ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Razvrstitev snovi z neznano ali spremenljivo sestavo, ki nastanejo s kompleksnimi reakcijami ali iz bioloških materialov (UVCB), glede na nevarnost, ki jo pomeni za vodno okolje, je treba določiti v skladu z določbami Uredbe št. 1272/2008, ki urejajo razvrstitev, označevanje in pakiranje snovi ter zmesi. V Prilogi I k tej uredbi je določeno, da to razvrščanje poteka v več stopnjah in je odvisno od vrste razpoložljivih podatkov o zmesi in njenih sestavinah. Stopenjski pristop vključuje razvrstitev na podlagi preskušenih zmesi, razvrstitev na podlagi premostitvenih načel in uporabo metode „seštevanja razvrščenih sestavin“ in/ali „formule dodajanja“.

Točka 4.1.3.5.5 Priloge I k Uredbi št. 1272/2008 ne določa možnosti uporabe drugih meril od tistih, ki so izrecno navedena v tej določbi. Vendar nobena določba izrecno ne prepoveduje upoštevanja ostalih dejavnikov, ki so lahko upoštevni za razvrstitev snovi UVCB.

Vendar je navedeni metodološki pristop kočljiv zlasti zato, ker izraz snov zajema širok spekter kemijskih proizvodov, med katerimi jih je mnogo zelo težko razvrstiti na podlagi sistema, ki temelji na togih merilih. V tem dokumentu je tako opozorjeno na zapletene težave pri razlagi, tudi za strokovnjake, ki jih povzroča razvrstitev, zlasti glede tako imenovanih kompleksnih ali večkomponentnih snovi, katerih lastnosti biorazgradnje ali kopičenja v organizmih, porazdelitvenega koeficienta in topnosti v vodi povzročajo vse težave pri razlagi, ker se lahko vsaka sestavina zmesi obnaša drugače.

Zakonodajalec Unije je določbe globalno usklajenega sistema za razvrščanje in označevanje kemikalij (GHS) vključil v Prilogo I k Uredbi št. 1272/2008, ne da bi izrazil namen opustitve tega pristopa. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da zakonodajalec Unije s tem, da je GHS tako vključil v Uredbo št. 1272/2008, ni upošteval teh metodoloških omejitev.

Stroga in samodejna uporaba metode seštevanja v vseh okoliščinah lahko pripelje do podcenjevanja strupenosti snovi UVCB, katere malo število sestavin naj bi bilo znanih, za vodno okolje. Ni mogoče šteti, da je tak izid združljiv s ciljem varstva okolja in zdravja ljudi, ki mu sledi Uredba št. 1272/2008.

Komisija tako pri uporabi metode seštevanja za določitev, ali snov UVCB spada v kategoriji akutne strupenosti in kronične strupenosti za vodno okolje, svoje presoje ni dolžna omejiti zgolj na dejavnike, ki so izrecno določeni v točki 4.1.3.5.5 Priloge I k Uredbi št. 1272/2008, pri tem pa izključiti vse ostale. Komisija mora v skladu z dolžnostjo skrbnega ravnanja skrbno in nepristransko preučiti ostale dejavnike, ki sicer niso izrecno navedeni v teh določbah, vendar so kljub temu upoštevni.

(Glej točke 36, 39, 43 in od 45 do 47.)
Določbe Direktive 97/9/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. marca 1997 o odškodninskih shemah za vlagatelje in določbe Direktive 94/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 1994 o sistemih zajamčenih vlog, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2009, je treba razlagati tako, da so terjatve, ki se nanašajo na sredstva, ki so bila knjižena v breme računov pri kreditni instituciji, katerih imetniki so bili posamezniki, in prenesena na račune, odprte na ime te institucije, iz naslova vpisa bodočih vrednostnih papirjev, katerih izdajatelj bi morala biti ta institucija, v okoliščinah, v katerih do izdaje teh vrednostnih papirjev v končni fazi ni prišlo zaradi stečaja te institucije, zajete tako z odškodninskimi shemami za vlagatelje iz Direktive 97/9 kot s sistemi zajamčenih vlog iz Direktive 94/19.

(Glej točko 99 in točko 1 izreka.)
Določbe Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2001/14/ES z dne 26. februarja 2001 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti, naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture in podeljevanju varnostnega spričevala, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004, zlasti člene 4(5) in 30(1), (3), (5) in (6) te direktive, je treba razlagati tako, da nasprotujejo uporabi nacionalne ureditve, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa pravičen sodni nadzor, ki ga opravijo redna sodišča glede uporabnin za uporabo železniške infrastrukture za vsak primer posebej, in možnost, da se, če je to potrebno, spremeni višina teh uporabnin neodvisno od nadzora, ki ga opravi regulatorni organ v skladu s členom 30 Direktive 2001/14, kakor je bila spremenjena z direktivo 2004/49.

Tako iz uvodne izjave 12 Direktive 2001/14 izhaja, da mora ureditev zaračunavanja uporabnin in dodeljevanja infrastrukturnih zmogljivosti v takšnem okviru, kakor ga določijo države članice, spodbujati upravljavce železniške infrastrukture, da optimalno izkoristijo infrastrukturo (sodba z dne 28. februarja 2013, Komisija/Španija,C‑483/10, EU:C:2013:114, točka 44). Čeprav ti upravljavci lahko načeloma izračunajo znesek uporabnine na podlagi ureditve zaračunavanja uporabnin, ki se uporablja za vse prevoznike v železniškem prometu, ne morejo optimizirati te ureditve, če v vsakem trenutku obstaja tveganje, da civilno sodišče na podlagi člena 315 BGB pravično določi uporabnino, ki se uporabi le za prevoznika v železniškem prometu, ki je stranka v postopku, saj določitev te uporabnine s strani tega sodišča s tem omejuje stopnjo prilagodljivosti upravljavca infrastrukture do mere, ki ni v skladu s cilji Direktive 2001/14 (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Komisija/Italija,C‑369/11, EU:C:2013:636, točka 43).

(Glej točke 80, 81 in 103 ter izrek.)
Država članica, ki ni zagotovila sekundarnega postopka čiščenja ali primerljivega postopka čiščenja komunalne odpadne vode iz aglomeracij s populacijskim ekvivalentom od 2000 in 10.000, ni izpolnila obveznosti iz člena 4(1) Direktive 91/271, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1137/2008.

Člen 4(1), druga in tretja alinea, Direktive 91/271 državam članicam nalaga obveznost natančnega rezultata, oblikovano jasno in nedvoumno, v skladu s katero mora biti komunalna odpadna voda, ki vstopa v kanalizacijske sisteme, pred izpustom obdelana v sekundarnem postopku čiščenja ali primerljivem postopku, bodisi za vse izpuste iz aglomeracij s PE med 10.000 in 15.000 bodisi za izpuste v sladke vode in v estuarije iz aglomeracij s PE med 2000 in 10.000.

(Glej točki 22 in 35 ter točko 1 izreka.)
Ker so pravila o izražanju volje institucij Unije določena v pogodbah in niso na voljo niti državam članicam niti institucijam, lahko le iz pogodb v posameznih primerih izhaja pooblastilo instituciji, da spremeni postopek odločanja, ki je določen s pogodbami. V teh okoliščinah s prakso institucij in zlasti z domnevno ustaljeno prakso glede oblikovanja stališč Unije v skladu s členom 218(9) PDEU s sklepi ni mogoče spremeniti pravil Pogodb, ki jih morajo institucije spoštovati. Zgolj praksa Sveta namreč ne sme odstopati od pravil Pogodb in zato ne more ustvariti precedenčnega primera, ki bi institucije Unije zavezoval.

Poleg tega to, da institucija Unije odstopa od pravne oblike, določene s Pogodbama, pomeni bistveno kršitev postopka, ki lahko povzroči razglasitev ničnosti zadevnega akta, saj lahko tako odstopanje povzroči negotovost glede narave tega akta ali postopka, po katerem ga je treba sprejeti, s čimer je ogrožena pravna varnost. To velja, če pojmi, uporabljeni v zadevnem aktu, prispevajo k tej negotovosti, ker niso združljivi z zavezujočo naravo, ki jo mora imeti sklep institucije Unije v skladu s členom 288 PDEU in ker v nasprotju s tem, kar določa člen 218(9) PDEU, iz ničesar v navedenem aktu ne izhaja, da bi države članice morale zastopati stališče v imenu Unije.

(Glej točke 41, 42, 44 in 46.)
Z odstopanjem od člena 355, točka 3, PDEU je Gibraltar v skladu z Aktom o pristopu iz leta 1972 izključen s področja uporabe aktov Unije na nekaterih področjih prava Unije, pri čemer so bile te izključitve uvedene ob upoštevanju posebnega pravnega položaja in zlasti statusa prostega pristanišča tega ozemlja (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2005, Komisija/Združeno kraljestvo, C‑349/03 , EU:C:2005:488 , točka 41 ). Vendar se navedene izključitve ne nanašajo na svobodo opravljanja storitev iz člena 56 PDEU.

V zvezi s tem je treba poudariti, da je Gibraltar evropsko ozemlje, za katerega zunanje odnose je odgovorna država članica, in sicer Združeno kraljestvo, in da se pravo Unije za to ozemlje uporablja na podlagi člena 355, točka 3, PDEU (glej v tem smislu sodbi z dne 23. septembra 2003, Komisija/Združeno kraljestvo, C‑30/01 , EU:C:2003:489 , točka 47 , in z dne 12. septembra 2006, Španija/Združeno kraljestvo, C‑145/04 , EU:C:2006:543 , točka 19 ).

Člen 355, točka 3, PDEU v povezavi s členom 56 PDEU je treba razlagati tako, da opravljanje storitev s strani subjektov s sedežem v Gibraltarju za osebe v Združenem kraljestvu glede na pravo Unije pomeni položaj, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico.

V zvezi s tem je Sodišče sicer že ugotovilo, kot so poudarile vse zainteresirane strani, da Gibraltar ni del Združenega kraljestva (glej v tem smislu sodbi z dne 23. septembra 2003, Komisija/Združeno kraljestvo, C‑30/01, EU:C:2003:489, točka 47, in z dne 12. septembra 2006, Španija/Združeno kraljestvo, C‑145/04, EU:C:2006:543, točka 15). Vendar ta okoliščina ne more biti odločilna pri ugotavljanju, ali je treba pri uporabi določb glede temeljnih svoboščin dve ozemlji šteti za ozemlje ene same države članice.

Na prvem mestu, v zvezi s pogoji, pod katerimi se člen 56 PDEU uporablja za Gibraltar, je sicer res, da v členu 355, točka 3, PDEU ni podrobneje navedeno, da se ta člen 56 uporablja za Gibraltar „pod enakimi pogoji kot v Združenem kraljestvu“. Vendar je treba opozoriti, da člen 355, točka 3, PDEU razširja veljavnost določb prava Unije na ozemlje Gibraltarja ob upoštevanju izključitev, ki so izrecno določene v Aktu o pristopu iz leta 1972 in ki se sicer ne nanašajo na svobodo opravljanja storitev. Poleg tega dejstvo, na katero se sklicuje gibraltarska vlada, in sicer da se člen 56 PDEU za Gibraltar uporablja na podlagi člena 355, točka 3, PDEU, za Združeno kraljestvo pa na podlagi člena 52(1) PEU, v zvezi s tem ni pomembno.

Na drugem mestu, ni nobenih drugih elementov, na podlagi katerih bi bilo za namene člena 56 PDEU odnose med Gibraltarjem in Združenim kraljestvom mogoče šteti za podobne odnosom med dvema državama članicama. Enačenje trgovine med Gibraltarjem in Združenim kraljestvom s trgovino med državami članicami bi, nasprotno, pripeljalo do zanikanja vezi, priznane s členom 355, točka 3, PDEU, med tem ozemljem in to državo članico.

(Glej točke 35, 36 in od 38 do 42 ter izrek.)
Spoštovanje pravice do obrambe v postopku pred Komisijo, katerega predmet je naložitev globe podjetju zaradi kršitve pravil o konkurenci, zahteva, da se zadevnemu podjetju da možnost, da ustrezno predstavi svoje stališče o resničnosti in upoštevnosti zatrjevanih dejstev in okoliščin ter o dokumentih, ki jih Komisija navaja v podporo svoji trditvi o obstoju kršitve. Na to pravico se nanaša člen 41(2)(a) in (b) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

Člen 27(1) Uredbe št. 1/2003 zato določa, da pred izdajo odločb o ugotovitvi kršitve pravil konkurence ali o naložitvi globe Komisija osebam, ki jih postopek zadeva, da priložnost, da se izrečejo v zvezi z zadevami, proti katerim Komisija ugovarja, in da njene odločbe temeljijo samo na ugovorih, h katerim so zadevne stranke imele priložnost dati pojasnila.

Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah tako omogoča, da vsaka pravna oseba, ki jo zadeva upravni postopek na področju konkurence, posamično uveljavlja pravico do obrambe.

Nasprotno, če Komisija glede družbe ne namerava ugotoviti kršitve, pravica do obrambe ne zahteva, da se tej družbi pošlje obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Cilj pošiljanja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah določeni družbi je namreč zagotovitev spoštovanja pravice do obrambe te družbe in ne tretje osebe, čeprav bi isti upravni postopek zadeval tudi zadnjenavedeno osebo.

(Glej točke od 43 do 46.)
Predložitveno sodišče bo moralo v okviru te preveritve upoštevati to, da je namen zadevne zakonodaje v postopku v glavni stvari obdavčiti distribuiran dobiček, ki spada pod belgijsko davčno pristojnost, vendar glede katerega ta država članica zaradi uporabe nekaterih davčnih ugodnosti, določenih v nacionalni davčni ureditvi, te davčne pristojnosti ni izvajala. V položaju, v katerem bi način izračuna davčne osnove družbe nerezidentke pripeljal do tega, da bi bila ta družba obdavčena celo za dobiček, ki ne spada pod davčno pristojnost te države članice, bi torej navedena družba nerezidentka utrpela manj ugodno obravnavo kot družba rezidentka.

Člen 5 Direktive Sveta 2011/96/EU z dne 30. novembra 2011 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic je treba razlagati tako, da ne nasprotuje davčni zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa davek, kot je fairness tax, za plačilo katerega so zavezane družbe nerezidentke, ki gospodarsko dejavnost v tej državi članici opravljajo prek stalne poslovne enote, in družbe rezidentke, vključno z odvisno družbo rezidentko družbe nerezidentke, če izplačujejo dividende, ki zaradi uporabe nekaterih davčnih ugodnosti, določenih v nacionalni davčni ureditvi, niso v njihovem končnem obdavčljivem dobičku.

Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da morajo biti za to, da se davek lahko opredeli za pri viru odtegnjeni davek v smislu člena 5 Direktive matičnih in odvisnih družb, izpolnjena tri kumulativna merila. Tako, prvič, davek mora biti prejet v državi, v kateri so izplačane dividende, in njegov obdavčljivi dogodek je izplačilo dividend ali drugih prihodkov iz delnic, drugič, davčna osnova tega davka je dobiček iz teh delnic in, tretjič, davčni zavezanec je imetnik teh delnic (glej po analogiji sodbo z dne 24. junija 2010, P. Ferrero e C. in General Beverage Europe, C‑338/08 in C‑339/08, EU:C:2010:364, točka 26 in navedena sodna praksa).

Vendar ker je davčni zavezanec za plačilo davka, kot je fairness tax, imetnik delnic, ne pa družba, ki je dividende izplačala, tretji pogoj ni izpolnjen.

(Glej točke 63, 65 in 68 ter točko 2 izreka.)
Zadeva C‑528/15

Policie ČR, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

proti

Salahu Al Chodorju in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud)

„Predhodno odločanje – Merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito – Uredba (EU) št. 604/2013 (Dublin III) – Člen 28(2) – Pridržanje za predajo – Člen 2(n) – Znatna nevarnost pobega – Objektivna merila – Neobstoj pravne opredelitve“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. marca 2017

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito – Uredba št. 604/2013 – Pridržanje za namen predaje – Zahteva – Znatna nevarnost pobega – Obveznost držav članic, da s splošno zavezujočim predpisom določijo objektivna merila, s katerimi se opredeli obstoj take nevarnosti

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 604/2013, člena 2(n) in 28(2))

Člen 2(n) v povezavi s členom 28(2) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva je treba razlagati tako, da državam članicam nalagata, da morajo v splošno zavezujoči določbi določiti objektivna merila, na katerih temeljijo razlogi za sum pobega prosilca za mednarodno zaščito, v zvezi s katerim poteka postopek predaje. Če take določbe ni, člena 28(2) te uredbe ni mogoče uporabiti.

Glede na namen zadevnih določb in ob upoštevanju visoke ravni zaščite, ki izhaja iz njunega konteksta, lahko zgolj splošna določba izpolni zahteve glede jasnosti, predvidljivosti, dostopnosti in zlasti zaščite pred samovoljnim ravnanjem.

(glej točki 43 in 47 ter izrek.)
Člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, s katero se izvaja ta določba, ki v primeru, v katerem predajo tujega državljana z dovoljenjem za stalno prebivanje na ozemlju te države članice zahteva druga država članica za izvršitev zaporne kazni, ki je bila temu državljanu naložena s pravnomočno sodno odločbo, prvič, ne dovoli take predaje in, drugič, določa le obveznost pravosodnih organov prve države članice, da pravosodne organe druge države članice obvestijo, da so pripravljeni prevzeti izvršitev te sodbe, ne da bi bila na dan zavrnitve predaje zagotovljena dejanska izvršitev sodbe in niti da bi bilo to zavrnitev mogoče izpodbijati, če bi se pozneje izkazalo, da je ta prevzem nemogoče izvesti.

(Glej točko 24 in točko 1 izreka.)
Ob preučitvi tretjega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi vplival na veljavnost mejnih vrednosti za vsebnost vode zamrznjenega perutninskega mesa, določenih v členu 15(1) ter v prilogah VI in VII k Uredbi Komisije (ES) št. 543/2008 z dne 16. junija 2008 o uvedbi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 glede tržnih standardov za perutninsko meso, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 1239/2012 z dne 19. decembra 2012.

Člen 15(1) Uredbe št. 543/2008 ter njeni prilogi VI in VII jasno določajo vsebino in obseg njenih določb. Te določbe nedvoumno določajo tako proizvode, na katere se nanašajo, in sicer zamrznjene in hitro zamrznjene piščance, kot tudi mejno vrednost vsebnosti vode, ki ne sme biti presežena.

Ker sta prilogi VI in VII k Uredbi št. 543/2008, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo št. 1239/2012, dovolj natančni, da se opravijo pregledi zamrznjenih in hitro zamrznjenih piščancev, namenjenih za izvoz z izvoznim nadomestilom, okoliščina, da država članica ni sprejela praktičnih ukrepov, katerih sprejetje je predpisano s členom 18(2) te uredbe, ne prepreči, da je te preglede mogoče uveljavljati zoper zadevna podjetja.

(Glej točke 23, 30, 52 ter točki 1 in 3 izreka.)
Člena 4(a) in (c) ter 5(1) in (2) Direktive 91/250 o pravnem varstvu računalniških programov je treba razlagati tako, da lahko prvotni pridobitelj kopije računalniškega programa s pripadajočo licenco za neomejeno uporabo kopijo in svojo licenco proda kot rabljeni naslednjemu pridobitelju, če pa je bil originalni materialni nosilec, ki mu je bil sprva izročen, poškodovan, uničen ali založen, temu naslednjemu pridobitelju brez dovoljenja imetnika pravice ne sme dobaviti svoje varnostne kopije tega programa.

Zakoniti pridobitelj kopije računalniškega programa, ki ima licenco za neomejeno uporabo tega programa, vendar nima več originalnega materialnega nosilca, na katerem mu je bila ta kopija sprva dobavljena, ker ga je poškodoval, uničil ali založil, namreč samo zaradi tega ne more biti prikrajšan za možnost, da to kopijo kot rabljeno kopijo proda tretji osebi, saj bi se s tem pravilu o izčrpanju pravice do distribuiranja iz člena 4(c) Direktive 91/250 odvzel polni učinek.

Zato mora imeti zakoniti pridobitelj licence za neomejeno uporabo kopije rabljenega računalniškega programa možnost, da ta program s spletnega mesta imetnika avtorske pravice prenese, pri čemer ta prenos pomeni reprodukcijo računalniškega programa, ki je potrebna za to, da lahko ta program uporablja v skladu z njegovim namenom.

Vendar mora prvotni pridobitelj kopije računalniškega programa, za katero je pravica do distribuiranja imetnika avtorske pravice v skladu členom 4(c) Direktive 91/250 izčrpana, ki to kopijo proda naprej kot rabljeno kopijo, vse kopije, s katerimi razpolaga, narediti neuporabne takoj, ko kopijo proda, da ne bi kršil izključne pravice tega imetnika do reproduciranja njegovega računalniškega programa iz člena 4(a) te direktive.

(Glej točke od 53 do 55 in 57 ter izrek.)
Zadeva C‑412/15

TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

proti

Finanzamt Kassel II - Hofgeismar

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Hessisches Finanzgericht)

„Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu — Člen 132(1)(d) — Oskrba s človeškimi organi, krvjo ter materinim mlekom — Obseg — Plazma iz človeške krvi, predelana in uporabljena v industrijske namene“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. oktobra 2016

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu – Oskrba s človeškimi organi, krvjo ter materinim mlekom – Pojem človeške krvi – Plazma iz človeške krvi, predelana in uporabljena v industrijske namene – Izključitev

(Direktiva Sveta 2006/112, člen 132(1)(d))

Člen 132(1)(d) Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se dobava človeške krvi, ki jo morajo države članice oprostiti v skladu s to določbo, ne nanaša na dobavo plazme, pridobljene iz človeške krvi, če ta plazma ni namenjena za terapevtsko uporabo, temveč izključno za izdelavo zdravil.

Člen 132(1)(d) Direktive Sveta 2006/112 se nanaša le na transakcije, ki so neposredno povezane z zdravstveno oskrbo ali imajo terapevtski namen. Oprostitev iz navedene določbe torej ne velja za t. i. „industrijsko“ plazmo, in sicer za plazmo, katere dobava ne prispeva neposredno k dejavnostim, ki so v javnem interesu, ker je njen namen vključitev v industrijsko proizvodnjo, med drugim za izdelavo zdravil. Zato lahko velja oprostitev iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112 le za plazmo, ki je dejansko namenjena za neposredno terapevtsko uporabo.

(Glej točke 31, 35, 36, 40 in izrek.)
Člen 6 PEU in člen 49 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da pristop neke države k Uniji drugi državi članici ne preprečuje, da naloži kazensko sankcijo osebam, ki so pred tem pristopom storile kaznivo dejanje pomoči pri nezakonitem priseljevanju v korist državljanov prve države.

Nacionalna kazenska zakonodaja, ki pomoč pri nezakonitem priseljevanju sankcionira z zaporno kaznijo, kar je v skladu s členom 3 Direktive 2002/90 o opredelitvi pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju in členom 1 Okvirnega sklepa 2002/946 o krepitvi kazenskega okvirja na področju preprečevanja nudenja pomoči pri nedovoljenem vstopu, tranzitu in prebivanju, ki določata, da je treba take kršitve kaznovati z učinkovitimi, sorazmernimi in odvračilnimi sankcijami, se namreč ne nanaša na državljane tretjih držav, ki nezakonito vstopijo na ozemlje te države članice in v njej prebivajo brez dovoljenja za prebivanje, ampak na osebe, ki navedenim državljanom pomagajo, da v to državo nezakonito vstopijo in v njej prebivajo. Samo dejstvo, da so ti državljani po njihovem nezakonitem vstopu postali državljani Unije, ker je njihova matična država pristopila k Uniji, ne more vplivati na potek kazenskih postopkov, ki tečejo zoper te osebe, ki pomagajo pri nezakonitemu priseljevanju.

Ta pridobitev državljanstva Unije je namreč dejanska okoliščina, ki ne more spremeniti elementov kaznivega dejanja pomoči pri nezakonitem priseljevanju.

Na podlagi nobene določbe navedene direktive ali drugega akta prava Unije ni mogoče šteti, da mora pridobitev državljanstva Unije odpraviti kaznivo dejanje, ki so ga storili obdolženci, ki so trgovali z delovno silo. Odločiti nasprotno bi v resnici pomenilo, da bi se spodbujala ta vrsta trgovine, takoj ko bi država začela postopek pristopa k Uniji, ker bi bili tihotapci prepričani, da bodo pozneje upravičeni do imunitete. Doseženi cilj bi bil tako nasproten temu, za katerega si prizadeva zakonodajalec Unije.

(Glej točke od 32 do 34, 36 in 42 ter izrek.)