Keywords

Summary



Keywords

1. Postopek – Intervencija – Vloga, katere predmet ni podpora predlogom ene od strank

(Statut Sodišča, člen 40, četrti odstavek; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 113 in 116(3))

2. Ničnostna tožba – Tožba zoper akt, ki potrjuje prej sprejeti akt, ki ni bil izpodbijan v rokih

(člen 230 ES)

3. Ničnostna tožba – Pristojnost sodišča Skupnosti

(členi 5, drugi odstavek, ES, 60 ES, 230 ES, 301 ES in 308 ES)

4. Mednarodno javno pravo – Ustanovna listina Združenih narodov – Sklepi Varnostnega sveta

5. Evropske skupnosti – Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij

(Uredba Sveta št. 881/2002)

6. Evropske skupnosti – Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij

(Uredba Sveta št. 881/2002, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 561/2003, člen 2a)

7. Evropske skupnosti – Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij

(Uredba Sveta št. 881/2002)

8. Ničnostna tožba – Akt Skupnosti, ki daje učinek resolucijam Varnostnega sveta Združenih narodov – Uredba št. 881/2002

(člen 230 ES; Uredba Sveta št. 881/2002)

9. Evropske skupnosti – Akt Skupnosti, ki daje učinek resolucijam Varnostnega sveta Združenih narodov – Uredba št. 881/2002

(člen 6 EU; Uredba Sveta št. 881/2002)

10. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg

(člen 253 ES; Uredba Sveta št. 881/2002)

Summary

1. Na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča se lahko z vlogo za pridružitev postopku podpre le zahtevek ene od strank. Zato intervenient nima statusa, ki bi mu omogočal, da poda ugovor nedopustnosti, ki ga ni podala stranka, na strani katere intervenira. Vendar lahko Sodišče prve stopnje na podlagi člena 113 Poslovnika vedno po uradni dolžnosti preizkusi, ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda, tudi tiste, ki so jih navedli intervenienti. Zaradi procesne predpostavke, ki se nanaša na dopustnost tožbe, se tako postavlja vprašanje javnega reda.

(Glej točke 64, 67 in 68.)

2. Ničnostna tožba, ki je bila v roku vložena zoper akt, ki samo potrjuje predhodni akt, ni dopustna. Akt izključno potrjuje predhodni akt, če ne vsebuje nobenega novega elementa v primerjavi s predhodnim aktom in če se ni ponovno preučil položaj naslovnika tega predhodnega akta.

(Glej točko 70.)

3. Sodišče Skupnosti nadzira zakonitost aktov Skupnosti glede na to načelo subsidiarnosti iz člena 5, drugi odstavek, ES. Vendar se na to splošno načelo ni mogoče sklicevati na področju uporabe členov 60 ES in 301 ES, tudi ob predpostavki, da ta uporaba ne spada v izključno pristojnost Skupnosti. Glede prekinitve ali zmanjšanja ekonomskih odnosov s tretjimi državami te določbe namreč predvidevajo ukrepanje Skupnosti, če se to ukrepanje „šteje za potrebno“ s sprejetjem skupnega stališča ali skupnega ukrepa, ki se sprejme na podlagi določb Pogodbe EU o skupni zunanji in varnostni politiki (SZVP). Pogodba ES tako na področju uporabe členov 60 ES in 301 ES daje Uniji pooblastilo, da ugotovi, ali je ukrepanje Skupnosti potrebno. Taka ugotovitev spada v izvrševanje diskrecijske pravice Unije. Izključuje pravico posameznikov, da z vidika načela subsidiarnosti, ki je določeno v členu 5, drugi odstavek, ES, izpodbijajo zakonitost ukrepa, ki ga Skupnost nato izvede v skladu s skupnim stališčem ali skupnim ukrepom SZVP Unije. Poleg tega iz tega, da je področje uporabe členov 60 ES in 301 ES z uporabo dodatne pravne podlage člena 308 ES mogoče razširiti na sprejetje ekonomskih in finančnih sankcij zoper posameznike v okviru boja proti mednarodnemu terorizmu, ne da se določi povezava s tretjimi državami, neizogibno izhaja, da posamezniki glede na načelo subsidiarnosti ne morejo izpodbijati zakonitosti ukrepov Skupnosti, ki so bili sprejeti na tej podlagi v skladu s skupnim stališčem ali skupnim ukrepom SZVP Unije.

V vsakem primeru se kljub domnevi, da se mora načelo subsidiarnosti uporabljati na področju uporabe členov 60 ES in 301 ES, uporaba resolucij Varnostnega sveta, ki veljajo za vse članice OZN, v državah članicah bolje izvaja na ravni Skupnosti kot na nacionalni ravni.

(Glej točke od 107 do 112.)

4. S stališča mednarodnega prava ni sporno, da obveznosti držav članic Organizacije Združenih narodov na podlagi Ustanovne listine Združenih narodov prevladajo nad vsako drugo obveznostjo notranjega prava ali mednarodnega pogodbenega prava, vključno z obveznostmi članov Sveta Evrope na podlagi Evropske konvencije o človekovih pravicah in z obveznostmi na podlagi Pogodbe ES za članice Skupnosti. Ta primarnost se razteza na odločbe, zajete v resoluciji Varnostnega sveta, v skladu s členom 25 Ustanovne listine Združenih narodov.

Čeprav Skupnost ni članica Združenih narodov, je treba šteti, da jo obveznosti iz Ustanovne listine Združenih narodov zavezujejo enako kot njene države članice, celo na podlagi njene ustanovitvene pogodbe. Skupnost ne sme kršiti obveznosti svojih držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov ne ovirati njihovega izpolnjevanja. Poleg tega je na podlagi pogodbe, s katero je ustanovljena, zavezana, da pri izvrševanju svojih pristojnosti sprejme vse potrebne določbe, da bi omogočila svojim državam članicam izpolnitev teh obveznosti.

5. Glede na načelo primarnosti prava OZN nad pravom Skupnosti pristojnost Sodišča prve stopnje za posredni nadzor zakonitosti take odločbe glede na standard varstva temeljnih pravic, kot so priznane v pravnem redu Skupnosti, ni upravičena ne na podlagi mednarodnega prava ne na podlagi prava Skupnosti.

Zato se resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, načeloma izognejo sodnemu nadzoru Sodišča prve stopnje, ki ni pooblaščeno izpodbijati njihove zakonitosti glede na pravo Skupnosti, čeprav je izpodbijanje le posredno; nasprotno, Sodišče prve stopnje je dolžno, kolikor je le mogoče, razlagati in uporabljati to pravo tako, da je združljivo z obveznostmi držav članic iz Ustanovne listine Združenih narodov.

Sodišče prve stopnje pa je kljub temu pooblaščeno posredno nadzorovati zakonitost zadevnih resolucij Varnostnega sveta glede na ius cogens , pojmovan kot mednarodni javni red, ki je obvezen za vse subjekte mednarodnega prava, vključno z organi OZN, in od katerega ni mogoče odstopati.

(Glej točko 116.)

6. Z zamrznitvijo sredstev, določeno v Uredbi št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 561/2003, se ne krši temeljna pravica zadevnih strank, da razpolagajo s svojim premoženjem, niti splošno načelo sorazmernosti glede na standard splošnega varstva temeljnih pravic človeške osebnosti, ki spada v ius cogens .

Poleg tega Uredba št. 881/2002 in resolucije Varnostnega sveta, ki se izvajajo s to uredbo, zadevni osebi ne preprečujejo, da bi ob upoštevanju okoliščin imela zadovoljivo osebno, družinsko in družbeno življenje, ker ti akti sami po sebi ne prepovedujejo uporabe zamrznjenih gospodarskih virov za strogo osebne namene. Enako ti akti sami po sebi zadevni osebi ne preprečujejo opravljanja poklicne dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe, temveč v bistvu zadevajo prejemanje dohodka iz take dejavnosti. Zlasti člen 2a zadevne uredbe omogoča, da se člen 2 navedene uredbe pod pogoji tega prvega člena ne uporablja za katero koli vrsto sredstev ali ekonomskih virov, torej vključno z ekonomskimi viri, potrebnimi za opravljanje poklicne dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe, in sredstvi, ki so bila prejeta ali naj bi bila prejeta v okviru take dejavnosti. Čeprav je v členu 2a določeno odstopanje od člena 2, se namreč glede na humanitarni namen, ki ga očitno ima, ne sme razlagati strogo v tem smislu. Dolžnost nacionalnih organov, ki so v najboljšem položaju, da lahko upoštevajo posebne okoliščine vsakega posameznega primera, je, da predvidijo tako odstopanje in da nato poskrbijo za nadzor nad njim in za njegovo izvajanje ob upoštevanju zamrznitve sredstev zadevne osebe.

(Glej točke 116, 126, 127, 130 in 132.)

7. Pravica zadevne osebe do zaslišanja ni bila kršena, ker resolucije Varnostnega sveta o uvedbi sankcij zoper Osamo bin Ladna, mrežo Al Kaida in talibane ter zoper povezane osebe, skupine, podjetja in subjekte ne določajo pravice, da jih sankcijski odbor zasliši, preden jih doda na seznam oseb, katerih sredstva je treba zamrzniti, in ker nobeno obvezno pravilo, ki zadeva mednarodni pravni red, ne zahteva takšnega predhodnega zaslišanja. Zlasti v okoliščinah, kjer gre za ohranitveni ukrep omejevanja razpoložljivosti dobrin zadevnih oseb, spoštovanje njihovih temeljnih pravic ne zahteva, da se jim posredujejo dejstva in dokazi, ki jih bremenijo, ker Varnostni svet in njegov sankcijski odbor menita, da temu nasprotujejo razlogi, ki zadevajo varnost mednarodne skupnosti.

Tudi institucije Skupnosti niso bile dolžne zaslišati zadevnih strank, preden so sprejele Uredbo št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani, ali v kontekstu njenega sprejetja in izvajanja.

(Glej točko 116.)

8. V okviru tožbe za razglasitev ničnosti Uredbe št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani Sodišče prve stopnje izvršuje popoln nadzor zakonitosti izpodbijane uredbe glede tega, kako institucije Skupnosti spoštujejo pravila o pristojnosti in notranji zakonitosti ter pravila postopka, ki so predpisana za njihovo delovanje. Sodišče prve stopnje nadzira tudi zakonitost izpodbijane uredbe glede na resolucije Varnostnega sveta, ki jih ta uredba izvaja, zlasti z vidika formalne in materialne skladnosti, notranje skladnosti in sorazmernosti uredbe glede na resolucije. Sodišče prve stopnje nadzira tudi zakonitost izpodbijane uredbe in posredno zakonitost zadevnih resolucij Varnostnega sveta v razmerju do višjih pravil mednarodnega prava, ki spadajo v ius cogens , zlasti imperativnih pravil za univerzalno varstvo pravic človeške osebnosti.

Po drugi strani pa Sodišče prve stopnje ni dolžno neposredno nadzorovati skladnosti zadevnih resolucij Varnostnega sveta s temeljnimi pravicami, kot jih varuje pravni red Skupnosti. Sodišče prve stopnje ni dolžno preveriti neobstoja napačne presoje dejstev in dokazov, ki jih je Svet potrdil v podporo sprejetih ukrepov, ne posredno nadzorovati primernosti in sorazmernosti teh ukrepov, razen v okviru omejenega nadzora glede ius cogens . Zato v tem delu zadevne stranke nimajo na voljo nobenega pravnega sredstva, ker Varnostni svet ni menil, da bi bilo smotrno ustanoviti neodvisno mednarodno sodišče, ki bi pravno in dejansko odločalo o sporih proti posameznim odločbam sankcijskega odbora.

Vendar ta pravna praznina v sodnem varstvu tožečih strank sama po sebi ni v nasprotju z ius cogens . Pravica dostopa do sodišča namreč ni neomejena. Omejitev pravice dostopa zadevnih strank do sodišča, ki je posledica imunitete pred sodno vejo oblasti, ki so je v notranjem pravnem redu držav članic Združenih narodov načeloma deležne resolucije Varnostnega sveta, sprejete na podlagi VII. poglavja Ustanovne listine Združenih narodov, je treba šteti za neločljiv del te pravice. Taka omejitev je poleg tega upravičena z naravo odločb, ki jih sprejme Varnostni svet na podlagi navedenega VII. poglavja, in z zakonitim želenim ciljem. Nazadnje, ob tem, da ni mednarodnega sodišča, pristojnega za nadzor zakonitosti aktov Varnostnega sveta, uvedba organa, kot je sankcijski odbor, in možnost, ki jo določajo akti, da se je v vsakem trenutku mogoče obrniti nanj zaradi ponovnega preizkusa vsakega posamičnega primera s formaliziranim mehanizmom, ki vključuje zadevne vlade, pomenita drugačno in razumno pot, da se ustrezno zavarujejo temeljne pravice zadevnih strank, ki jih priznava ius cogens .

(Glej točko 116.)

9. Pravico zadevnih strank, da vladi države svojega stalnega prebivališča ali državljanstva predložijo zahtevo za ponovni preizkus svojega primera, da bi dosegle svoj izbris s seznama oseb ali subjektov, katerih sredstva je treba zamrzniti, je treba označiti za pravico, ki je ne zagotavljajo samo resolucije Varnostnega sveta, kot jih razlaga sankcijski odbor, temveč tudi pravni red Skupnosti.

Iz tega izhaja, da morajo države članice v okviru preizkusa zahteve za ponovni preizkus ter v okviru posvetovanj in ukrepov med državami, ki lahko iz tega izhajajo, v skladu s členom 6 EU spoštovati temeljne pravice zainteresiranih oseb, kot so zagotovljene v Evropski konvenciji o človekovih pravicah in kot izhajajo iz ustavnih tradicij, skupnih državam članicam, kot splošna načela prava Skupnosti, če se zdi, da spoštovanje teh temeljnih pravic ne more ovirati pravilnega izvajanja njihovih obveznosti v skladu z Ustanovno listino Združenih narodov. Države članice morajo tako čim bolj poskrbeti, da je zainteresiranim strankam omogočeno, da pristojnim nacionalnim organom ustrezno predstavijo svoje stališče v okviru zahteve za ponovni preizkus svojega primera. Poleg tega je treba pravico do proste presoje, ki jo je treba v tem okviru priznati tem organom, izvajati tako, da se ustrezno upoštevajo težave, ki jih lahko imajo zainteresirane osebe pri zagotavljanju učinkovite zaščite svojih pravic, ob upoštevanju posebnega konteksta in narave ukrepov, ki veljajo zanje. Tako na primer države članice ne morejo utemeljeno zavrniti, da bi začele postopek ponovnega preizkusa, ki je predviden v Navodilih, samo zato, ker zadevne osebe niso sposobne zagotoviti natančnih in ustreznih informacij v podporo svoji zahtevi, ker ne morejo izvedeti natančnih razlogov za vključitev na sporni seznam ali dokazov v podporo teh razlogov zaradi zaupnosti teh razlogov oz. dokazov. Enako so države članice glede na dejstvo, da posamezniki nimajo pravice, da bi jih sankcijski odbor osebno zaslišal, zaradi česar so odvisni od diplomatske zaščite, ki jo države omogočajo svojim državljanom, dolžne poskrbeti, da se primer zainteresiranih oseb nemudoma ter pošteno in nepristransko predloži temu odboru v ponovni preizkus, če se to zdi objektivno utemeljeno glede na ustrezne predložene informacije.

Poleg tega imajo zadevne osebe na podlagi nacionalnega prava države vlade, na katero je bila naslovljena zahteva za izbris, oziroma neposredno na podlagi Uredbe št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani ter upoštevnih resolucij Varnostnega sveta, ki se z njo izvajajo, pravico do tožbe pred sodiščem zoper vsakršno kršitev njihove pravice, da zahtevajo ponovni preizkus svojega primera, da bi dosegli svoj izbris s seznama oseb, za katere veljajo sankcije pristojnega nacionalnega organa. V okviru take tožbe je nacionalno sodišče načeloma dolžno uporabiti svoje nacionalno pravo in pri tem zagotavljati polno učinkovitost prava Skupnosti, kar ga lahko pripelje do tega, da po potrebi izloči nacionalno pravilo, ki to ovira, kot je pravilo, s katerim je iz sodnega nadzora izključena zavrnitev nacionalnih organov, da bi ukrepali z namenom zagotoviti diplomatsko zaščito svojim državljanom.

(Glej točke od 145 do 150 in 152.)

10. Obrazložitev, ki je zahtevana v členu 253 ES, mora jasno in nedvoumno podati sklepanje Sveta, tako da se lahko zainteresirane osebe seznanijo z razlogi za sprejete ukrepe in da lahko sodišča Skupnosti izvajajo nadzor. Spoštovanje obveznosti obrazložitve se poleg tega presoja ne samo glede na besedilo akta, ampak tudi glede na njegov kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje. Kadar gre za splošni akt, se lahko njegova obrazložitev omeji na navedbo, prvič, splošnih okoliščin, ki so pripeljale do njegovega sprejetja, in, drugič, splošnih ciljev, ki se nameravajo doseči.

V zvezi s tem uvodne navedbe Uredbe št. 881/2002 o posebnih omejevalnih učinkih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani ter zlasti uvodne izjave od 1 do 7 v celoti izpolnjujejo te zahteve. Dejstvo, da trditev, da obstaja nevarnost izkrivljanja konkurence, ki naj bi jo zadevna uredba glede na preambulo preprečevala, ni prepričljiva in ne izpodbije te ugotovitve. Zaradi formalne napake, ki jo ima uredba, ker ena od njenih uvodnih izjav vsebuje napačno navedbo, se namreč ta uredba ne more razglasiti za nično, če jo druge uvodne navedbe zadostno obrazložijo.

(Glej točke od 164 do 167.)