Na podlagi vseh zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj ugotovi, da drugo, tretje, osmo in deveto vprašanje za predhodno odločanje niso dopustna ter na preostala vprašanja za predhodno odločanje po njihovem preoblikovanju odgovori:

„Člen 25 Direktive 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah je treba v povezavi z uvodno izjavo 22 te direktive razlagati tako, da od držav članic ne zahteva, da preučijo dopustnost prošnje za azil na podlagi razlogov, določenih v odstavku 2 tega člena, ali da zavrnejo takšno prošnjo, če je kateri od teh razlogov izpolnjen.

Direktivo 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite, zlasti člen 2, točka (d), in člen 4(3) v povezavi z uvodno izjavo 36, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se status begunca prizna prosilcu za mednarodno zaščito zaradi njegove družinske vezi z osebo, ki je bila žrtev dejanj preganjanja v smislu člena 9(1) navedene direktive ali se utemeljeno boji preganjanja zaradi razlogov, navedenih v členu 2, točka (d), te direktive, če se na podlagi ocene individualnega položaja in osebnih okoliščin prosilca ter na podlagi celote upoštevnih elementov izkaže, da se prosilec zaradi navedene družinske vezi na individualni podlagi utemeljeno boji, da bo sam žrtev preganjanja.

Direktivo 2005/85, zlasti člen 6(2) in (3) ter člen 9(3), je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi se prošnje za mednarodno zaščito, ki jih v svojem imenu vložijo družinski člani osebe, ki je zaprosila za priznanje statusa begunca, štele za sestavni del prošnje, ki jo je vložila ta oseba, in se obravnavale v okviru skupnega postopka, tudi če te prošnje temeljijo izključno na istih razlogih, povezanih z zadevno osebo, ki upravičujejo prošnjo te osebe za priznanje statusa begunca. Direktivi 2005/85 in 2011/95 je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da bi se postopki v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito, ki so jih ločeno vložili člani iste družine in temeljijo na utemeljenem strahu pred preganjanjem zaradi položaja, v katerem se je znašel eden od družinskih članov, prekinili do zaključka postopka, v katerem se obravnava prošnja za azil, ki jo je vložil družinski član, katerega položaj predstavlja vir utemeljenega strahu pred preganjanjem družine. Takšna prekinitev postopka pa ne sme posegati v avtonomnost prošenj, ki jih v svojem imenu vložijo družinski člani prosilca, katerega položaj predstavlja vir njihovega utemeljenega strahu pred preganjanjem, ali onemogočiti preučevanja vsebinske utemeljenosti prošnje po zaključku postopka, v katerem se obravnava prošnja, ki jo je vložil zadevni prosilec, ne glede na končni rezultat tega postopka.

Nacionalna določba, kot je ta iz postopka v glavni stvari, na podlagi katere se družinskim članom osebe s priznanim statusom begunca v skladu s členom 1, oddelek A, Ženevske konvencije o statusu beguncev prizna status begunca ne glede na to, ali sami na individualni podlagi izpolnjujejo merila, določena v tem členu, če je to združljivo z njihovim osebnim pravnim statusom in ne obstajajo razlogi za izključitev iz člena 12 navedene direktive. Takšna nacionalna določba spada na področje uporabe pridržka iz člena 3 Direktive 2011/95 le pod pogojem, da imajo družinski člani begunca možnost, da samostojno zaprosijo za status begunca in ga pridobijo, če na individualni podlagi izpolnjujejo pogoje za pridobitev takšnega statusa.

Dejstvo, da prosilec za azil pri ESČP vloži pritožbo zoper izvorno državo, samo po sebi ne predstavlja njegove pripadnosti določeni družbeni skupini v smislu člena 10(1)(d) Direktive 2011/95 ali njegove podpore političnemu prepričanju v smislu člena 10(1)(e) navedene direktive.“