Zadeva T-398/07

Kraljevina Španija

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca — Zloraba prevladujočega položaja — Španski trgi širokopasovnega dostopa do interneta — Odločba o ugotovitvi kršitve člena 82 ES — Določitev cen — Cenovne škarje — Lojalno sodelovanje — Uporaba člena 82 ES ultra vires — Pravna varnost — Varstvo legitimnih pričakovanj“

Povzetek sodbe

Konkurenca – Pravila unije – Uporaba na trgu telekomunikacij – Nadzor, ki ga vršita Komisija in nacionalni regulativni organi – Različen predmet in cilj

(členi 10 ES, 81 ES in 82 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, členi od 11 do 16)

V okviru razmerij, ki se vzpostavijo v okviru postopkov, ki jih vodi Komisija na podlagi členov 81 ES in 82 ES, so načini izvrševanja dolžnosti lojalnega sodelovanja, ki izhajajo iz člena 10 ES in h katerim je v odnosih z državami članicami zavezana Komisija, podrobneje določeni zlasti v členih od 11 do 16 Uredbe št. 1/2003, ki so v njenem poglavju IV z naslovom „Sodelovanje“. Te določbe pa ne določajo niti obveznosti, da se Komisija posvetuje z nacionalnimi regulativnimi organi, niti možnosti „skupnega delovanja“ s temi organi v okviru postopkov, ki jih Komisija vodi na podlagi členov 81 ES in 82 ES. (Glej točko 47.)

Konkurenčno pravo se, če izrecne izjeme v tem smislu ni, uporablja za regulirane sektorje. Poleg tega uporaba konkurenčnih pravil ni izključena, če upoštevne sektorske določbe puščajo možnost, da bi se lahko konkurenca ovirala, omejevala ali izkrivljala s samostojnim ravnanjem podjetij. Tudi če se domneva, da je zadevna sektorska ureditev posledica sekundarnih pravnih aktov Unije, pa glede na načela, ki urejajo hierarhičnost pravnih pravil, taki akti brez določbe Pogodbe, ki bi to omogočala, ne morejo odstopati od določb Pogodbe, v tem primeru od člena 82 ES. (Glej točki 50 in 55.)

V okviru preizkusa spoštovanja konkurenčnih pravil na trgu telekomunikacij imata nadzor ex ante, ki ga vrši nacionalni regulativni organ, in nadzor ex post, ki ga vrši Komisija, različen predmet in različen cilj, saj pravila o konkurenci iz Pogodbe ES z izvajanjem nadzora ex post dopolnjujejo regulativni okvir, ki ga je sprejel zakonodajalec Unije, da bi ex ante uredil te trge. Poleg tega Komisija izvede presojo na podlagi okoliščin vsake posamezne zadeve, odločbe, ki se nanašajo na druge zadeve, pa lahko služijo le kot pokazatelj, ker okoliščine v posameznih zadevah niso enake. Zato presoje, ki jo je dala Komisija o dejanskih okoliščinah v predhodnih zadevah, ni mogoče prenesti iz enega na drug primer, če so te okoliščine različne. (Glej točki 56 in 57.)

Čeprav sodišče Unije na splošno v celoti preuči vprašanje, ali so pogoji za uporabo določb o konkurenci izpolnjeni ali ne, je pri preverjanju zapletenih ekonomskih presoj Komisije nujno omejeno na preverjanje upoštevanja postopkovnih pravil in pravil glede obrazložitve ter pravilnosti ugotovljenega dejanskega stanja, neobstoja očitne napake pri presoji in zlorabe pooblastil. Prav tako, ker je odločba Komisije rezultat zapletenih tehničnih analiz, so te praviloma predmet omejenega sodnega nadzora, kar pomeni, da sodišče Unije s svojo presojo ne more nadomestiti presoje dejstev, ki jo je opravila Komisija. Vendar čeprav sodišče Unije Komisiji priznava diskrecijsko pravico na ekonomskem področju, to ne pomeni, da se mora vzdržati nadzora nad njeno razlago takih podatkov. Sodišče Unije mora zlasti preveriti ne samo vsebinsko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in doslednost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse upoštevne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji zapletenega primera, in ali so taki, da potrjujejo na njihovi podlagi izpeljane ugotovitve. (Glej točke od 60 do 62.)

Da bi se ugotovilo, ali je podjetje s prevladujočim položajem s svojo prakso oblikovanja cen ta položaj zlorabilo, je treba presoditi vse okoliščine in preučiti, ali se s to prakso poskuša kupcu odvzeti ali omejiti možnost izbire virov dobave, konkurentom preprečiti dostop do trga, uvesti neenake pogoje za primerljive posle z drugimi poslovnimi partnerji ali z izkrivljeno konkurenco okrepiti prevladujoči položaj. Zlasti praksa oblikovanja cen prevladujočega vertikalno integriranega podjetja, ki je nepoštena, ker se z njo zaradi razlike med cenami njegovih veleprodajnih proizvodov in cenami njegovih maloprodajnih proizvodov dejansko zbijajo marže njegovih konkurentov na maloprodajnem trgu, lahko pomeni zlorabo prevladujočega položaja, ki je v nasprotju s členom 82 ES. Zbijanje marž namreč glede na učinek izrinjenja, ki ga ima lahko za vsaj tako učinkovite konkurente, kot je prevladujoče podjetje, ob neobstoju kakršne koli objektivne utemeljitve lahko samo po sebi pomeni zlorabo v smislu člena 82 ES. (Glej točke od 66 do 68.)

Člen 82 ES se nanaša samo na protikonkurenčna ravnanja, za katera so se podjetja odločila na lastno pobudo. Če je protikonkurenčno ravnanje podjetjem naloženo z nacionalno zakonodajo ali če ta tvori pravni okvir, ki sam odpravlja vsakršno možnost njihovega konkurenčnega ravnanja, se člen 82 ES ne uporablja. V takem položaju omejevanje konkurence ni posledica samostojnega ravnanja podjetij, kar se zahteva za uporabo te določbe. Po drugi strani se člen 82 ES lahko uporablja, če se izkaže, da nacionalna zakonodaja pušča možnost, da bi se lahko konkurenca ovirala, omejevala ali izkrivljala s samostojnim ravnanjem podjetij. Ne glede na obstoj take zakonodaje je mogoče zbijanje marž, tudi če ima vertikalno integrirano podjetje s prevladujočim položajem manevrski prostor za spremembo le maloprodajnih cen, zgolj iz tega razloga pripisati temu podjetju. (Glej točke od 70 do 72.)

Pogojev, potrebnih za dokaz obstoja zavrnitve dobave, ki pomeni zlorabo, ni treba nujno uporabljati tudi v okviru presoje tega, ali ravnanje, ki ga pomeni opravljanje storitev ali prodaja proizvodov, za katero veljajo neugodni pogoji ali pogoji, ki kupcu morda ne bi bili zanimivi, pomeni zlorabo. Tako ravnanje bi namreč lahko samo po sebi pomenilo samostojno obliko zlorabe, ki se razlikuje od zavrnitve dobave. Drugačna razlaga bi pripeljala do tega, da bi se za to, da bi bilo mogoče vsa ravnanja podjetja s prevladujočim položajem v zvezi z njegovimi poslovnimi pogoji šteti za zlorabo, zahtevalo, da so vedno izpolnjeni pogoji, ki se zahtevajo za dokaz obstoja zavrnitve sklenitve pogodbe, kar bi neupravičeno zmanjšalo polni učinek člena 82 ES. (Glej točki 74 in 75.)

S tem, da prepoveduje zlorabo prevladujočega položaja, če bi lahko prizadela trgovino med državami članicami, se meri na ravnanje podjetja s prevladujočim položajem, ki lahko na trgu, na katerem je konkurenca že šibka prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja, učinkuje tako, da ovira ohranjanje še obstoječe konkurence na trgu ali razvoj te konkurence z drugačnimi sredstvi od tistih, ki so značilna za normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi dejavnosti gospodarskih subjektov. Ta učinek se ne nanaša nujno na dejanski učinek ugotovljenega spornega ravnanja. Kot dokaz kršitve člena 82 ES zadostuje, da je podjetje s prevladujočim položajem s svojim spornim ravnanjem nameravalo omejiti konkurenco ali, z drugimi besedami, da ima njegovo ravnanje tak učinek ali pa bi ga lahko imelo. Torej mora imeti zadevna praksa oblikovanja cen protikonkurenčni učinek, vendar ni treba, da je nujno dejanski, ker zadošča dokaz potencialnega protikonkurenčnega učinka, zaradi katerega bi bili lahko izrinjeni vsaj tako učinkoviti konkurenti, kot je podjetje s prevladujočim položajem. Člen 82 ES se ne nanaša le na ravnanje, ki lahko potrošnikom povzroči takojšnjo škodo, ampak tudi na tisto, ki jih oškoduje tako, da ogroža učinkovito konkurenčno strukturo, zato je s tem členom podjetju, ki ima prevladujoči položaj, naložena posebna odgovornost, da s svojim ravnanjem ne ogroža učinkovite in neizkrivljene konkurence na skupnem trgu. Torej člen 82 ES podjetju s prevladujočim položajem prepoveduje zlasti prakse oblikovanja cen, ki imajo lahko učinek izrinjenja njegovih prav tako učinkovitih sedanjih ali potencialnih konkurentov, to pomeni prakse, ki tem konkurentom lahko otežijo ali celo onemogočijo dostop do trga, njegovim sopogodbenikom pa otežijo ali celo onemogočijo izbiro med več viri dobave ali poslovnimi partnerji, in tako okrepitev svojega položaja z uporabo drugih sredstev, in ne sredstev, ki temeljijo na konkurenci na podlagi sposobnosti. S tega vidika ni mogoče vsake cenovne konkurence šteti za legitimno. (Glej točke 89, 90, 92 in 93.)