ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
77

V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z znanstvenimi podatki, ki jih je podala Komisija in zanesljivosti katerih tožeče stranke ne izpodbijajo, najprej Organizacija Združenih narodov za prehrano in kmetijstvo (FAO) v poročilu o VPAI v Mehiki („Highly Pathogenic Avian Influenza in Mexico (H7N3)“ (Visoko patogena aviarna influenca v Mehiki), Empres Watch, izdaja 26, avgust 2012, str. od 63 do 71) potrjuje, da je virus H7N3 prisoten pri divjih pticah po celem svetu, kot je razvidno iz nadzora, opravljenega v Severni Ameriki, Južni Ameriki (zlasti v Peruju), Evropi in Aziji, in navaja, da je selitev divjih ptic in stik z domačo perutnino najpogosteje opažen način vnosa in širjenja virusa. Dalje, virus H5N9 je bil glede na znanstveni članek, ki ga je predložila Komisija, med letoma 2007 in 2009 odkrit tudi pri divjih pticah v Čilu („Avian Influenza in wild birds from Chile, 2007–2009“ (Aviarna influenca pri divjih pticah iz Čila), Virus Research 199 (2015), str. od 42 do 45). Po podatkih na spletnem mestu OIE je bilo o epidemijah virusa H7N7 med letoma 2012 in 2013 poročano tudi v Avstraliji. Poleg tega so bili leta 2014 v Združenih državah Amerike in v Mehiki opaženi novi virusi, ki povzročajo VPAI, zlasti H5N8, in bi se lahko razširili v Južno Ameriko ter se tam združili z drugimi virusi, ki obstajajo pri populaciji divjih ptic. Nazadnje, pojavil se je virus H7N9, ki je nizko patogen virus, ki ne kaže skoraj nobenih kliničnih znakov pri pticah, ampak predstavlja resno nevarnost za človeka.
155

Iz točk od 43 do 50 obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je Komisija sklenila, da se člen 30(1) Direktive 2004/17 ne uporablja za pogodbe za izvajanje poštnih storitev naslovljenih pisemskih pošiljk B2X in C2X na mednarodni ravni v Avstriji. V skladu s točko 43 obrazložitve izpodbijanega sklepa je Komisija trditev tožeče stranke, da je način dostave čezmejne pošte tehnološko nevtralen in da sta elektronski in poštni način dostave del istega upoštevnega trga, zavrnila zlasti iz istih razlogov, kot jih je navedla za poštne storitve naslovljenih pisemskih pošiljk B2X in C2X na nacionalni ravni. Komisija je v točki 46 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da se konkurenca za čezmejne pisemske pošiljke zelo razlikuje glede na to, ali vključuje fizične osebe ali podjetja, da fizične osebe na splošno pri pošiljanju mednarodne pošte nimajo druge izbire, kot da jo pošljejo prek svojega nacionalnega ponudnika univerzalne storitve, ter da so količine, ki jih pošljejo fizične osebe, na splošno premajhne, da bi na trg privabile nove konkurente. V skladu s točko 47 obrazložitve izpodbijanega sklepa je konkurenčni položaj odvisen tudi od velikosti vsakega mesta in od števila njegovih, in sicer zaradi dejstva, da ponudniki čezmejne storitve ne ohranjajo dostopovnega omrežja po celotni državi, temveč na splošno prevzemajo pošto neposredno v prostorih stranke. V točkah 48 in 49 obrazložitve tega sklepa je Komisija navedla, da je v dosedanji praksi razlikovala med čezmejnimi poštnimi storitvami naslovljenih pisemskih pošiljk B2X in čezmejnimi poštnimi storitvami naslovljenih pisemskih pošiljk C2X in da ni nobenega dokaza, da so razmere v Avstriji drugačne. Zato je bilo treba po mnenju Komisije upoštevati oba ločena proizvodna trga, in sicer čezmejne poštne storitve odhodnih naslovljenih pisemskih pošiljk B2X in čezmejne poštne storitve odhodnih pisemskih pošiljk C2X. V skladu s točko 50 obrazložitve izpodbijanega sklepa tožeča stranka ni mogla zagotoviti podrobnih informacij o svojih ustreznih deležih na vsakem trgu niti o tržnih deležih svojih največjih konkurentov. Komisija je v tej točki obrazložitve na podlagi tega sklenila, da informacij o stopnji konkurence na vsakem od navedenih trgov ni na voljo, zato tudi ni mogoče sklepati, da so izpolnjeni pogoji za odobritev izvzetja na podlagi člena 30(1) Direktive 2004/17 za čezmejne poštne storitve odhodnih naslovljenih pisemskih pošiljk B2X in čezmejne poštne storitve odhodnih naslovljenih pisemskih pošiljk C2X v Avstriji.
19

Komisija je v točki 12.9.1 zbirnega poročila navedla, da slovenski sistem kmetom dovoljuje, da prijavijo enote rabe ali poljine skupaj z dolgimi in ozkimi pasovi travinja, zlasti tistimi, ki obdajajo orna zemljišča, tako da površine grafične enote rabe zemljišča kmetijskega gospodarstva postanejo upravičene. V skladu s tem poročilom je to lahko vodilo do nepravilnosti pri meritvah in zato do sprejetja enot rabe ali poljin, ki ne dosegajo najmanjše velikosti enote rabe ali poljine iz člena 14(4) Uredbe Komisije (ES) št. 796/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije in integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike ter o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 243) in člena 13(9) Uredbe Komisije (ES) št. 1122/2009 z dne 30. novembra 2009 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 v zvezi z navzkrižno skladnostjo, modulacijo ter integriranim administrativnim in kontrolnim sistemom v okviru shem neposrednih podpor za kmete, določenih za navedeno uredbo, ter za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 v zvezi z navzkrižno skladnostjo v okviru sheme podpore, določene za sektor vina (UL L 316, str. 65), ki je v Sloveniji 0,1 hektara. V ponazoritev umetno oblikovane grafične enote rabe zemljišča kmetijskega gospodarstva je Komisija kot referenco navedla kmetijsko parcelo št. 127810, poimenovano Medja (v nadaljevanju: kmetijska parcela Medja). Poleg tega je navedla, da težava ni v majhnih enotah rabe ali poljinah kot takih, temveč v neustreznem postopku za odkrivanje kmetov, ki naj bi v zahtevek vključili zemljišča, da bi enote rabe ali poljine, ki ne dosegajo zahtevanega praga, postale upravičene. Iz zbirnega poročila je razvidno, da je Komisija ob upoštevanju zahtev iz člena 30 Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, spremembi uredb (ES) št. 1290/2005, (ES) št. 247/2006, (ES) št. 378/2007 in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1782/2003 (UL L 30, str. 16), in ker ni ustreznega kontrolnega postopka za odkrivanje in izključitev takih enot rabe ali poljin, ugotovila, da obstaja tveganje za zadevne kmetijske sklade. Nazadnje je Komisija v točki 12.9.3 zbirnega poročila menila, da so, ker slovenski organi niso dokazali svoje trditve, da dolgi in ozki pasovi obstajajo izključno na trajnih pašnikih, vse grafične enote rabe zemljišča kmetijskega gospodarstva v velikosti od 0,10 do 0,15 hektara pomenile tveganje.
2.

Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Omejitve dostopa do kapitalskega trga Unije – Obveznost, da se v obrazložitvi v utemeljitev navedenih ukrepov navede specifične in konkretne elemente – Sklep, sprejet v okoliščinah, ki so zadevni osebi znane in ki ji omogočajo, da razume obseg ukrepa, sprejetega proti njej – Dopustnost sumarne obrazložitve (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 41(2) in 47; Sklep Sveta 2014/512/SZVP; Uredba Sveta št. 833/2014) (Glej točke 70, 71, 75, 77, 78, od 80 do 82 in 84.)
Čeprav predmet ničnostne tožbe, vložene zoper akt, ki ga je njegov avtor med postopkom umaknil, postane brezpredmeten, pa ohrani svoj predmet tožba, s katero se izpodbija nezakonit akt, ki se bo v prihodnosti lahko ponovil v okoliščinah, neodvisnih od obravnavane zadeve. V zvezi s tem, kar zadeva ničnostno tožbo, ki jo je država članica vložila zoper določbo odločbe Komisije na področju državnih pomoči, ki ji prepoveduje izvajanje ukrepa nezakonite pomoči v korist prejemnikov, dejstvo, da je nacionalno sodišče ta ukrep razglasilo za ničnega, ne odvzema vseh pravnih učinkov morebitne ničnosti navedene določbe.

Prvič, ker zadevna določba ni bila razveljavljena in zato ni bila retroaktivno odpravljena, iz tega izhaja, da bi – če bi Splošno sodišče ugotovilo, da je odpadel predmet spora in da o tožbi ni treba več odločati, ker razglasitev ničnosti te določbe ne bi povzročila pravnih učinkov – navedena določba vendarle ostala v pravnem redu Unije. Drugič, to, da države članice v dobri veri izvršujejo sklepe, ki jih je Komisija sprejela na področju državnih pomoči, pomeni izvrševanje načela lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU, in predpostavlja, da si države članice v razumnih mejah prizadevajo za premagovanje morebitnih težav ob polnem spoštovanju določb Pogodbe, zlasti določb v zvezi s pomočmi. Tako iz načela lojalnega sodelovanja izhaja, da bi se morala ta država članica sama vzdržati vsakršnega ravnanja, ki bi lahko pomenilo tako zaobitje, če bi sporna določba ostala v veljavi. Iz tega izhaja, da razglasitev ničnosti te določbe, če bi se obravnavana tožba izkazala za utemeljeno, ne bi bila brez pravnih učinkov.

Nazadnje, ker je Komisija za utemeljitev zakonitosti izpodbijane določbe zavzela splošno in abstraktno stališče, katerega utemeljitve niso odvisne od okoliščin obravnavane zadeve, iz tega izhaja, da bi bilo treba, če bo Splošno sodišče ugotovilo, da je taka zahteva nezakonita, odločiti o tej tožbi, da se prepreči, da bi se v prihodnosti ponovila enaka nezakonitost.

(Glej točke 58, 59, 63 in 64.)
2.

Konkurenca – Pravila Unije – Ozemeljska veljavnost – Omejevalni sporazum, ki ima ali bi lahko imel takojšen in znaten učinek na notranjem trgu – Merilo takojšnjega, znatnega in predvidljivega učinka – Presoja spornih ravnanj z vidika vseh učinkov (člen 101(1) PDEU) (Glej točke od 78 do 83 in od 89 do 97.)
(Glej točke od 43 do 54 in od 57 do 59.)

S spremembami, ki so bile za člen 45(1) in člen 52 Kadrovskih predpisov ter člen 4 Priloge IVa h Kadrovskim predpisom določene s členom 1(27), (32) in (64) Uredbe št. 1023/2013, ni bilo kršeno načelo pridobljenih pravic uradnikov in drugih uslužbencev Unije, ki po mnenju tožeče stranke izhaja iz sporazuma o reformi iz leta 2004, sklenjenega med Svetom in reprezentativnimi sindikati in združenji uslužbencev v okviru sprejetja Uredbe št. 723/2004.

Prvič, ta sporazum se nanaša samo na reformo iz leta 2004 in učinki takega sporazuma se torej ne bi mogli raztezati na vse nadaljnje spremembe Kadrovskih predpisov s strani zakonodajalca Unije, saj ta sicer ne bi mogel izvajati pristojnosti, ki mu je podeljena s členom 336 PDEU.

Poleg tega lahko zakonodajalec, ker pravna povezava med uradniki in upravo temelji na kadrovskih predpisih, pravice in obveznosti uradnikov kadar koli spremeni.

Drugič, načeloma se namreč zakoni, s katerimi se spreminjajo zakonodajne določbe, kot so uredbe o spremembi kadrovskih predpisov, če ni drugače določeno, uporabljajo za prihodnje učinke položajev, ki so nastali, ko je veljal stari zakon. Drugače velja le za položaje, ki so nastali in so bili dokončno utrjeni v času veljavnosti prejšnjega pravila ter ki ustvarjajo pridobljene pravice. Pravica tako velja za pridobljeno, če se je dejstvo, na podlagi katerega nastane, uresničilo pred zakonsko spremembo. Vendar to ne velja za pravico, katere dejstvo, na podlagi katerega nastane, se ni uresničilo v času veljavnosti zakonodaje, ki je bila spremenjena.

(Glej točke od 86 do 88 in 91.)
Dejstvo, da Uredba št. 6/2002 o modelih Skupnosti ne omenja izrecno ugovora nezakonitosti kot posrednega pravnega sredstva, ki ga posamezniki lahko uporabijo pred Splošnim sodiščem, kadar predlagajo razglasitev ničnosti ali spremembo odločbe odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino, tem posameznikom ne preprečuje, da v okviru take tožbe uveljavljajo tako pravno sredstvo. Ta pravica izhaja iz splošnega načela v členu 277 PDEU, v skladu s katerim ima vsaka stranka pravico, da za dosego ničnosti kake odločitve, ki jo neposredno in posamično zadeva, izpodbija veljavnost predhodnih aktov institucij, ki so pravna podlaga izpodbijane odločitve, če taka stranka v smislu člena 263 PDEU nima pravice do vložitve neposredne tožbe zoper navedene akte, katerih posledice se nanjo nanašajo, ne da bi imela možnost zahtevati, da se razglasijo za nične.

(Glej točko 31.)
Uredba Evropskega parlamenta in Sveta o prilagoditvi osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije ter korekcijskih koeficientov, ki se zanje uporabljajo, ki je bila sprejeta na podlagi člena 336 PDEU v rednem zakonodajnem postopku, spada v kategorijo splošnih zakonodajnih aktov, glede katerih je dopustnost ničnostnih tožb na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU, ki so jih vložile fizične in pravne osebe, pogojena z upoštevanjem pogojev neposrednega in posamičnega nanašanja.

Glede tožb, ki jih vložijo sindikalne ali poklicne organizacije, okoliščina – tudi če bi bila dokazana – da imajo te organizacije pravico do obveščanja in posvetovanja v zvezi s predlogom za prilagoditev osebnih prejemkov in pokojnin, ki ga je Komisija predložila Parlamentu in Svetu ter na podlagi katerega je bila sprejeta navedena uredba, še ne kaže na to, da se ta uredba neposredno nanaša nanju. Dejstvo, da oseba tako ali drugače sodeluje v postopku, katerega rezultat je sprejetje akta Unije, namreč to osebo individualizira v razmerju do zadevnega akta samo, če so ji z veljavno zakonodajo Unije zagotovljena nekatera procesna jamstva. Razen če glede tega obstaja izrecna določba, niti postopek priprave splošnih aktov niti splošni akti sami, kot ukrepi splošne narave, ne predpostavljajo na podlagi splošnih načel prava Unije sodelovanja oseb, ki jih ti akti zadevajo, saj interese teh oseb zastopajo politični organi, katerih naloga je sprejemanje teh aktov.

Člen 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom, ki pod nekaterimi pogoji dovoljuje odstopanje od običajne metode letne prilagoditve osebnih prejemkov in pokojnin, kot je določena v členu 3 te priloge, se ne uporablja v okviru postopka, v katerem je bila sprejeta zadevna uredba. Torej se tožeči stranki, da bi dokazali svoje procesno upravičenje, ne moreta sklicevati na procesne pravice, ki zanju izhajajo iz te določbe. Enako velja za člena 10a in 9(3) Kadrovskih predpisov, člen 1 Priloge II h Kadrovskim predpisom ter člena 24b in 55 Kadrovskih predpisov. Vendar okoliščina, da se sindikalne ali poklicne organizacije ne morejo sklicevati na procesne pravice na podlagi teh členov, ne izključuje možnosti, da imajo lahko take pravice na podlagi drugih določb prava Unije, vključno s Kadrovskimi predpisi. Tako člena 10b in 10c Kadrovskih predpisov ponujata možnost, da se Komisija o predlogih za revizijo Kadrovskih predpisov posvetuje z navedenimi reprezentativnimi organizacijami, vsaki instituciji pa možnost, da lahko s temi organizacijami sklepa sporazume o svojih zaposlenih. Okoliščina, da taki sporazumi ne morejo povzročiti nobene spremembe Kadrovskih predpisov in nobene proračunske zaveze, niti se ne morejo nanašati na delovanje institucije, in da morajo sindikalne ali poklicne organizacije, ki so njihove podpisnice, v vsaki instituciji delovati brez poseganja v pristojnosti odborov uslužbencev [na podlagi Kadrovskih predpisov], ni ovira za to, da se navedenim organizacijam podelijo procesna jamstva.

(Glej točke od 52 do 54, 69, 89, 95, od 97 do 99 in 101.)
1.

Institucije Evropske unije — Pravica javnosti do dostopa do dokumentov — Uredba (ES) št. 1049/2001 — Izjeme od pravice dostopa do dokumentov — Restriktivna razlaga in uporaba — Obveznost konkretnega in posamičnega preizkusa glede dokumentov, za katere velja izjema — Obseg (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, uvodne izjave 1, 2 in 4 ter člena 1 in 4) (Glej točke od 30 do 34.)
Za presojo, ali državni ukrep pomeni pomoč v smislu člena 107 PDEU, je treba ugotoviti, ali je upravičeno podjetje prejelo gospodarsko prednost, ki je v običajnih tržnih pogojih ne bi.

Da bi ugotovili, ali ima tako poseganje javnih organov v kapital podjetja značilnosti državne pomoči, je treba presoditi, ali bi lahko bil zasebni vlagatelj, ki bi se po velikosti lahko primerjal z organi, ki upravljajo javni sektor, v podobnih okoliščinah priveden do tega, da bi izvedel zadevni ukrep.

Vendar, kadar gre za povračilo javnih terjatev, ni treba preučiti, ali so zadevni javni organi ravnali kot javni vlagatelji, katerih poseg bi bilo treba primerjati z ravnanjem zasebnega vlagatelja, ki vodi globalno ali sektorsko strukturno politiko in ki se ravna po obetih dolgoročne donosnosti vloženega kapitala. Te organe je treba dejansko primerjati z zasebnim upnikom, ki poskuša doseči poplačilo zneskov, ki mu jih dolguje dolžnik, ki je v finančnih težavah.

V tem kontekstu je za gospodarski subjekt, ki je udeležen v kapitalu družbe, ki ji je dal tudi poroštvo, lahko razumno, da sprejme ukrepe, ki zajemajo nek strošek, kadar ti omogočajo znatno zmanjšanje ali celo izničenje tveganja izgube vložka in izpolnitve poroštva. Natančneje, za državo članico je lahko gospodarsko smotrno, da sprejme ukrepe, kot je prenos oslabljenih sredstev, če je njihov strošek omejen in pomenijo zmanjšanje tveganj ter če bi bilo brez njih zelo verjetno, da bi morala nositi izgube, ki so višje od navedenega stroška.

Poleg tega zgolj to, da je država članica že opravila kapitalske naložbe, opredeljene kot pomoči, a priori ne izključuje možnosti, da je mogoče poznejšo kapitalsko naložbo opredeliti kot naložbo, s katero je zadoščeno merilu zasebnega udeleženca v tržnem gospodarstvu. Za preizkus poznejšega ukrepa je odločilno vprašanje, ali ravnanje države izpolnjuje merilo gospodarske racionalnosti.

Nazadnje, merilo zasebnega udeleženca v tržnem gospodarstvu ni izjema, ki bi se uporabila le na zahtevo države članice. To merilo, če se uporabi, je med elementi, ki jih Komisija mora upoštevati pri ugotavljanju obstoja pomoči.

(Glej točke od 54 do 57, 59, 60, 65, 66 in 74.)
2.

Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije — Odpoved, razveljavitev ali ničnost — Relativni razlogi za ničnost — Obstoj prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve — Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke — Figurativna znamka Tropical in besedna znamka TROPICAL (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b) in 53(1)(a)) (Glej točke od 25 do 27, 73, 117, 124, 125, 136 in 175.)
1.

Odločba drugega odbora za pritožbe Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 22. aprila 2014 (združeni zadevi R 1233/2013‑2 in R 1258/2013‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Horno del Espinar, SL in Lidl Stiftung & Co. KG se razveljavi, saj je odbor za pritožbe menil, da obstaja verjetnost zmede v zvezi z zamrznjenim sadjem in zelenjavo iz razreda 29 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.
2.

Sodni postopek–Vložitev tožbe pri Splošnem sodišču na podlagi arbitražne klavzule–Status tožene stranke–Dogovor, sklenjen s Komisijo v okviru okvirnega programa, ki ga nato upravlja Izvajalska agencija za raziskave (REA)–Neobstoj subrogacije REA v pravicah in obveznostih Komisije–Tožba zoper Komisijo–Dopustnost (člen 272 PDEU; Uredba Sveta št. 58/2003, člena 4 in 21(1); sklepa Komisije 2008/46, člen 4(1), in 2013/778, člena 1 in 7(1)) (Glej točke od 43 do 45, 55, 57, 63, 64, 68 in 72.)
4.

Znamka EU — Opredelitev in pridobitev znamke EU — Relativni razlogi za zavrnitev — Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve — Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke — Besedni znamki ABTRONIC in TRONIC (Uredba Sveta, št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 49 in od 62 do 65.)
1.

Ničnostna tožba — Fizične ali pravne osebe — Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo — Sklep Komisije o ugotovitvi združljivosti državne pomoči z notranjim trgom brez začetka formalnega postopka preiskave — Tožba zadevnih strank v smislu člena 108(2) PDEU — Tožba zaradi varstva procesnih pravic zadevnih strank — Dopustnost (člen 108(2) PDEU in 263, četrti odstavek, PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, členi 1(h), 4(3) in 6(1)) (Glej točke od 29 do 45.)
3.

Kmetijstvo — Financiranje s strani EKUJS, EKJS in EKSRP — Potrditev obračuna — Zavrnitev kritja odhodkov, ki izhajajo iz nepravilnosti pri uporabi zakonodaje Unije — Ocena škode, ki so jo utrpeli Skladi — Nezakoniti izdatki, ki jih ni mogoče dovolj natančno določiti — Ocena, ki temelji na pavšalnih popravkih — Dopustnost — Kršitev načela sorazmernosti — Neobstoj (Uredba Sveta št. 1290/2005, člen 31) (Glej točke od 43 do 45, 48 in 54.)
Na področju oddaje javnih naročil v zvezi z določitvijo, ali je dejavnost neposredno izpostavljena konkurenci in zato spada na področje uporabe Direktive 2004/17 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev, merila in metodologija, ki se uporabi za oceno neposredne izpostavljenosti konkurenci v skladu s členom 30 navedene direktive, niso nujno enaka tistim, ki se uporabljajo za oceno v skladu s členoma 101 PDEU in 102 PDEU ali Uredbo št. 139/2004 o nadzoru koncentracij podjetij.

Namreč, določitev, ali je neka dejavnost neposredno izpostavljena trgu, v skladu s členom 30(2) Direktive 2004/17, je treba sicer sprejeti na podlagi meril, ki so v skladu z določbami Pogodbe DEU o konkurenci. Vendar se z besedilom te določbe ne zahteva, da so ta merila natančno tista iz določb o konkurenci v Uniji. Poleg tega Direktiva 2004/17 ni del konkurenčnega prava Unije. Njena pravna podlaga so členi 47(2) ES, 55 ES in 95 ES. Glavni cilj pravil Unije na področju javnih naročil je prosti pretok storitev in vzpostavitev neizkrivljene konkurence v vseh državah članicah, kot izhaja zlasti iz uvodnih izjav 2, 3 in 9 Direktive 2004/17. V zvezi s tem je cilj te direktive odpreti trge, za katere se uporablja, konkurenci Unije tako, da pri gospodarskih subjektih držav članic spodbuja izkazovanje najširšega možnega interesa. Tako se v točki 8 obrazložitve Sklepa 2014/184 ob izvzetju nekaterih storitev v poštnem sektorju v Avstriji iz uporabe Direktive 2004/17 za določitev stopnje dejanske konkurence, ki jo je treba doseči, da je v skladu s členom 30 te direktive mogoče ugotoviti, da je opravljanje neke dejavnosti neposredno izpostavljeno konkurenci, pravilno sklicuje na cilj Direktive 2004/17. Poleg tega se niti v členih 101 PDEU in 102 PDEU niti v Uredbi št. 139/2004 ne sklicuje na pojem dejavnosti, ki je „neposredno izpostavljena konkurenci“, iz člena 30(2) Direktive 2004/17.

Poleg tega se v skladu s točko 2 obrazložitve Odločbe 2005/15 o pogojih uporabe postopka, predvidenega v členu 30 Direktive 2004/17, pogoji iz člena 30(1) Direktive 2004/17 preverjajo izključno za namene te direktive in da to preverjanje ne sme vplivati na uporabo pravil o konkurenci. Iz uvodne izjave 40 te direktive poleg tega izhaja, da mora njen člen 30 zagotavljati pravno varnost za sodelujoče subjekte in ustrezen proces odločanja, ki bo v kratkih rokih zagotovil enotno uporabo prava Unije na tem področju. Te ugotovitve potrjujejo, da Komisiji v okviru obravnave prošnje, vložene na podlagi člena 30 Direktive 2004/17, ni treba uporabiti meril in metod, ki jih na področju konkurence določa Pogodba DEU.

(Glej točke 26, 28, 29.)
2.

Skupna zunanja in varnostna politika — Pristojnost Sodišča Unije — Odškodninska tožba za povrnitev škode, ki naj bi nastala zaradi neupravičenega vpisa tožeče stranke na seznam oseb, ki so predmet omejevalnih ukrepov — Izključitev (člena 24(1), pododstavek 2, PEU in 40 PEU; člena 263, četrti odstavek, PDEU in 275 PDEU; Sklep Sveta 2010/413/SZVP) (glej točke od 30 do 33 in 59.)
1.

Znamka Skupnosti — Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti — Relativni razlogi za zavrnitev — Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve — Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke — Merila presoje (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (točke 21 in od 94 do 96)