SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE,

predstavljeni 21. novembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑542/16

Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag,

Jan‑Herik Strobel,

Mona Strobel,

Margareta Nilsson,

Per Nilsson,

Kent Danås,

Dödsboet efter Tommy Jönsson,

Stefan Pramryd,

Stefan Ingemansson,

Lars Persson,

Magnus Persson,

Anne-Charlotte Wickström,

Peter Nilsson,

Ingela Landau,

Thomas Landau,

Britt-Inger Ruth Romare,

Gertrud Andersson,

Eva Andersson,

Rolf Andersson,

Lisa Bergström,

Bo Sörensson,

Christina Sörensson,

Kaj Wirenkook,

Lena Bergquist Johansson,

Agneta Danås,

Hans Eriksson,

Christina Forsberg,

Christina Danielsson,

Per‑Olof Danielsson,

Ann‑Christin Jönsson,

Åke Jönsson,

Stefan Lindgren,

Daniel Röme,

Ulla Nilsson,

Dödsboet efter Leif Göran Erik Nilsson

proti

Dödsboet efter Ingvar Mattsson,

Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Högsta domstolen (vrhovno sodišče, Švedska))

„Direktiva 2002/92/ES – Zavarovalno in pozavarovalno posredovanje – Direktiva 2004/39/ES – Investicijsko svetovanje – Dejavnost zavarovalnega posrednika brez namena dejanske sklenitve zavarovalne pogodbe – Razmejitev med dejavnostjo zavarovalnega posredovanja in dejavnostjo investicijskega svetovanja – Posredovanje in svetovanje pri naložbenih življenjskih zavarovanjih – Življenjska zavarovanja, vezana na enote premoženja (‚unit linked‘)“

1. Högsta domstolen (vrhovno sodišče, Švedska) je v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe združilo dvome, ki jih ima v zvezi z uporabo določb prava Unije v dveh po naravi različnih sporih, o katerih odloča. Čeprav se oba nanašata na zavarovalno posredovanje, je v enem ( 2 ) predmet spora le civilna odgovornost, ki se uveljavlja v primeru, v katerem si direktor podjetja za zavarovalno posredovanje nezakonito prisvoji zneske, ki so mu jih izročile stranke.

2. Drugi spor ( 3 ) je bolj zapleten. V njem je treba odgovoriti na vprašanja, ki se nanašajo na razlikovanje med posredovanjem na področju zavarovanj in na področju finančnih produktov.

3. Zaradi nenehnega razvoja finančnih trgov je prišlo do množenja naložbenih instrumentov, ki so se razširili tudi na področje tradicionalnih življenjskih zavarovanj. Zavarovalnice nudijo zelo raznolike formule (življenjsko zavarovanje, življenjsko zavarovanje z varčevanjem, naložbena življenjska zavarovanja ali življenjska zavarovanja, vezana na enote premoženja, med drugimi poimenovanji), ( 4 ) s katerimi skušajo s prihranki strank upravljati tako, da se klasičen zavarovalniški element kombinira z bolj ali manj zagotovljeno donosnostjo finančnih produktov. Premije, ki jih plača zavarovalec, zavarovalnica pri teh formulah naloži v finančne instrumente, pri čemer zavarovalec nosi tveganje uspešnosti te naložbe, ki je zanj v končni fazi seveda lahko nekoristna.

4. Pri oblikovanju odgovora na vprašanja za predhodno odločanje, predložena v okviru drugega spora, bo Sodišče moralo presoditi, ali se za posrednike, ki tržijo takšna zavarovanja, uporablja zakonodaja, ki velja za zavarovalno posredovanje, ali pa je treba zaradi finančne komponente in večjega tveganja oziroma celo volatilnosti tovrstnih produktov izhajati iz tega, da gre pri takšni dejavnosti pravzaprav za investicijsko posredovanje.

5. Pravna ureditev obeh kategorij posredovanja je različna in je urejena v različnih direktivah, v zvezi s katerima je bila nedavno sprejeta sprememba, ki pa se bo začela uporabljati šele leta 2018. Vendar bo sodba Sodišča, sprejeta v tej zadevi, lahko koristna za razlago določb, ki se nanašajo – tako zdaj kot od leta 2018 dalje – na zavarovalne naložbene produkte.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

6. Zavarovalno posredovanje je urejeno z Direktivo 2002/92/ES, ( 5 ) ki je bila spremenjena in prenovljena z Direktivo (EU) 2016/97. ( 6 )

7. Investicijsko svetovanje je dejavnost, za katero se uporablja Direktiva 2004/39/ES, ( 7 ) ki je bila razveljavljena z Direktivo 2014/65/EU. ( 8 )

1. Direktiva 2002/92

8. V uvodnih izjavah 8, 9, 14 in 17 je navedeno: „(8) Uskladitev nacionalnih predpisov o pogojih za opravljanje poklica in registracijo oseb, ki sprejmejo in opravljajo dejavnost zavarovalnega posredovanja lahko torej prispeva tako k dopolnitvi enotnega trga finančnih storitev kakor tudi k večjemu varstvu strank na tem področju. (9) Različne kategorije oseb ali institucij, kot so zastopniki, in posredniki in ‚bančno‑pozavarovalni‘ operaterji, lahko prodajajo zavarovalniške produkte. Zaradi enake obravnave operaterjev in varstva strank mora ta direktiva zajeti vse te osebe ali institucije. […] (14) Zavarovalni in pozavarovalni posredniki bi morali biti registrirani pri pristojnem organu države članice, v kateri imajo stalno prebivališče ali glavno upravo, če izpolnjujejo stroge poklicne pogoje glede strokovnosti, ugleda, odškodninskega jamstva in finančne sposobnosti. […] (17) Sodelovanje in izmenjava podatkov med pristojnimi organi sta bistveni za zaščito strank in zagotavljata zdravo zavarovalno in pozavarovalno poslovanje na enotnem trgu.“

9. Člen 1(1), ki se nanaša na področje uporabe, določa: „Ta direktiva določa pravila za začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti zavarovalnega in pozavarovalnega posredovanja, ki jo izvajajo fizične in pravne osebe, registrirane v državi članici, ali ki se želijo tam registrirati.“

10. Člen 2, točka 3, določa: „V tej direktivi: […] 3. ‚zavarovalno posredovanje‘ je dejavnost uvajanja, predlaganja ali izvajanja drugih pripravljalnih opravil pred sklenitvijo zavarovalnih pogodb, ali dejavnosti sklepanja teh pogodb, ali pomoč pri vodenju in izvajanju teh pogodb, zlasti v primeru zahtevkov. Če to dejavnost opravlja zavarovalnica ali uslužbenec zavarovalnice, ki dela pod okriljem zavarovalnice, se ta dejavnost ne šteje kot zavarovalno posredovanje. Občasno posredovanje podatkov v okviru druge poklicne dejavnosti, če ta dejavnost ni pomoč stranki pri sklepanju ali izvajanju zavarovalne pogodbe, [poklicno] upravljanje z zahtevki zavarovalnice in [cenitev] poravnava škode ter izvedenska cenitev zahtevkov, se prav tako ne šteje kot zavarovalno posredovanje“.

11. Člen 4(3) in (4) določa: „3. Zavarovalni in pozavarovalni posredniki morajo imeti poklicno odškodninsko zavarovanje [zavarovanje poklicne odgovornosti] na celotnem ozemlju Skupnosti ali drugo primerljivo jamstvo za odgovornost, ki izhaja iz poklicne malomarnosti, in sicer v višini najmanj 1000000 EUR za vsak zahtevek in skupno 1500000 EUR letno za vse zahtevke, razen če je to zavarovanje ali primerljivo jamstvo že zagotovila zavarovalnica, pozavarovalnica ali drugo podjetje, v čigar imenu zavarovalni ali pozavarovalni posrednik deluje, ali za katerega je zavarovalni ali pozavarovalni posrednik pooblaščen, oziroma je to podjetje prevzelo polno odgovornost za njegovo delovanje. 4. Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zaščito strank pred nezmožnostjo zavarovalnih posrednikov, da premijo prenesejo na zavarovalnico, ali pa da bi odškodninski znesek prenesli [na zavarovanca] oziroma zavarovancu vrnili premijo.“

12. Člen 12(2) in (3) določa: „2. Ko zavarovalni posrednik stranko obvesti, da opravlja svetovanje na podlagi poštene analize, je dolžan to svetovanje utemeljiti z analizo dovolj velikega števila zavarovalnih pogodb, ki so na trgu na voljo, da lahko na podlagi tega da priporočilo v skladu s strokovnimi merili glede tega, katera zavarovalna pogodba bi bila primerna za zadovoljitev strankinih potreb. 3. Pred sklenitvijo kakršne koli posebne pogodbe mora zavarovalni posrednik opredeliti, zlasti na podlagi informacij, ki jih posreduje stranka, kakšne so zahteve in potrebe te stranke, kakor tudi razloge za kakršen koli nasvet, ki ga o določenem zavarovalnem produktu posreduje stranki. Te podrobnosti se oblikujejo glede na kompleksnost predlagane zavarovalne pogodbe.“

2. Uredba (EU) št. 1286/2014 ( 9 )

13. V skladu s členom 1 te uredbe je njen namen določiti „enotna pravila o obliki in vsebini dokumenta s ključnimi informacijami, ki ga morajo pripraviti proizvajalci paketnih naložbenih produktov za male vlagatelje in zavarovalnih naložbenih produktov […], ter enotna pravila o posredovanju dokumenta s ključnimi informacijami malim vlagateljem, da se jim omogoči razumevanje in primerjavo ključnih elementov PRIIP in ključnih tveganj, povezanih z njimi.“

14. V členu 4, točka 2, je „zavarovalni naložbeni produkt“ opredeljen kot „zavarovalni produkt, ki ponuja vrednost zapadlosti ali odkupno vrednost, ki je v celoti ali delno ter neposredno ali posredno izpostavljena tržnim nihanjem“.

3. Direktiva 2016/97

15. V uvodni izjavi 56 je navedeno: „Zavarovalni naložbeni produkti so strankam pogosto na voljo kot možne alternative ali nadomestila za naložbene produkte, ki so predmet Direktive [2014/65]. Za omogočanje dosledne zaščite vlagateljev in preprečitev tveganja regulativne arbitraže je pomembno, da za zavarovalne naložbene produkte poleg standardov poslovanja, opredeljenih za vse zavarovalne produkte, veljajo posebni standardi, ki se nanašajo na naložbeno komponento teh produktov. Taki posebni standardi bi morali vključevati zagotovitev ustreznih informacij, zahteve glede primernosti svetovanja in omejitve glede plačila.“

16. Člen 2(1), točki 1 in 17, določa te opredelitve: „1. ‚distribucija zavarovalnih produktov‘ pomeni dejavnosti svetovanja, predlaganja ali izvajanja drugih pripravljalnih opravil pred sklenitvijo zavarovalnih pogodb, sklepanje takih pogodb ali pomoč pri njihovem vodenju in izvajanju, zlasti v primeru zahtevka, kakor tudi zagotavljanje informacij o zavarovalni pogodbi ali več pogodbah na podlagi meril, ki jih stranka izbere na spletnem mestu ali v drugih medijih, ter zagotavljanje lestvice zavarovalnih produktov, vključno s primerjavo cen in produktov, ali popust na ceno zavarovalne pogodbe, če lahko stranka na koncu postopka neposredno ali posredno sklene zavarovalno pogodbo z uporabo spletnega mesta ali drugega medija; 17. ‚zavarovalni naložbeni produkt‘ pomeni zavarovalni produkt, ki ponuja vrednost zapadlosti ali odkupno vrednost, pri čemer je ta vrednost v celoti ali deloma, posredno ali neposredno izpostavljena tržnim nihanjem […]“.

4. Direktiva MiFID I

17. Člen 1(1) določa: „Ta direktiva se uporablja za investicijska podjetja in regulirane trge.“

18. Člen 2(1) določa: „Ta direktiva se ne uporablja za: (a) zavarovalnice, kakor so opredeljene v členu 1 Direktive 73/239/EGS, ali zavarovalnice, kakor so opredeljene v členu 1 Direktive 2002/83/ES, ali podjetja, ki opravljajo dejavnosti pozavarovanja in retrocesije, iz Direktive 64/225/EGS; […] (c) osebe, ki zagotovijo investicijsko storitev, če je ta storitev zagotovljena naključno [postransko] v okviru poklicne dejavnosti in je ta dejavnost urejena z zakonskimi ali podzakonskimi določbami ali etičnim kodeksom, ki veljajo za ta poklic in ne izključujejo zagotavljanja te storitve; […] (j) osebe, ki izvajajo investicijsko svetovanje v okviru opravljanja druge poklicne dejavnosti, za katero ta direktiva ne velja, pod pogojem, da izvajanje takega svetovanja ni posebej nagrajeno; […]“

19. Člen 4(1) določa te opredelitve: „1. ‚investicijsko podjetje‘ je katera koli pravna oseba, katere redna dejavnost ali posel je poklicno opravljanje ene ali več investicijskih storitev za tretje stranke in/ali opravljanje ene ali več investicijskih dejavnosti; […] 2. ‚investicijske storitve in dejavnosti‘ so katere koli od storitev in dejavnosti s seznama iz oddelka A Priloge I v zvezi s katerim koli od instrumentov s seznama iz oddelka C Priloge I; […] 4. ‚investicijsko svetovanje‘ je dajanje osebnih priporočil stranki na njeno zahtevo ali na pobudo investicijskega podjetja glede ene ali več transakcij v zvezi s finančnimi instrumenti“.

5. Direktiva MiFID II

20. V uvodni izjavi 87 je navedeno: „Naložbe, ki vključujejo zavarovalne pogodbe, se pogosto ponudijo strankam kot morebitna alternativa k finančnim instrumentom iz te direktive ali nadomestilo zanje. Za dosledno varstvo neprofesionalnih strank in zagotavljanje enakih konkurenčnih pogojev je pomembno, da za zavarovalne naložbene produkte veljajo primerne zahteve. Čeprav bi bilo treba zahteve za zaščito vlagateljev iz te direktive uporabljati enako kot naložbe v obliki zavarovalnih pogodb, je zaradi njihovih različnih tržnih struktur in značilnosti produkta bolj primerno, da se podrobne zahteve namesto v tej direktivi določijo s pregledom Direktive [2002/92], ki je v teku. Prihodnje pravo Unije, ki bo urejalo dejavnosti zavarovalnih posrednikov in zavarovalnic, bi moralo zato primerno zagotoviti dosleden regulativni pristop k porazdelitvi različnih finančnih produktov, ki zadovoljujejo podobne potrebe vlagateljev in predstavljajo primerljive izzive na področju zaščite vlagateljev. Evropski nadzorni organ (Evropski organ za zavarovanja in poklicne pokojnine) (EIOPA), ustanovljen z Uredbo (EU) št. 1094/2010 Evropskega parlamenta in Sveta, in ESMA bi morala sodelovati, da bi dosegla kar se da veliko skladnosti standardov poslovanja za te naložbene produkte. Te nove zahteve za zavarovalne naložbene produkte bi bilo treba določiti v Direktivi [2002/92].“

21. V členu 91 Direktive MiFID II so določene spremembe Direktive 2002/92. Besedilo člena 2, točka 3, zadnjenavedene direktive se nadomesti s tem besedilom: „Z izjemo poglavja III A te direktive, če to dejavnost opravlja zavarovalnica ali uslužbenec zavarovalnice, ki dela pod okriljem zavarovalnice, se ta dejavnost ne šteje kot zavarovalno posredovanje ali distribucija zavarovalnih produktov“.

22. Členu 2 Direktive 2002/92 se doda točka 13, v kateri je opredeljen pojem „zavarovalni naložbeni produkt,“ ki „pomeni naložbeni produkt, ki ponuja vrednost zapadlosti ali odkupno vrednost, vrednost zapadlosti ali odkupna vrednost pa je v celoti ali delno, neposredno ali posredno izpostavljena tržnim nihanjem“ ter ne vključuje nekaterih izjem.

23. Z Direktivo MiFID II je bilo poleg tega Direktivi 2002/92 dodano poglavje III A, ki se nanaša na „Dodatne zahteve za varstvo potrošnikov v zvezi z zavarovalnimi naložbenimi produkti“. Člen 13a tega poglavja, naslovljen „Področje uporabe“, določa: „Ob upoštevanju izjeme iz drugega pododstavka člena 2(3) to poglavje določa dodatne zahteve v zvezi z dejavnostmi zavarovalnega posredovanja in neposredno prodajo, ki jo opravljajo zavarovalnice, če se opravljajo v zvezi s prodajo zavarovalnih naložbenih produktov. Te dejavnosti se poimenujejo dejavnosti distribucije zavarovalnih produktov.“

B. Švedsko pravo

24. Z Lagen (2005:405) om försäkringsförmedling (zakon (2005:405) o zavarovalnem posredovanju) je bila v švedsko pravo prenesena Direktiva 2002/92.

25. V skladu členom 1, drugi odstavek, poglavja 1 tega zakona je zavarovalno posredovanje poklicna dejavnost, ki temelji na: (1) predstavitvi ali predlaganju zavarovalnih pogodb ali izvajanju pripravljalnih opravil pred sklenitvijo zavarovalne pogodbe; (2) sklepanju zavarovalnih pogodb za račun tretjih; ali (3) pomoči pri vodenju in izvajanju zavarovalnih pogodb. ( 10 )

26. V skladu s členom 1 poglavja 2 se (razen v primerih nekaterih izjem, ki v tem okviru niso upoštevne) dejavnost zavarovalnega posredovanja lahko izvaja le z dovoljenjem Finansinspektionen (urad za nadzor finančnih trgov, Švedska).

27. Eden od pogojev za pridobitev tega dovoljenja je obstoj zavarovanja poklicne odgovornosti za kritje odškodninske obveznosti, ki se lahko uveljavlja v razmerju do zavarovalnega posrednika v primeru neizpolnitve njegovih obveznosti (člena 5, točka 4, in 6, točka 2, poglavja 2 zakona 2005:405).

28. V poglavju 5 so določena pravila o izvajanju dejavnosti zavarovalnega posredovanja. Konkretno je določeno (člen 4), da mora zavarovalni posrednik svojo dejavnost opravljati ob spoštovanju dobrih praks na področju zavarovalnega posredovanja in ob doslednem upoštevanju interesov strank. Določeno je tudi, da mora zavarovalni posrednik svoje svetovanje prilagoditi ciljem in potrebam stranke in ji na podlagi tega predlagati ustrezne rešitve. Posrednik mora stranki (če gre za fizično osebo in če pri svojem ravnanju sledi predvsem ciljem, ki niso lastni njeni gospodarski dejavnosti) odsvetovati sprejetje ukrepov, ki se ne morejo šteti za primerne glede na potrebe te osebe, njen gospodarski položaj in druge okoliščine.

29. V skladu s členom 7 poglavja 5 mora zavarovalni posrednik, ki namerno ali iz malomarnosti ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 4, nadomestiti premoženjsko škodo, ki zaradi tega nastane – med drugimi – stranki.

II. Spora pred nacionalnimi sodišči

30. V dveh sporih, v katerih odloča predložitveno sodišče, prizadete stranke zahtevajo odškodnino od družbe Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag (v nadaljevanju: Länsförsäkringar), s katero so nekateri zavarovalni posredniki na Švedskem podpisali pogodbe za zavarovanje poklicne odgovornosti.

1. Zadeva T 2761‑15, Länsförsäkringar/Zapuščina Ingvarja Mattssona

31. Ingvar Mattsson je v okviru naložbenega življenjskega zavarovanja vložil 500.000 SEK v naložbeni certifikat, pri katerem je šlo za strukturirani finančni instrument. To naložbo je izvedel januarja 2010 po nasvetu zaposlenega pri družbi European Wealth Management Group AB (v nadaljevanju: EWMG), ki je bilo registrirano podjetje za zavarovalno posredovanje.

32. I. Mattsson je izgubil ves investiran znesek in vložil zahtevek zoper družbo EWMG, v zvezi s katero je bil pozneje začet stečajni postopek. Družba EWMG je z zavarovalnico Länsförsäkringar sklenila zavarovanje poklicne odgovornosti, zahtevano z zakonom 2005:405, s katerim je bila krita dejavnost te družbe in ki je vključevalo odškodninsko obveznost, določeno v členu 7 poglavja 5 tega zakona.

33. I. Mattsson je proti družbi Länsförsäkringar vložil tožbo in zahteval plačilo 500.000 SEK z obrestmi. Trdil je, da družba EWMG namerno ali iz malomarnosti ( 11 ) ni izpolnila svojih obveznosti na podlagi člena 4 poglavja 5 zakona 2005:405, zaradi česar je bila zavarovalnica obvezana plačati odškodnino, saj je šlo za primer, ki je zajet v kritju zavarovanja poklicne odgovornosti, ki sta ga sklenili družbi EWMG in Länsförsäkringar.

34. Družba Länsförsäkringar je priznala, da je posredovanje pri sklepanju naložbenega življenjskega zavarovanja zajeto v področju uporabe zakona 2005:405 in zato krito z zavarovanjem poklicne odgovornosti. Vendar pa je trdila, prvič, da se svetovanje podjetja EWMG ni nanašalo na naložbeno življenjsko zavarovanje, ampak na naložbo v finančni instrument, ki je bil vključen v to zavarovanje. Zato naj ne bi šlo za zavarovalno posredovanje, ampak za svetovanje na področju naložb v finančne instrumente, ki spada na področje uporabe drugih predpisov. ( 12 )

35. Po mnenju družbe Länsförsäkringar je izguba nastala zaradi finančnega svetovanja in ne zaradi posredovanja pri sklepanju naložbenega življenjskega zavarovanja. Zavarovalnica je podredno trdila, da družba EWMG ni ravnala malomarno.

36. Sodišče prve stopnje je tožbi ugodilo. Menilo je, da se za svetovanje, ki je predmet spora, uporabljata tako zakon 2005:405 kot zakon o trgu vrednostnih papirjev. Vendar je ob sklicevanju na – med drugim – nekatere izjave Evropske komisije prav tako ugotovilo, da namen zakonodajalca ni bil navzkrižna uporaba teh ureditev. Ob upoštevanju interesa za varstvo potrošnikov in tega, da se zdi, da urad za nadzor finančnih trgov od družbe EWMG ni zahteval nobenega posebnega dovoljenja za izvajanje finančnih dejavnosti, je sodišče prve stopnje menilo, da se je lahko I. Mattsson upravičeno zanašal na to, da bo zavarovanje poklicne odgovornosti mogoče uveljavljati.

37. Družba Länsförsäkringar je vložila pritožbo pri sodišču druge stopnje, ki je potrdilo prvostopenjsko sodbo. Zoper to sodbo je navedena družba pri Högsta domstolen (vrhovno sodišče) vložila kasacijsko pritožbo. Dalje trdi, da pri svetovanju, ki ga je nudila družba EWMG, ni šlo za zavarovalno posredovanje in da zato ni krito z zavarovanjem poklicne odgovornosti. Vendar zdaj priznava, da je družba EWMG ravnala malomarno.

38. I. Mattsson je umrl in njegovi nasledniki nasprotujejo razveljavitvi sodbe sodišča druge stopnje.

2. Zadeva T 25‑16, Jan‑Erik Strobel in drugi/Länsförsäkringar

39. Družba za zavarovalno posredovanje Connecta Fond och Försäkring AB (v nadaljevanju: Connecta), ki je poslovala predvsem od leta 2004 do leta 2010, je z družbo Länsförsäkringar sklenila zavarovanje poklicne odgovornosti, ki se zahteva z zakonom 2005:405; to je krilo njeno dejavnost in je vključevalo odškodninsko obveznost, določeno v členu 7 poglavja 5 tega zakona.

40. Več oseb je v več letih na družbo Connecta preneslo denarne zneske, da bi jih vložila v tako imenovani „produkt obveznice podjetja Connecta“, ki naj bi bil vključen v naložbeno življenjsko zavarovanje. Te osebe so v zameno prejele nekatere dokumente, ki sta jih pripravila družba Connecta in njen zaposleni – pozneje pa njen izvršni direktor – P. Rytterborg. V letih od 2004 do 2010 je družba Connecta opravljala tudi pravo dejavnost zavarovalnega posredovanja.

41. Pozneje se je izkazalo, da si je P. Rytterborg sam nezakonito prilastil zneske, ki so jih nakazale stranke. Bil je ovaden, družbi Connecta pa je bilo odvzeto dovoljenje, ki ga je imela. P. Rytterborg je novembra 2010 umrl. V zvezi z njegovo zapuščino in družbo Connecta je bil decembra 2010 začet stečajni postopek.

42. Skupina teh oseb je zoper družbo Länsförsäkringar vložila tožbo in od nje zahtevala odškodnino na podlagi zavarovanja poklicne odgovornosti družbe Connecta v višini zneskov, ki so bili na to družbo preneseni zato, da bi jih, kot so zatrjevale, vložila v naložbena življenjska zavarovanja.

43. Tožeče stranke so trdile, da je šlo za zavarovalno posredovanje in da je zaradi ravnanja P. Rytterborga na podlagi člena 7 poglavja 5 zakona 2005:405 podana odgovornost družbe Connecta. Zavarovalnica družbe Connecta bi torej morala plačati ustrezno odškodnino.

44. Družba Länsförsäkringar je med drugim trdila, da škoda ni nastala v zvezi z dejavnostjo, za katero je bilo sklenjeno zavarovanje, saj je šlo za fiktivne produkte. Ravnanje P. Rytterborga naj ne bi pomenilo zavarovalnega posredovanja, zaradi česar naj ne bi spadalo na področje uporabe zakona 2005:405 ter naj posledično ne bi bilo krito z zavarovanjem poklicne odgovornosti.

45. Sodišče prve stopnje je menilo, da je bila škoda krita z zavarovanjem poklicne odgovornosti, in zato v bistvenem ugodilo tožbi. Ugotovilo je, da so tožeče stranke nameravale skleniti naložbena življenjska zavarovanja in da so lahko na podlagi tega, kako se je P. Rytterborg v razmerju do njih vedel, upravičeno menile, da gre za posredovanje pri pravih zavarovalnih pogodbah. Utemeljeno prepričanje, ki so ga imele tožeče stranke glede namena P. Rytterborga, je z vidika varstva potrošnikov tehten razlog za sklepanje, da je šlo za zavarovalno posredovanje.

46. Ob upoštevanju tega, da pojem zavarovalnega posredovanja vključuje pripravljalna dejanja in da je družba Connecta tudi dejansko opravljala dejavnost zavarovalnega posredovanja, je sodišče prve stopnje presodilo, da je dejansko stanje iz spora objektivno mogoče zajeti v pojmu posredovanja.

47. Sodišče druge stopnje pa je ugotovilo, da ravnanje, ki je predmet spora, ni pomenilo zavarovalnega posredovanja, zaradi česar je razveljavilo izrek prvostopenjske sodbe in tožbo zavrnilo. To, da je treba pri razlagi pravil upoštevati interes za varstvo potrošnikov, ne pomeni, da je treba pripisati pomen subjektivnemu dojemanju potrošnika glede tega, kaj je zavarovalno posredovanje. Objektivno gledano – ne glede na dojemanje potrošnika – ni šlo za zavarovalno posredovanje. Zahtevka torej ni bilo mogoče uveljavljati na podlagi zavarovanja poklicne odgovornosti.

48. Oškodovanci so pri Högsta domstolen (vrhovno sodišče) vložili kasacijsko pritožbo. Trdijo, da gre pri upoštevnih dogodkih za primer, ki je krit z zavarovanjem poklicne odgovornosti. Med drugim trdijo, da je ravnanje P. Rytterborga pomenilo zavarovalno posredovanje, ker je bilo tesno povezano z dejansko dejavnostjo, ki jo je opravljala družba Connecta in za katere izvajanje je bilo potrebno dovoljenje.

III. Vprašanji za predhodno odločanje

49. Högsta domstolen (vrhovno sodišče) zaradi pravnega vprašanja, ki se postavlja v obeh sporih, Sodišče prosi za odgovor na ti vprašanji: „T 25‑16 1(a) Ali [Direktiva 2002/92] zajema dejavnost, pri kateri zavarovalni posrednik ni imel namena skleniti dejansko zavarovalno pogodbo? Ali je pomembno, da tak namen ni obstajal pred začetkom dejavnosti ali da je nastal šele pozneje? 1(b) Ali je v položaju iz prvega vprašanja (točka (a)) upoštevno to, ali je posrednik poleg fiktivne dejavnosti opravljal tudi pravo dejavnost zavarovalnega posredovanja? 1(c) Ali je – prav tako v položaju iz prvega vprašanja (točka (a)) – upoštevno, da se je stranki dejavnost na prvi pogled zdela pripravljalno opravilo pred sklenitvijo zavarovalne pogodbe? Ali je strankino mnenje, naj bo utemeljeno ali neutemeljeno, da je šlo za zavarovalno posredovanje, kakor koli upoštevno? T 2761‑15 2(a) Ali se [Direktiva 2002/92] uporablja za finančno ali drugo svetovanje, ki se zagotavlja v okviru zavarovalnega posredovanja, vendar se kot tako ne nanaša na dejanski podpis ali podaljšanje zavarovalne pogodbe? Kaj se v zvezi s tem uporablja, zlasti kar zadeva svetovanje glede vložitve kapitala v okviru naložbenega življenjskega zavarovanja? 2(b) Ali se za svetovanje, na kakršno se nanaša drugo vprašanje (točka (a)), če po definiciji pomeni naložbeno svetovanje na podlagi [Direktive 2004/39], poleg določb [Direktive 2002/92] uporabljajo tudi določbe [Direktive 2004/39], ali pa se zanj uporabljajo samo določbe [Direktive 2004/39]? Če se za tako svetovanje uporabljajo tudi določbe [Direktive 2004/39], ali ima ena ureditev prednost pred drugo?“

50. Pisna stališča so štiri skupine pritožnikov predložile le v zvezi z vprašanji, postavljenimi v zadevi Strobel in drugi/Länsförsäkringar, medtem ko so jih družba Länsförsäkringar, švedska in češka vlada ter Komisija predložile v zvezi z obema zadevama.

51. Obravnava je bila opravljena 14. septembra 2017; na njej so ustna stališča predstavile družba Länsförsäkringar, švedska in češka vlada ter Komisija.

IV. Preučitev vprašanj za predhodno odločanje

52. Vprašanja, ki jih je oblikovalo predložitveno sodišče, se v končni fazi nanašajo na dve vprašanji v zvezi z razlago člena 2, točka 3, Direktive 2002/92, ki sta precej diferencirani in različno težavni. Na prvo je mogoče odgovoriti strnjeno, medtem ko odgovor na drugo zaradi njegove zapletenosti zahteva obširnejšo preučitev.

A. Prvo vprašanje: uporaba Direktive 2002/92 za dejavnosti posredovanja pri zavarovanih pogodbah, izvajanih z goljufivim namenom

53. Predložitveno sodišče želi z vprašanji, postavljenimi v okviru zadeve T 25‑16, izvedeti, ali so v dejavnosti zavarovalnega posredovanja, opredeljeni v členu 2, točka 3, Direktive 2002/92, zajete dejavnosti posrednika, ki je pri opravljanju storitev za nekatere stranke, te ob začetku izvajanja pripravljalnih dejanj za sklenitev zavarovalnih pogodb z njimi v resnici nameraval ogoljufati in si nezakonito prilastiti njihov denar.

54. Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali so za ta namen upoštevni trenutek pojavitve naklepa za poneverbo pri posredniku, to, da posrednik z drugimi strankami izvaja zakonita dejanja posredovanja, in dojemanje, ki ga ima stranka glede goljufive dejavnosti posredovanja.

55. Družba Länsförsäkringar zagovarja subjektivno razlago pojma zavarovalnega posredovanja iz člena 2, točka 3, Direktive 2002/92: po njenem mnenju ne gre za posredovanje, če domnevni posrednik ni imel namena skleniti prave zavarovalne pogodbe. Meni, da nezakonite dejavnosti, pri katerih gre le na videz za zavarovalno posredovanje, niso zajete v tem pojmu in da je treba odškodnino za škodo, ki je nastala strankam, uveljavljati na podlagi določb o odškodninski odgovornosti za škodne posledice kaznivih dejanj in ne teh, ki se uporabijo za dejavnosti opravljanja zavarovalnih storitev.

56. Podobno družba Länsförsäkringar meni, da ni upoštevno, kdaj se pri posredniku pojavi namen storiti kaznivo dejanje, tako da je brez pomena, ali je bil prisoten od začetka njegovega razmerja s stranko ali pa je nastal pozneje, med izvajanjem pripravljalnih dejavnosti za sklenitev zavarovalne pogodbe. Ko se pojavi namen za izvedbo poneverbe, izgine namen za sklenitev zavarovalne pogodbe, tako da naj ne bi šlo več za dejavnost posredovanja, za katero se uporablja Direktiva 2002/92. Prav tako naj ne bi bilo upoštevno, da poneverjevalec obenem izvaja druge, ustrezne dejavnosti zavarovalnega posredovanja, ker ni logično, da bi zaradi slednjih poneverbe postale zakonite.

57. Nasprotno pa štiri skupine pritožnikov iz tega spora, češka vlada in Komisija zagovarjajo objektivno razlago tega pojma. Z Direktivo 2002/92 naj bi bila zajeta katera koli pripravljalna dejavnost za sklenitev zavarovalne pogodbe, ne glede na to, kakšen je subjektiven namen posrednika.

58. Strinjam se s to zadnjo trditvijo, saj menim, da je ustrezna objektivna razlaga pojma zavarovalnega posredovanja. Njegova presoja ne more sloneti na namenih in dojemanju fizičnih oseb, ki delujejo kot zaposleni ali poslovodje podjetja, ki se z vidika javnosti ukvarja z zavarovalnim posredovanjem. Če bi bili upoštevni ti subjektivni dejavniki, bi bila pri uporabi ureditve podana nepredvidljivost, ki je v nasprotju z zahtevami načela pravne varnosti.

59. Prvo od razlagalnih meril, ki jih je treba uporabiti za razjasnitev značilnosti zavarovalnega posredovanja, je jezikovno. Za tako posredovanje se v skladu z besedilom člena 2, točka 3, Direktive 2002/92 šteje vsaka „dejavnost uvajanja, predlaganja ali izvajanja drugih pripravljalnih opravil pred sklenitvijo zavarovalnih pogodb […]“.

60. V opredelitvi je poudarek postavljen na dejavnosti in ne na subjektivnih namenih teh, ki jo izvajajo. Če podjetje, katerega poslovni namen je zavarovalno posredovanje (in ki ima za to dovoljenje, ki mu ga izda državna uprava), strankam nudi svoje poslovne storitve, to zadostuje za domnevo, da deluje kot tako, in stranke se lahko zanesejo na to, da bo dejansko izvajalo pripravljalna opravila pred podpisom zavarovalne pogodbe. Med temi opravili so brez dvoma tudi pripravljalne dejavnosti za sklenitev te pogodbe. ( 13 )

61. Glede na opis predložitvenega sodišča vse kaže na to, da se je družba Connecta predstavljala kot podjetje za zavarovalno posredovanje in da je na Švedskem bila registrirana ter zakonito delovala od leta 2004. To podjetje je bilo tisto, ki je strankam nudilo posredovalne storitve, tako da je brez pomena, da so eden ali nekateri od zaposlenih v njem (ali celo njegov izvršni direktor) ( 14 ) izkoristili tipične dejavnosti posredovanja, da bi zasnovali in izvedli goljufijo v škodo strank ter poneverili njihova sredstva.

62. Sistematična razlaga Direktive 2002/92 privede do enakega sklepa. S členom 4(4) te direktive („[d]ržave članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zaščito strank pred nezmožnostjo zavarovalnih posrednikov, da premijo prenesejo na zavarovalnico“) so v zavarovalno posredovanje vključeni primeri, v katerih posredniki premij ne prenesejo na zavarovalnice, do česar pride v primerih goljufije, kakršen je primer družbe Connecta.

63. Objektivno pojmovanje dejavnosti zavarovalnega posredovanja je utemeljeno tudi s teleološko razlago Direktive 2002/92. Kot je izrecno navedeno v uvodnih izjavah 7, 8 in 17 te direktive, je namen uskladitve, izvedene z njo, podpiranje varstva potrošnikov, ki sklenejo zavarovalne pogodbe. ( 15 ) Subjektivna razlaga pojma zavarovalnega posredovanja, v skladu s katero bi bil njegov obstoj odvisen od namena posrednika, bi pomenila zmanjšanje zagotovil, ki so z Direktivo 2002/92 vzpostavljena v korist potrošnikov, ki sklenejo zavarovalne pogodbe.

64. Če bi bila, kot je v svojih stališčih utemeljevala Komisija, dejavnost posredovanja odvisna od namena posrednika, bi prišlo do protislovja, saj bi se ta lahko skliceval na svoj namen za storitev poneverbe, da bi bil na tej podlagi izvzet iz področja uporabe Direktive 2002/92 in da mu ne bi bilo treba nositi odgovornosti, ki jih ima v skladu z njo.

65. Zadostuje torej, da so ravnanja podjetja, ki izvaja storitve posredovanja, strankam objektivno predstavljena kot pripravljalna ravnanja za sklenitev zavarovalne pogodbe. Ponavljam, namen zaposlenega (ali direktorja) podjetja, ki je bil udeležen pri teh dejavnostih, ne glede na to, ali je v resnici hotel ravnati v skladu s svojimi obveznosti ali pa je izkoristil priložnost, da bi ogoljufal stranko, ni upošteven. Prav tako ni upoštevno, ali so bili njegovi skriti nameni prisotni od začetka njegovega razmerja s stranko ali pa so se pojavili med izvajanjem pripravljalnih dejavnosti za sklenitev poznejše pogodbe.

66. Odgovornost podjetja, ki izvaja storitve posredovanja, se nanaša tudi na škodo, ki jo povzročijo njegovi zaposleni ali direktorji, če pred tretjimi nastopajo kot uslužbenci tega podjetja in obstaja povezava med nezakonitim dejanjem, ki ga izvedejo, in tipično dejavnostjo podjetja. Menim, da sta v obravnavani zadevi podana oba dejavnika, saj je do poneverbe sredstev, ki se pripisuje direktorju, ki je prekoračil svoja pooblastila, prišlo v povezavi s posredovalnim delom osebe, ki se je pred strankami predstavljala kot predstavnik podjetja, ki so mu bila – pod tem pogojem – izročena zadevna sredstva.

67. V skladu z razlago pojma zavarovalnega posredovanja, ki jo predlagam, za opredelitev, ali gre pri pripravljalnih opravilih za sklenitev zavarovalne pogodbe za posredovanje ali ne, prav tako ni upoštevno dojemanje stranke. To priznava tudi družba Länsförsäkringar, ko trdi, da bi v nasprotnem primeru potrošnik pri zapleteni in spretno zastavljeni goljufiji lahko izhajal iz tega, da gre za dejansko posredovanje, medtem ko manjša in manj sofisticirana goljufija zaradi očitnosti goljufivega namena ne bi bila dojeta kot posredovanje. Ta trditev se mi zdi logična, vendar po mojem mnenju ni v skladu s sklepanjem te družbe, da je za ugotavljanje, ali je zavarovalno posredovanje podano ali ne, odločilen namen posrednika.

68. Zato so s členom 2, točka 3, Direktive 2002/92 zajete dejavnosti posrednika, ki za različne stranke izvaja pripravljalne dejavnosti za sklenitev zavarovalnih pogodb, ne glede na to, ali to počne z namenom storiti poneverbo in kako njegova ravnanja dojemajo stranke. Posledice, za katere lahko podjetja, ki izvajajo storitve posredovanja, odgovarjajo, če v okviru izvajanja teh dejavnosti kršijo poklicna pravila, morajo biti krite z njihovimi zavarovanji civilne odgovornosti.

B. Drugo vprašanje: posredovanje pri naložbenih življenjskih zavarovanjih: zavarovalno posredovanje ali finančno posredništvo?

69. V zadevi T 2761‑15 je I. Mattsson po prejetju nasveta družbe EWMG sklenil naložbeno življenjsko zavarovanje, pri katerim je življenjsko zavarovanje kombinirano z naložbo v strukturiran finančni instrument.

70. Predložitveno sodišče je glede na ta dejstva (in poznejša, zaradi katerih je prišlo do izgube vloženega kapitala) Sodišče zaprosilo za pojasnitev, ali je treba svetovanje družbe EWMG razumeti kot zavarovalno posredovanje, ki je zajeto v področju uporabe Direktive 2002/92, ali pa ga je treba opredeliti kot investicijsko svetovanje, za katero se uporablja Direktiva MiFID I. Predložitveno sodišče omenja tudi možnost sočasne uporabe obeh direktiv.

71. Preden predlagam odgovor na to zapleteno vprašanje, se mi zdi potrebno opraviti uvodni preudarek ter analizo lastnosti naložbenih življenjskih zavarovanj in ureditve, ki se zanje uporabi.

1. Uvodni preudarek

72. Predložitveno sodišče je to, ki mora opredeliti svetovanje, ki je bilo izvedeno v tej zadevi, in razjasniti, kakšna je bila natančna narava pogodbenega razmerja med družbo EWMG in I. Mattssonom. To bi se lahko nanašalo bodisi na življenjsko zavarovanje, povezano z naložbenim produktom, bodisi zgolj na finančni instrument, ločen od zavarovanja. V zadnjenavedenem primeru družba EWMG ne bi izvajala dejavnosti zavarovalnega posredovanja, temveč investicijsko svetovanje (za katero, kot izhaja iz spisa, ni imela potrebnega dovoljenja urada za nadzor finančnih trgov).

73. Švedska vlada in družba Länsförsäkringar menita, da je I. Mattsson pod krinko življenjskega zavarovanja pridobil kompleksen finančni produkt, zaradi česar naj bi se uporabila Direktiva MiFID I. Komisija in češka vlada pa menita, da gre za pogodbo o sklenitvi življenjskega zavarovanja z naložbeno komponento, za katero se uporablja Direktiva 2002/92.

74. Zdi se, da več elementov, ki jih navaja predložitveno sodišče, govori v prid temu, da je I. Mattsson ob posredovanju družbe EWMG sklenil življenjsko zavarovanje z naložbo, to je, eno od različic pogodb o zavarovanjih, vezanih na enote premoženja ali investicijske sklade, ki so znana kot „unit‑linked“ zavarovanja in so pogosta v veliko državah članicah.

75. Če je tako, potem gre za pogodbeno obliko, ki jo je mogoče uvrstiti na zavarovalno področje (in ki je posledično lahko zajeta z zavarovalnim posredovanjem). O taki obliki je govorilo Sodišče, ko je ugotovilo, da „pogodbe, imenovane ‚unit linked‘, ‚vezane na naložbe‘ ali ‚vezane na enote investicijskih skladov‘, […] spada[jo] pod življenjska zavarovanja, kar je izrecno razvidno iz Priloge I, točka III, k Direktivi o življenjskem zavarovanju v povezavi s členom 2, točka 1(a), te direktive“. ( 16 ) Pogodba, obravnavana v navedeni sodbi, je imela lastnosti, po katerih je primerljiva s to, ki je predmet preučitve v tej zadevi. ( 17 )

76. Izhajal bom torej iz te premise, vendar s pridržkom – kot sem že opozoril –da lahko le predložitveno sodišče s polnim razumevanjem odloči o naravi pogodbe, ki je predmet spora.

77. Na tem mestu je treba podati dodatno pojasnitev, ki bi utegnila koristiti predložitvenemu sodišču. Podjetje EWMG in njegov zaposleni, ki je svetoval I. Mattssonu, sta bila zavarovalna posrednika z dovoljenjem švedskih organov, izdanim le za zavarovalne dejavnosti in ne za finančno posredništvo. Če je šlo pri pogodbi, katere sklenitev sta svetovala I. Mattssonu, za pogodbo, ki je bila zgolj po zunanji obliki pogodba o naložbenem življenjskem zavarovanju, dejansko pa je šlo le za pogodbo o pridobitvi strukturiranega finančnega instrumenta (če sta torej ravnala kot prava finančna posrednika), potem sta v škodo stranke kršila zakonodajo, katere področje urejanja je omejeno na zavarovanja. Na podlagi te hude kršitve poklicnih pravil bi oškodovane stranke od njiju lahko uveljavljale odškodnino za nastalo škodo. Ker je ne bi mogla plačati (v tem primeru zaradi stečaja družbe EWMG), bi morala biti njena poravnava načeloma zagotovljena z njunim obveznim zavarovanjem poklicne odgovornosti. ( 18 )

2. Razvoj pravne ureditve pogodb o življenjskih zavarovanjih, vezanih na enote premoženja („unit linked“), v pravu Unije

78. Te pogodbe so ena od oblik življenjskih zavarovanj, ki se je razširila zaradi finančne globalizacije. Od tradicionalnih življenjskih zavarovanj jih razlikuje prevzem naložbenega tveganja, zaradi česar so za potrošnike veliko bolj „nevarna“. ( 19 )

79. Pri tradicionalnih življenjskih zavarovanjih zavarovatelj prejme premije in jih investira za svoj račun in na lastno tveganje, pri čemer zavarovalcu ponudi neko minimalno donosnost, katere izračun je tehničen. Pri življenjskih zavarovanjih, vezanih na enote premoženja, pa zavarovatelj plačano premijo vloži v vrednostne papirje ali sklade, ki jih izbere sam zavarovalec, ki prevzame tveganje, povezano s spremembo njihove vrednosti (donosnost je spremenljiva, saj je odvisna od vrednosti sredstev, v katera je bila naložba opravljena, ob prejetju izplačila).

80. Tovrstna zavarovanja nujno vključujejo hibriden produkt življenjskega zavarovanja z naložbo, saj ne bi šlo za pravo zavarovalno pogodbo, če bi zajemala le finančno naložbo. ( 20 )

81. Eden od razlogov za razširitev teh življenjskih zavarovanj, vezanih na enote premoženja, bi bil lahko ta, da se z njimi doseže ugodnejša davčna obravnava naložb (na podlagi podatkov, ki jih je predložila švedska vlada, se zdi, da je tako na Švedskem). Poleg tega tudi banke vse pogosteje vstopajo na področje zavarovalnih dejavnosti, zavarovalnice pa iščejo boljše možnosti investiranja kapitala, ki ga zberejo.

82. Pri naložbenih življenjskih zavarovanjih je za neprofesionalne stranke brez specializiranih finančnih znanj, ki se morda ne zavedajo niti tveganj niti stroškov, ki jih prevzamejo ob njihovi sklenitvi, delo zavarovalnih posrednikov zelo pomembno. Zaradi negativnih posledic prekinitve zavarovanja in večjega stroška produktov lahko neustrezno svetovanje privede do tega, da stranke plačajo večje provizije in se znajdejo ujete v produkte, pri katerih so za primer odstopa določeni penali. ( 21 )

83. Ker je poln obseg teh tveganj za potrošnike postal očiten šele ob izbruhu finančne krize leta 2008, v Direktivi 2002/92 ni posebnih določb o posredovanju pri prodaji kompleksnih produktov življenjskega zavarovanja z naložbenimi komponentami. Naložbena življenjska zavarovanja so se tržila na podlagi splošnih določb, ki se uporabljajo za posredovanje pri prodaji vseh zavarovalnih produktov, čeprav so za neprofesionalne zavarovalce pomenila večje tveganje. Posebne določbe o takih zavarovanjih prav tako niso bile vključene v Direktivo MiFID I.

84. Nasprotno pa so bile zavarovalne pogodbe, povezane z naložbami, posebej obravnavane v Direktivi MiFID II, katere rok za prenos v nacionalne pravne rede se je iztekel 3. julija 2017 in ki se bo začela uporabljati 3. januarja 2018. Konkretno je bilo določeno, da bodo urejene s spremembo Direktive 2002/92, ki je bila tedaj v pripravi.

85. S členom 91 Direktive MiFID II je bila Direktiva 2002/92 spremenjena le tako, da je bila njenemu členu 2 kot točka 13 dodana opredelitev pojma „zavarovalni naložbeni produkt“ ( 22 ) in da ji je bilo dodano poglavje IIIA o določitvi dodatnih zahtev za varstvo potrošnikov, ki morajo biti spoštovane pri dejavnostih posredovanja in neposredni prodaji (ki jo izvajajo zavarovalnice) teh produktov. ( 23 )

86. Po MiFID II je bil v Uredbi št. 1286/2014 ( 24 )„zavarovalni naložbeni produkt“ opredeljen kot „produkt, ki ponuja vrednost zapadlosti ali odkupno vrednost, ki je v celoti ali delno ter neposredno ali posredno izpostavljena tržnim nihanjem“. Naložbena življenjska zavarovanja so zajeta v tem pojmu, člen 2 pa določa, da se ta uredba uporablja za proizvajalce teh produktov in osebe, ki jih prodajajo ali o njih svetujejo, med katere spadajo tudi zavarovalni posredniki.

87. Zadnji korak v ureditvi pogodb o naložbenih zavarovanjih je bil storjen z Direktivo 2016/97, s katero je bila Direktiva 2002/92 prenovljena in razveljavljena. V njeni uvodni izjavi 56 ( 25 ) je povzet poziv iz Direktive MiFID II in je poudarjeno, da morajo za zavarovalne naložbene produkte ( 26 ) poleg standardov poslovanja, opredeljenih za vse zavarovalne produkte, veljati tudi „posebni standardi[, ki] bi morali vključevati zagotovitev ustreznih informacij, zahteve glede primernosti svetovanja in omejitve glede plačila“.

88. Direktiva 2016/97 določa dodatne zahteve, ki jih morajo zavarovalni posredniki in zavarovalnice izpolniti v zvezi z zavarovalnimi naložbenimi produkti. Nanašajo se zlasti na preprečevanje nasprotja interesov in njihovo obvladovanje (člena 27 in 28), informacije, ki se zagotovijo strankam, (člen 29) in na „[o]cen[o] primernosti in ustreznosti ter poročanje strankam“ (člen 30).

89. Iz tega zapletenega zakonodajnega procesa je razvidno, da je bil zakonodajalčev namen, da za trženje – prek posrednikov – pogodb o naložbenemu zavarovanju veljajo določbe, ki se uporabljajo za distribucijo zavarovalnih produktov in zavarovalno dejavnost.

90. Skupaj z izbiro te zakonodajne možnosti so bili določeni standardi varstva potrošnikov, ki so primerljivi s temi – vendar ne enaki kot ti – ki so z Direktivo MiFID II določeni za podjetja, ki tržijo finančne instrumente. To je tudi logično, saj gre pravzaprav za hibridne pogodbe, pri katerih se življenjsko zavarovanje kombinira z naložbenim produktom.

91. Alternativna možnost, ki jo je zakonodajalec Unije zavrnil, je bila torej ta, da se za te posle določi uporaba istih pogojev, kot veljajo za podjetja, ki izvajajo finančno posredovanje v okviru ureditve Direktive MiFID II.

92. S to utemeljitvijo je prav tako izključena možnost, da se za posredovanje pri sklepanju naložbenih življenjskih zavarovanj kumulativno uporabita ureditev iz Direktive 2016/97 in ureditev iz Direktive MiFID II. Nobena določba teh direktiv ne določa njune sočasne uporabe za to dejavnost.

3. Odgovor na vprašanje za predhodno odločanje

93. Če bi dejansko stanje iz spora o glavni stvari nastalo leta 2018, bi se po mojem sklepanju zanj uporabila Direktiva 2016/97 in njena pravila o posredovanju ali distribuciji zavarovalnih naložbenih produktov; v tej kategoriji je – ob upoštevanju zgoraj omenjenih pridržkov – zajeta pogodba, kakršna je ta, ki jo je sklenil I. Mattsson. ( 27 )

94. Ker pa je bila ta pogodba sklenjena leta 2010, predložitveno sodišče prosi, naj Sodišče pojasni, ali se je za posredovanje, usmerjeno v sklenitev pogodbe o naložbenem življenjskem zavarovanju, tedaj uporabljala Direktiva 2002/92, Direktiva MiFID ali pa obe hkrati.

95. Izhajal bom iz premise (zopet s pridržkom, na katerega sem opozoril zgoraj), da je bilo glede na njegove lastnosti predmet pogodbe naložbeno življenjsko zavarovanje, vezano na enote premoženja („unit-linked“), ali pogodbena oblika, ki mu je zelo podobna. Če je bilo tako, potem se za posredovanje za njeno sklenitev uporabi le Direktiva 2002/92, kar onemogoča uporabo Direktive MiFID I.

96. Tako kot vse stranke tudi sam menim, da se za zavarovalnega posrednika ne moreta hkrati uporabiti ureditvi iz Direktive 2002/92 in Direktive MiFID I, saj je njun namen nadzor nad dvema različnima dejavnostma, ki imata različni ravni tveganja. ( 28 )

97. To, da so bili zavarovalni naložbeni produkti izključeni iz področja uporabe Direktive MiFID II in da so urejeni z Direktivo 2016/97, po mojem mnenju potrjuje, da je bil namen – ki je bil prej impliciten, zdaj pa ekspliciten – zakonodajalca Unije, da se za posrednike pri naložbenih zavarovanjih uporabi izključno pravna ureditev direktiv o zavarovalnem posredovanju. V tem smislu je treba zavrniti trditev švedske vlade na obravnavi, da sta pri naložbenem življenjskem zavarovanju pravzaprav podani dve različni svetovanji, od katerih se za eno (v zvezi z zavarovanjem) uporablja Direktiva 2002/92, za drugo (v zvezi z naložbo) pa Direktiva MiFID I. Pri naložbenem življenjskem zavarovanju gre za nerazdružljivo celoto, pravna ureditev, ki se je uporabljala za posredovanje pri tovrstnih pogodbah, pa je bila le ta iz Direktive 2002/92.

98. Naj pojasnim, da ni ovir, kot v svojih stališčih navaja švedska vlada, za to, da posrednik deluje z „dvojnim klobukom“ in izpolnjuje zahteve Direktive 2002/92 – kot zavarovalni posrednik – ter kontrole iz Direktive MiFID I. V takem primeru bi bila njegova poklicna odgovornost zavarovana dvakrat in bi jo bilo mogoče uveljavljati glede na to, ali posreduje pri poslih, ki ustrezajo zavarovalnem posredovanju ali investicijskem svetovanju, kakor izhaja iz člena 8 Direktive 2006/49/ES. ( 29 ) Vendar v obravnavanem primeru ni šlo za to.

99. Menim, da v prid predlagane rešitve govori več argumentov. Prvič, v členu 2(3) Direktive 2002/92 je zavarovalno posredovanje opredeljeno precej široko, in sicer tako, da zajema „dejavnost ( 30 ) uvajanja, predlaganja ali izvajanja drugih pripravljalnih opravil pred sklenitvijo zavarovalnih pogodb, ali dejavnosti sklepanja teh pogodb, ali pomoč pri vodenju in izvajanju ( 31 ) teh pogodb, zlasti v primeru zahtevkov“. Tako svetovanje pred sklenitvijo naložbenega življenjskega zavarovanja kot poznejša pomoč zavarovalcu v zvezi s finančnim razvojem te pogodbe sta zajeta v dejavnosti zavarovalnega posredovanja.

100. Drugič, Direktiva 2016/97 potrjuje, da se je za posredovanje v zvezi s naložbenimi življenjskimi zavarovanji uporabljala Direktiva 2002/92. Z Direktivo 2016/97 je bila v okviru prenovitve in dopolnitve Direktive 2002/92 v njenem členu 2(1), točka 1, ohranjena ista opredelitev zavarovalnega posredovanja (čeprav se to zdaj imenuje distribucija zavarovalnih produktov) in razširjen krog primerov, ki so z njo zajeti. Brez spremembe pojma zavarovalno posredovanje so v njeno področje uporabe izrecno vključeni „zavarovalni naložbeni produkti“, v poglavju VI te direktive pa so naštete dodatne zahteve, ki jih morajo zavarovalni posredniki izpolniti, ko svetujejo v zvezi s takimi produkti, med katere spadajo – kot sem že pojasnil – pogodbe o naložbenih življenjskih zavarovanjih. Ti produkti niso vključeni v področje uporabe Direktive MiFID II, na podlagi česar je mogoče sklepati, da prav tako niso bili zajeti z Direktivo MiFID I.

101. Tretjič, na podlagi preučitve Direktive MiFID I ni mogoče sklepati, da se ta predpis uporablja za svetovanje v zvezi s pogodbo o naložbenem življenjskem zavarovanju; verjetneje nasprotno. Za to so upoštevne izključitve, določene v njenem členu 2(1)(a), (c) in (j), ki se nanašajo na: – zavarovalnice, kakor so opredeljene v členu 1 Direktive 73/239/EGS, ali zavarovalnice, kakor so opredeljene v členu 1 Direktive 2002/83/ES, ali podjetja, ki opravljajo dejavnosti pozavarovanja in retrocesije, iz Direktive 64/225/EGS. Čeprav zavarovalni posredniki, za katere se uporablja Direktiva 2002/92, niso izrecno omenjeni, pa je očitno, da je zavarovalni sektor izključen iz področja uporabe Direktive MiFID I; – osebe, ki investicijsko storitev postransko opravijo v okviru poklicne dejavnosti, ki je urejena z zakonskimi ali podzakonskimi določbami ali etičnim kodeksom, ki veljajo za ta poklic in ne izključujejo opravljanja te storitve. Zavarovalni posrednik je zajet v tej kategoriji, če je njegova glavna dejavnost osredotočena na svetovanje in vodenje zavarovalnih pogodb, tako da je finančno svetovanje, ko se nanaša na naložbe, povezane z zavarovanji, zgolj pomožno oziroma postransko opravilo; ( 32 ) – osebe, ki izvajajo investicijsko svetovanje v okviru opravljanja druge poklicne dejavnosti, za katero Direktiva MiFID I ne velja, če izvajanje takega svetovanja ni posebej nagrajeno. Zavarovalni posrednik, ki plačilo prejme le od zavarovalca, ki sklene naložbeno življenjsko zavarovanje, ali od zavarovalnice, ustreza temu opisu, Direktiva MiFID I pa se zanj ne uporablja.

102. Četrtič, zgolj zato, ker bi se investicijska komponenta pogodb o naložbenem življenjskem zavarovanju lahko ujemala s katerim od finančnih instrumentov iz oddelka C Priloge I Direktive MiFID I, še ni mogoče šteti, da se ta direktiva za take pogodbe uporablja. To ujemanje bi bilo odvisno od vsake vrste pogodbe o naložbenem življenjskem zavarovanju in izbranega finančnega instrumenta, ki ga morda ne bi bilo mogoče uvrstiti v omenjeni oddelek. ( 33 )

103. Petič in zadnjič, tudi zahteva po večjem varstvu potrošnikov (zavarovalcev/vlagateljev) ne upravičuje tega, da se za posredovanje pri sklepanju naložbenih življenjskih zavarovanj uporabi ureditev iz Direktive MiFID I, čeprav ta direktiva investicijskim podjetjem res nalaga več zahtev in določa standarde zaščite vlagateljev (členi od 19 do 24), ki so strožji od teh iz Direktive 2002/92.

104. Kot se že navedel, je zaradi večjega gospodarskega tveganja, ki ga prevzamejo stranke, ki pridobijo finančne instrumente, utemeljeno širše varstvo, kot se zahteva v primeru zavarovalcev. Vendar je s členom 12 Direktive 2002/92 tudi slednjim, ko sklepajo naložbena življenjska zavarovanja, zagotovljena raven varstva, ki ustreza tveganjem, ki so za to zavarovanje značilna. ( 34 ) Nesorazmerno bi bilo od zavarovalnih posrednikov zahtevati izpolnitev vseh standardov, ki so na tem področju določeni z Direktivo MiFID. Čeprav sta bila namreč z Direktivo 2016/97 povečana varstvo oseb, ki sklenejo naložbena življenjska zavarovanja, in temu ustrezno obseg obveznosti zavarovalnih posrednikov, ki jim svetujejo, pa se z njo od slednjih ne zahteva izpolnitev vseh zahtev, ki so z Direktivo MiFID II določene za družbe, ki imajo dovoljenje za investicijsko svetovanje.

105. Skratka, menim, da se za posredovanje pri sklepanju naložbenega življenjskega zavarovanja, kakršno je sporno v tej zadevi, uporablja Direktiva 2002/92 in ne Direktiva MiFID I.

V. Predlog

106. Ob upoštevanju zgornjih navedb Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Högsta domstolen (vrhovno sodišče, Švedska), odgovori tako: 1. S členom 2, točka 3, Direktive 2002/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. decembra 2002 o zavarovalnem posredovanju so zajete dejavnosti posrednika, ki z ustreznim upravnim dovoljenjem za to, da deluje kot tak, za različne stranke opravlja pripravljalne dejavnosti za sklenitev zavarovalnih pogodb, čeprav je njegov namen storiti poneverbo in ne glede na subjektivno dojemanje, ki ga imajo stranke o njegovih ravnanjih. 2. Če je pogodbe, ki so predmet spora v postopkih v glavni stvari, mogoče opredeliti kot pogodbe o naložbenem življenjskem zavarovanju, zavarovanju „unit linked“ ali zavarovalnih naložbenih produktih – kar mora razjasniti predložitveno sodišče – potem zavarovalni posrednik, ki svetuje osebi, ki take pogodbe sklene, izvaja dejavnost, za katero se uporablja Direktiva 2002/92, in ne investicijsko svetovanje, za katero se uporablja Direktiva 2004/39/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) V skladu z nacionalnim sistemom oštevilčenja gre za kasacijsko pritožbo T 25‑16.

( 3 ) V skladu z nacionalnim sistemom oštevilčenja gre za kasacijsko pritožbo T 2761‑15.

( 4 ) Na trgu je sprejeta uporaba angleškega izraza „unit linked“ za tiste pogodbe, v katerih zavarovalec opravi naložbo v življenjsko zavarovanje, pri čemer opredeli sredstva, ki bodo predmet njegove naložbe; ta sredstva na svoj račun pridobi zavarovalna družba in jih pripiše zavarovalni polici.

( 5 ) Direktiva 2002/92/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. decembra 2002 o zavarovalnem posredovanju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 330).

( 6 ) Direktiva (EU) 2016/97 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. januarja 2016 o distribuciji zavarovalnih produktov (prenovitev) (UL 2016, L 26, str. 19).

( 7 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/39/ES z dne 21. aprila 2004 o trgih finančnih instrumentov in o spremembah direktiv Sveta 85/611/EGS, 93/6/EGS in Direktive 2000/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter o razveljavitvi Direktive Sveta 93/22/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 263, v nadaljevanju: Direktiva MiFID I).

( 8 ) Direktiva 2014/65/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o trgih finančnih instrumentov ter spremembi Direktive 2002/92/ES in Direktive 2011/61/EU (UL 2014, L 173, str. 349, v nadaljevanju: Direktiva MiFID II).

( 9 ) Uredba (EU) št. 1286/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. novembra 2014 o dokumentih s ključnimi informacijami o paketnih naložbenih produktih za male vlagatelje in zavarovalnih naložbenih produktih (PRIIP) (UL 2014, L 352, str. 1; popravek v UL 2014, L 358, str. 50). Začetek njene uporabe je bil z Uredbo (EU) 2016/2340 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. decembra 2016 o spremembi Uredbe (EU) št. 1286/2014 (UL 2016, L 354, str. 35) prestavljen na 1. januar 2018.

( 10 ) Zakon 2005:405 se v delu, v katerem je urejen pojem zavarovalnega posredovanja, ujema z Direktivo 2002/92.

( 11 ) I. Mattsson je družbi EWMG v zvezi s sklenitvijo naložbenega življenjskega zavarovanja zlasti očital, da ga ni obvestila o visokem tveganju tega naložbenega certifikata ali da mu ni odsvetovala te naložbe, temveč mu je – nasprotno – posredovala napačne podatke.

( 12 ) Lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden (zakon (2007:528) o trgih vrednostnih papirjev) in lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter (zakon (2003:862) o finančnem svetovanju potrošnikom).

( 13 ) Ni nujno, da se po pripravljalnih dejavnostih pogodba sklene, saj ni vselej tako, da mora posredovanje privesti do poznejše sklenitve zavarovalne pogodbe.

( 14 ) Stranke v sporu v glavni stvari pojasnjujejo, da je družba Connecta, ki je članica švedskega združenja zavarovalnih posrednikov, naložbeno življenjsko zavarovanje tržila prek oglasov na svoji spletni strani in na informativnih srečanjih (ki so jih organizirali P. Rytteborg in drugi zaposleni te družbe) s starejšimi osebami, ki so jih obveščali o prednostih tega zavarovanja; mnogi od teh, ki so to zavarovanje sklenili, so že bili stranke družbe Connecta.

( 15 ) Glej sodbo z dne 17. oktobra 2013, EEAE in drugi (C‑555/11, EU:C:2013:668, točki 27 in 30).

( 16 ) Sodba z dne 1. marca 2012, González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, točka 29). Direktiva „o življenjskem zavarovanju“, ki jo v sodbi omenja Sodišče, je Direktiva 2002/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. novembra 2002 o življenjskem zavarovanju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 6, str. 3).

( 17 ) Konkretno je vsebovala „[…] življenjsko zavarovanje proti plačilu mesečnih premij, ki so namenjene za naložbe s fiksnim in variabilnim donosom ter za finančne produkte, katerih finančno tveganje nosi zavarovalec […]“ (sodba z dne 1. marca 2012, González Alonso,C‑166/11, EU:C:2012:119, točka 28).

( 18 ) Naj spomnim, da se s členom 4(3) Direktive 2002/92 zahteva, da zavarovanje krije odškodninsko odgovornost posrednika, ki izhaja iz njegove poklicne malomarnosti.

( 19 ) Čeprav se to utegne zdeti nelogično, pri teh pogodbah finančna tveganja prevzame prav zavarovanec. Naložbeni produkti, ki temeljijo na zavarovanjih, se v resnici lahko izkažejo za kaj malo „varne“, če se ta kakovostni pridevnik razume v svojem običajnem smislu, da gre za nekaj, kar je gotovo, nedvomno ali brez tveganja.

( 20 ) Španski Tribunal Supremo je v sodbi z dne 12. januarja 2015 (ES:TS:2015:254) zaradi napake volje razveljavil dve pogodbi o življenjskem zavarovanju „unit linked multiestrategia“ zavarovalnice C., ki so ga kot zavarovalni posrednik tržile izpostave banke S. V tej zadevi je bila celotna plačana premija vložena v naložbeno košarico, ki jo je upravljalo investicijsko podjetje, ki je bilo v stoodstotni lasti skupine, na čelu katere je ta banka. Vrednost skladov je zanihala zaradi tako imenovanega „učinka Madoff“ in zavarovanci so izgubili svoj vložek (banka jim je ponudila nadomestilo v obliki prednostnih delnic). Banka S. je ponudila produkt, v okviru katerega so bila sredstva stranke vložena v investicijske sklade družbe same banke, ki je zaradi davčnih razlogov z zavarovalnico C. sklenila dogovor, da bi se naložba opravila prek življenjskega zavarovanja „unit linked“.

( 21 ) Komisija je leta 2012 ocenila, da bi največji znesek možne škode za potrošnike, ki izhaja iz prodaje neustreznih življenjskih zavarovanj, vezanih na enote investicijskih skladov, za področje celotne Unije lahko znašal 1,1 bilijona EUR. Glej Delovni dokument služb Komisije, Povzetek ocene učinka, spremni dokument k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta o zavarovalnem posredovanju, SWD (2012) 192 final, z dne 3. julija 2012, str. 4.

( 22 ) Glej navedbo te določbe v točki 22. Iz opredelitve teh produktov so z njo izrecno izključena zavarovanja, ki niso življenjskega zavarovanja, tradicionalna življenjska zavarovanja brez finančne komponente, poklicne pokojninske sheme in individualni pokojninski produkti.

( 23 ) Glej točko 23 teh sklepnih predlogov.

( 24 ) Splošno znana kot Uredba PRIIPs (po angleški okrajšavi Packaged Retail and Insurance‑based Investment Products).

( 25 ) Glej navedbo te uvodne izjave v točki 15. V Direktivi 2016/97 je namesto o zavarovalnem posredovanju govora o distribuciji zavarovalnih produktov, ker ta poleg posredovanja vsebuje tudi druge, dodatne načine distribucije, povezane z novimi tehnologijami.

( 26 ) Opredelitev pojma „zavarovalni naložbeni produkt“ iz člena 2(1), točka 17, te direktive je enaka tej, ki je bila z Direktivo MiFiD II vključena v Direktivo 2002/92, določene pa so tudi enake izključitve.

( 27 ) Zdi se, da družba Länsförsäkringar v točki 3.3 svojih pisnih stališč izraža enako mnenje. Sprejema, da bi se glede na opredelitev iz Direktive 2016/97 za zadevo uporabila pravila, ki veljajo za zavarovalne naložbene produkte, če bi se v času dejanskega stanja namesto Direktive 2002/92 uporabljala prvonavedena direktiva.

( 28 ) Nadzor nad investicijskimi podjetji, ki tržijo ali svetujejo pri trženju finančnih storitev, je strožji, ker finančni instrumenti, s katerimi poslujejo, za potrošnike pomenijo večja tveganja in so zanje težje razumljivi. Nadzor nad dejavnostmi posredovanja, ki jih izvajajo zavarovalni posredniki, pa je manjši, ker je manjše tudi tveganje za varnost premoženja strank.

( 29 ) Direktiva 2006/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o kapitalski ustreznosti investicijskih podjetij in kreditnih institucij (preoblikovano) (UL 2006, L 177, str. 201). Člen 8 te direktive, ki se je uporabljal ob času nastanka dejanskega stanja, določa, da mora investicijsko podjetje, če je registrirano tudi kot zavarovalni posrednik, izpolnjevati zahteve iz člena 4(3) Direktive 2002/92 (zavarovanje poklicne odgovornosti) in poleg tega imeti kritje v eni od naslednjih oblik: (a) ustanovitveni kapital v višini 25.000 EUR; (b) zavarovanje poklicne odgovornosti, ki velja za celo ozemlje Unije, ali kakšno drugo primerljivo jamstvo proti odgovornosti za poklicno malomarnost, ki pomeni vsaj 500.000 EUR za vsak zahtevek in skupaj 750.000 EUR na leto za vse zahtevke; ali (c) kombinacijo ustanovitvenega kapitala in zavarovanja poklicne odgovornosti v obliki, ki omogoča stopnjo kritja, enakovredno točkam (a) ali (b).

Direktiva 2006/49 je bila razveljavljena z Direktivo 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL 2013, L 176, str. 338), vendar je bila vsebina člena 8 prvonavedene direktive prevzeta v členu 31(2) nove direktive.

( 30 ) Moj poudarek.

( 31 ) Moj poudarek.

( 32 ) Če zavarovalni posrednik kot glavno dejavnost izvaja investicijsko svetovanje, bi morali posredovati nacionalni upravni organi za nadzor in od njega zahtevati dovoljenje, ki ga morajo v skladu z Direktivo MiFID I imeti investicijska podjetja.

( 33 ) To, da na seznamu finančnih instrumentov iz oddelka C priloge I Direktive MiFID I ni kategorije „zavarovalnih naložbenih produktov“, ne pomeni, da finančnega produkta, ki se trži skupaj z življenjskim zavarovanjem, ni mogoče uvrstiti v eno od kategorij iz tega seznama, kot sta kategoriji „prenosljivih vrednostnih papirjev“ ali „enot v kolektivnih investicijskih podjemih“.

( 34 ) Po podatkih iz sektorja je tveganost teh zavarovanj običajno nižja od tveganosti finančnih instrumentov, za katere velja Direktiva MiFiD I. Glej Insurance Europe, Complexity and comprehension for insurance‑based investment products (IBIPs), Position Paper COB‑PRI‑17‑002 z dne 13. junija 2017.