Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna ureditev, v skladu s katero je za odprtje novih lekarn v določeni regiji potrebno predhodno upravno dovoljenje

(člen 49 PDEU)

2. Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna ureditev, v skladu s katero je za odprtje novih lekarn v določeni regiji potrebno predhodno upravno dovoljenje

(člen 49 PDEU; Direktiva Sveta 85/432, člen 1(1) in (2); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 45(2)(e) in (g))

Summary

1. Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalnim predpisom, ki omejujejo izdajo dovoljenja za odprtje novih lekarn s tem, da določajo:

– da se lahko na vsakem območju lekarniške dejavnosti odpre načeloma le ena lekarna na 2800 prebivalcev;

– da se lahko dodatna lekarna odpre le, če se ta prag preseže in se ta lekarna odpre za več kot 2000 prebivalcev; in

– da mora vsaka lekarna upoštevati najmanjšo razdaljo glede na že obstoječe lekarne, pri čemer je ta razdalja praviloma 250 metrov.

Vendar pa člen 49 PDEU nasprotuje takim nacionalnim predpisom, če osnovni pravili najmanjšega števila 2800 prebivalcev in najmanjše razdalje 250 metrov na vsem geografskem območju s posebnimi demografskimi značilnostmi preprečujeta odprtje dovolj lekarn, ki bi lahko zagotovile ustrezno lekarniško storitev, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Država članica lahko namreč presodi, da obstaja tveganje, da na nekaterih delih njenega ozemlja ne bo dovolj lekarn in da torej ne bo zanesljive in kakovostne oskrbe z zdravili, zato lahko glede na to tveganje sprejme predpise, ki določajo, da se lahko odpre samo ena lekarna na določeno število prebivalcev, tako se lekarne uravnoteženo porazdelijo po nacionalnem ozemlju. Pri ugotavljanju, da nacionalni predpisi dosledno in sistematično uresničujejo cilj zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili, mora nacionalno sodišče preveriti, ali pristojni organi uporabljajo prilagoditvene ukrepe, ki so določeni s temi predpisi in na podlagi katerih je mogoče, prvič, omiliti posledice uporabe osnovnega pravila najmanjšega števila 2800 prebivalcev, drugič, glede na gostoto prebivalstva dovoliti manjšo razdaljo med lekarnami in tako povečati število lekarn, ki so na voljo na zelo gosto poseljenih območjih, in tretjič, razlagati splošno pravilo kot pravilo, na podlagi katerega je mogoče podeliti dovoljenje za odprtje lekarne na razdalji, manjši od 250 metrov, ne samo v izjemnih primerih, ampak vsakič, ko bi zaradi stroge uporabe splošnega pravila najmanjše razdalje 250 metrov obstajalo tveganje, da ustrezen dostop do lekarniške storitve na nekaterih gosto poseljenih geografskih območjih ne bi bil zagotovljen.

Poleg tega upoštevajoč, da lahko država članica glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice na področju varovanja javnega zdravja, presodi, da sistem „a minima“, ki določa pravila o najmanjšem številu lekarn na posameznih geografskih območjih, ne omogoča uresničitve cilja zagotavljanja zanesljive in kakovostne oskrbe prebivalstva z zdravili na manj privlačnih območjih z enako učinkovitostjo kot trenutni sistem, ni mogoče šteti, da zadevni predpisi presegajo to, kar je potrebno za dosego želenega cilja.

(Glej točke 75, 76, 78, 84, 95, 98, od 100 do 102, 105, 106, 112 in 113 ter točko 1 izreka.)

2. Člen 49 PDEU v povezavi s členom 1(1) in (2) Direktive Sveta 85/432/EGS o uskladitvi zakonov in drugih predpisov v zvezi z nekaterimi dejavnostmi na področju farmacije ter s členom 45(2)(e) in (g) Direktive 2005/36 o priznavanju poklicnih kvalifikacij je treba razlagati tako, da nasprotuje merilom, določenim z nacionalnimi predpisi, na podlagi katerih se izbirajo lastniki novih lekarn in v skladu s katerimi se, prvič, za poklicne kvalifikacije, ki se nanašajo na poklicne izkušnje, pridobljene na nekem delu nacionalnega ozemlja, prišteje dodatnih 20 %, in drugič, če ima glede na razpredelnico več kandidatov enako število točk, se dovoljenja izdajo tako, da imajo prednost farmacevti, ki so poklicno dejavnost opravljali na navedenem delu nacionalnega ozemlja.

Taka merila namreč lažje upoštevajo domači farmacevti, ki gospodarsko dejavnost najpogosteje opravljajo na nacionalnem ozemlju, kot pa farmacevti, ki so državljani drugih držav članic, ki to dejavnost najpogosteje opravljajo v drugi državi članici.

(Glej točke 21 in od 122 do 125 ter točko 2 izreka.)