Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (prvi senat) 
z dne 18. septembra 2019 * 
„Predhodno odločanje – Uredba (EU) št. 1215 /2012 – Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih 
zadevah – Področje uporabe – Člen 1(2)(b) – Stečaji, postopki v zvezi z likvidacijo plačilno 
nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, postopki prisilne poravnave in podobni postopki – 
Izključitev – Tožba za ugotovitev obstoja terjatve zaradi njene prijave v okviru postopka v primeru 
insolventnosti – Uporaba Uredbe (ES) št. 1346 /2000 – Člen 41 – Vsebina prijave terjatve – Glavni in 
sekundarni postopek v primeru insolventnosti – Litispendenca in sorodne pravde – Smiselna uporaba 
člena 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 – Nedopustnost“ 
V zadevi C-47/18, 
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo 
Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodišče na Dunaju, Avstrija) z odločbo z dne 17. januarja 2018 , 
ki je prispela na Sodišče 26. januarja 2018 , v postopku 
Skarb Państwa Rzec zpospolitej Polskiej – Generalny Dyrektor Dróg Krajowyc h i Autostrad 
proti 
Stephanu Rielu kot stečajnemu upravitelju družbe Alpine Bau GmbH, 
SODIŠČE (prvi senat), 
v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), podpredsednica Sodišča, 
C. Toader, sodnica, A. Rosas in M. Safjan, sodnika,  
generalni pravobranilec: Y. Bot,  
sodni tajnik: A. Calot Escobar,  
na podlagi pisnega postopka,  
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:  
– za Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej – Generalny Dyrektor Dróg Krajow ych i Autostrad 
A. Freytag, Rechtsanwalt, 
– za S. Riela kot stečajnega upravitelja družbe Alpine Bau GmbH S. Riel, Rechtsanwalt, 
– za špansko vlado M. Sampol Pucurull, agent, 
– za poljsko vlado B. Majczyna, agent, 
* Jezik postopka: nemščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2019 :754 1 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
– za Evropsko komisijo M. Heller in M. Wilderspin, agenta, 
– za švicarsko vlado M. Schöll, agent, 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 4. aprila 2019 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(2)(b) in člena 29(1) Uredbe (EU) 
št. 1215 /2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju 
ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012 , L 351, str. 1) ter člena 41 
Uredbe Sveta (ES) št. 1346 /2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, 
posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191). 
2 Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Skarb Państwa Rzeczypospolitej Polskiej – Generalny 
Dyrektor Dróg Krajow ych i Autostrad (državna blagajna Republike Poljske – generalni direktor za 
državne ceste in avtoceste) in Stephanom Rielom kot stečajnim upraviteljem v glavnem postopku 
v primeru insolventnosti, ki je bil v Avstriji uveden proti družbi Alpine Bau GmbH, glede tožbe za 
ugotovitev obstoja terjatev. 
Pravni okvir 
Pravo Unije 
Uredba št. 1215 /2012 
3 Člen 1 Uredbe št. 1215 /2012 določa: 
„1. Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodišča. Zlasti ne 
zajema davčnih, carinskih ali upravnih zadev ali odgovornosti države za dejanja in opustitve pri 
izvajanju državne oblasti (acta iure imperii). 
2. Ta uredba se ne uporablja za: 
[…] 
(b) stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih oseb, 
postopke prisilne poravnave in podobne postopke; 
[…]“. 
4 Člen 29 te uredbe določa: 
„1. Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, 
brez poseganja v člen 31(2), vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti 
prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek. 
2. V zadevah iz odstavka 1 katero koli sodišče, pred katerim teče postopek, na zahtevo sodišča, ki je 
začelo postopek v sporu, nemudoma obvesti slednje, kdaj je začelo postopek v skladu s členom 32. 
ECLI:EU:C:2019 :754 2 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18 
RIEL 
3. Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo 
začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča.“ 
5 Člen 30 navedene uredbe določa: 
„1. Četečejo sorodne pravde pred sodišči različnih držav članic, lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je 
prvo začelo postopek, prekinejo postopek. 
2. Četeče pravda pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek, na prvi stopnji, se lahko vsa druga sodišča 
na zahtevo ene od strank izrečejo za nepristojna, če je sodišče, ki je prvo začelo postopek, pristojno za 
odločanje v zadevnih pravdah in če pravo tega sodišča dovoljuje njihovo združitev. 
3. Za namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se 
zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti 
nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.“ 
Uredba št. 1346 /2000 
6 V uvodnih izjavah 2, 6, 8, 12, 18, 19 in 21 Uredbe št. 1346 /2000 je navedeno: 
„(2) Pravilno delovanje notranjega trga zahteva učinkovitost in uspešnost čezmejnih postopkov 
v primeru insolventnosti ter je zaradi uresničitve tega cilja potrebno sprejetje te uredbe […] 
[…] 
(6) V skladu z načelom sorazmernosti mora biti ta uredba omejena na določbe, ki urejajo pristojnost 
za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti in za odločbe, ki se sprejemajo neposredno na 
podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so tesno povezane s takimi postopki. Poleg tega 
mora uredba vsebovati določbe v zvezi s priznavanjem teh odločb in v zvezi s pravom, ki se 
uporablja, ki prav tako ustrezajo navedenemu načelu. 
[…] 
(8) Za uresničitev cilja izboljšanja učinkovitosti in uspešnosti postopkov v primeru insolventnosti 
s čezmejnimi učinki je potrebno in primerno, da se v pravni akt Skupnosti, ki je zavezujoč in se 
neposredno uporablja v državah članicah, vključijo določbe o sodni pristojnosti, priznavanju in 
pravu, ki se uporablja na tem področju. 
[…] 
(12) Ta uredba omogoča uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri 
je središče dolžnikovih glavnih interesov. Ti postopki imajo univerzalno področje uporabe 
s ciljem vključiti celotno dolžnikovo premoženje. Zaradi zaščite raznolikosti interesov ta uredba 
omogoča uvedbo sekundarnih postopkov v primeru insolventnosti, vzporedno z glavnimi 
postopki. Uvedba sekundarnih postopkov je mogočavdržavi članici, v kateri ima dolžnik 
poslovalnico. Učinki sekundarnih postopkov so omejeni na premoženje, ki se nahaja v navedeni 
državi. Obvezna pravila o koordinaciji z glavnimi postopki v primeru insolventnosti izpolnjujejo 
zahtevo po zagotavljanju enotnosti v Skupnosti. 
[…] 
ECLI:EU:C:2019 :754 3 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18 
RIEL 
(18) Po uvedbi glavnih postopkov v primeru insolventnosti pravica zahtevati uvedbo postopkov 
v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico, ni omejena s to 
uredbo. Upravitelj v glavnih postopkih v primeru insolventnosti ali katera koli druga oseba, 
pooblaščena po nacionalnem pravu navedene države članice, lahko zahteva uvedbo sekundarnih 
postopkov v primeru insolventnosti. 
(19) Sekundarni postopki v primeru insolventnosti imajo lahko poleg zaščite lokalnih interesov 
različne namene. Lahko se pojavijo primeri, v katerih je dolžnikovo premoženje preveč 
kompleksno, da bi se upravljalo kot celota, ali so razlike v zadevnih pravnih sistemih tako velike, 
da bi razširitev učinkov prava države, v kateri je bil uveden postopek, v druge države, v katerih se 
nahaja premoženje, lahko povzročila težave. Iz tega razloga lahko upravitelj glavnih postopkov 
v primeru insolventnosti zahteva uvedbo sekundarnih postopkov, kadar je to potrebno zaradi 
uspešnega upravljanja s premoženjem. 
[…] 
(21) Vsak upnik, ki ima običajno ali stalno prebivališče ali registrirani sedež v Skupnosti, mora imeti 
pravico do prijave terjatev v vsakem postopku v primeru insolventnosti, ki tečejo znotraj 
Skupnosti in se nanašajo na premoženje dolžnika. […]“. 
7 Člen 3 te uredbe določa: 
„1. Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za 
uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže 
nasprotno, domneva, da je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov registrirani sedež. 
2. Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države 
članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če 
ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na 
dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice. 
3. Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili 
pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski. 
[…]“. 
8 Člen 4 navedene uredbe določa: 
„1. Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in 
njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu 
‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘. 
2. Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh 
postopkov. Zlasti pa določa: 
[…] 
(h) pravila o prijavi, preverjanju in pri priznanju terjatev; 
[…]“. 
ECLI:EU:C:2019 :754 4 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
9 Člen 27 iste uredbe določa: 
„Če sodiščedržave članice uvede postopke iz člena 3(1), ki so priznani v drugi državi članici (glavni 
postopki), lahko sodišče navedene druge države članice, pristojno po členu 3(2), uvede sekundarne 
postopke v primeru insolventnosti, brez ugotavljanja dolžnikove insolventnosti v navedeni drugi 
državi. […] Njihove posledice se omejijo na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju navedene 
druge države članice.“ 
10 Člen 31 Uredbe št. 1346 /2000 določa: 
„1. S pridržkom predpisov o omejevanju posredovanja informacij imajo upravitelj v glavnih postopkih 
in upravitelji v sekundarnih postopkih dolžnost medsebojne izmenjave informacij. Nemudoma 
posredujejo vse informacije, ki bi lahko bile pomem bne za druge postopke, zlasti o napredku, 
doseženem pri prijavi in preverjanju terjatev ter vseh ukrepih, katerih cilj je končanje postopka. 
2. S pridržkom predpisov, ki veljajo za vsakega od postopkov, imajo upravitelj v glavnih postopkih in 
upravitelji v sekundarnih postopkih dolžnost medsebojnega sodelovanja. 
[…]“. 
11 Člen 39 te uredbe določa: 
„Upniki z običajnim ali stalnim prebivališčem ali registriranim sedežem v državi članici, ki ni država, 
v kateri so bili uvedeni postopki, vključno z davčnimi organi in organi socialne varnosti, lahko pisno 
prijavijo terjatve v postopkih v primeru insolventnosti.“ 
12 Člen 40 navedene uredbe določa: 
„1. Takoj po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti v državi članici pristojno sodišče navedene 
države članice ali upravitelj, ki ga je imenovalo to sodišče, nemudoma obvesti znane upnike 
z običajnim ali stalnim prebivališčem ali registriranim sedežem v drugih državah članicah. 
2. Navedene informacije, ki so bile poslane s posameznim obvestilom, morajo vsebovati zlasti roke, 
posledice zamude teh rokov, organ, ki je pristojen za sprejemanje prijav terjatev in druge določene 
ukrepe. Tako obvestilo lahko tudi navaja, ali morajo upniki, katerih terjatve so prednostne ali 
zavarovane s stvarmi, prijaviti svoje terjatve.“ 
13 Člen 41 iste uredbe določa: 
„Upnik pošlje kopije morebitne dokazne dokumentacije in navede vrsto terjatve, datum njenega 
nastanka in znesek, pa tudi, ali za terjatev uveljavlja prednost, zavarovanje s stvarmi ali pridržek 
lastninske pravice, in katero premoženje je predmet jamstva, ki ga uveljavlja.“ 
14 Člen 42 Uredbe št. 1346 /2000 določa: 
„1. Informacije po členu 40 je treba poslati v uradnem jeziku ali v enem od uradnih jezikov države, 
v kateri so bili uvedeni postopki. V ta namen se uporabi obrazec z naslovom ‚Poziv k prijavi terjatve. 
Roki, ki jih je treba upoštevati!‘ v vseh uradnih jezikih institucij Evropske unije. 
2. Vsak upnik z običajnim ali stalnim prebivališčem ali registriranim sedežem vdržavi članici, ki ni 
država, v kateri so bili uvedeni postopki, lahko prijavi svojo terjatev v uradnem jeziku ali v enem od 
uradnih jezikov navedene druge države. V tem primeru pa njegova prijava nosi naslov ‚Prijava terjatve‘ 
ECLI:EU:C:2019 :754 5 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
v uradnem jeziku ali v enem od uradnih jezikov države, v kateri so bili uvedeni postopki. Poleg tega se 
od njega lahko zahteva, da zagotovi prevod v uradni jezik ali v enega od uradnih jezikov države, v kateri 
so bili uvedeni postopki.“ 
Avstrijsko pravo 
15 Člen 102 Insolvenzordnung (zakon o insolventnosti) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari 
(v nadaljevanju: IO), določa: 
„Upniki morajo svoje terjatve v postopku v primeru insolventnosti uveljavljati v skladu z naslednjimi 
določbami, tudi če so predmet spora.“ 
16 Člen 103(1) IO določa: 
„V prijavi morajo biti navedeni znesek terjatve in dejstva, na katerih temelji, ter zahtevani vrstni red; 
navedena morajo biti dokazila, ki jih je mogoče predložiti v podporo zatrjevani terjatvi.“ 
17 Člen 110(1) IO določa: 
„Imetniki terjatev, katerih pravilnost ali vrstni red ostaneta sporna, lahko zahtevajo ugotovitev 
njihovega obstoja, če je pravda dopustna, z vložitvijo tožbe proti vsem, ki so jo prerekali […]. Zahtevki 
v okviru te tožbe lahko temeljijo samo na razlogu, navedenem v okviru prijave in na obravnavi za 
preizkus; ne morejo se nanašati na višji znesek od tistega, ki je bil pri tem naveden.“ 
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje 
18 Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, pooblaščena za upravljanje poljskega državnega cestnega 
omrežja, je družbi Alpine Bau naročila izvedbo več projektov gradnje cest na Poljskem , pri čemer so 
bila ta javna naročila oddana na podlagi javnih razpisov. Pogodbe v zvezi s temi projekti so vsebovale 
podrobna določila o odškodnini, ki se plača v primeru zamude pri njihovi izvedbi. 
19 V Avstriji je bil 19. junija 2013 proti družbi Alpine Bau uveden postopek prisilne poravnave in S. Riel je 
bil imenovan za upravitelja te družbe. 
20 Ta postopek je bil 4. julija 2013 preoblikovan v „stečajni postopek“. Naslednji dan je bilo na podlagi 
odločbe Handelsgericht Wien (sodišče za gospodarske spore na Dunaju, Avstrija) v registru postopkov 
v primeru insolventnosti navedeno, da gre za glavni postopek v primeru insolventnosti v smislu Uredbe 
št. 1346 /2000 . 
21 Na Poljskem je bil uveden sekundarni postopek v primeru insolventnosti proti družbi Alpine Bau na 
Sad Rejonow y Poznān-Stare Miasto w Poznaniu (občinsko sodišče v Poznanju – Stare Miasto, 
Poljska). 
22 Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je v glavnem postopku v primeru insolventnosti, uvedenem 
v Avstriji, prijavila terjatve 16. avgusta 2013 in 22. junija 2016 , v sekundarnem postopku v primeru 
insolventnosti, uvedenem na Poljskem , pa 16. maja 2014 in 16. junija 2015 . 
23 S. Riel, imenovan v okviru avstrijskega glavnega postopka v primeru insolventnosti, in upravitelj, 
imenovan v okviru poljskega sekundarnega postopka, sta prerekala večino tako prijavljenih terjatev. 
24 Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 1. aprila 2015 na Poljskem vložila tožbo za ugotovitev 
obstoja terjatve v višini 309.663.865 poljskih zlotov (PLN) (približno 73.898.402 EUR). 
ECLI:EU:C:2019 :754 6 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
25 Pri Handelsgericht Wien (sodišče za gospodarske spore na Dunaju) je 31. oktobra 2016 prav tako 
vložila tožbo za ugotovitev obstoja terjatve v višini 64.784.879,43 EUR, pri čemer je predlagala, naj se 
v skladu s členoma 29 in 30 Uredbe št. 1215 /2012 postopek prekine, dokler odločba v postopkih, ki 
potekajo na Poljskem v zvezi s preizkusom terjatev, ne postane pravnomočna. 
26 Handelsgericht Wien (sodišče za gospodarske spore na Dunaju) je z delno sodbo z dne 25. julija 2017 
zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke v postopku v glavni stvari v višini 265.132,81 EUR, ne da bi se 
izreklo o njenem predlogu za prekinitev postopka. 
27 Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zoper to sodbo vložila pritožbo na Oberlandesgericht 
Wien (višje deželno sodišče na Dunaju, Avstrija), pri čemer se je sklicevala zlasti na kršitev postopka, 
ker naj bi Handelsgericht Wien (sodišče za gospodarske spore na Dunaju) zavrnilo prekinitev postopka 
v nasprotju s členom 29 Uredbe št. 1215 /2012 . 
28 Predložitveno sodišče se sprašuje, na prvem mestu, ali tožba za ugotovitev obstoja terjatve, o kateri 
odloča, spada na področje uporabe Uredbe št. 1215 /2012 ali področje uporabe Uredbe št. 1346 /2000 . 
29 Na drugem mestu se v primeru uporabe Uredbe št. 1346 /2000 sprašuje o uporabi, morda po analogiji, 
pravil o litispendenci, ki so določena v Uredbi št. 1215 /2012 . 
30 Na tretjem mestu izraža dvom glede obsega zahtev iz člena 41 Uredbe št. 1346 /2000 v zvezi z vsebino 
prijave terjatve upnikov s sedežem v državi članici. 
31 V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Wien (višje deželno sodišče na Dunaju) prekinilo odločanje in 
Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 
„1. Ali je treba člen 1(2)(b) Uredbe št. 1215 /2012 razlagati tako, da se tožba za ugotovitev obstoja 
terjatve v skladu z avstrijskim pravom v smislu [te določbe] nanaša na insolventnost in je zato 
izključena iz stvarnega področja uporabe te uredbe? 
2. (Samo če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen): 
Ali je treba člen 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 smiselno uporabljati za povezane tožbe, ki spadajo na 
področje uporabe Uredbe št. 1346 /2000 ? 
3. (Samo če je odgovor na prvo vprašanje nikalen ali odgovor na drugo vprašanje pritrdilen): 
Ali je treba člen 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 razlagati tako, da teče postopek z istim zahtevkom 
med istima strankama, če upnica – [tožeča stranka v postopku v glavni stvari] – ki je 
v avstrijskem glavnem postopku v primeru insolventnosti in v poljskem sekundarnem postopku 
v primeru insolventnosti prijavila (v bistvu) identično terjatev, ki sta jo oba upravitelja 
v postopkih v primeru insolventnosti (v večini) prerekala, na Poljskem najprej vložitožbo za 
ugotovitev obstoja terjatve zoper tamkajšnjega upravitelja v sekundarnem postopku v primeru 
insolventnosti, nato pa še zoper upravitelja v glavnem postopku v primeru insolventnosti – 
[S. Riela] – v Avstriji? 
4. Ali je treba člen 41 Uredbe št. 1346 /2000 razlagati tako, da je zahteva glede navedbe ‚vrste terjatve, 
datuma njenega nastanka in zneska‘ izpolnjena, če 
(a) se – kot tu – upnica s sedežem v državi članici, ki ni država, v kateri je bil postopek uveden – 
[tožeča stranka v postopku v glavni stvari] – pri prijavi terjatve v glavnem postopku v primeru 
insolventnosti omeji na to, da terjatev opiše z navedbo konkretnega zneska, vendar brez 
navedbe datuma njenega nastanka (npr. kot ‚terjatev podizvajalca JSV Slawomir Kubica za 
izvedbo cestnih del‘); 
ECLI:EU:C:2019 :754 7 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18 
RIEL 
(b) pri prijavi terjatve datuma njenega nastanka sicer ne navede, vendar je iz prilog k prijavi 
terjatve datum njenega nastanka (npr. na podlagi datuma na priloženem računu) mogoče 
izpeljati? 
5. Ali je treba člen 41 Uredbe št. 1346 /2000 razlagati tako, da ta določba ne nasprotuje temu, da se za 
upnico, ki prijavi terjatev in ima sedež vdržavi članici, ki ni država, v kateri je bil postopek uveden, 
v posameznem primeru uporabijo ugodnejša nacionalna določila – npr. glede zahteve po navedbi 
datuma nastanka terjatve?“ 
Vprašanja za predhodno odločanje 
Prvo vprašanje 
32 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2)(b) Uredbe 
št. 1215 /2012 razlagati tako, da je tožba za ugotovitev obstoja terjatev zaradi njihove prijave v okviru 
postopka v primeru insolventnosti, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, izključena s področja 
uporabe te uredbe. 
33 V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba uredbi št. 1215 /2012 in št. 1346 /2000 razlagati tako, da se 
izogne vsakršnemu prekrivanju med pravnimi pravili iz njunih besedil in vsakršni pravni praznini. Tako 
tožbe, ki so na podlagi člena 1(2)(b) Uredbe št. 1215 /2012 izključene s področja uporabe te uredbe, ker 
se nanašajo na „stečaj, postopke v zvezi z likvidacijo plačilno nesposobnih podjetij ali drugih pravnih 
oseb, postopke prisilne poravnave in podobne postopke“, spadajo na področje uporabe Uredbe 
št. 1346 /2000 . Simetrično spadajo tožbe, ki ne spadajo na področje uporabe člena 3(1) Uredbe 
št. 1346 /2000 , na področje uporabe Uredbe št. 1215 /2012 (sodbi z dne 20. decembra 2017 , Valach in 
drugi, C-649/16, EU:C:2017 :986, točka 24, in z dne 4. oktobra 2018 , Feniks, C-337/17, EU:C:2018 :805, 
točka 30). 
34 Iz tega izhaja, da sta področji uporabe teh dveh uredb jasno razmejeni in da tožba, ki izhaja 
neposredno iz postopka v primeru insolventnosti in je z njim tesno povezana, ne spada na področje 
uporabe Uredbe št. 1215 /2012 , temve č na področje uporabe Uredbe št. 1346 /2000 (sodba z dne 
14. novembra 2018 , Wiemer & Trachte, C-296/17, EU:C:2018 :902, točka 31). 
35 V teh okoliščinah je Sodišče upoštevalo dejstvo, da so bile različne vrste tožb, ki jih je obravnavalo, 
vložene v povezavi s postopkom v primeru insolventnosti. Poleg tega je predvsem skušalo vsakič 
ugotoviti, ali je podlaga zadevne tožbe v predpisih o postopkih v primeru insolventnosti ali v drugih 
predpisih (sodbi z dne 4. septembra 2014 , Nickel & Goeldner Spedition, C-157/13, EU:C:2014 :2145 , 
točka 26, in z dne 4. decembra 2014 , H, C-295/13, EU:C:2014 :2410 , točka 18). 
36 Natančneje, odločilni element, ki ga je Sodišče uporabilo za določitev področja, iz katerega izhaja tožba, 
je njena pravna podlaga. V skladu s tem pristopom je treba ugotoviti, ali pravica ali obveznost, ki je 
podlaga za tožbo, izhaja iz splošnih predpisov civilnega in gospodarskega prava ali iz posebnih pravil 
o odstopanju za postopke v primeru insolventnosti (sodbe z dne 4. septembra 2014 , Nickel & Goeldner 
Spedition, C-157/13, EU:C:2014 :2145 , točka 27; z dne 11. junija 2015 , Comité d’entreprise de Nortel 
Networks in drugi, C-649/13, EU:C:2015 :384, točka 28; z dne 9. novembra 2017 , Tünkers France in 
Tünkers Maschinenbau, C-641/16, EU:C:2017 :847, točka 22, in z dne 20. decembra 2017 , Valach in 
drugi, C-649/16, EU:C:2017 :986, točka 29). 
ECLI:EU:C:2019 :754 8 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
37 V obravnavanem primeru je treba poudariti, da poleg okoliščine, da je tožba za ugotovitev obstoja 
terjatev iz člena 110 IO, ki jo je vložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, element avstrijske 
zakono daje na področju insolventnosti, iz besedila te določbe izhaja, da to tožbo v okviru postopka 
v primeru insolventnosti vložijo upniki, ki v njem sodelujejo, v primeru ugovarjanja pravilnosti ali 
vrstnemu redu terjatev, ki so jih ti upniki prijavili. 
38 Zato je razvidno, da ob upoštevanju teh značilnosti tožba za ugotovitev obstoja terjatev, določena 
v členu 110 IO, izhaja neposredno iz postopka v primeru insolventnosti, je z njim tesno povezana in 
ima podlago v predpisih o postopkih v primeru insolventnosti. 
39 Zato navedena tožba ne spada na področje uporabe Uredbe št. 1215 /2012 , temve č na področje uporabe 
Uredbe št. 1346 /2000 . 
40 V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2)(b) Uredbe št. 1215 /2012 
razlagati tako, da je tožba za ugotovitev obstoja terjatev zaradi njihove prijave v okviru postopka 
v primeru insolventnosti, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, izključena s področja uporabe te 
uredbe. 
Drugo vprašanje 
41 Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga postavlja le za primer pritrdilnega odgovora na prvo 
vprašanje, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 razlagati tako, da se smiselno 
uporablja za tožbo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki je izključena s področja uporabe te 
uredbe, vendar spada na področje uporabe Uredbe št. 1346 /2000 . 
42 Najprej je treba opozoriti, da je z določitvijo, da kadar pred sodišči različnih držav članic tečejo 
postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo 
postopek, po uradni dolžnosti prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, 
ki je prvo začelo postopek, namen člena 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 preprečiti, da bi bile v zvezi 
s temi zahtevki izdane nezdružljive sodne odločbe. 
43 Prav tako je treba poudariti, da ker je zakono dajalec Unije nekatere zadeve izrecno izključil s področja 
uporabe Uredbe št. 1215 /2012 , se določbe te uredbe, vključno s tistimi, ki so izključno postopkovne 
narave, za ta področja smiselno ne uporabljajo. 
44 Poleg tega taka uporaba ne bi upoštevala ureditve Uredbe št. 1346 /2000 in bi zato posegla v polni 
učinek določb te uredbe, zlasti ker so v skladu s členoma 3 in 27 te uredbe v povezavi z njenimi 
uvodnimi izjavami 12, 18 in 19 lahko sekundarni postopki v primeru insolventnosti uvedeni vzporedno 
z glavnim postopkom v primeru insolventnosti, česar pa člen 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 ne omogoča. 
45 Poleg tega glede ureditve Uredbe št. 1346 /2000 , kot je Komisija trdila v pisnem stališču, člen 31 te 
uredbe omogoča izognitev nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, tako da določa pravila na področju 
posredovanja informacij in sodelovanja v primeru vzporednih postopkov v primeru insolventnosti. 
46 Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 29(1) Uredbe št. 1215 /2012 razlagati tako, 
da se ne uporablja, niti po analogiji, za tožbo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki je izključena 
s področja uporabe te uredbe, vendar spada na področje uporabe Uredbe št. 1346 /2000 . 
Tretje vprašanje 
47 Ker je bilo tretje vprašanje postavljeno samo za primer, da bi bil odgovor na prvo vprašanje nikalen ali 
da bi bil odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, nanj ni treba odgovoriti. 
ECLI:EU:C:2019 :754 9 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
Četrto in peto vprašanje 
48 Predložitveno sodiščes četrtim in petim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, 
ali je treba člen 41 Uredbe št. 1346 /2000 razlagati tako, da lahko upnik v okviru postopka v primeru 
insolventnosti prijavi terjatev, ne da bi formalno navedel datum nastanka te terjatve, kadar je na 
podlagi zakona države članice, na ozemlju katere je bil ta postopek uveden, to dovoljeno in je datum 
razviden iz dokazil iz tega člena 41. 
49 Iz uvodnih izjav 2 in 8 Uredbe št. 1346 /2000 je razvidno, da je cilj te uredbe omogočiti učinkovito in 
uspešno delovanje čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti ter izboljšati in pospešiti te 
postopke. 
50 Natančneje, kot izhaja zlasti iz uvodne izjave 21 in iz člena 39 te uredbe, je namen zadnje zagotoviti 
enako obravnavanje upnikov v Uniji in olajšati uveljavljanje njihovih pravic. 
51 Člen 4(2)(h) Uredbe št. 1346 /2000 določanačelo, v skladu s katerim so pravila o prijavi, preverjanju in 
priznanju terjatev določena z zakono m države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek 
v primeru insolventnosti. Člen 41 te uredbe, ki je v poglavju IV z naslovom „Obveščanje upnikov in 
prijava njihovih terjatev“, pa določa nekatere zahteve glede vsebine prijave terjatve, ki jih je treba, kot 
je navedel generalni pravobranilec v točkah 59 in 72 sklepnih predlogov, obravnavati kot najvišje 
zahteve v zvezi z vsebino prijave terjatve, ki jih lahko nacionalna ureditev naloži upnikom, ki imajo 
običajno prebivališče, stalno prebivališče ali sedež vdržavi članici, ki ni tista, na ozemlju katere je bil 
uveden postopek v primeru insolventnosti. 
52 Med temi zahtevami ta člen 41 med drugim določa, da upnik pošlje kopije morebitne dokazne 
dokumentacije in navede datum nastanka terjatve. 
53 Poleg tega je treba opozoriti, da so, kot je bilo navedeno v točki 51 te sodbe, pravila o preverjanju in 
priznanju terjatev v skladu z načelom iz člena 4(2)(h) Uredbe št. 1346 /2000 še vedno določena 
z zakono m države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek zaradi insolventnosti. 
54 Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da se člen 41 Uredbe št. 1346 /2000 ne sme razlagati tako, da se zavrne 
prijava terjatve zato, ker zadevna prijava terjatve ne vsebuje enega od podatkov iz tega člena 41, če 
navedbe tega podatka ne nalaga zakon države članice, na ozemlju katere je bil uveden postopek 
v primeru insolventnosti, in če je mogoče navedeni podatek brez posebnih težav razbrati iz dokazil iz 
navedenega člena 41, kar pa mora presoditi pristojni organ, ki je pooblaščen za preizkus terjatev. 
55 V teh okoliščinah je treba na četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 41 Uredbe 
št. 1346 /2000 razlagati tako, da lahko upnik v okviru postopka v primeru insolventnosti prijavi 
terjatev, ne da bi formalno navedel datum njenega nastanka, kadar zakono daja države članice, na 
ozemlju katere je bil ta postopek uveden, ne nalaga obveznosti, da je treba ta datum navesti, in je 
mogoče tega brez posebnih težav razbrati iz dokazil iz tega člena 41, kar pa mora presoditi pristojni 
organ, pooblaščen za preizkus terjatev. 
Stroški 
56 Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim 
sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, 
se ne povrnejo. 
ECLI:EU:C:2019 :754 10 
SODBA Z DNE 18. 9. 2019 – ZADEVA C-47/18  
RIEL  
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo: 
1. Člen 1(2)(b) Uredbe (EU) št. 1 2 1 5 / 2 0 1 2  E v ropskega parlamenta in Sveta z dne 1 2. decembra 
2 0 1 2 o pristojnosti in priznavanju ter iz v rševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih 
zadevah je treba razlagati tako, da je tožba za ugotovitev obstoja terjatev zaradi njihove 
prijave v okviru postopka v primeru insolventnosti, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, 
izključena s področja uporabe te uredbe. 
2. Člen 2 9(1) Uredbe št. 1 2 1 5 / 2 0 1 2  je treba razlagati tako, da se ne uporablja, niti po analogiji, 
za tožbo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, kije izključena s področja uporabe te 
uredbe, vendar spada na področje uporabe Uredbe št. 1 3 4 6 / 2 0 0 0 . 
3. Člen 4 1 Uredbe Sveta (ES) št. 1 3 4 6 / 2 0 0 0  z dne 2 9. maja 2 0 0 0 o postopkih v primeru 
insolventnosti je treba razlagati tako, da lahko upnik v okviru postopka v primeru 
insolventnosti prijavi terjatev, ne da bi formalno navedel datum njenega nastanka, kadar 
zakonodaja države članice, na ozemlju katere je bil ta postopek uveden, ne nalaga obveznosti, 
da je treba ta datum navesti, in je mogoče slednjega brez posebnih težav razbrati iz dokazil iz 
tega člena 4 1, kar pa mora presoditi pristojni organ, pooblaščen za preizkus terjatev. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2019 :754 11