SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 7. novembra 2019 ( 1 )

Zadeva C‑659/18

VW

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (preiskovalno sodišče št. 4 v Badaloni, Španija))

„Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva 2013/48/EU – Člen 2 – Obseg – Člen 3 – Pravica do dostopa do odvetnika – Neodzivanje na vabilo na sodišče – Nacionalni nalog za prijetje – Začasna odstopanja – Člen 8 – Okoliščine, v katerih se pomoč odvetnika lahko odloži“

I. Uvod

1. Začetki odvetniškega poklica segajo v obdobje antične Grčije in Rima. ( 2 ) Vendar pa je pojmovanje upravičenosti oseb v kazenskem postopku do pomoči odvetnika v smislu pravice razmeroma nova pridobitev, ki sega v 18. in 19. stoletje. ( 3 )

2. Danes velja pravica do dostopa do odvetnika (v nekaterih jurisdikcijah imenovana tudi pravica do zagovornika) v kazenskem postopku za ključni sestavni del pravice do obrambe in, širše, pravice do poštenega sojenja. ( 4 ) Določena je med drugim v členu 47, drugi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), členu 6(3)(c) Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju: EKČP) in členu 14(3)(b) Mednarodnega pakta o državljanskih in političnih pravicah. ( 5 )

3. S to zadevo je Sodišče pozvano, naj pojasni obseg pravice do dostopa do odvetnika v skladu z Direktivo 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti ( 6 ). Zadevno vprašanje, predloženo Sodišču, je mogoče povzeti tako: ali se lahko pravica do dostopa do odvetnika odloži, dokler se osumljenec osebno ne zglasi na sodišču, če je bil, potem ko ga je to sodišče povabilo, naj se zglasi na sodišču, in se na to vabilo ni odzval, izdan (nacionalni) nalog za njegovo prijetje?

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. V uvodnih izjavah 12, 19 in 38 Direktive 2013/48 je navedeno: „(12) Ta direktiva določa minimalna pravila glede pravice do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku ter v postopku za izvedbo evropskega naloga za prijetje […] S tem spodbuja uporabo Listine, zlasti členov 4, 6, 7, 47 in 48 Listine, ter nadgrajuje člene 3, 5, 6 in 8 EKČP, kot jih razlaga [ESČP], ki v svoji sodni praksi stalno določa standarde o pravici do dostopa do odvetnika. V navedeni sodni praksi je med drugim določeno, da je zaradi poštenosti postopka treba zagotoviti, da lahko osumljena ali obdolžena oseba koristi vse storitve, ki so posebej povezane s pravno pomočjo. Odvetnik osumljenih ali obdolženih oseb bi tako moral imeti možnost, da brez omejitev zagotovi temeljne vidike obrambe. […] (19) Države članice bi morale osumljenim ali obdolženim osebam brez nepotrebnega odlašanja zagotoviti dostop do odvetnika v skladu s to direktivo. […] […] (38) Države članice bi morale v svojem nacionalnem pravu jasno določiti razloge in merila za kakršno koli začasno odstopanje od pravic iz te direktive, takšna začasna odstopanja pa bi morale uporabljati le v izjemnih primerih. Vsakršna tovrstna začasna odstopanja bi morala biti sorazmerna, strogo časovno omejena, ne bi smela temeljiti izključno na vrsti ali teži domnevnega kaznivega dejanja in ne bi smela vplivati na splošno poštenost postopka. […]“

5. Člen 1 Direktive 2013/48, naslovljen „Predmet urejanja“, določa: „Ta direktiva določa minimalna pravila glede pravic osumljenih in obdolženih oseb v kazenskem postopku ter oseb v postopkih na podlagi Okvirnega sklepa 2002/584/PNZ (v nadaljnjem besedilu: postopki na podlagi evropskega naloga za prijetje) do dostopa do odvetnika […]“

6. Člen 2(1) iste direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa: „Ta direktiva se uporablja za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku od takrat, ko jo pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali na drug način seznanijo s tem, da so osumljene ali obdolžene storitve kaznivega dejanja, ne glede na to, ali jim je odvzeta prostost. Uporablja se do zaključka postopka, torej do končne ugotovitve, ali je osumljena ali obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, če je ustrezno, tudi do izreka kazni in rešitve morebitne pritožbe.“

7. Člen 3 Direktive 2013/48, naslovljen „Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku“, določa: „1. Države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotovijo pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe. 2. Osumljene ali obdolžene osebe imajo dostop do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja. V vsakem primeru imajo osumljene ali obdolžene osebe dostop do odvetnika od prvega od naslednjih dogodkov: (a) preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ; (b) od preiskovalnega dejanja ali drugega dejanja zbiranja dokazov, ki ga izvedejo preiskovalni ali drugi pristojni organi v skladu s točko (c) odstavka 3; (c) brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti; (d) kadar prejmejo poziv za zglasitev na sodišču, pristojnem za kazenske zadeve, v ustreznem roku, preden se zglasijo na tem sodišču. 3. Pravica do dostopa do odvetnika zajema naslednje: (a) države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ; (b) države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje. Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava, če se s tem ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo zadevne pravice. […]; (c) države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do navzočnosti njihovega odvetnika vsaj pri naslednjih preiskovalnih dejanjih ali dejanjih zbiranja dokazov, če so ta dejanja predvidena v zadevnem nacionalnem pravu in se jih osumljena ali obdolžena oseba mora udeležiti oziroma se jih lahko udeleži: (i) prepoznavah; (ii) soočenjih; (iii) rekonstrukcijah kaznivega dejanja. […] 5. V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe točke (c) odstavka 2, kadar je zaradi geografske odročnosti osumljene ali obdolžene osebe nemogoče zagotoviti pravico do dostopa do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti. 6. V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe pravic iz odstavka 3, kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno na podlagi enega ali obeh naslednjih nujnih razlogov: (a) kadar je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe; (b) kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek.“

8. Člen 8 Direktive 2013/48, naslovljen „Splošni pogoji za uporabo začasnih odstopanj“, v odstavku 1 določa: „Vsakršno začasno odstopanje iz člena 3(5) ali (6) […] (a) je sorazmerno in ne presega tega, kar je potrebno; (b) je strogo časovno omejeno; (c) ne temelji izključno na vrsti ali teži domnevnega kaznivega dejanja; (d) ne vpliva na splošno poštenost postopka.“

B. Špansko pravo

9. Člen 24(1) in (2) španske ustave določa: „1. Vsakdo ima pri uveljavljanju svojih pravic in legitimnih interesov pravico do učinkovitega sodnega varstva, ne da bi lahko v kakršnem koli primeru prišlo do tega, da ni zagotovljena obramba. 2. Poleg tega ima vsakdo pravico do rednega sodišča, vnaprej določenega z zakonom, do obrambe in do pomoči zagovornika, do tega, da je obveščen o obtožbi zoper njega, do javnega sojenja brez nepotrebnega odlašanja in z vsemi jamstvi, do izvajanja dokazov, potrebnih za njegovo obrambo, do tega, da ni dolžan izpovedati zoper sebe, da ni dolžan priznati krivde in do domneve nedolžnosti. […]“

10. Člen 118(1) Ley de Enjuiciamiento Criminal (zakon o kazenskem postopku), kakor je bil spremenjen leta 2015 in je trenutno v veljavi, določa: „Vsakdo, ki se mu očita kaznivo dejanje, lahko uresničuje pravico do obrambe s sodelovanjem v postopku, takoj ko je obveščen o njegovi uvedbi, je bil prijet ali pa je bil proti njemu sprejet kateri koli drug previdnostni ukrep ali uveden kazenski postopek, v zvezi s katerim mora biti brez nepotrebnega odlašanja obveščen o teh pravicah: […] (d) pravici do svobodne izbire odvetnika, brez poseganja v določbe člena 527(1)(a). […]“

11. Člen 527(1) zakona o kazenskem postopku določa: „1. V primerih iz člena 509 se lahko prijeti osebi ali zaporniku odvzamejo naslednje pravice, če to upravičujejo okoliščine primera: (a) da svobodno izbere odvetnika; […] (d) da imata sam ali njegov odvetnik dostop do spisa, razen do bistvenih elementov za izpodbijanje zakonitosti prijetja ali pridržanja.“

III. Dejansko stanje, postopek in vprašanje za predhodno odločanje

12. Zoper obdolženca v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: obdolženec) je bila opravljena kontrola cestnega prometa, ki jo je opravila policija iz Badalone (Španija). Zaradi suma, da albansko vozniško dovoljenje, ki ga je predložil obdolženec, ni pristno, je policija 20. aprila 2018 zoper obdolženca podala ovadbo zaradi domnevnih kaznivih dejanjih vožnje brez vozniškega dovoljenja in ponarejanja javne listine. Z izvedenskim poročilom o zadevnem vozniškem dovoljenju je bilo 19. maja 2018 potrjeno, da je dokument ponarejen.

13. S sklepom z dne 11. junija 2018 je Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (preiskovalno sodišče št. 4 v Badaloni, Španija), pred katerim je bil zoper obdolženca sprožen kazenski postopek, odločilo, da se opravi zaslišanje obdolženca v spremstvu odvetnika. Zato mu je bil dodeljen odvetnik. Ker ni bilo znano, kje se obdolženec nahaja, je bilo več poskusov, namenjenih zagotovitvi njegove navzočnosti na sodišču, neuspešnih. Nazadnje je bil 27. septembra 2018 izdan nalog za prijetje in privedbo obdolženca pred sodišče.

14. 16. oktobra 2018 je po faksu prispel dopis odvetnice, v katerem je ta navedla, da bo v imenu obdolženca navzoča v postopku, pri čemer je prosila, naj se obvešča o vseh prihodnjih procesnih ukrepih. Navedenemu dopisu sta bila priložena pooblastilo za njeno imenovanje, ki ga je podpisal obdolženec, in soglasje odvetnika, ki je bil obdolžencu predhodno dodeljen. Odvetnica je tudi prosila za preklic naloga za prijetje, pri čemer je navedla, da želi njena stranka prostovoljno sodelovati v postopku pred sodiščem.

15. Ker pa se obdolženec ni odzval na prvo vabilo sodišča in nalog za njegovo prijetje še vedno velja, se Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (preiskovalno sodišče št. 4 v Badaloni) sprašuje, ali je mogoče v skladu s členom 118 zakona o kazenskem postopku pravico obdolženca do odvetnika odložiti, dokler se ta nalog ne izvrši.

16. Po navedbah predložitvenega sodišča, ki jim španska vlada v svojih stališčih v zvezi s tem ne oporeka, so nacionalna sodišča upoštevne določbe nacionalnega prava razlagala tako, da je v zvezi s pravico do dostopa do odvetnika veljala obveznost osebne navzočnosti osumljenca na sodišču. To pomeni, da je uveljavljanje takšne pravice mogoče zavrniti, če osumljenec ni navzoč ali če ga ni mogoče najti. Po mnenju predložitvenega sodišča se je to načelo prvič izoblikovalo v sodbi št. 87/1984 Tribunal Constitucional (ustavno sodišče, Španija) z dne 27. julija 1984 ( 7 ) in se kljub spremembi člena 118 zakona o kazenskem postopku, ki je bila uvedena zaradi prenosa Direktive 2013/48 v nacionalno zakonodajo, še vedno uporablja. V skladu z navedeno sodno prakso je obveznost osebne navzočnosti na sodišču razumna in ne posega bistveno v pravico do obrambe. Navzočnost obdolžene osebe se v bistvu zahteva zato, ker se lahko izkaže, da je treba podati pojasnila v zvezi z dejanskim stanjem. Poleg tega bi stalna nenavzočnost v postopku pred zaključkom preiskave pomenila oviranje uvedbe kazenskega postopka, saj ne bi bilo mogoče izvesti obravnave in izdati sodbe. Stalna nenavzočnost bi tako onemogočila nadaljnji potek postopka.

17. Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti navedenih določb nacionalnega prava, kot jih razlagajo nacionalna sodišča, s členom 3(2) Direktive 2013/48 in členom 47 Listine. Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (preiskovalno sodišče št. 4 v Badaloni) je zato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 47 [Listine] in zlasti člen 3(2) Direktive 2013/48 razlagati tako, da je mogoče pravico do dostopa do odvetnika upravičeno odložiti, če se osumljeni ali obdolženi ne odzove na prvi poziv sodišča in se izda nacionalni, evropski ali mednarodni nalog za prijetje, dostop do odvetnika in njegova udeležba v postopku pa se odložita, dokler se ta nalog ne izvrši in policijske sile osumljenca privedejo pred sodišče?“

18. Španska vlada in Evropska komisija sta v tem postopku predložili pisna stališča.

IV. Analiza

19. Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali Direktiva 2013/48 in zlasti njen člen 3(2), ki se razlagata ob upoštevanju člena 47 Listine, nasprotujeta nacionalni določbi ali sodni praksi, ki razlaga to določbo, v skladu s katero je mogoče pravico do dostopa do odvetnika, če se osumljenec ne odzove na prvo vabilo sodišča in se izda nacionalni nalog za prijetje, odložiti do izvršitve tega naloga in zglasitve osumljenca na sodišču.

20. Za odgovor na to vprašanje je treba najprej ugotoviti, ali se Direktiva 2013/48 uporablja za okoliščine, kakršne so te v postopku v glavni stvari (A). Nato bom analiziral obseg pravice do dostopa do odvetnika (B). Nazadnje bom obravnaval morebitna časovna odstopanja iz Direktive 2013/48 (C).

21. Pred tem pa sta potrebni uvodni pojasnili.

22. Prvič, za vprašanja, ki jih Sodišču predložijo nacionalna sodišča, velja domneva upoštevnosti. ( 8 ) Zato bo to Sodišče v dobri veri odgovorilo na zastavljeno vprašanje, čeprav morda ni takoj razvidno, zakaj so določena pravna vprašanja nujno upoštevna z vidika dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, ki teče pred nacionalnim sodiščem, razen če se v razmeroma izjemnih okoliščinah ta domneva upoštevnosti ovrže. ( 9 )

23. Drugič, pri tem se bosta nacionalno pravo in razlaga tega prava s strani nacionalnih sodišč štela za dejansko stanje, kot ga je navedlo predložitveno sodišče in kot so ga morda dodatno pojasnile druge stranke, ki so se udeležile tega postopka. V obravnavani zadevi se zdi, da je zadevni nacionalni predpis predvsem konstrukt sodne prakse. Španska vlada v svojih stališčih dodaja sklicevanja na novejšo sodno prakso Tribunal Constitucional (ustavno sodišče) na tem področju. ( 10 ) Čeprav španska vlada izpostavlja, da odložitev pravice do dostopa do odvetnika po njenem razumevanju zadevne sodne prakse ni samodejna, obenem v bistvu potrjuje, da je takšna odložitev sicer dejansko mogoča, vendar pomeni potrebno in sorazmerno omejitev pravice do obrambe. ( 11 )

A. Uporaba Direktive 2013/48

24. Obseg Direktive 2013/48 je v členu 2(1) opredeljen tako: „Ta direktiva se uporablja za osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku od takrat, ko jo pristojni organi države članice z uradnim obvestilom ali na drug način seznanijo s tem, da so osumljene ali obdolžene storitve kaznivega dejanja, ne glede na to, ali jim je odvzeta prostost. […]“

25. Glede na navedbe v spisu se zdi, da so v postopku v glavni stvari izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe.

26. Prvič, ob upoštevanju časa nastanka dejstev v zadevi in člena 15 Direktive 2013/48 ni dvoma, da se Direktiva 2013/48 uporablja ratione temporis.

27. Drugič, Direktiva 2013/48 se uporablja ratione personae. Obdolženec se pred nacionalnimi organi nedvomno šteje za „osumljeno osebo“ v smislu člena 2(1) Direktive 2013/48. Osumljen je, da je storil dve kaznivi dejanji, in je zato prejel vabilo na sodišče. Izdan je bil nacionalni nalog za njegovo prijetje. To, ali je bil ta nalog medtem izvršen, pravzaprav ni pomembno: osumljene in obdolžene osebe imajo pravico do odvetnika, ko „so osumljene ali obdolžene storitve kaznivega dejanja, ne glede na to, ali jim je odvzeta prostost“.

28. Tretjič, postavlja se vprašanje glede uporabe Direktive 2013/48 ratione materiae. Po eni strani ni sporno, da ima postopek, ki teče pred predložitvenim sodiščem, kazensko naravo. Sodišče je prav tako potrdilo, da za uporabo direktiv, ki zagotavljajo minimalne standarde v kazenskih postopkih, ( 12 ) kot je Direktiva 2013/48, ni nujno, da mora posamezna zadeva, ki jo obravnava nacionalno sodišče, vsebovati čezmejno razsežnost. ( 13 )

29. Po drugi strani pa se španska vlada sprašuje, ali so „pristojni organi […] [obdolženca] s tem,“ da je osumljen storitve določenih kaznivih dejanj, seznanili v smislu člena 2(1) Direktive 2013/48. Obdolženec je bil sicer večkrat uradno vabljen na sodišče, da bi ob pomoči odvetnika podal svojo izjavo. Ker pa naj bi bila ta vabila na sodišče neuspešna, ker ni bilo znano, kje se obdolženec nahaja, španska vlada meni, da pristojni organi obdolženca še niso uradno obvestili o tem, da je osumljenec, in da se določbe Direktive 2013/48 zato še niso začele uporabljati.

30. Ta trditev me ne prepriča.

31. Po mojem mnenju se namreč besedilo člena 2(1) Direktive 2013/48 osredotoča na naravo informacij, ne pa na način sporočanja teh informacij. Kar šteje, je to, da so pristojni organi v zvezi z zadevno osebo dejansko sprejeli uradno odločitev ali opravili drugo procesno dejanje, kot to zahteva nacionalno pravo, s katerim so jo nameravali seznaniti s tem, da jo obravnavajo kot osumljeno ali obdolženo osebo. Besedilo navedene določbe pa ne vsebuje zahteve glede tega, da je treba te informacije posredovati na poseben način. V njem je izrecno navedeno, da je zadevno osebo z odločitvijo, ko jo pristojni organi enkrat sprejmejo, mogoče seznaniti „z uradnim obvestilom“, lahko pa tudi „na drug način“.

32. Domnevam, da se je z besedilom člena 2(1) skušalo najti ravnovesje med pravico posameznika do obrambe na eni ter potrebo po varstvu celovitosti in učinkovitosti kazenske preiskave na drugi strani. Zato ta določba ne zahteva, da morajo države članice pravico do dostopa do odvetnika zagotoviti, preden se pristojni organi odločijo, da bodo osumljeno ali obdolženo osebo uradno obvestili o njenem položaju, tudi če preiskava v zvezi s to osebo že poteka. Informacije o tem, da v zvezi z osumljeno ali obdolženo osebo poteka kazenska preiskava, ki jih ta oseba zaradi, na primer, uhajanja informacij ali po neuradni poti pridobi, preden pristojni organi izdajo kakršno koli uradno obvestilo, tako ne izpolnjujejo pogojev iz člena 2(1) Direktive 2013/48.

33. Ko pa pristojni organi sprejmejo formalni ukrep, s katerim nameravajo zadevno osebo obvestiti o tem, da jo obravnavajo kot osumljeno ali obdolženo osebo, je način, na katerega se ta oseba seznani s tem dejstvom, postranskega pomena za ugotavljanje, ali je ta oseba objektivno pridobila položaj osumljene ali obdolžene osebe v skladu z obravnavano direktivo. Na primer, ne razumem, zakaj bi morala biti osumljencu, ki se s svojim položajem seznani na podlagi informacij, objavljenih v tiskanih medijih, po televiziji ali spletu, po tem, ko opazi ali je opozorjen na uradne izjave pristojnih organov, o katerih poroča ali ki jih predvaja kateri koli izmed navedenih medijev, odvzeta pravica do dostopa do odvetnika, tudi če mu uradna obvestila pristojnih organov niso bila uspešno vročena. Obstaja namreč cela vrsta okoliščin, v katerih se lahko zgodi, da uradno obvestilo ne prispe do prejemnika. Nekatere izmed teh okoliščin so lahko povsem nepovezane z željo osumljenca po izogibanju uradni vročitvi in postopku. V vseh tovrstnih položajih so pristojni organi jasno izrazili svojo namero v zvezi s tem, da se zadevna oseba obravnava kot osumljenec ali obdolženec, o čemer je bila zadevna oseba seznanjena na drug način, ne pa z uradnim obvestilom.

34. Ne glede na to pa želim poudariti, da takšna razlaga trenutka, v katerem se začne Direktiva 2013/48 uporabljati, nikakor ne pomeni, da je mogoče dopustiti ali odobriti neupoštevanje veljavnih nacionalnih pravil kazenskega postopka glede vročanja dokumentov v kazenskih postopkih, zlasti tistih v zvezi z obveznim vročanjem pisanj. Vendar je ob upoštevanju morebitne raznolikosti nacionalnih pravil kazenskega postopka, ki se nanašajo na ta vidik, povsem razumljivo, da je bil v krovnem instrumentu Unije za določitev trenutka, v katerem nastane zadevna pravica, izbran dejanski položaj (torej trenutek, ko je oseba dejansko seznanjena s svojim položajem), ne pa skladnost s formalnimi zahtevami, ki izhajajo iz nacionalnega prava.

35. Zdi se, da je takšno razumevanje člena 2(1) Direktive 2013/48 tudi bolj v skladu s sodno prakso ESČP, na podlagi katere pravica do dostopa do odvetnika ni odvisna od uradnega obvestila pristojnih organov, ampak jo je treba zagotoviti od trenutka, ko lahko to bistveno vpliva na položaj te osebe. ( 14 )

36. V obravnavani zadevi ni sporno, da (i) je obdolženec postal osumljenec v kazenski preiskavi; (ii) so ga pristojni organi na različne načine skušali obvestiti o uvedbi postopka; in (iii) so prisojni organi dopis odvetnice obdolženca prejeli šele po izdaji uradnega vabila na sodišče.

37. Zato se zdi, da je bil obdolženec s potekom kazenske preiskave dejansko seznanjen na drug način, ne pa z uradnim obvestilom. Takšen položaj pa v skladu s členom 2(1) spada na področje uporabe Direktive 2013/48.

B. Obseg pravice do dostopa do odvetnika

38. Naslednje vprašanje, ki ga je treba obravnavati, se glasi, ali je nacionalna določba ali sodna praksa, ki nacionalnim organom dopušča, da pravico do dostopa do odvetnika odložijo, če se osumljenec ne odzove na vabilo sodišča in se izda nacionalni nalog za prijetje, dokler se ta nalog ne izvrši, združljiva s členom 3 Direktive 2013/48.

39. Člen 3(1) Direktive 2013/48 določa osnovno načelo, na podlagi katerega imajo osumljene in obdolžene osebe „pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe“. ( 15 )

40. To načelo je dalje opredeljeno v členu 3(2) Direktive 2013/48, ki določa konkreten trenutek v postopku, od katerega mora biti zadevna pravica zagotovljena. V skladu s to določbo je treba pravico do dostopa do odvetnika zagotoviti „brez nepotrebnega odlašanja“. ( 16 ) V besedilu je dalje določeno, da je treba dostop do odvetnika v vsakem primeru zagotoviti od prvega izmed štirih naštetih konkretnih trenutkov.

41. Kar zadeva upoštevne elemente za obravnavano zadevo, zadostuje poudariti, da morajo imeti osumljene in obdolžene osebe v skladu s točko (a) tega seznama pravico do dostopa do odvetnika, „preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ“. Poleg tega je treba v skladu s točko (d) navedenega seznama to pravico zagotoviti, kadar te osebe „prejmejo poziv za zglasitev na sodišču, pristojnem za kazenske zadeve, v ustreznem roku, preden se zglasijo na tem sodišču“.

42. Menim, da zadeva, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, nedvomno spada pod položaj iz točke (d), če ne celo tudi pod položaj iz točke (a). Če je moje razumevanje veljavnega nacionalnega prava pravilno, je namreč predložitveno sodišče obdolženca povabilo na sodišče, da bi ga obvestilo o obtožbah zoper njega in/ali da bi ga pristojni organi lahko zaslišali. Predložitveno sodišče pa se prav zato, ker se obdolženec kljub vabilom ni zglasil na sodišču, sprašuje, ali je zadevna nacionalna določba ali sodna praksa združljiva s pravom Unije.

43. Res je sicer, na kar opozarja tudi španska vlada, da natančna vsebina pravice do dostopa do odvetnika v Direktivi 2013/48 ni izčrpno določena in je povečini urejena v nacionalnem pravu. To velja zlasti za člen 3(3) navedene direktive, v skladu s katerim odvetniki sodelujejo le v nekaterih procesnih dejanjih, pri čemer pa se po navedbah španske vlade v zvezi z obdolžencem ni opravilo nobeno izmed teh dejanj.

44. Vendar glede na dejansko stanje v tej zadevi ne razumem, zakaj vabilo na sodišče zaradi zaslišanja in naknadno izdani nalog za prijetje od trenutka, ko sta izvršena, ne bi spadala pod člen 3(3)(b), v skladu s katerim „države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje“. Namen obeh ukrepov je namreč zaslišanje zadevne osebe.

45. Nobenega dvoma ni, da se to konkretno procesno dejanje zaslišanja pred sodiščem v trenutku, ko je nacionalno sodišče v obravnavani zadevi vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, še ni izvedlo. Vendar se obenem zdi, da je v skladu z nacionalno sodno prakso mogoče zavrniti možnost, da bi odvetnik, ki ga izbere osumljena ali obdolžena oseba, v njenem imenu sodeloval v postopku za namene zaslišanja pred sodiščem. ( 17 )

46. Kar pa zadeva strukturno vprašanje, ki ga je zastavila španska vlada, je le malo verjetno, da seznam iz člena 3(3) Direktive 2013/48 v celoti in izčrpno zajema vse elemente pojma „pravica do dostopa do odvetnika“. Kot je navedeno v uvodnih izjavah Direktive 2013/48, bi moralo biti osumljenim in obdolženim osebam načeloma omogočeno, da lahko koristijo „vse storitve, ki so […] posebej povezane s pravno pomočjo“ (uvodna izjava 12), in da „svobodno naveže[jo] stik z odvetnikom, se z njim posvetuje[jo] in da ji[m] odvetnik pomaga“ (uvodna izjava 27). Po drugi strani bi moral njihov odvetnik „imeti možnost, da brez omejitev zagotovi temeljne vidike obrambe“ (uvodna izjava 12). ( 18 ) Ti izrazi jasno odražajo to, kar je določeno v drugem odstavku člena 47 Listine, v skladu s katerim ima „[v]sakdo […] možnost svetovanja, obrambe in zastopanja“. ( 19 )

47. V tem okviru se zdi, da so točke od (a) do (c) člena 3(3) obravnavane direktive naštete zgolj v ponazoritev vidikov, ki jih pravica do dostopa do odvetnika zagotovo zajema, ne pa v smislu izčrpnega seznama.

48. Poleg tega bi bila razlaga Direktive 2013/48, ki jo je podala španska vlada, v nasprotju s sodno prakso ESČP. To sodišče je namreč dosledno ugotavljalo, da dejstvo, da se obdolženec na sodišču ne zglasi kljub temu, da je bil ustrezno vabljen na sodišče in čeprav svoje odsotnosti ne opraviči, nikakor ne more biti podlaga za utemeljitev odvzema pravice do obrambe z zagovornikom. ( 20 ) Takšna razlaga tako ne bi bila le v nasprotju s splošnim minimalnim jamstvom iz člena 52(3) Listine, ampak tudi z voljo zakonodajalca Unije, kot jo je ta izrecno izrazil s sprejetjem zadevnega pravnega instrumenta. V uvodni izjavi 12 je namreč navedeno, da Direktiva 2013/48 „nadgrajuje člene 3, 5, 6 in 8 EKČP, kot jih razlaga [ESČP], ki v svoji sodni praksi stalno določa standarde o pravici do dostopa do odvetnika“.

49. Zato mora osumljena oseba v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s členom 3(2) in (3) Direktive 2013/48 načeloma imeti pravico do dostopa do odvetnika. Kljub temu pa je treba preučiti, ali Direktiva 2013/48 državam članicam omogoča, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, odstopajo od teh jamstev.

C. Začasna odstopanja

50. V členu 3(5) in (6) Direktive 2013/48 so predvidene tri okoliščine, v katerih lahko države članice začasno odstopajo od zgoraj opisanih načel.

51. Gre za izčrpen seznam. Države članice v svojem nacionalnem pravu ne smejo določiti odstopanj, ki se razlikujejo od tistih iz Direktive 2013/48. Če bi države članice imele možnost, da prosto dodajajo druga odstopanja, bi se lahko zgodilo, da bi pravica do dostopa do odvetnika iz člena 3 povečini obstajala zgolj „na papirju“. Glede na to, da obravnavana direktiva v zvezi s tem ne vsebuje nikakršnih meril, načel ali omejitev, bi namreč države članice imele neomejeno diskrecijsko pravico za omejevanje področja uporabe in učinkov člena 3. Direktiva 2013/48 tako še zdaleč ne bi dosegla minimalne harmonizacije, ( 21 ) obenem pa bi obstajala nevarnost, da bi privedla do zgolj navidezne harmonizacije. ( 22 )

52. Zdi se, da se v obravnavani zadevi ne uporablja nobeno od teh treh odstopanj.

53. Prvič, nobenega dvoma ni, da obdolženec ni niti v položaju iz člena 3(5) niti v položaju iz člena 3(6)(a) Direktive 2013/48. Prvonavedeno odstopanje se nanaša na primere, v katerih „je zaradi geografske odročnosti osumljene ali obdolžene osebe nemogoče zagotoviti pravico do dostopa do odvetnika brez nepotrebnega odlašanja po odvzemu prostosti“, medtem ko se zadnjenavedeno odstopanje uporablja, kadar „je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe“.

54. Prav tako je zelo malo verjetno, da okoliščine obravnavane zadeve ustrezajo tistim iz člena 3(6)(b) Direktive 2013/48, ki se nanaša na položaje, v katerih „je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek“.

55. Za začetek naj navedem, da ne vidim nobenega razloga, zaradi katerega bi bilo ukrepanje organov v zadevi, kakršna je ta v zvezi z obdolžencem, tako nujno, da ga ne bi bilo mogoče v nobenem primeru odložiti („takojšnje ukrepanje […] [je] nujno“). Kar pa je še pomembneje, ni jasno, kako bi lahko odvzem pravice osumljencem do dostopa do odvetnika, če se ne zglasijo na sodišču, prispeval k temu, da se prepreči „resno tveganje za kazenski postopek“.

56. Čeprav Direktiva 2013/48 ne vsebuje opredelitve pojma „resno tveganje“ za postopek, pa so nekateri primeri navedeni v uvodni izjavi 32, katere besedilo se sklicuje na „uničenje ali sprememb[o] ključnih dokazov“ in „vplivanje na priče“. Ob upoštevanju teh primerov bi bilo treba člen 3(6)(b) Direktive 2013/48 razlagati tako, da zahteva obstoj prepričljive nevarnosti, da bo potek postopka brez nujnega ukrepanja nepopravljivo ali bistveno ogrožen. Vendar pa zgolj zamuda v postopku sama po sebi ne pomeni nujno takšne nevarnosti. Zato menim, da zgolj dejstva, da je postopek oviran ali upočasnjen, dokler se osumljenec (bodisi prostovoljno bodisi zaradi izvršitve naloga za prijetje) ne zglasi na sodišču, ni mogoče šteti za „resno tveganje“ v smislu te določbe.

57. Pri tem seveda nikakor ne podcenjujem pomembnosti prizadevanj za učinkovito vodenje kazenskega postopka, izogibanje nepotrebnim zamudam in zaključek kazenskega postopka v razumnem roku. Vendar se obravnavano načelo uporablja za vse kazenske postopke in, kolikor razumem, ni nobenega elementa, s katerim bi bilo mogoče upravičiti posebno nujnost postopka, kakršen je ta, ki teče pred predložitvenim sodiščem. Člena 3(6)(b) Direktive 2013/48 zato ni mogoče razlagati tako, da dopušča odložitev pravice do dostopa do odvetnika vsakič, ko osumljena ali obdolžena oseba ovira hiter potek postopka. To bi namreč znatno razširilo obseg zadevnega odstopanja na način, ki je v nasprotju tako z besedilom kot s ciljem te določbe.

58. Prav tako ni mogoče ugotoviti, kot je predlagala španska vlada, da je do „resnega tveganja“ prišlo zato, ker bi bila navzočnost osumljenca na predložitvenem sodišču morda potrebna za pojasnitev dejanskega stanja. Treba je opozoriti, da ima osumljena ali obdolžena oseba pravico do molka in pravico, da ne izpove zoper sebe. ( 23 ) Poleg tega imajo organi držav članic dolžnost, da zagotovijo, da so osumljene ali obdolžene osebe v položaju, kakršen je ta v zvezi z obdolžencem, nemudoma obveščene med drugim o pravici do molka. ( 24 )

59. Glede na navedeno me ta osrednja trditev španske vlade nekoliko preseneča. Ta namreč po eni strani zatrjuje, da je odložitev dostopa do odvetnika potrebna zaradi pravilnega in hitrega poteka kazenskega postopka, saj se lahko izkaže, da je pridobitev izjave zadevne osebe in/ali morebitna pojasnitev dejanskega stanja ključnega pomena. Po drugi strani pa ta oseba, tudi če je v navzočnost na sodišču prisiljena, ni dolžna izreči ene same besede, pristojni organi pa jo morajo o tem obvestiti tudi v primeru odsotnosti njenega odvetnika.

60. Na tej točki navedeni cilj takšne nacionalne sodne prakse nima več nobene zveze s katerim koli bistvenim vidikom (običajnega) poteka (običajnega) kazenskega postopka. Odkrito rečeno, vse skupaj je bolj podobno „pogajalskemu adutu“, s katerim je osumljenec prisiljen, da se zglasi na sodišču, ali „nagradi“, ki jo ta prejme v zameno za sodelovanje v postopku.

61. Po mojem mnenju bi bila takšna logika v nasprotju ne le z zgoraj analiziranimi določbami Direktive, ampak tudi s pravicami, ki izhajajo iz členov 47 in 48 Listine (to je s pravicama do učinkovitega pravnega sredstva in do poštenega sojenja oziroma z domnevo nedolžnosti in pravico do obrambe). ( 25 ) Pri tem nikakor ne zanikam splošnega pomena moralnega načela, v skladu s katerim „bonbone dobijo le pridni“. Težavo pa vidim v tem, da na podlagi razmeroma jasnega besedila člena 3(2) Direktive in pravkar omenjenih pravic, ki jih zagotavlja Listina, ta konkreten „bonbon“ iz obravnavane zadeve sploh ne bi smel biti predmet pogajanj.

62. Poleg tega poudarjam, da je treba odstopanja iz Direktive 2013/48 razlagati ozko. To načelo je podkrepljeno z uvodno izjavo 38, v skladu s katero bi morale države članice začasna odstopanja uporabljati „le v izjemnih primerih“. Prav tako je jasno razvidno iz besedila člena 3(5) in (6), na podlagi katerega se lahko takšna odstopanja uporabljajo le „v izjemnih okoliščinah“. ( 26 ) Močno dvomim, da je dejstvo, da se osumljenec kljub vabilom ni zglasil na sodišču, mogoče šteti za „izjemne okoliščine“.

63. Poleg tega je v členu 8(1) Direktive 2013/48 zahtevano, da so začasna odstopanja med drugim „sorazmern[a] in ne presega[jo] tega, kar je potrebno“, „strogo časovno omejen[a]“ in „ne vpliva[jo] na splošno poštenost postopka“. ( 27 ) Tudi če bi se ukrep, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s členom 3(6)(b) Direktive 2013/48, quod non, štel za dopustnega, je težko razumeti, kako bi izpolnil vsa tri navedena merila.

64. Glede na navedeno se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne uporablja nobeno začasno odstopanje iz Direktive 2013/48. Dejstvo, na katerega je opozorila tudi španska vlada, da se zadevno odstopanje ne uporablja samodejno, ampak le na podlagi vsakega primera posebej, nikakor ne spreminja tega, da zadevno odstopanje vsaj na prvi pogled ne ustreza nobenemu od odstopanj iz Direktive 2013/48. Čeprav ni mogoče izključiti, da bi nekatere posebne zadeve, v katerih bi se zadevna nacionalna določba ali sodna praksa uporabila za posebej resne in nujne primere, lahko izpolnjevale zahteve iz člena 3(6)(b) Direktive 2013/48, pa to posebej široko področje uporabe zadevne določbe oziroma sodne prakse, kot se je izkazalo v obravnavani zadevi, ni skladno z besedilom in namenom Direktive 2013/48.

65. Glede na navedeno menim, da v skladu z Direktivo 2013/48 pravice do dostopa do odvetnika ni mogoče odložiti, dokler se nalog za prijetje ne izvrši in je osumljenec priveden pred sodišče, zgolj zato, ker se osumljenec ni odzval na vabilo sodišča.

V. Predlog

66. Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Juzgado de Instrucción No 4 de Badalona (preiskovalno sodišče št. 4 v Badaloni, Španija), odgovori: – Člen 3(2) Direktive 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti, ki se razlaga ob upoštevanju člena 47 in člena 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, nasprotuje nacionalni določbi ali sodni praksi, v skladu s katero je mogoče pravico do dostopa do odvetnika, če se osumljenec ne odzove na prvo vabilo sodišča in se izda nacionalni nalog za prijetje, odložiti, dokler se nalog za prijetje ne izvrši in se osumljenec zglasi na sodišču.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Glej na primer Timberlake, E. W., „Origin and Development of Advocacy as a Profession“, Virginia Law Review, zvezek 9, št. 1, 1922, str. od 25 do 40.

( 3 ) Summers, S. J., Fair Trials – The European Criminal Procedural Tradition and the European Court of Human Rights, Hart Publishing, Oxford, 2007, zlasti str. od 61 do 96.

( 4 ) V skladu z, na primer, ustaljeno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) se „pravica vsakega obtoženca do dejanskega zastopanja po odvetniku […] uvršča med temeljne elemente poštenega sojenja“. Glej inter alia sodbi ESČP z dne 13. oktobra 2009, Dayanan proti Turčiji (CE:ECHR:2009:1013JUD000737703, točka 30), in z dne 23. maja 2019, Doyle proti Irski (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, točka 67).

( 5 ) Sprejela Generalna skupščina Združenih narodov 16. decembra 1966 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 999, str. 171).

( 6 ) UL 2013, L 294, str. 1.

( 7 ) ES:TC:1984:87.

( 8 ) Glej nedavno sodbo z dne 24. oktobra 2018, XC in drugi (C‑234/17, EU:C:2018:853, točka 16 in navedena sodna praksa).

( 9 ) Glej na primer sklep z dne 5. septembra 2019, Eli Lilly and Company (C‑239/19, neobjavljen, EU:C:2019:687).

( 10 ) Sodbe št. 149/1986 z dne 26. novembra 1986 (ES:TC:1986:149); št. 198/2003 z dne 10. novembra 2003 (ES:TC:2003:198); št. 132/2011 z dne 18. julija 2011 (ES:TC:2011:132), in št. 24/2018 z dne 5. marca 2018 (ES:TC:2018:24).

( 11 ) S tem tudi neposredno potrjuje navedbe predložitvenega sodišča (iz točke 16 teh sklepnih predlogov) v zvezi s tem, da je bil nacionalni zakon o kazenskem postopku leta 2015 sicer res spremenjen, vendar to očitno ni vplivalo na sodno prakso.

( 12 ) Sodišče je nedavno potrdilo to točko v zvezi z Direktivo 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2019 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012 L 142, str. 1) (glej sodbo z dne 13. junija 2019, Moro, C‑646/17, EU:C:2019:489, točke od 29 do 37), katere upoštevne določbe imajo v bistvu enako besedilo kot ustrezne določbe Direktive 2013/48.

( 13 ) Za pregled zadevnih instrumentov glej moje sklepne predloge v zadevi Moro (C‑646/17, EU:C:2019:95, točke od 27 do 54).

( 14 ) Glej zlasti ESČP, sodbi z dne 19. februarja 2009, Shabelnik proti Ukrajini (CE:ECHR:2009:0219JUD001640403, točka 57), in z dne 18. februarja 2010, Zaichenko proti Rusiji (CE:ECHR:2010:0218JUD003966002, točka 42).

( 15 ) Moj poudarek.

( 16 ) Ta izraz je naveden tudi v uvodni izjavi 19 Direktive 2013/48.

( 17 ) V zvezi s tem moram priznati, da je to še eden izmed elementov obravnavane zadeve, ki ga ne razumem najbolje, in sicer, zakaj sodišče, ki skrbi za učinkovitost in hitrost postopka, ne bi moglo enostavno soglašati s spremembo pravnega zastopanja takoj, ko bi se oseba, ki je bila vabljena na sodišče, zglasila na sodišču ob pomoči drugega odvetnika, ki ga je sama izbrala. V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora imeti v skladu s členom 6(3)(c) EKČP obdolženec pravico, da se brani z zagovornikom po lastni izbiri. Vendar bi lahko tudi trdili, da na splošno obstajajo nekatera procesna dejanja, ki jih lahko odvetnik v imenu svoje stranke opravi, še preden se stranka osebno zglasi na zaslišanju (kot so vpogled v spis, komunikacija in posvetovanje s stranko ali prisotnost pri katerem koli drugem procesnem dejanju, ki se lahko opravi v tej fazi postopka).

( 18 ) Moj poudarek.

( 19 ) Moj poudarek.

( 20 ) Glej v tem smislu ESČP, sodbi z dne 22. septembra 1994, Pelladoah proti Nizozemski (CE:ECHR:1994:0922JUD001673790, točka 40), in z dne 21. januarja 1999, Van Geyseghem proti Belgiji (CE:ECHR:1999:0121JUD002610395, točka 34).

( 21 ) Glej uvodno izjavo 8 in člen 1 Direktive 2013/48.

( 22 ) Izčrpnost seznama potrjuje tudi zgodovina sprejetja Direktive (za pregled glej Cras, S., „The Directive on the Right of Access to a Lawyer in Criminal Proceedings and in European Arrest Warrant Proceedings“, Eucrim, izdaja 1, 2014, str. 40 in 41), nakazuje pa jo tudi pravna doktrina (glej na primer Flore, D., Droit Pénal Européen, 2. izd., Larcier, Bruselj, 2014, str. 404; in Klip, A., European Criminal Law – An Integrative Approach, 3. izd., Intersentia, Cambridge, 2016, str. 263; in Covolo, V., „Judicial protection of the right to access a lawyer in the Member States“, in Allegrezza, S., Covolo, V. (eds), Effective Defence Rights in Criminal Proceedings, Wolters Kluwer/CEDAM, Milano, 2018, strani od 487 do 493).

( 23 ) Glej uvodno izjavo 32 Direktive 2013/48. Glej tudi člen 7 Direktive (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1).

( 24 ) Glej člen 3(1) Direktive 2012/13.

( 25 ) V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu z uvodno izjavo 12 Direktiva 2013/48 „spodbuja uporabo Listine, zlasti členov 4, 6, 7, 47 in 48 Listine“. V zvezi s tem glej sodbo z dne 19. septembra 2019, Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, točka 37).

( 26 ) To merilo je mogoče najti tudi v sodni praksi ESČP. V skladu z ustaljeno sodno prakso tega sodišča je namreč mogoče pravico do dostopa do odvetnika omejiti le na podlagi „nujnih razlogov“. Glej na primer sodbo ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 55). ESČP je nedavno pojasnilo, da je „merilo, ki temelji na nujnih razlogih, […] strogo: ob upoštevanju temeljne narave in pomena zgodnjega dostopa do pravnega svetovanja […] so omejitve dostopa do pravnega svetovanja dovoljene le v izjemnih okoliščinah […]“. Glej sodbo ESČP z dne 13. septembra 2016, Ibrahim in drugi proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, točka 258). Moj poudarek.

( 27 ) Glej tudi uvodno izjavo 38 Direktive 2013/48.