KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA 
L. A. GEELHOEDA, 
predstavljeni 18. novembra 2004 1 
I — Uvod 
1. V prvih sklepnih predlogih v tej zadevi, ki 
sem jih predstavil 29. aprila 2004, sem glede 
vsebine ugotovil, da Francoska republika ni 
izpolnila svojih obveznosti iz člena 228(1) ES, 
ker ni sprejela ukrepov, potrebnih za iz­
vršitev sodbe z dne 11. junija 1991 v zadevi 
Komisija proti Franciji (C-64/88), 2 ali ob 
izteku roka, ki ga je določila Komisija v 
dopolnilnem obrazloženem mnenju z dne 
6. junija 2000 ali ob moji presoji. 
Zaradi resnosti kršitve obveznosti iz 
Pogodbe sem Sodišču predlagal, naj 
Francoski republiki naloži, naj plača pavšalni 
znesek 115.522.500 EUR za prvo obdobje 
kršitve in šestmesečno denarno kazen 
57.761.250 EUR za obdobje po sodbi Sodišča 
v tem postopku. S tem sem se oddaljil od 
zahteve Komisije, naj Sodišče Francoski 
republiki naloži denarno kazen 316.500 
EUR za vsak dan nadaljnje zamude z 
neizvršitvijo sodbe Sodišča z dne 11. junija 
1991. 2. Ker so se zaradi teh predlogov pojavila 
nova vprašanja o razlagi člena 228 ES, o 
katerih stranke med postopkom niso raz­
pravljale, se je Sodišče s sklepom z dne 16. 
junija 2004 odločilo ponovno odpreti ustni 
postopek, da bi strankam omogočilo izraziti 
stališča o naslednjem vprašanju: 
„Ali lahko Sodišče, ko je v postopku po členu 
228(2) ES ugotovilo, da država članica ni 
sprejela ukrepov, potrebnih za izvršitev 
prejšnje sodbe, in je Komisija zahtevala, naj 
Sodišče naloži denarno kazen, namesto tega: 
— državi članici naloži plačilo pavšalnega 
zneska? 
— po potrebi državi članici naloži plačilo 
pavšalnega zneska in denarne kazni?" 1 — Jezik izvirnika: angleščina. 
2 — C-64/88, Recueil, str. I-2727. 
I - 6301 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
3. V skladu z drugim odstavkom člena 24 
Statuta Sodišča so bile države članice - razen 
Francoske republike - pozvane, naj izrazijo 
stališča o teh vprašanjih. Poleg Francoske 
republike in Komisije so ustna stališča 
predložile vlade Belgije, Češke, Danske, 
Nemčije, Grčije, Španije, Irske, Italije, Cipra, 
Madžarske, Nizozemske, Avstrije, Poljske, 
Portugalske, Finske in Združenega kraljestva. 
II — Uvodne ugotovitve 
4. Vprašanja, ki jih je zastavilo Sodišče, se 
osredotočajo na dva nova vidika glede 
razlage in uporabe člena 228 ES. Ker na ta 
vprašanja ni mogoče odgovoriti ločeno od 
splošnega konteksta in namena te določbe 
Pogodbe, bom najprej podal nekaj splošnih 
uvodnih ugotovitev o tej temi. 
5. Najprej je treba poudariti, da je v zgradbi 
člena 228 ES osrednje izhodišče obveznost 
držav članic sprejeti ukrepe, potrebne za 
izvršitev sodbe Sodišča na podlagi člena 
226 ES, v kateri je ugotovljeno, da država 
članica ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe. 
Te ukrepe je treba sprejeti nemudoma in morajo biti ustrezni, da se odpravi nezako­
nito stanje, ki ga je ugotovilo Sodišče. To se 
lahko šteje kot poseben izraz splošne obvez­
nosti lojalnega sodelovanja iz člena 10 ES. 
6. Kadar država članica ne izpolni te pri­
marne obveznosti iz člena 228(1) ES, drugi 
odstavek te določbe Pogodbe pooblašča 
Komisijo, da začne postopek za ugotavljanje 
kršitve zaradi neizvršitve sodbe Sodišča na 
podlagi člena 226 ES. Če država članica po 
mnenju Komisije po predhodnem postopku 
še vedno ni odpravila nezakonitega stanja, 
Komisija lahko predloži zadevo Sodišču in 
navede kakšna finančna sankcija bi bila 
primeren odziv na to, da država članica ni 
izvršila prvotne sodbe Sodišča. Če Sodišče 
ugotovi, da je treba tožbi Komisije ugoditi, 
lahko naloži denarno sankcijo, kot je dolo­
čeno v členu 228(2) ES. 
7. Naložitev take finančne sankcije je najprej 
utemeljena z dejstvom, da zadevna država 
članica ni upoštevala sodbe Sodišča. To je 
zlasti resno v Skupnosti, ki temelji na pravni 
državi in enakopravnosti vseh držav članic 
glede njihovih pravic in dolžnosti iz Pogodbe. 
Neizvršitev sodbe, v kateri je ugotovljeno, da 
je država članica kršila svoje obveznosti iz 
Pogodbe, je udarec bistvu pravnega reda 
Skupnosti in resno ogroža verodostojnost 
pravnega reda Skupnosti. Ker se vsi spori 
I - 6302 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
glede izpolnjevanja obveznosti iz Pogodbe 
rešujejo v okviru postopkov, ki jih predvideva 
Pogodba, so odločbe Sodišča osrednji instru­
ment pravnega reda Skupnosti za dokončno 
določitev, kakšen je obseg teh obveznosti. Če 
bi lahko države članice same določile ali, kdaj 
in pod kakšnimi pogoji bodo izvršile sodbo 
Sodišča iz člena 226 ES, bi to popolnoma 
spodkopalo avtoriteto teh sodb. Dejansko bi 
lahko enostransko določale obseg svojih 
obveznosti iz Pogodbe. 
8. Druga utemeljitev, da se v takih okolišči­
nah naloži finančna sankcija, pa je, da 
zadevna država članica z neizvršitvijo sodbe 
Sodišča, v kateri je ugotovljena kršitev 
obveznosti iz Pogodbe, dovoljuje obstoj 
nezakonitega stanja s škodljivimi posledicami 
za delovanje sistema Skupnosti. Jasno je, da 
če ena država članica ne izpolnjuje svojih 
obveznosti Skupnosti, druge pa jih, to vpliva 
na enotno uporabo določenega ukrepa Skup­
nosti, zmanjšuje njegovo učinkovitost in 
možnost doseganja rezultata, ki ga zasleduje 
ta ukrep. Izkrivlja tudi pogoje, v katerih 
delujejo udeleženci na trgu v različnih delih 
Skupnosti, ter ruši ravnovesje pravic in 
dolžnosti držav članic na podlagi Pogodbe. 
Pravni red Skupnosti temelji na predpostav­
ki, izraženi v členu 10 ES, da države članice 
zvesto izpolnjujejo svoje obveznosti iz Po­
godbe v duhu solidarnosti. Če država članica sebi pripisuje privilegiran položaj glede iz­
polnjevanja svojih obveznosti iz Pogodbe, to 
vpliva na medsebojno zaupanje, ki mora 
obstajati med državami članicami in ki je 
bistveni predpogoj za učinkovito izvajanje 
politik Skupnosti. To velja zlasti, če te 
politike za gospodarsko dejavnost določajo 
omejitve zaradi doseganja ciljev, ki so po­
trebni v splošnem interesu. 
9. Po mojem mnenju je treba pri razlagi in 
uporabi člena 228(2) ES upoštevati to dvojno 
utemeljitev. 
10. Tudi funkcijo finančnih sankcij, pred­
videnih v členu 228(2) ES, je treba presojati 
ob upoštevanju teh dveh utemeljitev. Cilj teh 
sankcij je zagotoviti izvrševanje sodb Sodišča 
na dva načina. Prvič, z zagotovitvijo mož­
nosti, da se, če država članica ne spoštuje 
sodbe Sodišča, naloži sankcija, katere namen, 
da je ekonomsko ne neprivlačno vztrajati pri 
kršitvi po tem, ko je bila izrečena sodbi na 
podlagi člena 226 ES. V tem smislu ima 
splošen, preventivni učinek. Drugič, kadar 
država članica kljub temu ni sprejela ukre­
pov, potrebnih za izvršitev prve sodbe, v 
kateri je ugotovljena kršitev, in je Komisija 
vložila tožbo, da se to dejstvo ugotovi, pa je 
namen kazni zagotoviti možnost izvajanja 
zadostnega pritiska na državo članico, da 
izvrši sodbo v tem posebnem primeru. V tem 
smislu ima poseben, prepričevalni učinek. 
I - 6303 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
11. Poleg tega je treba vedeti, da so te 
sankcije instrumenti, ki so po svoji naravi 
značilni za pravni red Skupnosti in jih ni 
mogoče preprosto enačiti s kazenskimi 
mehanizmi, ki obstajajo v pravnih sistemih 
držav članic, ki so lahko kazenski, upravni ali 
civilni. Razlikujejo se glede okoliščin, v 
katerih so naložene, in glede načina učinko­
vanja. Tako neizvršitve sodbe Sodišča s strani 
države članice ne moremo primerjati s 
prekrški, za katere se uporabljajo kazenski 
mehanizmi na nacionalni ravni. Poleg tega se 
učinki kazni za državo članico uresničujejo 
prek mehanizmov notranje politične odgo­
vornosti v zadevni državi članici. Z drugimi 
besedami, postopek iz člena 228 ES je treba 
šteti za - če citiramo generalnega pravobra­
nilca Ruiz-Jaraboja Colomerja - „poseben 
sodni postopek izvršitve sodb" 3. 
12. In nazadnje, za delovanje Evropske unije 
in doseganje njenih ciljev je zelo pomembno, 
da države članice vestno izpolnjujejo svoje 
obveznosti iz Pogodbe in da morajo, če 
Sodišče v sodbi na podlagi člena 226 ES 
ugotovi, da obveznosti ne izpolnjujejo, čim 
prej odpraviti stanja, ki niso združljiva s 
Pogodbo. Člen 228 ES določa mehanizem, ki 
zagotavlja, da so obveznosti Skupnosti na 
koncu izpolnjene, in ga je treba uporabljati 
na dejansko učinkovit način. Zdi se, da je 
potreba po strogem izvrševanju obveznosti 
Skupnosti še večja v Evropski uniji, za katero je značilna vse večja raznolikost in heteroge­
nost. V teh razmerah je zaradi razlik pri 
izpolnjevanju, uporabi in izvrševanju obvez­
nosti Skupnosti v državah članicah večja 
nevarnost odstopanj. Da bi to omejili, je 
treba člen 228(2) ES razlagati in uporabljati 
tako, da učinkovito odvrača države članice 
od kršitev obveznosti iz določb Pogodbe. 
III — Vprašanji Sodišča 
13. Na začetku bi rad poudaril, da sem to 
zadevo že obravnaval v prejšnjih sklepnih 
predlogih, zato je bil odgovor na obe 
vprašanji, ki ju je zastavilo Sodišče, dejansko 
že podan. Vendar pa so stališča, ki so jih 
predložile Komisija, francoska vlada in vlade 
intervenientke, ter resni pridržki, ki jih je 
izrazila večina držav članic intervenientk, 
koristna podlaga za razvoj in prečiščenje 
moje analize. Pri obravnavi bom pozornost 
namenil zlasti glavnim trditvam francoske 
vlade in Komisije. Če je večina intervenientk, 
z nekaterimi izjemami, v glavnem navajala 
podobne utemeljitve za pritrdilni ali nikalni 
odgovor na oba dela vprašanja, ki ga je 3 — Sklepni predlogi v zadevi Komisija proti Grčiji (sodba z dne 
4. julija 2000, C-387/97, Recueil, str. I-5047, točki 33 in 42). 
I - 6304 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
zastavilo Sodišče, jih bom vključil v povzetek 
glavnih trditev francoske vlade in Komisije 
ter pri tem ne bo v vseh primerih nujno 
navedeno, katera stranka je kaj navajala. Pred 
obravnavo bom zato, da bi prikazal celotno 
sliko, nakazal splošno smer odgovorov raz­
ličnih intervenientk, ki so se ukvarjale z 
obema vprašanjema, pri čemer je treba 
upoštevati, da je vsaka država članica pred­
stavila svoja stališča z različno stopnjo 
pogojenosti: 
— na prvi del vprašanja so pritrdilno 
odgovorile Komisija ter češka, madžar­
ska, poljska in finska vlada, negativno pa 
francoska, belgijska, danska, nemška, 
grška, španska, italijanska, nizozemska, 
portugalska in avstrijska vlada; 
— pritrdilen odgovor na drugi del vpraša­
nja podpirajo Komisija ter danska, 
nizozemska in finska vlada ter vlada 
Združenega kraljestva. Francoska, bel­
gijska, češka, nemška, grška, španska, 
irska, italijanska, ciprska, madžarska, 
avstrijska, poljska in portugalska vlada 
predlagajo nikalen odgovor na drugi del 
vprašanja. A — Ali lahko Sodišče naloži pavšalni znesek, 
če Komisija zahteva, da se naloži denarna 
kazen? 
14. Komisija navaja, da ima Sodišče popol­
noma proste roke pri določanju zneska in 
narave finančne kazni, ki se mu zdi primerna 
v okoliščinah zadeve. Finska vlada ugotavlja, 
da je morda tudi v interesu zadevne države 
članice, da ima Sodišče pristojnost, da naloži 
drugačno sankcijo, kot jo predlaga Komisija. 
Vendar pa je tudi v tem primeru najprej 
treba slišati vpleteno državo članico. 
15. Francoska vlada in vlade, navedene v 
prvi alinei točke 13, trdijo, da Sodišče ne 
more naložiti kazni, ki je Komisija ni 
predlagala v svoji zahtevi. Čeprav te vlade 
priznavajo, da je Sodišče odločilo, da so 
predlogi Komisije glede finančne sankcije, ki 
naj se naloži, le koristno izhodišče, trdijo, da 
mora Sodišče pri izvrševanju svoje diskrecij­
ske pravice na podlagi člena 228(2) ES 
spoštovati pravice obrambe, načelo enakega 
obravnavanja držav članic in pravne varnosti. 
16. Pravice obrambe pomenijo, da morajo, 
če Sodišče razmišlja o tem, da bi bistveno 
odstopilo od predlogov Komisije, zadevne 
I - 6305 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
države članice dobiti priložnost, da izrazijo 
svoje mnenje o zadevi. Francoska vlada 
poudarja, da je v tej zadevi šele ob ponovnem 
odprtju ustnega postopka dobila priložnost 
izraziti svoja stališča o možnosti, da se naloži 
pavšalni znesek, ob tem, da je Komisija 
predlagala denarno kazen in da je tudi potem 
lahko izrazila le svoja načelna stališča in ne 
glede uporabe v tem postopku. Poudarja, da 
postopek zaradi neizpolnitve obveznosti ob­
sega tudi pisno fazo in da je v trenutnem 
položaju očitno, da se v navedeni fazi ni 
mogla odzvati na predlog, ki ga ni dala 
Komisija. Različne vlade intervenientke na­
vajajo, da Sodišče ne more odločiti ultra 
petitům, da ni razloga za odstopanje od 
temeljnih postopkovnih načel, da zahteva 
tožeče stranke razmejuje področje spora, da 
odločba ne more iti prek tega, kar je bilo 
zahtevano, in da je narava postopka kontra¬ 
diktorna. 
17. Francoska vlada ugotavlja, da je Sodišče 
v zadevi Komisija proti Grčiji 4 poudarilo, da 
so smernice, ki jih je sprejela Komisija o 
uporabi člena 171(2) Pogodbe ES 5 (postal 
člen 228(2) ES), oblikovane tako, da zagotav­
ljajo enako obravnavanje držav članic. Njihov 
namen je prispevati k zagotovitvi, da Komi­
sija postopa transparentno, predvidljivo in v skladu z zahtevo po pravni varnosti, ter 
zagotoviti sorazmernost zneskov denarnih 
kazni, ki jih predlaga. 6 Če bi Sodišče sledilo 
temu, kar sem predlagal, bi po mnenju 
francoske vlade to pomenilo, da bi prišlo do 
drugačne obravnave glede na drugi državi 
članici, ki so jima bile do sedaj naložene 
denarne kazni na podlagi člena 228(2) ES. 7 
Če je nadaljevanje kršitve razlog, da se naloži 
pavšalni znesek, bi bilo treba to sankcijo 
naložiti skoraj v vseh primerih neizvršitve 
sodbe na podlagi člena 226 ES, v kateri je 
ugotovljena kršitev, ker je prav to pogoj za 
uvedbo postopka na podlagi člena 228(2) ES. 
18. Tretjič, francoska vlada navaja, da bi 
odstopanje od predloga Komisije na pred­
lagani način kršilo pravno varnost. Sankcije, 
ki naj se naložijo v primeru, kot je zadevni, bi 
namreč morale biti dovolj predvidljive. Temu 
med drugim belgijska vlada dodaja, da 
Sodišče ne more po uradni dolžnosti naložiti 
pavšalnega zneska, ker ni smernic o uporabi 
tega instrumenta in izračunu zneska. 
19. Nemška vlada, ki jo podpira grška vlada, 
ugotavlja, da je odločitev za pavšalni znesek 
4 — V opombi 3 navedena sodba, točka 84. 
5 — UL 1996, C 242, str. 6. 6 — V opombi 3 navedena sodba Komisija proti Grčiji, točka 87. 
7 — V opombi 3 navedena sodba Komisija proti Grčiji in sodba z 
dne 25. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Španiji 
(C-278/01, Recueil, str. I-14141). 
I - 6306 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
in ne za denarno kazen politična odločitev 
ter da Sodišče ni niti upravičeno niti nima 
sredstev za tako odločitev. Sprejetje take 
odločitve s strani Sodišča bi bilo proti načelu 
delitve oblasti. Člen 111-362(3) osnutka Po­
godbe o ustavi za Evropo 8 (v nadaljevanju: 
UE) potrjuje, da je Sodišče pristojno le za 
zmanjšanje zneska, ki ga predlaga Komisija. 
20. Druge države članice zavzemajo stališče, 
da mora Sodišče pri izvrševanju svoje 
diskrecijske pravice na podlagi člena 228(2) 
ES spoštovati pravice obrambe in načela 
sorazmernosti, predvidljivosti in pravne var­
nosti, čeprav ga predlog Komisije formalno 
ne zavezuje. 
21. Vprašanje, ali Sodišče lahko naloži pla­
čilo pavšalnega zneska državi članici, ki ni 
izvršila prve sodbe na podlagi člena 226 ES, 
se v bistvu nanaša na status in naravo 
predlogov Komisije v zahtevku na podlagi 
člena 228(2) ES. Ali so ti predlogi za Sodišče 
zavezujoči ali pa Sodišče od njih lahko odstopi, in če da, pod kakšnimi pogoji? Ali 
povedano drugače: ali ima Sodišče na podlagi 
te določbe neomejeno in absolutno 
pristojnost? 
22. V sodni praksi je že bilo ugotovljeno, da 
predlogi Komisije o finančni sankciji, ki naj 
se naloži, Sodišča ne morejo zavezovati. 9 
Sodišče to utemeljuje z jasnim besedilom 
tretjega odstavka člena 228(2) ES, v katerem 
je navedeno, da Sodišče, če „ugotovi, da 
zadevna država članica ni izvršila njegove 
sodbe [...], tej lahko naloži plačilo povpreč¬ 
nine ali denarne kazni". Dejstvo, da ima 
predlog Komisije le okvirni status in zato za 
Sodišče ni zavezujoč, tudi izhaja iz besedila 
drugega odstavka člena 228(2) ES, v katerem 
je navedeno, da Komisija „določi" višino 
pavšalnega zneska ali denarne kazni, ki je 
po njenem mnenju primerna glede na 
okoliščine. Treba je tudi omeniti, da v tej 
določbi Pogodbe izraz, kot je „zahteva", ki bi 
izražal bolj formalen status predloga Komi­
sije, ni uporabljen. 
23. Nadaljnjo utemeljitev za tako razlago 
člena 228(2) ES lahko najdemo v zgradbi te 
določbe, ki ne vzpostavlja nobene povezave 
med drugim in tretjim odstavkom. V tretjem 
odstavku ni sklicevanja na predlog Komisije 
in zlasti ni izrecno določeno, da bi morala 
8 — CIG 87/1/04, rev. 1 z dne 13. oktobra 2004. 9 — V opombi 3 navedena sodba Komisija proti Grčiji, točka 89, in 
v opombi 7 navedena sodba Komisija proti Španiji, točka 41. 
I - 6307 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
odločitev Sodišča glede finančne sankcije 
temeljiti na teh predlogih. Neobstoj take 
povezave ter nasprotje v opisu vloge Komi­
sije in Sodišča pri uporabi te določbe, ko 
Komisija „določi" in Sodišče „naloži", jasno 
dokazuje, da je Sodišče pristojno za odloči­
tev, ali je treba naložiti kazen, katero vrsto 
kazni in v kolikšnem znesku. 
24. Obstajajo tudi operativni razlogi za 
potrditev, da ima Sodišče neomejeno pristoj­
nost glede kazni, ki se lahko naloži na podlagi 
člena 228(2) ES. Predmet postopka na 
podlagi člena 228(2) ES je, da država članica 
ni izvršila sodbe Sodišča, v kateri je ugotov­
ljeno, da ni izpolnila nekaterih obveznosti iz 
prava Skupnosti. Čeprav je naloga Komisije 
kot varuha Pogodbe, da spremlja izvršitev 
take sodbe in se po potrebi po predhodnem 
postopku odloči za vložitev druge tožbe, pa 
je Sodišče tisto, ki lahko najbolje presodi, do 
kolikšne mere je stanje v zadevni državi 
članici v skladu oziroma ni v skladu z 
njegovo prvo sodbo na podlagi člena 
226 ES in resnost nadaljevane kršitve ob 
upoštevanju vseh vpletenih interesov. Dokaj 
očitno je, da je potrebo po naložitvi finančne 
sankcije in najustreznejšo sankcijo v danih 
okoliščinah mogoče ugotavljati le ob upo­števanju ugotovitev iz sodbe Sodišča na 
podlagi člena 228(2) ES. Ta odločitev zato 
ne more biti odvisna od stališč Komisije v 
zvezi s tem. 
25. Trditev nemške vlade, da je izbira vrste 
sankcije, ki naj se naloži, politična in je zato 
ne more sprejeti Sodišče, je treba zavrniti. 
Obseg pristojnosti Sodišča na podlagi člena 
228(2) ES je opredeljen v Pogodbi, in kot sem 
pravkar obrazložil, to vključuje pristojnost 
odločiti o ustreznem odzivu na trajajočo 
kršitev. Izvajanje tega pooblastila ni odvisno 
od nobenih preudarkov politične narave, 
ampak v celoti sodi na področje sodne veje 
oblasti. Člen 228(2) ES jasno razlikuje med 
predhodnim postopkom, v katerem lahko 
Komisija oceni vsebino zadeve in sankcije, ki 
se ji zdijo primerne, ter sodno fazo, v kateri 
Sodišče izvršuje pristojnosti po Pogodbi v 
okviru svoje diskrecijske pravice. 
26. Ob upoštevanju teh stališč menim, da 
Sodišče ne bi odločilo ultra petitům, če bi se 
glede kazni, ki naj se naložijo, bistveno 
odstopilo od predlogov Komisije. Treba je 
vedeti, da imajo postopki na podlagi člena 
228(2) ES značaj sui generis, ki nima 
vzporednice v nacionalnih pravnih sistemih 
in jih ni mogoče primerjati s civilnopravnim 
postopkom. Predmet je neizvršitev sodbe 
Sodišča na podlagi člena 226 ES, v kateri je 
ugotovljeno, da je država članica kršila 
nekatere obveznosti prava Skupnosti. To 
pomeni, da nezakonito stanje traja že dalj 
I - 6308 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
časa, spodkopava polno in enotno uporabo 
zadevnega ukrepa Skupnosti na škodo sploš­
nega interesa Skupnosti ter interesov drugih 
držav članic in njihovih državljanov. Ta 
razsežnost predmeta postopka na podlagi 
člena 228(2) ES utemeljuje neomejeno pri­
stojnost Sodišča in loči te postopke od 
drugih postopkov, na primer civilnopravnih. 
27. Omenjen je bil tudi člen III-362 Ustavne 
pogodbe, ki je vzporedna določba člena 
228 ES. Čeprav je bil ta člen v osnutek 
Pogodbe o Ustavi za Evropo vključen ne­
spremenjen, mu je bil dodan nov tretji 
odstavek. Ta določba omogoča Komisiji, da 
lahko v postopkih iz člena III-360 Ustavne 
pogodbe (člen 226 ES) zaradi neizpolnitve 
obveznosti o uradnem obvestilu glede ukre­
pov o prenosu evropskega okvirnega zakona 
naloži plačilo pavšalnega zneska ali denarno 
kazen, ki jo šteje za ustrezno v danih 
okoliščinah. Sodišče ima pooblastila, da 
naloži tak pavšalni znesek ali denarno kazen, 
ki „ne presega zneska, ki ga je določila 
Komisija". Po eni strani se navaja, da ta 
omejitev pristojnosti Sodišča potrjuje, da 
Sodišče ne more odstopiti od predlogov 
Komisije v zadevah iz člena 228(2) ES. Po 
drugi strani pa se trdi, da dejstvo, da ta 
omejitev ni bila vnesena v člen 111-362(2) Ustavne pogodbe (člen 228(2) ES), potrjuje, 
da je pristojnost Sodišča na podlagi člena 
228(2) ES res neomejena. Zdi se mi, če iz te 
analize sploh lahko kaj izpeljem, da je druga 
trditev prepričljivejša. Če bi bil namen 
omejiti pristojnost Sodišča na podlagi člena 
111-362(2) Ustavne pogodbe, bi bila dodana 
ista določba kot je bila vnesena v člen 
111-362(3) Ustavne pogodbe. 
28. Ko smo ugotovili, da ima Sodišče 
neomejeno pristojnost glede vseh vidikov 
denarnih sankcij, ki se naložijo na podlagi 
člena 228(2) ES, se pojavi vprašanje, ali mora 
Sodišče pri izvajanju te pristojnosti upošte­
vati nekatere omejitve. V zvezi s tem se 
francoska vlada in različne vlade interve¬ 
nientke sklicujejo na pravice obrambe, na­
čelo enakega obravnavanja držav članic in 
pravne varnosti. Najprej bom obravnaval 
zadnji dve, nato pa bom preučil vlogo pravic 
obrambe. 
29. Številne vlade so navedle, da načelo 
enakega obravnavanja velja v zvezi z uporabo 
instrumentov, predvidenih v členu 228(2) ES. 
Kakor je Sodišče priznalo v zadevi Komisija 
proti Grčiji, so bile smernice, ki jih je 
pripravila Komisija v obvestilu iz leta 1996, 
I - 6309 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
deloma zasnovane za doseganje tega namena 
glede izračuna finančnih sankcij. 10 Po njiho­
vem mnenju bi bilo načelo enakega obrav­
navanja kršeno, če bi bila Francoski republiki 
naložena druga vrsta in višina finančne 
sankcije kot v obeh do sedaj razsojenih 
zadevah. 
30. Ni dvoma, da je načelo enakega obrav­
navanja držav članic temeljno načelo prava 
Skupnosti. V skladu s tem načelom primer­
ljivih okoliščin ni mogoče obravnavati raz­
lično in različnih okoliščin ni mogoče 
obravnavati enako, če za to ni objektivne 
utemeljitve. Čeprav brezpogojno ne prisegam 
na logiko drugega dela tega načela, je jasno, 
da je treba zagotoviti, da se kršitve obvez­
nosti prava Skupnosti, ki so primerljive v 
smislu resnosti in škode za splošni interes, 
pri naložitvi denarnih kazni obravnavajo 
podobno. To velja za vrsto kazni in za 
zneske, ki jih je treba plačati. V zadevi, kot 
je ta, je pomembno poudariti, da narava 
kršitve ni primerljiva z naravo kršitev, ki so 
bile predmet prvih dveh sodb Sodišča na 
podlagi člena 228(2) ES. Kot sem razložil v 
prvih sklepnih predlogih v tej zadevi, je 
potreba po strogem izvrševanju ohranitvenih ukrepov na področju skupne ribiške politike 
ključna za dolgoročno doseganje ciljev te 
politike. 11 Tega, da Francoska republika 
veliko let ni spremljala in izvajala določb 
Skupnosti o ribolovu, ni mogoče primerjati s 
kršitvijo okoljskih direktiv v drugih pravkar 
navedenih zadevah. Ta opustitev je ne samo 
ogrozila cilje ohranjanja zadevnih ukrepov 
Skupnosti, ampak je nedvomno vplivala tudi 
na interese drugih držav članic in njihovih 
ribičev. Zaradi tega zunanjega učinka se ta 
zadeva loči od drugih dveh zadev, o katerih je 
do sedaj odločilo Sodišče. Zato je v tej zadevi 
upravičeno, da se naložijo drugačne vrste 
sankcije, ker so narava in posledice kršitve 
drugačne. Ravno tak odziv pa je posledica 
spoštovanja načela enakega obravnavanja, 
ker upošteva pomembne razlike med dejan­
skim stanjem posameznih zadev. 
31. Druga trditev je, da bi bilo odstopanje od 
predlogov Komisije glede finančnih sankcij, 
ki naj se naložijo, na način, predlagan v mojih 
prvih sklepnih predlogih, v nasprotju z 
načelom pravne varnosti. V skladu s tem 
načelom morajo biti kazni in pogoji, pod 
katerimi se lahko naložijo, predvidljivi. Ker ni 
smernic za izračun plačil pavšalnega zneska, 
kot so smernice iz obvestila Komisije iz leta 
1996, ta okoliščina ni podana. 
10 — V opombi 3 navedena sodba, točka 84. 11 — Glej točke od 31 do 37 in 93. 
I - 6310 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
32. Spet se moramo sklicevati na zgradbo in 
besedilo člena 228(2) ES, ki predvideva 
možnost, da Sodišče naloži plačilo pavšalne­
ga zneska ali denarne kazni, če ugotovi, da 
država članica ni sprejela ukrepov, potrebnih 
za izvršitev prejšnje sodbe na podlagi člena 
226 ES. Izvajanje tega pooblastila, ki ga 
Sodišču daje Pogodba ES, ni pogojeno s 
smernicami, sprejetimi na primer glede 
položaja, v katerem se lahko uporabita obe 
vrsti kazni, ali kako naj se izračunata. S tem, 
da je Komisija pripravila take smernice 
posebej za eno vrsto finančnih sankcij, je 
državam članicam pojasnila, kako namerava 
izvajati svoja pooblastila na podlagi te 
določbe. Sodišče pa ima proste roke, da 
naloži finančno sankcijo, ki se mu zdi 
primerna ob upoštevanju okoliščin vsake 
zadeve posebej. Z drugimi besedami, kadar 
Komisija začne postopek proti državi članici 
na podlagi te določbe, je mogoče predvideti, 
da lahko Sodišče naloži predvidene kazni. 
33. Ob upoštevanju dejstva, da ima Sodišče 
neomejeno pristojnost na podlagi te določbe, 
kar je že pojasnilo v sodni praksi s tem, da je 
poudarilo, da ni vezano na predloge Komi­
sije, je načeloma tudi predvidljivo, da se 
lahko naloži katera koli kazen, ki je Sodišču 
na voljo. K temu lahko dodamo, kot je 
ugotovila Komisija, da je v uradnih obvestilih 
in obrazloženih mnenjih, ki jih Komisija 
pošlje državam članicam, ki niso izvršile 
prejšnje sodbe, poudarjeno, da bo zadevna 
država članica morala plačati finančno sank­cijo, pri tem pa ni navedena vrsta morebitne 
sankcije. To je bilo navedeno tudi v prvem 
obrazloženem mnenju v tej zadevi z dne 17. 
aprila 1996. 
34. Poleg tega vse to velja v razmerah, v 
katerih je Sodišče že ugotovilo nezakonito 
stanje in je Komisija o obstoju takega stanja 
že opozorila državo članico ter ji dala 
priložnost, da stanje odpravi. Težko si je 
zamisliti, kaj bi v takih okoliščinah državo 
članico pripeljalo do sklicevanja na načelo 
pravne varnosti. Zaradi teh različnih razlo­
gov se po mojem mnenju država članica ne 
more sklicevati na načelo pravne varnosti, da 
bi se izognila naložitvi finančne sankcije, ki je 
Komisija ni predlagala v zahtevi. 
35. Naslednje vprašanje je, ali je Sodišče 
dolžno zaslišati državo članico - in Komi­
sijo -, ko se odloča, da bi naložilo strožjo 
kazen od kazni, ki jo je predlagala Komisija. 
Postopek na podlagi člena 228(2) ES že 
predvideva postopkovna jamstva, ki toženi 
državi članici omogočajo, da se v celoti 
odzove na vsebino zahteve, ki jo je vložila 
Komisija, in na ustreznost finančne sankcije, 
ki jo predlaga. V tej fazi postopka je bistveno 
vprašanje, ali kršitev, ki jo je prej ugotovilo 
Sodišče, še obstaja in je s tem podlaga, da se 
naloži finančna sankcija določene vrste in v 
določenem znesku. Čeprav ima Sodišče vso 
pristojnost naložiti tako kazen, pa je pred 
sprejetjem take odločitve, kot sem že po­
udaril, bistveno, da je Sodišče seznanjeno s 
I - 6311 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
stališči obeh strank o učinkih, ki jih ima taka 
sankcija na uresničevanje njenega cilja. Ker 
informacije, dane v tej fazi postopka, teme­
ljijo na predlogih Komisije, ne morejo 
upoštevati učinkov sankcij, ki se od pred­
laganih zelo razlikujejo. Zato mislim, da je 
popolnoma primerno, da stranke, preden se 
naloži sankcija, ki se zelo razlikuje od 
predlogov, o katerih so stranke lahko iz­
menjale stališča, dobijo priložnost, da se 
ustrezno odzovejo na drugačne sankcije, ki 
so se pojavile v poznejši fazi postopka. 
36. V obravnavani zadevi se zato, da se 
stranke lahko izjavijo o finančni sankciji, ki jo 
namerava izreči Sodišče, ustna obravnava 
lahko ponovno opravi v skladu s členom 61 
Poslovnika. Pred tem lahko Sodišče zahteva 
pisne informacije o tej zadevi na podlagi 
členov 60 in 45(2)(b) Poslovnika. V morebit­
nih prihodnjih primerih, v katerih bi se to 
vprašanje pojavilo pred ustno obravnavo, pa 
bi bilo stranke bolje o tej zadevi zaslišati 
takrat. V tem postopku je bil ustni postopek 
ponovno odprt. Stranke so bile pozvane, naj 
podajo svoje mnenje o možnosti, da bi 
Sodišče naložilo drugačno sankcijo od sank­
cije, ki jo je predlagala Komisija. Niso pa bile pozvane, naj podajo pripombe o ustreznosti 
finančnih sankcij, ki sem jih predlagal v 
okoliščinah te zadeve. K tej zadevi se bom 
vrnil, ko bom govoril o posledicah svojih 
sklepnih predlogov za to zadevo. 
37. Moj odgovor na prvo vprašanje je, da 
ima Sodišče na podlagi člena 228(2) ES 
neomejeno pristojnost, da naloži plačilo 
kazni v pavšalnem znesku, če je Komisija 
predlagala, naj se naloži denarna kazen. Ce 
namerava Sodišče izreči strožjo sankcijo od 
sankcije, ki jo je predlagala Komisija, pravice 
obrambe zahtevajo, da se stranke zaslišijo o 
predvideni sankciji. 
B — Ali lahko Sodišče naloži pavšalni znesek 
in denarno kazen? 
38. Komisija pri odgovoru na to vprašanje na 
osnovi teleološkega pristopa trdi, da se 
različni vrsti kazni uporabljata za različna 
obdobja in zato ne gre za kumulacijo kazni. 
Medtem ko se naloži plačilo kazni v pavšal­
nem znesku za ravnanje države članice v 
preteklosti in naj bi imelo odvračilni učinek, 
je cilj denarne kazni vplivanje na ravnanje 
države članice v prihodnje in s tem spodbu­
janje izpolnjevanja obveznosti. Cilja člena 
228 ES ne bi bilo mogoče uresničiti, če ne bi 
bila mogoča kombinacija obeh kazni. Take 
kombinacije ne smemo šteti kot dvojne 
kazni, ampak kot dva vidika ene same 
finančne sankcije. Z jezikovnega vidika 
I - 6312 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
Komisija meni, da uporabe besede „ali" v 
členu 228(2) ES ne smemo razlagati, kot da 
pomeni, da se pavšalni znesek in denarna 
kazen lahko naložita le kot alternativni kazni. 
Komisija namreč meni, da elementa trajanja, 
ki se upošteva pri izračunu pavšalnega 
zneska, ni mogoče uporabiti pri izračunu 
zneska denarne kazni, ki se naloži sočasno. 
Podobne trditve so navedle države članice, ki 
so na drugo vprašanje odgovorile pritrdilno. 
39. Francoska vlada, ki jo podpirajo številne 
države članice iz točke 13 te sodbe, poudarja, 
da je cilj člena 228(2) ES spodbujati iz­
polnjevanje obveznosti in ne kaznovanje 
države članice. Tako pavšalni znesek kot 
denarno kazen naj bi bilo treba uporabiti v 
skladu s tem ciljem. Sklicuje se na dejstvo, da 
je Komisija v svojem obvestilu iz leta 1996 
poudarila ta cilj in da je denarna kazen 
najprimernejši instrument, da se ta doseže. 
Dosedanja praksa Komisije pa dejansko kaže, 
da se je Komisija v ta namen sklicevala le na 
denarne kazni. Francoska vlada navaja, da če 
se naložita obe vrsti kazni za eno kršitev, to 
pomeni, da se element trajanja upošteva 
dvakrat, in temu nasprotuje. Čeprav pri­znava, da ta ugotovitev ni nujno odločilna, 
trdi, da uporaba besede „ali" v členu 
228(2) ES jasno kaže, da je predvidene 
sankcije mogoče izreči samo alternativno. 
Poudarja tudi, da bi bila naložitev pavšalnega 
zneska in denarne kazni skupaj v nasprotju z 
načelom sorazmernosti. 
40. Pri preučevanju, ali člen 228(2) ES 
dovoljuje kombinacijo pavšalnega zneska in 
denarne kazni je odločilen cilj in ratio te 
določbe. Kot sem poudaril zgoraj v točkah 7 
in 8, obstajata dva vidika neizvršitve sodbe 
Sodišča na podlagi člena 226 ES. Po eni 
strani ta pomeni nespoštovanje pravnega 
reda Skupnosti. Po drugi strani pa pomeni 
dopuščanje nadaljevanja stanja, za katero je 
Sodišče ugotovilo, da ni združljivo s pravom 
Skupnosti, in nadaljnjega obstoja škodljivih 
učinkov na politiko Skupnosti, ki so nujna 
posledica takega stanja. Pri določanju razlage 
in uporabe člena 228(2) ES je treba upošte­
vati ta vidika. Čeprav je popolnoma jasno, da 
je namen člena 228(2) ES zagotoviti, da na 
koncu država članica izvrši sodbo Sodišča, na 
katero se ni ustrezno odzvala, pa se, če na to 
določbo gledamo širše z vidika tega, kaj je v 
ozadju neizvršitve sodbe Sodišča, cilj razširi 
na zagotavljanje, da država članica izpolnjuje 
I - 6313 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
obveznosti Skupnosti splošneje. To pomeni, 
da se lahko instrumenti, ki jih predvideva ta 
določba, uporabljajo tudi odvračilno, ali z 
drugimi besedami, s ciljem preprečiti, da 
zadevna država članica krši obveznosti prava 
Skupnosti. 
41. Po svoji naravi imata pavšalni znesek in 
denarna kazen različna namena. Čeprav oba 
predstavljata odziv na to, da država članica ni 
izpolnila obveznosti iz Pogodbe, ima pavšalni 
znesek odvračilni učinek, denarna kazen pa 
ima prepričevalni učinek. Ni me prepričala 
trditev, da pavšalni znesek zadeva preteklost, 
denarna kazen pa prihodnost. Cilj obeh kazni 
je vplivati na ravnanje države članice v 
prihodnje, vendar na različna načina. 
42. Pomembna razlika med obema vrstama 
sankcij je, da je pavšalni znesek brezpogojna 
kazen, denarna kazen pa je pogojna. Kakor 
sem navedel v prvih sklepnih predlogih v tej 
zadevi 12, lahko država članica v rokih, ki ji 
določi Sodišče, izpolni obveznosti, ki jih prej 
ni upoštevala. V takem primeru bi bil končni 
rezultat, da ne bi bilo odziva Skupnosti na 
kršitev, ki je lahko trajala več let. Rezultat 
izvedbe postopka iz člena 228(2) ES bi bil, da 
bi država članica izvršila sodbo, čeprav ne bi 
bil dosežen cilj odvračanja od mogočih prihodnjih kršitev. Ob upoštevanju dejstva, 
da je treba člen 228(2) ES razlagati tako, da 
ima odvračilen in prepričevalen namen, je 
jasno, da mora biti zaradi učinkovitega 
doseganja teh ciljev Sodišču načeloma na 
voljo možnost kombinacije pavšalnega zne­
ska in denarne kazni. 
43. Francoska vlada in različne druge vlade 
intervenientke pa nasprotno trdijo, da na­
men instrumentov iz člena 228(2) ES ni 
kaznovalen. Po mojem mnenju sploh ni 
predmet tega vprašanja, ali naložitev fi­
nančne sankcije pomeni kaznovalni ukrep 
ali ne. Postopka, predvidenega v tej določbi, 
ni mogoče primerjati z mehanizmi za iz­
vrševanje, ki obstajajo na nacionalni ravni. 
Ima svoj namen v okviru pravnega reda 
Skupnosti in je zasnovan tako, da učinkovito 
zagotavlja, da države članice spoštujejo 
zahteve tega pravnega reda. To je tisto, kar 
je bistveno. 
44. Da bi dokazala, da člena 228(2) ES ni 
mogoče uporabljati na način, ki kaznuje 
preteklo ravnanje držav članic, francoska 
vlada opozarja, da proti državi članici ni 
mogoče ukrepati na podlagi člena 228(2) ES, 
če izvrši sodbo, izdano na podlagi člena 
226 ES, pred rokom, ki ga določi Komisija v 
obrazloženem mnenju. To je res lahko 12 — Glej točko 88. 
I - 6314 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
postopkovna posledica takih okoliščin, ven­
dar ne more upravičiti restriktivne razlage te 
določbe Pogodbe, katere glavni cilj je za­
gotoviti, da države članice učinkovito iz­
polnjujejo svoje obveznosti iz Pogodbe. Kot 
smo navedli že zgoraj, se lahko iz narave 
kršitev, ki naj bi jih preprečeval člen 
228(2) ES sklepa, da je na podlagi te določbe 
mogoče naložiti prepričevalne in odvračilne 
ukrepe. Dejstvo, da se je država članica 
izognila izreku finančne sankcije, s tem da 
je končno izpolnila svoje obveznosti v pred­
hodnem postopku, je mogoče nasprotno šteti 
kot učinek pričakovane sankcije, ki potrjuje 
odvračilni učinek te sankcije. 
45. Ena od najpomembnejših trditev, nave­
denih zoper možnost, da se hkrati naložita 
pavšalni znesek in denarna kazen, temelji na 
besedilu člena 228(2) ES, ki pooblašča 
Sodišče, da naloži pavšalni znesek „ali" 
denarno kazen kadar ugotovi, da država 
članica ni izvršila prejšnje sodbe na podlagi 
člena 226. Torej se postavlja vprašanje, ali je 
treba besedo „ali" razumeti kumulativno ali 
alternativno. Najprej bi poudaril, da je treba 
člen 228(2) ES razlagati tako, da se zagotovi, 
da predstavlja učinkovit instrument za za­
gotavljanje spoštovanja obveznosti do Skup­
nosti, če države članice vztrajno ne spoštu­
jejo teh obveznosti. Kot je bilo obrazloženo 
že zgoraj, v nekaterih okoliščinah niti na­ložitev samo pavšalnega zneska ali samo 
denarne kazni ni ustrezen odziv na trajajočo 
kršitev prava Skupnosti, zato je potrebna 
kombinacija obeh. Ta razlaga temelji na ciljih 
in namenu člena 228(2) ES. Če bi sprejeli, da 
ima beseda „ali" v tej določbi alternativen 
pomen, bi bilo to v nasprotju s tem ciljem in 
bi vplivalo na učinkovitost člena 228(2) ES. 
Da je ni treba razlagati na ta način, potrjuje 
tudi dejstvo, da jo tudi z jezikovnega stališča 
lahko razumemo v kumulativnem pomenu. 
Tako je tudi uporabljena v različnih določbah 
Pogodbe ES, kot so členi 5, 48 in 81 ES. 
Čeprav ima beseda „ali" lahko na splošno, 
odvisno od sobesedila, v katerem se uporab­
lja, kumulativen ali alternativen pomen, je ob 
upoštevanju zgoraj opisanih ciljev člena 
228(2) ES jasno, da ima v medbesedilu te 
določbe kumulativen pomen. 
46. Številne države članice ugotavljajo, da bi 
bila kombinacija kazni kršitev načela sora­
zmernosti. Strinjam se, da mora Sodišče, če 
namerava uporabiti ta instrument, to narediti 
sorazmerno glede na okoliščine posamezne­
ga primera. Ni pa mogoče a fortiori sprejeti, 
da kombinacija ni sorazmerna. To je v celoti 
odvisno od okoliščin posameznega primera. 
I - 6315 
SKLEPNI PREDLOGI L. A. GEELHOEDA — ZADEVA C-304/02 
Okoliščine so lahko take, da ne bi bilo 
ustrezno, če ne bi kombinirali pavšalnega 
zneska in denarne kazni, ter bi bilo to lahko 
nesorazmerno v obratnem smislu. 
47. Nadaljnji ugovor se nanaša na dejstvo, da 
se pri izračunu pavšalnega zneska in denarne 
kazni dvakrat upošteva trajanje kršitve. To 
naj bi pomenilo naložitev dvojne kazni za 
kršitev obveznosti do Skupnosti za isto 
obdobje. S tem se ne strinjam. Vsaka kazen 
ima svoj namen in treba jo je izračunati tako, 
da izpolni svoj namen. Pavšalni znesek 
predstavlja odziv na trajanje kršitve obvez­
nosti iz Pogodbe v določenem obdobju. Ker 
je namen te kazni odvračanje, mora biti 
določena v takem znesku, da državo članico 
odvrača od nadaljnjih kršitev prava Skup­
nosti. Enako velja za denarno kazen glede 
njenega namena, da spodbuja državo članico 
k spoštovanju obveznosti. Uporaba trajanja 
kršitve kot elementa za izračun ravni kazni 
ne pomeni, da se naloži dvojna kazen za 
kršitev v istem obdobju. Je samo eden od 
elementov, ki se upoštevajo pri določanju 
ustrezne ravni prepričevanja. 
48. Zato je moj odgovor na drugo vprašanje, 
da člen 228(2) ES ne preprečuje Sodišču, da 
državi članici naloži pavšalni znesek in 
denarno kazen, če ugotovi, da država članica ni izvršila sodbe Sodišča na podlagi člena 226 
ES, in meni, da okoliščine zadeve upraviču¬ 
jejo, da se izreče taka kombinacija kazni. 
IV — Posledice za to zadevo 
49. V sklepnih predlogih z dne 29. aprila 
2004 sem ugotovil, da Francoska republika 
dejansko ni izvršila sodbe Sodišča z dne 
11. junija 1991. Zaradi posebno resne narave 
kršitve obveznosti spremljati in izvajati 
določbe Skupnosti o minimalni velikosti 
rib, ki je trajala skoraj dve desetletji, sem 
ugotovil, da to upravičuje naložitev pavšal­
nega zneska za obdobje od začetka veljav­
nosti Pogodbe o Evropski uniji (Maastricht¬ 
ska pogodba) do konca obdobja, določenega 
za izvršitev obrazloženega mnenja Komisije z 
dne 6. junija 2000. 13 V predlogu za izračun 
zneska sem predlagal milejši ukrep, ker je 
bilo prvič, da je bil podan tak predlog, ker 
Komisija ni predlagala take sankcije in ker še 
ni prakse, ki bi služila kot vodilo. 14 
13 — Glej točke od 90 do 95. 
14 — Glej točko 102. 
I - 6316 
KOMISIJA PROTI FRANCIJI 
50. Zato ne vidim razloga za spremembo 
analize glede vsebine ali posledic v zvezi s 
neizpolnitvijo obveznosti iz Pogodbe s strani 
Francoske republike. Kot pa sem ugotovil v 
odgovoru na prvo vprašanje, bi moralo 
Sodišče, kadar v zadevi, ki jo obravnava, 
namerava izreči strožjo sankcijo od sankcije, 
ki jo je predlagala Komisija, o taki sankciji 
zaslišati stranke. Ker stranke v tem postopku 
niso imele priložnosti izraziti svojih stališč o kazni, ki sem jo predlagal v prvih sklepnih 
predlogih, se zdi, da bi bilo najprimerneje, da 
se jih pozove, naj to storijo na naslednji 
obravnavi. Druga možnost pa je, da bi 
Sodišče, če namerava načeloma sprejeti moj 
pristop, razmislilo o naložitvi simboličnega 
pavšalnega zneska. Po drugi strani pa ni 
razlogov za ponovno obravnavanje denarne 
kazni, ki sem jo predlagal. 
V — Predlog 
51. Zato na vprašanji, ki ju je zastavilo Sodišče, predlagam ta odgovora: 
— Sodišče ima na podlagi člena 228(2) ES neomejeno pristojnost, da naloži plačilo 
kazni v pavšalnem znesku, če je Komisija predlagala, da se naloži denarna kazen. 
Če namerava Sodišče izreči strožjo sankcijo od sankcije, ki jo je predlagala 
Komisija, pravice obrambe zahtevajo, da se stranke zaslišijo o predvideni 
sankciji. 
— Člen 228(2) ES ne preprečuje Sodišču, da državi članici naloži pavšalni znesek 
in denarno kazen, če ugotovi, da država članica ni izvršila sodbe Sodišča na 
podlagi člena 226 ES, in meni, da okoliščine zadeve upravičujejo, da se izreče 
taka kombinacija kazni. 
I - 6317