SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

ELEANOR SHARPSTON,

predstavljeni 3. aprila 2014 ( 1 ) ( i )

Zadeva C‑114/12

Evropska komisija

proti

Svetu Evropske unije

„Pogajanja o Konvenciji Sveta Evrope o varstvu pravic organizacij razširjanja medijskih vsebin – Pristojnost – Postopek“

1. Med Evropsko komisijo in Svetom Evropske unije je prišlo do spora o pristojnosti za pogajanje o Konvenciji Sveta Evrope o varstvu pravic organizacij razširjanja medijskih vsebin (v nadaljevanju: Konvencija).

2. Svet in predstavniki držav članic (ki so se sestali v okviru Sveta kot predstavniki svojih vlad) so 19. decembra 2011 pooblastili Komisijo za sodelovanje pri pogajanjih za Konvencijo glede zadev, ki spadajo v pristojnost Unije, in naložili predsedstvu, naj se pogaja v imenu držav članic o zadevah, ki spadajo v njihovo pristojnost (v nadaljevanju: Sklep). ( 2 ) Komisija predlaga razglasitev ničnosti Sklepa, ker ne spoštuje izključne zunanje pristojnosti Unije na področju varstva pravic RTV organizacij. Komisija poleg tega navaja, da bi bilo treba Sklep razglasiti za ničen, ker so bila ob njegovem sprejetju kršena postopkovna pravila, ki se uporabljajo, in načelo lojalnega sodelovanja. ( 3 )

Konvencija

3. Svet Evrope je leta 2002 sprejel Priporočilo Rec(2002)7 o spodbujanju varstva sorodnih pravic RTV organizacij (v nadaljevanju: priporočilo iz leta 2002). ( 4 ) Svet ministrov je s sklepom z dne 20. februarja 2008 naložil Usmerjevalnemu odboru za medije in nove komunikacijske storitve (v nadaljevanju: CDMC) ( 5 ) oceno možnosti okrepitve takih pravic. Ad hoc skupina za oceno stanja v okviru CDMC je prav tako leta 2008 izdala memorandum o možnem instrumentu Sveta Evrope za varstvo RTV organizacij in oceni možnosti (v nadaljevanju: memorandum iz leta 2008).

4. CDMC je leta 2009 odobril naloge in pristojnosti (v nadaljevanju: naloge in pristojnosti iz leta 2009) ( 6 )ad hoc svetovalne skupine o varstvu sorodnih pravic RTV organizacij (v nadaljevanju: MC‑S‑NR), ki ji je naložil delovanje v zvezi z varstvom sorodnih pravic RTV organizacij.

5. MC-S-NR še ni bila ustanovljena. Vendar so bila organizirana posvetovanja glede njenega prihodnjega dela. Na posvetovalnem sestanku iz leta 2010 se je razpravljalo o vprašanjih glede predmeta in področja uporabe morebitne konvencije. ( 7 ) Predvsem iz memoranduma iz leta 2008 in poročila posvetovalnega sestanka iz leta 2010 (v nadaljevanju: poročilo o sestanku iz leta 2010) se zdi, da je cilj s tehnično nevtralnimi izrazi uskladiti vrsto izključnih pravic RTV organizacij, kakršne so pravica do snemanja, ( 8 ) pravica reproduciranja, pravica retransmisije, pravica dajanja na voljo javnosti, pravica priobčitve javnosti ter pravica distribuiranja. ( 9 ) Druga področja, o katerih se je razpravljajo, vključujejo varstvo signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem, ( 10 ) trajanje varstva, potrebo po netaksativnem seznamu omejitev in izjem, izvrševanje pravic in obveznosti, ki se nanašajo na tehnične ukrepe, in podatke za upravljanje pravic. ( 11 )

6. Konvencija bi dopolnjevala obstoječe mednarodne in regionalne pogodbene določbe o istih vsebinah. Precejšnje število teh določb in pogodb še ni bilo ratificiranih in/ali še niso začele veljati. ( 12 ) Zaradi intenzivnega tehnološkega razvoja mnoge od teh določb izgubljajo učinkovitost (kar posledično zmanjšuje verjetnost, da bodo pogodbe ratificirane in bodo začele veljati).

7. Obenem se s pripravami na morebitno Konvencijo Sveta Evrope nadaljujejo pogajanja o Pogodbi SOIL o pravicah RTV organizacij. ( 13 ) Cilj teh pogajanj je – podobno kot cilj pogajanj v Svetu Evrope – „posodobiti“ pravice RTV organizacij glede na spremembe in povečano uporabo tehnologij. Leta 2001 so Evropska skupnost in njene države članice skupno predložile SOIL predlog Pogodbe o varstvu RTV organizacij. ( 14 )

8. Svet Evrope se je, delno tudi zaradi pomanjkanja znatnega napredka v razpravah SOIL, odločil za začetek pogajanj o posebni konvenciji. Vendar dokumenti, ki so bili predloženi v okviru tega postopka, kažejo, da bodo v teh pogajanjih upoštevana pogajanja SOIL in tudi druge obstoječe in morebitne prihodnje mednarodne obveznosti pogodbenih strank. ( 15 )

Pravno ozadje

Pogodba o Evropski uniji

9. Člen 5 PEU določa načelo prenosa pristojnosti, v skladu s katerim države članice ohranijo vse pristojnosti, ki s Pogodbama niso dodeljene Uniji. ( 16 ) Člen 5(2) določa, da „[…] Unija deluje le v mejah pristojnosti, ki so jih s Pogodbama nanjo prenesle države članice za uresničevanje ciljev, določenih v Pogodbah. Države članice ohranijo vse pristojnosti, ki niso s Pogodbama dodeljene Uniji“.

10. Člen 13(2) PEU določa: „Vsaka institucija deluje v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, in v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih določata Pogodbi. Institucije med seboj lojalno sodelujejo.“

11. Člen 16(3) PEU določa: „Svet odloča s kvalificirano večino, če Pogodbi ne določata drugače.“

Pogodba o delovanju Evropske unije

12. Člen 2 PDEU določa: „1. Če ima Unija po Pogodbah na določenem področju izključno pristojnost, lahko samo Unija izdaja zakonodajne in sprejema pravno zavezujoče akte; države članice lahko tako ukrepajo same, le če jih Unija za to pooblasti, ali za izvajanje aktov Unije. 2. Če ima Unija po Pogodbah na določenem področju deljeno pristojnost z državami članicami, lahko Unija in države članice na tem področju izdajajo zakonodajne in sprejemajo pravno zavezujoče akte. Države članice izvajajo svojo pristojnost, kolikor Unija svoje pristojnosti ne izvaja.[ ( 17 )] Države članice ponovno izvajajo svojo pristojnost, kolikor se je Unija odločila, da bo svojo pristojnost prenehala izvajati. […]“

13. Edini člen Protokola št. 25 ( 18 ) o izvajanju deljenih pristojnosti določa: „Kadar Unija ukrepa na posameznem področju, potem glede na člen 2(2) [PDEU] o deljenih pristojnostih, zajema obseg izvajanja pristojnosti le elemente, ki jih ureja zadevni akt Unije, in torej ne zajema celotnega področja.“

14. V členu 3(1) PDEU so našteta področja, na katerih ima Unija izključno pristojnost, med katera spadajo: „[…] (b) določitev pravil o konkurenci, potrebnih za delovanje notranjega trga; […] (e) skupna trgovinska politika.“

15. Izključna pristojnost za sklenitev mednarodnega sporazuma je Uniji dana na podlagi člena 3(2) PDEU, „[…] kadar je ta sklenitev predvidena v zakonodajnem aktu Unije ali je potrebna, da se Uniji omogoči izvajanje njene notranje pristojnosti, ali kolikor lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“.

16. Člen 4 PDEU se nanaša na deljene pristojnosti in določa: „1. Unija si deli pristojnost z državami članicami, če ji Pogodbi dodeljujeta pristojnost, ki se ne nanaša na področja iz členov 3 in 6. 2. Deljena pristojnost med Unijo in državami članicami velja za naslednja glavna področja: (a) notranji trg; […]“

17. V skladu s členom 26(1) PDEU Unija „sprejme ukrepe za vzpostavitev ali zagotavljanje delovanja notranjega trga v skladu z ustreznimi določbami Pogodb“. Člen 114(1) PDEU določa, da Evropski parlament in Svet po rednem zakonodajnem postopku sprejmeta „ukrepe za približevanje določb zakonov in drugih predpisov v državah članicah, katerih predmet je vzpostavitev in delovanje notranjega trga“.

18. V prvem stavku člena 83(2) PDEU je določeno: „Če se izkaže, da je približevanje določb kazenske zakonodaje in drugih predpisov držav članic nujno zaradi zagotovitve učinkovitega izvajanja politike Unije na področju, za katero veljajo harmonizacijski ukrepi, se lahko z direktivami določijo minimalna pravila glede opredelitve kaznivih dejanj in sankcij na zadevnem področju […]“.

19. V petem delu, naslov I, PDEU so vsebovane splošne določbe o zunanjem delovanju Unije. V skladu s členom 207(1) PDEU skupna trgovinska politika (ki je glede na člen 3(1)(e) PEU v izključni pristojnosti) „[…] temelji na enotnih načelih, zlasti glede […] trgovinsk(ih) vidik(ov) pravic intelektualne lastnine […]. Skupna trgovinska politika se izvaja v okviru načel in ciljev zunanjega delovanja Unije.“ Naslov V istega dela se nanaša posebej na mednarodne sporazume. Člen 216 PDEU določa: „1. Unija lahko sklene sporazum z eno ali več tretjimi državami ali mednarodnimi organizacijami, kadar je tako določeno v Pogodbah ali kadar je v okviru politik Unije sklenitev sporazuma potrebna bodisi za doseganje enega od ciljev iz Pogodb, bodisi kadar je tako določeno v pravno zavezujočem aktu Unije, bodisi kadar sporazum lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe. 2. Sporazumi, ki jih sklene Unija, so zavezujoči za njene institucije in države članice.“

20. V členu 218 PDEU so določena postopkovna pravila, ki med drugim veljajo za pogajanja, podpis in sklepanje mednarodnih sporazumov: „1. Brez poseganja v posebne določbe člena 207 potekajo pogajanja o sporazumih med Unijo in tretjimi državami ali mednarodnimi organizacijami ter njihovo sklepanje po spodaj opisanem postopku. 2. Svet odobri začetek pogajanj, določi pogajalske smernice, odobri podpis in sklene sporazum. 3. Komisija […] predloži priporočila Svetu, ki sprejme sklep o odobritvi začetka pogajanj in imenovanju pogajalca ali vodje pogajalske skupine Unije glede na predmet predvidenega sporazuma. 4. Svet lahko pogajalcu da smernice in določi posebni odbor, v posvetovanju s katerim se vodijo pogajanja. 5. Svet na predlog pogajalca sprejme sklep o odobritvi podpisa sporazuma in po potrebi o njegovi začasni uporabi pred začetkom veljavnosti. 6. Svet na predlog pogajalca sprejme sklep o sklenitvi sporazuma. […] Svet sprejme sklep o sklenitvi sporazuma: (a) po odobritvi Evropskega parlamenta pri: […] (v) sporazumih na področjih, za katera velja redni zakonodajni postopek ali posebni zakonodajni postopek, kadar je potrebna odobritev Evropskega parlamenta. Evropski parlament in Svet se lahko v nujnem primeru dogovorita o roku za odobritev. (b) po posvetovanju z Evropskim parlamentom v drugih primerih. Evropski parlament da svoje mnenje v roku, ki ga glede na nujnost zadeve lahko določi Svet. Če mnenje v tem roku ni dano, Svet lahko odloči. 7. Pri sklepanju sporazuma lahko Svet z odstopanjem od odstavkov 5, 6 in 9 pooblasti pogajalca, da v imenu Unije odobri spremembe ali dopolnitve sporazuma, kadar ta predvideva, da se lahko sprejmejo po poenostavljenem postopku ali da jih sprejme organ, ustanovljen s sporazumom. Svet lahko v takšno pooblastilo vključi posebne pogoje. 8. Svet v celotnem postopku odloča s kvalificirano večino. S soglasjem odloča, takrat kadar sporazum zadeva področje, za katero je pri sprejemanju akta Unije potrebno soglasje, kot tudi pri pridružitvenih sporazumih in sporazumih iz člena 212 z državami kandidatkami za pristop. Svet prav tako odloča s soglasjem o sporazumu o pristopu Unije k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin; sklep o sklenitvi tega sporazuma začne veljati, ko ga države članice potrdijo v skladu s svojimi ustavnimi pravili. 9. Svet na predlog Komisije […] sprejme sklep o začasni prekinitvi uporabe sporazuma in določitvi stališč, ki naj se v imenu Unije zastopajo v organu, ustanovljenem s sporazumom, kadar ta organ sprejema akte s pravnim učinkom, razen aktov o spremembah ali dopolnitvah institucionalnega okvira sporazuma. 10. Evropski parlament se v vseh fazah postopka nemudoma in izčrpno obvesti. 11. Država članica, Evropski parlament, Svet ali Komisija lahko pridobijo mnenje Sodišča glede združljivosti predvidenega sporazuma s Pogodbama. Kadar je mnenje Sodišča odklonilno, lahko predvideni sporazum začne veljati, le če se spremeni ali če se spremenita Pogodbi.“

21. Člen 263, prvi odstavek, PDEU določa: „Sodišče […] nadzira zakonitost zakonodajnih aktov, ter aktov Sveta, Komisije in Evropske centralne banke razen priporočil in mnenj, pa tudi zakonitost aktov Evropskega parlamenta in Evropskega sveta s pravnim učinkom za tretje osebe. Nadzira tudi zakonitost aktov organov, uradov ali agencij Unije s pravnim učinkom za tretje osebe.“

22. Člen 288 PDEU določa: „Za izvajanje pristojnosti Unije institucije sprejemajo uredbe, direktive, sklepe, priporočila in mnenja. […] Sklep je v celoti zavezujoč. Če določa tiste, na katere je naslovljen, je zavezujoč samo zanje. […]“

Zakonodaja Unije o sorodnih pravicah RTV organizacij

23. Komisija se v tožbi osredotoča na pristojnost za pogajanja o sporazumu o sorodnih pravicah RTV organizacij. Zato bom ta povzetek omejila na zakonodajo Unije, s katero so urejene take pravice.

24. Ta zakonodaja je nekako razdrobljena in jo je mogoče najti v številnih predpisih. Sprva so bile avtorska in sorodne pravice urejene skupaj v Direktivi 92/100, ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2006/115 (direktiva o pravici dajanja v najem in pravici posojanja). ( 19 ) V skladu z uvodno izjavo 16 zadnjenavedene direktive „[bi] države članice […] morale biti sposobne predvideti bolj daljnosežno varstvo, kot ga zahtevajo določbe te direktive v zvezi z oddajanjem in priobčitvijo javnosti.“ ( 20 )

25. Direktiva 2006/115 se uporablja skupaj z Direktivo 2006/116 (kar zadeva trajanje varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic), ( 21 ) Direktivo 93/83 (ki vsebuje posebna pravila o satelitskem radiodifuznem oddajanju in kabelski retransmisiji) ( 22 ) in Direktivo 2001/29 (s katero se usklajujejo nekateri vidiki avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi).

26. S temi direktivami je poudarjen poseben značaj avtorske in sorodnih pravic z zagotovitvijo, da varstvo sorodnih pravic ne posega v varstvo avtorske pravice in nanj na noben način ne vpliva. ( 23 )

27. Člen 7(2) Direktive 2006/115 določa pravico do snemanja RTV organizacij, to je izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo snemanje svojih oddaj, ki se prenašajo po žici ali po zraku, vključno prek kabla ali satelita. Člen 7(3) določa, da kabelski distributer nima pravice, da zgolj opravi kabelsko retransmisijo oddaj RTV organizacij. V skladu s členom 4(1) Direktive 93/83 se mora to varstvo uporabljati tudi v primeru priobčitve javnosti po satelitu, kar je s to direktivo določeno v členu 1(2)(a) kot „dejanje pod nadzorom in odgovornostjo RTV organizacije, s katerimi pošlje signale kot nosilce programa, ki so namenjeni javnemu sprejemu, v neprekinjeno komunikacijsko verigo, ki vodi k satelitu in nazaj na zemljo“.

28. Člen 2(e) Direktive 2001/29 podrobneje določa pravico reproduciranja, ( 24 ) v skladu s katero „(d)ržave članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma: […] RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom“. V skladu s členom 4(1) Direktive 93/83 se mora to varstvo uporabiti tudi v primeru priobčitve javnosti po satelitu.

29. Člen 8(3) Direktive 2006/115 zahteva od držav članic, da za RTV organizacije določijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo priobčitev svojih oddaj javnosti, če do te priobčitve pride na javno dostopnih krajih ob plačilu vstopnine. V skladu z uvodno izjavo 16 ostajajo države članice pristojne za zagotovitev širšega varstva teh pravic. V skladu s členom 4(1) Direktive 93/83 se mora to varstvo uporabljati tudi v primeru priobčitve javnosti po satelitu, vendar je s členom 6(1) te direktive potrjeno, da je to hkrati minimalni standard varstva.

30. Člen 3(2) Direktive 2001/29 določa pravico dajanja na voljo javnosti, ki je „[…] izključn[a] pravic[a], da dovolijo ali prepovedo vsakršno obliko dajanja na voljo njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način tako, da imajo pripadniki javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami: […] RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom“. V uvodni izjavi 24 Direktive 2001/29 je navedeno, da je to pravico „[…] treba razumeti tako, da zajema vsa dejanja dajanja takšnega predmeta na voljo pripadnikom javnosti, ki niso prisotni na kraju izvora dejanja objave, in da ne zajema nobenih drugih dejanj“.

31. S členom 9(1)(d) Direktive 2006/115 je zahtevano, da države članice dajo RTV organizacijam izključno pravico distribuiranja za dajanje na voljo javnosti posnetkov njihovih oddaj, vključno z njihovimi kopijami, s prodajo ali kako drugače. Odstavek 2 člena 9 se nanaša na izčrpanje te pravice, odstavek 3 člena 9 pa določa, da ta pravica distribuiranja ne vpliva na posamezne določbe o dajanju v najem in posojanju v Poglavju I iste direktive. V skladu s členom 9(4) „[se lahko] [p]ravica distribuiranja […] prenaša, dodeli ali je predmet pogodbenih licenc.“

32. S členom 8(3) Direktive 2006/115 se zahteva, da države članice določijo izključno pravico za RTV organizacije, da dovolijo ali prepovedo retransmisijo (imenovano tudi ponovna transmisija) svojih oddaj na brezžični način. V skladu z uvodno izjavo 16 ostajajo države članice pristojne za zagotovitev širšega varstva teh pravic. S členom 4(1) Direktive 93/83 je bila razširjena pravica do priobčitve javnosti po satelitu, s členom 6(1) pa je potrjeno, da je to minimalni standard varstva.

33. Člen 10(1) Direktive 2006/115 določa štiri temelje, na podlagi katerih so države članice upravičene vzpostaviti omejitve sorodnih pravic iz Poglavja II te direktive. Poleg tega lahko države članice na podlagi člena 10(2) določijo enake vrste omejitev, kot so tiste, ki se uporabljajo v zvezi z varstvom avtorske pravice na književnih in umetniških delih. V isti določbi je določeno, da „[…] lahko predvidijo prisilne licence le do mere, v kateri se te ujemajo z Rimsko konvencijo“. Vsekakor se v skladu s členom 10(3) te omejitve „[…] uporabijo samo v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalno uporabo predmeta in ne bi nerazumno prizadele legitimnih interesov imetnika pravic“.

34. V uvodni izjavi 31 Direktive 2001/29 je navedeno, da „[…] je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno“ in da „[mora] [s]topnja njihovega usklajevanja […] temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga“. V uvodni izjavi 32 je dodano, da Direktiva 2001/29 „določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti“. Izjeme in omejitve so opredeljene glede na posamezne sporne pravice. Tako na primer člen 5(2) določa temelje, na podlagi katerih se lahko določijo izjeme ali omejitve pravice reproduciranja (v členu 2). V členu 5(3) so navedene izjeme ali omejitve pravice reproduciranja in pravic v členu 3 (s čimer je vključena pravica dajanja na voljo javnosti). V skladu s členom 5(5) naj se te izjeme in omejitve „[…] uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic“.

35. Člen 6 Direktive 2001/29 določa obveznosti glede varstva proti izognitvi učinkovitim tehničnim ukrepom, ki jih v odstavku 3 opredeljuje kot „[…] vsakršno tehnologijo, napravo ali komponento, ki je ob običajnem obratovanju namenjena preprečevanju ali oviranju dejanj v zvezi z deli in predmeti sorodnih pravic, ki jih ni dovolil imetnik pravic avtorske ali katere koli sorodne pravice, predvidene v zakonu […]“. V skladu s členom 6(1) „[d]ržave članice predvidijo ustrezno pravno varstvo proti izognitvi katerim koli tehničnim ukrepom, ki jih zadevna oseba izvaja v vednosti, da si prizadeva za ta cilj, oziroma ob verjetnosti, da ve, da si prizadeva za ta cilj.“ V uvodni izjavi 47 Direktive 2001/29 je navedeno: „Da bi se izognili razdrobljenim pravnim pristopom, ki lahko potencialno ovirajo delovanje notranjega trga, je treba poskrbeti za usklajeno pravno varstvo proti izogibanju dejanskim tehničnim ukrepom in proti zagotavljanju temu namenjenih naprav in proizvodov ali storitev.“

36. V členu 7 Direktive 2001/29 so določene obveznosti v zvezi s podatki za upravljanje pravic , ki so določene v odstavku 2 kot „[…] katere koli informacije, ki jih navedejo imetniki pravic in ki identificirajo delo ali predmet sorodnih pravic, ki ga zajema [Direktiva 2001/29] […], avtorja ali katerega koli drugega imetnika pravic, oziroma podatke o pravilih in pogojih uporabe dela ali predmeta sorodnih pravic, ter vsa števila ali šifre, ki predstavljajo takšne podatke“. V skladu s členom 7(1) morajo države članice „[…] [predvideti] ustrezno pravno varstvo proti vsaki osebi, ki zavestno brez dovoljenja izvaja […] (a) odstranitev ali sprememb[o] katerega koli elektronskega podatka za upravljanje pravic; (b) distribuiranje, uvoz za distribuiranje, oddajanje, priobčenje ali dajanje na voljo del ali predmetov sorodnih pravic, varovanih po [Direktivi 2001/29] […], s katerih so bili nepooblaščeno odstranjeni ali spremenjeni elektronski podatki za upravljanje s pravicami, če takšna oseba ve oziroma če obstaja utemeljen razlog, da bi lahko vedela, da s takšnim ravnanjem povzroči, omogoči, olajša ali prikrije kršitev avtorske ali sorodnih pravic, določenih v zakonu […]“. V uvodni izjavi 56 Direktive 2001/29 je navedeno: „Da bi se izognili razdrobljenim pravnim pristopom, ki lahko potencialno ovirajo delovanje notranjega trga, je treba poskrbeti za usklajeno pravno varstvo proti kateri koli od naštetih dejavnosti.“

37. V uvodni izjavi 3 Direktive 2006/116 je v zvezi s trajanjem varstva navedeno, da bi moralo biti trajanje varstva v Uniji enako. Člen 3(4) Direktive 2006/116 določa, da pravice RTV organizacij trajajo 50 let od prvega radiodifuznega oddajanja ne glede na to, ali poteka po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.

38. Nazadnje, v zvezi z izvrševanjem sorodnih pravic člen 8(1) Direktive 2001/29 od držav članic zahteva, da določijo ustrezne sankcije in pravna sredstva in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da se te sankcije in pravna sredstva uporabljajo. V njem je določeno, da so sankcije učinkovite, sorazmerne in odvračilne. ( 25 ) Člen 8(2) in (3) se nanaša na odškodninske tožbe, zahtevek za sodno odredbo (tudi proti posrednikom) in zaplembo gradiva, ki je predmet kršitve.

39. Direktiva 2004/48 ( 26 ) je bila sprejeta ob upoštevanju tega, da so še naprej obstajale velike razlike v tem, kako države članice izvršujejo pravice intelektualne lastnine, med drugim glede uporabe začasnih ukrepov, izračuna odškodnine in ureditev za vlaganje predlogov za sodne odredbe. ( 27 ) Njene določbe so brez vpliva na določbe Direktive 2001/29 in uvodna izjava 23 Direktive 2004/49 se nanaša na „celovito raven uskladitve“ te zadnje glede kršitev avtorske in sorodnih pravic. ( 28 ) V skladu z uvodno izjavo 28 Direktive 2004/48 „[…] tudi kazenske sankcije predstavljajo sredstvo za zagotavljanje uveljavitve pravic intelektualne lastnine […]“. Člen 2(3)(b) in (c) določa, da Direktiva 2004/48 ne vpliva na „mednarodne obveznosti držav članic in predvsem na Sporazum TRIPS, vključno s tistimi, ki se nanašajo na kazenske postopke in kazni“ ali „nacionalne določbe držav članic v zvezi s kazenskimi postopki ali kaznimi v zvezi s kršitvami pravic intelektualne lastnine“.

Sklep

40. Komisija je 9. februarja 2011 predlagala, naj jo Svet pooblasti za pogajanja o Konvenciji. Komisija je zastopala stališče, ne da bi se sklicevala na podlage v Pogodbah, da ima izključno pristojnost, ker vsebina Konvencije spada na področje uporabe obstoječih direktiv in ker bo Konvencija temeljila na pravnem redu Unije. Iz dokumentov, ki jih je Svet vložil v odgovor na zahtevo Sodišča, ( 29 ) je razvidno, da se je o predlogu Komisije razpravljajo ob več priložnostih v Delovni skupini za intelektualno lastnino (avtorska pravica) in da je predsedstvo takrat pripravilo kompromisni predlog, ki je bil podlaga za Sklep. V tem postopku je bilo uradno stališče Komisije zapisano v zapisnik Sveta v zvezi s tem, da Komisija meni, da gre pri sklenitvi Konvencije za izključno pristojnost in da je s Sklepom, ki ga označuje kot „hibridni akt“, kršen člen 218(2) in (3) PDEU.

41. Svet in predstavniki držav članic, ki so se sestali na Svetu, so sprejeli Sklep 19. decembra 2011. Kolikor mi je znano, ni na voljo dokumentov, s katerimi bi bil pojasnjen postopek glasovanja. Sklep je bil 21. decembra 2011 uradno vročen Komisiji.

42. V preambuli Sklepa, ki je naslovljen na Komisijo, ( 30 ) je navedeno: „ob upoštevanju [PDEU] in zlasti njenega člena 218(3) in (4), ob upoštevanju priporočila Evropske Komisije, ob upoštevanju naslednjega: (1) Komisija bi morala biti pooblaščena, da v imenu Unije sodeluje v pogajanjih za [Konvencijo] v zvezi z zadevami, ki spadajo v pristojnost Unije in glede katerih je Unija sprejela pravila. (2) Države članice sodelujejo v teh pogajanjih v lastnem imenu, samo če zadeve, ki se pojavijo med pogajanji, spadajo v njihovo pristojnost. Zaradi zagotavljanja enotnosti predstavljanja Unije navzven države članice in Komisija med postopkom pogajanj tesno sodelujejo, […]“

43. Člen 1 Sklepa določa: „1. Komisija se s tem pooblasti za sodelovanje v pogajanjih za [Konvencijo] in za vodenje teh pogajanj v imenu Unije, v zvezi z zadevami, ki spadajo v pristojnost Unije in glede katerih je Unija sprejela pravila, ob posvetovanju z Delovno skupino za intelektualno lastnino (avtorska pravica) (v nadaljevanju: posebni odbor). 2. Komisija vodi zadevna pogajanja v skladu s pogajalskimi smernicami iz priloge k temu Sklepu in/ali dogovorjenimi stališči Unije, ki so bila izražena izrecno za namen teh pogajanj znotraj posebnega odbora. 3. Če vsebina pogajanj spada v pristojnost držav članic, predsedstvo polno sodeluje v pogajanjih in jih vodi v imenu držav članic na podlagi predhodno dogovorjenega skupnega stališča. Če dogovorjenega skupnega stališča ni mogoče doseči, imajo države članice ne glede na odstavek 4 pravico govoriti in glasovati o sporni zadevi neodvisno. 4. Komisija in države članice med procesom pogajanj tesno sodelujejo zaradi doseganja enotnosti pri mednarodnem zastopanju Unije in njenih držav članic. 5. Komisija in/ali Predsedstvo zagotovi, da se dokumenti, ki se nanašajo na pogajanja, pravočasno dostavijo državam članicam. Svetu in/ali posebnemu odboru na jasen in pregleden način poročata o izidu pogajanj pred vsako pogajalsko sejo in po potrebi o kakršnih koli problemih, ki se morda pojavijo med pogajanji.“

44. V prilogi k Sklepu so določene pogajalske smernice, v skladu s katerimi: „1. Komisija zagotovi, da osnutek sporazuma o varstvu RTV organizacij, ki ga predlaga Svet Evrope, vsebuje ustrezne določbe, ki Evropski uniji omogočajo, da postane njegova pogodbenica. 2. Komisija vodi pogajanja tako, da zagotovi, da so načrtovanje določbe skladne z Direktivo 2006/115/ES […], Direktivo 2006/116/ES […], Direktivo 93/83/EGS […] in Direktivo 2001/29/ES […] ter z zavezami, ki so jih Unija in njene države članice prevzele v okviru Sporazuma TRIPS […] pod okriljem STO. 3. Te pogajalske smernice je mogoče prilagoditi v skladu z napredkom pogajanj.“

Tožba in postopek

45. Komisija v tožbi za razglasitev ničnosti Sklepa navaja štiri tožbene razloge.

46. Prvi tožbeni razlog Komisije se nanaša na pristojnost. Komisija trdi, da je Svet kršil člena 2(2) in 3(2) PDEU s tem, da je štel, da zadeva, ki naj bi jo zajemala Konvencija, spada v deljeno pristojnost, in s tem, da je države članice ali institucijo, ki ni Komisija, pooblastil za pogajanja na področju, ki spada v izključno pristojnost Unije.

47. Preostali trije tožbeni razlogi se nanašajo na postopek, ki je bil uporabljen pri sprejetju Sklepa. Komisija zlasti navaja, da je: – Unija kršila postopek in pogoje za pooblastitev za pogajanja o mednarodnih pogodbah; – prišlo do kršitve pravil o glasovanju v Svetu (člen 16(3) PEU in člen 218(8) PDEU); in – do kršitve ciljev Pogodb in načela lojalnega sodelovanja (člen 13 PEU).

48. Pisna stališča so predložili Svet, Parlament, Komisija, češka, nemška, nizozemska in poljska vlada ter vlada Združenega kraljestva. V odgovor na vprašanje Sodišča v skladu s členom 62(1) Poslovnika je Svet 25. julija 2013 predložil dokumentacijo, ki se nanaša na postopek, ki je pripeljal do sprejetja Sklepa.

49. Na obravnavi 24. septembra 2013 so razen nizozemske vlade vse stranke, ki so vložile pisna stališča, ustno predstavile svoja stališča.

Obseg nadzora Sodišča nad Sklepom

50. Čeprav Svet ne uveljavlja formalnega ugovora nedopustnosti, trdi, da Sodišče na podlagi člena 263 PDEU nima pristojnosti za preučitev sklepov, ki so jih sprejele države članice v zvezi z zadevami, za katere so pristojne. Tako Sodišče ne more nadzirati Sklepa, če je to sklep predstavnikov držav članic, ki ne delujejo v vlogi članov Sveta. Nemška in nizozemska vlada načeloma podpirata Svet.

51. Komisija in Parlament navajata, da Sklep pooblašča Unijo za pogajanja o mednarodnem sporazumu. Zato je sprejet ob izvrševanju pristojnosti Sveta in je predmet nadzora Sodišča. Medtem ko Komisija sprejema, da pogajalske smernice ali stališče posebnega odbora (katerega ustanovitev je določena v Sklepu) niso zavezujoči, trdi, da je pravni učinek Sklepa ta, da omejuje pooblastilo za pogajanja v zadevah, „glede katerih je Unija sprejela pravila“.

52. Trditve Sveta ne morem sprejeti.

53. Sodišče ima na podlagi prvega odstavka pristojnost za nadziranje zakonitosti aktov Sveta s pravnim učinkom za tretje osebe. Pri tem ni pomembna narava ali oblika akta. ( 31 ) Nadzor se lahko nanaša na vsebino akta in postopkovna pravila, na podlagi katerih je bil sprejet.

54. Sklep je posamični akt, ki ga Svet sprejme na podlagi člena 218(3) in (4) PDEU ter s katerim je Komisija pooblaščena za pogajanja o Konvenciji v skladu z delitvijo pristojnosti in pogajalskimi smernicami, ki jih vsebuje. Zato ima pravne učinke. ( 32 )

55. Na podlagi člena 263 PDEU je Sodišče pristojno za nadzor Sklepa, vključno z vidikom, ki se nanaša na medvladno delovanje držav članic. Sodišče pri tem ne zavzema stališča o medvladnem delovanju držav članic – to ne spada v njegovo pristojnost. ( 33 ) Težišče nadzora Sodišča je samo Svet: predvsem to, ali je bil s Pogodbama pooblaščen za to, da medvladno delovanje vključi v tako vrsto sklepa.

56. Tu namreč ne gre za vprašanje, ali je Sklep bodisi akt Sveta bodisi medvladna odločitev. ( 34 ) Gre bolj za vprašanje, ali je lahko sklep v smislu člena 218(3) in (4) PDEU, ki je predmet nadzora Sodišča, oboje. Odgovor je v bistvu odvisen od utemeljenosti drugega in tretjega tožbenega razloga Komisije, ki se nanašata na zakonitost hibridnega akta. Vendar združitev vsebine medvladnega akta z vsebino akta Unije ne more biti uporabljena kot orodje za to, da se obidejo zahteve prava Unije in da se ta akt Unije izključi iz obsega nadzora Sodišča. ( 35 )

Vrstni red analize tožbenih razlogov

57. Komisija je drugi, tretji in četrti tožbeni razlog, ki se nanašajo na zakonitost hibridnega akta, oblikovala kot alternativno podlago za razglasitev ničnosti, vendar trdi, da so ti tožbeni razlogi učinkoviti ne glede na to, ali bo Sodišče ugotovilo, da ima Unija izključno pristojnost za pogajanja o Konvenciji.

58. Če določbe Pogodb, navedene v drugem, tretjem in četrtem tožbenem razlogu, ne dovoljujejo sprejetja hibridnega akta s strani Sveta, kakršen je Sklep, formalno ni več potrebe za preučitev njegove vsebine. Glede na to je očitno, da je vprašanje pristojnosti za stranke in intervenientke zelo pomembno: vse so se v stališčih namreč osredotočile zlasti na prvi tožbeni razlog. Zato bom tožbene razloge Komisije obravnavala po vrstnem redu, v katerem so predstavljeni.

Prvi tožbeni razlog: pristojnost

Trditve

59. V prvem tožbenem razlogu je Komisija navedla, da je Svet s tem, da je menil, da to, o čemer se je treba pogajati v Svetu Evrope, spada v okvir deljene pristojnosti, in s tem ko je pooblastil države članice ali institucijo, ki ni Komisija, za pogajanja o mednarodnem sporazumu, ki dejansko spada v izključno pristojnost Unije, kršil člena 2(2) in 3(2) PDEU. Prvi tožbeni razlog se v bistvu nanaša na to, da Svet ni bil pooblaščen za to, da kateri koli državi članici prizna pristojnost za pogajanja.

60. Komisija, ki jo podpira Parlament, trdi, da ima Unija izključno zunanjo pristojnost za pogajanja in sklepanje mednarodnih sporazumov na področju, ki je v veliki meri zajeto s pravili Unije, ki presegajo minimalne zahteve. V zvezi s tem se sklicuje na sodno prakso Sodišča v zadevi AETR. ( 36 )

61. Čeprav bo lahko Konvencija v končni obliki presegla obstoječi pravni red Unije, Komisija trdi, da lahko vsako vprašanje, o katerem se je treba pogajati, vseeno vpliva na ali spremeni področje uporabe obstoječega pravnega reda. Unija je izvrševala svojo pristojnost za uskladitev pravice RTV organizacij in mora zato zdaj ukrepati sama. Dejstvo, da lahko države članice na podlagi teh uskladitvenih pravil obdržijo nekaj pristojnosti za ustvarjanje omejitev ali za odločitev o višji ravni varstva, ne vpliva na izključnost te pristojnosti, saj obstajajo zlasti skupna pravila, ki se nanašajo na pravico do snemanja, pravico reproduciranja, pravico retransmisije, pravico priobčitve javnosti, pravico dajanja na voljo javnosti in pravico distribuiranja.

62. Komisija, ki jo podpira Parlament, zavrača stališče, da je Lizbonska pogodba znižala obseg zunanjih pristojnosti Unije. Člen 2(2) PDEU in Protokol št. 25 nista nadomestila sodne prakse AETR. Komisija predvideva, da bi avtorji Pogodb, če bi nameravali omejiti zunanjo pristojnost Unije in dopolniti 40 let staro sodno prakso, ta namen jasno izrazili.

63. Če je pristojnost izključna v smislu člena 3(2) PDEU, se člen 2(2) po definiciji ne more uporabiti. Dejstvo, da spada notranji trg v deljeno pristojnost, ne pomeni, da je deljena tudi zunanja pristojnost za sklenitev mednarodnega sporazuma o intelektualni lastnini. Ni sporno, da se lahko člen 2(2) PDEU uporablja za mednarodne sporazume; tako se lahko Unija odloči za sprejetje novih skupnih pravil v obliki mednarodnega sporazuma, ki bi bil potem zavezujoč tudi za države članice. Tudi če bi Sodišče štelo, da pristojnosti ni izključna, bi se lahko Unija še vedno pogajala in sklenila Konvencijo že zato, ker izvrševanje deljene pristojnosti ne temelji na vnaprejšnjem sprejetju skupnih pravil.

64. Kar zadeva metodologijo, Komisija nasprotuje pristopu, v skladu s katerim se vsaka določba obstoječega prava Unije primerja z morebitno določbo bodočega mednarodnega sporazuma. Pravo Unije bi bilo treba obravnavati kot konsistentno in uravnoteženo zakonodajno celoto. Zato Komisija predlaga analizo „korak za korakom“ in tudi vseobsegajočo analizo, čeprav – kot navaja – ni treba dokazati, da prav vsako vprašanje, ki ga je treba obravnavati v pogajanjih, vpliva na pravilno delovanje notranjega trga (temelj, na podlagi katerega so bile sprejete zadevne direktive Unije). Kot del te zadnje analize se Komisija sklicuje na stališče Sodišča o tem, da pravo Unije v veliki meri zajema vsebino Bernske konvencije. ( 37 ) Iz mnenja 1/03 je razvidno, da dejstvo, da so države članice morda vseeno še nekoliko neodvisne pri ravnanju, povzroči, da je pristojnost neizključna; Sodišče mora tedaj preveriti, ali lahko ta neodvisnost vpliva na področje uporabe prava Unije ali to področje uporabe spremeni. ( 38 ) Sodišče je potrdilo, da pristojnost ne izgubi izključnosti, ker uskladitev ni popolna. V zvezi s tem obravnavana zadeva izpolnjuje pogoje iz mnenja 2/91: področje je v veliki meri urejeno s pravom Unije, ki ne določa zgolj minimalnih zahtev. ( 39 )

65. Komisija primerja obravnavano zadevo z zadevo Komisija proti Grčiji (C‑45/07), ki se je nanašala na uredbo, s katero je bila vsebina dveh mednarodnih instrumentov prenesena v pravo Unije. Glede na sodno prakso AETR je Sodišče presodilo, da država članica ni mogla sprožiti procesa, ki bi lahko vodil do spremembe teh instrumentov. ( 40 )

66. V zvezi z vsebino Konvencije Komisija trdi, da bo opredelitev oddaje in upravičencev do varstva (med katere verjetno spadajo tisti, ki spletno in vzporedno oddajajo) takoj vplivala na pravni red Unije. Trenutno so RTV organizacije, ki prenašajo svoje signale po žici ali po radijskih valovih (ta kategorija vsebuje prizemne in satelitske izdajatelje), varovane z Direktivo 2006/115 in Direktivo 2001/29, Direktiva 93/83 pa kabelskih distributerjev ne priznava kot posebne kategorije imetnikov pravic.

67. Glede pravic, ki so varovane s pravom Unije, Komisija navaja, da bi: – predlogi, da bi bili varovani retransmisija oddaj po žici (vključno z internetom) in retransmisija, z zamikom vplivali na obseg ali spremenili obseg pravice retransmisije na podlagi prava Unije in – predlog za razširitev obsega pravice priobčitve javnosti, tako da bi se ob plačilu vstopnine uporabljala tudi na drugih krajih, kot so javno dostopni kraji, vplival na omejeno pravico priobčitve javnosti na podlagi prava Unije in na pravice drugih imetnikov pravic, kjer se uporablja ta pojem.

68. Komisija sprejema, da pravo Unije ne varuje signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem, ker niso dejanje oddajanja ali prenosa. Vendar trdi, da so predlogi za varstvo takih signalov – z odobritvijo posebne pravice, s široko opredelitvijo „oddaje“ ali s pravico do enakega pravnega varstva – nerazdružljivo povezani z obstoječim pravom Unije, ker bi se uporabljali za ista dela, ki so že varovana, vendar na zgodnejši stopnji prenosa. Poleg tega bi bilo tako varstvo treba preučiti ob upoštevanju Direktive 93/83, s katero so določena pravila za signale za prenos programa po satelitu.

69. Komisija dalje navaja, da je trajanje varstva usklajeno in da je s pravom Unije urejeno varstvo proti izognitvi učinkovitim tehničnim ukrepom in varstvo proti nepooblaščeni odstranitvi ali spremembi podatkov za upravljanje pravic.

70. Nazadnje, Sodišče je razlagalo pojme, kakršen je pojem „javnost“ v „priobčitev javnosti“, enotno in (kolikor je mogoče) ob upoštevanju mednarodnega prava ter je kljub neobstoju posebne uskladitve poskušalo uporabiti načela ali pojme iz ene direktive, s katero je urejeno pravo intelektualne lastnine, za druge direktive. Iz tega izhaja, da lahko dopolnitev ene direktive vpliva na celotno zakonodajo, ki jo je treba razlagati in uporabljati glede na katero koli kategorijo imetnika pravic.

71. Po mnenju Sveta, ki ga podpirajo države članice intervenientke, je iz člena 3(2) PDEU v povezavi s členom 2(2) PDEU in Protokolom št. 25 razvidno, da je izključna zunanja pristojnost Unije omejena na tiste elemente mednarodnega sporazuma, za katere veljajo zadevni akti Unije. Povedano drugače, člena 3(2) PDEU ne bi smeli razumeti tako, da uzakonja merilo „področja, ki je v velikem delu urejeno s predpisi Unije“ iz mnenja 1/03. ( 41 ) Podredno, tudi če bi ga razumeli tako, Svet trdi, da je treba sodno prakso, kakršna je mnenje 2/91, ( 42 ) sodba Komisija proti Danski (C‑467/98) ( 43 ) in mnenje 1/03 ( 44 ), razlikovati od obravnavane zadeve.

72. Čeprav so številna vprašanja, ki bodo urejena s Konvencijo, že urejena s pravili Unije in zato spadajo v izključno pristojnost Unije, Unija nima izključne pristojnosti za pogajanja o celotni Konvenciji.

73. Svet ne priznava, da bo varstvo pravic RTV organizacij vplivalo na splošno ravnovesje varstva avtorske pravice in sorodnih pravic ter njihovega izvrševanja, saj so prve glede na druge neodvisne in samostojne pravice. To je med drugim ponazorjeno s sodbo SCF, ( 45 ) v kateri je Sodišče različno razlagalo pojem „priobčitev javnosti“ v členu 3(1) Direktive 2001/29 in v členu 8(2) Direktive 92/100 (kakor je bila kodificirana z Direktivo 2006/115). Poleg tega Svet trdi, da je verjetno, da bo v Konvenciji vsebovano običajno načelo, v skladu s katerim bo varstvo, ki ga zagotavlja, ostalo nedotaknjeno in nikakor ne bo vplivalo na varstvo avtorske pravice na književnih in umetniških delih.

74. Svet dalje navaja tri vidike varstva pravic RTV organizacij, ki bodo zajeti v pogajanjih, niso pa še usklajeni. Zato pogajanja držav članic in njihova sklenitev mednarodnih zavez, ki se nanašajo na te vidike, ne bi vplivala na ali spremenila področja uporabe pravil Unije.

75. Prvič, države članice so svobodne, da določijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo priobčitev javnosti, kadar ni vstopnine. Člen 8(3) Direktive 2006/115 določa zgolj priobčitev javnosti v primeru vstopnine.

76. Drugič, nobena določba prava Unije (vključno s členom 6 Direktive 2001/29) ni namenjena varstvu prenosa signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem, preden so posredovani javnosti. Medtem ko je lahko vsebina tega signala varovana z avtorsko pravico, pa predmet in upravičenci do te pravice niso isti kot v primeru oddajanja.

77. Tretjič, čeprav Svet sprejema, da obstajajo pravila Unije o izvrševanju, ta pravila ne onemogočajo državam članicam, da bi zagotovile imetnikom pravic ugodnejša pravna sredstva od tistih, ki so zagotovljena v Direktivi 2004/48. Prav tako se ne ukvarjajo s kazenskimi sankcijami ali vsebujejo minimalnih pravil na podlagi člena 83(3) PDEU. Svet priznava, da v času sprejetja Sklepa vsebina Konvencije ni bila dovolj natančna, da bi bilo mogoče ugotoviti natančno razsežnost, naravo in vsebino določb, ki se nanašajo na izvrševanje.

78. Poljska vlada dodaja, da bi lahko Konvencija prav tako določila širšo opredelitev pojma oddajanje in da, kot navaja tudi vlada Združenega kraljestva, pravo Unije ne določa pravice retransmisije po žici.

79. Svet, ki ga podpirajo nizozemska in poljska vlada ter vlada Združenega kraljestva, dalje nasprotuje predlogu Komisije, da bi moralo Sodišče izbrati širšo oceno, ne da bi se osredotočilo na posamezne določbe (kot so določbe o treh vidikih, za katere Svet šteje, da spadajo v pristojnost držav članic). V zvezi s tem navaja, da ni podlage za trditev, da bi morali vsi imetniki pravic uživati identične pravice. Vse pravice in obveznosti je treba razlagati ob upoštevanju njihovega konteksta in namena. Dejstvo, da je morda treba pojem v eni direktivi o intelektualni lastnini razlagati ob upoštevanju pravil in načel v drugih takih direktivah, ( 46 ) ne pomeni, da ena nujno vpliva na druge.

80. Nazadnje, Svet sprejema, da bi bila, če Konvencija, kot se o njej pogajajo, ne bi vsebovala nobenih zadev, ki spadajo v pristojnost držav članic, pogodbenica Konvencije samo Unija.

Presoja

Pomen besedne zveze „kolikor lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“ v členu 3(2) PDEU

81. Vse stranke se strinjajo, da ima Unija zunanjo pristojnost za pogajanja o mednarodnem sporazumu o pravicah RTV organizacij. Vprašanje pa je, ali je ta pristojnost izključna ali pa si jo deli z državami članicami.

82. Prav tako ni sporno, da v Pogodbah ni izrecno določena izključna pristojnost grede varstva pravic RTV organizacij, da se ne šteje, da je sklenitev Konvencije nujna za omogočanje izvrševanja notranjih pristojnosti Unije na področju, ki ga bo obsegala predlagana Konvencija, in da je načeloma notranja pristojnost deljena. Ali je zunanja pristojnost izključna, je odvisno od tega, ali sklenitev Konvencije vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe v smislu člena 3(2) PDEU.

83. Stranke pa se ne strinjajo glede razlage člena 3(2) PDEU in glede odgovora na vprašanje, kdaj ima Unija izključno pristojnost za pogajanje o celotnem mednarodnem sporazumu v okoliščinah, ko pravila Unije urejajo del področja, ki spada v okvir predlaganega mednarodnega sporazuma. Komisija trdi, da obstaja izključna pristojnost, če je področje v veliki meri urejeno s pravili Unije. Svet podpira strožji pristop, v skladu s katerim izključna pristojnost ne more obstajati glede področij, na katerih Unija ni ukrepala. ( 47 )

84. Sporno vprašanje je bilo v stališčih strank opredeljeno v smislu, ali je s členom 3(2) PDEU uzakonjena sodna praksa AETR. S tega vidika to ni prvi primer, v katerem se pred Sodiščem razpravlja o stališču Sveta o razmerju med členom 3(2) PDEU in sodno prakso AETR. V zadevi Komisija proti Svetu (C‑137/12) je sporna pristojnost spadala na področje uporabe skupne trgovinske politike in tako ni bilo potrebe po preučitvi člena 3(2) PDEU. ( 48 ) Vendar pa se je generalna pravobranilka J. Kokott v svojih sklepnih predlogih dotaknila tega vprašanja. Menila je, da je v zadnjem delu člena 3(2) PDEU uzakonjena sodna praksa AETR, in ugotovila, da nič ne podpira trditve Sveta, da je bil namen avtorjev Lizbonske pogodbe drugačen. Prav tako ni bila prepričana, da je mogoče Protokol št. 25 razumeti tako, da omejuje pristojnost Unije na podlagi člena 3(2) PDEU. ( 49 )

85. Nisem prepričana, ali je zadevno vprašanje smiselno oblikovati v smislu, ali je s členom 3(2) PDEU uzakonjena sodna praksa AETR, ne nazadnje tudi zato, ker ni soglasja o tem, kaj (natančno) je določeno v tej sodni praksi. Kar je pomembno, je pomen besedne zveze „kolikor lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“ v členu 3(2) PDEU. Uporabljeno besedilo je treba razumeti skupaj s kontekstom, ki ga je najti v drugih delih Pogodb, in ob upoštevanju zgodovinskega ozadja, katerega del je očitno sodna praksa Sodišča.

86. Začela bom z besedilom PDEU.

87. V PDEU je dvakrat uporabljena besedna zveza „vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“. Poleg člena 3(2) PDEU se pojavi tudi v členu 216(1) PDEU, v katerem so opisani temelji za pristojnost Unije za sklenitev mednarodnega sporazuma, ne da bi se pri tem razlikovalo med izključno in deljeno pristojnostjo.

88. Čeprav sta si obe določbi podobni, pa obstaja tudi razlika v besedilu. V številnih – ne pa v vseh – jezikovnih različicah se zdi, da te razlike kažejo, da bi bilo lažje ugotoviti izključno zunanjo pristojnost na podlagi člena 3(2) PDEU kot pristojnost na podlagi člena 216(1) PDEU. ( 50 ) Tako se v angleški različici „may“ v prvi nanaša zgolj na možnost, medtem ko „is likely to“ v drugi kaže na stopnjo verjetnosti. Vendar tako razlikovanje ne more biti pravilno. Če se ugotovi izključna zunanja pristojnost na podlagi člena 3(2) PDEU, take izključne zunanje pristojnosti ne bi bilo mogoče zanikati na podlagi člena 216(1) PDEU. Hkrati, če je pravilno, da bi morala analiza na podlagi člena 216(1) („ali obstaja pristojnost?“) biti opravljena pred preučitvijo narave pristojnosti („ali je pristojnost izključna?“), potem dokaz, da bo sklepanje mednarodnega sporazuma verjetno vplivalo na ali izkrivilo področje uporabe skupnih pravil, avtomatsko pomeni, da je pristojnost izključna, in izključuje možnost za ugotovitev deljene zunanje pristojnosti.

89. Zadnji del člena 3(2) PDEU razumem tako, da pomeni, da morajo na področju, ki ga ureja mednarodni sporazum, že obstajati pravila Unije. Če takih pravil ni, si je težko predstavljati, kako bi sklenitev sporazuma lahko vplivala na ali spremenila področje njihove uporabe. To kaže, da analiza vedno obsega (po vrsti) preverjanje: (i) področja uporabe in vsebine predvidenega mednarodnega sporazuma; (ii) ali je Unija že izvajala mednarodno pristojnost, in če jo je, področje uporabe in vsebina prava Unije; in (iii) ali lahko sklenitev tega mednarodnega sporazuma vpliva na pravila Unije ali spremeni njihovo področje uporabe. Ta zadnja možnost lahko obstaja iz različnih razlogov in je v nekaterih okoliščinah lahko očitnejša kot v drugih.

90. Verjetno je le malo pomembno, da v členu 3(2) PDEU ni izrecno navedeno, ali mednarodni sporazum, za katerega je treba ugotoviti, da „lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“, sklene „Unija“ ali „države članice“. Vsebina mednarodnega sporazuma je tista, ki bo vplivala na skupna pravila ali spremenila njihovo področje uporabe, ne pa vloga pogodbene stranke/pogodbenih strank. Če izhajamo iz tega, da je pristojnost deljena, potem se logično osredotočimo na to, kaj bi se zgodilo, če bi države članice sklenile mednarodni sporazum na področju, kjer že obstajajo pravila Unije. Uporaba besede „kolikor“ jasno kaže, da lahko deli mednarodnega sporazuma spadajo v izključno pristojnost Unije na tej podlagi, medtem ko je glede drugih delov pristojnost še vedno lahko deljena.

91. Dalje, uporaba besedne zveze „[ima] tudi izključno pristojnost“ prav tako jasno kaže, ne glede na podlage v členu 3(1), da je seznam (široko opredeljenih) temeljev v členu 3(2) taksativen.

92. Zdaj se bom posvetila kontekstu člena 3(2) PDEU in zlasti učinku člena 2(2) PDEU ter Protokola št. 25.

93. Po mojem mnenju Protokol št. 25 in člen 2(2) PDEU ne omejujeta področja uporabe člena 3(2) PDEU. Oba se nanašata na deljene pristojnosti. Prvi stavek člena 2(2) določa posledice tega, da je pristojnost opredeljena kot deljena. Drugi in tretji stavek se nanašata na položaj, ko soobstajata pristojnost Unije in držav članic. Tako iz skupnega branja drugega stavka in Protokola št. 25 (ki se sklicuje samo na člen 2(2)) izhaja, da če je Unija izvajala tako pristojnost na določenem področju, države članice ne morejo izvajati svoje pristojnosti glede zadev, ki so obsežene z zadevnim aktom Unije. Vendar lahko še vedno neodvisno delujejo na drugih področjih. Če Unija ni izvajala svoje pristojnosti, lahko države članice še vedno delujejo v obsegu, v katerem ni delovala Unija. Poleg tega države članice ponovno pridobijo (svojo izvirno) pristojnost za delovanje na katerem koli področju, na katerem je prenehala delovati Unija.

94. Na koncu se bom dotaknila zgodovinskega ozadja člena 3(2) PDEU.

95. Ubeseditev zadnjega dela člena 3(2) PDEU je očitno povzeta iz AETR. Sodišče je v tej sodbi oblikovalo merilo za ugotovitev obstoja zunanje pristojnosti (ki je zdaj predmet člena 216(1) PDEU) ( 51 ) in izključnost te pristojnosti (ki je zdaj določena v členu 3(2) PDEU). V zvezi s to je Sodišče štelo, ker in kadar Unija sprejme skupna pravila v kateri koli obliki za izvajanje skupne politike, določene s Pogodbama, postane Unija izključno pristojna ( 52 ) in države članice ne morejo več sprejemati odgovornosti do tretjih držav, ki „vplivajo na ta (skupna) pravila“. ( 53 ) Na to se bom sklicevala kot na „načelo AETR“. Preudarek, na katerem temelji načelo AETR, je bila potreba po zaščiti enotnosti skupnega trga in enotne uporabe prava Skupnosti. ( 54 )

96. Če ne drugega, je iz zgodovine pogajanj o členu 3(2) PDEU razvidno to, da ni bilo namena po oddaljitvi od načela AETR. ( 55 ) V zvezi s tem se strinjam z generalno pravobranilko J. Kokott v njenih sklepnih predlogih v zadevi C‑137/12. ( 56 )

97. Zato bi morala Sodišče voditi njegova pretekla sodna praksa s tega področja, ki (očitno) vključuje zadevo AETR ter vrsto drugih sodb in sklepnih predlogov glede tega, kar je zdaj člen 218(11) PDEU.

98. V tej sodni praksi je Sodišče še bolj pojasnilo preudarek, na katerem temelji načelo AETR. Tako se načelo uporablja, če sklenitev mednarodnega sporazuma (ali njegovih delov) držav članic ne bi bila v skladu z enotnostjo skupnega trga ter enotno in usklajeno uporabo prava Unije ( 57 ) ali bi ogrozila pravilno delovanje sistema, vzpostavljenega s skupnimi pravili, ( 58 ) ali če bi, glede na naravo obstoječega prava Unije, kakršen koli mednarodni sporazum nujno vplival na pravo Unije. ( 59 ) Poleg tega je Sodišče dodalo, da na vseh področjih, ki odgovarjajo ciljem Pogodbe, člen 10 ES ( 60 ) (ki je zdaj izražen v členu 4(3) PEU kot načelo lojalnega sodelovanja) od držav članic zahteva, da se vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Pogodbe. ( 61 )

99. Katera nadaljnja pojasnila je Sodišče dalo glede pomena načela AETR samega?

100. Uporaba načela AETR predpostavlja, da je prišlo do notranjega delovanja; zgolj obstoj notranje pristojnosti ni dovolj. ( 62 ) Če notranja pristojnost ni bila izvrševana, res ne obstajajo pravila Unije, na katera je mogoče vplivati ali katerih področje uporabe je mogoče spremeniti. Prav tako obstoj iniciativ in instrumentov, katerih cilj je izogniti se nasprotju med pravom Unije in predvidenim sporazumom, ne more odstraniti potrebe po primerjavi obeh zaradi določitve učinka drugega na prvega. ( 63 ) Dalje za zadevna pravila Unije nista pomembna pravna podlaga ( 64 ) in (kot pravilno ugotavlja Svet) dejstvo, da lahko pogajanje o mešanem mednarodnem sporazumu vsebuje pomanjkljivosti in praktične neprijetnosti. ( 65 ) Prav tako za ugotovitev, da je zadoščeno načelu AETR, ne zadostuje zgolj dejstvo, da lahko sklenitev mednarodnega sporazuma držav članic na nek način vpliva na običajno delovanje notranjega trga. ( 66 )

101. Če je prišlo do notranjega delovanja, je mogoče uporabiti načelo AETR za celotni mednarodni sporazum ali za njegove dele.

102. Če je imelo notranje delovanje obliko popolne uskladitve na nekem področju, glede tega področja obstaja izključna zunanja pristojnost. ( 67 ) V tem primeru države članice ne morejo več vzdrževati ali uzakoniti ukrepov, ki niso v skladu s tem aktom Unije ali sicer ogrožajo njegove cilje ali učinek (čeprav bi bolj omejevalni ukrepi lahko dosegli višjo raven varstva potrošnikov). ( 68 ) Kakršno koli odstopanje od prava Unije je povsem nadzorovano z usklajevalnimi ukrepi. ( 69 ) Če je tako področje A urejeno z mednarodnim sporazumom in v celoti usklajeno, sklenitev sporazuma na tem področju avtomatsko zadosti merilu AETR in pristojnost Unije je izključna. Vključevanje držav članic lahko ovira način, na katerega Unija nato izvršuje svoje notranje pristojnosti. Če sta z mednarodnim sporazumom urejeni področji B in A, vendar področje B še ni usklajeno, ima Unija izključno pristojnost vsaj za področje A. Razen težav pri ugotavljanju, ali in v zvezi s čim je prišlo do popolne uskladitve, bi to poimenovala „lahek primer“.

103. Ali je prišlo do popolne uskladitve, je odvisno od tega, kako močno je posamezno področje regulirano. To se ugotavlja zlasti na podlagi besedila in cilja/ciljev zadevnih aktov Unije: njihove vsebine, področja uporabe ter narave obveznosti, ki so v njih določene. Določeno področje je lahko na primer sektor ekonomije, vrsta poslovne prakse, kategorija posameznikov ali vrsta lastnine.

104. Ali Unija lahko ima izključno pristojnost za pogajanje in sklenitev celotnega mednarodnega sporazuma, če še ne obstaja popolna uskladitev glede področja/področij, ki so urejena z mednarodnim sporazumom (ali njegovim delom)?

105. To je mogoče.

106. Sodišče je ta predlog sprejelo v mnenju 2/91, v katerem je ugotovilo, da je področje v veliki meri urejeno s pravili Unije, pri čemer je upoštevalo zgodovinski razvoj in cilje ureditve Unije ter dejstvo, da mednarodni sporazum ponuja širše varstvo zaradi širše opredelitve elementov, ki so vplivali na področje uporabe. ( 70 ) V teh okoliščinah je Sodišče ugotovilo, da je zadevni del mednarodnega sporazuma tak, da vpliva na pravo Unije in da zato države članice ne morejo več sprejemati zavez zunaj okvira institucij Unije. ( 71 ) V sodbi Komisija proti Danski se je Sodišče oprlo na to ugotovitev, za katero se je tam zdelo, da povzema, kot da na skupna pravila vplivajo ali jih izkrivljajo mednarodne zaveze, če mednarodne zaveze spadajo na področje, ki je že v veliki meri urejeno s takimi pravili. ( 72 ) Nato pa je Sodišče v mnenju 1/03 opisalo ta položaj zgolj kot primer, ko je priznana izključna pristojnost, in poudarilo potrebo, da se upoštevajo razsežnost, narava in vsebina pravil Unije ter kakršne koli predvidljive perspektive razvoja. ( 73 )

107. Kot sem razumela to sodno prakso, zgolj dejstvo, da se mednarodni sporazum (ali njegov/i del/i) nanaša/jo na področje, ki je „v velikem delu urejeno“ s pravili Unije (ali področje, opredeljeno glede na drugo abstraktno razmejitev v zvezi s stopnjo regulacije), avtomatično ne vodi do sklepa, da obstaja izključna pristojnost za pogajanja o tem celotnem mednarodnem sporazumu (ali upoštevnem delu) brez preučitve, ali se uporabi načelo AETR. Očitno je, da večje kot je področje, ki je že urejeno s pravom Unije, tem bolj je mogoče, da bo preostali del mednarodnega sporazuma vplival na obstoječa pravila Unije. Vendar pa ne bo šlo vedno za tak položaj. Vse je odvisno od vsebine prevzetih zavez in njihove mogoče povezave s pravili Unije. Razmerje med predlagano Konvencijo in pravili Unije o varstvu pravic RTV organizacij, ki ga bom obravnavala, dobro ponazarja to trditev.

108. Z uporabo načela AETR je zahtevano, da se za ugotovitev, ali in – če je odgovor pritrdilen – v kolikšni meri države članice ne morejo več urejati neke zadeve in zato ne morejo več vstopati v lastne mednarodne zaveze (čeprav te morda niso v nasprotju s pravom Unije), določi natančna vsebina obveznosti, sprejetih na podlagi mednarodnega sporazuma in prava Unije. Za uporabo načela AETR ni potrebno nasprotje med mednarodnim sporazumom in pravili Unije. ( 74 ) V zvezi s tem je generalni pravobranilec A. Tizzano v svojih sklepnih predlogih v združenih zadevah Open Skies ustrezno pojasnil, da tudi če obstoječa pravila Unije vključijo v mednarodni sporazum, to še ne zagotavlja, „[…] da so zlasti kakršne koli dopolnitve, ki se notranje sprejmejo, popolnoma in takoj prenesene v sporazume […]“; narava in pravni režim skupnih pravil bi se tako spremenila in obstajala bi „[…] velika in konkretna nevarnost, da se bodo izmaknila nadzoru Sodišča […]“. ( 75 ) V mnenju 1/03 je Sodišče na splošno navedlo, da uporaba načela AETR zahteva analizo glede na razsežnosti, naravo in vsebino pravil, pri čemer je treba upoštevati trenutno stanje prava Unije in perspektive njegovega razvoja, če so predvidljive v času analize. ( 76 )

109. Tako je vprašanje, ali ima Unija izključno zunanjo pristojnost na podlagi zadnjega dela člena 3(2) PDEU, v bistvu odvisno od podrobne in splošne primerjave med področji, ki jih urejata predvideni mednarodni sporazum in pravo Unije. ( 77 )

110. Sodišče se je v svoji sodni praksi osredotočilo zlasti na to, kaj so upoštevne ugotovitve pri presoji stanja prava Unije na področju, ki ga bo urejal mednarodni sporazum, kot so: ali je Skupnost izvrševala svoje notranje pristojnosti; predmet določb, ki dajejo podlago za notranje delovanje; razsežnost, narava in vsebina (trenutnega) prava Unije; ( 78 ) cilj pravil Unije; ( 79 ) zgradba zadevnega akta Unije; ( 80 ) v kakšnem obsegu lahko pravila Unije določajo le minimalne standarde; ( 81 ) zgodovinsko ozadje razvoja prava Unije na določenem področju; ( 82 ) perspektive razvoja prava Unije, če so predvidljive ob analizi; ( 83 ) polna učinkovitost prava Unije; ( 84 ) dobro delovanje sistema, ki ga uvajajo predpisi Unije. ( 85 ) Nekatere od teh ugotovitev bodo po mojem mnenju upoštevne tudi pri opisu predvidenega mednarodnega sporazuma.

111. Tovrstna analiza se mora opraviti za prav vsak del mednarodnega sporazuma, o katerem bodo potekala pogajanja in ki bo sklenjen.

112. Neka posebna ugotovitev pa lahko bistveno vpliva na rezultat uporabe načela AETR: tam, kjer pravo Unije določa minimalne standarde varstva na določenem področju. V tem primeru države članice ostajajo pristojne za sklenitev mednarodnega sporazuma, ki nalaga tudi minimalne standarde, ker tak sporazum ne more vplivati na pravo Unije, ki ga države članice morejo in morajo polno uporabljati. ( 86 ) Ali bodo dejansko ostale pristojne, bo odvisno od stopnje neodvisnosti, ki je državam članicam priznana na podlagi mednarodnega sporazuma in pravil Unije. Če je z mednarodnim sporazumom določen nižji minimalni standard kot s pravom Unije, bi sklenitev sporazuma ogrozila pravo Unije: primarnost prava Unije pomeni, da države članice na svojem ozemlju ne morejo uporabiti nižjega standarda kot tistega, ki je določen s pravom Unije (čeprav bi bil ta nižji standard skladen z mednarodnim sporazumom). Prav tako pravo Unije ni ogroženo, če je z mednarodnim sporazumom določen višji minimalni standard, če so države članice s pravom Unije pooblaščene za sprejetje takega višjega standarda.

113. Kaj se zgodi, če pravo Unije določa minimalni standard, mednarodni sporazum pa določi maksimalno raven varstva? Če se predpostavi, da pravo Unije določa, da bo trajanje varstva sorodnih pravic znašalo „najmanj 70 let“, mednarodni sporazum pa določa trajanje varstva „največ 50 let“. V tem primeru države članice ne morejo uporabljati prava Unije, ne da bi kršile mednarodni sporazum. To vpliva na odgovornost držav članic na podlagi mednarodnega javnega prava, ne pa na pravilo Unije „najmanj 70 let“, ki jih kot države članice še vedno zavezuje.

114. V teh okoliščinah bom preverila, ali ima Unija izključno pristojnost za pogajanje o celotni Konvenciji.

Pristojnost Unije za pogajanje o Konvenciji

– Določitev zunanje pristojnosti pred začetkom pogajanj o Konvenciji

115. V obravnavani zadevi se pogajanja o Konvenciji še niso začela ( 87 ) in ne obstaja (osnutek) besedila pogodbe. ( 88 )

116. Brez dvoma razjasnitev vprašanja pristojnosti pred začetkom pogajanj zagotavlja, da so za pogajalsko mizo zgolj stranke, ki so za to pristojne. To ponuja stopnjo pravne varnosti in je v interesu Unije, držav članic in tretjih strank, ki so vključene v ta pogajanja. ( 89 )

117. Vendar so lahko pogajanja o pogodbah nepredvidljiva, vsebina mednarodnega sporazuma, ki je predmet pogajanj, pa se lahko spremeni. Kako to v resnici vpliva na uporabo postopkov, ki so pred Sodiščem na voljo za ugotovitev, ali je v določenem primeru pristojnost Unije izključna ali pa si jo deli z državami članicami?

118. Najprej ugotavljam, da lahko obstajajo okoliščine, v katerih Sodišče mora priznati, da ne more odločiti, ker nima dovolj podatkov. Za to lahko gre (na primer), če je edina informacija, ki je na voljo, izjava o nameri za pogajanja o mednarodnem sporazumu o varstvu pravic RTV organizacij, ne da bi kar koli nakazovalo morebitno vsebino takega prihodnjega sporazuma.

119. Drugič, mnenje na podlagi člena 218(11) PDEU se lahko zahteva „[…] pred začetkom pogajanj na mednarodni ravni, če je predmet predvidenega sporazuma znan – čeprav še obstaja več neusklajenih možnosti in razhajanj v zvezi z oblikovanjem zadevnega besedila – in če dokumenti, predloženi Sodišču, temu omogočajo, da na vprašanje […] odgovori dovolj zanesljivo“. ( 90 ) Kolikor razumem, bi se morala ista merila uporabiti, kadar je (kot v obravnavani zadevi) Sodišču predložena tožba za razglasitev ničnosti. ( 91 ) Če je na voljo dovolj podatkov o bistvenih elementih predlaganega mednarodnega sporazuma, obstoj nekaj negotovosti o končni vsebini Sodišču ne preprečuje opraviti njegovo funkcijo z uporabo pravnega merila za ugotovitev, ali je Komisija dokazala izključno pristojnost Unije, in odločiti o zadevi.

120. Vnaprejšnje ugotavljanje pristojnosti na podlagi gradiva, ki je na voljo Sodišču v tej fazi, pa ne preprečuje nujno ponovne presoje, če bi postopek pogajanj pripeljal v položaj, v katerem bi bilo končno besedilo (osnutka pogodbe) bistveno drugačno od tega, kar je bilo sprva predvideno. V takih okoliščinah je morda primerno zaprositi Sodišče za nadaljnjo odločitev o pristojnosti in se po potrebi vrniti za pogajalsko mizo. ( 92 )

121. V zvezi s tem morajo institucije Unije in države članice tesno sodelovati. Ta zahteva se uporablja ob pogajanjih, sklepanju in uporabi mednarodnega sporazuma, katerega vsebina delno spada v pristojnost Unije in delno v pristojnost držav članic. ( 93 ) Če bi tako Sodišče sklenilo, da je Komisija dokazala, da je pristojna edino Unija, potem pa bi se pogajanja premaknila v drugo smer in bi bile vanje vključene nove vsebine, institucije Unije pa bi nato morale oceniti svojo pristojnost glede teh vsebin. Po potrebi bi morale povabiti k sodelovanju države članice. Države članice bi morale vsaj obvestiti o teh dogajanjih, da bi jim omogočile izvrševanje pravic, ki jih imajo na podlagi Pogodb. Nasprotno pa, če države članice ohranijo nekaj pristojnosti, morajo v dobri veri sodelovati v pogajanjih in se vzdržati ravnanja, ki bi ogrozilo pristojnost Unije. Če bi Sodišče torej sklenilo, da obstaja deljena pristojnost, končno besedilo Konvencije, kot je bilo dogovorjeno na pogajanjih, pa bi vsebovalo le zadeve, ki so že urejene s pravom Unije, bi bila za sklenitev Konvencije pristojna samo Unija.

– Konvencija

122. Zaenkrat ne obstaja osnutek besedila Konvencije. Vendar je Komisija predložila vrsto dokumentov, v katerih so navedeni cilji in obseg pogajanj (in s tem morebitno končno besedilo), namreč: (i) priporočilo iz leta 2002, vključno s prilogo in obrazložitvenim memorandumom; (ii) memorandum iz leta 2008; (iii) naloge in pristojnosti iz leta 2009 in (iv) poročilo o sestanku iz leta 2010. Druge stranke ali intervenienti glede teh dokumentov niso podali nikakršnega ugovora.

123. Dokumentacija nakazuje, kaj bi lahko bil predmet pogajanj. Dokazna vrednost vsakega dokumenta mora biti odvisna od njegovega avtorja, konteksta in tega, kako blizu je dejanskemu postopku pogajanj. Očitno poročilo o sestanku iz leta 2010 vsebuje najnovejše stališče glede cilja/ciljev in obsega pogajanj. Vendar čeprav njegova vsebina odseva razprave s posvetovalnega sestanka iz leta 2010, pa ne prikaže sistematično katere koli dogovorjene vsebine predvidene Konvencije. Priporočilo iz leta 2002 ter naloge in pristojnosti iz leta 2009 sta politična dokumenta v tem smislu, da ju je sprejel Odbor ministrov Sveta Evrope. Naloge in pristojnosti iz leta 2009 zgolj nalagajo MC‑S‑NR, da „nadaljuje delo pri varstvu sorodnih pravic RTV organizacij in, če so izpolnjeni potrebni pogoji, predloži osnutek konvencije o zadevi.“ Najbolj natančno poročilo o morebitnem mandatu za pogajanje je memorandum iz leta 2008, katerega avtor je ad hoc skupina za oceno stanja in ki je predviden kot delovni dokument za CDMC. V njem je ocenjena možnost za pripravo Konvencije ter raziskana potreba po taki konvenciji in njena funkcija. Prav tako se sklicuje na priporočilo iz leta 2002, ki je opisano kot mogoče izhodišče za razprave o vsebini Konvencije.

124. Poseben sklop dokumentov, ki jih je predložila Komisija, se nanaša na pogajanja o Pogodbi SOIL o varstvu RTV organizacij, ki potekajo in katerih počasen napredek ( 94 ) je očitno spodbudil iniciativo Sveta Evrope za pripravo Konvencije. Dokazna vrednost teh dokumentov SOIL je omejena. Prav tako ni mogoče uporabiti mednarodnih sporazumov, kakršna je Rimska konvencija, ( 95 ) s katerimi so (deloma) urejene pravice RTV organizacij, kot podlage za ugotovitev vsebine Konvencije, ne da bi se jasno prikazalo, ali se nameravajo kot model uporabiti obstoječi mednarodni sporazumi ali njihovi deli.

125. Pri razlagi svojega razumevanja tega, kar naj bi predvidoma urejala Konvencija, se opiram zlasti na memorandum iz leta 2008 in poročilo o sestanku iz leta 2010. Prav tako bom upoštevala elemente iz drugih dokumentov, kjer je to upoštevno.

126. Cilj predlagane konvencije je zvišanje zaščite pravic RTV organizacij in prilagoditev teh pravic predvsem nevarnostim kraje signalov (ki pogosto potujejo prek meja). To naj bi se doseglo z dodelitvijo izključnih pravic, ki so izvršljive in določene s tehnično nevtralnimi izrazi, RTV organizacijam. Nič v dokumentaciji, ki je na voljo, ne kaže, da je s Konvencijo predvidena tudi ureditev avtorske ali sorodnih pravic – na primer – producentov ali izvajalcev.

127. Ni jasno, kako bo v Konvenciji opredeljeno „oddajanje“: zlasti, ali bo ta pojem vseboval tudi na primer prenos prek interneta (bodisi kot spletno ali vzporedno oddajanje ali v kakšni drugi obliki). Kot pravilno opozarja poljska vlada, se zdi, da memorandum iz leta 2008 (ki se sklicuje na predloge Unije, podane SOIL ( 96 )) izključuje tako opredelitev, medtem ko je poročilo o sestanku iz leta 2010 osredotočeno na potrebo po ohranitvi tehnične nevtralnosti, vendar tudi zahteva nadaljnjo raziskavo tega, ali naj bi Konvencija varovala nove medijske storitve, vključno z varstvom storitev na zahtevo in časovno zamaknjenih storitev. Zdi se, da je iz memoranduma iz leta 2008 razvidno, da bi vsekakor kakršen koli poskus, da bi razširili opredelitev, tako da bi vsebovala eno ali drugo obliko oddajanja prek interneta, znatno razširil obseg varstva (in s tem obseg izključnih pravic RTV organizacij) v primerjavi z varstvom, ki je zdaj zagotovljeno z Rimsko konvencijo, ki se v členu 3(f) sklicuje le na prenos na brezžični način.

128. Memorandum iz leta 2008 opredeljuje šest izključnih pravic in navaja, da bi se morale te pravice uporabljati tudi za signale kot nosilce programa pred oddajanjem, poudarja potrebo po pravnem varstvu in učinkovitih pravnih sredstvih proti izognitvi učinkovitim tehničnim ukrepom ter po obligacijah, ki se nanašajo na podatke za upravljanje pravic, ter opredeljuje trajanje varstva.

129. V zvezi z vsebino varstva se iz priporočila iz leta 2002 zdi, da naj bi obstajala pravica retransmisije, ki naj obsega vse oblike neposrednega ponovnega oddajanja na kakršen koli način. RTV organizacije bi se lahko sklicevale na to pravico za dovolitev ali prepoved retransmisije svojih oddaj po žici ali na brezžični način, bodisi hkratno ali z zamikom (na podlagi snemanja). ( 97 )

130. Obstaja namen (kot je razviden tudi iz priporočila iz leta 2002), da naj bi Konvencija vzpostavila pravico do snemanja, na katero se lahko RTV organizacije sklicujejo za dovolitev ali prepoved snemanja svojih oddaj. ( 98 )

131. Priporočilo iz leta 2002 kaže, da bi lahko Konvencija urejala tudi pravico reproduciranja, na katero se lahko sklicujejo RTV organizacije za dovolitev ali prepoved neposrednega ali posrednega reproduciranja posnetkov na kateri koli način ali v kateri koli obliki. ( 99 )

132. Iz priporočila iz leta 2002 se zdi, da bo pravica dajanja na voljo javnosti opisana kot pravica RTV organizacij, da dovolijo ali prepovedo dajanje na voljo javnosti posnetkov njihovih oddaj, po žici ali na brezžični način, tako da ima javnost dostop do njih s kraja in v času, ki si jih sama izbere. ( 100 ) Iz memoranduma iz leta 2008 je razvidno, da lahko ta pravica ureja tudi oddaje, ki so na voljo na zahtevo na internetu.

133. Glede na priporočilo iz leta 2002 bi Konvencija vzpostavila pravico distribuiranja ali pravico dovoliti ali prepovedati dajanje na voljo javnosti s prodajo ali drugim prenosom lastnine posnetkov in kopij posnetkov njihovih oddaj, vključno z oddajanjem programov, ki niso varovani z avtorsko pravico. ( 101 ) Iz memoranduma iz leta 2008 je razvidno, da bi lahko s Konvencijo bil razširjen obseg te pravice v Rimski konvenciji, tako da bi se zagotovilo varstvo tudi glede distribuiranja po žici.

134. S priporočilom iz leta 2002 se predvideva, da bi bila lahko s Konvencijo vzpostavljena pravica dajanja na voljo javnosti, torej pravica RTV organizacij, da dovolijo ali prepovedo priobčitev svojih oddaj javnosti, če do take priobčitve pride na javno dostopnih krajih ob plačilu vstopnine, čeprav bi države članice imele pravico, da v nacionalnem pravu opredelijo pojem „vstopnine“ in da odločijo, ali bi to pravico zavarovale v primeru priobčitve na javno dostopnih krajih ob plačilu posredne vstopnine. ( 102 )

135. Iz dokumentacije, ki je na voljo, je razvidno, da je eden od namenov Konvencije varstvo signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem, čeprav se ne zdi, da obstaja gotovost glede obsega varstva. ( 103 ) Z Rimsko konvencijo taki signali niso varovani. Noben od dokumentov, ki so na voljo, ne opredeljuje možne vsebine te pravice, čeprav je v memorandumu iz leta 2008 ugotovljeno, da je mogoče doseči varstvo zgolj z razširitvijo opredelitve oddaj. Vendar bi – prav tako glede na memorandum iz leta 2008 – predvideni rezultat lahko bil, da države članice sprejmejo ustrezne in učinkovite ukrepe zoper nepooblaščeno distribucijo in drugo uporabo takih signalov. Odprto ostaja, ali naj bi bili ti ukrepi urejeni z zasebnim ali javnim pravom. Poročilo o sestanku iz leta 2010 kaže, da prav tako ni razrešeno, ali naj bi se to varstvo razširilo na signale, ki – drugače kakor preneseni signali – lahko nosijo dela, ki niso varovana, ali dela, ki jih ni mogoče prenašati.

136. Konvencija se bo lahko s pravnim varstvom in pravnimi sredstvi lotila problema izognitve učinkovitim tehničnim ukrepom RTV organizacij v zvezi z izvrševanjem sorodnih pravic. V memorandumu iz leta 2008 je omenjeno, da bi lahko bile določbe Konvencije „usklajene“ s pogodbami SOIL iz leta 1996 in Direktivo 2001/29.

137. Konvencija se lahko nanaša na probleme oseb, ki zavestno odstranijo ali spremenijo elektronske podatke za upravljanje pravic (torej informacije, ki določajo varovano vsebino, imetnike pravic, pravila in pogoje uporabe te vsebine). Memorandum iz leta 2008 kaže, da je mogoče pogodbe SOIL iz leta 1996 in Direktivo 2001/29 uporabiti kot podlago za oblikovanje teh določb.

138. Glede trajanja varstva je iz priporočila iz leta 2002 in memoranduma iz leta 2008 razvidno, da se podpira ideja, da naj bi varstvo pravic RTV organizacij trajalo vsaj 50 let, računano od konca leta, v katerem je prišlo do oddaje. ( 104 ) Drugačen pogled je razviden iz poročila o sestanku iz leta 2010, namreč da naj trajanje ne bi preseglo tistega, ki je določeno v členu 14 Rimske konvencije, ki je najmanj 20 let, računano od konca leta, v katerem je prišlo do oddaje.

139. Nazadnje, dokumenti, ki so na voljo, kažejo, da bo Konvencija (prav nič presenetljivo) vsebovala klavzulo o omejitvah in izjemah. Vendar je iz sporazuma, ki se izraža v poročilu o sestanku iz leta 2010, razvidno, da naj te ne bi bile opredeljene taksativno.

– Pravo Unije

140. Unija je na področju notranjega trga izvrševala deljeno pristojnost ( 105 ) s tem, da je sprejela usklajevalne ukrepe na področju varstva avtorskih pravic RTV organizacij, ki naj bi ga urejala Konvencija. Za RTV organizacije prav tako veljajo drugi deli prava Unije, vendar se nanašajo na druga področja, kot na primer opravljanje avdiovizualnih medijskih storitev, ( 106 ) in zato niso upoštevni za sporne vsebine.

141. Kot razumem, Komisija soglaša, da z zadevnimi direktivami ni urejeno celotno področje varstva pravic RTV organizacij in da zato še ni bila dosežena popolna uskladitev. Prav področje uporabe predlagane Konvencije kaže, da obstajajo elementi varstva pravic RTV organizacij, ki še niso urejeni s sedanjo zakonodajo. Poleg tega je to področje, na katerem je to, kar je treba še urediti, pogosto neposredno povezano s tehnološkimi inovacijami. ( 107 ) Kakršen koli sklep o stanju uskladitve mora upoštevati tak razvoj.

142. Opis prava Unije na tem področju sem podrobno razložila v točkah od 23 do 39 zgoraj.

– Učinek/učinki sklenitve Konvencije držav članic na pravo Unije, ki ureja pravice RTV organizacij

143. Različni deli Konvencije lahko različno vplivajo na pravo Unije, ki ureja pravice RTV organizacij. Pri preverjanju je treba v tej fazi težiti k temu, ali je Komisija dokazala, da ima Unija izključno pristojnost za pogajanja o celotni Konvenciji. Konec koncev Komisija trdi, da Svet ni pravilno štel, da morda ne gre za to. Ker svojo zadevo predstavlja na ta način, je treba tožbeni razlog Komisije zavrniti, če bo analiza Konvencije in pravil Unije na podlagi informacij, ki so trenutno na voljo, pokazala, da so države članice vsaj v enem pogledu obdržale pristojnost. Za namene obravnavanega postopka ni treba povsem jasno odločiti, kdo je pristojen za pogajanje o točno kateri vsebini. Očitno to tudi ni mogoče.

144. Po mojem Komisija ni dokazala, zakaj ima na podlagi člena 3(2) PDEU Unija izključno pristojnost za pogajanja o celotni Konvenciji.

145. Nedvomno je res, da pravo Unije ureja znaten del tega, kar naj bi bilo predmet pogajanj v Konvenciji. Vendar to dejstvo ne zadostuje za to, da se zadosti merilu iz člena 3(2) PDEU. ( 108 )

146. Najprej bom obravnavala izključne pravice RTV organizacij.

147. Res je, da morajo verjetno pravice do snemanja, reproduciranja, retransmisije na brezžični način, dajanja na voljo javnosti, priobčitve na javno dostopnih krajih ob plačilu vstopnine in distribuiranja iz Konvencije temeljiti na obstoječem pravu Unije, s katerim je usklajeno varstvo pravic RTV organizacij. ( 109 ) Načeloma bi to dejstvo kazalo na to, da ima Unija zato izključno pristojnost za pogajanja o teh delih Konvencije, ker države članice ne morejo sprejemati zavez, ki bi lahko ogrozile enotnost in enotno uporabo prava Unije. Vendar lahko države članice v obsegu, v katerem pravo Unije zgolj določa minimalne standardne varstva in Konvencija te standarde prevzema, ostanejo pristojne za pogajanja o Konvenciji.

148. Ali pravo Unije določa minimalne standarde?

149. Gotovo jih določa glede pravice retransmisije na brezžični način in pravice priobčitve javnosti iz člena 8(3) Direktive 2006/115.

150. Tako pravo Unije še ne ureja „vsaj“ pravice retransmisije po žici ali kablu, medtem ko bi Konvencija to lahko storila, države članice pa so trenutno pooblaščene za njeno ureditev v okviru lastne pristojnosti. Ali to storijo po lastni pobudi ali zaradi mednarodne zaveze, v zvezi s tem ni pomembno. Prav tako ni pomembno, ali se to širše varstvo označi kot nova pravica ali širši obseg uporabe obstoječe pravice. Dejstvo je, da pravo Unije izrecno določa, da so države članice pristojne za razširitev varstva, ki naj bo odobreno imetnikom pravic glede retransmisije kot ločene od drugih pravic, ki jih urejajo upoštevne direktive Unije. Enako razmišljanje bi se uporabilo za pravico priobčitve javnosti na javno dostopnih krajih ob plačilu vstopnine (na primer v trgovinah ali restavracijah), če bi Konvencija urejala to pravico. Vendar v dokumentaciji, ki je na voljo, nisem našla ničesar, kar bi kazalo, da bi lahko Konvencija tako razširila obseg pravice priobčitve. Zato je ne bi smeli upoštevati za namene prvega tožbenega razloga.

151. Kaj pa pravice do snemanja, reproduciranja, distribuiranja in dajanja na voljo javnosti?

152. Po mojem mnenju so s pravom Unije določeni več kot le minimalni standardi varstva teh pravic, pri čemer je upoštevano sedanje stanje tehnološkega razvoja, ki omogoča oddajanje. V zvezi s tem iz uvodnih izjav 6 in 7 Direktive 2001/29 (ki med drugim ureja pravice reproduciranja in dajanja na voljo javnosti) jasno izhaja, da so te pravice del usklajenega zakonodajnega okvira, katerega namen je izogniti se zakonodajnim razlikam med državami članicami in pravni negotovosti, ki lahko prizadene delovanje notranjega trga. Čeprav v Direktivi 2006/115 ni podobnih uvodnih izjav, je njen splošni namen enak, ima pa tudi enako pravno podlago kot Direktiva 2001/29. Tako imajo RTV organizacije na podlagi prava Unije izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo snemanje svojih oddaj (ki je prvo snemanje signala) ne glede na to, ali se oddaje prenašajo po žici ali po radijskih valovih, vključno prek kabla ali satelita. Očitno je, da se to nanaša na vsakršno obliko prenosa. Vendar državam članicam ni preprečeno, da bi podelile to pravico snemanja kabelskim distributerjem, ki zgolj prek kabla prenašajo oddaje RTV organizacij. Ti posnetki so predmet izključne pravice dovoliti ali prepovedati neposredno ali posredno reproduciranje in izključne pravice distribuiranja, da se posnetki njihovih oddaj, vključno s kopijami, javnosti dajo na voljo s prodajo ali drugače. Tako Unija državam članicam za te pravice ne daje možnosti za določitev drugačne ravni varstva. Načelo AETR se torej glede teh delov pogajanj uporablja v celoti. Unija mora imeti izključno pristojnost – pa čeprav bodo v Konvenciji ti deli prava Unije bili enostavno prekopirani, torej če bo enostavno prevzela pravo Unije.

153. Enake analize pa ni mogoče uporabiti za morebitno pravico iz Konvencije do varstva signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem. Pravo Unije trenutno ponuja varstvo, samo če je mogoče dokazati, da je do kraje takih signalov prišlo z izognitvijo učinkovitim tehničnim ukrepom v smislu člena 6 Direktive 2001/29. Vendar to varstvo očitno zahteva, da so bili zadevni ukrepi ustvarjeni za preprečevanje ali oviranje dejanj, v zvezi s katerimi obstaja imetnik pravice, ki ima pravico dovolitve. ( 110 ) S pravom Unije kljub temu ni zahtevano, da države članice dajo RTV organizacijam pravico, da preprečijo dostop ali uporabo svojih signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem.

154. Na podlagi dokumentacije, ki je na voljo, je težko presoditi, v kakšni obliki bodo s Konvencijo varovani ti signali. Ena od možnosti je razširitev zadevnih opredelitev. ( 111 ) Druge možnosti so, da za take signale veljajo določbe o varstvu tehničnih ukrepov (s čimer se odpravijo nekatere od omejitev, ki se uporabljajo na podlagi prava Unije, ki zagotavlja pravno varstvo le v zvezi z dejanji, za katera se zahteva dovoljenje imetnika pravice) ali da se vzpostavi ureditev, s katero so RTV organizacije zaščitene tudi proti ravnanjem, ki jih urejajo na primer pravica snemanja, reprodukcije, retransmisije, dajanja na voljo javnosti ali priobčitve javnosti glede signalov pred oddajanjem. ( 112 ) Če bi uporabili enega od teh pristopov, bi imela Unija izključno pristojnost.

155. Toda če se pogajanja osredotočijo namesto na vzpostavitev posebne pravice glede varstva signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem in v drugačni obliki, kot sem jo pravkar opisala, potem se mi ne zdi očitno, zakaj naj bi – glede na podatke, ki so na voljo – Unija imela izključno pristojnost. Dejstvo, da lahko signal vsebuje dela, ki so varovana z avtorsko pravico in varstvo katerih je že predmet prava Unije, ne pomeni, da bo posebna pravica RTV organizacij vplivala na to avtorsko pravico drugače, kakor da bi izboljšala njeno učinkovitost. Prav tako ne zadostuje, da bi lahko taka pravica izboljšala učinkovitost obstoječih pravic RTV organizacij na podlagi prava Unije, ki se trenutno načeloma „pojavijo“ samo v trenutku snemanja signala in verjetno neodvisno od tega, ali oddaja vsebuje dela, varovana z avtorsko pravico, ali nevarovana dela. To velja za pravice na podlagi Direktive 2001/29 in Direktive 2006/115. Področje uporabe Direktive 93/83 pa je določeno z opredelitvijo v členu 1, ki v odstavku 1 pojasnjuje, da morajo sateliti delovati na frekvencah, ki so rezervirane za oddajanje signalov za javni sprejem ali ki so rezervirane za zaprto komunikacijo od točke do točke. Glede druge vrste signala je Sodišče štelo, da se mora posamični sprejem vseeno odvijati v okoliščinah, ki so primerljive z okoliščinami prve vrste. ( 113 ) Vendar, kot sama razumem, je bistvena značilnost signalov kot nosilcev programa pred oddajanjem, da niso (običajno drugače kot programi, ki jih prenašajo) namenjeni javnosti.

156. S pravom Unije ni opredeljen pojem „RTV organizacije“, čeprav jih je očitno mogoče opisati kot imetnice pravice v zvezi z varovanimi oddajami na podlagi direktiv 93/83, 2001/29 in 2006/115. Vendar se pravo Unije ne opredeljuje glede tega, ali bi morale biti organizacije, ki (zaradi tehnološkega razvoja) spletno ali vzporedno oddajajo ali prenašajo signale v nekem drugem novem formatu, opredeljene kot imetnice pravic na podlagi teh direktiv. Odvisno od njihove formulacije lahko opredelitve pojmov, kot so obravnavani, vplivajo na celotno področje prava Unije, ki ureja pravice RTV organizacij, vključno s tistimi pravicami, glede katerih je v pravu Unije izrecno navedeno, da lahko države članice imetnikom pravic zagotavljajo širše varstvo (ne da bi bilo predlagano, da lahko države članice prav tako razširijo kategorijo imetnikov pravic). Če bo opredelitev v Konvenciji ustvarila absolutno kategorijo, ki je širša od RTV organizacij, ki so imetnice pravic na podlagi navedenih direktiv, bi lahko vzpostavitev te kategorije morda omejila pristojnost Unije za odločanje o lastni opredelitvi. Tak primer ne bo podan, če bi bila opredelitev v Konvenciji netaksativna in ne bi ponujala varstva drugim subjektom kot tistim, ki so obstoječi imetniki pravic na podlagi prava Unije.

157. Omejitve in izjeme so natančno opisane in očitno taksativno naštete v členu 5 Direktive 2001/29 in členu 10 Direktive 2006/115. Kot sama razumem, ti določbi ponujata omejeno število omejitev in izjem, vsakršno neodvisno ravnanje držav članic pa je omejeno s tem seznamom. Tako države članice ne morejo ogroziti teh pravil Unije s sprejetjem avtonomnih mednarodnih zavez.

158. V zvezi z izvrševanjem pravic se strinjam s Komisijo, da v dokumentaciji, ki je na voljo, nič ne kaže na to, da bodo v Konvenciji vsebovane določbe o kazenskih sankcijah. V zvezi s tem neformalnega dopisa predsednika zadevnega odbora za vzporedna pogajanja SOIL nisem pripravljena šteti za dokaz o morebitnem obsegu pogajanj o Konvenciji. Medtem ko imajo države članice ob kršitvah sorodnih pravic RTV organizacij precejšnje polje proste presoje pri določanju pravnih sredstev (ne le kazenskih sankcij, celo kadar so bili sprejeti ukrepi na podlagi člena 83(2) PDEU), je izvajanje te diskrecijske pravice urejeno s pravom Unije.

159. V zvezi s trajanjem varstva je treba upoštevati, da je to določeno s pravom Unije in da države članice ne morejo neodvisno odstopiti od tega pogoja.

160. Preostali področji se nanašata na varstvo tehničnih ukrepov in podatke za upravljanje pravic. Ni še znano, ali bo s Konvencijo presežen pravni red Unije ali drugače določen minimalni standard in kako bi lahko bili v njej opredeljeni „tehnični ukrepi“ in „podatki za upravljanje pravic“. Medtem ko se zdi, da so države članice zadržale nekaj pristojnosti na podlagi prava Unije za odločitev o vrsti „primernega“ pravnega varstva, sta člena 6 in 7 Direktive 2001/29 vseeno namenjena zagotovitvi usklajenega pravnega varstva. Iz tega je razvidno, da čeprav bi bila v Konvenciji enostavno prekopirana vsebina teh določb prava Unije, bi Unija imela izključno pristojnost.

161. Te ugotovitve me vodijo do sklepa, da Komisija ni dokazala, da ima v takšnem položaju Unija izključno pravico za celotno Konvencijo.

162. Ali se ta sklep spremeni zaradi morebitnega vpliva Konvencije na druge dele prava Unije na področju intelektualne lastnine?

163. Sodišče razlaga pravo Unije na področju intelektualne lastnine tako, da imajo pojmi znotraj njega v Uniji neodvisen pomen, ( 114 ) da se pogosto uporabljajo v različnih kontekstih in da jih je treba razumeti ob hkratnem upoštevanju upoštevnih pravil mednarodnega prava, ( 115 ) ne glede na to, ali izhajajo iz mednarodnih sporazumov, katerih pogodbenica je Unija (in so zato sestavni del pravnega reda Unije) ali pa na pravni red Unije vplivajo posredno (kot v primeru Rimske konvencije). Tako Komisija pravilno trdi, da se Sodišče pri razlagi prava intelektualne lastnine, zlasti prava avtorske in sorodnih pravic, ukvarja z zagotavljanjem koherentnosti. ( 116 ) V tem smislu in če ni določeno drugače, je morda treba pojme, ki niso opredeljeni v eni direktivi, razlagati ob upoštevanju druge direktive, še posebej, kadar dve direktivi kot na primer Direktiva 93/83 in Direktiva 2001/29 urejata posebne vidike iste vsebine.

164. Vendar to ne pomeni, da Sodišče slepo prenaša pomen pojma iz enega konteksta v drugega. ( 117 ) To tako ne bi – če bi Konvencija razširila obseg pravice priobčitve javnosti, tako da bi se nanašal tudi na priobčitev na drugih krajih, kot so kraji, ki so javno dostopni ob plačilu posredne vstopnine – avtomatično spremenilo obsega pojma „priobčitev javnosti“ v drugih delih prava Unije na področju intelektualne lastnine, v katerih je mogoče pojem vsekakor natančno opisati s posamičnimi pogoji.

165. Prav tako je glede na Rimsko konvencijo in pravo Unije, ki ureja pravice RTV organizacij, pomembno, da varstvo RTV organizacij ne more prizadeti avtorske pravice ali kakor koli drugače vplivati nanjo. Komisija ni dokazala, kako bi razširitev obsega varstva ali vzpostavitev novih pravic RTV organizacij vplivala na avtorsko pravico, medtem ko obstoječe pravice (za katere bi se zdelo, da je bilo nameravano, da se „enostavno prekopirajo“ v Konvencijo) tega ne morejo.

166. Zato še vedno menim, da Komisija ob trenutnem stanju stvari ni dokazala, da ima Unija izključno pristojnost za pogajanja o prav vseh delih Konvencije. Želim pojasniti, da bo morda ta sklep treba ponovno preverjati, ko bodo znani nadaljnji elementi vsebine Konvencije, če bi se izkazalo, da sklenitev celotne Konvencije „lahko vpliva na skupna pravila ali spremeni njihovo področje uporabe“ v smislu člena 3(2) PDEU.

Drugi tožbeni razlog: člen 218(2) PDEU v povezavi s členom 13(2) PEU

Trditve

167. Komisija navaja, da sta s Sklepom kršena člen 218(2) PDEU, v skladu s katerim Svet sam odobri začetek pogajanj o mednarodnem sporazumu in določi pogajalske smernice, in člen 13(2) PEU, ki ga je Sodišče v zadevi C‑27/04 razlagalo tako, da Svet ne more uporabiti alternativnih postopkov. ( 118 ) Svet ne more enostransko odstopiti od postopka iz člena 218(2) PDEU s tem, da v postopek odločanja vključi države članice, tako da delujejo skupaj s Svetom. Parlament podpira tožbeni razlog Komisije.

168. Svet, ki ga podpirajo države članice intervenientke, trdi, da je vseeno, ali je bil začetek pogajanj odobren s „hibridnim“ sklepom ali sklepoma, ki so ju zaporedoma sprejeli Svet in države članice. Dodaja, da odločitev držav članic za pogajanja o pogodbi v teh okoliščinah temelji na mednarodnem javnem pravu, zlasti na načelu soglasja, in ne na členu 218 PDEU ali kateri koli drugi določbi Pogodb. Uporaba hibridnega sklepa je v teh okoliščinah res v skladu z zahtevo po enotnosti mednarodnega zastopanja Unije in načelom lojalnega sodelovanja.

169. Združeno kraljestvo dalje navaja, da Komisija ni upoštevala dejstva, da se morajo države članice, kadar izvršujejo deljeno pristojnost, prav tako strinjati s sodelovanjem v pogajanjih za sklenitev mešanega sporazuma. Komisija tako nima prav, ko trdi, da bi moral Svet sam sprejeti sklep. Dodaja še, da obstoj dveh sklepov, enega od Sveta in drugega od držav članic, ne bi prinesel večje jasnosti glede tega, katera so področja, na katerih imajo države članice pristojnost. Poleg tega člen 218(2) PDEU državam članicam ne preprečuje sodelovati z Unijo v pogajanjih o mednarodnem sporazumu glede zadev, v zvezi s katerimi imajo deljeno pristojnost.

Presoja

170. Menim, da s Pogodbama ni bila omogočena sklenitev Sklepa na način, ki je bil uporabljen. ( 119 )

171. Iz delitve zunanje pristojnosti je razvidno, da morajo Unija in države članice sodelovati med pogajanji, sklepanjem in uporabo mednarodnega sporazuma. Ta obveznost izhaja iz zahteve po enotnosti mednarodnega zastopanja Unije. ( 120 ) Vendar mora vsaka za pogajanja, podpis, sklenitev in ratifikacijo mednarodnih sporazumov v skladu z ustavnimi pravili uporabiti lastne postopke. Dolžnost sodelovanja ne spremeni tega dejstva. Če spada mednarodni sporazum v izključno pristojnost Unije, se lahko uporabijo samo postopki v skladu z ustavnimi pravili Unije. Če tudi države članice ohranijo pristojnosti, se za njihovo sodelovanje pri mednarodnem sporazumu (in v pogajanjih o njem) uporabi njihovo nacionalno pravo, pravo Unije pa se uporabi za vključitev Unije. Okoliščina, da je mednarodni sporazum mešan, ne spremeni dejstva, da je lahko sodelovanje Unije pri tem sporazumu (in pogajanja o njem) urejeno samo s pravom Unije.

172. Menim, da je iz člena 218(2) PDEU jasno razvidno, da je samo Svet pristojen za pooblastitev Unije za pogajanja, za sprejetje pogajalskih smernic ter za odobritev podpisov in sklenitve mednarodnega sporazuma med Unijo in tretjimi državami ali mednarodnimi organizacijami. Člen 218 se uporablja za vse mednarodne sporazume ne glede na to, ali njihova vsebina spada v izključno pristojnost Unije ali v pristojnost, ki je deljena z državami članicami. V njem so določeni pogoji, pod katerimi je Unija s Pogodbama pooblaščena za sprejetje mednarodnih sporazumov.

173. Poseben instrument, ki tako dovoljenje omogoča, je sklep v smislu člena 288, četrti odstavek, PDEU: tako je zavezujoč v celoti in, če je naslovljen na Komisijo, zavezuje le njo. Sprejetje takega sklepa v okoliščinah člena 218 PDEU je prerogativa Sveta. Države članice ne morejo določiti nobenega dela njegove vsebine ali biti vključene v njegovo sprejetje. Prav tako pa Svet ne more odločiti, kako države članice organizirajo svoje sodelovanje v pogajanjih o mešanem sporazumu.

174. Ta razlaga je potrjena z drugimi deli člena 218 PDEU, ki se uporablja za mešane in izključne sporazume. Tako je na primer z odstavkom 3 zahtevano, da Komisija predloži priporočila v zvezi z odobritvijo Svetu (in ne državam članicam). Države članice (ali njihova vloga) razen v členu 218(11) PDEU (zahteva za mnenje Sodišča) v drugih odstavkih člena 218 niso omenjene.

175. Sodišče je odločilo, da pravila o postopku odločanja institucij Unije, določena v Pogodbi, „niso na razpolago niti državam članicam niti institucijam“. ( 121 ) Tako mora Svet v skladu z načelom prenosa iz člena 13(2) PEU ( 122 ) delovati v mejah pristojnosti, ki so prenesene nanj, in ne more sam vključiti držav članic v postopek odločanja, če je drugače določeno s Pogodbama. Prav tako se za dosego tega rezultata ne more sklicevati na načelo organizacijske avtonomije. Na to načelo (enako kot na načelo lojalnega sodelovanja) se lahko sklicuje samo institucija, ki ravna v mejah svojih pristojnosti. Sklep na podlagi člena 218(2) PDEU lahko tako sprejme samo Svet.

176. Ni me prepričala trditev, da je Sklep zgolj vsota sklepa Sveta in medvladnega akta držav članic. Predpostavka te trditve je, da so postopkovna pravila iz člena 218 PDEU izpolnjena s kakršnim koli formalnim instrumentom, ki ga Svet imenuje „sklep“, če vsebuje element sklepa, ki je moral biti sprejet na podlagi tega člena. Vendar je s Pogodbama določeno, da je institucija, ki sprejme sklep, odgovorna za njegovo celotno vsebino.

177. Člen 218(2) PDEU v zvezi z vsebino Sklepa ne preprečuje Svetu, da v skladu z delitvijo pristojnosti glede določenega področja pooblasti Komisijo za pogajanja o mednarodnem sporazumu in da določi, da je tak sporazum lahko mešan. Vendar prav tako ne pooblašča Sveta za odločitev o tem, kako se bodo države članice pogajale o mednarodnem sporazumu, če je mešan. ( 123 ) To pa je prav to, kar se želi s točko 3 Sklepa.

178. Zato ugotavljam, da je treba drugi tožbeni razlog sprejeti.

Tretji tožbeni razlog: prvi pododstavek člena 218(8) PDEU in člen 16(3) PEU

Trditve

179. Komisija, ki jo podpira Parlament, trdi, da je Svet s tem, da je sprejel Sklep s soglasjem, kršil člen 218(8) PDEU, ker bi moral biti Sklep sprejet s kvalificirano večino. To je tudi splošno pravilo iz člena 16(3) PEU. Svet je z združitvijo sklepa Unije in medvladnega sklepa v hibridni akt dejansko odvzel postopku iz člena 218(8) njegovo vsebino, ogrozil učinkovitost postopka odločanja, morda vplival na vsebino Sklepa in sprejetje Sklepa podvrgel strožji večini, kakršna je zahtevana za sprejetje medvladnega akta. Uskladitveni ukrepi v pravu intelektualne lastnine, ki izboljšajo varstvo pravic RTV organizacij, morajo biti sprejeti po rednem zakonodajnem postopku (glasovanje s kvalificirano večino). Paradoksalno je zastopati stališče, kot je to storil Svet, da je mogoče isti rezultat doseči s pogajanji o mednarodnem sporazumu, na katerih sodelujejo vse države članice in za katera torej velja soglasno odločanje.

180. Parlament dodaja, da hibridni akt ni zgolj kombinacija dveh sklepov. Države članice lahko sprejemajo različna stališča, kadar delujejo kot članice Sveta, kar zadeva pristojnost Unije, in kadar delujejo kot posamezne države, kar zadeva njihove lastne pristojnosti. S tako prakso se tudi tvega, da pride do ogrožanja institucionalnega ravnovesja, izraženega v členu 218 PDEU (zlasti v odstavkih 6 in 10) in Okvirnega sporazuma o odnosih med Evropskim parlamentom in Evropsko komisijo, ( 124 ) v skladu s katerim mora biti Parlament na vseh stopnjah pogajanj o mednarodnih sporazumih nemudoma in popolnoma obveščen ter hkrati dovolj zgodaj o njihovi sklenitvi, da lahko po potrebi izrazi mnenje in da lahko Komisija to mnenje upošteva.

181. Svet, ki ga podpirajo države članice intervenientke, odgovarja, da je bil Sklep sprejet s kvalificirano večino, kar zadeva izključno pristojnost Unije, ter v medsebojnem soglasju med predstavniki držav članic, kar zadeva njihove pristojnosti. To ne pomeni, da je soglasje nadomestilo kvalificirano večino in tako izkrivilo pravilo o glasovanju, ki se uporablja na podlagi člena 218 PDEU. Poleg tega dejstvo, da nobena delegacija v Svetu ni oporekala Sklepu, ne kaže, da pravila o glasovanju niso bila spoštovana. Tudi če bi Svet sam sprejel Sklep, se pogajanja o Konvenciji sporazumu ne bi mogla nadaljevati brez posebne odločitve ali odobritve držav članic.

Presoja

182. Sklepe, s katerimi se odobri začetek pogajanj o mednarodnem sporazumu med Unijo in tretjimi strankami, mora sprejeti Svet s kvalificirano večino. Pravilo o glasovanju je opredeljeno glede na vsebino sklepa. Ne razlikuje se glede na to, ali je pristojnost Unije deljena ali izključna. Vendar se pravilo o glasovanju ne more uporabiti za sprejetje sklepa, katerega vsebina ne spada v pristojnost Unije.

183. Nič v spisu ne kaže, da bi se glasovanje v Svetu ne nanašalo na celotno vsebino Sklepa. Drugače povedano, Svet je uporabil pravilo o glasovanju za sklop določb, ki jih ni mogoče ločiti. V tem smislu ta vrsta hibridnega akta ni primerljiva z aktom, ki ima zaradi svoje vsebine dve pravni podlagi, od katerih se za eno zahteva soglasje in za drugo kvalificirana večina. Pogodbi določata, da se za sklep Sveta, s katerim se odobri začetek pogajanj, uporabi eno pravilo o glasovanju.

184. Načeloma obstajajo tri možnosti, kako je mogoče sprejeti Sklep. Svet in države članice lahko na podlagi posebnih pravil o glasovanju ločeno glasujejo o Sklepu. Glasuje se lahko tudi soglasno, kar naj bi se zgodilo v tem primeru, kot trdi Komisija. Celoten Sklep se sprejme le s kvalificirano večino.

185. Ne glede na to, kakšen je odgovor, po mojem Sklepa ni bilo mogoče sprejeti v skladu s pravilom o glasovanju iz člena 218(8) PDEU.

186. Tretjo možnost je mogoče izključiti: Sklep ne more vsebovati medvladnega akta in biti sprejet s kvalificirano večino.

187. Svet ni pristojen za pooblastitev držav članic za pogajanja o mešanem sporazumu in za določitev podrobnosti o načinu, ki ga je treba uporabiti za ta pogajanja. Tako Pogodbi ne dovoljujeta uporabe pravila o glasovanju iz člena 218(8) PDEU za tak sklep in zato je mogoče prav tako izključiti ločeno glasovanje (prva možnost).

188. Ker Sklep res vsebuje medvladni akt in akt Unije ter ker je bil kljub temu sprejet soglasno, ni mogoče, da je bil sprejet s kvalificirano večino. Moral je biti sprejet soglasno (druga možnost).

189. Seveda je res, da soglasje vključuje kvalificirano večino. Vendar to ne pomeni, da soglasje ničesar ne spremeni glede vsebine sklepa. Sklep, o katerem se lahko vsi strinjajo in kateremu nihče ne nasprotuje, ni nujno enak sklepu, o katerem se lahko strinja kvalificirana večina. Na primer, vsebino sklepa, ki lahko doseže kvalificirano večino, je morda treba omiliti, da bo sprejet soglasno ali brez nasprotovanja.

190. Zato ugotavljam, da je treba tudi tretji tožbeni razlog sprejeti.

Četrti tožbeni razlog: cilji Pogodb in dolžnost lojalnega sodelovanja iz člena 13(2) PEU v povezavi s členom 218(2) PDEU

Trditve

191. Komisija, ki jo podpira Parlament, trdi, da je Svet s sprejetjem Sklepa kršil člen 13(2) PEU v povezavi s členom 218(2) PDEU, ker Svet ni ravnal v skladu s cilji iz Pogodb in ker je ob sprejetju sklepa kršil načelo lojalnega sodelovanja. Ti cilji vključujejo potrebo po opredelitvi, kako je bilo treba in kdo je moral izvrševati pristojnosti Unije v zunanjem delovanju, in potrebo po zagotovitvi enotnega zastopanja Unije. Komisija trdi, da že sprejetje hibridnega sklepa kaže na kršitev ciljev Pogodb. S tem ko je ravnal, kot je, je Svet zabrisal osebnost Unije ter njeno prisotnost in položaj v mednarodnih odnosih. Poleg tega bi moral Svet v skladu z dolžnostjo sodelovanja med institucijami izvrševati svoje pristojnosti tako, da ne bi zaobšel postopkov iz člena 218 PDEU, državam članicam pa ne bi smel dajati vloge, ki ni predpisana s Pogodbama.

192. Svet, ki ga podpirajo države članice intervenientke, zanika, da bi lahko Sklep zmedel mednarodno skupnost, in navaja, da kakršna koli zmeda izvira bolj iz dejstva, da je Komisija edina pogodbenica tudi za zadeve, ki spadajo v pristojnost držav članic. Svet dalje trdi, da člena 218(2) PDEU ni mogoče uporabiti za mednarodne sporazume, ki spadajo v pristojnost držav članic, in zanika, da je ravnal v nasprotju z načelom lojalnega sodelovanja. Nasprotno, zaradi dolžnosti sodelovanja je bilo potrebno skupno ukrepanje Sveta in držav članic. B