SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 8. novembra 2007 ( 1 )

Zadeva C-304/06 P

Eurohypo AG

proti

Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)

„Pritožba — Znamka Skupnosti — Uredba (ES) št. 40/94 — Člen 7(1)(b) — Besedna znamka EUROHYPO — Absolutni razlog za zavrnitev registracije — Znamka brez razlikovalnega učinka“

I – Uvod

1. V tej pritožbi, vloženi zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 3. maja 2006 v zadevi Eurohypo proti UUNT (T-439/04 ( 2 )), se postavlja na eni strani vprašanje, kakšen je obseg obveznosti Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), da v okviru postopka registracije znamke Skupnosti dejansko stanje preizkusi po uradni dolžnosti, in na drugi strani vprašanje, kakšni so obseg in posledice prekrivanja točk (b) in (c) člena 7(1) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti ( 3 ) (v nadaljevanju: Uredba).

II – Pravni okvir

2. V členu 7(1) Uredbe je določeno: „1 Kot znamka se ne registrirajo: […] b) znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka; c) znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve; […]“

3. V členu 7(2) Uredbe je podrobneje določeno, da se „[o]dstavek 1 […] uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti“.

4. V členu 73 Uredbe je določeno, da se „[v] odločbah [UUNT] navedejo razlogi, na katerih odločbe temeljijo“.

5. V členu 74(1) Uredbe je določeno, da „[v] postopku [UUNT] preveri dejstva po uradni dolžnosti; […]“.

III – Dejansko stanje

6. Družba Deutsche Hypothekenbank Frankfurt-Hamburg AG, zdaj družba Eurohypo AG (v nadaljevanju: pritožnica), je vložila prijavo za registracijo znamke Skupnosti „EUROHYPO“ kot znamke Skupnosti za storitve, ki spadajo v razred 36 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk, v revidirani in spremenjeni različici z dne 15. junija 1957: „finančni posli; denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje, finančne analize, investicijski posli, zavarovalništvo“.

7. Preizkuševalka je z odločbo z dne 30. avgusta 2002 prijavo zavrnila na podlagi člena 7(1)(b) in (c) ter (2) Uredbe.

8. Tožeča stranka je 30. septembra 2002 vložila pritožbo zoper odločbo preizkuševalke.

9. Četrti odbor za pritožbe je z odločbo z dne 6. avgusta 2004 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) ugodil pritožbi glede storitev „finančne analize, investicijski posli, zavarovalništvo“. Pritožba pa je bila zavrnjena glede drugih storitev iz razreda 36, torej za „finančn[e] posl[e]; denarn[e] posl[e]; posl[e] v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje“. Odbor za pritožbe je presodil, da je besedni znak EUROHYPO opisen za te zadnje storitve na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe. Dodal je, da to vsekakor velja v nemško govorečih državah in da to na podlagi člena 7(2) Uredbe zadostuje, da se upraviči zavrnitev varstva. Dalje je menil, da sestavna dela „euro“ in „hypo“ vsebujeta jasno razumljivo označbo lastnosti petih zgoraj navedenih storitev in da zaradi združitve dveh delov v eno besedo znamka ni manj opisna.

10. Tožeča stranka je 5. novembra 2004 zoper to odločbo pri Sodišču prve stopnje vložila tožbo za njeno razveljavitev. V utemeljitev svoje tožbe je navedla dva tožbena razloga, prvič, kršitev načela preizkusa po uradni dolžnosti, določenega v členu 74(1), prvi stavek, Uredbe, in, drugič, kršitev člena 7(1)(b) Uredbe.

11. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo tožbo zavrnilo.

12. Sodišče prve stopnje je v zvezi s prvim tožbenim razlogom ugotovilo, da zadošča, da odbor za pritožbe uporabi merilo opisnosti, kot ga razlaga sodna praksa, da o zadevi odloči, ne da bi moral odločitev utemeljiti s predložitvijo dokazov (točka 19). Sodišče prve stopnje meni, da odločba odbora za pritožbe, ki je odločil, da ne opravi dodatnih raziskav, saj je bil dovolj prepričan o opisnosti sestavnih delov „euro“ in „hypo“ ter izraza „eurohypo“, da je sklenil zavrniti registracijo, ni v nasprotju s členom 74(1), prvi stavek, Uredbe št. 40/94 (točka 20).

13. Sodišče prve stopnje se je v zvezi z drugim tožbenim razlogom najprej sklicevalo na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je besedna znamka, ki je za zadevne proizvode ali storitve opisna v smislu člena 7(1)(c) Uredbe, zato nujno brez razlikovalnega učinka za te proizvode ali storitve v smislu člena 7(1)(b) Uredbe (točka 44). Nato je ugotovilo, da je odbor za pritožbe pravilno poudaril, da zadevna javnost v finančnem sektorju zazna „euro“ kot valuto v obtoku v Evropski uniji, ki opisuje to valutno področje (točka 51), da je poleg tega odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da pri finančnih storitvah povprečen potrošnik sestavni del „hypo“ razume kot okrajšavo izraza „hipoteka“ (točka 52), da je besedni znak EUROHYPO preprosta kombinacija dveh opisnih delov, ki ne ustvarja vtisa, dovolj oddaljenega od vtisa preproste združitve delov, ki ga sestavljata, da bi pomenila več kot le vsoto svojih sestavnih delov (točka 55) in da se rešitev sodbe BABY-DRY (sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABY-DRY), T-163/98, Recueil, str. II-2383) ne more prenesti na znak EUROHYPO (točka 56).

14. Pritožnica v pritožbi Sodišču predlaga, naj to sodbo razveljavi in odločbo četrtega odbora za pritožbe razglasi za nično. Poleg tega predlaga, naj UUNT naloži plačilo stroškov.

15. UUNT je Sodišču predlagal, naj pritožbo zavrne in pritožnici naloži plačilo stroškov.

IV – Sodišču predložena stališča

16. Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, kršitev člena 74(1), prvi stavek, in kršitev člena 7(1)(b) Uredbe.

A – Prvi pritožbeni razlog

17. Pritožnica zatrjuje, da člen 74(1), prvi stavek, Uredbe določa, da se morajo opraviti izčrpni preskusi, da bi se z gotovostjo ugotovilo, ali obstajajo razlogi za zavrnitev registracije. Meni, da niti v sodbi niti pred tem v odločbah tožene stranke ni bilo ugotovljeno dejstvo o domnevni opisnosti znaka EUROHYPO kot celote. Tožena stranka naj bi se sklicevala le na izsledke raziskave, v katerih je navedena morebitna opisna uporaba sestavnih delov „euro“ in „hypo“, in naj bi le zatrjevala, ne da bi dokazala niti navedla katerikoli vir, da je celoten izraz prav tako opisen kot vsota njegovih delov. Pritožnica dodaja, da iz določenih dokumentov izhaja, da je UUNT opravil preskuse, da bi dokazal morebitno opisno uporabo in da naj bi Sodišču prve stopnje „zavestno prikrival“ izsledke svoje raziskave. UUNT naj bi tako izkrivil dejansko stanje. Ugotovitev Sodišča prve stopnje v zvezi z domnevno opisnim pomenom celotnega izraza „eurohypo“ naj bi torej temeljila na izkrivljenem dejanskem stanju in bi jo moralo Sodišče zato spremeniti.

18. UUNT priznava, da mora odločbo o zavrnitvi prijave za registracijo znamke obrazložiti. Vendar se ta zahteva ne bi smela zamenjati z obveznostjo predložitve dokazov. UUNT meni, da sme sam presoditi, ali je dejstvo dokazano. Navaja, da iz sodne prakse Sodišča prve stopnje izhaja, da lahko svojo analizo utemelji z dejstvi, ki izhajajo iz praktičnih splošno pridobljenih izkušenj trženja blaga široke potrošnje in ki jih lahko poznajo vsi, zlasti pa potrošniki teh proizvodov. Kadar to pomeni izpolnitev obveznosti navajanja dejstev, kot jo ima UUNT, in ne obveznosti predložitve dokazov, ki naj bi jo ta imel, odboru za pritožbe ne bi bilo treba navesti primerov takih praktičnih izkušenj.

19. UUNT dodaja, da se preizkus razlikovalnega učinka opravi s predhodnim preizkusom tega, kako naj bi povprečni potrošnik zaznaval proizvode in storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka. Zato bi lahko bila dejanska opisna uporaba sestavnih delov znaka ali znaka kot celote zagotovo indic v korist ugotovitve o neobstoju razlikovalnega učinka, nikoli pa pogoj za tako ugotovitev. Če torej dejanski element pri pravni analizi ni upoštevan, naj odboru za pritožbe ne bi bilo mogoče očitati, da ga ni navedel.

B – Drugi pritožbeni razlog

20. Prvič, pritožnica zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje analiziralo le opisnost delov „euro“ in „hypo“ posebej ter da je preizkus celotnega vtisa, ki ga ustvarja znamka, opravilo le podredno. Pritožnica je obravnavano zadevo primerjala z zadevo, v kateri je bila izdana sodba Sodišča prve stopnje z dne 2. julija 2002 SAT.1 proti UUNT (SAT.2) (T-323/00) ( 4 ), ki je bila razveljavljena s sodbo Sodišča z dne 16. septembra 2004 v zadevi SAT.1 proti UUNT (C-329/02 P) ( 5 ). Pritožnica navaja, da je Sodišče prve stopnje v obeh zadevah celotni vtis, ki ga ustvarja kombinacija besed, preučilo le podredno in ni upoštevalo dejstev, kot je obstoj domišljijskega sestavnega dela, ki se mora upoštevati pri taki analizi. Ti razlogi naj bi bili odločilni za to, da je Sodišče sodbo v zadevi T-323/00 razveljavilo, in enako bi moralo storiti v obravnavani zadevi.

21. Pritožnica uveljavlja podobnost s sodbo z dne 20. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (C-383/99 P) ( 6 ). V tej zadevi naj se Sodišče ne bi sklicevalo na nenavadnost zaporedja besed „BABY-DRY“ (namesto DRY-BABY), ampak na to, da je ta kombinacija besed nenavadno ime za plenice za dojenčke. Enako naj bi glede zavrnjenih finančnih storitev veljalo za EUROHYPO. V obeh primerih naj bi bili posamezni sestavni deli znamk javnosti razumljivi. Poleg tega naj bi bila v imenu „BABY-DRY“ posamezna sestavna dela jasneje poudarjena kot v imenu znamke EUROHYPO. V zadnji naj bi bila grafična združitev delov, ki sestavljata zelo posebno kombinacijo besed, veliko bolj zaznamovana.

22. UUNT navaja, da je Sodišče prve stopnje v točki 54 in naslednjih izpodbijane sodbe presodilo celotni vtis, ki ga ustvarja znamka, in tako kot odbor za pritožbe ugotovilo, da kombinacija dveh opisnih sestavnih delov ne ustvarja vtisa, ki bi pomenil več kot le njihovo vsoto. Vprašanja, ali je rezultat presoje znamke po temelju upravičen v celoti, pa naj v pritožbenem postopku ne bi bilo več mogoče preveriti.

23. UUNT navaja tudi to, da je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da kombinacija besed ni nenavadna in da primera torej ni mogoče primerjati z znakom „BABY-DRY“.

24. Drugič, pritožnica meni, da sodba Sodišča prve stopnje temelji na merilu, v skladu s katerim bi bilo mogoče šteti, da se znamka, sestavljena iz opisnih sestavnih delov, lahko registrira, če je sestavljena beseda postala del vsakdanjega jezika in je pridobila lasten pomen. To merilo naj bi se torej upoštevalo v okviru člena 7(1)(c) Uredbe v zvezi z morebitno potrebo po ohranitvi razpoložljivosti, vendar naj se ne bi uporabljalo pri razlagi točke (b) tega člena, da bi se ugotovil razlikovalni učinek, in sicer zmožnost, da bi javnost zaznavala, da navaja trgovski izvor. Ker je Sodišče prve stopnje pri obrazložitvi odločbe o zavrnitvi uporabilo to merilo, ki naj bi se nanašalo le na člen 7(1)(c) Uredbe, naj bi napačno razlagalo člen 7(1)(b) Uredbe.

25. Pritožnica dodaja, da naj bi Sodišče prve stopnje to merilo uporabilo napačno, ker je v točki 55 sodbe potrdilo, da pritožnica ni dokazala, da je sporna sestavljena beseda pridobila lasten pomen, in ji zato ni priznalo zadostnega razlikovalnega učinka. Pritožnica meni, da naj bi znak EUROHYPO kot celota izpolnjeval merilo v zvezi z lastnim pomenom. Če domnevamo, da bi posamezna dela „euro“ in „hypo“ dejansko štela za opisno označbo evropske valute in hipoteke, bi lahko nemška javnost izraz „eurohypo“ prej razumela kot okrajšavo „Europäische Hypothekenbank“ (evropska hipotekarna banka) – če ne zgolj kot označbo pritožnice kot družbe – torej tako, da bi pomenila več kot le vsoto valute „euro“ in pojma „hipoteka“. To naj bi dokazovala praksa več drugih bank, katerih firma naj bi vsebovala sestavni del „hypo“, ter zgodovina ustanovitve pritožnice, ki je z združitvijo zlasti z „Eurohypo AG Europäische Hypothekenbank der Deutschen Bank“ postala „Deutsche Hypothekenbank Frankfurt-Hamburg AG“.

26. Pritožnica nazadnje navaja, da medtem ko splošni interes za določbo člena 7(1)(b) Uredbe zahteva, da se razpoložljivost znaka ne sme neupravičeno omejiti za druge subjekte, ki tržijo proizvode ali storitve, kot so ti, za katere je bila zahtevana registracija, splošni interes za člen 7(1)(c) Uredbe neomajno temelji na nujnosti, da bi lahko znak vsi prosto uporabljali. Tako naj bi Sodišče prve stopnje, ker je razlog za zavrnitev iz točke (c) tega člena preučilo podredno v okviru analize točke (b) tega člena, ne da bi ločilo različni naravi splošnih interesov, člen 7(1)(b) razlagalo napačno. Pritožnica se v zvezi s tem sklicuje na točko 36 sodbe SAT.1 proti UUNT ( 7 ).

27. UUNT meni, da se področji uporabe določb člena 7(1)(b) in (c) Uredbe ujemata. Opisni znak naj bi tako običajno spadal na področje uporabe obeh določb. Torej naj bi pravila sodne prakse glede člena 7(1)(c) Uredbe v zvezi z ugotovitvijo razlikovalnega učinka sestavljene besede veljala tudi za analizo opisnega imena v okviru člena 7(1)(b) Uredbe, če bi bilo zaznavanje upoštevne javnosti merilo preučitve obeh določb. Pritožnica naj ne bi dokazala, zakaj bi se moralo zaradi različnih splošnih interesov za posamezni določbi merilo opisnega imena razlagati različno. UUNT meni, da vprašanje, ali potrošnik zazna ime kot opisno, ni odvisno zgolj od cilja varstva določbe, ki naj bi se uporabila. Zdi se, da pritožnica meni enako, saj želi, da se v obravnavani zadevi uporabi sodna praksa iz sodbe „BABY-DRY“, sprejeta v okviru člena 7(1)(c) Uredbe.

V – Presoja

A – Prvi pritožbeni razlog

28. UUNT pritožnici – ki trdi, da se je odbor za pritožbe zadovoljil s tem, da je zatrjeval, ne pa dokazal, da je izraz „eurohypo“ kot celota prav tako opisen kot vsota sestavnih delov „euro“ in „hypo“ – odgovarja, da nima obveznosti dokazovanja, temveč le obveznost obrazložitve.

29. V členu 74(1) Uredbe je določeno, da morajo preizkuševalci UUNT in v primeru pritožb odbori za pritožbe UUNT po uradni dolžnosti preveriti dejstva, da bi ugotovili, ali je pri znamki, za katero se zahteva registracija, podan kateri od razlogov za zavrnitev prijave iz člena 7 te uredbe ( 8 ). Vendar je treba ugotoviti, da ta določba ne določa podrobneje, kako mora UUNT to preveriti. Iz sodne prakse Sodišča prve stopnje izhaja, tako kot je poudarjeno v točki 19 sodbe, ki se izpodbija s to pritožbo, da odboru za pritožbe odločitve ni treba utemeljiti s predložitvijo dokazov ( 9 ). Iz sodne prakse Sodišča prve stopnje izhaja tudi to, da lahko odbor za pritožbe svojo analizo utemelji z dejstvi, ki izhajajo iz praktičnih splošno pridobljenih izkušenj trženja blaga široke potrošnje in ki jih lahko poznajo vsi, zlasti pa potrošniki teh proizvodov ( 10 ).

30. V obravnavani zadevi, kot izhaja iz točke 20 izpodbijane sodbe, odbor za pritožbe ni preučil le pomena delov „euro“ in „hypo“, ampak tudi mogoče pomene sestavljenega izraza „eurohypo“. Odbor za pritožbe je v točki 14 izpodbijane odločbe navedel zlasti to, da bo ta izraz za nemškega potrošnika pomenil finančne storitve, zavarovane s stvarmi, in financiranje, predvsem na področju poslov v zvezi s posredovanjem nepremičnin, vendar tudi na drugih področjih, na katerih obstaja potreba po zavarovanju s stvarmi ( 11 ). Odbor za pritožbe v točki 16 pojasnjuje, da rešitve iz sodbe Sodišča v zadevi Procter & Gamble proti UUNT ( 12 ) ni mogoče uporabiti v obravnavani zadevi, ker je bil v tej sodbi pri ugotovitvi, ali je „BABY-DRY“ (namesto dry baby) opisen v primerjavi s plenicami za dojenčke, odločilen neobičajen vrstni red besed; vendar tak neobičajen vrstni red ( 13 ) besed v obravnavani zadevi ne obstaja ( 14 ).

31. Prvi pritožbeni razlog pritožnice je treba torej zavrniti ( 15 ).

B – Drugi pritožbeni razlog

32. Pritožnica Sodišču prve stopnje najprej očita, da se je oprlo na domnevo, da zadevna sestavna dela, ki nista razlikovalna, če se ju obravnava sama, niti ne moreta postati razlikovalna, če sta kombinirana, namesto da bi se oprlo na presojo, kako povprečni potrošnik zaznava to kombinacijo kot celoto.

33. Najprej je treba opozoriti, da je samo Sodišče prve stopnje pristojno za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in za presojo tega dejanskega stanja. Presoja dejanskega stanja, razen pri izkrivljanju predloženih dokazov, torej ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe ( 16 ).

34. Opozoriti je treba tudi na to, da se, ko gre za znamko, sestavljeno iz besed, preveri mogoč razlikovalni učinek za vsak njen izraz ali del posebej, vendar mora biti v vsakem primeru odvisen od presoje celote, ki jo ti sestavljajo. Zgolj okoliščina, da je vsak posamezen del brez slehernega razlikovalnega učinka, ne izključuje tega, da ima lahko njihova kombinacija razlikovalni učinek ( 17 ).

35. Sodišče prve stopnje je najprej v točki 51 izpodbijane sodbe navedlo, da je odbor za pritožbe pravilno menil, da zadevna javnost v finančnem sektorju zazna „euro“ kot valuto v obtoku v Evropski uniji, ki opisuje to valutno področje, ali celo, kot trdi pritožnica, kot okrajšavo besede „Europe“. Sodišče prve stopnje meni, da torej sestavni del vsaj z enim od mogočih pomenov določa lastnost zadevnih finančnih storitev. Sodišče prve stopnje nato v točki 52 izpodbijane sodbe navaja, da je odbor za pritožbe upravičeno ugotovil, da je povprečni potrošnik v okviru finančnih storitev del „hypo“ razumel kot okrajšavo izraza „hipoteka“.

36. Sodišče prve stopnje nato v točki 54 opozarja, da iz sodne prakse izhaja, da znamka, sestavljena iz besede, ki je sestavljena iz delov, ki oba opisujeta lastnosti proizvodov ali storitev, za katere se zahteva registracija, tudi sama opisuje lastnosti, razen če obstaja zaznavna razlika med besedo in preprosto sestavo njenih sestavnih delov, kar bodisi pomeni, da zaradi nenavadne kombinacije za navedene proizvode ali storitve beseda ustvarja vtis, ki je dovolj oddaljen od vtisa, ki ga ustvarja preprosta kombinacija pomenov njenih sestavnih delov, s posledico, da je beseda več kot le vsota njenih delov, bodisi da je beseda postala del vsakdanjega jezika in pridobila lasten pomen, tako da je zdaj neodvisna od svojih sestavnih delov.

37. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da je po eni strani besedni znak EUROHYPO preprosta kombinacija dveh opisnih sestavnih delov, ki ne ustvarja vtisa, dovolj oddaljenega od vtisa preproste združitve njegovih sestavnih delov, da bi pomenila več kot le vsoto njenih delov, in da po drugi strani pritožnica ni dokazala, da bi ta beseda postala del vsakdanje rabe in bi pridobila lasten pomen, ampak trdi nasprotno, da besedna znamka EUROHYPO ni postala del vsakdanje rabe v nemškem jeziku, ki opisuje finančne storitve.

38. Pritožnica obravnavano zadevo primerja s tistima, v katerih sta bili izdani sodbi Sat.1 proti UUNT in Procter & Gamble proti UUNT. V prvi sodbi je Sodišče sodbo Sodišča prve stopnje razveljavilo predvsem zato, ker Sodišče prve stopnje pri preučevanju celotnega vtisa, ki ga ustvarja besedna zveza, ni upoštevalo domišljijskega sestavnega dela ( 18 ). V obravnavani zadevi torej, v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, ni nobenega domišljijskega sestavnega dela, katerega izvirnost bi lahko dala besednemu znaku EUROHYPO vsaj najmanjši razlikovalni učinek. V zvezi s pritožničinim navajanjem sodbe Procter & Gamble proti UUNT, kot poudarja UUNT, zadostuje, da opozorimo, da je v točki 56 izpodbijane sodbe navedeno, da je bila besedna zveza BABY-DRY nenavaden leksikalen sestav ( 19 ), pri besednem znaku EUROHYPO pa ni tako. V skladu s sodbo Procter & Gamble proti UUNT lahko vsaka opazna razlika med formulacijo besedne zveze, za katero se zahteva registracija, in izrazjem, ki ga zadevna kategorija potrošnikov uporablja v vsakdanjem jeziku za označitev proizvodov, storitev ali njihovih bistvenih lastnosti, tej besedni zvezi dodeli razlikovalni učinek, kar ji omogoča, da se registrira kot znamka ( 20 ). V obravnavani zadevi je mogoče ugotoviti zgolj to, da ni opazne razlike med sestavljenim znakom in vsoto sestavnih delov na podlagi opisnih dejavnikov ( 21 ).

39. Zanimiva pa je tudi ugotovitev, da je Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 14. junija 2007 ugotovilo, da znak EUROPIG ni mogel biti registriran zlasti za mesne izdelke, ker ne ustvarja „vtisa, ki bi bil dovolj oddaljen od tega, ki ga ustvarja preprosta združitev njegovih dveh besednih sestavnih delov, tako da bi se spremenil pomen ali obseg“ ( 22 ).

40. Trditve pritožnice, da naj Sodišče prve stopnje ne bi presodilo celotnega vtisa besednega znaka „EUROHYPO“, torej ni mogoče sprejeti.

41. Pritožnica Sodišču prve stopnje nato očita, da je napačno razlagalo člen 7(1)(b) Uredbe, ker je uporabilo merilo, v skladu s katerim bi bilo mogoče šteti, da se znamka, sestavljena iz opisnih delov, lahko registrira, če je sestavljena beseda postala del vsakdanjega jezika in je pridobila lasten pomen. Pritožnica meni, da bi bilo to merilo mogoče upoštevati le v okviru člena 7(1)(c).

42. Z izpodbijano sodbo je bila dejansko potrjena odločba odbora za pritožbe, ki je med drugim menil, da je besedni znak EUROHYPO opisen za storitve „finančni posli; denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje“, in je se pri tem skliceval na člen 7(1)(b) Uredbe.

43. Vendar naj bi se člen 7(1)(b) Uredbe nanašal izrecno na „znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka“. V naslednji točki, to je v členu 7(1)(c) Uredbe, so našteti primeri znakov ali označb, ki jih zaradi njihovega razlikovalnega učinka ni mogoče uporabljati kot znamko.

44. Poleg tega je Sodišče večkrat poudarilo, na kar je sicer opozorjeno v točki 42 izpodbijane sodbe, da je vsak od razlogov za zavrnitev registracije, naštet v členu 7(1) Uredbe, neodvisen in zahteva posamezno preučitev. Sodišče meni, da je treba navedene razloge za zavrnitev razlagati v smislu splošnega interesa, ki podpira vsakega izmed njih. Upoštevani splošni interes lahko ali celo mora odsevati različne ugotovitve v skladu z zadevnim razlogom za zavrnitev ( 23 ). Člen 7(1)(c) Uredbe zasleduje cilj v splošnem interesu ( 24 ), ki zahteva, da lahko znake ali podatke, ki opisujejo lastnost blaga ali storitev, za katere se zahteva registracija, vsi prosto uporabljajo ( 25 ). Pojma splošnega interesa iz člena 7(1)(b) Uredbe ni mogoče ločiti od bistvene naloge znamke, ki je končnemu potrošniku ali uporabniku zagotoviti istovetnost izvora proizvoda ali storitve, označene z znamko, in mu dopustiti, da ta proizvod ali storitev brez možnosti zmede razlikuje od tistih, ki imajo drug izvor ( 26 ).

45. Vendar ker je Sodišče ( 27 ) ugotovilo, da obstaja očitno prekrivanje med področji uporabe razlogov za zavrnitev iz člena 7, od (b) do (d), Uredbe ( 28 ), je najprej ugotovilo, da je besedna znamka, ki opisuje lastnosti proizvodov ali storitev v smislu člena 7(1)(c) Uredbe zaradi tega nujno brez slehernega razlikovalnega učinka glede enakih proizvodov ali storitev v smislu člena 7(1)(b) iste uredbe ( 29 ).

46. Ta pristop je bil deležen ostrih kritik dela teorije ( 30 ), ki meni, da bi bilo treba različne razloge za zavrnitev šteti za enakovredne in samostojne razloge, ne pa obravnavati tako, da je eden vključen tudi v drugem, čeprav se avtorji strinjajo, da so znaki, ki so samo opisni, načeloma brez razlikovalnega učinka ( 31 ).

47. Zanimivo pa je ( 32 ) navesti, da so v predlogu Uredbe Sveta ( 33 ) opisni znaki predstavljeni kot primer znakov, ki nimajo razlikovalnega učinka ( 34 ). Vendar je treba poudariti, da v končnem besedilu Uredbe ni tako. Člen 7(1) je torej kot prepovedno določbo treba razlagati ozko ( 35 ). V tem besedilu je opisni element iz člena 7(1)(c) določen kot absolutni razlog za zavrnitev registracije, ki je alternativen neobstoju razlikovalnega učinka iz člena 7(1)(b) ( 36 ). Uporabiti je treba to besedilo in ne besedila predloga. Če bi šteli, da je opisni element le primer neobstoja razlikovalnega učinka, bi zanikali vso koristnost spremembe tega besedila. Poleg tega je, kot je bilo v sodni praksi večkrat opozorjeno ( 37 ), vsak od razlogov za zavrnitev registracije, naštet v členu 7(1) Uredbe, neodvisen in zahteva posamezno preučitev. Zato se ne moremo, kot je to storjeno v izpodbijani sodbi, zadovoljiti s tem, da bi domnevali, da je neizbežno, da element, ki je opisni, nima razlikovalnega učinka, ne da bi upoštevali alternativo teh učinkov, kot izhaja iz besedila Uredbe ( 38 ).

48. Sodišče je tako septembra 2004 s sodbo SAT.1 proti UUNT ( 39 ) sodbo Sodišča prve stopnje razveljavilo, ker je temeljila na merilu, v skladu s katerim se znamke, ki se v gospodarskem prometu splošno uporabljajo za označevanje zadevnih proizvodov in storitev, ne morejo registrirati kot znamke. Sodišče je torej menilo, da je „to merilo […] upoštevno v okviru člena 7(1)(c) Uredbe, vendar ni tisto, v skladu s katerim je treba razlagati točko (b) tega člena. Sodišče je, kot mu je predlagal generalni pravobranilec Léger“ ( 40 ) v sklepnih predlogih ( 41 ), septembra 2005 v sodbi BioID proti UUNT zadevno sodbo Sodišča prve stopnje razveljavilo iz enakih razlogov in z enakimi izrazi ( 42 ). Tako je storilo tudi v sodbi Sodišča v zadevi Deutsche SiSI-Werke proti UUNT, izrečeni januarja 2006 ( 43 ).

49. Položaj v obravnavani zadevi je vsekakor primerljiv. Tako v sodbi Sodišča prve stopnje kot v odločbi odbora za pritožbe je bilo ugotovljeno, da besedni znak EUROHYPO nima razlikovalnega učinka in je treba zato na podlagi člena 7(1)(b) njegovo registracijo zavrniti, ker je sestavljen iz dveh opisnih izrazov, katerih kombinacija ne ustvarja vtisa, ki bi bil dovolj oddaljen od teh sestavnih delov, da bi pomenil več kot njuna vsota, medtem ko je vprašanje opisnosti obravnavano v členu 7(1)(c). Po zgledu sodb SAT.1 proti UUNT, BioID proti UUNT in Deutsche SiSI-Werke proti UUNT je treba ugotoviti, da je očitek, da je Sodišče prve stopnje uporabilo merilo, ki naj ne bi bilo upoštevno v okviru člena 7(1)(b) Uredbe, ampak v okviru točke (c) istega člena, utemeljen.

50. Opisnost besednega znaka EUROHYPO je bila zgoraj ugotovljena. V zvezi s tem in ker iz člena 7(1) Uredbe zelo jasno izhaja, da že obstoj enega od navedenih absolutnih razlogov za zavrnitev zadošča, da znak ne more biti registriran kot znamka Skupnosti ( 44 ), bi bilo treba besedni znak EUROHYPO za zadevne storitve zavrniti zaradi njegove opisnosti v smislu točke (c) navedenega člena. Tudi v skladu s pojasnili same pritožnice bi lahko nemška javnost izraz „eurohypo“ razumela kot okrajšavo „Europäische Hypothekenbank“, torej „evropske hipotekarne banke“. Ta izraz upoštevni javnosti ne bi omogočil, da bi ugotovila izvor zavarovanih proizvodov ali storitev in jih razlikovala od tistih iz drugih podjetij, in se tako ne zdi, da bi lahko izpolnjeval bistveno funkcijo znamke. Nasprotno, izraz, ki bi ga bilo mogoče razumeti kot „evropska hipotekarna banka“, lahko neupravičeno omejuje razpoložljivost takega pojma za druge subjekte, ki ponujajo enake proizvode in storitve, kot so tisti, za katere se zahteva registracija. Kot zatrjuje pritožnica, je namen člena 7(1)(b) Uredbe to ravno preprečiti ( 45 ).

51. Vendar je pristojnost Sodišča v okviru pritožbe omejena na presojo pravnih vprašanj, ki so bila obravnavana na prvi stopnji ( 46 ). Izpodbijano sodbo je treba torej razveljaviti, saj je Sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo pravo pri razlagi člena 7(1)(b) Uredbe, ker je uporabilo merilo, upoštevno v okviru člena 7(1)(c) Uredbe.

VI – Stroški

52. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Družba Eurohypo je predlagala, naj se UUNT naloži plačilo stroškov, in ker ta s pritožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov postopkov na obeh stopnjah.

VII – Predlog

Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj:

1. razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 3. maja 2006 v zadevi Eurohypo proti UUNT (T-439/04);

2. razveljavi odločbo četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 6. avgusta 2004;

3. UUNT naloži plačilo stroškov postopkov na obeh stopnjah.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) ZOdl., str. II-6161, v nadaljevanju: izpodbijana sodba.

( 3 ) UL 1994, L 11, str. 1.

( 4 ) Recueil, str. II-2839.

( 5 ) ZOdl., str. I-8317.

( 6 ) Recueil, str. I-6251.

( 7 ) Navedena zgoraj.

( 8 ) Sodbi Sodišča z dne 22. junija 2006 v zadevi Storck proti UUNT (C-25/05 P, ZOdl., str. I-5719, točka 50) in z dne 19. aprila 2007 v zadevi UUNT proti Celltech (C-273/05 P, ZOdl., str. I-2883, točka 38).

( 9 ) Sodbi Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi Telepharmacy Solutions proti UUNT (TELEPHARMACY SOLUTIONS) (T-289/02, ZOdl., str. II-2851, točka 54) in z dne 22. junija 2005 v zadevi Metso Paper Automation proti UUNT (PAPERLAB) (T-19/04, ZOdl., str. II-2383, točka 34).

( 10 ) Sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler (PICARO) (T-185/02, ZOdl., str. II-1739, točka 29).

( 11 ) „Die Kombination beider Wortelemente der Markenanmeldung zu einem Wort macht die Gesamtmarke nicht weniger beschreibend. Auch wenn der Beschwerdeführerin zuzugeben ist, dass nicht die Hypothek, sondern das dinglich gesicherte Darlehen – und auch das nur ggf. – in Euro ausgezahlt wird, folgt daraus nicht, dass ‚Eurohypo’ für den deutschsprachigen Durchschnittsverbraucher etwas anderes beschriebe als dinglich besicherte Geldgeschäfte und Finanzierungen insbesondere im Immobilienwesen, aber auch in anderen Bereichen, wo es dinglicher Besicherungen für jede Art von Finanzdienstleistungen bedarf. Dabei ist unerheblich, dass der Begriff ‚EUROHYPO‘ in Wörterbüchern so nicht nachweisbar ist ([glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 26. oktobra 2000 v zadevi TRUSTEDLINK, T-345/99, Recueil, str. II-3525, točka 37]), denn dem angesprochenen Durchschnittsverbraucher erschließt sich die Bedeutung der Bezeichnung unzweideutig auch so“.

( 12 ) Zgoraj navedena sodba.

( 13 ) Ekey, L., in Klippel, D., Heidelberger Kommentar zum Markenrecht, C.F. Müller Verlag, Heidelberg, 2003, str. 879: avtorja menita, da kombinacija besed načeloma ne povzroči, da bi vsota pomenila več kot njena sestavna dela. To pa ne velja, če besede, ki jih ne uporabimo v običajni kombinaciji, kombiniramo tako, da oblikujemo sestavljeno besedo z neobičajno zgradbo, ki si jo je lahko zapomniti. Manjše slogovne razlike, kot je združitev besed, ki so običajno ločene, ne spremenijo ničesar glede neobstoja razlikovalnega učinka, razen če bi bil ustvarjen popolnoma drugačen celoten vtis.

( 14 ) „Was schließlich das ‚BABY-DRY‘ – Urteil des EuGH angeht, ist anzumerken, dass jene Entscheidung entscheidend auf die unübliche Wortfolge abgestellt hat, als sie ‚BABYDRY‘ (statt dry baby) für nicht beschreibend im Hinblick auf Baby – Windeln erklärte. Eine solche unübliche Wortstellung ist hier aber nicht gegeben“.

( 15 ) V zgoraj navedeni sodbi UUNT proti Celltech je Sodišče potrdilo sodbo Sodišča prve stopnje, ki je ugotovilo, da bi odbor za pritožbe moral, na primer z navajanjem znanstvene literature, dokazati pravilnost ugotovitev, na podlagi katerih je ugotovilo, da je znamka CELLTECH opisna, medtem ko je odbor za pritožbe menil, da bo „zadevni potrošnik (specialisti in povprečni potrošnik) izraz ‚CELLTECH‘ takoj in nedvoumno zaznal kot izraz, ki označuje dejavnosti s področja celične tehnologije ter proizvode, naprave in material, ki se uporabljajo pri teh dejavnostih ali ki iz teh dejavnosti izhajajo“. Vendar v obravnavani zadevi ni mogoče govoriti ravno o „znanstvenem dokazu“, ki ga ja treba predložiti; za presojo izraza „eurohypo“ je nujna subjektivna presoja.

( 16 ) Glej zlasti sodbe z dne 2. oktobra 2001 v zadevi BEI proti Hautem (C-449/99 P, Recueil, str. I-6733, točka 44); z dne 19. septembra 2002 v zadevi DKV proti UUNT (C-104/00 P, Recueil, str. I-7561, točka 22); z dne 12. januarja 2006 v zadevi Deutsche SiSi-Werke proti UUNT (C-173/04 P, ZOdl., str. I-551, točka 35); z dne 19. januarja 2006 v zadevi Comunità montana della Valnerina proti Komisiji (C-240/03 P, ZOdl., str. I-731, točka 63); z dne 23. marca 2006 v zadevi Mülhens proti UUNT (C-206/04 P, ZOdl., str. I-2717, točka 41); zgoraj navedeno sodbo Storck proti UUNT (točka 40); sodbo z dne 26. aprila 2007 v zadevi Alcon proti UUNT (C-412/05 P, ZOdl., str. I-3569), in z dne 12. junija 2007 v zadevi UUNT proti Shaker (C-334/05 P, ZOdl., str. I-4529).

( 17 ) Zgoraj navedena sodba SAT.1 proti UUNT (C-329/02 P, točka 28).

( 18 ) Zgoraj navedena sodba SAT.1 proti UUNT (C-329/02 P, točka 35).

( 19 ) Točka 43 sodbe Procter & Gamble proti UUNT.

( 20 ) Prav tam, točka 40.

( 21 ) V zvezi s pojmom „opazna razlika“ glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljene 31. januarja 2002 v zadevi Koninklijke KPN Nederland (sodba z dne 12. februarja 2004, C-363/99, Recueil, str. I-1619) točka 69 in naslednje.

( 22 ) Sodba Europig proti UUNT (EUROPIG) (T-207/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 35).

( 23 ) Glej zlasti sodbo z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Henkel proti UUNT (C-456/01 P in C-457/01 P, Recueil, str. I-5089, točki 45 in 46); zgoraj navedeno sodbo SAT.1 proti UUNT (točka 25) in sodbo Sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi BioID proti UUNT (C-37/03 P, ZOdl., str. I-7975, točka 59).

( 24 ) Ekey, F., L., in Klippel, D., navedeno zgoraj, str. 893: avtorja navajata, da je ratio legis člena 7(1)(c) „Freihaltungsbedürfnisses“ (nujnost, da se ta pojem ne monopolizira).

( 25 ) Sodba z dne 23. oktobra 2003 v zadevi UUNT proti Wrigley (C-191/01 P, Recueil, str. I-12447, točka 31). To je bilo prvič navedeno v zvezi s členom 3(1)(c) direktive o znamkah (Prva direktiva Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami; UL 1989, L 40, str. 1), ki se nanaša le na nacionalne znamke in ne na znamke Skupnosti, vendar katere besedilo je enako besedilu člena 7(1)(c) Uredbe o znamki Skupnosti, v sodbah z dne 4. maja 1999 v združenih zadevah Windsurfing Chiemsee (C-108/97 in C-109/97, Recueil, str. I-2779, točka 25) in z dne 8. aprila 2003 v združenih zadevah Linde in drugi (od C-53/01 do C-55/01, Recueil, str. I-3161, točka 73).

( 26 ) Zgoraj navedeni sodbi SAT.1 proti UUNT, točki 23 in 27, ter BioID proti UUNT, točka 60. Glej zlasti Monteiro, J., „La marque verbale: examen des décisions majeures concernant l’appréciation des motifs absolus“, Propriété industrielle, marec 2006.

( 27 ) Zgoraj navedena sodba Koninklijke KPN Nederland (točki 67 in 85), in sodba z dne 12. februarja 2004 v zadevi Campina Melkunie (C-265/00, Recueil, str. I-1699, točki 8 in 18).

( 28 ) V zvezi s tem vprašanjem glej predvsem Simon, I., „What’s Cooking at the CFI? More Guidance on Descriptive and Non-Distinctive Trade Marks“, European Intellectual Property Review, 2003, str. 322; Handler, M., „The Distinctive Problem of European Trade Mark Law“, European Intellectual Property Review, 2005, str. 306, in Tritton, G., Intellectual Property in Europe, Sweet & Maxwell, 2002, str. 220.

( 29 ) Zgoraj navedeni sodbi Campina Melkunie, točka 19, in Koninklijke KPN Nederland, točka 86.

( 30 ) Rohnke, C., Die Rechtsprechung des EuGH im Markenrecht – Schwerpunkte, Tendenzen, Systematik, MarkenR, 2006, str. 480; Eisenführ, G., in Schennen, D., Kommentar zur Gemeinschaftsmarkenverordnung, Heymanns, 2003, strani 85, 86 in 123 – avtorji navajajo, da je treba vse razloge za zavrnitev presoditi samostojno. Neobstoj razlikovalnega učinka ni generičen pojem, v zvezi s katerim bi bili točki (c) in (d) le primera. Seveda niti primeri iz točk (c) in (d) pogosto nimajo razlikovalnega učinka, vendar to ni vedno neizogibno, enako kot ne morejo biti brez razlikovalnega učinka le znaki iz (c) in (d)) – in Ekey, F., L., in Klippel, D., prav tam, str. 874 – avtorja menita, da so različni razlogi za zavrnitev iz člena 7(1) primerljivi in enakovredni. Niso niti podrejeni niti medsebojno odvisni. Niti se ne prekrivajo; prej gre za neodvisne razloge za zavrnitev, tako da za zavrnitev zahteve zadostuje, da je izpolnjen en razlog.

( 31 ) Eisenführ, G., in Schennen, D., navedeno zgoraj, str. 91; Ekey, F., L., in Klippel, D., navedeno zgoraj, str. 878.

( 32 ) Ekey, F., L., in Klippel, D., navedeno zgoraj, str. 875, poudarjata, da je v uredbi nazadnje določeno, da so vsi absolutni razlogi za zavrnitev enako pomembni. Uredba je tako jasno zavrnila zelo razširjeno mnenje, da naj bi bil edini razlog za zavrnitev neobstoj razlikovalnega učinka, drugi razlogi pa le njegova izvedba.

( 33 ) „Člen 6 [Absolutni razlogi za zavrnitev]

1. Kot znamka se ne registrirajo […] znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka, predvsem:

(a) znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki se lahko v gospodarskem prometu zahtevajo za označevanje vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve“ (UL 1980, C 351, str. 5).

( 34 ) Ströbele, P., („Keine Ruhe auf fremden Matratzen, Zur markenrechtlichen Schutzfähigkeit fremdsprachiger beschreibender Angaben“, MarkenR, 2006, str. 434) pojasnjuje, da je bil med drugim na pobudo nemške delegacije osnutek besedila, v katerem je določeno, da je bil razlog za zavrnitev neobstoj razlikovalnega učinka in da je bila opisna narava le eden od njegovih primerov, spremenjen tako, da je bilo uvedeno razlikovanje med znamkami, ki nimajo razlikovalnega učinka, in opisnimi znamkami.

( 35 ) Eisenführ, G., in Schennen, D., navedeno zgoraj, str. 86.

( 36 ) Ob upoštevanju sistematične razlage tako iz notranjega kot iz zunanjega sistema člena 7(1) Uredbe izhaja, da gre za različni merili. Zunanji sistem – torej zgradba besedila – jasno kaže, da sta (b) in (c) različni točki. V skladu z notranjim sistemom – torej organizacijo vsebine besedila – sta cilja teh točk različna (v zvezi z notranjim in zunanjim sistemom glej Heck, P., „Das Problem der Rechtsgewinnung, Gesetzauslegung und Interessenjurisprudenz“, Begriffsbildung und Interessenjurisprudenz, Verlag Gehlen, Berlin, Zürich, 1968, str. 188 in 189).

( 37 ) Glej zgoraj.

( 38 ) Generalni pravobranilec Ruiz-Jarabo Colomer v točki 40 sklepnih predlogih, predstavljenih 14.maja 2002 v zgoraj navedeni zadevi DKV proti UUNT navaja, da se mu „[…] zdi bolje, da sodišče Skupnosti pokaže enako strogost, kot jo organ, pristojen za registracijo, pri opredelitvi razlogov za zavrnitev. Vsak pogoj za registracijo – naveden v členu 7(1)(b), (c) in (d), ki zahteva, da mora imeti znak za upoštevane proizvode in storitve razlikovalen učinek in da ne sme biti niti opisen niti generičen glede na te proizvode in storitve – je neodvisen od drugih in zahteva posamezno preučitev. To pa ni ovira, da bi se lahko v praksi enaki znaki pogosto nanašali na več primerov. Tako znak, ki je v celoti opisen, na splošno ne bo imel razlikovalnega učinka v smislu točke (b)“.

( 39 ) Zgoraj navedena sodba, točka 36.

( 40 ) Sklepni predlogi, predstavljeni 2. julija 2005, točki 80 in 81: „[…] menim, da je Sodišče prve stopnje, s tem da je ugotovilo, da znak nima razlikovalnega učinka, iz presoje, v skladu s katero, ‚znamka kot celota, ki se v gospodarskem prometu lahko splošno uporablja za predstavitev proizvodov in storitev‘, na katero se ta zahteva za registracijo nanaša, člen 7(1)(b) Uredbe razlagalo napačno. Na podlagi tega ugotavljam, da je v izpodbijani sodbi, tako kot v zgoraj navedeni sodbi SAT.1 proti UUNT (SAT.2), napačno uporabljeno pravo. Sodišču torej predlagam, naj sprejme enako odločitev kot v zgoraj navedeni sodbi SAT.1 proti UUNT in odloči, da je treba izpodbijano sodbo razveljaviti“.

( 41 ) Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke Sharpston, predstavljene 14. decembra 2006 v zgoraj navedeni zadevi Celltech (C-273/05 P, točki 23 in 24).

( 42 ) Zgoraj navedena sodba, točke od 61 do 63: „[…] Sodišče prve stopnje je v točkah 23, 34, 41 in 43 izpodbijane sodbe, da bi ugotovilo, da za prijavljeno znamko velja člen 7(1)(b) navedene uredbe, predvsem sprejelo dejstvo, da se lahko na splošno uporablja v gospodarskem prometu. […] Ne glede na to je treba ugotoviti, da kot je Sodišče razsodilo v točki 36 zgoraj navedene sodbe SAT.1 proti UUNT, če je to merilo upoštevno za člen 7(1)(c) Uredbe, točke (b) te določbe ni treba razlagati ob upoštevanju tega. […] Zato je treba ugotoviti, da je očitek, da Sodišče prve stopnje merila, ki naj bi bilo upoštevno, ni uporabilo v okviru člena 7(1)(b) Uredbe, ampak v okviru točke (c) te določbe, utemeljen“.

( 43 ) Zgoraj navedena sodba, točka 63.

( 44 ) Zgoraj navedena sodba DKV proti UUNT, točka 29.

( 45 ) Sodba SAT.1 proti UUNT, točka 26. To nujnost je najprej določilo Sodišče v okviru člena 3(1)(b) zgoraj navedene Direktive 89/104/EGS v sodbi z dne 6. maja 2003 v zadevi Libertel (C-104/01, Recueil, str. I-3793, točka 60).

( 46 ) Zlasti sodba z dne 11. novembra 2004 v združenih zadevah Ramondín in drugi proti Komisiji (C-186/02 P in C-188/02 P, ZOdl., str. I-10653, točka 60) in zgoraj navedeni sodbi Storck proti UUNT (točka 61) in UUNT proti Celltech (točka 21).