ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. decembra 2005 − Greencore Group proti Komisiji

(Zadeva T-135/02)

„Izvršba sodbe Sodišča prve stopnje – Znižanje globe, naložene tožeči stranki – Neplačilo in naknadna zavrnitev plačila obresti od vrnjenega zneska s strani Komisije – Ničnostna tožba – Načelo pravne varnosti“

1. Konkurenca – Globe – Vračilo preveč prejetega brez zavzetja stališča do zahtevka za zamudne obresti – Izrecna zavrnitev naknadnega zahtevka za plačilo obresti – Zavrnitev, ki temelji na tem, da je bil zahtevek vložen prepozno glede na prejšnjo zavrnitev zaradi molka organa in zahteve pravne varnosti – Nezakonitost glede na okoliščine primera (Glej točke od 56 do 57 in od 63 do 69.)

2. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločbe – Odprava neobstoja obrazložitve v sodnem postopku – Nedopustnost (Glej točko 58.)

3. Pritožba – Sodba Sodišča – Zavezujoči učinki za Sodišče prve stopnje – Obseg (Glej točki 61 in 62.)

Predmet

Predlog za razglasitev ničnosti odločbe z dne 11. februarja 2002, s katero je Komisija zavrnila predlog tožeče stranke, da se njeni hčerinski družbi Irish Sugar plc plačajo zamudne obresti od glavnice, ki je bila tej vrnjena v okviru izvršbe sodbe Sodišča prve stopnje.

Izrek

1) Odločba z dne 11. februarja 2002, s katero je Komisija zavrnila predlog tožeče stranke, da se njeni hčerinski družbi Irish Sugar plc plačajo zamudne obresti od glavnice, ki je bila tej vrnjena v okviru izvršbe sodbe Sodišča prve stopnje, se razglasi za nično.
84

Nadalje je bil odbor za pritožbe tudi upravičen ugotoviti, da so stroški oglaševanja, ki jih je imela tožeča stranka, povzročili enake težave kot zgoraj navedeni podatki o prodaji. In sicer je odbor za pritožbe v točki 26 izpodbijane odločbe poudaril, da podatki, ki jih je predložila tožeča stranka in se nanašajo na omenjene stroške, nimajo pomembne vrednosti, ker „ni nobenega dokaza, ki bi izkazoval oceno obsega trženja za trg zadevnih proizvodov“. Poleg tega, kot je to pravilno poudaril UUNT, glede na seznam, ki ga je pripravila tožeča stranka glede zadevnih stroškov oglaševanja, ni mogoče določiti, za kaj so bili ti zneski porabljeni: za znak „Werthers Original“, obliko proizvoda, zavitek ali ostale namene. Torej takšno gradivo o oglaševanju ne more pomeniti dokaza o uporabi znamke, kot je bila prijavljena, kot tudi ne dokaza, da zadevni delež javnosti prepoznava znamko kot oznako trgovskega porekla zadevnih proizvodov (zgoraj navedena sodba Oblika steklenice za pivo točka 51).
Zadeva T-292/02

Confederazione Nazionale dei Servizi (Confservizi)

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Državne pomoči — Sistem pomoči, ki so jih italijanski organi v obliki davčnih oprostitev in posojil po ugodnejši obrestni meri dodelili nekaterim javnim storitvenim podjetjem — Odločba, s katero so bile pomoči razglašene za nezdružljive s skupnim trgom — Ničnostna tožba — Združenje podjetij — Neobstoj posamičnega zadevanja — Nedopustnost“

Sodba Sodišča prve stopnje (osmi razširjeni senat) z dne 11. junija 2009 II ‐ 1661

Povzetek sodbe

Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je bil sistem pomoči razglašen za nezdružljiv s skupnim trgom

(člen 230, četrti odstavek, ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člena 1(h) in 20)

Tožbe, ki so jih vložila združenja, so dopustne v določenih položajih, in sicer kadar združenje zastopa interese podjetij, ki bi bila sama procesno upravičena, ali kadar je združenje individualizirano, ker so prizadeti njegovi interesi, ki jih ima kot združenje, predvsem ker akt, za katerega se zahteva razglasitev ničnosti, posega v njegovo vlogo pogajalca, ali kadar mu zakonska določba izrecno priznava nekatere procesne pravice.

V zvezi s tožbo združenja podjetji zoper odločbo Komisije, s katero je bil sistem pomoči razglašen za nezdružljiv s skupnim trgom – torej v zvezi s prvim položajem – možnost bolj ali manj natančne ugotovitve števila ali celo identitete pravnih subjektov, za katere se uporablja neki ukrep, nikakor ne pomeni, da je treba šteti, da ta ukrep te subjekte posamično zadeva, če ni sporno, da gre za uporabo v skladu s pravno ali dejansko objektivno okoliščino, opredeljeno z zadevnim aktom.

V zvezi z drugim primerom ni mogoče šteti, da je položaj združenja kot pogajalca z aktom, katerega ničnost se predlaga, prizadet zaradi dejstva, da je sodeloval v upravni fazi v skladu s členoma 1(h) in 20 Uredbe št. 659/1999 o uporabi člena 88 ES. Navedene določbe predstavniškim združenjem namreč ne priznavajo nobenega posebnega statusa v primerjavi s statusom drugih zainteresiranih oseb.

Čeprav glede tretjega položaja člen 1(h) in 20 Uredbe št. 659/1999 zainteresiranim tretjim osebam podeljujeta procesne pravice, pa zgolj dejstvo, da je združenje lahko predložilo stališča v okviru postopka iz člena 88(2) ES in da bi se ga lahko štelo za zainteresirano osebo, ne more zadostovati za ugotovitev dopustnosti njegove tožbe.

(Glej točke 52, 53, 58 in 59.)
Ker je vmesna sodba določila obdobje, za katero so tožeče stranke upravičene do odškodnine, njeno sestavo in način, ki mu je treba slediti za izračun natančnega zneska odškodnine za vsako tožečo stranko, je moralo biti prav tako v tem primeru možno spremeniti zneske v zahtevkih vsake tožeče stranke po razglasitvi te sodbe.

V okviru odškodninske tožbe po razglasitvi vmesne sodbe, s katero je Sodišče prve stopnje naložilo Skupnosti povračilo škode, ki jo je utrpelo osebje skupnega podjetja Joint European Torus (JET) zaradi uporabe drugačnega pravnega statusa od statusa začasnega uslužbenca, je treba uvrstitev vsake tožeče stranke v naziv in plačilni razred na začetku obdobja, za katero so upravičene do odškodnine, določiti upoštevajoč njeno dejansko zaposlitev, s tem da je to obdobje dolgo pet let in se začne z dnem začetka veljavnosti najstarejše sklenjene ali podaljšane pogodbe, pri čemer ta datum ne sme biti starejši od petih let.

Sodišče prve stopnje je sicer dejansko omejilo pravice do povračila na obdobje največ petih let, vseeno pa je razsodilo, da bi morale zainteresirane stranke biti zaposlene na podlagi pogodbe začasnega uslužbenca od začetka, se pravi od prve zaposlitve, saj je protipravnost trajala ves čas obstoja JET. Posledično položaj vsake tožeče stranke na začetku obdobja, za katero so upravičene do odškodnine, ne more biti izenačen s tem, kar bi izhajalo iz prve zaposlitve, ampak se mora obravnavati, upoštevajoč to, da bi morala zainteresirana oseba biti od takrat, ko je bila zaposlena kot pogodbeni uslužbenec, zaposlena kot začasni uslužbenec, zaradi česar je treba po potrebi upoštevati doseženo „kariero“ pred začetkom tega obdobja. Tak način „vzpostavitve kariere“ nujno zajema napredovanja, do katerih bi lahko bila upravičena vsaka tožeča stranka.

V zvezi z napredovanji v obdobju, za katero so tožeče stranke upravičene do odškodnine, je Sodišče prve stopnje glede na položaj rednih članov projektne skupine JET dejansko presodilo, da so bile tožeče stranke v diskriminatornem pravnem položaju, ki je podlaga za krivdno protipravno ravnanje, in da so zaradi tega dejstva te utrpele škodo. Posledično je podoben položaj začasnih uslužbencev ESAE za primerjavo za določitev kariernega napredovanja, do katerega bi lahko bile upravičene tožeče stranke in je morda najbolj ugoden, položaj rednih članov projektne skupine JET.

(Glej točke od 49 do 51, 64 in 67.)
Na področju odgovornosti Skupnosti za škodo, povzročeno posameznikom, mora biti ravnanje, ki se očita instituciji, dovolj resna kršitev pravnega pravila, katerega cilj je dodelitev pravic posameznikom. Odločilno merilo za to, da je kršitev prava Skupnosti dovolj resna, je dejstvo, da je zadevna institucija Skupnosti očitno in resno kršila omejitve, ki so postavljene za njeno diskrecijsko presojo. Če ima ta institucija le dokaj omejeno diskrecijsko pravico ali te pravice sploh nima, lahko za dokaz obstoja dovolj resne kršitve zadošča že samo kršitev prava Skupnosti.

Na pravico do varstva zaupanja v pravo, ki je eno od temeljnih načel Skupnosti, se lahko sklicuje vsak posameznik, ki se znajde v položaju, iz katerega izhaja, da mu je uprava Skupnosti z natančnimi zagotovili vzbudila upravičena pričakovanja. Kot takšna zagotovila se štejejo natančne, brezpogojne in skladne informacije, ki izhajajo iz pooblaščenega in zanesljivega vira, ne glede na obliko, v kateri so predložene. Nasprotno pa se na kršitev tega načela ni mogoče sklicevati, če zadevni osebi upravni organ ne da natančnih zagotovil.

Iz tega sledi, da se gospodarski subjekt ne more sklicevati na tako načelo opirajoč se na ustna zagotovila, za katera Komisija zanika, da bi jih izrazila, pri čemer nobeden od elementov iz spisa ne dokazuje njihove resničnosti.

Ravno tako se ta subjekt ne more sklicevati na to načelo, kadar je Komisija — ker ni bilo končnega sporazuma o sklenitvi pogodbe s to institucijo — od njega zahtevala predložitev več osnutkov pogodbe, ker spada ta okoliščina v okvir običajnih pogajanj o sklenitvi pogodbe in ker Komisija s tem tega subjekta ni spodbujala k izpostavljanju prekomernim tveganjem v zvezi z njegovo gospodarsko dejavnostjo.

(Glej točke 89, 92 in 100.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Pravo Skupnosti – Področje uporabe – Šport – Omejenost na gospodarske dejavnosti

(člen 2 ES)

2. Prosto gibanje oseb in storitev – Delavci – Konkurenca – Določbe Pogodbe – Področje uporabe – Športne dejavnosti – Omejitve – Boj proti dopingu – Izključitev

(členi 39 ES, 49 ES, 81 ES in 82 ES)

Summary

1. Izvajanje športa glede na sodno prakso Sodišča in ob upoštevanju ciljev Skupnosti sodi v okvir uporabe prava Skupnosti le, kolikor pomeni gospodarsko dejavnost v smislu člena 2 ES.

(Glej točko 37.)

2. Če ima neka športna dejavnost značaj opravljanja plačanega dela ali plačanega opravljanja storitev, sodi glede na posamični primer v okvir uporabe člena 39 ES in naslednjih oziroma člena 49 ES in naslednjih. Na ta način se prepovedi iz Pogodbe uporabljajo za pravila s področja športa, ki zadevajo gospodarski vidik, ki ga lahko ima športna dejavnost. Nasprotno pa te prepovedi ne zadevajo izključno športnih pravil, to je pravil, ki zadevajo le vprašanja športa, in kot taka ne zadevajo gospodarskih dejavnosti. Ta omejitev področja uporabe zgoraj navedenih določb Pogodbe pa vendarle ne sme biti strožja, kot zahteva njen namen.

Ta načela, ki zadevajo uporabo predpisov Skupnosti s področja prostega gibanja oseb in prostega opravljanja storitev na področju športnih pravil, veljajo tudi za določbe Pogodbe o konkurenci. To, da neka izključno športna ureditev ni povezana z gospodarsko dejavnostjo in zato po mnenju Sodišča ne sodi v okvir uporabe členov 39 ES in 49 ES, namreč tudi pomeni, da ni povezana z gospodarskimi razmerji konkurence, zato tudi ne sodi v okvir uporabe členov 81 ES in 82 ES.

Nasprotno pa ureditev, ki, čeprav sodi na področje športa, ni izključno športna, ampak zadeva gospodarski vidik, ki ga lahko ima športna dejavnost, sodi v okvir uporabe tako določb členov 39 ES in 49 ES ter členov 81 ES in 82 ES in lahko, odvisno od primera, posega v svoboščine, ki jih te določbe zagotavljajo.

Ker prepoved dopinga temelji na dejavnikih izključno športnega značaja in torej nikakor ni povezana z gospodarskimi dejavniki, pravila boja proti dopingu, ki jih sprejmejo športne organizacije, ne spadajo na področje uporabe določb Pogodbe o ekonomskih svoboščinah, natančneje členov 49 ES, 81 ES in 82 ES.

(Glej točke od 39 do 42 in 47.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali podobne prejšnje znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede v zvezi s prejšnjo znamko – Sestavljena znamka, ki vsebuje opisni sestavni del navedenih proizvodov – Zadevna javnost zaznava ta sestavni del kot tak in ne kot sestavni del, ki bi omogočal razlikovanje gospodarskega porekla proizvodov

(Uredba Sveta št. 40/94, člen(8)(1)(b))

2. Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali podobne prejšnje znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede v zvezi s prejšnjo znamko – Besedna znamka „CHUFAFIT“ ter besedni in figurativni znamki, ki vsebujeta besedo „CHUFI“

(Uredba Sveta št. 40/94, člen(8)(1)(b))

Summary

1. Ob presoji verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti je treba upoštevati, da na splošno ciljna javnost opisnega dela proizvodov, ki jih določa sestavljena znamka, ne bo imela za razlikovalni in prevladujoči sestavni del celotnega vtisa, ki ga daje ta znamka, ki bi omogočal razlikovanje gospodarskega porekla teh proizvodov.

(Glej točki 51 in 53.)

2. V španski javnosti ne obstaja verjetnost zmede, po eni strani v zvezi z besednim znakom CHUFAFIT, za katerega se zahteva registracija kot znamke Skupnosti za „predelane oreške“ in „sveže oreške“ iz razredov 29 in 31 v smislu Nicejskega aranžmaja, in po drugi strani v zvezi z besedno znamko CHUFI in figurativno znamko, ki vsebuje ta besedni del, prej registrirani v Španiji za določitev obsega proizvodov iz istih razredov navedenega aranžmaja, če so, tudi če so proizvodi, ki jih določata nasprotujoča si znaka, enaki, razlike med tema znakoma zadostne, da izključijo obstoj te verjetnosti, tako da eden od pogojev za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 ni izpolnjen.

(Glej točki 54 in 60.)
274

Na tretjem mestu je treba glede konteksta davčnih ukrepov ugotoviti, da je Komisija v obdobju od leta 1996 do leta 1999 pregledovala še druge davčne sisteme, ki so jih tožeče stranke uvedle v tem obdobju (odbitke davka, uvedene leta 1994, 1996 in 1997, in zmanjšanja davčne osnove, uvedena leta 1996, ki so bila obravnavana v zadevah, v katerih sta bili izdani zgoraj v točkah 68 in 70 navedeni sodbi Demesa in sodba z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Diputación Foral de Álava proti Komisiji). Tako je na podlagi pritožb, vloženih junija 1996 in oktobra 1997 proti 45-odstotnemu odbitku davka in zmanjšanju davčne osnove za davek od dohodkov pravih oseb za podjetji Demesa in Ramondín na zgodovinskem območju Álava, Komisija začela več postopkov, ki so vodili do sprejetja odločb 1999/718 in 2000/795 (glej zgoraj točko 68) in odločb Komisije z dne 17. avgusta in o začetku formalnega postopka preiskave v zvezi z ureditvijo 45-odstotnega odbitka davka in zmanjšanja davčne osnove za davek od dohodkov pravnih oseb, proti katerima je bila prav tako vložena pritožba pri Sodišču prve stopnje (zgoraj v točki 174 navedeni sodbi Diputación Foral de Guipúzcoa in drugi proti Komisiji in Diputación Foral de Álava proti Komisiji in drugim). Čeprav se ti postopki ne nanašajo na davčne izjeme iz leta 1993 iz obravnavanega primera, je kljub temu šlo za davčne ugodnosti, ki so jih sprejeli isti organi in ki bi lahko sprožile enaka pravna vprašanja ter za katere je Komisija znotraj svoje diskrecijske pravice lahko presodila, da jih je treba obravnavati hitreje, zlasti ob upoštevanju, da na njena vprašanja v zvezi z upravičenci obravnavanih davčnih oprostitev ni bilo odgovora.
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)

z dne 10. junija 2004

Zadeva T-258/01

Pierre Eveillard

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Uradniki − Disciplinska ureditev − Razvrstitev v nižji plačilni razred − Člena 11 in 14 Kadrovskih predpisov − Pogodba o varovanju stavb Komisije“

Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000

Predmet: Tožba zaradi razglasitve ničnosti odločbe Komisije z dne 25. junija 2001, s katero je bil zavrnjen ugovor tožeče stranke z dne 13. marca 2001, v katerem je ugovarjala odločbi organa, pristojnega za imenovanje z dne 19. decembra 2000, s katero mu je bila izrečena disciplinska sankcija razvrstitve v nižji plačilni razred za dva plačilna razreda.

Odločitev: Odločba z dne 19. decembra 2000, s katero je bila tožeči stranki izrečena sankcija razvrstitve v nižji plačilni razred za dva plačilna razreda, se razglasi za nično. Komisija nosi vse stroške.

Povzetek

1. Uradniki − Tožba − Tožba zoper odločbo o zavrnitvi ugovora − Dopustnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

2. Uradniki − Pravice in obveznosti − Predlog uradnika kategorije B, da za administrativne naloge zaposli osebje po pogodbi o varovanju − Splošna praksa, ki so jo podpirali nadrejeni in ki sama po sebi ni goljufiva − Kršitev obveznosti iz Kadrovskih predpisov − Odsotnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 11)

1. Posledica tožbe uradnika zoper izrecno ali domnevano zavrnitev predhodnega upravnega ugovora, vloženega na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov, je, da o spornem aktu, zoper katerega je bil predložen ugovor, odloča Sodišče prve stopnje.

(Glej točko 30.)

Napotitev na: Sodišče, 17. januar 1989, Vainker proti Parlamentu, 293/87, Recueil, str. 23, točka 8; Sodišče prve stopnje, 10. december 1992, Williams proti Računskemu sodišču, T-33/91, Recueil, str. II-2499, točka 23; Sodišče prve stopnje, 16. oktober 1996, Capitanio proti Komisiji, T-36/94, RecFP, str. I-A-449 in II-1279, točka 33.

2. Uradniku kategorije B, čigar naloge so v skladu s členom 5(1) Kadrovskih predpisov izvedbene naloge, in ne vodstvene naloge, ki pripadajo uradnikom kategorije A, ni upravičeno očitati, da ni izpolnil obveznosti iz Kadrovskih predpisov samo zaradi tega, ker je predlagal, naj se za administrativne naloge zaposli osebje po pogodbi o varovanju, pri čemer je ta praksa potekala v različnih službah institucije, bila je splošna, spodbujali so jo nadrejeni institucije in, čeprav ni bila pravilna, sama po sebi ni bila goljufiva.

(Glej točko 47.)
Ravnanje podjetja, ki v Nemčiji upravlja sistem zbiranja in predelave prodajne embalaže na celotnem ozemlju, in sicer da od podjetij, ki uporabljajo njen sistem, zahteva plačilo embalažnine za celotno količino prodajne embalaže, ki so dane na trg z njegovim logotipom v Nemčiji, če ta podjetja dokažejo, da za del ali celoto teh embalaž niso uporabila tega sistema, pomeni zlorabo prevladujočega položaja. Zato to podjetje, dokler lahko uporabniki logotipa Der Grüne Punkt dokažejo, da se bile količine embalaž, za katere ne uporabljajo sistema DSD, dejansko zbrane in predelane z uporabo drugih kolektivnih ali individualnih sistemov, ki so jih uporabili, ne more zatrjevati, da naj bi bilo nesorazmerno od nje zahtevati, da ne prejema plačila za storitev, ki je ne zagotavlja. Vendar to ne izključuje možnosti, da ta družba naloži ustrezno embalažnino za samo uporabo znamke, ko je dokazano, da je bila embalaža, označena z njenim logotipom, zbrana in predelana z uporabo drugega sistema, ker nalepljanje logotipa, na katerem je navedeno, da ima potrošnik možnost uporabljati sistem, ki ga predlaga podjetje, pomeni storitev, dajanje sistema na razpolago.

(Glej točke 148, 164, 181, 193 in 195.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Postopek – Ugovor nedopustnosti – Procesne predpostavke javnega reda – Sodni preizkus po uradni dolžnosti

(Člen 80 PJ; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 113)

2. Ničnostna tožba – Tožba podjetij ali njihovih združenj, vložena na podlagi člena 33, drugi odstavek, PJ – Procesno upravičenje – Podjetja v smislu člena 80 PJ – Podjetje brez lastnosti tako med vložitvijo tožbe kot med storjenimi ravnanji, ki so navedena v pritožbi, v zvezi s katero izpodbija odločitev o njeni zavrnitvi – Neobstoj procesnega upravičenja

(Člen 33, drugi odstavek, PJ in člen 80 PJ)

3. Tožba zaradi nedelovanja – Tožba podjetij ali njihovih združenj, vložena iz naslova člena 35 PJ – Procesno upravičenje – Podjetja v smislu 80 PJ

(Člen 35 PJ in 80 PJ)

Summary

1. V smislu člena 113 Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje kadar koli po uradni dolžnosti preizkusi procesne predpostavke javnega reda, ki so v pristojnosti sodišča Skupnosti, da dopusti tožbo. Nadzor Sodišča prve stopnje torej ni omejen na procesne predpostavke, ki jih navedejo stranke.

Procesna predpostavka pomanjkanja lastnosti podjetja v smislu člena 80 PJ odpira vprašanje javnega reda, ker zadeva procesno upravičenje tožeče stranke in njen dostop do pravnih sredstev in jo torej lahko Sodišče prve stopnje preizkusi po uradni dolžnosti.

(Glej točki 51 in 52.)

2. Naštevanje subjektov, ki imajo pravico vložiti ničnostno tožbo, je v členu 33, drugi odstavek, PJ taksativno, tako da subjekti, ki tam niso našteti, veljavno ne morejo vložiti take tožbe.

Zato za vložitev ničnostne tožbe proti odločbi ESPJ nima procesnega upravičenja podjetje, ki se zaradi neizvajanja proizvodne dejavnosti ne more sklicevati na lastnost podjetja v smislu člena 80 PJ ob vložitvi tožbe in ki tega še toliko bolj ne more storiti med tem, ko so bila storjena ravnanja, ki so navedena v pritožbi, v zvezi s katero izpodbija odločitev o njeni zavrnitvi.

(Glej točke 53, 54, 56 in od 59 do 62.)

3. Tožba zaradi nedelovanja na podlagi člena 35 PJ je dopustna samo, če ima tožeča stranka lastnost podjetja v smislu člena 80 PJ.

(Glej točko 55.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Postopek – Odškodninska tožba – Tožba, ki se nanaša na zahtevek za povrnitev škode in obresti, ki izhajajo iz pogodbe – Arbitražna klavzula– Odsotnost – Nepristojnost sodnika Skupnosti

(Členi 235 ES, 238 ES in 240 ES)

2. Postopek – Vloga – Obličnost – Določitev predmeta spora – Povzetek navedenih tožbenih razlogov – Tožba za povrnitev škode, ki jo je povzročila institucija Skupnosti

(Statut Sodišča, člen 21; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44 (1)(c))

Summary

1. Sodišče prve stopnje v odsotnosti arbitražne klavzule v smislu člena 238 ES ne more odločati o odškodninski tožbi, vloženi na podlagi člena 235 ES, kadar ta tožba v resnici meri na zahtevek za povrnitev škode in obresti, ki izhajajo iz pogodbe. Sicer bi bilo Sodišče prve stopnje pristojno za spore, katerih obravnavanje je zanj do določene mere predpisano v členu 240 ES, ker ta določba nasprotno določa nacionalnim sodiščem pristojnost prava Skupnosti za reševanje sporov, v katerih je Skupnost stranka.

(Glej točko 50.)

2. Glede na člen 21, prvi pododstavek, Statuta Sodišča in člen 44(1)(c) Poslovnika mora vsaka tožba navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov. Trditev mora biti dovolj jasna in določna, da omogoči toženi stranki pripravo obrambe, Sodišču prve stopnje pa odločanje o tožbi, če v posameznem primeru ni drugih trditev. Z namenom zagotoviti pravno varnost in dobro upravljanje sodstva je za dopustnost tožbe potrebno, da izhajajo bistveni dejanski in pravni elementi, na katerih temelji, vsaj na kratko, vendar usklajeno in razumljivo, iz besedila same sodbe.

Tožba za povrnitev škode, ki jo je povzročila institucija Skupnosti, mora za izpolnitev teh pogojev vsebovati elemente, iz katerih je mogoče razbrati ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih presoja, da obstaja vzročna zveza med tem ravnanjem in škodo, ki jo je domnevno utrpela, ter vrsto in obseg te škode.

(Glej točke 56, 58 in 59.)