisnih beležkah, „v katerih kar mrgolijo vprašaji“, predložila nejasne in nepotrjene trditve, ki naj bi pogosto prihajale iz neimenovanih virov. Komisija naj nikjer ne bi pojasnila, zakaj naj bi imeli navedeni dokazi prednost pred jasnimi in nespornimi dokazi tožeče stranke.

95 Komisija nasprotuje trditvam tožeče stranke.

Presoja Splošnega sodišča

96 Na podlagi člena 81(1) ES so nezdružljivi z notranjim trgom in prepovedani „vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu“.

97 Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način (sodbi Splošnega sodišča z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T‑7/89, Recueil, str. II‑1711, točka 256, in z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II‑1487, točka 199).

98 Lahko se šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen že, če je načeloma podano soglasje volj o omejitvi konkurence, in to tudi, če o posameznih elementih nameravane omejitve še potekajo pogajanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 97 navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točke od 151 do 157 in 206).

99 Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na kakršno koli obliko usklajenega delovanja podjetij, pri čemer ni nujno, da gre za izvedbo sporazuma v pravem pomenu, ampak zadostuje, da so bila tveganja, povezana s konkurenco, hote nadomeščena s praktičnim sodelovanjem (sodbi Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Recueil, str. I‑4125, točka 115, in Hüls proti Komisiji, C‑199/92 P, Recueil, str. I‑4287, točka 158).

100 Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi ali vplival na ravnanje trenutnega oziroma potencialnega konkurenta na trgu ali bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je gospodarski subjekt odločil ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali posledica teh stikov omejevanje konkurence (glej v tem smislu zgoraj v točki 99 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 116 in 117).

101 Dejstvo, da podjetje konkurentom sporoči podatke za pripravo protikonkurenčnega sporazuma, zadostuje kot dokaz za obstoj usklajenega ravnanja v smislu člena 81 ES (sodbi Splošnega sodišča z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfilunion proti Komisiji, T‑148/89, Recueil, str. II‑1063, točka 82, in z dne 8. julija 2008 v zadevi BPB proti Komisiji, T‑53/03, ZOdl., str. II‑1333, točka 178).

102 V skladu z ustaljeno sodno prakso pojma sporazum in usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES zajemata oblike tajnega dogovarjanja, ki so iste vrste ter se razlikujejo le po intenzivnosti in izraznih oblikah (zgoraj v točki 99 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 131 in 132, in zgoraj v točki 97 navedena sodba HFB in drugi proti Komisiji, točka 190).

103 V primeru kompleksne kršitve, pri kateri je bilo s ciljem skupnega uravnavanja trga več let udeleženih več proizvajalcev, od Komisije ni mogoče zahtevati, da bi kršitev natančno opredelila za sporazum ali za usklajeno ravnanje, saj se člen 81 ES vsekakor nanaša na obe obliki kršitve (glej v tem smislu zgoraj v točki 99 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točke od 111 do 114, in sodbo Splošnega sodišča z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, od T‑305/94 do T‑307/94, od T‑313/94 do T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 in T‑335/94, Recueil, str. II‑931, točka 696).

104 Dvojno opredelitev kršitve za sporazum „in/ali“ usklajeno ravnanje je treba razumeti tako, da opredeljuje kompleksno celoto, ki vsebuje dejanske elemente, opredeljene za sporazum, in tudi dejanske elemente, opredeljene za usklajeno ravnanje v smislu člena 81(1) ES, ki ne določa specifične opredelitve za tovrstno kompleksno kršitev (zgoraj v točki 97 navedeni sodbi Hercules Chemicals proti Komisiji, točka 264, ter HFB in drugi proti Komisiji, točka 187).

105 Glede dokazovanja kršitve je treba opozoriti, da mora Komisija predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj okoliščin, ki pomenijo kršitev člena 81(1) ES (sodba Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 58).

106 Komisija se mora v zvezi s tem sklicevati na natančne in usklajene dokaze (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T‑62/98, Recueil, str. II‑2707, točka 43 in navedena sodna praksa).

107 Vendar ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, zadosti tem merilom glede vsakega znaka kršitve. Dovolj je, da sklenjen krog indicev, na katerega se sklicuje institucija, gledano na splošno, izpolnjuje to zahtevo (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 in T‑78/00, ZOdl., str. II‑2501, točka 180 in navedena sodna praksa).

108 Indici, ki jih navede Komisija v odločbi, da bi dokazala, da je podjetje kršilo člen 81(1) ES, se ne smejo presojati ločeno, ampak se morajo presojati kot celota (glej zgoraj v točki 101 navedeno sodbo BPB proti Komisiji, točka 185 in navedena sodna praksa).

109 Prav tako je treba upoštevati dejstvo, da so protikonkurenčne dejavnosti navadno tajne, zato je v večini primerov treba na obstoj ravnanja ali protikonkurenčnega sporazuma sklepati iz več naključij in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj in če ni drugih skladnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi pravil o konkurenci (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točke od 55 do 57).

110 V zvezi z obsegom sodnega nadzora mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče, kadar mu je predložena tožba za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na podlagi člena 81(1) ES, na splošno izvesti celovit nadzor za ugotovitev, ali so pogoji za uporabo člena 81(1) ES izpolnjeni ali ne (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Bayer proti Komisiji, T‑41/96, Recueil, str. II‑3383, točka 62 in navedena sodna praksa).

111 Dvom na strani sodišča se razlaga v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve, v skladu z načelom domneve nedolžnosti, ki se kot splošno načelo prava Unije uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (zgoraj v točki 99 navedena sodba Hüls proti Komisiji, točki 149 in 150).

112 Ob upoštevanju teh navedb je treba preučiti, ali je Komisija v obravnavani zadevi pravno zadostno dokazala, da je tožeča stranka sodelovala pri zadevni kršitvi.

– Uvodne ugotovitve

113 Tožeča stranka navaja nekatere splošne očitke v zvezi z zadevnim dokazovanjem, pri čemer se sklicuje, prvič, na zmanjšano dokazno vrednost dokazov podjetij, ki so vložila prošnjo za ugodno obravnavo; drugič, na uporabo nepotrjenih informacij iz samo enega vira; tretjič, na nezavrnitev nasprotnih pričevanj zaposlenih, in četrtič, na neugoditev predlogom pooblaščenca za zaslišanje na zaslišanju.

114 Čeprav se navedeni očitki v veliki meri skladajo z očitki zoper materialne elemente, na katere se je sklicevala Komisija v izpodbijani odločbi, so vseeno potrebne nekatere predhodne pripombe.

115 Na prvem mestu, pri trditvah tožeče stranke v zvezi z dokazno vrednostjo dokazov, predloženih v okviru prošenj za ugodno obravnavo, je treba opozoriti, da samo dejstvo, da je informacijo predložilo podjetje, ki je vložilo prošnjo za ugodno obravnavo, ne izpodbije njene dokazne vrednosti.

116 V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč z nobeno določbo niti nobenim splošnim načelom prava Unije Komisiji ni prepovedano, da bi proti podjetju uporabila izjave drugih obtoženih podjetij (zgoraj v točki 103 navedena sodba Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, točka 512). Za izjave, dane v okviru obvestila o ugodni obravnavi, ni mogoče šteti, da so samo zato brez dokazne vrednosti (sodba Splošnega sodišča z dne 8. julija 2008 v zadevi Lafarge proti Komisiji, T‑54/03, neobjavljena v ZOdl., točki 57 in 58).

117 Nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeležencev v protipravnem kartelu je razumljivega, ker bi lahko ti udeleženci zmanjšali pomen svojega prispevka h kršitvi in poudarili prispevek drugih. Vendar glede na logiko postopka iz obvestila o ugodni obravnavi dejstvo, da bi se z njegovo uporabo doseglo znižanje zneska globe, ne spodbuja nujno k temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi glede sodelovanja preostalih udeležencev v kartelu. Vsak poskus zavajanja Komisije lahko namreč omaje iskrenost in popolnost sodelovanja podjetja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležno neomejene ugodne obravnave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (sodba Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006 v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T‑120/04, ZOdl., str. II‑4441, točka 70, in zgoraj v točki 116 navedena sodba Lafarge proti Komisiji, točka 58).

118 Zlasti je treba upoštevati, da kadar neka oseba prizna, da je storila kršitev in tako potrdi obstoj dejstev, ki presegajo tista dejstva, o obstoju katerih se lahko neposredno sklepa iz zadevnih dokumentov, to dejstvo a priori, če ni okoliščin, ki bi lahko temu nasprotovale, pomeni, da se je ta oseba odločila govoriti resnico. Tako je treba izjave, ki nasprotujejo interesom avtorja izjave, načeloma šteti za še posebno zanesljive dokaze (zgoraj v točki 107 navedena sodba Tribunal JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točki 211 in 212; sodba Splošnega sodišča z dne 26. aprila 2007 v združenih zadevah Bolloré in drugi proti Komisiji, T-109/02, T-118/02, T‑122/02, T‑125/02 in T‑126/02, T‑128/02 in T‑129/02, T‑132/02 in T‑136/02, ZOdl., str. II‑947, točka 166, in zgoraj v točki 116 navedena sodba Lafarge proti Komisiji, točka 59).

119 Vendar je treba izjave podjetij, obtoženih v zvezi s prošnjami za ugodno obravnavo, presojati previdno in jih na splošno ni mogoče sprejeti brez potrditve.

120 V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč izjave podjetja – obtoženega sodelovanja v kartelu –, pravilnost katere več drugih obtoženih podjetij izpodbija, ni mogoče šteti za zadosten dokaz za obstoj kršitve, ki so jo storila ta podjetja, ne da bi to potrjevali drugi dokazi (zgoraj v točki 107 navedena sodba Tribunal JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 219; sodba Splošnega sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, T‑38/02, ZOdl, str. II‑4407, točka 285; zgoraj v točki 118 navedena sodba Bolloré in drugi proti Komisiji, točka 167, in zgoraj v točki 116 navedena sodba Lafarge proti Komisiji, točka 293; glej v tem smislu še zgoraj v točki 32 navedeno sodbo Enso‑Gutzeit proti Komisiji, točka 91).

121 Splošno sodišče za preučitev dokazne vrednosti izjav podjetij, ki so vložila prošnjo za ugodno obravnavo, upošteva zlasti pomen ujemajočih se indicev v podporo upoštevnosti navedenih izjav in neobstoj indicev, da bi podjetja želela zmanjšati pomen svojega prispevka h kršitvi in poudariti prispevek drugih (glej v tem smislu zgoraj v točki 117 navedeno sodbo Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, točka 70, in zgoraj v točki 116 navedeno sodbo Lafarge proti Komisiji, točki 62 in 295).

122 Na drugem mestu, v zvezi z očitkom tožeče stranke, da naj bi se Komisija pri nekaterih dejstvih opirala na samo en dokaz, je treba opozoriti, da nobeno načelo prava Unije ne nasprotuje temu, da se Komisija pri ugotavljanju obstoja kršitve opira na samo en listinski dokaz, če je njegova dokazna vrednost nedvoumna in če navedeni dokument z gotovostjo potrjuje obstoj zadevne kršitve (sodba Splošnega sodišča z dne 15. marca 2000 v združenih zadevah Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil, str. II‑491, točka 1838).

123 Seveda se navedeni primer v skladu s sodno prakso, navedeno zgoraj v točki 120, praviloma ne uporablja za gole izjave obtoženega podjetja, ki morajo biti – kadar jih izpodbijajo druga zadevna podjetja – potrjene z dodatnimi in neodvisnimi dokazi.

124 Vendar je mogoče navedeni premislek omiliti, kadar je izjava družbe, ki sodeluje, še posebno zanesljiva, kajti zahtevana stopnja potrditve je lahko v teh okoliščinah z vidika natančnosti in intenzivnosti manjša.

125 Če je namreč mogoče s skupkom ujemajočih se indicev potrditi obstoj in nekatere posebne vidike tajnega dogovarjanja iz izjave, predložene v okviru sodelovanja, lahko že navedena izjava zadostuje za dokaz o drugih vidikih izpodbijane odločbe (glej v tem smislu zgoraj v točki 107 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točki 220 in 334). Komisija se lahko v teh okoliščinah opira izključno nanjo, če resničnost trditev ne vzbuja dvoma in so navedbe jasne.

126 Poleg tega ima lahko, tudi kadar izjava družbe ni podprta s posebnimi potrjenimi dejstvi, v okviru skupka ujemajočih se indicev, ki jih je uporabila Komisija, neko dokazno vrednost za potrditev dejstva o obstoju kršitve. Kadar namreč dokument vsebuje posebne informacije, skladne s tistimi v drugih dokumentih, je treba šteti, da se lahko navedeni elementi vzajemno potrjujejo (glej v tem smislu zgoraj v točki 107 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 275).

127 Komisija mora poleg tega iz obdobij, v katerih je razmeroma veliko dokazov, sklepati o drugih obdobjih, v katerih je lahko časovni razmik med vsakim dokazom večji. Zato bo potrebna zares natančna razlaga, da se sodišče prepriča, da so se v eni od faz v sklopu sestankov zgodile popolnoma drugačne stvari kot med prejšnjimi in poznejšimi sestanki, čeprav so bili na vseh teh sestankih isti udeleženci, čeprav so se zgodili v enakih zunanjih okoliščinah in čeprav so nedvomno imeli enak cilj (sklepni predlogi sodnika B. Vesterdorfa v funkciji generalnega pravobranilca k sodbi Splošnega sodišča z dne 24. oktobra 1991 v zadevi Rhône‑Poulenc proti Komisiji, T‑1/89, Recueil, str. II‑867 in II‑885, skupni sklepni predlogi k sodbam, imenovanim „Polipropilen“, ZOdl., str. II‑954).

128 Na tretjem mestu, tožeča stranka trdi, da Komisija pri presoji dokaza ni zaslišala njenih zaposlenih in upoštevala njihovih pričevanj.

129 Tožeča stranka zlasti trdi, da ugotovitev kršitve v veliki meri temelji na izjavah družbe Solvay in enega od zaposlenih družbe Atofina, da se nekateri njeni zaposleni niso udeležili nekaterih sestankov, vendar naj bi bil z njimi navezan stik po telefonu. Tožeča stranka navaja, da so tisti njeni zaposleni, ki so identificirani v navedenih izjavah, Komisiji dali izjave, ki navedenim izjavam nasprotujejo, vendar niso bile upoštevane.

130 V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je imela Komisija nesporno na voljo pisne izjave zadevnih zaposlenih tožeče stranke in da so bili ti navzoči na zaslišanju.

131 V teh okoliščinah se to, ali so bile navedene izjave v izpodbijani odločbi pravilno upoštevane, sklada s presojo očitkov tožeče stranke zoper konkretna zadevna dejstva.

132 Vendar je treba na tej stopnji poudariti, da tožeča stranka napačno trdi, da imajo zadevne izjave večjo dokazno vrednost, ker so bile dane pod prisego, in da je morala Komisija zato dokazati, da so njene priče prelomile prisego.

133 Čeprav ima namreč lahko pričevanje, dano pod prisego pred sodiščem ali morda v okviru preiskave pred državnim tožilcem, večjo dokazno vrednost zaradi morebitnih negativnih kazenskih posledic za pričo, ki bi na zaslišanju lagala, zaradi česar je tako pričevanje zanesljivejše od gole izjave (glej v tem smislu zgoraj v točki 107 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 312), navedenih premislekov ni mogoče uporabiti v obravnavanem primeru, ker gre za pisne izjave zaposlenih tožeče stranke, predložene Komisiji med upravnim postopkom, in za njihova pričevanja med zaslišanjem pred Komisijo.

134 Tožeča stranka poleg tega napačno trdi, da je morala Komisija primerjati pričevanja, ki sta jih zoper njo predložili družbi Atofina in Solvay, z nasprotnimi pričevanji njenih zaposlenih v navzkrižnem zaslišanju.

135 V zvezi s tem je treba opozoriti, da Komisija med upravnim postopkom ne more naložiti zaslišanja oseb kot prič pod prisego.

136 V skladu s členom 19(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) lahko Komisija opravi razgovor z vsemi fizičnimi ali pravnimi osebami, ki v razgovor privolijo, zaradi zbiranja informacij v zvezi s predmetom preiskave. Komisija bi morala poleg tega v skladu z uvodno izjavo 3 Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma 81 [ES] in 82 [ES] Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81–87) pred sprejemanjem ustnih izjav od fizičnih ali pravnih oseb, ki soglašajo z razgovorom, te osebe seznaniti s pravno podlago in prostovoljno naravo razgovora.

137 Poleg tega mora Komisija zaslišati fizične ali pravne osebe, ki izkažejo zadosten interes, samo če te osebe dejansko prosijo za zaslišanje. Ima torej razumno polje proste presoje za odločitev o interesu, ki ga lahko ima zaslišanje oseb, katerih pričevanje je lahko pomembno za preučitev spisa. Za zagotovitev pravice do obrambe Komisiji namreč ni treba zaslišati prič, ki jih navedejo zadevne stranke, če meni, da je bila zadeva dovolj preučena (glej v tem smislu zgoraj v točki 97 navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točki 382 in 383 ter navedena sodna praksa).

138 Člen 6(3)(d) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950, določa, da ima, „[k]dor je obdolžen kaznivega dejanja, […] naslednje minimalne pravice, […] da zaslišuje oziroma zahteva zaslišanje obremenilnih prič in da doseže navzočnost in zaslišanje razbremenilnih prič ob enakih pogojih, kot veljajo za obremenilne priče“. Poleg tega, čeprav Komisija ni sodišče v smislu navedenega člena in globe, ki jih naloži Komisija, niso kazenske, mora Komisija med upravnim postopkom vseeno upoštevati splošna načela prava Unije.

139 Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso to, da določbe prava Unije o konkurenci Komisiji ne nalagajo poziva razbremenilnih prič, katerih zaslišanje se zahteva, ni v nasprotju z zgoraj navedenimi načeli. Treba je namreč ugotoviti, da lahko Komisija zasliši fizične ali moralne osebe, kadar meni, da je to potrebno, ne more pa pozvati obremenilnih prič brez njihovega soglasja (glej zgoraj v točki 97 navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točke od 389 do 392, ter zgoraj v točki 118 navedeno sodbo Bolloré in drugi proti Komisiji, točki 86 in 87). Ker je postopek pred Komisijo le upraven, ta ni zavezana, da zadevni družbi zagotovi možnost zaslišanja posebne priče in analize izjave na stopnji preiskave (zgoraj v točki 109 navedena sodba Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, točka 200). Zadostuje, da so bile izjave, ki jih je uporabila Komisija, predložene tožeči stranki, ki jih lahko izpodbija pred sodiščem Unije (zgoraj v točki 116 navedena sodba Lafarge proti Komisiji, točke od 147 do 149).

140 Tožeča stranka se glede na navedene premisleke ne more sklicevati na kršitev pravice, da zaslišuje ali zahteva zaslišanje obremenilnih prič.

141 Vsekakor tožeči stranki nič ni preprečevalo, da bi zaprosila za poziv in zaslišanje obremenilnih prič pred Splošnim sodiščem z vložitvijo predloga za izvedbo pripravljalnih ukrepov v tem smislu. Vendar je treba ugotoviti, da tožeča stranka takega predloga ni vložila. Splošno sodišče bi poleg tega poziv zadevnih prič štelo za potreben le, če bi se po poznejši preučitvi izkazalo, da elementi spisa in pojasnila, dana v ustnem postopku, ne zadostujejo za odločanje o sporu.

142 Na četrtem in zadnjem mestu, tožeča stranka trdi, da je nezadostnost dokazov zoper njo priznal pooblaščenec za zaslišanje na zaslišanju, pri čemer je predlagal kontradiktorno preučitev novega nasprotnega dokaza tožeče stranke, to je izjav njenih zaposlenih, vendar Komisija navedenemu predlogu ni ugodila.

143 V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je poročilo pooblaščenca za zaslišanje popolnoma interni dokument Komisije, katerega namen ni dopolnitev ali popravek trditev podjetij in ki torej ne pomeni nobenega odločilnega vidika, ki bi ga sodišče Skupnosti moralo upoštevati pri izvrševanju svojega nadzora (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 30. septembra 2009 v zadevi Hoechst proti Komisiji, T‑161/05, ZOdl., str. II‑3555, točka 176 in navedena sodna praksa).

144 Navedeni premisleki se toliko bolj uporabljajo za pripombe, ki jih je pooblaščenec za zaslišanje izrazil na zaslišanju, kot so te, ki jih je navedla zadevna tožeča stranka. Pooblaščenec za zaslišanje je v končnem poročilu z dne 20. aprila 2006, priloženem odgovoru na tožbo, vsekakor trdil, da so bila pravila v zvezi s pravico do poštenega sojenja in pravico do obrambe v zadevnem upravnem postopku upoštevana.

145 Očitki tožeče stranke v zvezi z dokazovanjem Komisije in vodenjem zaslišanja so z vidika vseh navedenih ugotovitev delno neutemeljeni in se skladajo z očitki zoper materialne elemente kršitve, ki bodo preučeni v nadaljevanju.

– Dokazi za sodelovanje tožeče stranke pri kršitvi

146 Komisija je v zvezi z glavnimi značilnostmi kršitve ugotovila, da so si konkurenti od 31. januarja 1994 izmenjavali zaupne informacije o obsegu proizvodnje in njenem morebitnem zmanjšanju ter o njej razpravljali, pri čemer naj bi poskušali preprečiti dajanje novih zmogljivosti na trg. Razpravljali naj bi tudi o razdelitvi tržnih deležev in strank in o prodajnih cenah. Vzpostavili naj bi nadzorni sistem, prek katerega naj bi redno izmenjevali zaupne informacije o trgu, družbah, obsegih prodaje in prodajnih cenah. Konkurenti naj bi poleg tega sodelovali pri zmanjšanju zmogljivosti in na večstranskih sestankih redno analizirali gibanje tržnih deležev (točke 100 in od 351 do 354 obrazložitve izpodbijane odločbe).

147 Velik del večstranskih sestankov naj bi potekal zunaj skupščin CEFIC – zakonitega združenja v zadevni industriji –, ki so organizirane na pol leta.

148 Udeleženci navedenih izmenjav informacij naj bi se avgusta 1997 v Bruslju ter na treh poznejših sestankih februarja, aprila in septembra 1998 dogovorili o usklajenem zvišanju cene VP (točki 171 in 172 obrazložitve izpodbijane odločbe). V zvezi z NPB naj bi se zaradi sklenitve protikonkurenčnega sporazuma izmenjali občutljivi podatki o trgu, poleg tega naj bi se najpozneje od 15. maja 1998 „pripravljala podlaga“ za formalni sporazum (točke 100, 214 in 229 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadnji večstranski sestanek v okviru navedenega tajnega dogovarjanja naj bi potekal 18. maja 2000, vendar naj bi se sporazum o ohranitvi ravni cen VP ohranil do konca leta 2000 (točke 281 in 282 ter od 355 do 360 obrazložitve izpodbijane odločbe).

149 Komisija je v zvezi s sodelovanjem tožeče stranke pri kršitvi ugotovila, da je ta spadala v „ožje jedro“ udeležencev v kartelu (točka 99 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je opazila obstoj indicev o tajnih stikih, v katere naj bi bila tožeča stranka vpletena od leta 1991 (točka 106 obrazložitve izpodbijane odločbe). V skladu z navedbami družbe Atofina naj bi zlasti beležke s sestankov iz julija, oktobra in novembra 1995, ki jih je predložila družba Atofina, vsebovale podatke tožeče stranke in napotovale na predložitev stališča tožeče stranke (točke 120, 127, 128, 129, 133 in 136 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega naj bi tožeča stranka po informacijah družbe Degussa na dvostranskem sestanku, ki je potekal v drugi polovici leta 1996 ali prvi polovici leta 1997, „sprejela osnovno zamisel o usklajenem zvišanju ravni cen“ (točka 151 obrazložitve izpodbijane odločbe).

150 Tožeča stranka je, kot je razvidno iz spisa, informacije o začetnem obdobju kartela izpodbijala in te – ker niso bile potrjene – zanjo niso bile uporabljene.

151 Komisija je zato v izpodbijani odločbi močno skrajšala trajanje sodelovanja tožeče stranke pri kršitvi glede na trajanje, navedeno v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Komisija je v zvezi z začetkom sodelovanja tožeče stranke pri kršitvi menila, da ima dokaze o sodelovanju tožeče stranke na sestanku kartela, ki je potekal 29. maja 1997, in da bi bilo treba ta datum uporabiti za določitev trajanja kršitve tožeče stranke (točka 352 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je v zvezi s koncem sodelovanja pri kršitvi navedla, da je trdno prepričana o vpletenosti tožeče stranke v kršitev do 13. decembra 1999, ko je potekal zadnji sestanek, za katerega naj bi Komisija imela dokaz o udeležbi zaposlenih tožeče stranke (točka 365 obrazložitve izpodbijane odločbe).

152 V izpodbijani odločbi se tožeči stranki očitajo ti protipravni stiki:

– trije večstranski sestanki, ki so potekali 28. ali 29. maja 1997 v Sevilli zunaj skupščine CEFIC (točke od 156 do 167 obrazložitve izpodbijane odločbe) in za katere tožeča stranka priznava, da se je udeležila dveh med njimi, vendar trdi, da je nasprotovala nezakonitim razpravam;

– štirje večstranski sestanki, ki so potekali avgusta 1997 v Bruslju, 18. septembra 1997 v Parizu, 17. novembra 1997 v Frankfurtu na Majni in 21. novembra 1997 v Parizu, na katerih naj tožeča stranka ne bi bila fizično navzoča, vendar naj bi jo o njih obvestila družba Atochem po telefonu (točke od 171 do 197 obrazložitve izpodbijane odločbe), kar tožeča stranka izpodbija;

– večstranski sestanki, ki so potekali 26. in 27. novembra 1997 v Bruslju zunaj skupščine CEFIC (točke od 198 do 209 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer je tožeča stranka priznala sodelovanje pri navedeni skupščini, vendar je trdila, da ni vedela za nezakonite razprave;

– dvostranski sestanki med družbami Degussa, Kemira in Solvay, ki so potekali med koncem leta 1997 in začetkom leta 1998, o katerih izidu naj bi tožečo stranko po telefonu obvestila družba Solvay (točka 210 obrazložitve izpodbijane odločbe), kar tožeča stranka izpodbija;

– večstranski sestanki, ki so potekali 14. maja 1998 v Évian‑les‑Bainsu zunaj skupščine CEFIC (točke od 221 do 232 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer je tožeča stranka priznala svojo udeležbo na skupščini CEFIC, vendar je trdila, da ni vedela za nezakonite razprave;

– sestanek med družbama Degussa in Solvay ter tožečo stranko, ki je potekal 13. julija 1998 v Königswinterju v zvezi z zaprtjem tovarne NPB družbe Atochem (točke od 233 do 236 obrazložitve izpodbijane odločbe), v zvezi s katerima tožeča stranka izpodbija svojo udeležbo;

– sestanek „na visoki ravni“ med družbama Degussa in Solvay v zvezi z VP in NPB, ki je potekal 28. septembra 1998 v Bruslju in po katerem naj bi se družba Degussa sestala s tožečo stranko, da bi jo obvestila o izidu (točke od 239 do 242 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer tožeča stranka ne zanika sestanka z družbo Degussa, vendar trdi, da je bila vsebina navedenega stika zakonita;

– večstranski sestanek v zvezi z VP, ki je potekal 12. oktobra 1998 v Düsseldorfu in naj se ga tožeča stranka ne bi udeležila, vendar naj bi bila o njem po navedbah družbe Atofina obveščena po telefonu (točke od 247 do 253 obrazložitve izpodbijane odločbe), kar tožeča stranka izpodbija;

– navedeni večstranski sestanki in dvostranski stiki zunaj skupščin CEFIC, ki so potekali 25. in 26. novembra 1998 v Bruslju (točke od 254 do 258 obrazložitve izpodbijane odločbe), 30. aprila 1999 v Estorilu (Portugalska) (točke od 264 do 265 obrazložitve izpodbijane odločbe) in 16. novembra 1999 v Bruslju (točke od 273 do 275 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer je tožeča stranka priznala udeležbo na navedenih skupščinah CEFIC, vendar trdi, da ni vedela za nezakonite razprave;

– štirje večstranski sestanki, ki zadevajo izključno NPB in so potekali 16. septembra 1998 v Lyonu (točki 237 in 238 obrazložitve izpodbijane odločbe), v začetku leta 1999 v Milanu (točke od 259 do 263 obrazložitve izpodbijane odločbe), poleti 1999 v Baslu (točke od 267 do 270 obrazložitve izpodbijane odločbe) in 13. decembra 1999 v Freiburgu (točke od 276 do 279 obrazložitve izpodbijane odločbe), pri čemer tožeča stranka izpodbija udeležbo na sestankih v Lyonu in Baslu in priznava, da je bila navzoča na dveh drugih sestankih, pri tem pa navaja, da je bil njihov predmet popolnoma zakonit, in sicer je šlo za odločitev o ravnanju, ki bi bilo potrebno v razmerju do „protiborovskega“ gibanja, in da so razprave sicer „zašle“ tudi na „neprimerne“ predmete, vendar jim „ni namenjala pozornosti“, ker se je iz okoljskih razlogov odločila, da preide z NPB na NPK.

153 Iz navedenih ugotovitev izhaja, da tožeča stranka – razen sestankov v zvezi z NPB, ki sta potekala v začetku leta 1999 v Milanu in 13. decembra 1999 v Freiburgu –, kar zadeva preostale elemente iz izpodbijane odločbe, izpodbija sodelovanje pri tajnih stikih.

– Večstranski sestanki 28. ali 29. maja 1997 v Sevilli

154 V zvezi s tremi sestanki v Sevilli ni sporno, da je bila tožeča stranka zastopana na prvih dveh v zvezi z VP (pri čemer so se prvega sestanka udeležile družbe Atochem, Degussa, Solvay, Kemira in tožeča stranka) in NPB (pri čemer so se drugega sestanka udeležili družba Caffaro in isti udeleženci kot na prvem sestanku). Vendar se tožeča stranka ni udeležila večerje v restavraciji naslednji dan (točke 156, 162 in 163 obrazložitve izpodbijane odločbe).

155 Tožeča stranka v zvezi s sestankoma, na katerih je bila navzoča, ne izpodbija vsebine razprav, na katerih so bile izmenjane informacije o razvoju trga in ki so zadevale predloge za splošno zvišanje cen in sporazum o razdelitvi trga VP (točke od 157 do 161 obrazložitve izpodbijane odločbe) ter vzporedne poskuse v zvezi z NPB (točka 162 obrazložitve izpodbijane odločbe).

156 Komisija je ugotovila – pri čemer ji tožeča stranka ni nasprotovala –, da „zaradi izraženega nezaupanja in nasprotovanja med nekaterimi malimi proizvajalci tisti dan ni bil sklenjen nikakršen končni sporazum“ (točka 164 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zlasti poskusi razprav o NPB naj bi se po navedbah družbe Atofina končali „z zelo veliko jezo odgovorne osebe družbe Degussa […], ki [naj bi] zaradi nasprotovanja malih proizvajalcev, ki [niso želeli] sprejeti namer družb Solvay in Degussa, [zapustila] dvorano in zaloputnila vrata“ (točka 162 obrazložitve izpodbijane odločbe).

157 Vendar tožeča stranka v zvezi z navedenimi elementi trdi, da je kot mala proizvajalka v resnici nasprotovala nezakonitemu ravnanju, kar naj bi bilo dokazano z njeno odsotnostjo na večerji v restavraciji naslednji dan.

158 Tožeča stranka se zlasti opira na izjavo svojega tedanjega namestnika generalnega direktorja, ki je priložena tožbi in iz katere je po njenih navedbah v zvezi s sestanki o VP razvidno, da je njen predstavnik družbama Degussa in Solvay navedel, da se „v Nemčiji širi“ in da je „ne zanima“ nikakršno omejevanje cen. Zato naj o njih ne bi želela razpravljati, zaradi česar naj bi odgovorna oseba družbe Degussa nenadoma odšla iz dvorane.

159 V zvezi s tem je treba opozoriti, da se na podlagi ustaljene sodne prakse šteje, da je podjetje sodelovalo pri zadevnem usklajevanju, če je sodelovalo na sestanku, na katerem se je govorilo o nezakonitem usklajevanju, čeprav pri tem ni imelo dejavne vloge, razen če dokaže, da se je od obravnavanega ravnanja odkrito distanciralo ali da je preostale udeležence obvestilo, da na zadevnem sestanku sodeluje z drugačnim namenom kot oni (glej zgoraj v točki 122 navedeno sodbo Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 3199 in navedena sodna praksa).

160 Ker je tožeča stranka priznala, da je bila na zadevnih nezakonitih razpravah navzoča, je torej morala dokazati, da je bila njena udeležba na navedenih sestankih brez kakršnega koli protikonkurenčnega cilja.

161 Vendar je treba šteti, da nasprotovanje tožeče stranke posebnim predlogom družbe Degussa, tudi če se domneva, da je dokazano, v okoliščinah obravnavanega primera ne zadostuje za dokaz, da je ta svojim konkurentom navedla, da se je zadevnega sestanka udeležila z drugačnim namenom kot oni.

162 Komisija je zlasti v zvezi s trditvami tožeče stranke o sestankih, opisanih v točkah od 156 do 162 obrazložitve izpodbijane odločbe, namreč poudarila, da „družbi Solvay in Degussa, če sta zapustili sejno dvorano, tega nista storili zaradi zavrnitve malih proizvajalcev, da bi se dogovorili o dejanskem zvišanju cene, temveč prej zato, ker s predlogom verjetno nista bili zadovoljni navedeni družbi, zelo verjetno zaradi tržnega deleža, ki jima je bil dodeljen“, in da „nič [ni] kaz[alo], da je [tožeča stranka] dejansko zavrnila zamisel o sporazumu s konkurenti kot tako ali da se je distancirala od predlaganega sporazuma kot takega“, ter da so bile poleg tega na zadevnem sestanku izmenjane zaupne informacije (točka 166 obrazložitve izpodbijane odločbe).

163 Po eni strani je treba ugotoviti, da se navedena trditev Komisije sklada z dogajanjem v kartelu, iz katerega je razvidno, da so se udeleženci v kartelu od sestankov v Sevilli „odločili, da dajo manjšo pomembnost tržnim deležem, dotedanjemu glavnemu predmetu razprave, in zanimanje preusmerijo na splošno zvišanje cen“ (točka 157 obrazložitve izpodbijane odločbe), in da je bila na naslednjem sestanku, ki je potekal avgusta 1997 v Bruslju, sprejeta odločitev o usklajenem zvišanju cen (točki 171 in 172 obrazložitve izpodbijane odločbe).

164 Po drugi strani trditve tožeče stranke o njenem domnevnem nasprotovanju nezakonitosti razprav nikakor niso potrjene z informacijami drugih družb, ki samo trdijo, da med udeleženci v kartelu ni zaupanja ter da se stališča velikih in malih proizvajalcev razhajajo (točka 164 obrazložitve izpodbijane odločbe).

165 V zvezi s tem je treba poudariti, da dokaz za udeleženost tožeče stranke v kartelu ni omejen samo na sestanke v Sevilli, ki so del celote tajnih stikov, preučenih v nadaljevanju.

166 Poleg tega je stališče, ki ga je tožeča stranka izrazila na sestankih, dvoumno. Čeprav je trdila, da je nasprotovala protikonkurenčnim razpravam na sestanku o VP, ki je zadeval podroben model razdelitve trga in cene, ni sporno, da njen predstavnik ni zapustil sestanka in da se je udeležil naslednjega sestanka o NPB. Indic za njegovo nasprotovanje tajnim razpravam ni niti odsotnost na večerji v restavraciji naslednji dan, ker se je niso udeležile niti nekatere druge zadevne stranke, med drugim družbi Solvay in Ausimont.

167 Glede na navedene premisleke elementi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne zadostujejo za dokaz, da je bila njena udeležba na zadevnih sestankih, na katerih je potekalo nezakonito usklajevanje, brez kakršnega koli protikonkurenčnega cilja.

– Telefonski klici, ki jih je prejela tožeča stranka

168 Komisija je v zvezi z večstranskimi sestanki, ki so sledili sestankom v Sevilli, ugotovila, da se jih tožeča stranka ni udeležila fizično, vendar je bil z njo v zvezi z njihovim izidom navezan stik ali je bila o njem obveščena po telefonu. Po eni strani gre za štiri sestanke „na visoki ravni“, pri katerih se je Komisija oprla na informacije družbe Solvay, po drugi strani pa za sklop sestankov, o katerih je poročala družba Atofina.

169 Na prvem mestu, Komisija je v zvezi s sestanki „na visoki ravni“ med družbami Degussa, Solvay in Kemira (sestanka iz avgusta 1997 in februarja 1998 v Bruslju, sestanka iz aprila 1998 v Frankfurtu na Majni in septembra 1998 v Bruslju; točke 172, 211, 215 in 239 obrazložitve izpodbijane odločbe) navedla, da „so bile [na njih] navzoče samo tri družbe, vendar so imele podporo celotnega sektorja“, ter da „sta bili [tožeča stranka] in družba Ausimont vedno izčrpno obveščeni (navadno po telefonu) o izidu razprav“ (točka 172 obrazložitve izpodbijane odločbe).

170 Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da se navedena trditev opira, po eni strani, na izjavo družbe Solvay, da so bili „o izidu sestankov med družbami Degussa, Solvay in Kemira […] obveščeni drugi akterji na trgu“, pri čemer je Komisija pojasnila, da je „na primer družba Solvay [tožečo stranko] in družbo Ausimont […] obvestila o konkretnem izidu razprav“, in, po drugi strani, na izjavo družbe Atofina, da se „družba FMC zaradi politike družbe (ameriška družba) vseh sestankov ni udeležila fizično, vendar jo je obveščala družba Solvay in je bila jasno udeležena pri sporazumu in [vseh] pogajanjih“ (točka 172 obrazložitve izpodbijane odločbe ter opombe na dnu strani 175 in 176).

171 Komisija se je na izjavo družbe Solvay opirala tudi v zvezi z dvostranskimi sestanki med družbama Degussa in Kemira med koncem leta 1997 in začetkom leta 1998, ki naj bi se jih družba Solvay „občasno udeležila“. Družbi Degussa in Solvay sta po navedbah Komisije izjavili, da se jih tožeča stranka ni udeležila, ker je začelo podjetje izvajati program usklajevanja, vendar jo je družba Solvay obveščala o izidih navedenih sestankov po telefonu (točka 210 obrazložitve izpodbijane odločbe, ki napotuje na zgoraj navedeno izjavo družbe Solvay).

172 Tožeča stranka izpodbija, da je družba Solvay z njo vzpostavila stik. Poudarja, da njena izjava ni natančna, pri čemer trdi, da navedbe družbe Atofina ne zadevajo sestankov „na visoki ravni“ in z njimi ni mogoče potrditi izjave družbe Solvay. Poleg tega trdi, da je Komisija izkrivila navedbe družbe Solvay, ker je trdila, da so bile nekatere družbe „izčrpno“ obveščene, „navadno po telefonu“ (točka 172 obrazložitve izpodbijane odločbe).

173 V zvezi z dokazno vrednostjo izjave družbe Solvay je treba ugotoviti, da gre za informacijo, ki jo je v okviru prošnje za ugodno obravnavo predložilo obtoženo podjetje. Zadevna izjava je v zvezi z vsemi sestanki „na visoki ravni“ splošna in ne omogoča identifikacije fizičnih oseb, vpletenih v navedene stike, kar preprečuje njeno preveritev s pričevanjem. Zadevni del izjave družbe Solvay, kot je naveden v opombi na dnu strani 175 izpodbijane odločbe, ne zajema tega, da bi bila informacija dana „po telefonu“ in „izčrpno“. Poleg tega v okoliščinah obravnavanega primera v zvezi z informacijo največjega subjekta na trgu, v skladu s katero je bilo več podjetij iz sektorja obveščenih o nezakonitih razpravah, ni mogoče izključiti, da je navedeni subjekt poskušal zmanjšati svojo vlogo pri dogajanju v kartelu.

174 V zvezi s potrditvijo izjave družbe Solvay je treba poudariti, da navedena izjava v zvezi z informacijo, dano tožeči stranki, ni potrjena z drugimi dokazi v zvezi z navedenimi sestanki. Iz spisa je namreč razvidno, da iz izjave družbe Atofina, na katero se sklicuje Komisija v opombi na dnu strani 176 izpodbijane odločbe, v resnici niso razvidni sestanki „na visoki ravni“, ampak samo sestanki „skupine B“, ki so potekali med koncem leta 1995 in začetkom leta 1997, pri čemer so ti, vsaj večinoma, potekali pred kršitvenim obdobjem, ugotovljenim v zvezi s tožečo stranko. Poleg tega ni sporno, da se družba Atofina ni udeležila sestankov, na katere se nanaša izjava družbe Solvay.

175 Glede na navedene premisleke je treba ugotoviti, da ima izjava družbe Solvay zelo šibko notranjo dokazno vrednost pri dokazovanju, da je bila tožeča stranka obveščena o izidih sestankov „na visoki ravni“, in da ni neposredno potrjena z drugimi dokazi. Zato z navedeno izjavo ni mogoče dokazati, da je tožeča stranka sodelovala pri tajnih stikih med septembrom 1997 in septembrom 1998, ampak je ta lahko kvečjemu pomožni element v skupku indicev, uporabljenih v zvezi s tem.

176 Na drugem mestu, tožeča stranka v zvezi s petimi sestanki, o katerih je poročala družba Atofina (sestanki, ki so potekali 18. septembra 1997 v Parizu, 17. novembra 1997 v Frankfurtu na Majni, 21. novembra 1997 v Parizu in oktobra 1998 v Düsseldorfu; točke 180, 188, 193 in 247 obrazložitve izpodbijane odločbe), izpodbija verodostojnost izjave družbe Atofina, da je bila obveščena po telefonu, in trdi, da ta ni potrjena z drugimi dokazi. Navaja izjave svojih zaposlenih, identificiranih v izjavi družbe Atofina, ki zanikajo, da je bil z njimi navezan stik.

177 V zvezi z dokazno vrednostjo izjave družbe Atofina je treba ugotoviti, da to, da je bila navedena izjava dana v okviru prošnje za ugodno obravnavo, ne izpodbija njene verodostojnosti. Iz ničesar ni mogoče sklepati, da bi družba Atofina z navedbo, da je vzpostavila stik s tožečo stranko v okviru sklopa sestankov, poskušala zmanjšati svojo udeleženost v kartelu. Treba je še ugotoviti, da tudi navedbe o stikih s tožečo stranko nikakor niso nejasne, ampak so zelo podrobne in omogočajo identifikacijo zaposlenih tožeče stranke, s katerimi j