ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

V teh okoliščinah je Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa) (davčno arbitražno razsodišče (center za arbitražo v upravnih zadevah), Portugalska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali člen 132(1)(b) Direktive [2006/112/ES] nasprotuje temu, da se šteje, da je bolnišnica, ki je gospodarska družba zasebnega prava in ki je sklenila pogodbe za opravljanje storitev zdravstvene oskrbe z državo in pravnimi osebami javnega prava, začela poslovati pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, naštete v navedenem členu, če so izpolnjeni naslednji pogoji: – več kot 54,5 % prometa, vključno z zneski, zaračunanimi zadevnim uporabnikom upravičencem, se ustvari z državnimi organi in javnimi zdravstvenimi podsistemi po cenah, določenih v pogodbah in sporazumih, sklenjenih z zadnjenavedenimi; – več kot 69 % uporabnikov je upravičencev iz javnih zdravstvenih podsistemov ali pa so upravičeni do storitev, opravljenih v okviru pogodb, sklenjenih z državnimi organi; – več kot 71 % zdravstvenih storitev je opravljenih v okviru pogodb, sklenjenih z javnimi zdravstvenimi podsistemi in državnimi organi, in – gre za dejavnost v splošnem javnem interesu? 2. Glede na to, da se je Portugalska v skladu s členom 377 Direktive [2006/112] odločila, da bo še naprej oproščala transakcije, ki jih izvajajo bolnišnice in ki niso omenjene v členu 132(1)(b) navedene direktive, da je tem davčnim zavezancem dala možnost, da se odločijo za obdavčitev navedenih transakcij v skladu s členom 391 Direktive [2006/112], če ostanejo v sistemu obdavčitve vsaj pet let, in da je določeno, da se lahko vrnejo v sistem oprostitve, samo če tako izrecno izjavijo, ali člen 391 in/ali načela varstva pridobljenih pravic in legitimnih pričakovanj, enakosti in prepovedi diskriminacije, nevtralnosti in prepovedi izkrivljanja konkurence v zvezi z uporabniki in davčnimi zavezanci, ki so osebe javnega prava, nasprotuje temu, da davčni in carinski organ določi, da se uporabi sistem oprostitve, preden se izteče navedeni rok, od trenutka, ko meni, da je davčni zavezanec začel opravljati storitve pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava? 3. Ali člen 391 Direktive [2006/112] in/ali zgoraj omenjena načela nasprotujejo temu, da se z novim zakonom določi uporaba sistema oprostitve za davčne zavezance, ki so pred tem izbrali sistem obdavčitve, preden se izteče navedeni rok petih let? 4. Ali člen 391 Direktive [2006/112] in/ali zgoraj omenjena načela nasprotujejo zakonodaji, v skladu s katero lahko davčni zavezanec, ki je izbral sistem obdavčitve, ker v trenutku, ko se je odločil za to možnost, ni opravljal zdravstvenih storitev pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, ostane v tem sistemu, če začne opravljati take storitve pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava?“
9

Člen 12 Šeste direktive določa: „1. Zakonodaja držav članic mora predvideti ustrezen sistem za varstvo interesov upnikov družb, vključenih v delitev, katerih zahtevki [terjatve] so starejšega datuma kakor objava načrta za delitev in ki še niso zapadli [zapadle] do dneva te objave. 2. V ta namen zakonodaja držav članic določi najmanj to, da imajo taki upniki pravico pridobiti ustrezno varstvo, kadar je zaradi finančnega stanja družbe, ki se deli, in družbe, na katero bodo prenesene obveznosti v skladu z načrtom delitve, takšno varstvo nujno in kadar upniki še nimajo takšnega varstva. 3. Če z upnikom družbe, na katero so bile obveznosti prenesene v skladu z načrtom delitve, ni dosežena poravnava, so družbe prejemnice skupno in solidarno odgovorne za to obveznost. Države članice lahko omejijo odgovornost do neto sredstev, vsaki od teh družb, drugačnih od tiste, na katero je bila prenesena odgovornost. Kljub temu jim ni treba uporabljati tega odstavka, kadar postopek delitve nadzorujejo pristojni sodni organi v skladu s členom 23 in je večina upnikov, ki v številu predstavljajo tri četrtine vrednosti ali kateri koli razred upnikov razdeljene družbe soglašala, da se odreče taki skupni in solidarni odgovornosti, na skupščini, sklicani v skladu s členom 23(1)(c). 4. Uporablja se člen 13(3) [Tretje direktive]. 5. Za imetnike zadolžnic družb, vključenih v delitev, se uporabljajo odstavki od 1 do 4, razen kadar delitev odobri skupščina imetnikov zadolžnic, če je takšna skupščina predvidena po nacionalnih zakonodajah, ali posamezni imetniki zadolžnic, vendar pa to ne vpliva na pravila, ki urejajo skupinsko uveljavljanje njihovih pravic. 6. Države članice lahko določijo, da so družbe prejemnice skupno in solidarno odgovorne za te obveznosti razdeljene družbe. V takem primeru ni treba uporabiti predhodnih odstavkov. 7. Kadar država članica kombinira sistem zaščite upnikov, naveden v odstavkih od 1 do 5, s skupno in solidarno odgovornostjo družb prejemnic, ki je navedena v odstavku 6, lahko tako skupno in solidarno odgovornost omeji na neto sredstva, dodeljena [neto premoženje, dodeljeno] vsaki od teh družb.“
34

Vendar to razliko v besedilu med točko 5 in drugimi točkami člena 15 Uredbe št. 1215/2012 pojasnjuje zgodovina nastanka tega člena. Kot izhaja iz točke 140 poročila P. Schlosserja o Konvenciji o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska h Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ter Protokolu o razlagi te konvencije s strani Sodišča (UL 1979, C 59, str. 71), je bilo zaradi dopolnitve zadnjenavedene konvencije ob pristopu Združenega kraljestva leta 1978 brez opredelitve abstraktnega in splošnega merila za določitev položajev, za katere bi bili dovoljeni dogovori o pristojnosti, odločeno, da se sestavi seznam zavarovalnih pogodb, na katere bi bilo treba razširiti dopustnost takšnih dogovorov. Vendar namen tega dodatka, kot je razvidno iz te točke navedenega poročila, nikakor ni bil, da se takšni dogovori o pristojnosti lahko uveljavljajo proti tretjim osebam.
12

(a) dajanje v najem in zakup nepremičnin, pravic, za katere se uporabljajo določbe civilnega prava v zvezi z nepremičninami in nepremičninami države. […] Davka ni oproščen najem nastanitvenih prostorov in sob, ki jih je podjetnik namenil kratkoročni nastanitvi tretjih oseb, najem parkirnih površin, kratkoročni najem kampirnih mest ter najem in zakup strojev in katerihkoli drugih napeljav, ki so del površine, ki se uporablja […], tudi če gre za bistveni del nepremičnine.“
94

Glede tega je namreč treba poudariti, da kadar institucija, organ, urad ali agencija Unije, ki obravnava prošnjo za dostop do dokumenta, odloči, da bo to prošnjo zavrnila na podlagi katere od izjem iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 od temeljnega načela javnosti delovanja, na katero je opozorjeno v točki 52 te sodbe, mora načeloma pojasniti, zakaj bi dostop do tega dokumenta lahko konkretno in dejansko posegel v interes, ki je varovan s to izjemo. Poleg tega mora biti nevarnost takega posega razumno predvidljiva, in ne zgolj hipotetična (sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, točka 51 in navedena sodna praksa).
18

UB je zoper to sodbo vložil pritožbo pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija). VA in družba Tiger sta zoper to sodbo vložili nasprotno pritožbo, ravno tako kot WZ, ki deluje kot stečajni upravitelj UB. V utemeljitev pritožb UB, VA in družba Tiger navajajo, da člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 določa, da so sodišča držav članic, na ozemlju katerih je središče dolžnikovih glavnih interesov, pristojna za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti. Navajajo tudi, da je Sodišče v sodbah z dne 12. februarja 2009, Seagon (C‑339/07, EU:C:2009:83), in z dne 16. januarja 2014, Schmid (C‑328/12, EU:C:2014:6), razsodilo, da je treba to določbo razlagati tako, da so sodišča države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, pristojna za odločanje o tožbi za izpodbijanje pravnih dejanj zaradi insolventnosti. UB, VA in družba Tiger pa menijo, da so v obravnavanem primeru le sodišča Združenega kraljestva pristojna za odločanje o tožbi za neizvršljivost zadevnih prodaj in hipotek, ker je bil postopek v primeru insolventnosti zoper UB uveden v Združenem kraljestvu. Zato naj bi cour d'appel de Paris (pritožbeno sodišče v Parizu), ker ni po uradni dolžnosti izpostavilo vprašanja svoje nepristojnosti, med drugim kršilo člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000.
49

Iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, izhaja, da so zahteve, povezane s sorazmernostjo obdelave podatkov iz postopka v glavni stvari, spoštovane. Ni namreč sporno, da so bili najprej sprejeti alternativni ukrepi, in sicer varnostni sistem z interfonom in magnetno kartico, ki je bil vgrajen v vhod stavbe, ki pa so se izkazali za nezadostne. Poleg tega je zadevni videonadzor omejen na skupne dele solastnine in na poti, po katerih se do njih dostopi.
3

V uvodnih izjavah 127, 128 in 138 Uredbe št. 1308/2013 je navedeno: „(127) Ker ne obstaja zakonodaja Unije o formalnih pisnih pogodbah, lahko države članice v okviru nacionalnega pogodbenega prava, določijo obvezno uporabo takšnih pogodb, če pri tem ne kršijo zakonodaje Unije ter zlasti spoštujejo pravilno delovanje notranjega trga in skupne ureditve trga. Ker so razmere v Uniji zelo različne, in v interesu subsidiarnosti, bi morala biti odločitev o tem prepuščena državam članicam. Zaradi zagotovitve ustreznih minimalnih standardov za take pogodbe ter dobrega delovanja notranjega trga in skupne ureditve trga pa bi bilo treba v primeru sektorja mleka in mlečnih proizvodov nekatere osnovne pogoje za uporabo takih pogodb določiti na ravni Unije. Vsi ti osnovni pogoji bi morali biti predmet prostega dogovarjanja. Ker imajo lahko nekatere mlekarske zadruge v statutih določena pravila s podobnim učinkom, bi jih bilo treba zaradi enostavnosti izvzeti iz zahteve za sklenitev pogodbe. Da bi povečali učinkovitost takšnega pogodbenega sistema, bi morale države članice odločiti, ali bi se morale uporabljati, kadar posredniki zbirajo mleko od kmetov, da bi ga dobavili predelovalcem. (128) Da bi zagotovili uspešen razvoj proizvodnje in iz tega izhajajoč primeren življenjski standard proizvajalcev mleka, bi bilo treba okrepiti njihovo pogajalsko moč v odnosu do predelovalcev, kar bi moralo omogočiti pravičnejšo porazdelitev dodane vrednosti v dobavni verigi. Za uresničitev teh ciljev [skupne kmetijske politike] bi bilo zato treba sprejeti določbo na podlagi člena 42 in člena 43(2) PDEU, da se organizacijam proizvajalcev, ki jih sestavljajo proizvajalci mleka ali njihova združenja, omogoči, da se z mlekarno skupaj pogajajo o pogodbenih pogojih, vključno s cenami, za vso proizvodnjo surovega mleka svojih članov ali del te proizvodnje. Da bi ohranili dejansko konkurenco na trgu mleka in mlečnih proizvodov, bi morale za to možnost veljati primerne količinske omejitve. Da ne bi ogrozili učinkovitega delovanja zadrug in zaradi jasnosti, bi bilo treba posebej določiti naslednje: ko iz članstva kmeta v zadrugi izhaja obveznost oddaje surovega mleka, in sicer v zvezi z vso kmetovo proizvodnjo mleka ali njenim delom, za kar so pogoji določeni v statutu zadruge ali na njem temelječih pravilih in odločitvah, ti pogoji ne bi smeli biti predmet pogajanj prek organizacije proizvajalcev. […] (138) Uporaba formalnih pisnih pogodb v sektorju mleka je sicer obravnavana v ločenih določbah, a lahko tovrstne pogodbe obenem pomagajo okrepiti odgovornost izvajalcev v drugih sektorjih in povečati njihovo zavedanje o tem, da je treba bolj upoštevati signale trga, izboljšati prenos cen in ponudbo prilagoditi povpraševanju, lahko pa te pogodbe prispevajo tudi k preprečevanju določenih nepoštenih trgovinskih praks. Ker ne obstaja zakonodaja Unije o tovrstnih pogodbah, lahko države članice v okviru nacionalnega pogodbenega prava določijo obvezno uporabo takšnih pogodb, če pri tem ravnajo skladno s pravom Unije ter zlasti spoštujejo pravilno delovanje notranjega trga in skupne ureditve trga.“
16

Predložitveno sodišče poudarja dejstvo, da je s sprejetjem člena 3 zakona z dne 4. novembra 2004 nizozemski zakonodajalec skušal izkoristiti posebno strokovno znanje rechtbank Den Haag (sodišče v Haagu) in Gerechtshof Den Haag (pritožbeno sodišče v Haagu, Nizozemska) na področju intelektualne lastnine. Ugotavlja, da je vprašanje izključne pristojnosti sodišč, določenih na podlagi člena 80(1) Uredbe št. 6/2002, za začasne in zaščitne ukrepe privedlo do različnih presoj v sodni praksi in doktrini, in to tudi v državah članicah, ki niso Kraljevina Nizozemska.
Člen 7(2) in (4) Uredbe (ES) št. 1370/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2007 o javnih storitvah železniškega in cestnega potniškega prevoza ter o razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 1191/69 in št. 1107/70 je treba razlagati tako, da pristojni nacionalni organi, ki nameravajo neposredno skleniti pogodbo o izvajanju javne službe za železniški potniški prevoz, niso dolžni, prvič, objaviti ali potencialno zainteresiranim gospodarskim subjektom sporočiti vseh potrebnih informacij, da lahko ti pripravijo dovolj natančno ponudbo, ki bo lahko predmet primerjalne ocene, ter drugič, opraviti te primerjalne ocene vseh ponudb, ki jih eventualno prejmejo po objavi teh informacij.
68

Sodišče je v točki 75 sodbe z dne 13. septembra 2011, Prigge in drugi (C‑447/09, EU:C:2011:573), razsodilo, da so socialni partnerji s tem, da so določili starostno mejo 60 let, od katere se za pilote linijskega prevoza šteje, da nimajo več fizičnih sposobnosti za opravljanje svoje poklicne dejavnosti, medtem ko nacionalni in mednarodni predpisi opravljanje te dejavnosti z nekaterimi omejitvami dopuščajo do starosti 65 let, za navedene pilote določili nesorazmerno zahtevo, ki je bila v nasprotju s členom 4(1) Direktive 2000/78.
69

Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba Direktivo o DDV, načelo spoštovanja pravice do obrambe in člen 47 Listine razlagati tako, da načeloma ne nasprotujejo ureditvi ali praksi države članice, v skladu s katero je davčni organ pri preverjanju pravice do odbitka DDV, ki jo uveljavlja davčni zavezanec, vezan na dejansko stanje in pravne opredelitve tega davčnega organa iz povezanih upravnih postopkov, uvedenih zoper dobavitelje tega davčnega zavezanca, na katerih temeljijo odločbe, ki so postale pravnomočne in s katerimi je bilo ugotovljeno, da so ti dobavitelji utajili DDV, pri čemer to velja, le če, prvič, takšna ureditev ali praksa ne razbremeni davčnega organa, da davčnega zavezanca seznani z dokazi, vključno s tistimi, ki izhajajo iz teh povezanih upravnih postopkov, na podlagi katerih namerava sprejeti odločbo, in če temu davčnemu zavezancu ni tako odvzeta pravica, da med postopkom, ki je uveden zoper njega, učinkovito izpodbija to dejansko stanje in te pravne opredelitve, če je, drugič, navedenemu davčnemu zavezancu med tem postopkom omogočen dostop do vseh dokazov, ki so bili zbrani v povezanih upravnih postopkih in v drugih postopkih ter na katere namerava navedeni organ opreti svojo odločbo, ali do tistih, ki bi lahko koristili izvajanju pravice do obrambe, razen če cilji v splošnem interesu upravičujejo omejitev tega dostopa, in tretjič, če sodišče, ki odloča o tožbi zoper to odločbo, lahko preveri zakonitost pridobitve in uporabe teh dokazov ter ugotovitve iz upravnih odločb, sprejetih v zvezi z navedenimi dobavitelji, ki so odločilne za izid tožbe.
63

S to sodno prakso se v bistvu zahteva, da so mehanizmi za izračun dolga in zneska, ki ga mora vrniti potrošnik, pregledni in razumljivi ter da po potrebi prodajalec ali ponudnik za to predloži dodatne informacije (glej v tem smislu sodbo z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi, C‑186/16, EU:C:2017:703, točka 51).
43

V zvezi s tem je predložitveno sodišče že ugotovilo, da so sporne skrbniške pogodbe potrošniške pogodbe, za katere se lahko uporabljajo pravila o varstvu potrošnikov iz člena 5 Rimske konvencije in iz člena 6 Uredbe Rim I. Te pogodbe namreč „podjetnika“, to je družbo TVP, ki ravna v okviru opravljanja poslovne dejavnosti, vežejo z različnimi vlagatelji, ki imajo položaj „potrošnika“, to je fizične osebe, ki je s sklenitvijo teh pogodb ravnala z namenom, za katerega se šteje, da ne spada v okvir take dejavnosti.
Člen 15 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC je treba razlagati tako, da se uporablja za odločbo o izgonu, ki je bila sprejeta v zvezi z državljanom tretje države, ker ta nima več pravice do prebivanja na podlagi navedene direktive, v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je ta državljan sklenil zakonsko zvezo z državljanom Unije v času, ko je zadnjenavedeni uresničeval svojo pravico do prostega gibanja ter se je z navedenim državljanom tretje države preselil v državo članico gostiteljico in v njej prebival, pri čemer se je ta državljan Unije nato vrnil v državo članico, katere državljanstvo ima. Iz tega izhaja, da je treba upoštevna jamstva, določena v členih 30 in 31 Direktive 2004/38, upoštevati pri sprejetju take odločbe o izgonu, ki v nobenem primeru ne sme vsebovati prepovedi vstopa na ozemlje.
46

Iz tega izhaja, da je izvajanje možnosti, ki je priznana državam članicam, da omejijo uporabo nižje stopnje DDV na omejeno kategorijo fotografij iz Priloge IX, del A, točka 7, k Direktivi o DDV, podrejeno dvema pogojema, prvič, da se za uporabo nižje stopnje izločijo le konkretni in posebni vidiki teh fotografij, in drugič, da se upošteva načelo davčne nevtralnosti. Ta pogoja naj bi zagotovila, da države članice uporabijo to možnost le v okoliščinah, ki zagotavljajo preprosto in pravilno uporabo izbrane nižje stopnje ter preprečevanje vsakršnih mogočih davčnih utaj, izogibanj in zlorab (po analogiji glej sodbi z dne 6. maja 2010, Komisija/Francija, C‑94/09, EU:C:2010:253, točka 30, in z dne 27. februarja 2014, Pro Med Logistik in Pongratz, C‑454/12 in C‑455/12, EU:C:2014:111, točka 45).
6

Člen 5 te uredbe, naslovljen „Odpoved leta“, v odstavku 1 določa: „V primeru odpovedi leta: (a) zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 8; in (b) zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 9(1)(a) in 9(2), kakor tudi pomoč, predvideno v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), v primeru spremembe poti, kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda novega leta najmanj naslednji dan po načrtovanem času odhoda odpovedanega leta; in (c) imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7, razen če: (i) so o odpovedi obveščeni najmanj dva tedna pred odhodom po voznem redu; ali (ii) so o odpovedi obveščeni dva tedna do sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ dve uri pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot štiri ure po prihodu po voznem redu; ali (iii) so o odpovedi obveščeni manj kot sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem redu.“
18

Člen 62 Lei n.° 50/2012 aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis no s 53-F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro (zakon št. 50/2012 o odobritvi pravne ureditve podjetniške dejavnosti lokalnih skupnosti in deležev, ki jih imajo lokalne skupnosti, ter o razveljavitvi zakonov št. 53-F/2006 z dne 29. decembra in št. 55/2001 z dne 15. novembra) z dne 31. avgusta 2012 (Diário da República, 1. serija, št. 169, z dne 31. avgusta 2012) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, v zvezi s prenehanjem delovanja lokalnih podjetij določa: „1. Brez poseganja v člen 35 zakonika o gospodarskih družbah se v roku šestih mesecev obvezno sprejme odločitev o prenehanju delovanja lokalnih podjetij, če: […] 5. Brez poseganja v naslednji odstavek se delovnopravna zakonodaja uporablja za osebe, ki dejansko delajo v lokalnih podjetjih, za katera je podan eden od razlogov iz odstavka 1, in ki niso vključene v okvir uporabe inštrumentov mobilnosti iz zakona št. 12-A/2008 z dne 27. februarja 2008. 6. Lokalna podjetja, ki so v postopku likvidacije, lahko na javne subjekte, ki imajo v njih delež, v skladu s členom 58 zakona št. 12-A/2008 z dne 27. februarja 2008 prenesejo svoje delavce, ki imajo pogodbo o zaposlitvi, le če se ti razporedijo in so potrebni za opravljanje dejavnosti, ki se vključijo ali internalizirajo. […] 11. Določbe odstavkov od 6 do 10 se uporabljajo le za delavce, ki imajo pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, sklenjeno vsaj eno leto pred sprejetjem odločitev o prenehanju delovanja lokalnega podjetja, in ki jim v primeru sklenitve delovnega razmerja za nedoločen čas v javni upravi ni treba plačati nobenega nadomestila zaradi ukinitve prejšnjega delovnega mesta. […]“
4

Člen 30 tega zakonika določa: „1. Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 in sicer v skladu s prvo ustrezno točko, ki omogoča njeno določitev, razen če je treba točki (c) in (d) na zahtevo deklaranta uporabiti v obratnem vrstnem redu; zgolj takrat, ko te carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo določene točke, je dovoljeno uporabiti točko, ki tej neposredno sledi po vrstnem redu, določenem v tem odstavku. 2. Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje: (a) transakcijska vrednost enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti; (b) transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti; (c) vrednost na podlagi cene na enoto, po kateri se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago v največji skupni količini proda v Skupnosti osebam, ki niso povezane s prodajalci; (d) izračunana vrednost, ki je enaka vsoti: – stroškov ali vrednosti materiala in operacij izdelave ali drugih operacij, ki so nastali pri proizvodnji uvoženega blaga, – zneska dobička in splošnih stroškov, ki ustreza znesku, ki ga proizvajalci države izvoza ob izvozu v Skupnost običajno določijo pri prodaji blaga enake vrste ali narave kot je blago, ki ga je treba ovrednotiti, – stroškov ali vrednosti postavk iz člena 32(1)(e). […]“
34

Čeprav je s tehničnega vidika res, da prenos glasovnih klicev, ki se izvedejo prek SkypeOut, dejansko izvedejo, na prvem mestu, PDI na internetu, in sicer na prvem segmentu od internetne povezave kličočega uporabnika do interkonektorja (Gateway) med internetom in PSTN, ter na drugem mestu, ponudniki telekomunikacijskih storitev na PSTN, in sicer na drugem segmentu od tega interkonektorja do mobilne ali fiksne točke priklopa klicanega uporabnika, ostaja dejstvo, da do tega prenosa pride na podlagi pogodb med družbo Skype Communications in temi ponudniki telekomunikacijskih storitev ter da do njega ne bi prišlo brez sklenitve takih pogodb.
Člen 7(1) in člen 8 Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008, je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je imenovanemu izvajalcu univerzalne poštne storitve zagotovljena izključna pravica za distribucijo frankirnih sredstev, ki niso poštne znamke.