ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 155/23

Pritožba, ki so jo Suzanne Saleh Thabet, Gamal Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Alaa Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Heidy Mahmoud Magdy Hussein Rasekh, Khadiga Mahmoud El Gammal vložili 30. januarja 2019 zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 22. novembra 2018 v združenih zadevah T-274/16 in T-275/16: Saleh Thabet in drugi/Svet

(Zadeva C-72/19 P)

(2019/C 155/30)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožniki: Suzanne Saleh Thabet, Gamal Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Alaa Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Heidy Mahmoud Magdy Hussein Rasekh, Khadiga Mahmoud El Gammal (zastopniki: D. Anderson QC, B. Kennelly QC, J. Pobjoy, barrister, G. Martin, C. Enderby Smith, F. Holmey, solicitors)

Druga stranka v postopku: Svet Evropske unije

Predlogi

Pritožniki Sodišču predlagajo, naj:

— razveljavi izpodbijano sodbo;

— samo dokončno odloči v tej zadevi in izpodbijane akte razglasi za nične v delu, v katerem se nanašajo na pritožnike;

— podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču, ki naj ponovno odloči na podlagi pravne presoje Sodišča, in

— naloži Svetu, naj plača stroške, ki so jih imeli pritožniki v postopkih pred Sodiščem in Splošnim sodiščem.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožniki v prvem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Svetu ni bilo treba preveriti, ali so egiptovski organi v razmerju do pritožnikov spoštovali temeljne pravice Evropske unije.

Pritožniki v drugem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Svetu ni bilo treba preveriti, ali se sodni postopki in preiskave, ki se vodijo zoper pritožnike, nanašajo na akte, ki so taki, da bi lahko ogrozili vladavino prava v Egiptu.

Pritožniki v tretjem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Svet ni storil očitne napake pri presoji, s tem da se je oprl na zadevo št. 10427 (očitki v zvezi z Al Watany Bank).

Pritožniki v četrtem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Svet ni storil očitne napake pri presoji, s tem da se je oprl na zadevo št. 8897 (prenova zasebne vile).

Pritožniki v petem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Svet ni storil očitne napake pri presoji, s tem da se je oprl na zadevi št. 756 (očitki v zvezi s prejemanjem daril od medijske hiše Al-Ahram) in št. 53 (očitki v zvezi s prejemanjem daril od medijske hiše Dar El Tahrir).

Pritožniki v šestem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Svet ni storil očitne napake pri presoji, s tem da se je oprl na zadevo št. 144 (očitki v zvezi s pranjem denarja).
1.

Ali je treba poslovni sporazum med ponudnikom storitev dostopa do interneta in končnim uporabnikom, v skladu s katerim ponudnik storitev uporabniku zagotavlja brezplačno uporabo nekaterih aplikacij (promet, ki nastane z uporabo dane aplikacije, se ne šteje v porabo prenosa podatkov niti se prenos podatkov pri njeni uporabi ne upočasni, ko je pogodbena količina prenosa podatkov porabljena) in na podlagi katerega ta ponudnik izvaja diskriminacijo, omejeno na pogoje poslovnega sporazuma, sklenjenega s končnim potrošnikom, in usmerjeno izključno proti končnemu uporabniku, ki je pogodbena stranka tega sporazuma, in ne proti končnemu uporabniku, ki to ni, razlagati glede na člen 3(2) Uredbe (EU) 2015/2120 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o določitvi ukrepov v zvezi z dostopom do odprtega interneta in spremembi Direktive 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (1) ter Uredbe (EU) št. 531/2012 o gostovanju v javnih mobilnih komunikacijskih omrežjih v Uniji (v nadaljevanju: Uredba)?
Tožba, vložena 29. januarja 2019 – Evropska komisija/Italijanska republika

(Zadeva C-63/19)

(2019/C 112/41)

Jezik postopka: italijanščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnik: R. Lyal, F. Tomat, agenta)

Tožena stranka: Italijanska republika

Predloga tožeče stranke

— Ugotovi naj se, da Italijanska republika s tem, da je uporabila znižane stopnje trošarin na podlagi deželne zakonodaje, ki jo je sprejela dežela Furlanija – Julijska krajina, ki določa sistem prispevkov za bencin in plinsko olje, ki se uporabljata kot gorivo za motorje, v povezavi s prodajo takih proizvodov prebivalcem dežele Furlanije – Julijske krajine, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu s členoma 4 in 19 Direktiva Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (1).

— Italijanski republiki naj se naloži plačilo stroškov postopka.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Deželna zakonodaja, ki jo je sprejela dežela Furlanija – Julijska krajina, je uvedla sistem prispevkov za bencin in plinsko olje, ki se uporabljata kot gorivo za motorje, v povezavi s prodajo takih proizvodov prebivalcem dežele Furlanije – Julijske krajine. Sistem v bistvu določa, da morajo upravitelji bencinskih servisov v trenutku nakupa goriva na bencinski črpalki, plačati določen znesek (na liter), s čimer je znižana ceno, ki jo je treba plačati za gorivo. Deželna uprava upraviteljem bencinskih servisov povrne znesek, plačan za nakup goriva uporabnikov.

Sistematika Direktive 2003/96/ES, ki je prestrukturirala okvir Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije, zahteva, da mora na celotnem ozemlju vsake države članice za vsak proizvod in za vsako uporabo veljati enotna raven obdavčitve. To načelo izhaja iz splošne sistematike direktive in zlasti iz njenih uvodnih izjav 5 in 15, iz besedila določb te direktive in iz sistematične razlage vseh teh določb. Od načela, po katerem mora vsaka država članica zagotoviti enotno raven obdavčitve za vsak proizvod in za vsako uporabo, je mogoče odstopiti le v primerih, izrecno določenih s to direktivo. Direktiva 2003/96 vsebuje vrsto določb, na podlagi katerih lahko države članice uporabijo znižanja, izjeme ali razlikovanja od ravni obdavčitve glede določenih proizvodov ali določenih uporab. Gre predvsem za določbe členov 5, 7, 15, 16 in 17 ter člena 18 in 19 te direktive. Taka znižanja, izjeme in razlikovanja lahko države članice izvedejo z uporabo metodi z člena 6 te direktive. Ta določba določa, da lahko države članice uveljavijo izjeme ali znižanja ravni obdavčitve neposredno, z diferencirano davčno stopnjo, ali s povračilom celotnega ali delnega zneska davka.

Komisija meni, da zadevni primer pomeni znižanje stopenj trošarine na motorno gorivo, ki v skladu z Direktivo 2003/96/ES o obdavčitvi energentov ni dopustno.

Komisija zato meni, da Italijanska republika v tem primeru ni izpolnila obveznosti, ki jih ima v skladu s členoma 4 in 19 Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. Oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije.

(1) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405.
2.3.

Ali je v nasprotju s členom 4 Direktive v povezavi z njenim členom 3, kakor je bil razložen v sodbi Milev (C-310/18), če nacionalno sodišče podaljšanje pripora v skladu s sodno prakso ESČP, prvič, v zvezi s členom 5(1)(c) EKČP utemelji s tem, da ugotovi obstoj dokazov, ki utemeljujejo očitke in ki po svoji naravi „nevtralnega in objektivnega opazovalca lahko prepričajo, da je mogoče, da je dejanje storila zadevna oseba“, in drugič, v zvezi s členom 5(4) EKČP s tem, da se učinkovito in dejansko izreče o ugovorih obrambe v zvezi z zakonitostjo pripora?
C 112/32

Pritožba, ki sta jo Prosegur Banco Santander, S.A. in Santusa Holding, S.L. vložili 25. januarja 2019 zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti razširjeni senat) z dne 15. novembra 2018 v zadevi T-399/11 RENV, Banco Santander in Santusa/Komisija

(Zadeva C-53/19 P)

(2019/C 112/38)

Jezik postopka: španščina

Stranke

Pritožnika: Banco Santander, S.A. in Santusa Holding, S.L. (zastopniki: J. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro, R. Calvo Salinero in A. Lamadrid de Pablo, abogados)

Intervenientke na strani tožečih strank na prvi stopnji: Kraljevina Španija, Zvezna republika Nemčija, Irska

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predlogi

— Sodba Splošnega sodišča z dne 15. novembra 2018 naj se razveljavi;

— ničnostni tožbi naj se ugodi in naj se dokončno za nično razglasi izpodbijana odločba; in

— Evropski komisiji naj se naloži plačilo stroškov.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Splošno sodišče je 15. novembra 2018 izreklo sodbo v zadevi T-219/10 RENV, World Duty Free Group, S.A./Evropska komisija (1) zoper katero je vložena ta pritožba. S sodbo je bila zavrnjena tožba pritožnice zoper odločbo Evropske komisije z dne 28. oktobra 2009 (2) o finančnem dobrem imenu, ki je urejen v členu 12(5) španskega zakona o davku od dohodkov pravnih oseb.

Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja en razlog, ki se nanaša na napačno uporabo prava, ki je podana pri izpodbijani sodbi kar zadeva razlago člena 107(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije v zvezi s pojmom „selektivnost.“

V pritožbi se zlasti zatrjuje, da je v izpodbijani sodbi napaka pri:

— določitvi referenčnega sistema v prvi fazi analize selektivnosti;

— določitvi cilja, na podlagi katerega je treba primerjati različne dejanske in pravne položaje, v drugi fazi analize selektivnosti;

— posledično je napaka tudi pri razdelitvi dokaznega bremena in pri uporabi načela sorazmernosti;

— podredno, pri analizi v zvezi z domnevnim neobstojem dokaza vzročnosti med nezmožnostjo podjetij, da se v tujini združijo, in pridobitvijo deležev v tujini; in

— podredno, pri zavrnitvi ločljivosti ukrepa glede na odstotek nadzora.

— Poleg tega, da je v sodbi podano pravno nepravilno razlogovanje, je glede različnih teh točk razlogovanje iz odločbe v njej nadomeščeno z ločenim in lastnim razlogovanje, tako da je podana dodatna napačna uporaba prava.

(1) Sodba z dne 15. novembra 2018, World Duty Free Group/Komisija (T-219/10 RENV, EU:T:2018:784)

(2) Odločba Komisije 2011/5/ES z dne 28. oktobra 2009 o davčni amortizaciji finančnega dobrega imena (goodwill) za prevzeme tujih deležev C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) Španije (UL L 7, 2011, str. 48).
1.

Člen 3, točka 10, Uredbe (ES) št. 715/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2007 o homologaciji motornih vozil glede na emisije iz lahkih potniških in gospodarskih vozil (Euro 5 in Euro 6) in o dostopu do informacij o popravilu in vzdrževanju vozil (Euro 5 et Euro 6) (1) je treba razlagati tako, da je programska oprema, ki je vgrajena v krmilno enoto motorja ali vpliva nanjo, „del vozila“ v smislu navedene določbe, ker vpliva na delovanje sistema za uravnavanje emisij in zmanjšuje njegovo učinkovitost.
C 148/11

Pritožba, ki jo je Mamas and Papas Ltd vložila 28. decembra 2018 zoper sodbo Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 23. oktobra 2018 v zadevi T-672/17, Mamas and Papas/EUIPO

(Zadeva C-825/18 P)

(2019/C 148/11)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Pritožnica: Mamas and Papas Ltd (zastopniki: S. Malynicz QC, B. Whitehead, J. Dainty, Solicitors)

Druga stranka v postopku: Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)

Predlogi

Pritožnica Sodišču predlaga, naj:

— razveljavi sodbo Splošnega sodišča v Zadevi T-672/17, Mamas and Papas Ltd proti EUIPO;

— razsodi o predhodnem razkritju;

— vrne zadevo v odločanje Splošnemu sodišču Evropske unije glede preostalih pritožbenih razlogov, ki so bili vloženi pri Splošnem sodišču, vendar to sodišče o njih ni odločilo;

— Uradu in intervenientu naloži, naj nosita svoje stroške in plačata stroške pritožnice.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Prvič, Splošno sodišče je napačno uporabilo pravo glede pooblastil EUIPO, da na podlagi člena 63(1) CDR (1) preuči dejstva v zvezi z razkritjem prejšnjega modela. Kadar imetnik modela izrecno trdi, da je prišlo do prejšnjega razkritja, EUIPO v zvezi s tem ne more priti do drugačnega sklepa.

Drugič, vsekakor, kar zadeva njegovo presojo dokazov predhodnega razkritja, naj bi Splošno izkrivilo dokaze in nepravilno presodilo dejstva, njegova odločitev pa naj bi vsebovala vsebinsko nepravilnost glede ugotovitev, ki izhajajo iz dokumentov, ki so mu bili predloženi, kar je jasno razvidno iz spisa v zadevi.

(1) Uredba Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 142).
2.

Če je odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje pritrdilen, ali je treba člen 5 Direktive 2004/38 in njegov odstavek 2 razlagati enako, če je oseba, ki je družinski član državljana Unije in ki ni državljan druge države članice, pridobila pravico do stalnega prebivanja v Združenem kraljestvu in je ta država izdala dovoljenje za stalno prebivanje? Povedano drugače, ali dovoljenje za stalno prebivanje iz člena 20 te direktive, ki ga izda Združeno kraljestvo, izvzame osebo, ki ga ima, iz zahteve po vizumu ne glede na to, da v navedeni državi ne velja niti Uredba Sveta (ES) št. 539/2001 z dne 15. marca 2001 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so oproščeni te zahteve, omenjena v členu 5(2) Direktive 2004/38, niti Uredba (EU) 2016/399 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o Zakoniku Unije o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah)?
Tožba, vložena 8. oktobra 2018 – Evropska komisija proti Republiki Sloveniji

(Zadeva C-631/18)

(2019/C 155/21)

Jezik postopka: slovenščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija: T. Scharf, B. Rous Demiri, zastopnika

Tožena stranka: Republika Slovenija

Predlogi tožeče stranke

Komisija predlaga Sodišču naj:

— ugotovi, da Republika Slovenija s tem, ker ni sprejela (vseh) zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Delegirano direktivo Komisije (EU) 2017/593 z dne 7. aprila 2016 o dopolnitvi Direktive 2014/65/EU Evropskega parlamenta in Sveta oziroma ker o določbah takšnih predpisov ni obvestila Komisije, ni izpolnila obveznosti iz člena 14 navedene direktive; ter

— Republiki Sloveniji naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

V skladu s členom členu 14 Direktive (EU) 2017/593, so morale države članice do 3. julija 2017 sprejeti in objaviti ukrepe, potrebne za uskladitev z navedeno direktivo in o tem nemudoma obvestiti Komisijo. Ker Republika Slovenija do poteka tega roka ni obvestila Komisije o ukrepih za prenos določb navedene direktive, se je slednja odločila, da zadevo predloži Sodišču.

Rok za prenos direktive se je iztekel 3. julija 2017.
1.

Ali se Direktiva 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih [komunikacijskih] omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (1), kakor jo razlaga Sodišče v zvezi s podjetji, ki delujejo v sektorju mobilnih telekomunikacij, in zlasti omejitve izvajanja davčne pristojnosti držav članic, ki jih ta direktiva določa v členih 12 in 13, uporabljajo za podjetja, ki opravljajo storitve fiksne telefonije in interneta?
C 122/8

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) 20. decembra 2018 – JZ

(Zadeva C-806/18)

(2019/C 122/09)

Jezik postopka: nizozemščina

Predložitveno sodišče

Hoge Raad der Nederlanden

Stranka v postopku v glavni stvari

JZ

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je inkriminacija v nacionalni zakonodaji, v skladu s katero je prebivanje državljana tretje države na ozemlju Nizozemske, potem ko mu je bila na podlagi člena 66a(7) Vw 2000 izrečena prepoved vstopa, kaznivo – pri čemer na podlagi nacionalnega prava ni sporno, da ta tujec na Nizozemskem ne prebiva zakonito, in dalje tudi ni sporno, da so bile izpeljane faze postopka vračanja, določene z Direktivo o vračanju, vendar pa do dejanske vrnitve ni prišlo – združljiva s pravom Unije, zlasti s presojo Sodišča Evropske unije v sodbi z dne 26. julija 2017, Ouhrami (C-225/16, ECLI:EU:C:2017:590, točka 49), da nastopi „pravni učinek“ prepovedi vstopa iz člena 11 Direktive o vračanju (1) šele s trenutkom vrnitve tujca v njegovo državo izvora ali tretjo državo?

(1) Direktiva 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, str. 98).
3.

Ali bi, če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, to pomenilo, da gre za pretirano omejitev obveznosti, v skladu s katero mora nacionalno sodišče določbe nacionalnega prava razlagati skladno s pravom Unije, če ustavnopravni predpis, kot je člen 103(7) in (8) grške ustave po spremembi iz leta 2001, v celoti prepoveduje spremembo pogodb o zaposlitvi za določen čas, sklenjenih v času veljavnosti navedenega predpisa, v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, kar onemogoča uporabo ustreznega pravnega ukrepa nacionalnega prava v smislu določbe 5(1) okvirnega sporazuma, kot je člen 8(3) zakona št. 2112/1920, ki se je uporabljal že prej, vendar je še vedno v veljavi, in tako odpravlja možnost, da bi se zaporedne pogodbe o zaposlitvi za določen čas, namenjene pokrivanju stalnih in trajnih potreb lokalnih organov v sektorju komunalnih storitev, v sklopu sodnega postopka pravno preoblikovale v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, in sicer na podlagi pravilne zakonske opredelitve pravnega razmerja, tudi če so te pogodbe namenjene pokrivanju stalnih in trajnih potreb?
2.

Drugi pritožbeni razlog Ob upoštevanju dejstva, da je Splošno sodišče razložilo priloge k tožbi, na podlagi te razlage pa odločilo v zadevi, se ni mogoče veljavno sklicevati na to, da ni bilo zavezano k temu, da razišče in opredeli tožbene razloge, ki jih navaja tožeča stranka v teh prilogah. Zahteva Splošnega sodišča, da mora tožeča stranka navesti „konkretne in oprijemljive“ učinke, ki izhajajo iz izkrivljanja konkurence v njenem položaju, in tako dokazati, da se izpodbijani akt nanjo neposredno nanaša, vpliva na presojo dejstev s strani Splošnega sodišča. S tem se izkrivlja predpostavka neposrednega nanašanja.
1.

Ali je treba člen 5(3) in člen 7 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (1), UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10, razlagati tako, da se lahko dejanski letalski prevoznik, ki kot vzrok za veliko zamudo navaja izredne razmere, na razlog za oprostitev iz člena 5(3) Uredbe o pravicah letalskih potnikov sklicuje samo, če lahko poleg tega trdi in dokaže, da zamude posameznega potnika ne bi bilo mogoče preprečiti niti s spremembo rezervacije z uporabo nadomestnega prevoza?
—

Ali je treba pravo Unije, zlasti Direktivo 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, (1) ki v členih od 2 do 5 določa zlasti različne izključne pravice, ki se priznavajo imetnikom avtorske pravice, razlagati tako, da iz avtorskopravnega varstva izključuje dela, katerih oblika je potrebna za dosego tehničnega učinka?
3.

Ali je treba izraz iz člena 12(1)(b) Uredbe (ES) št. 2201/2003, in sicer „so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli […] na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek“, razlagati tako, da če stranki, ki običajno prebivata v drugi državi članici [Evropske unije] (v tem primeru Italiji), izbereta pristojno sodišče za odločanje o zahtevku za razvezo zakonske zveze v državi, katere državljanki sta, [Judecătoria Rădăuţi (prvostopenjsko sodišče v Rădăuţiju)], je to sodišče samodejno pristojno za odločanje o delih zahtevka v zvezi z „izvajanjem starševske odgovornosti, prebivališčem otroka in določitvijo prispevka staršev za stroške, povezane z varstvom in vzgojo otroka“?
C 72/6

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Nürnberg (Nemčija) 9. novembra 2018 – Geld-für-Flug GmbH/Ryanair DAC

(Zadeva C-701/18)

(2019/C 72/08)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Amtsgericht Nürnberg

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Geld-für-Flug GmbH

Tožena stranka: Ryanair DAC

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člen 3(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (1) razlagati tako, da se pogoj v splošnih pogojih poslovanja letalskega prevoznika kot gospodarskega subjekta, o katerem se stranki nista dogovorili posamično in ki določa, da se za pogodbo s potrošnikom, ki ga je treba prepeljati, sklenjeno v elektronski obliki, uporablja pravo države članice, v kateri ima letalski prevoznik svoj sedež, ki ni enako pravu države običajnega prebivališča potrošnika, šteje za nedovoljen, če potrošnika spravlja v zmoto s tem, da ga ne opozarja, da je na podlagi člena 5(2), drugi pododstavek, Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (2) izbira drugega prava možna zgolj omejeno in da ni mogoče izbrati katerega koli poljubnega prava, ki naj se uporabi za pogodbo, temveč samo pravo, navedeno v členu 5(2), drugi pododstavek, Uredbe Rim I?

(1) UL 1993, L 95, str. 29

(2) UL 2008, L 177, str. 6.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rēzeknes tiesa (Latvija) 28. novembra 2018 – Elme Messer Metalurgs/Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

(Zadeva C-743/18)

(2019/C 54/12)

Jezik postopka: latvijščina

Predložitveno sodišče

Rēzeknes tiesa

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: SIA Elme Messer Metalurgs

Tožena stranka: Latvijas Investīciju un attīstības aģentūra

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člen 2, točka 7, Uredbe Sveta št. 1083/2006 (1) razlagati tako, da je treba položaj, v katerem upravičenec do financiranja v upoštevnem obdobju ni zmožen doseči predvidene ravni prometa, ker je v tem času prišlo do prenehanja gospodarske dejavnosti ali do insolventnosti njegovega edinega partnerja, šteti za delovanje ali opustitev s strani gospodarskega subjekta (upravičenca do financiranja), ki škoduje ali bi lahko škodovalo splošnemu proračunu Evropske unije?

(1) Uredba Sveta (ES) št. 1083/2006 z dne 11. julija 2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1260/1999 (UL 2006, L 210, str. 25).
2.

Če je odgovor pritrdilen, ali sta nadomestilo za vzgojo in izobraževanje otroka s posebnimi potrebami, dodatek k temu nadomestilu ali – če se ne prejemata – dajatve v obliki nadomestila za telesno oviranost, na eni strani, in podpora za vključevanje otrok in mladostnikov s posebnimi potrebami, določena v členu 35 osme knjige Sozialgesetzbuch (nemški zakonik o socialnem varstvu), na drugi strani, enakovredna v smislu člena 5(a) Uredbe št. 883/2004 glede na cilj člena L. 351-4-1 francoskega zakonika o socialnem varstvu, da bi se pri določitvi trajanja zavarovanja, na podlagi katerega nastane pravica do storitve starostne pokojnine, upoštevali stroški, ki so neločljivo povezani z vzgojo in izobraževanjem otroka s posebnimi potrebami?
2.

V primeru nikalnega odgovora na prvo vprašanje, ali načelo sorazmernosti nasprotuje temu, da se prejemniku zavrne pravica do odbitka DDV sorazmerno z vrednostjo popusta, ki ga je skupno odobril dobavitelj znotraj Skupnosti, v primeru, da lokalni dobavitelj (član iste skupine) preneha z opravljanjem gospodarske dejavnosti in ne more več znižati davčne osnove za dobave z izdajo računa s svojo številko za DDV za namen povračila preveč plačanega DDV?