ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah od 1 do 3, 16, od 37 do 39, 42 in 43 Direktive 98/44 je navedeno: „(1) ker imata biotehnologija in genski inženiring vse pomembnejšo vlogo v mnogih industrijskih panogah in ker bo varstvo biotehnoloških izumov nedvomno temeljnega pomena za industrijski razvoj Skupnosti; (2) ker raziskave in razvoj zlasti v genskem inženiringu zahtevajo veliko zelo tveganih naložb in so zato lahko dobičkonosne samo ob ustreznem pravnem varstvu; (3) ker je učinkovito in usklajeno varstvo v vseh državah članicah bistveno za vzdrževanje in spodbujanje naložb v področje biotehnologije; […] (16) ker je patentno pravo treba uporabljati tako, da so spoštovana temeljna načela varovanja človekovega dostojanstva in njegove nedotakljivosti; ker je pomembno uveljaviti načelo, da ni mogoče patentirati človekovega telesa na kateri koli stopnji njegovega nastajanja ali razvoja, vključno z zarodnimi celicami, in tudi ne zgolj odkritja ene od njegovih sestavin ali enega od njegovih proizvodov, vključno z zaporedjem ali delnim zaporedjem človeškega gena; ker so ta načela skladna z merili za možnost patentiranja po patentnem pravu, po katerih zgolj odkritja ni mogoče patentirati; […] (37) ker mora biti načelo, da ni mogoče patentirati izumov, katerih gospodarsko izkoriščanje krši javni red ali moralo, poudarjeno tudi v tej direktivi; (38) ker naj bi izvedbeni del te direktive vseboval tudi ponazoritveni seznam izumov, ki jih ni mogoče patentirati, da bi nacionalna sodišča in patentni uradi imeli splošno vodilo za razlago sklicevanja na javni red in moralo; ker tak seznam očitno ne more biti izčrpen; ker seveda tudi ni mogoče patentirati postopkov, katerih uporaba žali človekovo dostojanstvo, kot so postopki za pridobivanje hibridnih bitij iz zarodnih celic ali totipotentnih celic ljudi in živali; (39) ker se javni red in morala skladata zlasti s tistimi etičnimi ali moralnimi načeli, priznanimi v državi članici, katerih spoštovanje je še posebej pomembno v biotehnologiji glede na možne razsežnosti izumov na tem področju in njihovo povezanost z vsem živim; ker taka etična ali moralna načela dopolnjujejo standardne zakonske preizkuse po patentnem pravu ne glede na tehnično področje izuma; […] (42) ker je poleg tega treba onemogočiti tudi patentiranje uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene; ker pa taka prepoved patentiranja nikakor ne velja za izume, namenjene zdravljenju ali diagnostiki, ki se uporabljata za človeški zarodek in sta zanj koristna; (43) ker mora Evropska unija po členu F(2) Pogodbe o Evropski uniji kot splošna načela prava Unije spoštovati temeljne pravice, kot so zajamčene z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra 1950 v Rimu, in kot izhajajo iz ustavne tradicije, skupne vsem državam članicam; […]“
Določbe Sklepa št. 3/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o uporabi sistemov socialne varnosti držav članic Evropskih skupnosti za turške delavce in njihove družinske člane, obravnavane tudi ob upoštevanju člena 59 Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju in je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972, je treba razlagati tako, da se državljani države članice, ki so bili kot turški delavci vključeni na zakoniti trg dela te države, z obrazložitvijo, da so obdržali turško državljanstvo, ne morejo sklicevati na člen 6 Sklepa št. 3/80, da bi ugovarjali zahtevi stalnega prebivališča, s katero zakonodaja navedene države pogojuje izplačilo posebne dajatve, za katero se ne plačujejo prispevki v smislu člena 4a Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 647/2005 z dne 13. aprila 2005.
37

Ob upoštevanju teh načel mora tako predložitveno sodišče, da bi bilo mogoče šteti, da samozaposleni pomožni glasbeniki v postopku v glavni stvari niso „delavci“ v smislu prava Unije, temveč dejanska „podjetja“ v smislu tega prava, preveriti, da za te pomožne glasbenike ne glede na pravno naravo njihove podjemne pogodbe ne veljajo pogoji iz točk od 33 do 36 te sodbe in zlasti da niso v razmerju, v katerem bi bili podrejeni zadevnemu orkestru med trajanjem pogodbenega razmerja, tako da imajo glede določanja delovnega časa, kraja in načina opravljanja zaupanih nalog, to je vaj in koncertov, na voljo več samostojnosti in fleksibilnosti kot delavci, ki opravljajo isto dejavnost.
8

Člen 237(1) SGB določa: „Zavarovanci imajo pravico do starostne pokojnine, če: 1. so rojeni pred 1. januarjem 1952, 2. so dopolnili starost 60 let 3. ali a) so ob upokojitvi brezposelni in so bili, potem ko so dopolnili starost 58 let in 6 mesecev, brezposelni skupaj 52 tednov ali so prejemali dodatek za nekdanje delavce v rudarstvu ali b) so najmanj 24 koledarskih mesecev delali s krajšim delovnim časom, da bi [pridobili ugodnosti] postopnega upokojevanja v smislu člena 2 in člena 3(1), točka 1, AltTZG, 4. so se zanje v zadnjih desetih letih pred upokojitvijo osem let plačevali obvezni prispevki za zaposlitev ali zavarovano dejavnost, pri čemer se desetletno obdobje podaljša za obdobja vplačevanja, vračunavanja in prejemanja pokojnine na podlagi lastnega zavarovanja, ki niso hkrati obdobja plačevanja obveznih prispevkov za zaposlitev ali zavarovano dejavnost, in 5. so izpolnili minimalno petnajstletno zavarovalno dobo.“
Člen 23 SGB XII, naslovljen „Socialna pomoč za tujke in tujce“, določa:

„(1) Pomoč za kritje preživninskih stroškov, pomoč za bolne osebe, pomoč za nosečnice, pomoč za materinstvo in pomoč za nego na podlagi te knjige je treba zagotoviti tujcem, ki dejansko prebivajo na nacionalnem ozemlju. To ne vpliva na določbe četrtega poglavja. V ostalem je mogoče socialno pomoč dodeliti, kadar je to utemeljeno na podlagi individualnih okoliščin. Omejitve iz prvega stavka se ne uporabljajo za tujce, ki imajo dovoljenje za prebivanje za nedoločen čas [Niederlassungserlaubnis] ali dovoljenje za prebivanje za določen čas [befristeter Aufenthaltstitel] in nameravajo stalno prebivati na zveznem ozemlju. To ne vpliva na določbe, na podlagi katerih je treba ali bi bilo treba izplačati druge dajatve socialne pomoči razen tistih iz prvega stavka.

[…]

(3) Tujci, ki so na nacionalno ozemlje vstopili zato, da bi pridobili socialno pomoč, ali katerih pravica do prebivanja temelji le na tem, da so iskalci zaposlitve, niso upravičeni do socialne pomoči, do nje pa niso upravičeni niti njihovi družinski člani. Če so na nacionalno ozemlje vstopili zaradi zdravljenja ali lajšanja bolezni, je mogoče pomoč za bolne osebe izplačati le za odpravo kritičnega stanja, zaradi katerega je ogroženo življenje, ali za izvedbo zdravljenja hude ali nalezljive bolezni, ki se izkaže za nepogrešljivo in nujno.

(4) Tujce, ki so upravičeni do socialne pomoči, je treba seznaniti s programi vračanja v njihovo državo in ponovne naselitve, ki se uporabljajo zanje; če je to primerno, je treba zagotoviti, da zadevni tujci te programe izkoristijo.“
26

V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofija-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba v okoliščinah iz postopka v glavni stvari člena 48, prvi odstavek, PDEU in 49, prvi in drugi odstavek, PDEU razlagati tako, da dopuščata nacionalno določbo države članice, kot je ta iz člena 94(1) [KSO], ki je sporna v postopku v glavni stvari, o zahtevi po prenehanju zavarovanja kot podlagi za dodelitev starostne pokojnine državljanu države članice, ki je ob vložitvi zahtevka za pokojnino samozaposlen v drugi državi članici in spada na področje uporabe [Uredbe št. 1408/71]? 2. Ali je treba člen 94(2) Uredbe št. 1408/71 v povezavi s členom 48, prvi odstavek, točka (a), PDEU razlagati tako, da dovoljuje izjemo od pravila seštevanja zavarovalnih dob v primeru zavarovalnih dob, dopolnjenih v drugi državi članici, preden je država članica, v kateri je bil vložen zahtevek za pokojnino, začela uporabljati to uredbo, tako da navedena določba zavarovancu daje pravico, da izbere, ali te dobe navede pri seštevanju, in presodi o nujnosti seštevanja, če doba, ki je bila dopolnjena le v skladu s pravom države, v kateri je bil vložen zahtevek, ne zadošča za uveljavitev pravice do pokojnine in je mogoče zadostno dobo pridobiti samo s plačilom prispevkov za zavarovanje? Ali člen 48, prvi odstavek, točka (a), PDEU v teh okoliščinah dovoljuje, da o odpovedi uporabi člena 46(2) Uredbe št. 1408/71 o seštevanju zavarovalnih dob po začetku uporabe Uredbe št. 1408/71 odloča zavarovanec po lastni presoji s tem, da v svojem zahtevku za pokojnino ne navede zavarovalnih dob, dopolnjenih v drugi državi članici? 3. Ali je treba člen 12(1) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da dovoljuje priznanje zavarovalnih dob na podlagi plačila prispevkov za zavarovanje, kot določa bolgarsko pravo v členu 9(3) [prehodnih in končnih določb KSO], če kot v okoliščinah iz postopka v glavni stvari tako priznane zavarovalne dobe sovpadajo z zavarovalnimi dobami, ki so bile dopolnjene v skladu s pravom druge države članice? 4. Ali je treba člen 12(2) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da dovoljuje, da država članica ukine izplačila in zahteva vrnitev vseh plačil starostne pokojnine, ki je bila dodeljena državljanu te države članice v skladu z nacionalnim pravom, če so bili izpolnjeni pogoji iz te uredbe samo ob dodelitvi pokojnine in je bila na podlagi ugotovitev, ki temeljijo zgolj na nacionalnem pravu in v skladu s katerimi je bila ob dodelitvi pokojnine zadevna oseba še vedno zavarovana v drugi državi članici, priznana zavarovalna doba zaradi plačila prispevkov za zavarovanje v skladu z nacionalnim pravom, ne da bi se upoštevale zavarovalne dobe, ki so bile ob dodelitvi pokojnine dopolnjene v drugi državi članici, in brez premisleka, ali bi bilo treba določiti drugačen znesek pokojnine? Če je vračilo izplačil pokojnine dopustno, ali potem iz načel enakovrednosti in učinkovitosti, ki veljata v pravu Unije, izhaja, da se dolgujejo tudi obresti, če nacionalno pravo države članice v primeru vračila pokojnine, dodeljene v skladu z mednarodnopravno pogodbo, ne določa plačila obresti?“
Člen 22(2), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 in spremembi z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008, je treba razlagati tako, da se odobritev, ki se zahteva po odstavku 1(c)(i) istega člena, ne sme zavrniti, kadar se zadevnega bolnišničnega zdravljenja v državi članici prebivališča zavarovane osebe ne more pravočasno zagotoviti zaradi pomanjkanja zdravil in najnujnejše medicinske opreme. To nezmožnost zagotovitve zdravljenja je treba oceniti na ravni vseh zdravstvenih ustanov v državi članici, ki so sposobne zagotoviti zadevno zdravljenje, in ob upoštevanju časovnega obdobja, v katerem se lahko to zdravljenje pravočasno pridobi.
9

Člen 16 zakona št. 183 o prenosu pooblastil na vlado na področju napornih in težaških poklicev, reorganizacije organov, dopusta, razpoložljivosti in odobrenih odsotnosti, ukrepov socialnega varstva, služb za zaposlovanje, ukrepov za spodbujanje zaposlovanja, učenja in zaposlovanja žensk, ukrepov zoper delo na črno ter predpisov o zaposlovanju v javnem sektorju in o delovnih sporih (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro) z dne 4. novembra 2010 (redni dodatek h GURI št. 262 z dne 9. novembra 2010, v nadaljevanju: zakon št. 183/2010) določa, da imajo v fazi prve uporabe določb, uvedenih s členom 73 uredbe-zakona št. 112 z dne 25. junija 2008 (redni dodatek h GURI št. 147 z dne 25. junija 2008), javne uprave iz člena 1(2) zakonske uredbe št. 165 z dne 30. marca 2001, s poznejšimi spremembami, možnost v 180 dneh od dne začetka veljavnosti zakona št. 183/2010, ob upoštevanju načela dobre vere in poštenja, ponovno preizkusiti odločbe o odobritvi preoblikovanja pogodbe o zaposlitvi s polnim delovnim časom v pogodbo o zaposlitvi s krajšim delovnim časom, ki so bile sklenjene pred začetkom veljavnosti navedene uredbe-zakona št. 112 iz leta 2008, ki je bila s spremembami potrjena v zakon št. 133 z dne 6. avgusta 2008 (redni dodatek h GURI št. 195 z dne 21. avgusta 2008).
35

V zvezi s tem je Sodišče že pojasnilo, da so carinske dajatve in dajatve z enakim učinkom prepovedane ne glede na namen, za katerega so bile uvedene, in ne glede na namembnost prihodkov, ki iz njih izvirajo (glej v tem smislu sodbi Brachfeld in Chougol Diamond, 2/69 in 3/69, EU:C:1969:30, točka 19, in Carbonati Apuani, EU:C:2004:506, točka 31).
5

Člen 6 Uredbe št. 261/2004, naslovljen „Zamuda leta“, določa: „1. Kadar dejanski letalski prevoznik utemeljeno pričakuje, da bo imel let zamudo glede na odhod po voznem redu: (a) za dve uri ali več za lete do vključno 1500 kilometrov; ali (b) za tri ure ali več za vse lete znotraj Skupnosti, daljše od 1500 kilometrov, in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri; ali (c) za štiri ure ali več za lete, ki jih ne zajemata točki (a) ali (b), tedaj dejanski letalski prevoznik ponudi potnikom: (i) pomoč, opredeljeno v členu 9(1)(a) in 9(2); in (ii) pomoč, opredeljeno v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda najmanj naslednji dan od prvotno navedene ure odhoda; in (iii) pomoč, opredeljeno v členu 8(1)(a), kadar je zamuda najmanj pet ur. 2. V vsakem primeru se pomoč ponudi v prej navedenih časovnih okvirih ob upoštevanju oddaljenosti leta.“
3

V uvodnih izjavah 31, 34, 36, 40, 44, 45 in 51 Direktive 2001/29 je navedeno: „(31) Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […] […] (34) Države članice naj imajo možnost, da dopuščajo določene izjeme ali omejitve na primer za izobraževalne in znanstvene namene v dobro javnih institucij, kot so knjižnice in arhivi, v namene poročanja novic, za citiranje, za omogočanje uporabe invalidom, za uporabo v javni varnosti in za uporabo v upravnih in sodnih postopkih. […] (36) Države članice lahko predvidijo pravično nadomestilo za imetnike pravic tudi, kadar uporabljajo izbirne določbe o izjemah ali omejitvah, ki takšnega nadomestila ne zahtevajo. […] (40) Države članice lahko predvidijo izjemo ali omejitev v korist določenih neprofitnih ustanov, na primer javnih knjižnic in podobnih institucij, pa tudi arhivov. Vendar pa naj bo to omejeno na določene posebne primere, ki jih zajema pravica reproduciranja. […] Zato je treba spodbujati posebne pogodbe ali licence, ki so, ne da bi povzročale neravnovesje, ugodne za takšne ustanove in namene širjenja, ki jim služijo. […] (44) Izjeme in omejitve, ki jih predvideva ta direktiva, je treba uporabljati v skladu z mednarodnimi obveznostmi. Takšne izjeme in omejitve se ne smejo uporabljati na način, ki vpliva na legitimne interese imetnika pravic ali ki nasprotuje normalnemu izkoriščanju njegovega dela ali predmeta sorodnih pravic. […] (45) Izjeme in omejitve, predvidene v členu 5(2), (3) in (4), pa ne smejo preprečiti opredeljevanja pogodbenih odnosov, oblikovanih za zagotovitev pravičnega nadomestila za imetnike pravic, kadar to dovoljuje nacionalna zakonodaja. […] (51) […] Države članice naj spodbujajo prostovoljne ukrepe, ki jih sprejemajo imetniki pravic, vključno s sklepanjem in izvajanjem dogovorov med imetniki pravic in drugimi zadevnimi strankami, da prilagodijo doseganje ciljev določenih izjem ali omejitev, ki jih predvideva nacionalni zakon v skladu s to direktivo.“
101

V tem primeru zadošča v zvezi s tem navesti, da je Sodišče že presodilo, da ukrep, kot je bonifikacija iz postopku v glavni svari, ni ukrep, ki spada na področje uporabe te določbe Pogodbe ES, saj je z njim uradnikom zgolj priznana dodatna delovna doba, ko se upokojijo, in se ne odpravljajo težave, s katerimi se lahko soočajo med poklicno kariero, ter ni tak, da bi navedenim delavcem pomagal v poklicni karieri z izravnavanjem slabšega položaja in tako zagotavljal dejansko polno enakost med moškimi in ženskami v delovnem življenju (glej v tem smislu sodbo Griesmar, EU:C:2001:648, točke od 63 do 65; glej tudi sodbi Komisija/Italija, C‑46/07, EU:C:2008:618, točki 57 in 58, in Komisija/Grčija, C‑559/07, EU:C:2009:198, točke od 66 do 68).
82

Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje, točka (b), in tretje vprašanje odgovoriti, da pogoje, pod katerimi je treba zagotoviti spoštovanje pravice do obrambe, in posledice kršitve te pravice določi nacionalno pravo, če so ukrepi, sprejeti v zvezi s tem, enaki tistim, ki so jih deležni posamezniki v primerljivem položaju po nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), in praktično ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). Ker mora nacionalno sodišče zagotoviti polni učinek prava Unije, mora ob presoji posledic kršitve pravice do obrambe, zlasti pravice do izjave, upoštevati, da taka kršitev povzroči razglasitev ničnosti odločbe, sprejete v zadevnem upravnem postopku, le če bi bil rezultat tega postopka v primeru, da te kršitve ne bi bilo, drugačen.
49

Glede tega je treba opozoriti, da nekatere splošne navedbe v naslovih razredov Nicejske klasifikacije zajemajo tako različne proizvode ali storitve, da z njimi ni mogoče izpolniti zahteve po jasnosti in natančnosti. Zato Direktiva 2008/95 dovoljuje uporabo splošnih navedb iz navedenih naslovov brez dodatnega opisovanja samo takrat, kadar so te splošne navedbe same dovolj jasne in natančne, da pristojnim organom in gospodarskim subjektom omogočijo ugotoviti obseg zahtevanega varstva (glej sodbo Chartered Institute of Patent Attorneys, EU:C:2012:361, točki 54 in 56).
14

Člen 73a Uredbe Komisije (ES) št. 796/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije ter integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 in Uredbo Sveta (ES) št. 73/2009, ter za izvajanje navzkrižne skladnosti, predvidene v Uredbi Sveta (ES) št. 479/2008 (UL L 141, str. 18, in – popravki – UL 2005, L 37, str. 22, in UL 2006, L 144, str. 30), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 380/2009 z dne 8. maja 2009 (UL L 116, str. 9, v nadaljevanju: Uredba št. 796/2004), določa: „1. Če se potem, ko so bile kmetom dodeljene pravice do plačila v skladu z Uredbo (ES) št. 795/2004, ugotovi, da so bile nekatere pravice do plačila neupravičeno dodeljene, zadevni kmet navedeno neupravičeno število prepusti nacionalni rezervi iz člena 42 Uredbe (ES) št. 1782/2003. […] Šteje se, da so bile neupravičeno dodeljene pravice dodeljene kot take od začetka. 2. Če se potem, ko se pravice do plačila dodelijo kmetom v skladu z Uredbo (ES) št. 795/2004, ugotovi, da je vrednost pravic do plačila previsoka, se navedena vrednost ustrezno prilagodi. Ta prilagoditev se opravi tudi za pravice do plačila, ki so bile medtem prenesene na druge kmete. Vrednost znižanja se dodeli v nacionalno rezervo iz člena 42 Uredbe (ES) št. 1782/2003. Šteje se, da so pravice do plačila dodeljene od začetka po vrednosti, ki je posledica prilagoditve. 2a. Če se za namene uporabe odstavkov 2 in 1 ugotovi, da je število pravic, dodeljenih kmetu v skladu z Uredbo (ES) št. 795/2004, nepravilno, ter če neupravičena dodelitev ne vpliva na skupno vrednost pravic, ki jih je prejel kmet, preračunajo države članice pravice do plačila in po potrebi popravijo vrsto pravic, dodeljenih kmetu. Vendar to ne velja, če bi po razumnih pričakovanjih te napake lahko odkrili kmetje.“
Člen 70 uredbe iz leta 1996 določa:

„Dokler načrt centrov za ravnanje z odpadki iz člena 24(2) ne začne veljati, se lahko na podlagi zahtev za dovoljenja v smislu člena 11 za izgradnjo in obratovanje centrov za ravnanje z odpadki ter zahtev za gradbeno dovoljenje v smislu člena 41(1) valonskega zakonika o prostorskem načrtovanju, urbanizmu ter naravni kulturni dediščini, ki so bile razglašene za dopustne, preden je parlament sprejel to uredbo, izda okoljsko dovoljenje in dovoljenje za prostorsko načrtovanje na industrijskih, kmetijskih in pridelovalnih območjih, kakor so opredeljena v členih 172, 176 in 182 tega zakonika.

Z odstopanjem od člena 24(2) se lahko na zahtevo v zvezi s centri za ravnanje z odpadki, ki niso namenjeni izključni uporabi prvotnega povzročitelja odpadkov – za katere je že bilo izdano dovoljenje in so obstajali pred začetkom veljavnosti načrta za centre za ravnanje z odpadki, določenega v členu 24(2), ali je zanje bilo izdano dovoljenje oziroma odobritev na podlagi prvega pododstavka tega člena – ne glede na datum vložitve zahteve po potrebi izda okoljevarstveno, enotno ali gradbeno dovoljenje za območja sektorskega načrta, za katera se je centrom za ravnanje z odpadki že izdalo dovoljenje, da se na parcelah, ki so predmet tega dovoljenja oziroma odobritve, podaljša obratovanje, spremeni pogoje obratovanja, kar zajema tudi pogoje v zvezi z dovoljenim obsegom, ali spremeni relief tal glede na relief, ki je bil prvotno dovoljen. Ta pododstavek se uporabi samo za centre za ravnanje z odpadki z dovoljenjem, ki je navedeno v naslovu VII, poglavje 1, načrta za centre za ravnanje z odpadki z dne 1. aprila 1999.

[…]“
3

V sedmi, deveti in dvanajsti uvodni izjavi Uredbe št. 2081/92 je navedeno: „ker so nacionalne prakse pri implementaciji registriranih označb porekla in geografskih označb raznolike; ker je treba predvideti pristop na ravni Skupnosti; ker bo okvir predpisov Skupnosti o zaščiti omogočil razvoj geografskih označb in označb porekla, saj bo takšen okvir s poenotenim pristopom zagotovil lojalno konkurenco med proizvajalci proizvodov, ki nosijo takšne označbe in povečal verodostojnost teh proizvodov v očeh potrošnika; […] ker je področje uporabe te uredbe omejeno na določene kmetijske proizvode in živila, za katere obstaja povezava med značilnostmi proizvodov ali živil in geografskim poreklom; ker je to področje uporabe mogoče razširiti, da bi zajemalo tudi druge proizvode ali živila; […] ker morajo biti zaradi uživanja zaščite v vsaki državi članici geografske označbe in označbe porekla registrirane na ravni Skupnosti; ker naj bi vnos v register nudil informacije tistim, ki se ukvarjajo s trgovino, in tudi potrošnikom“.
13

Družba HaTeFo, ustanovljena leta 1999, iz umetne mase proizvaja plošče, folije, cevi in profile. Njeni družbeniki so tri fizične osebe, A, B, njegova soproga, ter C, ki so v družbi udeleženi z 24,8-, 62,8- in 12,4‑odstotnim deležem. A in C sta upravitelja te družbe. A je skupaj s svojo materjo D poleg tega v enakih deležih družbenik družbe X, katere upravitelja sta prav tako A in C.
To, da se nekateri dejavniki, kot sta teža in trajanje kršitve, zaradi uporabe zgornje meje 10 % prometa iz člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 dejansko ne odražajo v znesku naložene globe, je zgolj navadna posledica uporabe te zgornje meje za navedeni končni znesek.

Gre namreč za omejitev, ki se enotno uporablja za vsa podjetja in je predpisana glede na velikost vsakega od njih zaradi preprečitve čezmernih in nesorazmernih glob. Ta zgornja meja ima tako namen, ki je drugačen in neodvisen od namena meril teže in trajanja kršitve.

(Glej točki 27 in 29.)