ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 3(1), druga alinea, točka (c), Direktive 96/71 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se za sestavni del minimalne plače štejejo elementi osebnega prejemka, ki ne spreminjajo razmerja med storitvijo delavca na eni strani in protidajatvijo, ki jo ta prejme za to storitev, na drugi. Nacionalno sodišče mora v vsakem primeru posebej preveriti, ali to velja za elemente osebnega prejemka.

Ker Direktiva 96/71 ne daje nobenega elementa vsebinske opredelitve minimalne plače, spada opredelitev, kateri so sestavni deli te plače za namene uporabe te direktive, na področje prava zadevne države članice, če le ta opredelitev ne povzroča omejevanja svobodnega opravljanja storitev med državami članicami. Tako je treba ugotoviti, da so pavšalna plačila, določena v okviru pogajanj za kolektivno pogodbo, protidajatev za običajno dejavnost zadevnih delavcev, ob upoštevanju nacionalne prakse, v skladu s katero se ob pogajanjih glede take pogodbe in ob poteku predhodne pogodbe s temi pavšalnimi plačili vnaprej uporabi nova plačilna lestvica. Nasprotno pa se, kar zadeva prispevek k povečanju premoženja, prispevek delodajalca v dolgoročno varčevalno shemo v korist njegovih zaposlenih, ta prispevek razlikuje od plače v ožjem pomenu in zanj ni mogoče šteti, da za namene uporabe Direktive 96/71 spada v običajno razmerje med opravljanjem dela in finančno protidajatvijo, h kateri je za to zavezan delodajalec. Z ustvarjanjem premoženja, do katerega bo delavec upravičen čez bolj ali manj dolgo obdobje, ta prispevek uresničuje cilj socialne politike, ki se med drugim podpira s finančnim prispevkom javnih organov.

(Glej točke 32, 37, od 40 do 42, 44, 45 in izrek.)
Člena 2, točka 1, in 5(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih ter člena 2(1)(a) in 14(1) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da v okviru sporazuma, sklenjenega med tretjo osebo in dobaviteljem blaga, s katerim se je ta tretja oseba zavezala, da bo po odbitku provizije temu dobavitelju plačala blago, ki ga je ta prodal kupcem, ki so kot plačilno sredstvo uporabili bančno kartico, dejanski prenos blaga na kupca, ki goljufivo uporablja tako kartico za plačilo tega blaga, pomeni dobavo blaga.

Pojem dobave blaga se namreč ne nanaša na prenos lastninske pravice v oblikah, predvidenih z nacionalnim pravom, ki se uporabi, ampak zajema vsak prenos premoženja v stvareh, ki ga opravi ena stranka, ki drugo stranko pooblasti, da s tem premoženjem dejansko razpolaga, kot da bi bila njegov lastnik.

Navedeni pojem je objektiven in se uporablja neodvisno od ciljev in rezultatov zadevnih transakcij, pri čemer davčni upravi ni treba niti izvesti preiskave, da bi ugotovila namen zadevnega davčnega zavezanca, niti upoštevati namena trgovca, ki ni ta davčni zavezanec in je del iste dobavne verige.

Goljufiva uporaba bančne kartice kot plačilnega sredstva tako pri teh transakcijah ne vpliva na to, da jih je mogoče šteti za dobavo blaga, saj ne zadeva objektivnih meril, na katerih ta pojem temelji, temveč namen osebe, ki je kot kupec sodelovala v zadevnih transakcijah, in ravnanj, storjenih za uresničitev takega namena.

Poleg tega je treba tak položaj razlikovati od položaja pri tatvini blaga, ki ni zajet s pojmom dobave blaga, saj s tatvino blaga storilec ne pridobi pravice do razpolaganja z blagom pod enakimi pogoji kot njegov lastnik.

(Glej točke 17, 20, 21, 26, 28, 29 in 38 ter izrek.)
(Glej točke od 18 do 24.)

Člena 20 PDEU in 21 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki za to, da se državljanki s stalnim prebivališčem v tej državi članici dodeli štipendija za izobraževanje v drugi državi članici, določa pogoj, da se s tem izobraževanjem poklicna kvalifikacija, ki je enakovredna poklicnim kvalifikacijam, ki jih izdajajo poklicne strokovne šole v državi dodelitve štipendije, pridobi po koncu najmanj dvoletnega programa, čeprav bi bila zadevni osebi štipendija zaradi njenega posebnega položaja dodeljena, če bi se odločila, da bo v tej državi obiskovala izobraževanje, ki je enakovredno izobraževanju, ki ga je želela obiskovati v drugi državi članici, in bi trajalo manj kot dve leti.

Ta ureditev namreč pomeni omejitev v smislu člena 21 PDEU, glede na vpliv, ki ga lahko ima izvrševanje ter pravice pravico do štipendije.

Ureditev, ki omejuje temeljno svoboščino, ki je zagotovljena s Pogodbo, je lahko s stališča prava Unije utemeljena le, če temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki mu legitimno sledi nacionalno pravo.

Ugotoviti je treba, da zahteva po trajanju dveh let nima nikakršne povezave z ravnijo izbrane izobrazbe in torej nima povezave z domnevnim ciljem te ureditve. Naložitev takega pogoja trajanja je neskladna z omenjenim ciljem in zato neprimerna za njegovo izpolnitev.

(Glej točke od 28 do 30 in od 32 do 34 ter izrek.)
(Glej točke od 38 do 42, 44 in 49.)

Glede na navedeno je treba na prvi del prvega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 1(a), prvi pododstavek, Direktive 75/442 o odpadkih, kakor je bila spremenjena z odločbo 96/350, razlagati tako, da gnojevka, ki je proizvedena pri intenzivni reji prašičev in ki se shrani do dostave kmetom, da jo ti uporabijo na svojih zemljiščih kot gnojilo, ni odpadek v smislu navedene določbe, ampak stranski proizvod, kadar namerava navedeni proizvajalec to gnojevko v poznejšem procesu tržiti tako, da bo imel gospodarsko korist, če ta ponovna uporaba ni le morebitna, ampak gotova, ne zahteva predhodne predelave in je del kontinuiranega proizvodnega procesa.

Za preverjanje, ali je ponovna uporaba gnojevke, ki jo z raztrosom opravijo drugi kmetje, dovolj gotova, da upraviči njeno hrambo za obdobje, ki se razlikuje od obdobja, potrebnega za njeno zbiranje z namenom odstranitve, se je treba med drugim prepričati, da so zemljišča, ki so v lasti teh kmetov in na katerih bo opravljena ponovna uporaba, vnaprej natančno identificirana.

Pomembno je tudi, da je dejanska hramba gnojevke strogo omejena na potrebe nameravanega raztrosa, kar pomeni, prvič, da so hranjene količine omejene, tako da so v celoti dejansko namenjene taki ponovni uporabi, in, drugič, da je trajanje hranjenja omejeno na potrebe, ki so posledica sezonske narave raztrosa.

V zvezi s tem je naloga nacionalnega sodišča med drugim, da se prepriča, da so prostori za hrambo, ki jih uporablja proizvajalec gnojevke, zasnovani tako, da preprečujejo vsakršno razlivanje ali pronicanje te snovi v zemljo, in dovolj veliki, da se proizvedena gnojevka v njih hrani do dejanske predaje zadevnim kmetom.

Poleg tega mora imeti proizvajalec gnojevke od tega, da jo zadevne tretje osebe v skladu z njegovim načrtom ponovno uporabijo, korist, ki je večja od koristi, da je ta proizvod zgolj odsvojil, saj ta okoliščina, če je ugotovljena, pomeni večjo verjetnost dejanske ponovne uporabe.

(Glej točke 52, od 55 do 57, 60 in točko 1 izreka.)
(Glej točke od 16 do 18, 23 in 24.)

Člen 56 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki ne dovoljuje, da se pri določitvi obdavčljivega dobička kot davčni izdatki odbijejo obresti, ki ustrezajo delu dolga, ki se šteje za prezadolženost, in ki jih družba rezidentka plačuje družbi posojilodajalki s sedežem v tretji državi, s katero je v posebnem razmerju, dovoljuje pa, da se odbijejo take obresti, plačane družbi posojilodajalki rezidentki, s katero je družba posojilojemalka v posebnem razmerju, kadar se v tej ureditvi, če ni udeležbe družbe posojilodajalke s sedežem v tretji državi v kapitalu družbe posojilojemalke rezidentke, vseeno domneva, da je vsa zadolženost te družbe konstrukt, katerega namen je izogniti se davku, ki ga je običajno treba plačati, ali kadar ta ureditev ne omogoča, da se vnaprej in z zadostno natančnostjo določi področje njene uporabe.

Takšna ureditev je res lahko utemeljena, če se nanaša izključno na povsem umetne konstrukte brez gospodarske osnove, katerih edini namen je izogniti se davku, ki ga je običajno treba plačati od dobička, ustvarjenega z opravljanjem dejavnosti na nacionalnem ozemlju.

Vendar če navedena ureditev ne omogoča, da se predhodno in z zadostno natančnostjo določi njeno področje uporabe, ne izpolnjuje zahtev pravne varnosti, v skladu s katerimi morajo biti pravna pravila jasna in natančna, njihovi učinki pa predvidljivi, predvsem če imajo lahko neugodne posledice za posameznike in družbe.

V teh okoliščinah ta ureditev presega to, kar je nujno za dosego njenega cilja.

(Glej točke 34, 40, 44, 45 in izrek.)
Člene od 7 do 9 Direktive 92/12 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/108, in člena 1 in 4 Uredbe Komisije (EGS) št. 3649/92 o poenostavljenem spremnem dokumentu za gibanje trošarinskih izdelkov v Skupnosti, ki so bili sproščeni za porabo v državi članici odpreme je treba razlagati tako, da gospodarskemu subjektu ne nalagajo, da mora preveriti, ali kupci, ki prihajajo iz drugih držav članic, nameravajo trošarinske proizvode uvoziti v drugo državo članico in, če je to potrebno, ali se tak uvoz opravlja v zasebne ali v komercialne namene.

Člen 1 Uredbe št. 3649/92 namreč določa, da če so trošarinski izdelki, ki so že dani v porabo v eni državi članici, namenjeni za uporabo v drugi državi članici za namene iz člena 7 Direktive 92/12, mora oseba, ki je odgovorna za gibanje v Skupnosti, sestaviti poenostavljeni spremni dokument. Vendar na podlagi ničesar v teh določbah ni mogoče sklepati, da mora dobavitelj, če ni „oseba, ki je odgovorna za gibanje v Skupnosti“ iz člena 1 Uredbe št. 3649/92, nadzirati, ali so izpolnjeni pogoji za to, da odgovorna oseba sestavi in mu izroči navedeni poenostavljeni spremni dokument, da bi ga lahko hranil.

Poleg tega v skladu s členom 7(3) Direktive 92/12 trošarino dolguje oseba, ki opravlja dobavo ali skladišči proizvode za dobavo, ali oseba, ki proizvode prejme za uporabo v državi članici, ki ni država, v kateri so proizvodi že dani v porabo, ali ustrezen gospodarski subjekt ali subjekt, za katerega velja javno pravo. Iz tega najprej izhaja, da gospodarskega subjekta, kot dobavitelja, ki se ne ukvarja z dobavo prodanih proizvodov, ni mogoče šteti za „osebo, ki opravlja dobavo“ v smislu navedenega člena 7(3). Takega gospodarskega subjekta ni mogoče šteti za osebo, ki „skladišči proizvode za dobavo“ v smislu navedenega člena 7(3), saj mu njegova dejavnost samopostrežne prodaje na debelo ne omogoča zagotavljati niti komercialne uporabe proizvodov, prodanih strankam iz druge države članice, niti tega, da bodo ti proizvodi dejansko dobavljeni v to drugo državo članico.

(Glej točke 25, 28, 30, 32, 33 in 38 ter točko 1 izreka.)
Določbe Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 94/5 je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, na podlagi katere je lahko davčnim zavezancem, prejemnikom storitev, ki imajo nepopolne račune, zavrnjena pravica do odbitka davka na dodano vrednost, čeprav so ti računi po sprejetju take zavrnilne odločbe dopolnjeni s predložitvijo podatkov za dokaz dejanskega obstoja, narave in zneska zaračunanih transakcij.

Skupni sistem davka na dodano vrednost sicer ne prepoveduje poprave napačnih računov, kadar so vsi nujni vsebinski pogoji za pridobitev pravice do odbitka davka na dodano vrednost izpolnjeni, vendar pa je priznanje te pravice lahko zavrnjeno, če je davčni zavezanec zadevnemu organu predložil popravljeni račun po tem, ko je ta organ sprejel odločbo s čimer mu je preprečil zagotovitev pravilnega pobiranja davka in tudi nadzor nad njim.

(Glej točke od 34 do 36 in točko 1 izreka.)
29

V skladu s členom 16(1) tega zakona upravni organi javnosti ne dovolijo dostopa do informacij o okolju in njegovem varstvu, če se informacije nanašajo na: „1. individualne podatke, ki so bili uporabljeni v študijah za javne statistike in so zajeti z zaupnostjo statistik, ki jo določa zakon o javnih statistikah z dne 29. junija 1995 […]; 2. primere, v katerih tečejo sodni, disciplinski ali kazenski postopki, če lahko dostop do informacij ogrozi potek postopka; 3. primere, ki so zajeti z avtorskimi pravicami in so predmet zakona o avtorski in sorodnih pravicah ter patentnem pravu z dne 4. februarja 1994 […], [in] predmet zakona o pravicah industrijske lastnine z dne 30. junija 2000 […], če lahko dostop do informacij vodi do kršitve teh pravic; 4. osebne podatke, navedene v zakonu o varstvu osebnih podatkov z dne 29. avgusta 1997 […], ki se nanašajo na tretje osebe, če lahko dostop do informacij vodi do kršitve določb v zvezi z varstvom osebnih podatkov; 5. dokumente ali podatke, ki jih predložijo tretje osebe, če so te osebe predložile te informacije prostovoljno in zahtevale, da se jih ne razkrije, čeprav teh informacij niso bile dolžne predložiti in jim take obveznosti tudi ni bilo mogoče naložiti; 6. dokumente ali podatke, do katerih dostop bi lahko povzročil tveganje za okolje ali nacionalno ekološko varnost; 7. poslovno občutljive informacije, med katerimi so predvsem tehnični podatki, ki so jih posredovale tretje osebe in so poslovna skrivnost, če bi dostop do teh informacij lahko vplival na konkurenčni položaj teh oseb in so slednje vložile obrazloženo zahtevo, da se zgoraj navedene informacije ne razkrijejo; 8. dejavnosti, ki lahko pomembno vplivajo na okolje, ki se opravljajo v zaprtih prostorih in za katere se v skladu s členom 79(2) postopek s sodelovanjem javnosti ne uporablja; 9. državno obrambo in varnost; 10. javno varnost.“
7

Člen 53 navedene direktive, naslovljen „Odstopanje za instrumente za plačila majhnih vrednosti in elektronski denar“, določa: „1. V primeru plačilnih instrumentov, ki v skladu z okvirno pogodbo omogočajo samo posamezne plačilne transakcije, ki ne presegajo 30 EUR, oziroma instrumentov, ki imajo bodisi omejitev porabe 150 EUR bodisi shranjena sredstva, katerih znesek v nobenem trenutku ne presega 150 EUR, se ponudniki plačilnih storitev z uporabniki plačilnih storitev lahko dogovorijo: (a) da se člena 56(1)(b) in 57(1)(c) in (d) ter tudi člen 61(4) in (5) ne uporabljajo, če plačilni instrument ne omogoča blokiranja ali preprečitve njegove nadaljnje uporabe; (b) da se člena 59 in 60 ter člen 61(1) in (2) ne uporabljajo, če se plačilni instrument uporablja anonimno oziroma ponudnik plačilne storitve iz drugih razlogov, značilnih za plačilni instrument, ne more dokazati, da je bila plačilna transakcija odobrena; (c) da z odstopanjem od člena 65(1) ponudniku plačilnih storitev ni treba obvestiti uporabnika plačilnih storitev o zavrnitvi plačilnega naloga, če je neizvršitev razvidna iz konteksta; (d) da z odstopanjem od člena 66 plačnik po posredovanju plačilnega naloga oziroma soglasja, da se plačilna transakcija izvrši, prejemniku plačila ne more preklicati plačilnega naloga; (e) da se z odstopanjem od členov 69 in 70 uporabljajo drugi roki izvršitve. 2. Za nacionalne plačilne transakcije lahko države članice ali njihovi pristojni organi znižajo ali podvojijo zneske iz odstavka 1. Za predplačniške instrumente jih lahko zvišajo do 500 EUR. 3. Člena 60 in 61 se uporabljata tudi za elektronski denar v smislu člena 1(3)(b) Direktive 2000/46/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. septembra 2000 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti ter nadzoru skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 343)], razen če plačnikov ponudnik plačilnih storitev nima možnosti zamrznitve plačilnega računa ali blokira plačilni instrument. Države članice lahko to odstopanje omejijo na plačilne račune ali plačilne instrumente določene vrednosti.“
9

Kar zadeva izvajanje bistvenih funkcij, je družba RFI odgovorna za izračun uporabnin za dostop do omrežja vsakega prevoznika in njihovo pobiranje na podlagi tarif, ki jih določi minister za infrastrukturo in promet (v nadaljevanju: minister), kot izhaja iz člena 17 zakonske uredbe št. 188/2003, ki v odstavkih 1 in 2 določa: „1. Za namene dostopa in poštene ter nediskriminatorne uporabe železniške infrastrukture s strani mednarodnih združenj prevoznikov v železniškem prometu in prevoznikov v železniškem prometu se uporabnina, ki se plača za dostop do nacionalne železniške infrastrukture, določi z odredbo [ministra] na podlagi obrazloženega poročila upravljavca železniške infrastrukture in mnenja medministrskega odbora za gospodarsko načrtovanje ter v soglasju s stalno konferenco za odnose med državo, deželami in avtonomnima pokrajinama Trento in Bolzano za storitve iz njihove pristojnosti. Odredba se objavi v Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana in v Uradnem listu Evropskih skupnosti. 2. Upravljavec železniške infrastrukture na podlagi odstavka 1 izračuna uporabnino, ki jo plačajo mednarodna združenja prevoznikov v železniškem prometu in prevozniki v železniškem prometu za uporabo infrastrukture, in jo tudi pobira.“
1

Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (v nadaljevanju: PPG) in SNF SAS (v nadaljevanju: SNF) v pritožbi predlagata razveljavitev sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. septembra 2011 v zadevi PPG in SNF proti ECHA (T-268/10, ZOdl. str. II-6595, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), s katerim je to sodišče kot nedopustno zavrglo njuno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe Evropske agencije za kemikalije (ECHA), da se akrilamid (ES št. 201‑173‑7) opredeli kot snov, ki izpolnjuje merila iz člena 57 Uredbe (ES) št. 1907/2006 Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 18. decembra 2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) ter o ustanovitvi Evropske agencije za kemikalije in o spremembi Direktive 1999/45/ES ter o razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 793/93 in Uredbe Komisije (ES) št. 1488/94 ter Direktive Sveta 76/769/EGS in direktiv Komisije 91/155/EGS, 93/67/EGS, 93/105/ES in 2000/21/ES (UL, L 396, str 1, in popravek UL 2007, L 136, str. 3, v nadaljevanju: Uredba REACH), in s katero se akrilamid vključi na seznam opredeljenih snovi za morebitno njihovo vključitev v Prilogo XIV k tej uredbi v skladu s členom 59 te uredbe (v nadaljevanju: sporna odločba).
25

V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Innsbruck prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali pravo Unije v trenutnem stanju, zlasti: [a)] svoboda ustanavljanja iz členov 49 PDEU in 54 PDEU; [b)] splošno pravno načelo (člen 6(3) PEU) učinkovitega sodnega varstva (načelo učinkovitosti); [c)] načelo spoštovanja pravice do obrambe na podlagi člena 47, [drugi odstavek], [Listine] (člen 6(1) PEU) in člena 6(2) [EKČP] (člen 6(1) PEU); [d)] načelo ne bis in idem iz člena 50 [Listine] ali [e)] določbe o sankcijah v postopku objave iz člena 6 [Prve direktive], člena 60a [Četrte direktive] in člena 38(6) [Sedme direktive], nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki ob prekoračitvi zakonsko določenega devetmesečnega roka za pripravo in razkritje letnih računovodskih izkazov pri registrskemu sodišču — brez možnosti predhodne izjave glede obstoja obveznosti objave in morebitnih ovir in zlasti brez predhodnega preizkusa, ali so bili letni računovodski izkazi že predloženi registrskemu sodišču glavne poslovne enote, in — brez predhodnega izrecnega poziva družbi ali organom, pooblaščenim za zastopanje, naj izpolnijo svojo obveznost razkritja, zahteva, da registrsko sodišče družbi in vsakemu od organov, pooblaščenih za zastopanje, takoj naloži minimalno denarno kazen v višini 700 EUR, ker se, če ni nasprotnih dokazov, domneva, da so družba in njeni organi krivdno opustili razkritje in da se ob vsakokratni nadaljnji dvomesečni zamudi družbi in vsakemu od organov, pooblaščenih za zastopanje, na podlagi iste domneve o odgovornosti takoj naloži nadaljnja minimalna denarna kazen v višini 700 EUR?“
4

Člen 27, naslovljen „Predmet, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta“, iz poglavja 5, naslovljenega „Patenti“, dela II navedenega sporazuma, naslovljenega „Standardi, ki se nanašajo na razpoložljivost, obseg in uporabo pravic intelektualne lastnine“, določa: „1. Pod pogoji določb odstavkov 2 in 3 so patenti mogoči za katere koli izume, ali proizvode ali postopke, na vseh področjih tehnologije pod pogojem, da so novi, da so na ravni izumiteljstva in jih je možno uporabiti v industriji. Pod pogojem iz […] odstavka 8 člena 70 in odstavka 3 tega člena morajo biti patenti in njihove pravice dane v uporabo brez diskriminacije glede na kraj izuma, področje tehnologije ali glede na to[,] ali so proizvodi uvoženi ali lokalno proizvedeni. 2. Članice lahko iz patentiranja izključijo izume, za katere je preprečitev trgovinskega izkoriščanja na njihovem ozemlju potrebna zaradi varovanja javnega reda ali morale vključno z zaščito življenja ljudi, živali[,] ali rastlin[,] ali zdravja[,] ali da se izogne resno ogrožanje okolja pod pogojem, da taka izključitev ni samo zaradi tega, ker tako izkoriščanje prepoveduje njihov zakon. 3. Članice lahko iz patentiranja izključijo tudi: (a) diagnostične, terapevtske in kirurške metode za zdravljenje ljudi ali živali; (b) rastline in živali, ki niso mikroorganizmi, in pretežno biološke procese za proizvodnjo rastlin ali živali, ki niso nebiološki in mikrobiološki procesi. […]“
18

V teh okoliščinah je Giudice di pace di Mercato San Severino prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „Ali člena 6 in 13 [Evropske] konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah […], Direktiva 2008/52[…], splošno načelo prava Unije o učinkovitem sodnem varstvu in na splošno pravo Unije v celoti nasprotujejo temu, da se v eni državi članici Evropske unije sprejme ureditev, kot na primer zakonska uredba št. 28/2010 in ministrska uredba št. 180/2010, […] v skladu s katero: 1. lahko sodišče v poznejšem postopku izpelje dokaze v breme stranke, ki neupravičeno ni sodelovala v postopku obvezne mediacije; 2. mora sodišče zavrniti povračilo stroškov, ki jih je stranka, ki je uspela v sodnem postopku in je zavrnila predlog za poravnavo, imela po vložitvi tega predloga, ter mora tej stranki naložiti, da povrne stroške, ki jih je stranka, ki v sodnem postopku ni uspela, imela v istem obdobju, in da v državni proračun nakaže dodatni znesek v višini že plačanega zneska za dolgovano takso (enotni prispevek), če se sodba, s katero je bil končan sodni postopek, uveden po predložitvi zavrnjenega predloga, v celoti ujema z vsebino samega predloga; 3. lahko sodišče iz resnih in izjemnih razlogov zavrne povračilo stroškov, ki jih je imela stranka, ki je uspela v sodnem postopku, zaradi nadomestila, plačanega mediatorju, in nadomestila, ki pripada izvedencu, tudi če se akt, s katerim se konča sodni postopek, ne ujema v celoti z vsebino predloga; 4. mora sodišče stranki, ki neupravičeno ni sodelovala v postopku mediacije, naložiti, da znesek v višini enotnega prispevka, dolgovanega za sodni postopek, nakaže v državni proračun; 5. lahko mediator predloži oziroma celo mora predložiti predlog poravnave, tudi če se stranke o tem niso sporazumele in tudi če v postopku niso sodelovale; 6. rok, v katerem je treba končati poskus mediacije, ne sme biti daljši od štirih mesecev; 7. bo po poteku štirimesečnega roka po uvedbi postopka mogoče vložiti tožbo šele po tem, ko bo tajništvo mediacijske organizacije pridobilo zapisnik mediatorja o nedoseženem soglasju, v katerem bo naveden tudi zavrnjeni predlog; 8. ni izključeno, da je mogoče izvesti toliko postopkov mediacije – s posledičnim časovnim podaljšanjem rešitve spora – kolikor novih predlogov je zakonito vloženih med samim sodnim postopkom, ki je bil medtem uveden; 9. je strošek postopka obvezne mediacije vsaj dvakrat višji od stroška sodnega postopka, ki se s postopkom mediacije želi preprečiti, in se nesorazmerje eksponentno povečuje s povečanjem vrednosti spora (dokler strošek mediacije ne postane tudi več kot šestkrat višji od stroška sodnega postopka) ali s povečanjem njegove zapletenosti (v tem primeru je nujno imenovanje izvedenca, ki ga plačajo stranke v postopku in ki pomaga mediatorju v sporih, ki zahtevajo posebno tehnično znanje, pri čemer pa tehničnih poročil izvedenca ali podatkov, ki jih ta predloži, ni mogoče uporabiti v poznejšem sodnem postopku)?“