ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
48

Glede na zgornje preudarke je treba na drugo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16(b) Uredbe št. 110/2008 razlagati tako, da mora predložitveno sodišče za namene presoje, ali ime „Verlados“ pomeni „navajanje“, v smislu te določbe, zaščitene geografske označbe „Calvados“ za podobne proizvode, upoštevati fonetično in vizualno podobnost med tema imenoma in morebitne okoliščine, ki bi lahko kazale na to, da ta podobnost ni naključna, tako da preveri, ali normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren povprečni evropski potrošnik, ko se sreča z imenom nekega proizvoda, pomisli na proizvod z zaščiteno geografsko označbo.
Čeprav je dovoljene zdravstvene trditve in zdravstvene trditve, o katerih odločanje je odloženo, načeloma mogoče uporabiti za trženje živil, pa za ti skupini zdravstvenih trditev veljajo različne zahteve in pogoji.

Medtem ko namreč člen 17(5) Uredbe št. 1924/2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih praviloma vsakemu nosilcu živilske dejavnosti dopušča uporabo dovoljenih zdravstvenih trditev z navedenega seznama, ki je dokončen in enoten za Unijo, morajo biti zdravstvene trditve, o katerih odločanje je odloženo in za katere velja prehodna ureditev, glede na člen 28(5) in (6) te uredbe zlasti v skladu z navedeno uredbo in nacionalnimi določbami, ki veljajo zanje.

To med drugim na eni strani pomeni, da v skladu s členom 3, drugi odstavek, točka (a), in členom 6(1) Uredbe št. 1924/2006 nobena zdravstvena trditev ne sme biti dvoumna ali zavajajoča, vse pa morajo temeljiti na splošno sprejetih znanstvenih dokazih. Na drugi strani morajo zdravstvene trditve, o katerih odločanje je odloženo, prav tako v vsaki državi članici ustrezati zahtevam lastne nacionalne ureditve. Zato njihova preučitev od primera do primera zajema tveganje, da v nacionalnih upravnih in sodnih postopkih v zvezi z odobritvijo takih trditev pride do izidov, ki se razlikujejo ne samo med državami članicami, temveč tudi znotraj iste države članice.

(Glej točki 87 in 89.)
Člen 107(1) PDEU je treba razlagati tako, da so prihodki ponudnika radijskih in televizijskih programov iz trženja njegovega oglasnega prostora, ki ga izvaja drugo javno podjetje, državna sredstva, če je celotna pot teh prihodkov do njihovega prenosa na tega urejena z nacionalno zakonodajo, na podlagi katere imajo javna podjetja, ki jih država posebej pooblasti za to, nalogo upravljati navedene prihodke.

Pojem ukrep „iz državnih sredstev“ v smislu te določbe poleg ugodnosti, ki jih dodeli država neposredno, namreč vključuje tudi ugodnosti, ki se dodelijo prek javnega ali zasebnega subjekta, ki ga določi ali ustanovi ta država za upravljanje pomoči. V zvezi s tem pravo Unije ne more dovoliti, da bi lahko pravila o državni pomoči zaobšli že zgolj z oblikovanjem avtonomnih institucij, pristojnih za dodeljevanje pomoči.

Dalje, kadar so sredstva javnih podjetij pod nadzorom države in so ji torej na razpolago, ta sredstva spadajo v okvir pojma „državna sredstva“ v smislu člena 107(1) PDEU. Država namreč lahko uveljavlja svoj prevladujoči vpliv nad takimi podjetji, da usmerja rabo njihovih sredstev, da po potrebi financira posebne prednosti v korist drugih podjetij. Okoliščina, da zadevna sredstva upravljajo subjekti, ki so ločeni od javne oblasti, ali da so ta izvorno zasebna, v zvezi s tem ni pomembna.

(Glej točke 36, 37, 39, 40, 42, 43 in 45.)
(Glej točke 17 in od 20 do 25.)

Člen 107(1) PDEU je treba razlagati tako, da nacionalni ukrep, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari in ki tako zasebnim kot javnim podjetjem nalaga obveznost odkupa električne energije iz soproizvodnje, ni državni ukrep ali ukrep iz državnih sredstev.

Tako je iz elementov, ki so na voljo Sodišču, razvidno, da so v določenih okoliščinah dobavitelji električne energije električno energijo iz soproizvodnje pridobivali po višji ceni, kot je bila zaračunana pri prodaji končnim uporabnikom, kar je tem dobaviteljem povzročalo dodatne stroške.

Zato je ob neobstoju popolne prevalitve takšnih dodatnih stroškov na končnega uporabnika, njihovega financiranja z obveznim prispevkom, ki ga naloži država članica, ali mehanizma popolnega nadomestila dodatnih stroškov (glej v tem smislu sodbi z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, in z dne 19. decembra 2013, Association Vent De Colère! in drugi, C‑262/12, EU:C:2013:851) treba ugotoviti – kot je to storil generalni pravobranilec v točki 86 sklepnih predlogov – da država podjetij, zadolženih za oskrbo, ni pooblastila za upravljanje državnih sredstev, ampak so ta podjetja z lastnimi sredstvi financirala obveznost odkupa.

Glede trditve družbe ENEA in Komisije, da je izpolnitev te obveznosti odkupa zavezovala večinoma javna podjetja zasebnega prava, zaradi česar naj bi bilo mogoče šteti, da je bila navedena obveznost financirana iz državnih sredstev, je treba opozoriti, da se sredstva javnih podjetij štejejo za državna sredstva, če država z uveljavitvijo prevladujočega vpliva lahko usmerja uporabo njihovih sredstev za financiranje prednosti v korist drugih podjetij (sodba z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija, C‑482/99, EU:C:2002:294, točka 38).

Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 91, od 94 do 96 in 100 sklepnih predlogov, pa zgolj okoliščina, da je imela država večino kapitala v delu podjetij, ki jih je zavezovala obveznost odkupa, v obravnavani zadevi ne zadostuje za sklepanje o obstoju prevladujočega vpliva, s katerim se lahko usmerja uporaba teh podjetij, v smislu sodne prakse, navedene v prejšnji točki.

Očitno je namreč, da je obveznost veljala za dobavitelje električne energije ne glede na to, ali je bil njihov kapital v večinski lasti države ali zasebnih gospodarskih subjektov.

Poleg tega v nasprotju s trditvami Komisije na podlagi pripisljivosti ukrepa zadevni državi članici – kot je bilo ugotovljeno v točki 22 te sodbe – ni mogoče sklepati o obstoju prevladujočega vpliva te države znotraj podjetja, katerega večinski delničar je, v smislu sodbe z dne 16. maja 2002, Francija/Komisija (C‑482/99, EU:C:2002:294, točki 38 in 39). Na podlagi ukrepa države kot zakonodajalca namreč ni mogoče izluščiti nobenega elementa glede ravnanja države kot večinskega delničarja v podjetju.

(Glej točke od 29 do 33, 35 in 37 ter izrek.)
Člen 1(9), drugi pododstavek, Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1251/2011 z dne 30. novembra 2011, je treba razlagati tako, da je treba družbo, ki je na eni strani v stoodstotni lasti naročnika, čigar dejavnost je zadovoljevanje potreb splošnega interesa, in ki na drugi strani izvaja tako posle za tega naročnika kot tudi posle na konkurenčnem trgu, opredeliti kot „osebo javnega prava“ v smislu te določbe, če so dejavnosti te družbe potrebne, da navedeni naročnik lahko izvaja svojo dejavnost, in če navedeno družbo, da zadovolji potrebe splošnega interesa, vodijo negospodarski preudarki, kar mora preveriti predložitveno sodišče. V zvezi s tem ni upoštevno dejstvo, da bi vrednost poslov in house v prihodnosti lahko predstavljala manj kot 90 % oziroma nepoglaviten del celotnega prometa družbe.

(Glej točko 48 in izrek.)
Člen 47(1) Listine določa, da ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu. Poleg tega so države članice na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU zavezane k vzpostavitvi pravnih sredstev, potrebnih za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva, predvsem v smislu člena 47 Listine, na področjih, ki jih ureja pravo Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15 , EU:C:2016:838 , točka 50 in navedena sodna praksa). Področje uporabe tega člena Listine je, kar zadeva ravnanje držav članic, opredeljeno v njenem členu 51(1), v skladu s katerim se določbe Listine uporabljajo za države članice, kadar izvršujejo pravo Unije, ta člen pa potrjuje ustaljeno sodno prakso Sodišča, da se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije, ne pa v drugih položajih (sodba z dne 8. novembra 2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C‑243/15 , EU:C:2016:838 , točka 51 ). Kot je generalna pravobranilka navedla v točki 30 sklepnih predlogov, ukrep države članice, ki odstopa od temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba DEU, kot sta svoboda ustanavljanja ali svobodno opravljanje storitev znotraj Unije, spada na področje uporabe prava EU.

Člena 49 in 56 PDEU, kot sta med drugim razložena v sodbi z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni postopkovni ureditvi, v skladu s katero mora v upravnem postopku kazenske narave sodišče, ki odloča o združljivosti ureditve, ki omejuje uresničevanje temeljne svoboščine Evropske unije, kot sta svoboda ustanavljanja ali svobodno opravljanje storitev znotraj Evropske unije, s pravom Unije, po uradni dolžnosti ugotoviti dejansko stanje zadeve, o kateri odloča, v okviru preučitve obstoja upravnih kršitev, če taka ureditev ne pomeni, da mora to sodišče nadomestiti pristojne organe države članice, ki morajo predložiti dokaze, na podlagi katerih je navedenemu sodišču omogočeno, da preveri, ali je taka omejitev upravičena.

V tej zadevi iz določb nacionalnega prava, navedenih v točkah od 3 do 5 in od 12 do 20 te sodbe, izhaja, da se lahko proti odločbam upravnih organov vložijo ničnostne tožbe zaradi nezakonitosti pri upravnih sodiščih, ki odločijo o njihovi utemeljenosti. Sodišče je dolžno ugotoviti dejansko stanje v zadevi, o kateri odloča, v mejah svoje pristojnosti in ob upoštevanju olajševalnih in obteževalnih okoliščin v enaki meri. V teh postopkih nastopa upravni organ, ki je uporabil upravno sankcijo kazenske narave, kot stranka. Le na podlagi teh elementov ni mogoče ugotoviti, da taka postopkovna ureditev lahko vzbudi dvom o nepristranskosti nacionalnega sodišča, saj to ni pristojno za preiskovanje zadeve, o kateri odloča, zaradi njegove morebitne podpore obtožbi, temveč zaradi ugotavljanja resnice.

(Glej točke 63, 64 in 67 ter izrek.)
Člene 3, 8 in 12 Direktive Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih je treba v medsebojni povezavi razlagati tako, da brezplačna pravna pomoč, ki jo odobri država članica, v kateri zaseda sodišče in v kateri je fizična oseba s stalnim ali običajnim prebivališčem v drugi državi članici predložila vlogo za brezplačno pravno pomoč v okviru čezmejnega spora, vključuje tudi stroške, ki jih je ta oseba vnaprej plačala za prevod dokazil, potrebnih za obravnavanje te vloge.

V zvezi s postopkom za predložitev vloge za brezplačno pravno pomoč je v členu 13(1) Direktive 2003/8 za zagotovitev dejanskega dostopa do pravnega varstva določeno, da ima prosilec za brezplačno pravno pomoč na voljo dve možnosti, ker lahko predloži vlogo za brezplačno pravno pomoč bodisi pristojnemu organu države članice, v kateri ima stalno ali običajno bivališče, ki je v členu 13(1)(a) te direktive opredeljen kot predajni organ, bodisi pristojnemu organu države članice, v kateri zaseda sodišče ali v kateri se izvršuje odločba, ki je v členu 13(1)(b) navedene direktive opredeljen kot prejemni organ. Toda če bi bili stroški, povezani s prevodom dokazil, potrebnih za obravnavanje vloge za brezplačno pravno pomoč, kriti samo, kadar se prosilec za pravno pomoč obrne na pristojne organe države članice svojega stalnega ali običajnega prebivališča, bi to vodilo – napačno – do tega, da bi bila pridobitev brezplačne pravne pomoči v zvezi s temi stroški odvisna od postopkovne možnosti, ki bi jo izbrala zadevna oseba, in bi se s tem odvzelo smisel členu 13(1)(b) Direktive 2003/8, ki določa možnost predložitve vloge za brezplačno pravno pomoč neposredno prejemnemu organu.

(Glej točke 29, 43, 47 in izrek.)
Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2003/37/ES z dne 26. maja 2003 o homologaciji kmetijskih in gozdarskih traktorjev, njihovih priklopnikov in zamenljivih vlečenih strojev ter njihovih sistemov, sestavnih delov in samostojnih tehničnih enot in o razveljavitvi Direktive 74/150/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo Komisije 2014/44/EU z dne 18. marca 2014, je treba razlagati tako, da za prvo dajanje na trg in registracijo rabljenih traktorjev in traktorjev iz druge roke, ki se uvozijo iz tretje države, v državi članici veljajo tehnične zahteve, določene v tej direktivi.

Postopek ES-homologacije, kot ga je določil zakonodajalec Unije, torej temelji na načelu vzajemnega priznavanja nadzora skladnosti, ki ga izvajajo organi različnih držav članic, pristojni za homologacijo, z zahtevami, določenimi z Direktivo 2003/37 ter s posamičnimi direktivami, navedenimi v njeni Prilogi II, poglavje B (glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2010, Lahousse in Lavichy, C‑142/09, EU:C:2010:694, točka 27). Njen cilj je zagotoviti in spodbujati delovanje notranjega trga ob ohranitvi varnosti na cesti, kakovosti okolja in varnosti pri delu. Ob upoštevanju značilnosti sistema, ki ga je vzpostavila Direktiva, je namreč njegov namen, da se glede vozil, proizvedenih na ozemlju Unije, uporablja za nova vozila. Za vsa vozila, ki so bila z Direktivo 2003/37 zajeta kot nova in so bila dana v uporabo v Uniji, je zato treba opraviti ES-homologacijo.

Vendar je treba, kot generalni pravobranilec v točki 66 sklepnih predlogov, poudariti, da je cilj sistema, ki je bil vzpostavljen z Direktivo 2003/37, zagotoviti, da vsa vozila, naj bodo nova ali rabljena, ki spadajo v določene kategorije in so prvič dana na trg Unije, in sicer vozila iz kategorij T1, T2 in T3 od 1. julija 2009, izpolnjujejo tehnične zahteve iz te direktive. V teh okoliščinah je treba šteti, da je rabljeno vozilo, uvoženo iz tretje države, ki ni bilo ES‑homologirano in bo prvič dano v uporabo v Uniji, „novo vozilo“ v smislu Direktive 2003/37.

(Glej točke 27, 30, 31, 36 in 37 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑437/15 P

Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)

proti

Deluxe Entertainment Services Group Inc.

„Pritožba – Znamka Evropske unije – Figurativna znamka z besednim elementom ‚deluxe‘ – Zavrnitev registracije s strani preizkuševalca“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. maja 2017

Znamka Evropske unije – Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije – Absolutni razlogi za zavrnitev – Preizkus razlogov za zavrnitev glede na vsakega od proizvodov ali storitev, na katere se nanaša zahteva za registracijo – Obveznost obrazložitve zavrnitve registracije – Obseg

(Uredba Sveta št. 207/2009, člena 7(1) in 75, prvi stavek)

Ker se registracija znamke vedno zahteva za proizvode in storitve, ki so navedeni v prijavi za registracijo, je treba vprašanje, ali za znamko velja eden izmed absolutnih razlogov za zavrnitev registracije, preučiti konkretno glede na te proizvode ali storitve.

Iz sodne prakse Sodišča izhaja, prvič, da se mora preučitev absolutnih razlogov za zavrnitev nanašati na vsakega od proizvodov ali storitev, za katere se zahteva registracija znamke, in drugič, da mora biti odločba, s katero pristojni organ zavrne registracijo znamke, načeloma obrazložena za vsakega od teh proizvodov in storitev.

Vendar je Sodišče glede te zadnje zahteve pojasnilo, da lahko pristojni organ sprejme le splošno obrazložitev za vse zadevne proizvode in storitve, če se za kategorijo ali skupino proizvodov ali storitev uveljavlja enak razlog za zavrnitev.

Sodišče je nato navedlo, da taka možnost velja le za proizvode in storitve, med katerimi obstaja dovolj neposredna in konkretna povezava, da lahko tvorijo dovolj homogeno kategorijo ali skupino proizvodov ali storitev.

Pri presoji, ali so proizvodi in storitve, na katere se nanaša prijava za registracijo znamke Unije, med seboj dovolj neposredno in konkretno povezani ter jih je mogoče porazdeliti v dovolj homogene kategorije in skupine v smislu v prejšnji točki navedene sodne prakse, je treba upoštevati namen tega izvajanja, ki omogoča in olajša konkretno presojo vprašanja, ali za znamko, na katero se nanaša prijava za registracijo, velja eden od absolutnih razlogov za zavrnitev.

Prav tako je treba porazdelitev zadevnih proizvodov in storitev v eno ali več skupin ali kategorij izvesti med drugim na podlagi njihovih skupnih značilnosti, ki so upoštevne pri ugotavljanju, ali se zadevni znamki, za katero je bila zahtevana registracija za te proizvode in storitve, zavrne registracija zaradi določenega absolutnega razloga. Iz tega izhaja, da je treba izvesti konkretno presojo za preučitev vsake zahteve za registracijo, in če je to potrebno, za vsakega od različnih absolutnih razlogov za registracijo, ki se lahko uporabijo.

Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da ni mogoče a priori izključiti, da imajo vsi proizvodi in storitve, na katere se nanaša zahteva za registracijo, lastnost, ki je upoštevna pri analizi absolutnega razloga za zavrnitev, in jih je mogoče za preučitev zadevne zahteve za registracijo glede na ta absolutni razlog za zavrnitev umestiti v eno samo kategorijo ali dovolj homogeno skupino.

(Glej točke od 28 do 34.)
Sodišče Evropske unije ni pristojno odločati o veljavnosti člena 21(2) Uredbe št. 469/2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila, kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Republike Hrvaške k Evropski uniji in prilagoditvah Pogodbe o Evropski uniji, Pogodbe o delovanju Evropske unije in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo.

Na podlagi člena 267, prvi odstavek, (b) PDEU je namreč Sodišče pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede razlage aktov institucij, organov, uradov in agencij Unije in veljavnosti teh aktov. To pa ne velja glede prilagoditev, ki jih vsebuje priloga k aktu o pristopu, o katerih se dogovorijo države članice in država prosilka in pri katerih ne gre za akt institucije, ampak za določbe primarnega prava, ki ne smejo biti začasno odložene, spremenjene ali razveljavljene drugače kakor po postopku, določenem v izvirnih pogodbah. V zvezi s tem je bil člen 20(2) Uredbe št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila vanjo dodan z Aktom o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija. Uredba št. 469/2009 je kodificirala Uredbo št. 1768/92, tako da je člen 20(2) Uredbe št. 1768/92 postal člen 21(2) Uredbe št. 469/2009.

(Glej točke 26, 27, 29, 30 in 33 ter točko 1 izreka.)
Člen 3(1) Direktive 2001/29/ES o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da je treba za to, da se ugotovi, ali namestitev hiperpovezav do varovanih del, ki so prosto dostopna na nekem spletnem mestu brez dovoljenja imetnika avtorske pravice, na drugo spletno mesto pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu te določbe, ugotoviti, ali je te povezave brez pridobitnega namena objavila oseba, ki ni vedela ali za katero ni mogoče razumno pričakovati, da bi vedela za nezakonitost objave teh del na prvonavedenem spletnem mestu, ali pa so bile, nasprotno, navedene povezave objavljene s pridobitnim namenom, pri čemer je treba v tem primeru domnevati, da je ta oseba za to vedela.

Pojem „priobčitev javnosti“ je namreč treba presojati posamično. Pri tej presoji je tako treba, če hiperpovezavo do dela, ki je prosto dostopno na drugem spletnem mestu, namesti oseba, ki pri tem nima pridobitnega namena, upoštevati dejstvo, da ta oseba ni vedela – in ni mogoče razumno pričakovati, da bi vedela – da je bilo navedeno delo na internetu objavljeno brez dovoljenja imetnika avtorske pravice. Taka oseba namreč običajno to stori, ne da bi se v celoti zavedala posledic svojega ravnanja, s katerim obiskovalcem omogoča dostop do dela, ki je nezakonito objavljeno na internetu. Nasprotno pa, če je dokazano, da je ta oseba vedela ali bi morala vedeti, da hiperpovezava, ki jo je namestila, omogoča dostop do dela, ki je na internetu objavljeno nezakonito, namestitev te povezave pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29. Enako velja, če ta povezava uporabnikom omogoča obiti omejevalne ukrepe, ki so sprejeti na mestu, na katerem je varovano delo, da bi se dostop javnosti omejil samo na naročnike.

Poleg tega, če so hiperpovezave nameščene s pridobitnim namenom, je mogoče od tistega, ki jih je namestil, pričakovati, da opravi potrebna preverjanja, da se prepriča, da ni zadevno delo na spletnem mestu, na katero napotujejo navedene povezave, objavljeno nezakonito, zaradi česar je mogoče domnevati, da je do namestitve prišlo ob seznanjenosti s tem, da je navedeno delo varovano, in s tem, da imetnik avtorske pravice morda ni dovolil objave na internetu. V teh okoliščinah in dokler se ta izpodbojna domneva ne ovrže, dejanje namestitve hiperpovezave do dela, ki je nezakonito objavljeno na internetu, pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

(Glej točke 33, od 47 do 51 in 55 ter izrek.)
Ni mogoče šteti za prednost v smislu člena 107(1) PDEU nacionalne ureditve, ki ne daje prednosti niti delničarjem nekega podjetja niti navedenemu podjetju samemu, saj zgolj preprečuje bremenitev proračuna tega podjetja s stroški, ki jih v običajnih razmerah ne bi bilo, in se tako omejuje na opredelitev izjemne možnosti brez določitve zmanjšanja bremena, ki bi ga to podjetje sicer moralo nositi.

Vendar se to pravilo uporablja zgolj v primeru dvakrat odstopajoče ureditve, in sicer ureditve, ki za preprečitev tega, da bi bil proračun upravičenca do te prednosti obremenjen s stroški, ki jih v običajnih razmerah ne bi bilo, določa odstopanje, namenjeno nevtralizaciji prejšnjega odstopanja od splošne ureditve.

(Glej točki 25 in 27.)
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2014/24, člen 90(1))

Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev – Direktiva 2014/24 – Časovna veljavnost – Odločba, s katero je naročnik izbral vrsto postopka javnega naročanja in ki je bila sprejeta pred rokom za prenos te direktive – Neuporaba direktive

Promet – Javne storitve železniškega in cestnega potniškega prevoza – Uredba št. 1370/2007 – Sklepanje pogodb o izvajanju javne storitve avtobusnega potniškega prevoza – Določbe, ki se uporabijo

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1370/2007, člena 4(7) in 5(1); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18, člen 25)
1.

Pritožba — Razlogi — Napačna presoja dejstev in dokazov — Nedopustnost — Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov — Izključitev, razen ob izkrivljanju — Tožbeni razlog v zvezi z izkrivljanjem dejstev — Nujnost, da se natančno navedejo izkrivljeni elementi in dokažejo napake pri analizi, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točki 21 in 59.)