(Glej točke 44, 45 in od 53 do 56.)

Če je izpodbijani akt izključno potrditveni akt, je tožba dopustna le, če je bil potrjeni akt izpodbijan v predpisanem roku.

Vendar je lahko zahteva za ponovno preučitev prejšnje odločbe, ki je postala dokončna, utemeljena z obstojem novih in bistvenih dejstev. Če neki akt pomeni odgovor na zahtevo, v kateri so navajana takšna dejstva in s katero se upravo poziva, naj ponovno preuči prejšnjo odločbo, za tak akt ni mogoče šteti, da je izključno potrditven, ker je v njem odločeno o teh dejstvih in tako vsebuje nov element glede na prejšnjo odločbo. Po ponovni preučitvi dokončne odločbe na podlagi novih in bistvenih dejstev mora zato zadevna institucija sprejeti novo odločbo, katere zakonitost se lahko, če je potrebno, izpodbija pred sodiščem Unije. Nasprotno pa v primeru neobstoja novih in bistvenih dejstev instituciji ni treba ponovno preučiti svoje prejšnje odločbe.

Iz tega izhaja, da se za akt šteje, da je sprejet po ponovni preučitvi položaja, kar izključuje, da se ga opredeli kot povsem potrditveni akt, če je bil bodisi na predlog zainteresiranega bodisi na lastno pobudo avtorja sprejet na podlagi bistvenih elementov, ki niso bili upoštevani med sprejemanjem predhodnega akta. Nasprotno, če dejanski in pravni elementi, na katerih temelji nov akt, niso drugačni od tistih, ki so utemeljili sprejetje predhodnega akta, je novi akt le potrdilni akt predhodnega akta.

V okviru ničnostne tožbe, vložene zoper odločbo Komisije, s katero je bila zavrnjena sprememba prejšnje odločbe in ki temelji na analogni uporabi pravne utemeljitve s strani Sodišča v sodbah, razglašenih po sprejetju te prejšnje odločbe, okoliščina, da so te sodbe poznejšega datuma ne zadošča za to, da se jih šteje za nove elemente.

Sodba v zvezi z vprašanjem za predhodno odločanje ni oblikovalna, temveč izključno ugotovitvena, kar pomeni, da njene posledice načeloma nastanejo na dan, ko je začela veljati razlagana določba. Takšna sodba samo pojasnjuje stanje obstoječega prava, kot bi ga lahko in bi ga morala razumeti uprava ob sprejetju odločbe.

V primeru sodb o razglasitvi ničnosti podobnih odločb je upoštevanje obrazložitve, iz katere so razvidni natančni razlogi za nezakonitost, ki jo je ugotovilo sodišče Unije v ničnostni sodbi, namenjeno zgolj določitvi natančnega pomena tega, kar je bilo razsojeno v izreku, tako da razlog iz ničnostne sodbe ne more veljati za osebe, ki niso bile stranke v postopku in v zvezi s katerimi s sodbo ni bilo mogoče o čemer koli odločiti. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da člen 263 PDEU zadevni instituciji sicer nalaga, da mora preprečiti, da bi akt, s katerim bo nadomeščen akt, ki je bil razglašen za ničen, vseboval enake nepravilnosti, kot so bile ugotovljene v ničnostni sodbi, vendar se s to določbo ne zahteva, da mora na zahtevo zainteresiranih znova preučiti enake ali podobne odločbe, ki domnevno vsebujejo enako nepravilnost in so imele druge naslovnike kot tožečo stranko.

Takšnih sodb ni mogoče šteti za nove elemente. Samo okoliščina, da niti uprava ob sprejetju odločbe niti njen naslovnik pred potekom roka za vložitev tožbe zoper to odločbo nista upoštevala ali se sklicevala na razlago prava ali pravno razlogovanje, ki jo je uporabilo sodišče Unije v poznejši sodbi, ne more omajati dokončnosti zadevne odločbe.

Ni sporno, da obstaja omejitev načela pravne varnosti v zvezi z upravnimi odločbami, ki so v nasprotju s pravom Unije in so postale dokončne, s katero je mogoče upravičiti, da se jih v nekaterih okoliščinah spremeni. Vendar se te omejitve ne uporabijo, kadar vlagatelj zahteve za ponovno preučitev odločbe, ki je postala dokončna, ni izkoristil pravnih sredstev, ki so mu bila na voljo za izpodbijanje te odločbe.

(Glej točke od 58 do 60 in od 66 do 73.)