SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 2. oktobra 2012

Zadeva F‑118/10

Aristidis Psarras

proti

Evropski agenciji za varnost omrežij in informacij (ENISA)

„Javni uslužbenci – Razporeditev – Prerazporeditev – Interes službe – Dopust iz osebnih razlogov“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero A. Psarras, začasni uslužbenec pri Evropski agenciji za varnost omrežij in informacij (ENISA), zahteva zlasti razglasitev ničnosti odločbe o svoji razrešitvi s funkcije računovodje agencije in o imenovanju druge osebe na to delovno mesto.

Odločitev: Odločba upravnega odbora agencije ENISA z dne 7. februarja 2010 o razrešitvi tožeče stranke s funkcije računovodje agencije s takojšnjim učinkom in o imenovanju X, uslužbenca, zadolženega za proračun, na delovno mesto računovodje za nedoločen čas ter odločba z dne 1. marca 2010, ki jo je nato sprejel izvršni direktor, o premestitvi tožeče stranke na novo delovno mesto se razglasita za nični. V preostalem delu se tožba zavrne. ENISA nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila tožeča stranka.

Povzetek

1. Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Predlog, ki pristojnega organa ne zavezuje k sprejetju končne odločbe – Izključitev – Pripravljalni akt

(Kadrovski predpisi, člen 90(2))

2. Sodni postopek – Predložitev dokazov – Rok – Prepozna predložitev ponujenih dokazov – Pogoji

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 42)

3. Uradniki – Začasni uslužbenci – Neplačani dopust – Iztek – Vrnitev na delovno mesto – Obveznost uprave – Obseg

(Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 17)

1. Pripravljalni akti, na podlagi katerih se sprejme odločba, nimajo negativnih posledic v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov, zato jih je mogoče izpodbijati le posredno, v tožbi zoper izpodbojne akte.

Tako je pri predlogu izvršnega direktorja agencije Unije upravnemu odboru, naj se nekatere delovne naloge stalno dodelijo nekemu uradniku, medtem ko je drugi uradnik razrešen z zadevnega delovnega mesta. Takega predloga ni mogoče šteti za odločbo, saj upravnega odbora, to je pristojnega organa za sprejetje končne odločbe, ne zavezuje.

(Glej točki 34 in 35.)

Napotitev na:

Sodišče: 14. februar 1989, Bossi proti Komisiji, 346/87, točka 23;

Sodišče prve stopnje: 22. junij 1990, Marcopoulos proti Sodišču, T‑32/89 in T‑39/89, točka 21; 22. januar 1998, Costacurta proti Komisiji, T‑98/96, točka 21.

2. Na podlagi člena 42 Poslovnika Sodišča za uslužbence lahko stranke v repliki in dupliki predlagajo nove dokazne predloge v podporo svojih trditev, vendar morajo zamudo pri njihovi predložitvi obrazložiti. Navedena obveznost pomeni, da se sodišču Unije prizna pristojnost za nadzor nad utemeljenostjo obrazložitve zamude pri predložitvi zadevnih dokaznih predlogov in pristojnost za njihovo zavrnitev, če zahteva ni pravno zadostno utemeljena.

(Glej točko 40.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 18. september 2008, Angé Serrano in drugi proti Parlamentu, T‑47/05, točki 54 in 56.

3. Institucija lahko na podlagi široke diskrecijske pravice, s katero razpolaga pri organizaciji svojih služb, presodi, da začasnega uslužbenca zaradi interesa službe ob koncu njegovega neplačanega dopusta ne bo razporedila nazaj na delovno mesto, na katerem je bil zaposlen pred odhodom.

Če pa se institucija zaveže, da bo zadevnega uslužbenca znova zaposlila na njegovo delovno mesto, mora to zavezo spoštovati.

(Glej točki 45 in 50.)