SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

YVESA BOTA,

predstavljeni 30. januarja 2014 ( 1 )

Zadeva C‑658/11

Evropski parlament

proti

Svetu Evropske unije

„Sporazum med Evropsko unijo in Republiko Mauritius o pogojih za premestitev osumljenih piratov s pomorske sile pod vodstvom Evropske unije v Republiko Mauritius — Skupna zunanja in varnostna politika (SZVP) — Območje svobode, varnosti in pravice — Razvojno sodelovanje — Izbira pravne podlage — Člen 218(6) in (10) PDEU“

1. S to tožbo se Sodišču predlaga, naj v okviru boja proti piratstvu pred somalsko obalo določi mejo med tremi področji zunanjega delovanje Evropske unije, torej med skupno zunanjo in varnostno politiko (SZVP), zunanjo razsežnostjo območja svobode, varnosti in pravice (v nadaljevanju: OSVP) in razvojnim sodelovanjem.

2. Ta zadeva ponovno in zlasti po sodbi v zadevi Parlament proti Svetu z dne 19. julija 2012, ( 2 ) ki se nanaša na boj proti mednarodnemu terorizmu, potrjuje, da z začetkom veljave Lizbonske pogodbe kljub formalni odpravi stebrov ni bila odpravljena nujnost razmejevanja med področji uporabe različnih politik Unije.

3. Ta naloga je težavna, ko gre za cilj varnosti. Ta cilj je namreč skupen SZVP in OSVP. Povezan je tudi s politiko razvojnega sodelovanja, saj je varnost prvi pogoj za razvoj zadevnih držav.

4. Razmejitev politik Unije pa je nujna zaradi posebnosti SZVP v primerjavi z drugimi politikami Unije.

5. Ta posebnost je predvsem omejena vloga, ki jo ima Parlament v okviru SZVP. S tega stališča je določitev jasnih meril za določitev področja uporabe te politike glede na druga področja zunanjega delovanja Unije ustavnopravnega pomena.

6. Parlament s tožbo Sodišču predlaga, naj Sklep Sveta 2011/640/SZVP z dne 12. julija 2011 o podpisu in sklenitvi Sporazuma med Evropsko unijo in Republiko Mauritius o pogojih za premestitev osumljenih piratov in z njimi povezanih zaseženih sredstev s pomorske sile pod vodstvom Evropske unije v Republiko Mauritius ter pogojih za ravnanje z osumljenimi pirati po premestitvi ( 3 ) razglasi za ničen.

7. Sporni sklep temelji na členu 37 PEU ter členu 218(5) in (6) PDEU.

8. Člen 37 PEU, ki je del poglavja 2 naslova V Splošne določbe o zunanjem delovanju unije in posebne določbe o [SZVP], določa, da „Unija lahko z eno ali več državami ali mednarodnimi organizacijami sklepa sporazume na področjih iz tega poglavja“.

9. Člen 218 PDEU vsebuje pravila o pogajanjih, podpisu in sklenitvi mednarodnih sporazumov. Določa: „1. Brez poseganja v posebne določbe člena 207 potekajo pogajanja o sporazumih med Unijo in tretjimi državami ali mednarodnimi organizacijami ter njihovo sklepanje po spodaj opisanem postopku. 2. Svet odobri začetek pogajanj, določi pogajalske smernice, odobri podpis in sklene sporazum. 3. Kadar se predvideni sporazum izključno ali v pretežnem delu nanaša na [SZVP], Komisija ali visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko predloži priporočila Svetu, ki sprejme sklep o odobritvi začetka pogajanj in imenovanju pogajalca ali vodje pogajalske skupine Unije glede na predmet predvidenega sporazuma. […] 5. Svet na predlog pogajalca sprejme sklep o odobritvi podpisa sporazuma in po potrebi o njegovi začasni uporabi pred začetkom veljavnosti. 6. Svet na predlog pogajalca sprejme sklep o sklenitvi sporazuma. Razen pri sporazumih, ki zadevajo izključno [SZVP], Svet sprejme sklep o sklenitvi sporazuma: (a) po odobritvi […] [P]arlamenta pri: […] (v) sporazumih na področjih, za katera velja redni zakonodajni postopek ali posebni zakonodajni postopek, kadar je potrebna odobritev […] [P]arlamenta. […] (b) po posvetovanju [s] […] [P]arlamentom v drugih primerih. […] […] 10. […] [P]arlament se v vseh fazah postopka nemudoma in izčrpno obvesti. […].“

10. Parlament v podporo tožbi navaja dva tožbena razloga.

11. Parlament s prvim tožbenim razlogom trdi, da Sporazum med Evropsko unijo in Republiko Mauritius o pogojih za premestitev osumljenih piratov in z njimi povezanih zaseženih sredstev s pomorske sile pod vodstvom Evropske unije v Republiko Mauritius ter pogojih za ravnanje z osumljenimi pirati po premestitvi ( 4 ) ne zadeva izključno SZVP v smislu člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU, saj sta namen in vsebina sporazuma povezana tudi s pravosodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah, policijskim sodelovanjem in razvojnim sodelovanjem, pri čemer se za ta področja uporabi redni zakonodajni postopek. Sklep o sklenitvi sporazuma bi se zato moral sprejeti po odobritvi Parlamenta v skladu s členom 218(6), drugi pododstavek, (a)(v) PDEU.

12. Parlament z drugim tožbenim razlogom trdi, da je Svet kršil člen 218(10) PDEU, ker Parlamenta ni nemudoma izčrpno obveščal v vseh fazah postopka.

13. S sklepom predsednika Sodišča z dne 5. junija 2012 je bila Češki republiki, Francoski republiki, Italijanski republiki, Kraljevini Švedski ter Združenemu kraljestvu Velike Britanije in Severne Irske dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.

14. Komisiji je bila v ustnem postopku dovoljena intervencija v podporo Parlamentu.

I – Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU

A – Razlaga pojma sporazum, ki zadeva izključno SZVP

15. Parlament zagovarja ozko razlago pojma sporazum, ki zadeva izključno SZVP. Meni, da je Svet pristojen za sklenitev mednarodnega sporazuma brez odobritve ali posvetovanja s Parlamentom zgolj v posebnih okoliščinah in če sporazum zadeva izključno SZVP, pri čemer ne vsebuje nobenega elementa, ki se nanaša na druge politike Unije.

16. Glede sporazuma, ki je predmet te tožbe, Parlament trdi, da vsebuje elemente, ki se nanašajo na tri različne politike Unije, in sicer na SZVP, policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah ter na razvojno sodelovanje. Meni, da obveznost pridobiti odobritev Parlamenta obstaja že, če sporazum vsebuje enega od teh elementov, čeprav je ta sekundaren ali stranski. Parlament meni, da v takih okoliščinah ni mogoče šteti, da sporazum zadeva izključno SZVP.

17. V nasprotju s tem Svet meni, da sporazum poleg elementov, ki zadevajo izključno SZVP, ne vsebuje drugih niti bistvenih niti stranskih elementov. Taki elementi bi bili, če bi jih bilo mogoče ugotoviti, zgolj stranski, tako da zaradi njih ne bi bilo treba dodati druge pravne podlage. Ker se uporabljena pravna podlaga z materialnega vidika nanaša izključno na SZVP, je treba sklepati, da sporazum s procesnega vidika „zadev[a] izključno [SZVP]“ v smislu člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU, pri čemer za to, da lahko Svet sprejme sklep o sklenitvi sporazuma, ni potrebna odobritev Parlamenta.

18. Kot Svet in države članice, ki so intervenirale v okviru obravnavane zadeve, menim, da sporazum „zadev[a] izključno [SZVP]“ v smislu člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU, saj se sklep o sklenitvi tega sporazuma opira zgolj na materialno pravno podlago, ki se nanaša na SZVP, pri čemer je izključena kakršna koli druga materialna pravna podlaga.

19. Menim, da bi bilo vprašanje o postopku, ki se uporabi za sklenitev mednarodnega sporazuma, nedosledno obravnavati ločeno od prvega vprašanja, ki se nanaša na določitev materialne pravne podlage, na podlagi katere je Unija pristojna za sklenitev sporazuma, saj sta ti vprašanji tesno povezani. Taka ločitev bi pomenila dvojno obravnavo, pri čemer bi bilo treba za ugotavljanje, ali sporazum zadeva izključno SZVP, določiti nova merila, kar bi pomenilo negotov izid, pri čemer ne bi bila zagotovljena pravna varnost.

20. Materialno pravno podlago, da bi Unija lahko sklenila mednarodni sporazum, je torej treba določiti, preden se določi pravna podlaga za postopek. Tak pristop je poleg tega podprt s sodno prakso Sodišča, v skladu s katero „pravne podlage akta ne določajo postopki, ampak pravna podlaga akta določa postopke, po katerih ga je treba sprejeti“. ( 5 )

21. V okviru obravnave vprašanja, ali sporazum zadeva izključno SZVP, je torej, v nasprotju s tem, kar trdi Parlament, bolj malo pomembno, da zadevni sporazum sekundarno zadeva področja, ki niso SZVP. Za obveznost predhodnega posvetovanja ali odobritev Parlamenta v skladu s členom 218(6) PDEU torej ne zadošča že, da sporazum stransko ali incidenter zadeva SZVP.

22. V nasprotju z željo avtorjev pogodb, da naj se Parlamentu dodeli omejena vloga na področju SZVP, iz razlage te institucije izhaja, da se je treba z njo posvetovati ali pridobiti njeno odobritev za sprejetje skoraj vsake mednarodne pogodbe. Glede na to, da mora Unija v skladu s členom 21(3), drugi pododstavek, PEU skrbeti za usklajenost različnih področij svojega zunanjega delovanja in usklajenost teh s svojimi drugimi politikami, bi bilo nenavadno, da se sporazum, sklenjen na področju SZVP, ne bi vsaj incidenter nanašal na druge politike Unije.

23. Kot pravilno trdi Svet, bi bila ob upoštevanju razlage Parlamenta odobritev Parlamenta potrebna za številne sporazume, katerih edina pravna podlaga se nanaša na SZVP, ker so sporazumi pogosto nekako povezani z drugimi politikami Unije zaradi obstoja splošnih in horizontalnih ciljev na področju zunanjih odnosov in zahteve po usklajenosti. Iz nesporne povezanosti varnosti, razvoja in človekovih pravic na primer izhaja, da bi bilo pogosto mogoče trditi, da ukrepi, sprejeti na enem od teh treh področij, vplivajo na drugi dve področji in torej zadevajo tudi ti področji za namen uporabe člena 218(6) PDEU. Vendar to ni namen pogodb. Nasprotno, pogodbi nista niti odpravili niti združili različnih politik Unije in ustreznih pravnih podlag za dosego teh horizontalnih ciljev, tako da vsak ukrep ostaja ločen in podrejen svoji pravni podlagi in pravilom odločanja.

24. Zahteva po usklajenosti Svetu nalaga, da v akte, ki jih sprejme na področju SZVP, vključi elemente, ki se nanašajo na druge politike Unije. Obstoj takih elementov, če so stranski, ne pomeni, da je treba šteti, da je težišče akta kaj drugega kot SZVP. Horizontalni cilji in zahteva po usklajenosti zunanjega delovanja Unije ne izničijo posebnosti posamezne politike Unije, tako kot njihovo dopolnjevanje ne izniči specifičnosti vsake med njimi.

25. Sporazumi SZVP lahko vsebujejo popolnoma stranske elemente, ki se nanašajo na druge politike Unije, če je njihov obseg tako omejen, da ne upravičujejo, da se doda druga pravna podlaga. Taki sporazumi tako zadevajo izključno SZVP tudi za namene člena 218(6) PDEU.

26. V nasprotju s tem, kar trdi Parlament, razlika med členoma 218(3) PDEU in 218(6), drugi pododstavek, PDEU te analize ne spreminja.

27. Res je, da v skladu s členom 218(3) PDEU visoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko priporočila predloži Svetu, „[k]adar se predvideni sporazum izključno ali v pretežnem delu nanaša na [SZVP]“. ( 6 ) Besedilo navedene določbe torej navaja dve kategoriji predvidenih sporazumov, in sicer sporazume, ki se nanašajo izključno na SZVP, in sporazume, ki se na to politiko nanašajo v večinskem delu. Parlament iz obstoja teh dveh kategorij v členu 218(3) PDEU sklepa, da Svet na podlagi člena 218(6) PDEU ne more skleniti sporazuma, ne da bi vključil Parlament, če se sporazum na SZVP nanaša zgolj v večinskem delu, ne pa izključno.

28. Vendar je treba poudariti, da se navedeni določbi nanašata na različni fazi postopka, ki se uporabi za mednarodne sporazume. Prva se nanaša na določitev institucije ali osebe, pristojne za predložitev priporočil Svetu za začetek pogajanj o predvidenem sporazumu. Druga pa se nanaša na postopek sklenitve takega sporazuma.

29. Poleg tega in bolj vsebinsko menim, da razlika v besedilu, ki jo navaja Parlament, ne podpira njegovega stališča, ker je v nasprotju s sistemom, na katerem temelji člen 218(6) PDEU.

30. Člen 218(6) PDEU namreč vzpostavlja simetrijo med postopkom sprejema ukrepov na notranji in zunanji ravni. Z drugimi besedami, ta določba temelji na sočasnem obstoju pristojnosti Parlamenta na notranji in zunanji ravni. V nasprotju z besedilom in namenom navedene določbe bi bilo dati Parlamentu večje pristojnosti pri sprejemanju sklepa o podpisu in sklenitvi mednarodnega sporazuma, kot jih ima pri sprejemanju notranjega akta, ki takega predmeta nima.

31. Poleg tega bi razlaga, ki jo zagovarja Parlament, vplivala na ravnovesje med institucijami, ki ga vzpostavlja Lizbonska pogodba, ki daje Parlamentu omejeno vlogo pri določanju in izvajanju SZVP z enostranskimi akti ali mednarodnimi sporazumi.

32. Kot je navedla Češka republika, je člen 218(6) PDEU postopkovna določba, katere namen je zagotoviti, da so „zunanje“ pristojnosti Parlamenta usklajene z njegovimi „notranjimi“ pristojnostmi in da ima torej Parlament glede na dano področje enake pristojnosti ne glede na to, ali zadevno področje ureja notranji ali zunanji akt.

33. Konkretno, namen izraza „[r]azen pri sporazumih, ki zadevajo izključno [SZVP]“ iz člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU je zagotoviti, da so pristojnosti Parlamenta glede zunanjega akta, ki ne temelji zgolj na pravni podlagi iz SZVP, ampak tudi na eni pravni podlagi ali več, enake njegovim pristojnostim, ki bi jih imel glede notranjega akta, ki poleg pravne podlage iz SZVP temelji tudi na drugih pravnih podlagah. ( 7 )

34. Če se s testom ugotavljanja težišča zadevnega akta ugotovi, da sporazum upravičeno temelji na členu 37 PEU, ki je torej njegova edina pravna podlaga, je treba iz tega sklepati, da sporazum zadeva izključno SZVP v smislu člena 218(6) PDEU.

35. Iz te analize, ki razlago člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU povezuje z izbiro materialne pravne podlage, izhaja, da je za ugotavljanje, ali se sporni sklep nanaša na sporazum, ki zadeva izključno SZVP v smislu te določbe in je bil torej pravilno sprejet brez posvetovanja in odobritve Parlamenta, nujno preizkusiti, ali je ustrezna materialna pravna podlaga tega sklepa res in zgolj člen 37 PEU.

B – Izbira materialne pravne podlage spornega sklepa

36. Izbira ustrezne pravne podlage akta Unije ima ustavnopravni pomen. ( 8 ) Od te izbire je odvisen postopek, ki se uporabi za sprejem takega akta, ne glede na to, ali se nanaša na notranji ali zunanji ukrep Unije.

37. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora izbira pravne podlage pravnega akta Unije temeljiti na objektivnih elementih, ki jih je mogoče sodno preizkusiti, med katere spadata cilj in vsebina akta. ( 9 ) Če se pri preizkusu zadevnega akta izkaže, da ima ta dvojni cilj ali da ima dva dela, pri čemer je eden glaven ali prevladujoč, drugi pa zgolj stranski, mora ta akt temeljiti samo na eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma del. ( 10 ) Pri ugotavljanju težišča zadevnega akta je treba upoštevati tudi kontekst, v katerega se ta akt umešča.

38. Ker je cilj spornega sklepa podpis in sklenitev sporazuma v imenu Unije, ga je treba obravnavati v povezavi s sporazumom.

39. V obravnavani zadevi se je treba pri ugotavljanju težišča spornega sklepa vprašati, ali se ta sklep in sporazum nanašata izključno na SZVP ali pa neločljivo in enakovredno tudi na OSVP in/ali razvojno sodelovanje, tako da bi moral navedeni sklep temeljiti na več pravnih podlagah, ki ustrezajo tem različnim politikam Unije.

40. Parlament je v odgovoru na poziv Sodišča na glavni obravnavi navedel, da meni, da bi moral sporni sklep temeljiti na teh materialnih pravnih podlagah: na členu 37 PEU, poleg tega pa tudi členih 82 PDEU, 87 PDEU in 209 PDEU.

41. Menim, da je glede na kontekst, v katerega se umešča sporazum, ter njegova cilj in vsebino mogoče šteti, da je moral sporni sklep, ki se nanj nanaša, temeljiti le na materialni pravni podlagi člena 37 PEU.

42. V okviru te analize, katere namen je ugotoviti ustreznost materialne pravne podlage spornega sklepa, cilja in vsebine tega sklepa ter sporazuma ni mogoče ugotavljati ločeno, ampak ob upoštevanju aktov, na katere se nanašata in s katerimi sta povezana.

43. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sporni sklep in sporazum napotujeta na resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov ( 11 ) in na Skupni ukrep Sveta 2008/851/SZVP z dne 10. novembra 2008 o vojaški operaciji Evropske unije kot prispevku k odvračanju, preprečevanju in zatiranju piratstva ter oboroženih ropov pred somalsko obalo. ( 12 )

44. Varnostni svet je zaradi piratstva pred somalsko obalo in grožnje, ki jo piratstvo pomeni za mednarodno varnost, o tem sprejel več resolucij, med drugim resolucije št. 1814 (2008), št. 1816 (2008), št. 1838 (2008), št. 1846 (2008) in št. 1851 (2008).

45. Varnostni svet je v Resoluciji št. 1814 (2008) navedel, da „položaj v Somaliji še naprej ogroža mednarodni mir in varnost v regiji“. ( 13 ) V točki 11 navedene resolucije je zahteval „od držav in regionalnih organizacij, naj ob tesnem usklajevanju svojih ravnanj […] sprejmejo ukrepe za varstvo plovil, ki sodelujejo pri transportu in dostavi humanitarne pomoči, namenjene Somaliji ali dejavnostim, ki jih je odobrila [Organizacija združenih narodov (OZN)]“.

46. Varnostni svet je v Resoluciji št. 1816 (2008) izrazil zaskrbljenost „zaradi piratskih napadov in oboroženih ropov ladij, ki ogrožajo dejansko dostavo, roke za dostavo in varnost dostave pošiljk humanitarne pomoči Somaliji, varnost trgovskih morskih poti in mednarodno plovbo“. ( 14 ) Navedel je tudi, da „piratski napadi in oboroženi ropi ladij v teritorialnih vodah Somalije ali na odprtem morju pred somalsko obalo poslabšujejo položaj v državi, ki še naprej ogroža mednarodni mir in varnost v regiji“. ( 15 )

47. Varnostni svet je na podlagi te ugotovitve pozval k mednarodnemu sodelovanju v boju proti piratstvu. Natančneje, pozval je „države, ki želijo uporabljati trgovske morske poti pred somalsko obalo, naj v sodelovanju s somalsko prehodno zvezno vlado usklajujejo ukrepe za odvračanje od piratstva in oboroženih ropov na morju“. ( 16 ) Varnostni svet je tudi pozval „vse države, naj sodelujejo med sabo in z [Mednarodno pomorsko organizacijo (OMI)] ter, če je treba, s pristojnimi regionalnimi organizacijami glede piratstva in oboroženih ropov v teritorialnih vodah Somalije in na odprtem morju pred somalsko obalo in si posredujejo v zvezi s tem vse upoštevne podatke ter ponujajo pomoč plovilom, ki jih ogrožajo ali napadajo pirati ali oboroženi roparji, v skladu z mednarodnim pravom, ki se uporabi“. ( 17 )

48. Varnostni svet je poleg tega v Resoluciji št. 1838 (2008) pozval „vse države, ki imajo interes za varnost pomorskih dejavnosti, naj aktivno prispevajo k boju proti piratstvu, katerega predmet so plovila na odprtem morju pred somalsko obalo, zlasti z uporabo vojaških ladij ali zrakoplov v skladu z mednarodnim pravom iz [Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu, podpisane v Montego Bayu (Jamajka) 10. decembra 1982 ( 18 )]“. ( 19 )

49. To mednarodno sodelovanje se nanaša na področje zatiranja piratstva in presega vojaški vidik. Varnostni svet je tako z Resolucijo št. 1816 (2008) pozval „vse države, zlasti države zastave, države pristanišča, obalne države, države, katerih državljani so žrtve ali storilci piratstva ali oboroženih ropov, in države, ki so sodno pristojne na podlagi mednarodnega prava ali njihovega nacionalnega prava, naj sodelujejo pri določanju pristojne države ter preiskavi in pregonu oseb, ki so odgovorne za piratstvo in oborožene rope pred obalo Somalije, v skladu z mednarodnim pravom, ki se uporabi, vključno z mednarodnim pravom človekovih pravic, in naj pomagajo pri teh prizadevanjih med drugim z zagotovitvijo logistične pomoči in uveljavljanjem pravnih sredstev zoper osebe, ki spadajo pod njihovo jurisdikcijo in nadzor, kot so žrtve, priče in osebe, prijete v okviru operacij, izvedenih na podlagi te resolucije“. ( 20 )

50. Varnostni svet je tako spodbudil krepitev mednarodnega sodelovanja za učinkovitejše zatiranje piratstva, pri čemer je izrazil skrb, „da so nezadostna sredstva, neobstoj nacionalne zakonodaje in nejasnosti glede obravnave piratov po njihovem prijetju onemogočili ostrejše mednarodno ukrepanje proti piratom pred somalsko obalo in v nekaterih primerih privedli do njihove izpustitve brez sodne obravnave“. ( 21 )

51. Unija je za izvedbo resolucij Varnostnega sveta in zaradi udeležbe v mednarodnem boju zoper piratstvo sprejela skupni ukrep. Ta temelji na členih 14 EU, 25, zadnji odstavek, EU in 28(3) EU.

52. V prvem odstavku člena 1 z naslovom „Misija“ skupnega ukrepa je določeno: „[…] [U]nija izvaja vojaško operacijo v podporo resolucijam Varnostnega sveta […] št. 1814 (2008), št. 1816 (2008) in št. 1838 (2008) v skladu z dovoljenimi ukrepi v primeru piratstva za izvajanje člena 100 in naslednjih Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu […] in predvsem na podlagi zavez, sprejetih s tretjimi državami (v nadaljnjem besedilu: Atalanta), za prispevanje k: — zaščiti ladij [Svetovnega programa za hrano (SPH)], ki dovažajo pomoč v hrani razseljenemu prebivalstvu v Somaliji, v skladu z mandatom, opredeljenim v Resoluciji [Varnostnega sveta] št. 1814 (2008); — zaščiti ranljivih ladij, ki plovejo pred somalsko obalo, ter k odvračanju, preprečevanju in zatiranju piratstva in oboroženih ropov pred somalsko obalo, v skladu z mandatom, opredeljenim v Resoluciji [Varnostnega sveta] št. 1816 (2008)“.

53. Člen 2 z naslovom „Mandat“ Skupnega ukrepa določa: „Atalanta pod pogoji veljavnega mednarodnega prava, zlasti Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, in resolucij [Varnostnega sveta] št. 1814 (2008), št. 1816 (2008) in št. 1838 (2008) ter v okviru razpoložljivih zmogljivosti: […] (e) za morebitno izvrševanje sodnega pregona s strani pristojnih držav članic pod pogoji iz člena 12 lahko na območjih, kjer je prisotna, pripre, pridrži in premešča osebe, ki so osumljene načrtovanja, izvrševanja ali storitve kaznivih dejanj piratstva ali oboroženega ropa, ter zaseže ladje piratov ali oboroženih roparjev ali ladje, ki so bile zajete v dejanju piratstva ali oboroženega ropa in so v rokah piratov ali oboroženih roparjev, kot je navedeno v členih 101 in 103 Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, ter prav tako lahko zaseže lastnino, ki se nahaja na teh ladjah; […]“

54. Člen 10 z naslovom „Sodelovanje tretjih držav“ Skupnega ukrepa določa: „1. Brez poseganja v avtonomijo odločanja [Unije] ali v enotni institucionalni okvir ter v skladu z ustreznimi smernicami Evropskega sveta se k sodelovanju pri tej operaciji lahko povabijo tretje države. […] 3. Podrobnosti o sodelovanju tretjih držav so predmet sporazumov, ki se sklenejo v skladu s postopkom iz člena 37 Pogodbe. Če sta [Unija] in tretja država sklenili sporazum o vzpostavitvi okvira za sodelovanje te tretje države v operacijah kriznega upravljanja Unije, se za namene te operacije Unije uporabljajo določbe tega sporazuma. […] 6. Pogoji za premestitev prijetih in pridržanih oseb v tretjo državo, ki sodeluje v operaciji, z namenom izvrševanja jurisdikcije te države se določijo ob sklenitvi ali izvedbi sporazumov o sodelovanju iz odstavka 3.“

55. Nazadnje, navesti je treba člen 12 z naslovom „Premestitev oseb, prijetih in pridržanih zaradi izvrševanja sodne pristojnosti“ skupnega ukrepa, ki določa: „1. Na podlagi sprejetja izvrševanja sodne pristojnosti držav članic ali tretjih držav s strani Somalije na eni strani in na podlagi člena 105 Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu na drugi strani se osebe, ki so osumljene načrtovanja, izvrševanja ali storitve kaznivih dejanj piratstva ali oboroženega ropa v somalskih teritorialnih vodah ali na odprtem morju, kot je navedeno v členih 101 in 103 Konvencije Združenih narodov o pomorskem mednarodnem pravu, in so priprte ali pridržane z namenom izvršitve njihovega sodnega pregona, ter lastnina, uporabljena pri storitvi teh dejanj, predajo: — pristojnim organom države članice ali tretje države, sodelujoče v operaciji, pod zastavo katere pluje ladja, ki je izvršila prijetje, ali — v primeru, če ta država ne more ali ne želi izvrševati svoje sodne pristojnosti, državi članici ali kateri koli tretji državi, ki želi izvrševati sodno pristojnost nad temi osebami in sredstvi. 2. Nobene od oseb iz odstavka 1 ni mogoče premestiti v tretjo državo, če s to tretjo državo niso bili dogovorjeni ustrezni pogoji, ki so v skladu z veljavnim mednarodnim pravom, predvsem z mednarodnim pravom človekovih pravic, s čimer se zlasti zagotovi, da te osebe niso podvržene smrtni kazni, mučenju ali drugemu krutemu, nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju.“

56. Kot je navedeno v uvodni izjavi 3 spornega sklepa je bil sporazum sprejet z namenom izvedbe člena 12 skupnega ukrepa. Ta sporazum določa tudi podrobnosti sodelovanja tretje države pri operaciji Atalanta na podlagi uporabe člena 10(3) in (6) Skupnega ukrepa.

57. V okviru tega postopka nihče ne nasprotuje temu, da Skupni ukrep glede na cilj in vsebino spada na področje SZVP. Menim, da enako velja za Sporazum in sporni sklep, ki sta podaljšek Skupnega ukrepa. Natančneje, ne razumem, zakaj naj bi načelo sodelovanja tretjih držav pri ukrepih Unije za odvračanje, preprečevanje in zatiranje piratstva pred somalsko obalo in pravilo, v skladu s katerim se pri premestitvi aretiranih oseb v tretjo državo zahteva, da ta država spoštuje mednarodno pravo, med drugim s področja človekovih pravic, spadalo na področje SZVP, natančnejša opredelitev podrobnosti izročitve in obravnave zadevnih oseb pa naj bi bila s področja SZVP izvzeta.

58. Zdaj bom prestavil natančno sestavo sporazuma, na katerega se nanaša sporni sklep.

59. Sporazum določa podrobnosti premestitve oseb, osumljenih piratstva, in z njimi povezanih sredstev s pomorskih sil pod vodstvom Evropske unije (EUNAVFOR) v Republiko Mauritius, pogoje obravnave in pregona teh oseb ter pomoč, ki jo Republiki Mauritiusu v tem okviru zagotovi EUNAVFOR.

60. Člen 1 Sporazuma z naslovom „Cilj“ določa: „V sporazumu so opredeljeni pogoji in načini (a) premestitve oseb, ki so bile osumljene poskusa storitve, izvrševanja ali storitve piratstva na območju operacije EUNAVFOR […] in jih je pridržal Eunavfor; (b) premestitve z njimi povezanih sredstev, ki jih je zasegel [EUNAVFOR], v [Republiko] Mauritius in (c) ravnanja s premeščenimi osebami.“

61. V členu 3 sporazuma so določena splošna načela, ki urejajo podrobnosti in pogoje premestitve oseb, osumljenih piratstva, ki jih je pridržal EUNAVFOR, in z njimi povezanih sredstev, ki jih je zasegel EUNAVFOR, v Republiko Mauritius. Med drugim je določeno, da se predaja teh oseb pristojnim organom pregona Republike Mauritius opravi zgolj na podlagi odločbe teh organov. Člen 3(5) Sporazuma poleg tega določa, da je treba „[z] vsemi premeščenimi osebami […] ravnati humano in v skladu z mednarodnimi obveznostmi na področju človekovih pravic, vsebovanimi v ustavi [Republike] Mauritiu[s], kar vključuje prepoved mučenja in krutega, nečloveškega ter poniževalnega ravnanja ali kaznovanja, prepoved samovoljnega pridržanja in spoštovanje zahteve po poštenem sojenju“.

62. Člen 4 Sporazuma določa pravila o obravnavi, pregonu in sojenju premeščenim osebam. Med temi pravili je pravica do sojenja v razumnem roku, do poštenega sojenja in jamstvo domneve nedolžnosti. Člen 5 poleg tega določa prepoved smrtne kazni za premeščene osebe.

63. Člen 6 Sporazuma se nanaša na evidence in uradna obvestila. Med drugim določa, da mora EUNAVFOR Republiki Mauritius predložiti evidenco o pridržanju v zvezi z vsako premeščeno osebo, da je Republika Mauritius odgovorna za vodenje natančnega seznama vseh premeščenih oseb in da morajo biti te evidence na voljo Uniji in EUNAVFOR.

64. Člen 7 Sporazuma podrobno določa pomoč pri preiskavi in pregonu premeščenih oseb, ki jo EUNAVFOR zagotovi Republiki Mauritius. EUNAVFOR Republiki Mauritius tako med drugim pomaga s posredovanjem evidence o pridržanju, pripravljene v skladu s členom 6(2) Sporazuma, obravnavo dokazov in pripravo izjav ali zapriseženih pisnih izjav prič.

65. Člen 7(3) Sporazuma določa, da „če taki viri niso zagotovljeni prek drugih finančnih donatorjev, pogodbenici ob upoštevanju veljavnih postopkov oblikujeta izvedbene dogovore o finančni, tehnični in drugi pomoči, da se omogočijo premestitev, pridržanje, preiskava, pregon in sojenje premeščenim osebam. Cilj teh izvedbenih dogovorov je tudi zagotovitev tehnične in logistične pomoči [Republiki] Mauritius na področju spremembe zakonodaje, usposabljanja preiskovalcev in tožilcev, preiskovalnih in sodnih postopkov ter zlasti ureditve hranjenja in izročitve dokazov ter pritožbenih postopkov. Poleg tega je cilj teh izvedbenih dogovorov omogočanje repatriacije premeščenih oseb v primeru oprostitve ali nepregona, njihova premestitev za dokončanje kazni v drugi državi ali njihova repatriacija po prestani zaporni kazni na Mauritiusu“.

66. Poleg tega člen 10(1) Sporazuma določa, da „[z]a namene izvajanja tega sporazuma lahko pristojni organi [Republike] Mauritius na eni strani ter pristojni organi Unije […] in pristojni organi držav pošiljateljic na drugi strani sklenejo izvedbene dogovore o operativnih, administrativnih in tehničnih zadevah“. V skladu s členom 10(2)(f) Sporazuma se lahko ti izvedbeni dogovori nanašajo na „zagotavljanje tehnične podpore, strokovnega znanja, usposabljanja in druge pomoči iz člena 7 na zahtevo Mauritiusa, da bi se izpolnili cilji tega sporazuma“.

67. Nazadnje člen 11(2) Sporazuma določa, da ta sporazum „velja, dokler [Eunavfor] ne pošlje uradnega obvestila o koncu operacije [Atalanta]“.

68. Iz tega opisa Skupnega ukrepa in Sporazuma je razvidno, da obstaja tesna povezava med vojaško operacijo iz Skupnega ukrepa in določbami, ki se nanašajo na premestitev in obravnavo oseb, osumljenih piratstva, iz Sporazuma.

69. Sporazumi, ki jih Unija sklene na podlagi členov 10(3) in 12(2) Skupnega ukrepa, so namenjeni izvajanju resolucij Varnostnega sveta v boju proti piratstvu pred somalsko obalo in torej prispevajo k mednarodnem sodelovanju na tem področju. Skupni ukrep in Sporazum skupaj tvorita ustrezen in dosleden odgovor na zahteve Varnostnega sveta.

70. Kot navaja Italijanska republika, je v Skupnem ukrepu navedeno, da je treba za zagotavljanje uspešnosti preprečevanja in zatiranja piratstva skleniti z državami v regiji sporazume, potrebne za njihovo izvedbo, ki vključujejo izvajanje sodne pristojnosti nad osumljenimi osebami. Sporazum je torej mogoče šteti za izvedbeni ukrep Skupnega ukrepa, ki je njegov del. V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 28(1) PEU določa, da „[k]adar mednarodni položaj zahteva operativno ukrepanje Unije, Svet sprejme potrebne sklepe[, v katerih] so določeni […] pogoji za njihovo izvajanje“. Okoliščina, da je Sporazum del pogojev za izvajanje Skupnega ukrepa, je pomemben indic o njegovi povezanosti s SZVP.

71. Poleg tega je treba poudariti, da so sporazumi o premestitvi nujni za kakovostno in učinkovito izvajanje vojaških operacij, določenih s skupnim ukrepom.

72. Kot navaja Francoska republika, boj proti piratstvu namreč ni omejen na preiskavo piratskih plovil, ampak se razširja na premestitev in sojenje osebam, osumljenim piratstva. Čeprav ukrepi premestitve in pregona osumljenih oseb, zajeti s sporazumom, niso vojaški ukrepi stricto sensu, pa so tesno povezani z vojaškimi operacijami Atalanta.

73. Cilj misije Atalanta je odvračanje, preprečevanje in zatiranje piratstva. Ta misija ne zajema le varovanja plovil, ampak tudi, po potrebi, aretacijo oseb, osumljenih piratstva, in njihovo izročitev pristojnim organom. Cilj misije bi bil težko uresničljiv, če storilci piratstva ne bi bili sodno obravnavani in bi torej lahko takoj spet začeli izvajati kriminalna dejanja.

74. Kot je poudarila Italijanska republika, skupni ukrep ne bi imel polnega učinka, če identifikaciji in prijetju oseb, osumljenih piratstva, ne bi sledilo hitro in učinkovito sojenje, v okviru katerega so spoštovane človekove pravice. Tak ukrep v takem primeru ne bi imel odvračalnega učinka in ne bi mogel dokončno rešiti problema piratstva pred somalsko obalo.

75. Sporazumi, kot je ta v obravnavani zadevi, so bistveni za izvedbo vojaške operacije, za katero se je odločila Unija. Zelo zgodaj je bilo ugotovljeno, da je kontinuiteta med operativnimi in sodnimi dejanji eno od težišč te vojaške operacije. Brez te kontinuitete je pregon piratstva težji ali celo nemogoč. Operativna učinkovitost dejavnosti je torej ogrožena in odvračalni učinek ukrepa Unije praktično izničen. ( 22 )

76. Boj proti piratstvu obsega pomembno varnostno in vojaško razsežnost, ki pa ji je nujno treba dodati enako pomemben represiven in sodni vidik. ( 23 ) Mednarodna skupnost je z državami zadevne regije zato podpisala sporazume o premestitvi zaradi sojenja v duhu globalne delitve bremena in praktičnih razlogov premestitve v kraj, ki je blizu storitve kršitve. ( 24 )

77. Parlament je poleg tega v resoluciji z dne 10. maja 1012 o pomorskem piratstvu ( 25 ) ugotovil, da „nadaljnje nekaznovanje piratstva ovira odvračanje od njega“. ( 26 )

78. Iz navedenega izhaja, da je Sporazum podaljšek resolucij Varnostnega sveta in skupnega ukrepa in da je neločljivo povezan z izvajanjem vojaške operacije Atalanta. Zdaj bom dokazal, da cilj Sporazuma tako kot skupni ukrep spada na področje SZVP.

79. Skupni ukrep in Sporazum sta glede na cilj instrumenta, s katerima je Unija izvedla ukrepe Varnostnega sveta za ohranitev miru in mednarodno varnost. Natančnejši cilj Sporazuma je v skladu s tem, kar določajo resolucije Varnostnega sveta in člen 12(2) Skupnega ukrepa, uskladitev učinkovitega boja proti piratstvu pred somalsko obalo s spoštovanjem temeljnih pravic.

80. Piratstvo pred somalsko obalo pomeni grožnjo za mednarodno varnost in stabilnost v regiji. Delovanje Unije je namenjeno boju proti tej obliki mednarodnega kriminala, ki se je razširila v indijskem oceanu, zlasti pred somalsko obalo in obalo Afriškega roga. Kot je Parlament navedel v prej omenjeni resoluciji z dne 10. maja 2012 o pomorskem piratstvu, piratstvo „postaja vse večja grožnja za življenje in varnost pomorščakov ter drugih ljudi, za regionalni razvoj in stabilnost, morsko okolje, svetovno trgovino, vse vrste pomorskega prometa in plovil, tudi ribiških, ter dostavo humanitarne pomoči“. ( 27 )

81. Namen delovanja Unije je torej zaščiti varnost plovbe v tej coni obsežnega mednarodnega prometa. V tem smislu to delovanje uresničuje cilj zaščite mednarodne varnosti pred somalsko obalo. Spodbuja tudi stabilnost in mir v regiji.

82. Z vidika Unije bi se s prekinitvijo pomorskega prometa v Rdečem morju in Adenskem zalivu piratstvo spremenilo v strateški problem. Gre namreč za glavno pomorsko pot za dobavo blaga v Evropo. Širše, mednarodna mobilizacija proti piratstvu je pokazala, da so lahko žrtve piratstva vsa trgovska plovila iz različnih delov sveta in da piratstvo torej ogroža mednarodni mir in varnost.

83. Menim, da cilj boja proti piratstvu pred somalsko obalo zaradi vzdrževanja mednarodnega miru in varnosti ob spoštovanju človekovih pravic v okviru mednarodnega sodelovanja, h kateremu je pozval Varnostni svet, spada na področje SZVP.

84. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je tak cilj v skladu s cilji zunanjega delovanja Unije, kot so natančneje našteti v členu 21(2), točke od (a) do (c) in (h), PEU. Ta člen določa: „Unija določi in izvaja skupne politike in ukrepe ter si prizadeva za visoko stopnjo sodelovanja na vseh področjih mednarodnih odnosov za: a) zaščito svojih vrednot, temeljnih interesov, varnosti, neodvisnosti in celovitosti; b) utrjevanje in podporo demokracije, pravne države, človekovih pravic in načel mednarodnega prava; c) ohranjanje miru, preprečevanje sporov in krepitev mednarodne varnosti v skladu s cilji in načeli Ustanovne listine Združenih narodov,[ ( 28 )] z načeli Helsinške sklepne listine ter cilji Pariške listine, tudi s tistimi, ki se nanašajo na zunanje meje; […] h) podpiranje mednarodne ureditve, ki temelji na okrepljenem večstranskem sodelovanju in odgovorni svetovni politiki.“

85. Res je, da so cilji, našteti v členu 21(2) PEU, horizontalni cilji zunanjega delovanja Unije, pri čemer se noben od njih ne nanaša izrecno na SZVP. Opredelitev ciljev SZVP je še toliko težja, ker člen 23 PEU iz poglavja 2, v katerem so posebne določbe o SZVP, napotuje na horizontalne cilje zunanjega delovanja Unije, navedene v členu 21(2) PEU, in ker člen 24(1) PEU področje SZVP opredeljuje izredno široko in splošno. V skladu s to določbo namreč „[p]ristojnost Unije na področju [SZVP] zajema vsa področja zunanje politike in vsa vprašanja, ki so povezana z varnostjo Unije, vključno s postopnim oblikovanjem skupne obrambne politike, ki lahko vodi do skupne obrambe“.

86. Vendar je treba določiti meje med SZVP in drugimi politikami Unije. Ta obveznost izhaja iz uporabe določbe 40 PEU o medsebojnem nevplivanju med pristojnostmi Unije na področju SZVP in drugih politik Unije.

87. Za ta namen je treba najprej ugotoviti, da so navedeni cilji zunanjega delovanja Unije, torej tisti, navedeni v členu 21(2), točke od (a) do (c) in (h), PEU, del ciljev, ki se tradicionalno pripisujejo SZVP. V zvezi s tem ugotavljam, da cilji, navedeni v tej določbi, v bistvu ustrezajo ciljem SZVP na podlagi člena 11(1) Pogodbe EU v različici, ki je veljala pred Lizbonsko pogodbo.

88. Nato, glede na to, da člen 21(2) PEU določa skupne cilje zunanjega delovanja Unije, je treba za ugotovitev, v katero politiko Unije natančneje spada posamezni cilj, brati to določbo v povezavi z bolj specifičnimi določbami, ki se uporabljajo v okviru posamezne politike.

89. Natančneje, glede cilja ohranjanja miru in krepitve mednarodne varnosti zgoraj navedena sodba Parlament proti Svetu govori v prid njegovemu navezovanju na SZVP.

90. Sodišče je v tej sodbi namreč na področje SZVP navezalo cilj boja proti mednarodnemu terorizmu in njegovemu financiranju z namenom ohranjanja mednarodnega miru in varnosti, pri čemer se je oprlo ne le na člena 21(2)(c) PEU in 24(1), prvi pododstavek, PEU, ampak tudi na člen 43(1) PEU.

91. Tako kot v zadevi, ki je bila predmet te sodbe, je okoliščina, da je sporazum eden od instrumentov, s katerimi je Unija izvedla mednarodne ukrepe, ki so predmet številnih resolucij Varnostnega sveta in so nesporno namenjeni ohranitvi mednarodnega miru in varnosti, pomembna za stališče, da je ta sporazum mogoče navezati na področje SZVP. ( 29 )

92. V skladu s členom 37 PEU, ki je, naj spomnim, materialna pravna podlaga za sporni sklep, lahko Unija sklepa mednarodne sporazume na vseh področjih SZVP, torej vključno s področjem skupne varnostne in obrambne politike (v nadaljevanju: SVOP), ki je, kot je navedeno v členu 42(1) PEU, sestavni del SZVP.

93. Menim, da sporazum kot potreben podaljšek vojaške operacije Atalanta, ki sledi istemu cilju ohranjanja mednarodnega miru in varnosti, spada na področje SVOP.

94. SVOP v skladu s členom 42(1) PEU „Uniji zagotavlja operativno sposobnost, oprto na civilna in vojaška sredstva. Unija jih lahko uporablja pri misijah zunaj svojih meja za ohranjanje miru, preprečevanje konfliktov in krepitev mednarodne varnosti v skladu z načeli Ustanovne listine Združenih narodov.“

95. Vsebina misij SVOP je natančno določena v členu 43(1) PEU, v skladu s katerim „[m]isije iz člena 42(1), pri katerih lahko Unija uporabi civilna in vojaška sredstva, vključujejo skupne operacije razoroževanja, humanitarne in reševalne misije, vojaško svetovanje in pomoč, misije za preprečevanje sporov in ohranjanje miru, bojne operacije za krizno upravljanje, vključno z vzpostavljanjem miru in pokonfliktno stabilizacijo. Vse te misije lahko prispevajo k boju proti terorizmu, skupaj s pomočjo tretjim državam v boju proti terorizmu na njihovih ozemljih.“

96. Parlament navaja, da ne razume, kako lahko misije, ki so na podlagi sporazuma zaupane predstavnikom Unije in Eunavfor, kot so premestitev oseb in sredstev, posredovanje dokazov, olajšanje pregona in sojenja, revizija zakonodaje, usposabljanje preiskovalcev in tožilcev ter zagotovitev finančne, tehnične, logistične ali druge pomoči Republiki Mauritius, spadajo v eno od specifičnih misij SVOP, navedenih v členih 42 PEU in 43 PEU. Parlament meni, da tudi če sprejme, da te misije lahko prispevajo k splošnemu cilju krepitve mednarodne varnosti in so povezane z vojaško operacijo Atalanta, narava in njihovi posebni cilji presegajo cilje, za katere je bila vzpostavljena operacija Atalanta.

97. V nasprotju s tem menim, da je naštevanje misij SVOP v členu 43(1) PEU dovolj široko, da zajame vse določbe sporazuma, in da je torej mogoče šteti, da je ta sporazum sestavni del misije SVOP.

98. Čeprav je treba ugotoviti, da premestitev osumljencev in njihov pregon po naravi nista vojaška ukrepa, je treba poudariti, da je ena od pomembnih značilnosti SVOP, ki je jasno razvidna iz členov 42(1) PEU in 43(1) PEU, da ni omejena na uporabo vojaških sredstev in zajema tudi uporabo civilnih sredstev, med drugim v okviru misij za krizno upravljanje. ( 30 )

99. Parlament meni, da je treba na podlagi okoliščine, da je namen sporazuma boj proti eni od oblik kriminalitete z instrumenti, podobnimi tistim, ki se uporabljajo v policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah v okviru naslova V tretjega dela PDEU, v okviru OSVP, sklepati, da tudi sporni sklep temelji na pravni podlagi iz tega naslova, torej na členih 82 PDEU in 87 PDEU.

100. Komisija trdi, da je glavni cilj sporazuma, izogniti se, da bi morale zadevne države članice same izvesti kazenske postopke. Ta sporazum naj bi olajšal sodelovanje med organi držav članic in Republike Mauritus z oblikovanjem pravnega okvira in prakse za izročitev osumljencev tretjim obalnim državam, da te opravijo preiskavo in kazenski pregon. Iz tega naj bi sledilo, da je glede na cilj in vsebino sporazuma člen 82 PDEU pravna podlaga za sklenitev sporazuma ob upoštevanju bistvene značilnosti tega sporazuma, ki je pravosodno sodelovanje. Okoliščina, da vojaško osebje sodeluje pri uporabi sporazuma, naj na ugotovitve Komisije ne bi vplivala. Za določitev ustrezne pravne podlage naj ne bi bila ključna narava ali status udeleženca, ampak predvidena dejavnost.

101. Menim, da je razlaga Parlamenta in Komisije napačna.

102. Parlament v podporo prvega vidika svoje argumentacije trdi, da boj proti kriminalu ni cilj ali posebna misija Unije v okviru SVZP ali SVOP, ampak področje, ki spada v okvir OSVP. Poudarja tudi, da je v členu 43(1) PEU naveden le boj proti terorizmu.

103. Vendar menim, da navedba iz te določbe, da lahko misije SVOP prispevajo k boju proti terorizmu, nikakor ne izključuje, da lahko take misije prispevajo tudi k boju proti drugim oblikam kriminalitete.

104. Poleg tega, kot je pravilno poudaril Svet, boj proti mednarodnemu kriminalu, ki pomeni grožnjo za mednarodno varnost, zunaj območja Unije spada v okvir SZVP, vključno s SVOP, ki je del SZVP, v obliki misij za krizno upravljanje, če so potrebne.

105. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Unija vodila več misij za reforme varnostnega sektorja v okviru SVOP, med drugim civilne misije za odgovor na ogrožanja varnosti, vključno z grožnjami, ki izvirajo iz kriminalnih dejavnosti, ter nekaj policijskih misij in misij pravne države. ( 31 ) Te misije, pravilno, niso bile štete za misije, ki se nanašajo na OSVP. Operacije, vodene v okviru navedenih misij, je mogoče šteti za operacije za ohranjanje ali ponovno vzpostavitev javnega reda. Načrtovane naloge lahko med drugim vključujejo usposabljanje in vodenje varnostnega osebja ter pomoč za zakonodajni razvoj. ( 32 )

106. Glede na argumentacijo Parlamenta in Komisije je treba razjasniti razliko med SZVP in zunanjo razsežnostjo OSVP.

107. Razlikovanje med tema dvema politikama Unije je težko, ker je varnost cilj obeh politik. ( 33 ) Cilja ohranitve varnosti Unije in krepitve mednarodne varnosti sta za Unijo določena kot cilja njenega zunanjega delovanja na podlagi člena 21(2)(a) in (c) PEU. Hkrati je v skladu s členom 67(3) PDEU zagotovitev visoke stopnje varnosti tudi cilj OSVP.

108. Vendar je treba razlikovati področje uporabe SZVP in zunanje razsežnosti OSVP.

109. Kot je navedel Svet, je treba ukrepe, ki se nanašajo na OSVP, ne glede na to, ali imajo notranjo ali zunanjo razsežnost, sprejeti s ciljem razvoja svobode, varnosti in pravice v Uniji. Člen 67(1) PDEU namreč določa, da „Unija vzpostavi [OSVP]“, kar je razvidno tudi iz člena 3(2) PEU. V skladu s to določb „Unija nudi svojim državljanom [OSVP] brez notranjih meja, na katerem je v povezavi z ustreznimi ukrepi glede kontrole na zunanjih mejah, azila, priseljevanja ter glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu zagotovljeno prosto gibanje oseb“.

110. Unija mora za vzpostavitev OSVP za državljane Unije uporabiti svoje zunanje pristojnosti. ( 34 ) Člen 79(3) PDEU Uniji na primer daje izrecno zunanjo pristojnost za sklepanje sporazumov o ponovnem sprejemu. Unija lahko poleg tega na podlagi člena 216 PDEU sklepa mednarodne sporazume o policijskem in pravosodnem sodelovanju, med drugim, če je to potrebno, za uresničenje ciljev OSVP.

111. Zunanjo razsežnost OSVP lahko torej zamejimo na podlagi ciljev iz členov 3(2) PEU in 67 PDEU. Z drugimi besedami, zunanja razsežnost OSVP je funkcija in instrument glede na cilje, navedene v teh določbah. ( 35 ) Notranja in zunanja politika OSVP sta neločljivo povezani. Pri opredeljevanju zunanje razsežnosti OSVP je treba upoštevati predvsem njegove notranje politike. ( 36 )

112. Iz tega sledi, da je ob tem, da vzpostavitev OSVP lahko zahteva zunanje delovanje Unije, sporazum mogoče šteti za sporazum, ki se nanaša na OSVP, če je tesno povezan s svobodo, varnostjo in pravico v Uniji. Z drugimi besedami, navezovanje na OSVP obstaja, če obstaja neposredna povezava med ciljem notranje varnosti Unije in pravosodnim in/ali policijskim sodelovanjem zunaj Unije. Dejavnost Unije pa se navezuje na SZVP, če so njeni primarni cilji mir, stabilnost in demokratični razvoj zunaj Unije. ( 37 )

113. Razlika vsekakor ni vedno očitna, saj razvoj neke oblike kriminalitete v posamezni regiji nedvomno lahko hkrati ogroža tako notranjo varnost Unije kot stabilnost regije. ( 38 ) Kot je razvidno iz Stockholmskega programa, ( 39 ) ki ga je Evropski svet sprejel leta 2010, sta notranja in zunanja varnost neločljivo povezani. Obravnavanje groženj, tudi tistih, ki so daleč stran od naše celine, je za zaščito Evrope in njenih državljanov ključno. ( 40 )

114. Vendar ker gre v obravnavanem primeru za delovanje Unije, ki je del mednarodnega sodelovanja na poziv Varnostnega sveta, katerega namen je predvsem boj proti ogrožanju mednarodnega miru in varnosti, menim, da mora biti ta ukrep sprejet v okviru SZVP.

115. V obravnavanem primeru sporazum, za katerega sem ugotovil, da spada v okvir delovanja, sprejetega na mednarodni ravni, in katerega namen je boj proti piratstvu pred somalsko obalo za zagotovitev mednarodnega miru in varnosti na tem območju, ne zajema položaja, ki bi bil dovolj povezan z vzpostavitvijo OSVP.

116. V nasprotju s tem, kar trdi Parlament, okoliščina, da sporazum določa obliko sodelovanja med Eunavfor in represivnimi organi Republike Maurtius in da zajema ukrepe, ki so podobni ukrepom policijske in sodne narave, ni zadostna navezna okoliščina, kar zadeva OSVP.

117. Menim, da je napačno trditi, da je mogoče že na podlagi tega, da gre za sodno obravnavo posameznikov, ugotoviti, da delovanje Unije spada na področje politike OSVP, ki ima v obravnavanem primeru zunanjo razsežnost. SZVP namreč lahko za dosego teh ciljev zajema uporabo policijskih ali sodnih instrumentov. Uporaba takih instrumentov sama po sebi ni odločilna, če se ta uporabijo za doseganje cilja ohranjanja mednarodnega miru in varnosti, ki je, kot sem pojasnil, nesporno del SZVP, in ne OSVP.

118. Misije Unije v okviru SVOP dokazujejo, da je tradicionalne instrumente OSVP mogoče uporabiti za doseganje ciljev SZVP. Mednarodne misije Unije za zagotavljanje ohranjanja miru, preprečevanje konfliktov in krepitev mednarodne varnosti so tako olajšane zaradi možnosti uporabe civilnih sredstev, kot sta krepitev sodnega sistema in policijski ukrepi tretjih zadevnih držav. ( 41 ) Izvajanje pristojnosti zunanje politike Unije za doseganje ciljev SZVP zato vključuje zunanji vidik OSVP. ( 42 )

119. Nazadnje, poudarjam, da na podlagi ugotovitve, da je namen sporazuma varstvo pravic oseb, osumljenih piratstva, in da sporazum napotuje na prihodnji sporazum strank za določitev podrobnosti glede tehnične in logistične pomoči Unije Republiki Maurtius med drugim zaradi revizije zakonodaje, usposabljanja preiskovalcev in tožilcev ter preiskovalnih in sodnih postopkov, tega sporazuma ni mogoče vključiti v OSVP. Namen teh delov sporazuma je namreč zagotavljanje varstva človekovih pravic in konsolidacije pravne države, ki sta del ciljev SZVP. V zvezi s tem bi bilo paradoksalno, če bi želja strank sporazuma, da zagotovijo, da se učinkovito zatiranje piratstva izvaja tako, da niso ogrožene temeljne pravice piratov, prispevala k temu, da se sporazum izloči s področja SZVP, ki mora tako kot druge politike Unije spoštovati temeljne pravice.

120. Nujna posledica vojaške operacije Unije je aretacija piratov. Opredelitev obravnave teh oseb po njihovi aretaciji in njihova usoda sta očitno del operacije. Edina obravnava aretiranih oseb v skladu s pravom je njihovo sojenje. V tem smislu je omogočanje državam članicam, ki so jim izročeni pirati, da zagotovijo, da so njihovi postopki v skladu z mednarodnimi pravom človekovih pravic, končna in nujna faza vojaške operacije, opravljene v okviru SZVP.

121. Iz navedenega izhaja, da je Svet ob sprejetju spornega sklepa pravilno ugotovil, da se sklep ne nanaša na OSVP z zunanjo razsežnostjo in da mu torej ni treba uporabiti ene od pravnih podlag, ki zadevajo to politiko Unije.

122. Menim, da sporazum tudi nima elementa razvojnega sodelovanja, ki bi upravičeval, uporabo pravne podlage iz petega dela, naslov III, poglavje 1 PDEU.

123. Sodišče je v sodbi z dne 20. maja 2008 v zadev Komisija proti Svetu ( 43 ) presodilo, da „lahko Skupnost sprejme konkretni ukrep proti širjenju lahkega orožja in orožja malega kalibra v okviru svoje politike razvojnega sodelovanja, le če ta ukrep po namenu in svoji vsebini spada v pristojnosti, ki jih Skupnosti na tem področju daje Pogodba ES“. ( 44 ) Sodišče meni, da „[t]o ne velja, kadar je glavni namen ukrepa uresničitev SZVP, čeprav prispeva h gospodarskemu in socialnemu razvoju držav v razvoju“. ( 45 )

124. Kot sem pojasnil, pa je težišče sporazuma in spornega sklepa prav SZVP.

125. V skladu s členom 208(1), prvi pododstavek, PDEU je „[g]lavni cilj politike Unije na […] področju [razvojnega sodelovanja] zmanjšanje in dolgoročno izkoreninjenje revščine“.

126. Kot je navedel Svet, je člen 208(1) PDEU področje uporabe razvojnega sodelovanja preusmeril tako, da je glavni element razvojne politike Unije zmanjšanje in izkoreninjenje revščine. Poleg tega člen 208(1), drugi pododstavek, zadnji stavek, PDEU določa, da „Unija upošteva cilje razvojnega sodelovanja pri politikah, ki jih izvaja in ki lahko vplivajo na države v razvoju“. Druge politike Unije, kot je SZVP, morajo torej upoštevati cilje razvojnega sodelovanja, h kateremu lahko torej pripomorejo, kar je v skladu z zahtevami po usklajenosti zunanjega delovanja Unije. Ukrep, ki spada na področje SZVP, ni ukrep, ki spada na področje uporabe razvojnega sodelovanja v smislu člena 208 PDEU že samo zato, ker lahko pozitivno vpliva na razvoj tretjih držav.

127. Sodišče je v okviru pogodb, ki so veljale pred Lizbonsko pogodbo, res relativno široko razlagalo področje, ki ga pokriva razvojno sodelovanje. ( 46 ) Vendar ima ta širok koncept nekatere omejitve. Zlasti je treba vzpostaviti razlikovanje med ukrepi, ki so namenjeni razvoju, in ukrepi, ki so namenjeni drugim ciljem Unije, kot je SZVP. S tega vidika krepitev sodnih zmogljivosti Republike Mauritius ni sama sebi namen, ampak je namenjena učinkovitemu boju proti piratstvu, ki ogroža mednarodni mir in varnost, ob spoštovanju temeljnih pravic piratov.

128. Vsa pomoč, zagotovljena na podlagi sporazuma, zlasti na podlagi člena 7(2) in (3), se nanaša na premestitev oseb, osumljenih piratstva, z namenom učinkovitega zatiranja piratstva in na zmožnost Republike Mauritius, da sporazum uporabi v skladu z mednarodnim pravom človekovih pravic. Poleg tega opozarjam, da se na podlagi člena 10(2)(f) tehnična podpora, strokovno znanje, usposabljanje in druge pomoči iz člena 7 zagotovijo zgolj za „izpolnitev cilja [navedenega] sporazuma“. Pomoč iz sporazuma torej ne presega ciljev, za katere je bila vzpostavljena operacija Atalanta. Cilj pomoči torej nikakor ni razvoj Republike Maurtius in torej ni razvojni ukrep iz členov 208 in 209 PDEU.

129. Vrsta pomoči ni odločilna in nobena po naravi ne spada v okvir razvojnega sodelovanja. ( 47 ) V zvezi s tem se pomoč, kot je „tehničn[a] in logističn[a] pomoč [Republiki Mauritius] na področju spremembe zakonodaje, usposabljanja preiskovalcev in tožilcev, preiskovalnih in sodnih postopkov“, ( 48 ) lahko, kot sem navedel, vsekakor zagotovi v okviru SZVP, natančneje SVOP, za zagotovitev varnosti in spoštovanja človekovih pravic in pravne države.

130. Iz navedenega izhaja, da je sporni sklep glede na to, da v sporazumu nisem našel sestavine, ki se nanaša na razvojno sodelovanje, pravilno temeljil na členu 37 PEU, ne da bi bila dodana pravna podlaga iz okvira razvojnega sodelovanja.

131. Ker sporni sklep pravilno temelji zgolj na pravni podlagi v okviru SZVP, je treba šteti, da sporazum, ki je predmet sklepa, zadeva izključno SZVP v smislu člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU. Za sprejetje sklepa o sklenitvi tega sporazuma torej nista potrebna niti odobritev niti posvetovanje s Parlamentom.

II – Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 218(10) PDEU

132. Parlament z drugim tožbenim razlogom Svetu očita, da ga v nasprotju z zahtevo iz člena 218(10) PDEU ni „v vseh fazah postopka nemudoma in izčrpno obvesti[l]“.

133. Svet primarno trdi, da je ta tožbeni razlog nedopusten, ker Sodišče ni pristojno za preverjanje, ali je spoštoval obveznost obveščanja, navedeno v tej določbi, saj gre za sporazum, ki zadeva izključno SZVP. Svet podredno navaja za primer, da bi se Sodišče razglasilo za pristojno za preverjanje, ali je prvonavedeni spoštoval to določbo, da mu ni mogoče očitati nikakršne kršitve člena 218(10) PDEU.

134. Sodišče v skladu s členom 24(1), drugi pododstavek, PEU „ni pristojno za [določbe, ki se nanašajo na SZVP], razen za nadzor usklajenosti s členom 40 [PEU] ter za nadzor zakonitosti nekaterih sklepov iz drugega odstavka člena 275 [PDEU]“.

135. V členu 275, prvi odstavek, PDEU je določeno tudi, da Sodišče ni pristojno „za akte, sprejete na [podlagi določb v zvezi s SZVP]“. Vendar je v skladu s členom 275, drugi odstavek, PDEU „Sodišče pristojno za nadzor spoštovanja člena 40 [PEU] in za odločanje o tožbah, vloženih v skladu s pogoji četrtega odstavka člena 263 [PDEU], v katerih se nadzira zakonitost sklepov, ki predvidevajo omejevalne ukrepe proti fizičnim ali pravnim osebam, ki jih je Svet sprejel na podlagi poglavja 2 naslova V Pogodbe [EU]“.

136. Iz teh določb je razvidno, da področje SZVP, kljub pravilu, da Sodišče zanj ni pristojno, ni popolnoma izvzeto izpod nadzora s strani Sodišča Unije.

137. Ni sporno, da člen 218 PDEU določa pravila za pogajanja in sklenitev vseh mednarodnih sporazumov. Natančneje, pravilo iz člena 218(10) PDEU, v skladu s katerim se „[P]arlament […] v vseh fazah postopka nemudoma in izčrpno obvesti“, se uporabi za vsa področja prava Unije. Ob tem, da je treba to določbo torej med drugim uporabiti za mednarodne sporazume, ki jih Unija sprejme na področju SZPV, nikakor ne gre za določbo v zvezi s SZVP v smislu člena 24(1), drugi pododstavek, PEU in člena 275, prvi odstavek, PDEU. Ta, prvi razlog za nepristojnost je treba torej izključiti.

138. Poleg tega, čeprav je sporni sklep, kot sem navedel, nesporno akt, ki je bil z materialnega vidika sprejet na podlagi določb v zvezi s SZPV, v smislu člena 275, prvi odstavek, PDEU, menim, da iz tega ne sledi, da se mora Sodišče razglasiti za nepristojno za nadzor, ali je Svet spoštoval postopkovno pravilo, kot je to, navedeno v členu 218(10) PDEU, ki se uporabi za vse mednarodne sporazume in katerega uporaba za mednarodne sporazume, sklenjene na področju SZVP, ni izrecno izključena.

139. Čeprav torej menim, da je treba uporabiti načelo pristojnosti Sodišča za nadzor, ali Svet spoštuje člen 218(10) PDEU, pa mora Sodišče, če gre za sporazum, ki zadeva izključno SZVP, kot je ta v obravnavanem primeru, v okviru nadzora upoštevati posebno naravo pravil in postopkov, ki veljajo za SZVP, kot je razvidno iz člena 24(1), drugi pododstavek, PEU.

140. Kot je Sodišče navedlo v zgoraj navedeni sodbi Parlament proti Komisiji, je res, da „je sodelovanje Parlamenta v zakonodajnem postopku izkaz temeljnega načela demokratičnosti na ravni Unije, v skladu s katerim ljudstvo sodeluje pri izvrševanju oblasti prek predstavniške skupščine“. ( 49 ) Vendar je moralo Sodišče hkrati ugotoviti, da so se avtorji Lizbonske pogodbe odločili dati „Parlamentu omejeno vlogo glede delovanja Unije v okviru SZVP“. ( 50 )

141. Eno od pravil in posebnih postopkov na področju SZVP je, da v skladu s členom 218(6), drugi pododstavek, odobritev ali posvetovanje s Parlamentom ni potrebno, če sporazum zadeva izključno SZVP.

142. Menim, da iz tega izhaja, da ni mogoče zahtevati, da so način posredovanja in natančnost informacij, s katerimi mora biti na podlagi člena 218(10) PDEU seznanjen Parlament, enake, če zadevni sporazum zadeva izključno SZVP in če tega področja ne zadeva izključno. Z drugimi besedami, menim, da je mogoče legitimno zahtevati, da Svet Parlamentu, če je ta na podlagi člena 218(6), drugi pododstavek, PDEU pozvan k odobritvi ali posvetovanju, predloži informacije o mednarodnem sporazumu hitreje in natančneje, kot če odobritev Parlamenta ali posvetovanje z njim ni potrebno. Parlament mora imeti za izdajo argumentiranega mnenja namreč pravočasno dovolj natančnih informacij, v nasprotnem primeru pa lahko odobritev sklepa o sklenitvi sporazuma utemeljeno zavrne.

143. Menim, da mora torej Sodišče pri preverjanju, ali je Svet spoštoval obveznost informiranja, ki je določena v členu 218(10) PDEU, vedno upoštevati naravo zadevnega sporazuma in pristojnosti Parlamenta, določene v členu 218(6), drugi pododstavek, PDEU, na podlagi katerih lahko Parlament vpliva na vsebino tega sporazuma.

144. Pri tem sprejem stališča, da je intenzivnost obveznosti informiranja iz člena 218(10) PDEU lahko odvisna od vloge Parlament v postopku sprejemanja mednarodnih sporazumov, ne pomeni, da pri sporazumu, ki zadeva izključno SZVP, Parlament ustreznih informacij ne potrebuje. Opozarjam namreč, da je obveznost informiranja iz člena 218(10) PDEU splošno uporabna na vseh področjih, vključno s področjem SZVP, čeprav je njena intenzivnost lahko odvisna od posameznega primera.

145. Poleg tega se ne sme pozabiti, da ima Parlament, čeprav je njegova vlogo na področju SZVP omejena in tudi če sporazum zadeva izključno SZVP, pravico do seznanjenosti s to politiko, kot je med drugim razvidno iz člena 36 PEU. ( 51 )

146. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, kdaj je bil Parlament obveščen o pogajanjih in sklenitvi sporazuma.

147. Svet je 22. marca 2010 visoki predstavnici za zunanje zadeve in varnostno politiko odobril začetek pogajanj o sporazumih o premestitvi z več tretjimi državami, vključno z Republiko Mauritius.

148. Svet je v dopisu z istega dne o tem obvestil predsednika Parlamenta, pri čemer mu je sporočil, da bo obveščen ob morebitni sklenitvi zadevnih sporazumov o premestitvi.

149. Pogajanja so vodila do sprejetja spornega sklepa 12. julija 2011, s katerim je Svet odobril podpis sporazuma.

150. Sporazum je bil podpisan 14. julija 2011.

151. Sporni sklep in sporazum sta bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije30. septembra 2011.

152. Svet je v dopisu z dne 17. oktobra 2011 predsednika Parlamenta obvestil o sprejetju spornega sklepa in podpisu sporazuma.

153. Parlament Svetu očita, da ga v fazi pogajanj o sporazumu ni obveščal in da je čakal več kot tri mesece, preden mu je posredoval sporni sklep in sporazum.

154. Menim, da navedena očitka ne moreta povzročiti razveljavite spornega sklepa.

155. Prvič, menim namreč, da člen 218(10) PDEU Svetu dejansko nalaga, naj informacije posreduje Parlamentu. Menim, da ni mogoče šteti, da je obveznost informiranja, navedena v tej določbi, izpolnjena zgolj z objavo sklepa Sveta v Uradnem listu Evropske unije. Ugotavljam pa, da je Svet predsednika Parlamenta neposredno in osebno obvestil o začetku pogajanj in nato o sprejetju spornega sklepa ter podpisu sporazuma.

156. Drugič, kot sem navedel, ker zadevni sporazum zadeva izključno SZVP, od Sveta ni mogoče zahtevati, naj Parlament obvesti enako natančno, kot če bi bila zahtevana odobritev Parlamenta ali posvetovanje z njim. Natančneje, glede na to, da Parlament ni bil dolžan dati mnenja o vsebini sporazuma, njegovo informiranje o poteku pogajanj ni bilo nujno.

157. Tretjič, glede obdobja treh mesecev, ki je preteklo, preden je Svet Parlamentu posredoval sporni sklep in sporazum, ugotavljam, da bi bilo bolj v skladu z duhom člena 218(10) PDEU, če bi bil Parlament obveščen pred objavo spornega sklepa in sporazuma v Uradnem listu Evropske unije. Vendar glede na to, da zadevno obdobje iz navedenih razlogov, ki se nanašajo na to, da zadevni sporazum zadeva izključno SZVP, ni ogrožalo pristojnosti Parlamenta niti ni moglo vplivati na vsebino sporazuma, menim, da pogoji za ugotovitev kršitve člena 218(10) PDEU niso izpolnjeni.

III – Predlog

158. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj: — tožbo zavrne in — Evropskemu parlamentu naloži plačilo stroškov ter odloči, da Češka republika, Francoska republika, Italijanska republika, Kraljevina Švedska, Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska ter Evropska komisija nosijo svoje stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) C‑130/10.

( 3 ) UL L 254, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijani sklep.

( 4 ) V nadaljevanju: sporazum.

( 5 ) Zgoraj navedena sodba Parlament proti Svetu (točka 80).

( 6 ) Moj poudarek.

( 7 ) Za primer akta, ki temelji na več pravnih podlagah, glej sklep Sveta 2012/308/SZVP z dne 26. aprila 2012 o pristopu Evropske unije k Pogodbi o prijateljstvu in sodelovanju v jugovzhodni Aziji (UL L 154, str. 1). Ta sklep temelji na povezanih določbah členov 37 PEU in 31(1) PEU, ter členov 209 PDEU, 212 PDEU, 218(6), drugi pododstavek, točka (a), in (8), drugi pododstavek, PDEU.

( 8 ) Mnenje 2/00 z dne 6. decembra 2001 (Recueil, str. I‑9713, točka 5).

( 9 ) Glej zlasti sodbo z dne 22. oktobra 2013 v zadevi Komisija proti Svetu (C‑137/12, točka 52 in navedena sodna praksa).

( 10 ) Prav tam (točka 53).

( 11 ) V nadaljevanju: Varnostni svet.

( 12 ) UL L 301, str. 33. Skupni ukrep, kakor je bil pred vložitvijo te tožbe nazadnje spremenjen s Sklepom Sveta 2010/766/SZVP z dne 7. decembra 2010 (UL L 327, str. 49), v nadaljevanju: skupni ukrep.

( 13 ) Zadnja uvodna izjava te resolucije.

( 14 ) Uvodna izjava 2 te resolucije.

( 15 ) Uvodna izjava 12 navedene resolucije.

( 16 ) Točka 2 Resolucije št. 1816 (2008).

( 17 ) Točka 3 te resolucije.

( 18 ) Konvencija je začela veljati 16. novembra 1994, Skupnost pa jo je sklenila in potrdila s Sklepom Sveta 98/392/ES z dne 23. marca 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 3, str. 260, v nadaljevanju: Konvencija združenih narodov o pomorskem pravu).

( 19 ) Točka 2 te resolucije.

( 20 ) Točka 11 te resolucije. Glej tudi točko14 Resolucije št. 1846 (2008).

( 21 ) Uvodna izjava 9 Resolucije št. 1851 (2008).

( 22 ) Glej D. Lenoir, Atalante et l’action de l’Union européenne contre la piraterie v okviru tretje okrogle mize na temo Piratstvo: strateška grožnja, ali stranski fenomen?, ki jo je organizirala Fundacija za strateške raziskave, Akcija, intervencija, sankcija študijskega dneva 7. decembra 2009, str. 61.

( 23 ) Glej I. Bosse-Platière, Le volet judiciaire de la lutte contre la piraterie maritime en Somalie: les accords de transferts conclus par l’Union européenne avec les États tiers, Les différentes facettes du concept juridique de sécurité – Mélanges en l’honneur du Professeur Pierre-André Lecocq, univerza Nord Lille 2, 2011, str. 101.

( 24 ) Glej poročilo posebnega svetovalca generalnega sekretarja Združenih narodov za vprašanja piratstva pred somalsko obalo (točka 65).

( 25 ) 2011/2962(RSP).

( 26 ) Točka 10.

( 27 ) Uvodna izjava C te resolucije.

( 28 ) Listina, podpisana v San Franciscu 26. junija 1945.

( 29 ) Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Parlament proti Svetu (točka 76) in točko 66 sklepnih predlogov, predstavljenih v tej zadevi.

( 30 ) Kot je bilo navedeno že v Evropski varnostni strategiji – Varna Evropa v boljšem svetu, sprejeti v Bruslju 12. decembra 2003, „nobena nova grožnja ni zgolj vojaška in se ji ni mogoče upreti zgolj z vojaškimi sredstvi. Za vsako grožnjo je potreben skupek različnih instrumentov“ (str. 7).

( 31 ) Citiram na primer Skupni ukrep Sveta 2008/124/SZVP z dne 4. februarja 2008 o misiji Evropske unije za krepitev pravne države na Kosovu (EULEX KOSOVO) (UL L 42, str. 92); pomoč Iraku v okviru Sklepa Sveta 2010/330/SZVP z dne 14. junija 2010 o integrirani misiji Evropske unije za krepitev pravne države v Iraku, EUJUST LEX‑IRAQ (UL L 149, str. 12); Sklep Sveta 2012/389/SZVP z dne 16. julija 2012 o misiji Evropske unije za krepitev regionalnih pomorskih zmogljivosti v državah Afriškega roga (EUCAP NESTOR) (UL L 187, str. 40) ter Sklep Sveta 2012/392/SZVP z dne 16. julija 2012 o misiji SZVP Evropske unije v Nigru (EUCAP SAHEL Niger) (UL L 187, str. 48).

( 32 ) Unija ima civilno razsežnost SVOP od zasedanja Evropskega sveta v Santa Maria da Feiri 19. in 20. junija 2000. Namen operacij, začetih v tem okviru, je zagotoviti državam, ki so v postkonfliktnem položaju ali imajo šibke institucije, pomoč za omogočanje konsolidacije njihovih pravnih pravil in/ali razvoj zmogljivosti za boj proti organiziranemu kriminalu ali učinkovitejši nadzor zunanjih mej. Glej F. Trauner, The internal-external security nexus: more coherence under Lisbon?, Occasional Paper, ISS, marec 2011, str. 16.

( 33 ) Glej E. Neframi, L’aspect externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice: quel respect des principes et objectifs de l’action extérieure de l’Union?, La dimension extérieure de l’espace de liberté, de sécurité et de justice de l’Union européenne après le traité de Lisbonne, Bruylant, 2013, str. 509, zlasti str. 521.

( 34 ) Haaški program: krepitev svobode, varnosti in pravice v Evropski uniji (UL 2005, C 53, str. 1) določa, da je treba za vzpostavitev OSVP skupaj in koherentno uporabiti vse pristojnosti Unije, vključno z zunanjimi pristojnostmi (točka 4, zadnji odstavek).

( 35 ) Glej I. Govaere in V. Demedts, Quelle définition de l’„externe“ en matière d’ELSJ? Le cadre et les enjeux, La dimension extérieure de l’espace de liberté, de sécurité et de justice de l’Union européenne après le traité de Lisbonne, Bruylant, 2013, zlasti str. 497.

( 36 ) Prav tam (str. 508).

( 37 ) Glej S. Biolley, Coopération policière de l’Union européenne, Jurisclasseur Europe, zvezek 2680, točka 114.

( 38 ) Prav tam.

( 39 ) Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje (UL C 115, str. 1).

( 40 ) Glej točko 7 z naslovom Evropa v globaliziranem svetu – zunanja razsežnost območja svobode, varnosti in pravice. Svet v zvezi s tem navaja, da „imajo ukrepi SVOP in zunanjepolitični ukrepi na področju svobode, varnosti in pravice skupne ali dopolnjujoče se cilje. Misije SVOP tudi pomembno prispevajo k notranji varnosti Unije, saj v državah gostiteljicah pomagajo preprečevati hujše oblike mednarodnega kriminala in prispevajo h krepitvi spoštovanja pravne države“ (točka 7.1). Evropski svet zato „spodbuja večje sodelovanje in usklajenost med področjem svobode, varnosti pravice in SVOP, da bi nadalje okrepili te skupne cilje“.

( 41 ) Sinergija med tradicionalnimi instrumenti OSVP in SZVP v delih, v katerih se nanašata na SVOP, je poudarjena v Strategiji notranje varnosti za Evropsko unijo – Oblikovanje evropskega modela varnosti, ki jo je Svet za pravosodje in notranje zadeve sprejel 25. in 26. februarja 2010, potrdil pa Evropski svet 25. in 26. marca 2010, v kateri je navedeno, da je „zelo pomembno okrepiti sodelovanje organov pregona in organov, pristojnih za svobodo, varnost in pravico, na vseh ravneh civilnih misij kriznega upravljanja, tako da lahko igrajo pomembno vlogo pri reševanju konfliktov s sodelovanjem z vsemi drugimi zadevnimi službami na terenu (vojska, diplomati, službe za ukrepanje ob nesrečah itd.)“ (str. 30). Zunanji razsežnosti OSVP in SVOP sta torej tesno povezani in se dopolnjujeta. Če je sodelovanje s tretjimi državami ključno za dosego ciljev notranje varnosti Unije, se lahko tudi misije SVOP uporabijo za dosego ciljev OSVP ne le s tem, da zagotovijo upoštevno informacijo za notranjo varnost, ampak tudi s tem, da prispevajo k stabilnosti v sosednjih državah Unije. Glej v tem smislu S. Wolff in G. Mounier, The external dimension of JHA: a new dimension of EU diplomacy, Freedom, Security and Justice after Lisbon and Stockholm, TMC Asser Press, 2011.

( 42 ) Glej E. Neframi, E., op. cit., str. 527.

( 43 ) C-91/05, ZOdl., str. I-3651.

( 44 ) Točka 71.

( 45 ) Točka 72.

( 46 ) Glej sodbi z dne 3. decembra 1996 v zadevi Portugalska proti Svetu (C-268/94, Recueil, str. I-6177, točke od 23 do 29 in od 37 do 39) in z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Parlament proti Komisiji (C-403/05, ZOdl., str. I-9045, točke od 56 do 58) ter zgoraj navedeno sodbo z dne 20. maja 2008 v zadevi Komisija proti Svetu (točke od 64 do 72).

( 47 ) Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 20. maja 2008 v zadevi Komisija proti Svetu (točki 104 in 105).

( 48 ) Glej člen 7(3) Sporazuma.

( 49 ) Točka 81.

( 50 ) Točka 82.

( 51 ) Člen 36, prvi odstavek, PEU tako določa, da se „[v]isoki predstavnik Unije za zunanje zadeve in varnostno politiko […] redno posvetuje […] [s] [P]arlamentom o glavnih vidikih in temeljnih usmeritvah [SZVP] ter [SVOP] in ga obvešča o razvoju teh politik. Skrbi, da se mnenja […] [P]arlamenta ustrezno upoštevajo. Pri obveščanju Evropskega parlamenta lahko sodelujejo posebni predstavniki.“ Člen 36, drugi odstavek, PEU tudi določa, da Parlament „lahko Svetu in visokemu predstavniku zastavlja vprašanja ali daje priporočila. Dvakrat na leto razpravlja o napredku pri izvajanju [SZVP], vključno s [SVOP].“.