SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 27. januarja 2011( )

Zadeva C‑263/09 P

Edwin Co. Ltd





„Pritožba – Znamka Skupnosti – Besedna znamka ‚ELIO FIORUCCI‘– Pravica do imena – Zahteva za razglasitev ničnosti, vložena s strani nosilca lastnega imena, ki ga vsebuje znamka – Člen 52(2)(a) Uredbe (ES) št. 40/94 – Zavrnitev zahteve s strani odbora za pritožbe – Preizkus uporabe nacionalnega prava s strani Splošnega sodišča in Sodišča“





I – Uvod

1. Pritožnica Edwin Co. Ltd. in Elio Fiorucci sta v sporu, kdo je lahko imetnik besedne znamke Skupnosti ELIO FIORUCCI. E. Fiorucci se sklicuje na italijanske pravne predpise, ki mu po njegovem mnenju dajejo izključno pravico do registracije navedene znamke.

2. Najprej sta bila E. Fiorucci in pritožnica nasprotni stranki v postopku za razglasitev ničnosti in pritožbenem postopku pred Uradom za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: UUNT). V njem je E. Fiorucci uveljavljal pravico do svojega lastnega imena, ki je po italijanskem pravu posebej zaščitena. Jedro spora je predstavljalo vprašanje, ali navedeno varstvo obstaja in ali lahko E. Fiorucci na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti( ) v povezavi z italijanskim pravom prepreči, da bi tretja oseba postala imetnik besedne znamke Skupnosti ELIO FIORUCCI. V postopku pred odborom za pritožbe E. Fiorucci s svojim pravnim stališčem ni uspel.

3. S sodbo z dne 14. maja 2009 v zadevi Fiorucci proti UUNT( ) (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) je Sodišče prve stopnje (v nadaljevanju: Splošno sodišče) razveljavilo sporno odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT „v delu, v katerem je bilo napačno uporabljeno pravo pri razlagi člena 8(3) Codice della Proprietà Industriale (italijanski zakonik o industrijski lastnini, v nadaljevanju: CPI)“ (točka 1 izreka). V izpodbijani sodbi se navedeni italijanski predpis preizkuša in razlaga v povezavi s členom 52(2)(a) Uredbe (ES) št. 40/94, kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: Uredba št. 40/94).

4. Pritožnica ugovarja navedeni sodbi in zlasti graja nepravilno razlago navedenega italijanskega predpisa s strani Splošnega sodišča.

5. Ali je naloga Sodišča, da se v pritožbenem postopku opredeli glede vprašanj razlage nacionalnih predpisov?

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

1. Pogodba o Evropski uniji (PEU)

6. Člen 19(1) PEU določa:

„Sodišče Evropske unije sestavljajo Sodišče, Splošno sodišče in specializirana sodišča. Zagotavlja upoštevanje prava pri razlagi in uporabi Pogodb.

Države članice vzpostavijo pravna sredstva potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

[…]“

2. Pogodba o delovanju Evropske unije (PDEU)

7. Člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU določa:

„Zoper odločitev Splošnega sodišča […] se lahko vloži pritožba na Sodišče zgolj glede pravnih vprašanj ter v skladu s pogoji in v mejah, določenih v statutu.“

8. Člen 263 PDEU določa:

„Sodišče Evropske unije nadzira zakonitost zakonodajnih aktov, ter aktov Sveta, Komisije in Evropske centralne banke razen priporočil in mnenj, pa tudi zakonitost aktov Evropskega parlamenta in Evropskega sveta s pravnim učinkom za tretje osebe. Nadzira tudi zakonitost aktov organov, uradov ali agencij Unije s pravnim učinkom za tretje osebe.

V ta namen je Sodišče pristojno za odločanje o tožbah, ki jih vloži država članica, Evropski parlament, Svet ali Komisija zaradi nepristojnosti, bistvene kršitve postopka, kršitve Pogodb ali katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša na njeno uporabo, ali zaradi zlorabe pooblastil.

[…]“

3. Statut Sodišča

9. Člen 58(1) Statuta Sodišča( ) določa:

„Pritožba na Sodišče je omejena na pravna vprašanja. Lahko se vloži zaradi nepristojnosti Splošnega sodišča, zaradi kršitve postopka pred tem sodiščem, ki škoduje interesom pritožnice, pa tudi zaradi kršitve zakonodaje Unije s strani Splošnega sodišča.“

4. Uredba št. 40/94

a) Različica Uredbe št. 40/94, ki se uporabi

10. V obravnavani zadevi je z vidika materialnega prava merodajna Uredba št. 40/94, v različici, ki je veljala ob izdaji odločbe o pritožbi.

11. Odbor za pritožbe pri UUNT je moral upoštevati dejanski in pravni položaj v času odločanja.( ) Tožba pri Splošnem sodišču je bila v skladu s členom 63(1) Uredbe št. 40/94( ) vložena zoper odločbo odbora za pritožbe. Ali je bilo v tej odločbi napačno uporabljeno pravo, je bilo mogoče ugotoviti samo na podlagi pravnega položaja ob izdaji izpodbijane odločbe o pritožbi.( ) Splošno sodišče se je zato pri svojem preizkusu naslonilo na Uredbo št. 40/94, v različici, veljavni ob izdaji odločbe o pritožbi.( ) Ta različica je zdaj merodajna tudi v pritožbenem postopku.

b) Upoštevne določbe

12. Člen 50(1) Uredbe št. 40/94( ) določa:

„Pravice imetnika znamke Skupnosti se razveljavijo na podlagi zahteve pri Uradu ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic:

[…]

c) če zaradi uporabe znamke s strani imetnika ali z njegovim soglasjem za blago ali storitve, za katere je registrirana, obstaja verjetnost zmede v javnosti, zlasti glede narave, kakovosti ali geografskega izvora tega blaga ali storitev.“

13. Člen 52(2) Uredbe št. 40/94( ) določa:

„Znamka Skupnosti se razglasi za nično tudi na podlagi zahteve Uradu ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če se uporaba takšne znamke lahko prepove na podlagi druge prejšnje pravice in še zlasti:

a) pravice do imena

b) pravice do osebne podobe

c) avtorske pravice

d) pravice industrijske lastnine

v skladu z zakonodajo Skupnosti ali nacionalnim pravom, ki ureja varstvo.“

14. Člen 63 Uredbe št. 40/94( ) določa:

„(1) Proti odločbam odborov za pritožbe glede pritožb se lahko vloži tožba pri Sodišču.

(2) Tožba se lahko vloži zaradi kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali kateregakoli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo[( )] ali zaradi zlorabe pooblastil.

(3) Sodišče je pristojno za razveljavitev ali spremembo izpodbijane odločbe.

[…]

(6) Urad mora storiti vse, kar je potrebno, da izvrši sodbo Sodišča.“

5. Uredba Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe št. 40/94( ) (v nadaljevanju: izvedbena uredba)

15. V nadaljevanju bodo navedene določbe izvedbene uredbe v različici, veljavni ob izdaji odločbe oddelka za izbris( ) in odločbe o pritožbi( ).

16. Pod naslovom „Zahteva za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti“ določa pravilo 37:

„Zahteva Uradu za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti […] vsebuje:

[…]

b) kar zadeva razloge, na katerih temelji zahteva,

[…]

iii) v primeru zahteve v skladu s členom 52(2) uredbe podrobne podatke o pravici, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, in podrobne podatke, ki dokazujejo[( )], da je vložnik zahteve imetnik prejšnje pravice iz člena 52(2) uredbe ali da je po veljavni nacionalni zakonodaji upravičen zahtevati to pravico;

[…]“

B – Nacionalno pravo

17. Na podlagi člena 8(3) CPI( ) v različici, ki je merodajna v obravnavanem primeru( ), lahko – če so splošno znani – osebna imena, znake, ki se uporabljajo na umetniškem, literarnem, znanstvenem, političnem ali športnem področju, poimenovanja in okrajšave prireditev in nepridobitnih organov in združenj ter njihove značilne embleme kot znamke registrira le njihov imetnik ali nekdo z njegovim soglasjem ali soglasjem subjektov, navedenih v odstavku 1.( )

III – Dejansko stanje

18. Splošno sodišče je opisalo dejansko stanje tako:

„1 Tožeča stranka, modni oblikovalec Elio Fiorucci, je v sedemdesetih letih [prejšnjega stoletja] v Italiji dosegel prepoznavnost. Zaradi finančnih težav v osemdesetih letih je bil proti njegovi družbi, Fiorucci SpA, uveden stečajni postopek.

2 Fiorucci Spa je 21. decembra 1990 celotno ‚kreativno premoženje‘ s pogodbo prenesel na intervenientko, japonsko multinacionalko Edwin Co. Ltd. Člen 1 te pogodbe določa:

‚Družba Fiorucci prenese, proda in preda družbi Edwin […], ki pridobi:

– i) znamke, kjerkoli so bile registrirane, ali znamke, za katere je bila zahtevana registracija v kateremkoli delu sveta, ter vse patente, okrasne in uporabne modele ter vse druge razlikovalne znake, ki pripadajo družbi Fiorucci in ki so navedeni v prilogah k tej pogodbi, […]

– iv) vse pravice za izključno uporabo oznake ‚Fioruci‘ ter za izključno proizvodnjo in prodajo oblačil in drugih proizvodov z imenom ‚FIORUCCI‘.‘

[…]

4 Intervenientka je 23. decembra 1997 pri [UUNT] vložila zahtevo za registracijo besedne znamke Skupnosti ELIO FIORUCCI […]

5 UUNT je 6. aprila 1999 registriral besedno znamko ELIO FIORUCCI […]

6 Tožeča stranka je 3. februarja 2003 vložila zahtevo za razveljavitev in razglasitev ničnosti te znamke, skladno s členom 50(1)(c) oziroma členom 52(2)(a) Uredbe […] št. 40/94 […], kakor je bila spremenjena.

7 UUNT je z odločbo oddelka za izbris z dne 23. decembra 2004 ugodil zahtevi za razglasitev ničnosti znamke ELIO FIORUCCI zaradi kršitve člena 52(2) Uredbe št. 40/94 […]

8 Oddelek za izbris je ugotovil, da se člen 21(3) Legge Marchi (Italijanski zakon o znamkah) (postal člen 8(3) [CPI]) lahko uporabi, in razglasil ničnost registracije zadevne znamke, ker je bilo dokazano, da je ime splošno znano, in ker ni bilo dokaza o […] soglasju k registraciji tega imena kot znamke Skupnosti. […]

9 Intervenientka je zato pri odboru za pritožbe UUNT vložila pritožbo s predlogom, naj se s spremenjeno izpodbijano odločbo zavrne zahteva za razglasitev ničnosti zadevne znamke in ohrani registracija.

10 Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 6. aprila 2006 […] ugodil intervenientkini pritožbi in razveljavil odločbo oddelka za izbris z obrazložitvijo, da se relativni razlog za ničnost, naveden v členu 52(2) Uredbe št. 40/94, v obravnavanem primeru ne uporabi, ker ta primer ne spada med tiste, ki so predvideni z nacionalnimi predpisi (člen 8(3) [CPI]). Odbor za pritožbe je zavrnil tudi zahtevo za razveljavitev zadevne znamke zaradi kršitve člena 50(1)(c) Uredbe št. 40/94, ki jo je vložila tožeča stranka.

11 Odbor za pritožbe je še zlasti navedel, da je smisel obstoja člena 8(3) [CPI] preprečiti uporabo imena slavne osebe s strani tretjih za ekonomske namene. […] Odbor za pritožbe je poudaril, da po njegovem vedenju o tem ne obstaja sodna praksa, vendar naj bi se zdelo, da ‚najbolj priznana italijanska doktrina‘ potrjuje, da bi smisel obstoja navedene določbe izginil, če se ta ekonomski potencial že obsežno izkorišča. Odbor za pritožbe je navedel, da v obravnavanem primeru splošnega poznavanja imena Elio Fiorucci pri italijanski javnosti ni mogoče brez dvoma opredeliti kot posledico prvotne rabe na neekonomskem področju. […]

12 Glede zahteve za razveljavitev na podlagi člena 50(1)(c) Uredbe št. 40/94 je odbor za pritožbe navedel, […]

13 […] javnost [se] zaveda običajne rabe rodbinskega imena za trgovske znamke, ne da bi to pomenilo, da navedena rodbinska imena ustrezajo resnični osebi. Odbor za pritožbe je poleg tega poudaril, da se je tožeča stranka s prenosom leta 1990 odpovedala vsem pravicam uporabe v zvezi z znamko FIORUCCI in znamko ELIO FIORUCCI. […]

14 […] Odbor za pritožbe je v obravnavani zadevi ugotovil, da znamka ELIO FIORUCCI, ki pomeni zgolj ime neke osebe, ne daje nobene indikacije o določenih kakovostnih lastnostih in da torej ni mogoče govoriti o prevari javnosti.“

IV – Izpodbijana sodba

19. S tožbo je E. Fiorucci predlagal tako razveljavitev odločbe odbora za pritožbe kot tudi razveljavitev oziroma razglasitev ničnosti sporne znamke Skupnosti s strani Splošnega sodišča. Zatrjeval je kršitev členov 50(1)(c) in 52(2)(a) Uredbe št. 40/94.

20. S tožbo je delno uspel.

21. Sicer je Splošno sodišče zavrnilo obstoj razloga za razveljavitev iz člena 50(1)(c) Uredbe št. 40/94. Posebne zahteve glede obstoja verjetnosti zmede pri imenih oblikovalca( ) niso izpolnjene. Poleg tega ni bila dokazana zavajajoča uporaba znamke.( )

22. V okviru preizkusa z vidika člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 se je Splošno sodišče temeljito( ) ukvarjalo z razlago člena 8(3) CPI in v zvezi s tem med drugim navedlo:

„50 Prvič, treba je ugotoviti, da razlaga člena 8(3) [CPI], kot jo je uporabil odbor za pritožbe, ni potrjena z besedilom te določbe, ki se nanaša na splošno znana osebna imena brez razlikovanja glede na področje, na katerem je ta prepoznavnost pridobljena.

[…]

53 Drugič, v nasprotju s tem, kar navaja odbor za pritožbe […], tudi če bi bilo osebno ime splošno znane osebe že registrirano ali uporabljeno kot znamka, zaščita, zagotovljena s členom 8(3) [CPI], nikakor ni odveč ali brez smisla.

[…]

55 [Zato] ni izključeno, da je prepoznavno osebno ime, registrirano ali uporabljeno kot znamka za nekatere proizvode ali storitve, lahko predmet nove registracije za drugačne proizvode ali storitve, ki niso podobni tistim, ki jih pokriva prejšnja registracija. […]

56 Poleg tega je treba ugotoviti, da člen 8(3) [CPI] za svojo uporabo določa le pogoj glede prepoznavnosti zadevnega osebnega imena […]

57 Tretjič, tudi na podlagi povzetkov akademskih razprav, navedenih v […] izpodbijane odločbe, ni mogoče sklepati, da je razlaga člena 8(3) [CPI], kot jo je uporabil odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi, pravilna.

58 A. Vanzetti, ki je skupaj z V. Di Cataldom avtor dela, navedenega v […] izpodbijane odločbe, je sodeloval na obravnavi kot odvetnik tožeče stranke in je izjavil, da teza, ki jo je sprejel odbor za pritožbe, nikakor ne izhaja iz tega, kar je napisal v zadevnem delu […].

59 M. Ricolfi […] se po mnenju odbora za pritožbe sklicuje na ‚prepoznavnost [osebega imena], ki je posledica prvotne uporabe, ki je pogosto nepodjetniška‘, kar nikakor ne izključuje prepoznavnosti, ki je posledica ‚podjetniške‘ uporabe […]

60 Le M. Ammendola […] navaja uporabo na ‚netržnem področju‘, ne da bi se izrecno izjasnil, da se glede zaščite osebnega imena, katerega prepoznavnost ni bila pridobljena na takem področju, ni mogoče sklicevati na člen 8(3) [CPI]. Vsekakor Splošno Sodišče glede na zgornje ugotovitve ne more zgolj na podlagi mnenja samo tega avtorja uporabe zadevne določbe podrediti pogoju, ki ne izhaja iz njenega besedila.

61 Iz tega je razvidno, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo pri razlagi člena 8(3) [CPI]. Zaradi te napake ta določba zmotno ni bila uporabljena v primeru imena tožeče stranke, čeprav ni dvoma, da gre za prepoznavno osebno ime.

[…]“

23. Navedeni preudarki so Splošno sodišče napeljali k temu, da je sicer v točki 1 izreka razveljavilo odločbo odbora za pritožbe, v delu, v katerem je bilo napačno uporabljeno pravo pri razlagi člena 8(3) CPI, ne da bi hkrati razglasilo tudi ničnost sporne znamke. Navedbe, da je bila pri prenosu vseh znamk in znakov zajeta tudi znamka ELIO FIORUCCI, odbor za pritožbe namreč ni preizkusil. Zahtevi tožeče stranke za spremembo odločbe odbora za pritožbe in razglasitev ničnosti sporne znamke ni bilo mogoče ugoditi, ker bi se s tem poseglo v izvajanje upravnih in preiskovalnih funkcij UUNT, kar bi bilo v nasprotju z institucionalnim ravnotežjem.( )

V – Pritožba in predlogi strank

24. S pritožbo pritožnica ugovarja izpodbijani sodbi in zahteva razveljavitev točke 1 izreka. Podredno opira zahtevo za razveljavitev na domnevno pomanjkljivo obrazložitev. Podredno tudi predlaga, naj se UUNT naloži preizkus teh navedb. Še bolj podredno svojo zahtevo za razveljavitev opira na domnevno odklonitev sodnega varstva v obliki kršitve člena 63(3) Uredbe št. 40/94. Zgolj podredno naj bi se UUNT naložil preizkus teh navedb. Poleg tega pritožnica predlaga, naj se E. Fiorucciju naloži plačilo stroškov s prve in druge stopnje ali, če bo pritožba zavrnjena, razdelitev stroškov.

25. UUNT Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi in E. Fiorucciju naloži plačilo stroškov.

26. E. Fiorucci predlaga potrditev točk 1, 3 in 4 izreka izpodbijane sodbe, spremembo točk od 33 do 35 navedene sodbe in povrnitev njegovih stroškov pritožbenega postopka.

27. Pritožnica predlaga, naj se zavrže zahtevek E. Fioruccija za spremembo sodbe.

VI – Presoja pritožbenih razlogov

A – Prvi in drugi pritožbeni razlog: kršitve člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 in člena 8(3) CPI

28. Ker sta navedeni določbi zaradi strukture določbe člena 52(2) Uredbe št. 40/94 medsebojno prepleteni in se navedbe udeležencev postopka v zvezi s tem prekrivajo, se zdi smiselno prva pritožbena razloga preizkusiti skupaj. Vsebinsko se lahko navedbe udeležencev postopka delijo glede na to, da se po eni strani na splošno zanika uporaba člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 za obravnavani primer, po drugi strani pa se delno problematizira razlaga člena 8 CPI za potrebe uporabe Uredbe št. 40/94.

1. Neuporaba člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94?

29. Najprej je treba preučiti stvarno področje uporabe člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94. Pritožnica namreč trdi, da prerogativ glede registracije, ki izhaja iz člena 8 CPI, zagotavlja zgolj varstvo premoženjskopravnih interesov glede znakov, ki so postali prepoznavni na neekonomskem področju. Namen člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 je varstvo osebnostnih pravic, natančneje pravice do imena. Njihove kršitve pa E. Fiorucci ni izkazal.

a) Stvarno področje uporabe člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94

30. Na podlagi člena 52(2) Uredbe št. 40/94 se lahko zahteva za razglasitev ničnosti „še zlasti “ opira na pravico do imena (točka a), pa tudi na pravico do osebne podobe (točka b), avtorsko pravico (točka c), pravico industrijske lastnine (točka d) ali katerekoli druge prejšnje pravice, če se uporaba takšne znamke lahko prepove v skladu z nacionalnim zakonom.

31. Tako je področje uporabe navedene določbe zasnovano široko in odprto. Pravice, ki so v njem navedene izrecno, vendar ne taksativno, po naravi niso pravice s področja prava znamk. Ne glede na to imajo skupno samo to, da dajejo imetniku pravico prepovedati uporabo znamke, iz kakršnegakoli pravnega razloga.

32. Iz besedila določbe tako ni mogoče sklepati na njeno omejitev na ogrožanje osebnostnih pravic ali ustvarjalnih nematerialnih interesov imetnika, zlasti ker je pri avtorski pravici in pravicah industrijske lastnine na splošno poudarek na materialnem področju. Gramatikalna in sistematična razlaga člena 5(2)(a) Uredbe št. 40/94 torej govorita proti restriktivni razlagi te določbe.

33. Navedeno razlago potrjuje tudi praksa odborov za pritožbe UUNT. Zahtevam za razglasitev ničnosti so na primer ugodili na podlagi pravic do podobe( ) in prikaza vinske etikete( ) zaščitenega z avtorsko pravico ter razširili uporabo člena 52(2) Uredbe št. 40/94 na naslove filmov( ), ne da bi izpostavili teleološko omejitev v smislu, kot jo je izpostavila pritožnica.

b) Vmesna ugotovitev

34. Tako se v obravnavanem primeru člen 52(2) Uredbe št. 40/94 uporabi, če pravica iz člena 8 CPI, ki jo uveljavlja E. Fiorucci, dejansko obstaja.

2. Kršitev člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 zaradi nepravilne presoje člena 8 CPI?

a) Navedbe udeležencev postopka

35. Pritožnica in UUNT zastopata stališče, da je Splošno sodišče nepravilno razlagalo člen 8 CPI, kar nujno povzroči kršitev člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94.

36. Po mnenju pritožnice je člen 8(3) CPI zaradi sklicevanja v členu 52(2) Uredbe št. 40/94 postal „sestavni del pravnega reda Evropske unije“. Vendar člen 8(3) CPI E. Fiorucciju kot nosilcu imena ne daje pravice prepovedati uporabo znamke, temveč zgolj prednostno pravico, da ime registrira kot znamko. Znamke, ki vsebujejo element FIORUCCI, med njimi poleg italijanskih znamk FIORUCCI tudi novozelandska znamka ELIO FIORUCCI, je E. Fiorucci že registriral. Potem je te znamke prek Fiorucci Spa odsvojil pritožnici. Drugih znamk z elementom FIORUCCI E. Fiorucci proti volji imetnice znamke, zaradi verjetnosti zmede zaradi že zaščitenih znamk, ne more več registrirati.( )

37. Poleg tega velja člen 8(3) CPI samo za imena, ki so najprej postala znana izven ekonomskega življenja. Navedeno izhaja tako iz italijanske doktrine kot tudi iz doslej izdanih sodb v zvezi s členom 8(3) CPI, katerih predmet so bili samo „neekonomski znaki“. Ni razumljivo, zakaj Splošno sodišče ni upoštevalo te sodne prakse, ki se je navajala tudi na prvi stopnji.

38. UUNT v bistvu graja, da Splošno sodišče ni preizkusilo, kako vpliva odsvojitev vseh znamk z elementom FIORUCCI na razlago člena 8(3) CPI. Registracija teh znamk je bila opravljena s soglasjem E. Fioruccija. S tem je bila izčrpana njegova pravica iz člena 8(3) CPI. Člen 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 napotuje na člen 8(3) CPI. Zaradi neustrezne presoje italijanske določbe je tako lahko podana kršitev člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94.

39. E. Fiorucci tem navedbam nasprotuje in jih delno šteje za nedopustne, saj niso bile navedene v okviru prejšnjih stopenj, delno pa za neutemeljene.

b) Vprašanja, ki jih je treba razjasniti

40. Ker člen 8 CPI ni določba prava Skupnosti, temveč izhaja iz italijanskega prava, bom najprej preučila, kako ga je treba upoštevati pri uporabi člena 52(2) Uredbe št. 40/94.

41. Nato je treba preučiti vprašanje, ali in v kakšnem obsegu se lahko pred sodišči Unije uveljavlja napačna razlaga člena 8 CPI.

i) Struktura določbe člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 v povezavi z nacionalnim pravom: neasimilacija nacionalnega prava s pravom Unije

– Gramatikalna in sistematična razlaga določbe

42. Iz besedila člena 52(2) Uredbe št. 40/94 izhaja, da določba za izpeljavo pravice do imena, ki nasprotuje uporabi znamk, razlikuje med „zakonodajo Skupnosti ali nacionalnim pravom, ki ureja varstvo“( ). Iz tega dvotirnega izhodišča, ki ga je določil zakonodajalec, izhaja, da bo treba pri uporabi člena 52(2) Uredbe št. 40/94 kot predhodno vprašanje preizkusiti nacionalno pravo, če gre za presojo upoštevnosti pravice do imena v razmerju do novejše znamke.

43. Vendar ta okoliščina nacionalnemu pravu še ne daje pečata prava Unije. Zlasti ni upoštevna sodna praksa, po kateri je lahko mednarodno pravo integralni del prava Unije.( ) Že samo besedilo določbe govori proti prevzetju nacionalnega prava s strani prava Unije in v prid razmejitvi obeh pravnih vsebin. Tako člen 8 CPI tudi v okviru preizkusa obstoja razloga „pravice do imena“ ohranja naravo določbe nacionalnega prava.

– Poseben položaj nacionalnega prava glede na izvedbeno uredbo

44. Izvedbena uredba potrjuje, da nacionalno pravo, na katerega se sklicuje člen 52(2) Uredbe št. 40/94, pravo Unije ne absorbira, temveč ga je treba umestiti v samostojni pravni kontekst, ki se razlikuje od prava Unije.

45. Vlagatelj zahteve mora namreč na podlagi pravila 37 „[predložiti] podrobne podatke, ki dokazujejo, da je […] imetnik prejšnje pravice iz člena 52(2) uredbe, ali da je po veljavni nacionalni zakonodaji upravičen zahtevati to pravico.“( )

46. Vlagatelj zahteve torej nosi trditveno in dokazno breme, da pred UUNT izkaže, da zadevna pravica, na katero se sklicuje, omogoča prepoved uporabe poznejše znamke.( )

47. Na prvi pogled se ta delitev trditvenega in dokaznega bremena zdi presenetljiva, saj nacionalno pravno stanje približuje navedbam o dejstvih.( ) Pri podrobnejšem opazovanju pa se to pokaže kot ustrezno in primerno funkciji nacionalnega prava, če se na to sklicujejo predpisi prava Unije.

48. Nacionalno pravo in pravo Unije namreč v postopku po pravu Unije nista enaka in se pri uporabi v praksi znatno razlikujeta. Te razlike prihajajo do izraza tudi v sodni praksi.

ii) Poseben položaj nacionalnega prava v sodni praksi sodišča Unije

– Splošna ugotovitev

49. Naloga sodišča Unije je, da „zagotavlja[jo] upoštevanje prava pri razlagi in uporabi Pogodb“( ) (člen 19 PEU). Razlaga nacionalnega prava zaenkrat ni njegova naloga. Pridržana je sodiščem držav članic. Prav tako se lahko, kot v obravnavanem primeru, v okviru uporabe predpisov prava Unije postavljajo vprašanja glede vsebine in razlage nacionalnega prava.

50. Sodišče Unije pri tem nima na razpolago posebnega instrumentarija za ugotavljanje nacionalnega prava, ki se uporabi za neko dejansko stanje. Poziv nacionalnim vrhovnim sodiščem ali drugim pristojnim organom za pridobitev zavezujočega pravnega mnenja glede konkretnega nacionalnega pravnega položaja, kot nasprotje predlogu za sprejetje predhodne odločbe, v pravu Unije ni predviden.

51. Prav tako procesno pravo Unije ne določa, da je v takšnem primeru treba postopek nujno prekiniti in strankam naložiti, naj pozovejo sodišča držav članic in pridobijo pojasnilo glede pravnega položaja v okviru ugotovitvene tožbe. Sodišče Unije, zlasti pa drugi organi, ki uporabljajo pravo Unije( ), bodo praviloma zaradi očitnih praktičnih razlogov neprimerno težje ugotovili, katero nacionalno pravo se uporablja za neko dejansko stanje, kot če bi primer presojali z vidika prava Unije.

52. Sicer daje člen 24(2) Statuta( ) Sodišču na splošno možnost, da od držav članic „zahteva vse podatke, ki so po njegovem mnenju potrebni v postopku“, vendar tudi ta določba ne pomaga, če se Sodišče ukvarja z nacionalnim pravom države nečlanice, po drugi strani pa takšne informacije npr. o vsebini nacionalnih davčnih predpisov ni mogoče enačiti z zavezujočim sodnim pojasnilom glede uporabe prava za neko dejansko stanje.

– Nacionalno pravo ob upoštevanju člena 52(2) Uredbe št. 40/94

53. Ta težava se za sodišče Unije, vsaj v tukaj obravnavanem primeru člena 52(2) Uredbe št. 40/94, ne pojavlja. V skladu z izvedbeno uredbo je namreč naloga vlagatelja zahteve, da sam predloži dokaz za pravico, ki jo uveljavlja. Naloga UUNT je zgolj presoja dokazov, ki jih je predložil, in nič drugega( ), če pa pride do nadaljnjega postopka, je to naloga zadevnega sodišča Unije.

54. Sicer za sodni postopek manjka specifična določba, ki bi ustrezala pravilu 37 izvedbene uredbe. Vendar ne govori nič za to, da bi se v sodnem postopku odstopalo od njenega načela. Če je namreč predmet spora pred odborom za pritožbe in Splošnim sodiščem enak( ), mora navedeno veljati tudi za delitev in obseg trditvenega in dokaznega bremena strank.

55. S tem nacionalno pravo, ki ga je treba obravnavati kot predhodno vprašanje, z vidika tistega, ki uporablja pravo Unije, zapušča pravno področje in se približuje dejanskemu, za katero se predložijo dokazi.( )

56. S tem da nacionalno pravo, ki se presoja kot predhodno vprašanje, v okviru trditvenega in dokaznega bremena umešča med predložena dejstva( ), je pravo Unije po eni strani usklajeno s klasičnimi načeli mednarodnega zasebnega prava.( ) Po drugi strani je ta predlog rešitve, za katerega se zdi, da je z izvedbeno uredbo pozitivnopravno zasidran implicitno v zvezi s posameznim primerom na področju prava znamk Unije, skladen s predstavljeno prakso mednarodnih sodišč in arbitražnih razsodišč:( ) načelo iura novit curia velja, če sploh, za mednarodno pravo, ne pa tudi za nacionalno pravo( ), katerega vsebino je treba v nekaterih primerih dokazati s predložitvijo dokazov in presojati na podlagi navedb strank, ne da bi bilo Splošno sodišče zavezano temeljiteje obravnavati to vprašanje.

– Vmesna ugotovitev

57. Čeprav zgolj sklicevanje na nacionalno pravo v Uredbi št. 40/94 tega še ne naredi za pravo Unije, lahko neustrezna presoja nacionalnega prava, če je kot predhodno vprašanje upoštevno v okviru presoje obstoja razloga iz člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94, pripelje do tega, da se glede obstoja razloga, kot je na primer pravica do imena, ki onemogoča uporabo znamke, neupravičeno ugotovi, da je ali da ni podan.

58. V nadaljevanju bomo preučili, ali lahko takšen očitek preizkusi Splošno sodišče ali Sodišče v okviru pritožbenega postopka.

iii) Očitek kršitve člena 8(3) CPI pred sodiščem Unije

59. Pisna stališča pritožnice in E. Fioruccija se delno podrobno ukvarjajo z različnimi razlagami, ki se glede zadevne določbe pojavljajo v okviru italijanske doktrine, na katero se sklicujejo v podkrepitev svojega stališča. Pri tem se niso ukvarjali z vprašanjem, ali je Sodišče v fazi pritožbe sploh upravičeno preizkušati presojo nacionalnega prava, ki jo je opravilo Splošno sodišče na prvi stopnji. Na obravnavi se je pritožnica izrekla za obsežen preizkus nacionalnega prava v fazi pritožbe, če se določbe prava Unije na to pravo sklicujejo. UUNT pa meni, da je potrebno razmisliti zgolj o omejenem preizkusu obstoja očitnih napak na podlagi dokazov, predloženih Splošnemu sodišču. E. Fiorucci meni, da je Sodišče v fazi pritožbe omejeno izključno na preizkus prava Unije.

60. Analiza določb, ki se nanašajo na znamke in postopek, sprva pokaže, da merilo preizkusa pred sodiščem Unije ni nujno enako, če gre za vprašanje, ali se lahko uporaba nacionalnega prava preizkuša z vidika obstoja napačne uporabe prava. Za postopek na prvi stopnji pred Splošnim sodiščem in za pritožbeni postopek pred Sodiščem veljajo različna načela. Temeljijo na tem, da se nacionalno pravo, ki se znebi normativnosti pred sodiščem Unije, tako rekoč enači s predložitvijo dejstev s strani strank. Zaradi tega se lahko nacionalno pravo v skladu z njegovim obravnavanjem kot navedbe o dejstvih v pritožbi samo omejeno preizkuša.

– Preizkus nacionalnega prava, ki ga opravi Splošno sodišče ob upoštevanju člena 63 Uredbe št. 40/94 (postal člen 65 Uredbe št. 207/2009)

61. Na podlagi člena 63(2) Uredbe št. 40/94 se tožba zoper odločbo odbora za pritožbe pred Sodiščem lahko vloži zaradi „kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali kateregakoli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil.“

62. S pojmom „Sodišče“ v tem predpisu je mišljeno Sodišče v celoti kot organ, in ne kot instanca( ). V skladu z navedenim je treba člen 63(2) Uredbe št. 40/94 razumeti tako, da se lahko tožba, vložena pri Splošnem sodišču, med drugim opira na „kršitev Pogodbe, teuredbeali kateregakoli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo“( ).

63. Najprej je treba preizkusiti, kaj se razume s „pravnim pravilom v zvezi z […] uporabo [Uredbe št. 40/94]“.

64. Splošni pojem „pravno pravilo“ pri dobesedni razlagi ne zajema samo določb prava Unije, temveč tudi prava držav članic. Dejansko Uredba št. 40/94 vsebuje številna napotila na nacionalno pravo, zlasti v okoliščinah, ko so, kot v obravnavanem primeru, starejše pravice v koliziji z znamko Skupnosti.( )

65. Dalje, s pravnim pravilom „v zvezi z njihovo uporabo“ niso mišljene samo določbe izvedbene uredbe. Če bi se uporabila ozka razlaga, ki bi zajemala samo izvedbeno uredbo, sklicevanja iz Uredbe št. 40/94 na nacionalno pravo sem ne bi spadala in ne bi bila podvržena nadzoru s strani Splošnega sodišča. Z vidika načela učinkovitega pravnega varstva bi bilo to vprašljivo.

66. Druge jezikovne različice( ) potrjujejo takšno razlago Uredbe št. 40/94, ki je v prid sodnemu varstvu. Izstopa namreč, da na primer francoska različica v členu 63(2) Uredbe št. 40/94 govori o „violation du traité, du présent règlement ou de toute règle de droit relative à leur application( )“. Svojilni zaimek „leur“ v množini z večjo jasnostjo kot nemška različica potrjuje, da je mišljena tako uporaba Pogodbe kot tudi Uredbe št. 40/94. Omejitev pojma „pravno pravilo“ na določbe izvedbene uredbe, ki se nanaša zgolj na Uredbo št. 40/94, ne pa tudi na Pogodbo kot takšno, že ob upoštevanju zgoraj navedenega ne bi bila smiselna.( ) V pojem pravnega pravila tako spadajo vse določbe, ki jih je treba upoštevati pri razlagi in uporabi Uredbe št. 40/94 in Pogodbe.

67. Kot vmesno ugotovitev lahko torej navedemo, da se lahko pri Splošnem sodišču vsekakor graja napačna razlaga nacionalnega prava, če se uporablja v okviru izvajanja Uredbe št. 40/94.( )

68. Če upoštevamo navedeno, na podlagi člena 63 Uredbe št. 40/94 torej načeloma ni možno grajati, da se v izpodbijani sodbi( ) podaja temeljit preizkus člena 8(3) CPI glede na dokaze, predložene odboru za pritožbe( ).

69. S tem pa se še nismo opredelili do vprašanja, bistvenega za obravnavani pritožbeni postopek, ali se presoja nacionalnega prava, kot jo izvaja in bi jo smelo izvajati Splošno sodišče na podlagi člena 63(2) Uredbe št. 40/94, lahko preizkusi pred Sodiščem.

iv) Neobstoj preizkusa nacionalnega prava v fazi pritožbe z vidika člena 58 Statuta Sodišča

70. Na podlagi člena 58 Statuta Sodišča je pritožba omejena na pravna vprašanja. Lahko se vloži samo zaradi nepristojnosti Splošnega sodišča, zaradi kršitve postopka pred tem sodiščem, ki škoduje interesom pritožnika, pa tudi zaradi kršitve zakonodaje Unije, ki jo je storilo Splošno sodišče.

– Gramatikalna razlaga

71. Če dobesedno uporabimo člen 58 Statuta Sodišča, to ne sme preizkušati pritožbe, s katero se graja kršitev nacionalnega prava. S takšnim pritožbenim razlogom se namreč ni grajala „kršitev prava Unije“, ki jo je storilo Splošno sodišče, temveč domnevne napake pri uporabi nacionalnega prava.

72. Čeprav člen 52(2) Uredbe št. 40/94 zahteva uporabo nacionalnega prava za presojo morebitne upoštevnosti prejšnjih pravic do imena v razmerju do poznejših znamk, to še ne pomeni, da se uporabljeno nacionalno pravo šteje za pravo Unije, ki ga je mogoče izpodbijati s pritožbo.( )

73. Sicer takšen rezultat ne izhaja samo iz strukture in besedila materialnopravnih določb, temveč tudi iz celovitega upoštevanja procesnih določb in določb, ki se nanašajo na tožbo in pritožbo.

– Sistematična razlaga

74. Iz primerjave člena 58 Statuta Sodišča po eni strani in člena 63(2) Uredbe št. 40/94 po drugi strani izhaja, da zadnjenavedena določba izrecno določa, da je lahko katerokolipravno pravilo v zvezi z uporabo Uredbe št. 40/94 predmet preizkusa v okviru postopka s tožbo, medtem ko se Statut v okviru pritožbe izrecno naslanja na ožji pojem prava Unije. Zakonodajalec bi lahko vsekakor natančno razlikovanje iz člena 63(2) Uredbe št. 40/94 prenesel tudi na člen 58 Statuta in obsega faze pritožbe ne bi omejil zgolj na pravo Unije, temveč bi ga lahko vzporedno razširil tudi na katerokoli „pravno pravilo v zvezi z njegovo uporabo“.

75. Vendar se to, drugače kot to na splošno določa tudi člen 263(2) PDEU za tožbe, vložene na prvi stopnji, ni zgodilo. Če primerjamo člen 263(2) PDEU s členom 63(2) Uredbe št. 40/94 po eni strani in členom 58 Statuta po drugi strani, ugotovimo, da v fazi pritožbe, za razliko od prve stopnje, preizkus pravnih pravil, ki niso izvirno pravo Unije, načeloma ni mogoč.

76. Tudi iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU ne izhaja drugače. Sicer na splošno daje možnost „pritožbe, ki je omejena na pravna vprašanja“, pod katero bi lahko na prvi pogled umestili tudi pravna vprašanja, povezana z nacionalnim pravom. Vendar pa mora biti pritožba v „mejah, predvidenih s Statutom“, kar ponovno vodi v izključitev graje kršitve nacionalnega prava v pritožbenem postopku.

77. Sistematična obravnava določb, ki se uporabljajo za tožbo in pritožbo torej tudi načelno govori v prid izključitvi preizkusa nacionalnih predpisov v fazi pritožbe. To je ustrezno, ker nacionalna določba z vidika tistega, ki uporablja pravo Unije, spada na področje dejanskih vprašanj, katerih presoja ni predmet pritožbene instance, razen če se ne očita očitno izkrivljanje navedb ali dokazov, predloženih na prvi stopnji, s strani Splošnega sodišča.( )

78. Tako se lahko domnevna napačna uporaba prava pri uporabi člena 52(2) Uredbe št. 40/94 glede obsega varstva „drugih prejšnjih pravic“ obsežno preizkuša tudi v fazi pritožbe, če ima ta prejšnja pravica podlago v pravu Unije, in zgolj na prvi stopnji v okviru postopka s tožbo, če je za varstvo drugih prejšnjih pravic odločilno nacionalno pravo.

– Vmesna ugotovitev

79. Če uporabimo to strogo besedno razumevanje, je treba pritožbo, ki se opira na kršitev člena 8(3) CPI, brez meritorne obravnave zavreči kot nedopustno. Procesno pravo Unije v povezavi z Uredbo o znamkah, ki je upoštevna za obravnavani primer, glede obsega preizkusa določa jasen, dvostopenjski sodni sistem s pravnimi sredstvi: skladno z navedenim je tožbeni razlog, ki se nanaša na nacionalno pravo, na podlagi člena 63(2) Uredbe št. 40/94 dopusten, pritožbeni razlog, ki izhaja iz navedenega, pa načeloma nedopusten.

– Neobstoj izkrivljanja

80. Izenačevanje presoje nacionalnega prava z dejstvi pri uporabi člena 52(2) Uredbe št. 40/94 odpira ozko omejeno možnost preizkusa v pritožbi. Načeloma je Splošno sodišče edino pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva ter dokaze.( ) Vendar obstaja pravno vprašanje, ki ga je mogoče obravnavati v okviru pritožbe, ko se očita, da iz elementov v spisu na prvi stopnji očitno izhaja, da so ugotovitve prvostopenjskega sodišča dejansko napačne( ) oziroma da je Splošno sodišče izkrivilo predložene dokaze. Slednje je že bilo sprejeto, ko je bila presoja predloženih dokazov očitno napačna( ), in to vsekakor velja, če listine iz spisa očitno kažejo na tako izkrivljanje, pri čemer ni treba ponovno presojati dejstev in dokazov.( )

81. Takšnemu očitku izkrivljanja zoper izpodbijano sodbo ne more biti ugodeno. Splošno sodišče se je temeljito ukvarjalo z besedilom sporne italijanske določbe in dokazno gradivo glede italijanske doktrine, ki je bilo predloženo odboru za pritožbe in njemu samemu, logično presojalo. Za očitek izkrivljanja navedb strank ali dokaznih sredstev ni podlage.

82. Splošno sodišče ni bilo dolžno po uradni dolžnosti opraviti poizvedb glede nacionalnega prava. Nasprotno, ker predmet spora pred odborom za pritožbe določa predmet postopka pred Splošnim sodiščem( ), se je moralo Splošno sodišče omejiti na predmet spora, predložen odboru za pritožbe, tudi glede merodajnega nacionalnega pravnega položaja. Navedeno po eni strani izhaja iz opredelitve nacionalnega prava kot dejanskega vprašanja, ki je predmet dokazovanja, in po drugi strani iz tega, da se preizkus zakonitosti odločbe odbora za pritožbe lahko opravi samo na podlagi dokazov, s katerimi je že razpolagal odbor za pritožbe.( )

83. Splošno sodišče je moralo presoditi, ali presoja nacionalnega prava, ki jo opravi odbor za pritožbe, vzdrži ali pa je treba pritrditi kršitvi pravnega pravila( ) v zvezi z uporabo Uredbe št. 40/94. Pri tem niso pomembne navedbe pritožnice, da na prvi stopnji poleg tega niso bile upoštevane številne bistvene odločbe italijanskih sodišč, ki jih Splošno sodišče ni presojalo. Čeprav Splošno sodišče nadzira zakonitost odločb odbora za pritožbe namreč ne sme presojati dokazov, ki so se prvič predložili šele v prilogi k tožbi.( )

v) Razmejitev od arbitražne klavzule (člen 272 PDEU)

84. Subtilna in razvejana ureditev, ki je značilna za medsebojno prepletenost predpisov o znamkah in procesnih pravil, v primeru arbitražne klavzule ni podana.

85. Za arbitražno klavzulo je značilno, da je sodišče Unije „pristojno za izrekanje sodb na podlagi arbitražne klavzule v pogodbah, ki jih sklene Unija ali ki so sklenjene v njenem imenu, ne glede na to, ali jih ureja javno ali zasebno pravo“ (člen 272 PDEU), pri čemer je v teh praviloma določeno, da se kot materialno pravo uporablja pravo države članice.

86. V obravnavanem primeru ni treba odgovoriti na vprašanje, ali je pravni položaj glede presoje nacionalnega prava v fazi pritožbe drugačen, če se na podlagi arbitražne klavzule pred sodiščem Unije uveljavlja kršitev nacionalnega prava.

3. Predlog glede prvega in drugega pritožbenega razloga

87. Glede na to, da v fazi pritožbe ni mogoče uveljavljati niti kršitve člena 52(2)(a) Uredbe št. 40/94 niti kršitve člena 8 CPI, je treba prvi in drugi pritožbeni razlog zavrniti.

B – Tretji in četrti pritožbeni razlog: pomanjkljiva obrazložitev in nepravilna uporaba ali kršitev člena 63(3) Uredbe št. 40/94

88. Tudi ta pritožbena razloga lahko preučimo skupaj, ker se v bistvu nanašata na delitev pristojnosti med Splošnim sodiščem in odborom za pritožbe in posebej obseg pristojnosti Splošnega sodišča za preizkus.

1. Pomanjkljiva obrazložitev

89. Podredno pritožnica svojo zahtevo opira na domnevno pomanjkljivo obrazložitev, ker Splošno sodišče ni upoštevalo njenih navedb in predloženih dokazov, po katerih je E. Fiorucci dal soglasje k zadevni registraciji znamke. Navedeno soglasje se lahko po eni strani „domneva“, ker je bila zahteva za razglasitev ničnosti vložena šele več let po prijavi in registraciji sporne znamke, po drugi strani pa je odbor za pritožbe razpolagal z izjavo vodstvenega delavca Fiorucci Spa, ki mu je E. Fiorucci dal soglasje.

90. Najprej je treba spomniti, da vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Splošnega sodišča protislovna ali pomanjkljiva, pomeni pravno vprašanje, ki se kot tako sme uveljavljati v okviru pritožbe.( )

91. Na podlagi člena 36 Statuta Sodišča, ki se za Splošno sodišče smiselno uporablja na podlagi člena 53(1) Statuta, je treba sodbe Splošnega sodišča obrazložiti. Podrobnejših zahtev glede obveznosti obrazložitve ta določba ne vsebuje.

92. V skladu z ustaljeno sodno prakso pa obveznost obrazložitve Splošnemu sodišču ne nalaga, naj izčrpno odgovori na vse trditve strank postopka, saj zadostuje, da obrazložitev, celo implicitna, zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, zakaj ni sprejelo njihovih predlogov, Sodišču pa omogoča izvajanje nadzora.( )

93. Splošno sodišče navedb pritožnice glede upoštevnosti soglasja E. Fioruccija v točkah 64 in 65 izpodbijane sodbe v zadevi ni meritorno presojalo, ker odbor za pritožbe zahteve za razglasitev ničnosti ni zavrnil iz tega razloga in Splošno sodišče te presoje ne more nadomestiti s svojo.

94. S tem je Splošno sodišče izpolnilo svojo obveznost obrazložitve. Vprašanje, ali je njegova presoja utemeljena, v obravnavanem primeru ni upoštevno. Tako ni podana pomanjkljiva obrazložitev.

2. Odklonitev sodnega varstva ali kršitev člena 63(3) Uredbe št. 40/94

95. Dalje pritožnica podredno opira svoj zahtevek na domnevno odklonitev sodnega varstva. Splošno sodišče neupravičeno ni preizkusilo problematike pridobitve znamke ELIO FIORUCCI s sklicevanjem na predmet spora pred odborom za pritožbe in pravno zmotno ni upoštevalo možnosti spremembe odločbe odbora za pritožbe njej v prid. S tem je podana kršitev člena 63(3) Uredbe št. 40/94.

96. Še bolj podredno predlaga, naj se ta utemeljitev vrne v obravnavo UUNT.

97. Vendar ni mogoče grajati, da se v izpodbijani sodbi glede člena 8 CPI, kar graja tudi UUNT, ni presojala domnevna upoštevnost pogodbene pridobitve znamke in da se ni upoštevala možnost spremembe odločbe odbora za pritožbe.

98. Sicer člen 63(3) Uredbe št. 40/94 Splošnemu sodišču poleg razveljavitve načeloma dopušča tudi spremembo odločbe odbora za pritožbe.

99. Vendar za to v obravnavanem primeru ni bilo razloga. Ob upoštevanju predmeta spora je imelo Splošno sodišče pri spremembi odločbe zvezane roke. Pravno varstvo znamke je tristopenjsko in oblikovano tako, da ima glede ugotavljanja dejstev odbor za pritožbe osrednjo vlogo glede razmejitve predmeta spora. Zaradi tega je v točki 64 izpodbijane sodbe pravilno opozorjeno na to, da odbor za pritožbe ni upošteval vidika pridobitve znamke in je zahtevo za razglasitev ničnosti (in s tem tudi člen 8 CPI) zavrnilo iz drugih razlogov. Vendar ni naloga sodišča Unije, da opravi nov, obsežnejši preizkus nacionalnega prava, ki vključuje tudi to vprašanje, ki bi se presojalo kot dejansko vprašanje, s čimer postane sestavni del predmeta spora.

100. Navedeno ne predstavlja kršitve člena 63(3) Uredbe št. 40/94, prav tako pa ni podana s strani pritožnice zatrjevana odklonitev sodnega varstva.

101. Poleg tega mora UUNT v skladu s členom 63(6) Uredbe št. 40/94 storiti vse, kar je potrebno, da izvrši sodbe sodišč Unije. Pri celotni in delni razveljavitvi odločbe odbora za pritožbe lahko to pomeni, da je treba na podlagi člena 1 d Uredbe Komisije (ES) št. 216/96 z dne 5. februarja 1996 o poslovniku odborov za pritožbe pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)( ) opraviti „ponovni preizkus zadeve, ki je bila predmet te odločitve, s strani odborov za pritožbe“. S tem je mišljen obsežen preizkus ob upoštevanju te sodbe, ki ga mora opraviti UUNT sam in neodvisno od sodnih navodil.( )

102. V obravnavanem primeru bi tako odbor za pritožbe, ki se ponovno ukvarja z zadevo, moral najprej preučiti, ali je E. Fioruccio dejansko dal soglasje k registraciji znamke. Navedeno dejansko vprašanje, ki je sicer z vidika graje neobstoja obrazložitve nepomembno, namreč postane pomembno ob upoštevanju s strani Splošnega sodišča grajane razlage člena CPI, in ne more ostati odprto. Enako velja za vprašanje, v kakšnem obsegu so se s pogodbo o prenosu na pritožnico prenesle znamke in znaki.

103. Čeprav je zgolj podredno postavljena zahteva pritožnice usmerjena v to, da se UUNT predloži ravno ta preizkus, ji ni mogoče ugoditi. Obveznost preizkusa UUNT namreč neposredno izhaja iz določb, ki se uporabijo. Sodišče Unije pa UUNT ne more dajati navodil.

3. Vmesna ugotovitev

104. Torej je treba tudi tretji in četrti pritožbeni razlog zavrniti.

C – Končni predlog glede pritožbe

105. Ker ni mogoče ugoditi nobenemu pritožbenemu razlogu, je treba pritožbo v celoti zavrniti.

VII – Predlog E. Fioruccija za spremembo točk 33 in 35 izpodbijane sodbe

106. E. Fiorucci meni, da navedbe iz prej navedenih točk niso ustrezne. Zaradi tega predlaga neke vrste „popravek sodbe“, ne da bi se opredelil, kakšne posledice bi to imelo za njen izrek.

107. Tako ni podana zahteva, ki bi bila dopustna v okviru odgovora na pritožbo, ker se ne predlaga niti delna razveljavitev sodbe Splošnega sodišča niti ugoditev predlogom, postavljenim na prvi stopnji.( )

108. Obravnava tega predloga kot nasprotne pritožbe iz enakih razlogov ne pride v poštev.( )

109. Predlog E. Fioruccija se zato zavrže kot nedopusten.

VIII – Stroški

110. V skladu s členom 118 Poslovnika Sodišča v povezavi s členom 69(3) lahko Sodišče v pritožbenem postopku, če vsaka stranka uspe samo deloma ali v izjemnih okoliščinah, odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške.

111. V obravnavanem primeru je E. Fiorucci s svojimi predlogi, z izjemo popravka sodbe, uspel. Pritožnica nasprotno ni uspela, z izjemo predloga za zavrnitev, ki ga je uperila zoper predlog E. Fioruccija za spremembo. UUNT v celoti ni uspel.

112. Zaradi tega se zdi primerno, da se UUNT in pritožnici naloži, da nosita tri četrtine stroškov E. Fioruccija in svoje stroške. E. Fiorucciju se skladno z navedenim naloži, da nosi četrtino svojih stroškov.

IX – Predlog

113. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj odloči tako:

1. Pritožba se zavrne.

2. Predlog E. Fioruccija za spremembo sodbe se zavrne.

3. Pritožnica in UUNT kot solidarna dolžnika nosita svoje stroške postopka in tri četrtine stroškov E. Fioruccija.

4. E. Fiorucci nosi četrtino svojih stroškov postopka.