ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pojem predpisov, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, je treba razlagati glede na cilj te določbe, ki je, kot je razvidno iz ozadja njenega nastanka, v preprečevanju tega, da bi moral posameznik kršiti pravo, da bi lahko imel dostop do sodišča. Če ima predpis neposredne učinke na pravni položaj fizične ali pravne osebe, ne da bi potreboval izvedbene ukrepe, bi bila lahko ta oseba prikrajšana za učinkovito sodno varstvo, če pred sodiščem Unije ne bi imela neposrednega pravnega sredstva za izpodbijanje zakonitosti tega predpisa.

V zvezi s tem je treba pojasniti, prvič, da če predpis potrebuje izvedbene ukrepe, je zagotovljen sodni nadzor spoštovanja pravnega reda Unije ne glede na to, ali navedeni ukrepi izhajajo iz Unije ali iz držav članic. Fizične ali pravne osebe, ki zaradi pogojev za dopustnost iz člena 263, četrti odstavek, PDEU ne morejo pri sodišču Unije neposredno izpodbijati predpisa Unije, so pred uporabo takega akta zaščitene tako, da lahko izpodbijajo izvedbene ukrepe, ki jih ta akt zajema. Če so za izvajanje navedenih aktov pristojne institucije, organi ali subjekti Unije, lahko fizične ali pravne osebe pri sodiščih Unije zoper izvedbene akte vložijo direktno tožbo pod pogoji iz člena 263, četrti odstavek, PDEU in se na podlagi člena 277 PDEU v utemeljitev te tožbe sklicujejo na nezakonitost zadevnega osnovnega akta. Če so za to izvajanje pristojne države članice, se lahko te osebe pred nacionalnimi sodišči sklicujejo na neveljavnost zadevnega osnovnega akta in dosežejo, da ta sodišča na podlagi člena 267 PDEU Sodišču predložijo vprašanja za predhodno odločanje.

Drugič, za presojo vprašanja, ali predpis potrebuje izvedbene ukrepe, se je treba navezati na položaj osebe, ki se sklicuje na pravico do tožbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU. Vprašanje, ali zadevni akt potrebuje izvedbene ukrepe v razmerju do drugih posameznikov, torej ni upoštevno.

Tretjič, za preizkus, ali izpodbijani akt potrebuje izvedbene ukrepe, se je treba omejiti izključno na predmet tožbe, in če tožeča stranka predlaga le razglasitev ničnosti dela akta, je treba, glede na okoliščine primera, upoštevati le izvedbene ukrepe, ki jih ta del akta morebiti potrebuje.

(Glej točke od 27 do 31 in od 56 do 58.)
Člen 12(a) Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zaračunavanju stroškov za to, da javni organ sporoči osebne podatke, če znesek teh stroškov ni večji.

Države članice, ki zahtevajo plačilo stroškov kot nasprotno dajatev za uveljavljanje pravice do dostopa do podatkov, določenih v členu 12(a) Direktive 95/46 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov, morajo določiti tak znesek navedenih stroškov, ki pomeni pravično ravnovesje med, na eni strani, interesom posameznika, na katerega se osebni podatki nanašajo, za varstvo svoje zasebnosti zlasti s pravico do tega, da se mu v razumljivi obliki sporočijo osebni podatki, da bi lahko, če bi bilo potrebno, uveljavljal pravico do poprave, izbrisa ali blokiranja podatkov, če njihova obdelava ni v skladu z določbami te direktive in pravico do ugovora in vložitve pravnega sredstva pri sodišču, in na drugi bremenom, ki ga za upravljavca pomeni sporočitev teh podatkov.

Poleg tega znesek stroškov, kadar jih nacionalni javni organ zaračuna kot nasprotno dajatev za to, da fizična oseba uveljavlja pravico do dostopa do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanjo, za namene uporabe člena 12(a) Direktive 95/46 ne bi smel presegati stroška sporočila teh podatkov. Taka zgornja meja pa ne posega v možnost držav članic, da določijo nižji znesek navedenih stroškov, da bi vsaki fizični osebi zagotovile, da se ohrani učinkovitost pravice do dostopa.

Zato je treba člen 12(a) Direktive 95/46 razlagati tako, da za zagotavljanje, da stroški, zaračunani za uveljavljanje pravice do dostopa do osebnih podatkov, niso večji v smislu te določbe, njihov znesek ne sme presegati stroška sporočila teh podatkov. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju okoliščin zadeve v glavni stvari opraviti potrebna preverjanja.

(Glej točke 28, 30 in 31 ter točko 2 izreka.)
(Glej točke 30 in od 32 do 34.)

Pri razlagi Direktive 2003/4 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive 90/313 je treba upoštevati besedilo in predmet Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, ki se namerava s to direktivo prenesti v pravo Unije.

Unija se je namreč s pristopom k Aarhuški konvenciji zavezala, da bo na področju uporabe prava Unije načeloma zagotavljala dostop do informacij o okolju, ki jih hranijo javni organi ali se hranijo zanje.

Kot je navedeno v uvodni izjavi 5 Direktive 2003/4, je zakonodajalec Unije s sprejetjem te direktive želel zagotoviti skladnost prava Unije s to konvencijo, zato da bi jo Skupnost lahko sklenila, s tem, da je predvidel splošen sistem, katerega namen je zagotoviti, da ima vsaka fizična in pravna oseba države članice pravico do dostopa do informacij o okolju, ki jih hranijo javni organi ali se zanje hranijo, ne da bi morala izkazati interes.

(Glej točke od 35 do 37.)
V okviru sistema pristojnosti Unije mora izbira pravne podlage za pravni akt temeljiti na objektivnih dejavnikih, ki jih je mogoče sodno preveriti, med katere spadata cilj in vsebina tega akta. Če se pri preizkusu zadevnega akta izkaže, da ima ta dva cilja ali dva sestavna dela, pri čemer je eden od njih glavni ali prevladujoč, drugi pa stranski, mora ta akt temeljiti na samo eni pravni podlagi, in sicer tisti, ki se zahteva za glavni ali prevladujoči cilj oziroma sestavni del.

S Sklepom 2011/853 o podpisu Evropske konvencije o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop, v imenu Unije se želi primarno doseči cilj, ki ima posebno vez s skupno trgovinsko politiko, zaradi česar je treba pri njegovem sprejetju kot pravno podlago uporabiti člen 207(4) PDEU v povezavi s členom 218(5) PDEU, kar med drugim pomeni, da podpis konvencije v imenu Unije na podlagi člena 3(1)(e) PDEU spada v njeno izključno pristojnost. Izboljšanje pogojev delovanja notranjega trga pa je nasprotno postranski cilj tega sklepa, s katerim ni mogoče upravičiti njegovega sprejetja na podlagi člena 114 PDEU.

Akt Unije namreč spada v skupno trgovinsko politiko, če se nanaša posebej na mednarodno trgovino, tako da je v bistvenem namenjen spodbujanju, olajševanju ali urejanju te trgovine in ima neposreden in takojšen učinek nanjo. Iz tega izhaja, da lahko le akti Unije, ki imajo posebno vez z mednarodno trgovino, spadajo na področje skupne trgovinske politike. Medtem ko je predmet Direktive 98/84 o pravnem varstvu storitev, ki temeljijo na pogojnem dostopu ali vključujejo pogojni dostop, zagotovitev ustreznega pravnega varstva zadevnih storitev na ravni Unije, da bi se pospeševalo trgovino s temi storitvami na notranjem trgu, se želi s Sklepom 2011/853 z odobritvijo podpisa Konvencije v imenu Unije doseči uveljavitev podobnega varstva na ozemlju evropskih držav, ki niso članice Unije, da bi se v teh državah pospeševalo opravljanje navedenih storitev ponudnikov iz Unije. Namen, ki se ga tako želi doseči in za katerega je glede na besedilo uvodnih izjav izpodbijanega sklepa v povezavi s Konvencijo treba ugotoviti, da je glavni cilj tega sklepa, ima tako posebno vez z mednarodno trgovino z navedenimi storitvami, ki upravičuje uvrstitev tega sklepa v skupno trgovinsko politiko.

(Glej točke 52, 53, 57, 58, 64, 65 in 76.)
Direktivo 2003/35, ki določa sodelovanje javnosti pri sestavi nekaterih načrtov in programov v zvezi z okoljem in s katero je bil Direktivi 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje dodan člen 10a, ki je razširil pravico do pravnega sredstva članov javnosti, ki jih zadevajo odločitve, dejanja ali opustitve v tej direktivi – ker določa, da jo je treba prenesti najpozneje 25. junija 2005 – je treba razlagati tako, da se morajo določbe notranjega prava, sprejete za prenos tega člena, uporabljati tudi za tiste upravne postopke za izdajo dovoljenja, ki so se začeli pred 25. junijem 2005, če so bila ta dovoljenja izdana šele po tem datumu.

Člen 10a(b) Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni sodni praksi, ki ne priznava kršitve pravice v smislu tega člena, če se dokaže, da je glede na okoliščine primera verjetno, da izpodbijana odločba ne bi bila drugačna, če kršitve postopka, na katero se sklicuje vlagatelj, ne bi bilo.

Vendar to velja le pod pogojem, da sodišče ali organ, ki odloča o pravnem sredstvu, dokaznega bremena v zvezi s tem ne naloži vlagatelju in da odloči po potrebi ob upoštevanju dokazov, ki jih predloži nosilec projekta gradnje ali pristojni organi, in splošneje vseh podatkov v spisu, ki mu je predložen, pri čemer upošteva zlasti stopnjo teže zatrjevane kršitve in predvsem preveri, ali je bila zadevna javnost prikrajšana za katero od jamstev, ki so uvedena, da bi ji bila v skladu s cilji Direktive 85/337 omogočena dostop do informacij in možnost sodelovanja pri sprejemanju odločitev.

(Glej točke 51, 53, 54 in 57 ter točko 3 izreka.)
Preučitev razlogov za zavrnitev se mora nanašati na vsakega od proizvodov ali storitev, za kater0gae se zahteva registracija znamke Skupnosti. Kadar se navaja isti razlog za zavrnitev za eno kategorijo ali skupino proizvodov ali storitev, pa se lahko obrazložitev se nanaša na vse zadevne proizvode in storitve. Vendar se ta možnost nanaša le na proizvode in storitve, ki so medsebojno zadosti neposredno in konkretno povezani, in sicer toliko, da tvorijo dovolj homogeno kategorijo ali skupino proizvodov ali storitev. Samo dejstvo, da so proizvodi in storitve iz istega razreda v smislu Nicejskega aranžmaja, ne zadostuje za sklepanje o taki homogenosti, saj razredi pogosto vsebujejo veliko raznovrstnih proizvodov in storitev, ki niso nujno povezani dovolj neposredno in konkretno. Ker je Splošno sodišče v tej zadevi sámo naredilo razliko med proizvodi iz istega razreda Nicejskega aranžmaja na podlagi njihovih pogojev trženja, mora obrazložiti svojo odločitev glede vsake skupine proizvodov, ki jih je oblikovalo znotraj tega razreda.

(Glej točke od 25 do 28.)
(Glej točki 42 in 43.)

(Glej točke od 44 do 48 in točko 1 izreka.)

Nesimetričnosti glede znanstvenih podatkov, znanstveni razvoj ter razlikujoče se presoje tveganj za zdravje človeka in želena stopnja zaščite omogočajo pojasniti različne odločitve, ki jih glede uvrstitve izdelka sprejmejo pristojni organi v dveh državah članicah.

Natančneje, kar zadeva razliko med zdravili in medicinskimi pripomočki člen 1(5)(c) Direktive 93/42 pristojnim nacionalnim organom nalaga, da je treba upoštevati zlasti glavni način delovanja izdelka. Iz člena 1(2)(a) te direktive prav tako izhaja, da je samo izdelek, ki svojega glavnega predvidenega učinka na človeško telo ne dosega s farmakološkimi, imunološkimi ali presnovnimi sredstvi, mogoče opredeliti kot medicinski pripomoček.

(Glej točki 53 in 55 ter točko 2 izreka.)

Pristojni organi države članice morajo za uvrstitev izdelka med zdravila v skladu z Direktivo 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1901/2006, ki ga je druga država članica že uvrstila med medicinske pripomočke, opremljene z oznako CE, v skladu z Direktivo 93/42 o medicinskih pripomočkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/47, pred začetkom postopka za uvrstitev, določenega z Direktivo 2001/83, uporabiti postopek iz člena 18 Direktive 93/42, in po potrebi, postopek iz člena 8 zadnjenavedene direktive.

V isti državi članici se izdelek, čeprav ni popolnoma enak drugemu izdelku, uvrščenemu med zdravila, ima pa enake sestavine in deluje enako kot ta drugi izdelek, načeloma ne more tržiti kot medicinski pripomoček v skladu z Direktivo 93/42 o medicinskih pripomočkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/47, razen če se zaradi neke druge njegove specifične lastnosti, ki je upoštevna glede na člen 1(2)(a) Direktive 93/42, ne zahteva, da se ga opredeli in trži kot medicinski pripomoček, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

V primeru dvoma, kadar ob upoštevanju vseh značilnosti izdelka ta lahko sodi v opredelitev zdravila; in v opredelitev izdelka, ki je predmet druge zakonodaje Skupnosti, ga je treba opredeliti kot zdravilo.

(Glej točki 59 in 60 ter točko 3 izreka.)
Člen 74(2) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti določa, da lahko Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) spregleda dejstva, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času. Iz besedila te določbe je razvidno, da je na splošno, in če ni nasprotne določbe, predložitev dejstev in dokazov strank mogoča tudi po izteku rokov, ki veljajo za tako predložitev v skladu z določbami Uredbe št. 40/94, in da Uradu tako nič ne prepoveduje, da bi upošteval dejstva in dokaze, ki so tako prepozno navedeni ali predloženi. Ta določba z natančno opredelitvijo, da se slednji „lahko“ v takem primeru odloči, da ne bo upošteval takih dokazov, Uradu namreč daje široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku glede odločitve, ali jih je treba upoštevati ali ne, pri čemer mora Urad svojo odločitev v zvezi s tem obrazložiti.

Čeprav pravilo 50(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe 40/94 uvaja načelo, v skladu s katerim se določbe v zvezi s postopkom na oddelku, ki je sprejel sporno odločbo, smiselno uporabljajo v pritožbenem postopku, pa je tretji pododstavek te določbe posebno pravilo, ki od tega načela odstopa. To posebno pravilo je lastno pritožbenemu postopku proti odločbi oddelka za ugovore in določa ureditev pred odborom za pritožbe glede dejstev in dokazov, predloženih po izteku rokov, določenih ali navedenih na prvi stopnji. Pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95 je treba tako v zvezi s to specifično točko pritožbenega postopka proti odločbi oddelka za ugovore uporabiti namesto določb v zvezi s postopkom na navedenem oddelku, med katere spada tudi pravilo 20(1) Uredbe št. 2868/95.

V skladu s pravilom 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95 pa odbor za pritožbe, kadar je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore, razen če meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze upoštevati v skladu s členom 74(2) Uredbe št. 40/94. Uredba št. 2868/95 torej izrecno določa, da ima odbor za pritožbe pri preizkusu pritožbe proti odločbi oddelka za ugovore pravico, ki izhaja iz pravila 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95in člena 74(2) Uredbe št. 40/94, da po prostem preudarku odloči, ali bo upošteval dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze, ki niso bili predloženi v roku, ki ga je določil ali navedel oddelek za pritožbe.

(Glej točke od 22 do 24, 29, 30, 32 in 33.)
V skladu s splošnim načelom razlage, po katerem je treba akt Unije, če je le mogoče, razlagati tako, da se ne vzbuja dvom o njegovi veljavnosti, in skladno s celotnim primarnim pravom ter predvsem z določbami Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je treba člen 1e(2) Kadrovskih predpisov razlagati tako, da je omogočena zagotovitev njegove skladnosti s pravico do plačanega letnega dopusta kot načelom socialnega prava Unije, ki je izrecno določeno v členu 31(2) Listine. Zato bi bilo treba člen 1e(2) razlagati tako, da omogoča, da se v Kadrovske predpise vključi vsebina člena 7 Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa kot pravila minimalnega varstva, ki po potrebi dopolnjuje druge določbe Kadrovskih predpisov, ki se nanašajo na pravico do plačanega letnega dopusta, in, natančneje, člen 4 Priloge V k tem predpisom.

Odločba, ki posega v enotnost in doslednost prava Unije v skladu s členom 62b, prvi odstavek, Statuta Sodišča, je sodba, s katero je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče, ob tem, da je kršilo pravico do plačanega letnega dopusta kot načelo socialnega prava Unije, ki je tudi izrecno določena v členu 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in na katero se nanaša zlasti Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, člen 1e(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije razlagalo tako, da ne zajema zahtev v zvezi organizacijo delovnega časa, na katere se nanaša Direktiva 2003/88, in zlasti plačanega letnega dopusta, in nato člen 4 Priloge V k navedenim kadrovskim predpisom tako, da pomeni, da se pravica do prenosa letnega dopusta, ki presega omejitev, ki je določena v navedeni določbi, lahko prizna le v primeru nemožnosti njegove izrabe, povezane z delom uradnika zaradi izvajanja njegovih nalog.

V zvezi s tem člen 62b, prvi odstavek, Statuta Sodišča določa, da če Sodišče ugotovi, da odločitev škoduje enotnosti ali doslednosti prava Unije, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, ki je glede pravnih vprašanj vezano na odločitev Sodišča. Pri tem lahko Sodišče poleg tega navede, katere učinke odločitve Splošnega sodišča je treba šteti za dokončne za stranke v sporu. Izjemoma lahko Sodišče samo odloči dokončno, če ob upoštevanju ugotovitev preveritve rešitev spora izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, na katerem je Splošno sodišče utemeljilo svojo odločitev. Sodišče torej ne more le ugotoviti posega v doslednost in/ali enotnost prava Unije, ne da bi opredelilo posledice te ugotovitve za zadevni spor.

Sodbo Splošnega sodišča, kakršna je ta, je treba torej razveljaviti.

(Glej točke od 60 do 63 in točki 1 in 2 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Pravo Unije – Neposredni učinek – Pravice posameznikov – Varstvo, ki ga zagotavljajo nacionalna sodišča – Pravna sredstva – Načelo procesne avtonomije – Določitev pristojnih sodišč za odločanje o tožbah na podlagi prava Skupnosti in postopkovnih pravil, ki veljajo za pravno sredstvo – Meje – Spoštovanje načel enakovrednosti in učinkovitosti – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče

2. Pravo Unije – Neposredni učinek – Pravice posameznikov – Varstvo, ki ga zagotavljajo nacionalna sodišča – Pravna sredstva – Načelo procesne avtonomije – Določitev pristojnih sodišč za odločanje o tožbah na podlagi prava Skupnosti in postopkovnih pravil, ki veljajo za pravno sredstvo – Nacionalno pravilo o sodni pristojnosti, ki enemu samemu sodišču daje pristojnost za odločanje v vseh sporih v zvezi z odločbami nacionalnega organa, pristojnega za izplačilo kmetijskih pomoči v okviru skupne kmetijske politike Evropske unije – Dopustnost – Pogoji

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 35 do 39, 42, 43 in 48.)

2. Pravo Unije, zlasti načeli enakovrednosti in učinkovitosti ter člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu o sodni pristojnosti, katerega posledica je, da se vsi spori v zvezi z odločbami nacionalnega organa, pristojnega za izplačilo kmetijskih pomoči v okviru skupne kmetijske politike Evropske unije, dodelijo enemu samemu sodišču, če se pravna sredstva, katerih namen je zagotovitev varstva, ki ga imajo upravičenci na podlagi prava Unije, ne izvajajo pod manj ugodnimi pogoji, kot so določeni za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic na podlagi morebitnih shem pomoči za kmete, določenih v notranjem pravu, in če tako pravilo o pristojnosti upravičencem ne povzroča postopkovnih nevšečnosti, predvsem z vidika trajanja postopka, ki čezmerno otežuje uresničevanje pravic na podlagi prava Unije, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 61 in izrek.)
Direktivo Sveta 96/34/ES z dne 3. junija 1996 o okvirnem sporazumu o starševskem dopustu, sklenjenem med UNICE, CEEP in ETUC, je treba razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, kakršna je ta iz kolektivnih pogodb, ki so predmet postopkov v glavni stvari, na podlagi katere noseča delavka, ki prekine neplačani starševski dopust v smislu te direktive, da bi takoj nastopila porodniški dopust v smislu Direktive Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS), ni upravičena do nadomestila plače, do katerega bi bila upravičena, če bi se pred tem porodniškim dopustom vsaj za zelo kratko obdobje vrnila na delovno mesto.
88

V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora Splošno sodišče v okviru odškodninske tožbe, vložene, ker naj bi to sodišče kršilo obveznosti iz člena 47, drugi odstavek, Listine, ker ni spoštovalo zahtev, povezanih s spoštovanjem sojenja v razumnem roku, zato ker to nespoštovanje pomeni dovolj resno kršitev pravnega pravila, katerega namen je posameznikom podeliti pravice (glej med drugim sodbo Komisija/CEVA in Pfizer, C‑198/03 P, EU:C:2005:445, točka 63 in navedena sodna praksa) pri presoji glede tega nespoštovanja upoštevati okoliščine posameznega primera, kot so zapletenost spora in ravnanje strank, temeljno zahtevo po pravni varnosti, ki mora biti zagotovljena gospodarskim subjektom, in cilj zagotoviti neizkrivljeno konkurenco, kot je razvidno iz točk od 91 do 95 sodbe Gasgogne Sack Deutschland (EU:C:2013:768).
43

V zvezi s tem drugim vidikom je treba opozoriti, da je glavni cilj Direktive 2003/87 bistveno zmanjšati emisije toplogrednih plinov. Ta cilj je treba doseči ob spoštovanju vrste podciljev in z določenimi sredstvi. Glavno sredstvo za to je sistem Unije za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov. Med drugimi podcilji, ki jim mora slediti ta sistem, je zlasti – kot je navedeno v uvodnih izjavah 5 in 7 te direktive – ohranitev gospodarskega razvoja in zaposlovanja ter celovitosti notranjega trga in pogojev konkurence (glej sodbo z dne 29. marca 2012 v zadevi Komisija proti Estoniji, C-505/09 P, točka 79).
12

Člen 17 Uredbe št. 1371/2007 določa: „1. Ne da bi izgubil pravico do prevoza lahko potnik v primeru zamude od prevoznika v železniškem prometu zahteva nadomestilo za zamudo med krajem odhoda in krajem prihoda, navedenima na vozovnici, v zvezi s katero vozovnica ni bila povrnjena v skladu z določbami člena 16. Najmanjša nadomestila za zamude so: (a) 25 % cene vozovnice v primeru zamude od 60 do 119 minut; (b) 50 % cene vozovnice v primeru zamude 120 minut ali več. Potniki, ki imajo vozovnico ali sezonsko vozovnico za železniški prevoz in pri katerih je v njenem času veljavnosti prišlo do več zaporednih zamud in odpovedi, lahko zahtevajo primerno nadomestilo v skladu z ureditvijo glede nadomestil prevoznikov v železniškem prometu. Ta ureditev navede merila za določanje zamud in za izračun nadomestila. Nadomestilo za zamudo je izračunano v razmerju s ceno, ki jo je potnik dejansko plačal za storitev z zamudo. Če prevozna pogodba velja za povratno potovanje, se nadomestilo za zamudo na poti tja ali nazaj izračuna na podlagi polovične cene vozovnice. Na enak način se cena za prevozno storitev z zamudo v okviru katere koli druge prevozne pogodbe, ki omogoča potovanje z več zaporednimi etapami, izračuna v razmerju do polne cene. Pri izračunu zamude se ne upošteva zamuda, za katero lahko prevoznik v železniškem prometu dokaže, da je do nje prišlo izven ozemelj, na katerih se uporablja Pogodba o ustanovitvi Evropske skupnosti. 2. Nadomestilo cene vozovnice se izplača v enem mesecu od predložitve zahtevka za nadomestilo. Nadomestilo se lahko izplača v obliki bonov in/ali drugih storitev, če so pogoji prilagodljivi (zlasti glede trajanja veljavnosti in namembnega kraja). Nadomestilo se na zahtevo potnika izplača v gotovini. 3. Nadomestilo cene vozovnice se ne zniža za stroške finančnih transakcij, kot so pristojbine, stroški telefona ali poštnina. Železniška podjetja lahko določijo najnižji znesek, pod katerim se nadomestilo ne izplača. Ta najnižji znesek ne presega 4 [EUR]. 4. Potnik ni upravičen do nadomestila, če je o zamudi obveščen pred nakupom vozovnice ali če pri prihodu z namenom nadaljevanja potovanja z uporabo druge storitve ali preusmeritve potovanja zamuda ostaja pod 60 minutami.“