ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V pojasnjevalnih opombah k HS o tarifni številki 3822 je navedeno:

„Pod to tarifno številko spadajo diagnostični ali laboratorijski reagenti na podlogi (nosilcu) in pripravljeni diagnostični ali laboratorijski reagenti, razen diagnostični reagenti iz tarifne številke 3002, diagnostični reagenti za uporabo na bolnikih in reagenti za določanje krvnih skupin iz tarifne številke 3006. Sem sodijo tudi certificirani referenčni materiali. Diagnostični reagenti se uporabljajo za oceno fizikalnih, biofizikalnih ali biokemijskih procesov in zdravstvenega stanja ljudi in živali. Njihovo delovanje temelji na merljivih ali opaznih spremembah bioloških ali kemijskih snovi, iz katerih je reagent sestavljen. Pripravljeni diagnostični reagenti te tarifne številke lahko temeljijo na primerljivih reakcijah kot tisti, ki so namenjeni za uporabo na bolnikih (tarifna podštevilka 3006 30), s to razliko, da se uporabljajo ‚in vitro‘ (v epruveti) in ne ‚in vivo‘ (v živem organizmu). K pripravljenim laboratorijskim reagentom ne sodijo samo diagnostični reagenti, temveč tudi drugi analitični reagenti, ki se uporabljajo za druge namene kot za dokazovanje ali diagnozo. Pripravljeni diagnostični in laboratorijski reagenti se lahko uporabljajo v medicinskih, veterinarskih, znanstvenih ali industrijskih laboratorijih, v bolnišnicah, v industriji, na terenu, ali v določenih primerih v zasebnem sektorju.

Reagenti iz te tarifne številke so na podlogi (nosilcu) ali pa so pripravljeni in imajo tako v tem primeru več kot eno sestavino. Lahko so na primer sestavljeni iz namenske mešanice dveh reagentov ali celo enega samega reagenta, raztopljenega v topilu, ki ni voda. Lahko so tudi v obliki lističev, iz plastike ali drugih materialov (uporabljeni kot substrat ali podloga (nosilec)), impregnirani ali prevlečeni z enim ali več diagnostičnih ali laboratorijskih reagentov, kot je lakmusov papir, indikatorji pH, papir za ugotavljanje polarnosti, prevlečene ploščice za imunološke teste. Reagenti so lahko tudi v obliki kompleta, sestavljenega iz več sestavin, četudi je ena ali več teh sestavin izolirana kemična spojina iz poglavja 28 ali poglavja 29, sintetična barvilna snov iz tarifne številke 3204 ali katera koli druga izolirana substanca, ki spada pod drugo tarifno številko. Kot primer teh kompletov je mogoče navesti komplete za določanje glukoze v krvi, ketonov v urinu itd. ter komplete na osnovi encimov. Diagnostični kompleti, ki imajo bistvene značilnosti proizvodov iz tarifnih številk 3002 ali 3006 (npr. kompleti na osnovi monoklonalnih ali poliklonalnih protiteles), pa so izključeni.

Reagenti iz te tarifne številke morajo biti jasno razpoznavni kot reagenti, ki so namenjeni le uporabi kot diagnostični ali laboratorijski reagenti. Ta uporaba mora jasno izhajati iz njihove sestave, navodil za uporabo ‚in vitro‘ ali v laboratoriju, oznake posameznega diagnostičnega testa, ki se opravlja, ali fizične oblike, v kateri so (npr. na substratu ali podlogi (nosilcu)).

Z izjemo proizvodov iz poglavij 28 ali 29 bo pri uvrščanju certificiranih referenčnih materialov imela tarifna številka 3822 prednost pred katero koli tarifno številko v nomenklaturi.

[…]“
9

Člen 17 navedene direktive je določal: „1. Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka. 2. Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati: (a) [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec; […] (c) [DDV], ki ga je dolžan v skladu s členoma 5(7)(a) in 6(3). […] 5. Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je [DDV] odbiten, bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen delež [DDV], ki se pripiše prvim transakcijam. Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec. Države članice pa lahko: […] (c) dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec opravi odbitek na podlagi uporabe vsega blaga ali dela blaga in storitev; […]“
37

Glede tega je treba najprej poudariti, da je iz členov 12(5) in od 13 do 15 Uredbe št. 1896/2006 razvidno, da mora biti vsak nalog, ki spada na področje uporabe te uredbe, vročen tako, da je – ob uporabi enega od načinov, opisanih v omenjenih členih od 13 do 15 – ta vročitev skladna z minimalnimi standardi, ki jih določa ta uredba. Kot je v točkah od 36 do 41 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, bi bilo v primeru kršitve teh minimalnih standardov ravnovesje med cilji, ki jim sledi Uredba št. 1896/2006, in sicer hitrost in učinkovitost na eni strani ter spoštovanje pravice do obrambe na drugi, porušeno.
10

Matična družba se je 30. aprila 2012 zaradi odprave izgub iz poslovanja odločila, da z učinkom od 1. julija 2012 prek prenosa obrata prenese svojo letalsko dejavnost na omenjeno hčerinsko družbo, tako da bi za delavce, zaposlene v tej dejavnosti, veljali pogoji iz kolektivne pogodbe hčerinske družbe, ki so manj ugodni od tistih iz kolektivne pogodbe matične družbe. V teh okoliščinah je Wirtschaftskammer odpovedala to zadnjo pogodbo z učinkom od 30. junija 2012, Gewerkschaftsbund pa je nato z učinkom od istega dne odpovedala kolektivno pogodbo hčerinske družbe. Po teh odpovedih je novi delodajalec delavcev, na katere se je nanašal prenos obrata, namreč hčerinska družba, uporabil enostransko sprejeta notranja pravila, ki so privedla do posledičnega poslabšanja delovnih pogojev in znatnega znižanja plače delavcev, na katere se je nanašal prenos obrata.
10

LJKG BW je bil spremenjen z deželnim zakonom o spremembi zakona o sodnih taksah in drugih zakonov (Gesetz zur Änderung des Landesjustizkostengesetzes und anderer Gesetze) z dne 13. decembra 2011 (Gesetzblatt für Baden-Württemberg 2011, št. 21, z dne 16. decembra 2011, str. 545) in od takrat določa, da se Land v primerih iz člena 11 LJKG BW z retroaktivnim učinkom od 1. junija 2002 odpove deležu tam navedenih dajatev. Vendar člen 10(2), drugi pododstavek, navedenega zakona z dne 13. decembra 2011 vsebuje to prehodno določbo: „Glede dajatev, nastalih do 31. decembra 2008 v zvezi z […] 2. overitvijo preoblikovanja, ki ne povzroči povečanja kapitala prevzemne družbe ali spremembe pravne oblike, […] se še naprej uporablja zakonodaja, ki se je do zdaj uporabljala za te overitve.“
37

Zato okoliščina, da oskrba, ki se v postopku v glavni stvari ponuja oskrbovancem, ni niti vnaprej opredeljena niti individualizirana in da je plačilo opravljeno v obliki pavšalnega zneska, ni taka, da bi vplivala na neposredno zvezo med opravljeno storitvijo in prejetim plačilom, katerega znesek je določen vnaprej in na podlagi natančno določenih meril.
43

Poleg tega je iz členov 13(2)(a) in 73 Uredbe št. 1408/71 v povezavi s členom 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 razvidno, da je zaposlena oseba upravičena do vseh družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja države članice zaposlitve, medtem ko njena upravičenost do družinskih dodatkov po zakonodaji države članice stalnega prebivališča miruje do zneska zadnjenavedenih dajatev.
24

V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofija-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 243(1) [carinskega zakonika], če se razlaga v povezavi s členom 245 tega zakonika ter z načeloma pravice do obrambe in pravnomočnosti, razlagati tako, da dopušča nacionalno ureditev, kot sta člena 220 in 211a [ZM], v skladu s katero je izpodbojnih več odločb carinskega organa, s katerimi je določen carinski dolg zaradi poznejše izterjave, tudi če bi se lahko v okoliščinah postopka v glavni stvari sprejela končna odločba – v smislu člena 181a(2) [Uredbe 2454/93] – o odmeri tega carinskega dolga? 2. Ali je treba člen 243(2) [carinskega zakonika] o pritožbi razlagati tako, da ne določa, da je treba končno odločitev v smislu člena 181a(2) Uredbe št. 2454/93 najprej izpodbijati v upravnem postopku, da bi bil sodni postopek dopusten? 3. Ali je treba člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da če se postopek, kot je določen s to določbo v zvezi s pravico do izjave in pravico do ugovora, ni upošteval, odločba carinskega organa, ki je bila sprejeta s kršitvijo teh pravil, ni končna odločitev v smislu navedene določbe, ampak le del postopka sprejemanja končne odločbe? Ali je treba v nasprotnem primeru to določbo v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da je odločba, pri sprejetju katere so bile storjene navedene kršitve postopka, neposredno predmet sodnega nadzora in mora sodišče odločati o tožbi, ki je bila vložena zoper njo? 4. Ali je treba člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, in ob upoštevanju načela zakonitosti razlagati tako, da je, če postopek, kot je določen s to določbo, v zvezi s pravico do izjave in pravico do ugovora, ni bil upoštevan, odločba carinskega organa, ki je bila sprejeta s kršitvijo teh pravil, nična zaradi bistvene kršitve postopka, ki je primerljiva s kršitvijo bistvenih postopkovnih zahtev, ki povzroči ničnost akta ne glede na konkretne posledice kršitve, zaradi česar mora sodišče odločati o tožbi zoper tak akt, ne da bi imelo možnost vrniti zadevo upravnim organom, da končajo postopek v skladu s predpisi?“
Podjetje, ki je pri enotni in kompleksni kršitvi pravil konkurence sodelovalo s svojimi ravnanji, ki spadajo pod pojma sporazum ali usklajeno ravnanje s protikonkurenčnim ciljem v smislu člena 101(1) PDEU, in ki naj bi pripomoglo k uresničitvi kršitve v celoti, je lahko odgovorno tudi za ravnanja drugih podjetij v okviru te kršitve v celotnem obdobju svojega sodelovanja pri navedeni kršitvi. To velja, kadar se ugotovi, da je navedeno podjetje nameravalo s svojim ravnanjem prispevati k skupnim ciljem, za katere so si prizadevali vsi udeleženci, in da je bilo seznanjeno s kršitvenim ravnanjem, ki so ga predvidela ali izvajala druga podjetja, da bi dosegla iste cilje, ali da je lahko to ravnanje razumno predvidelo in je bilo pripravljeno sprejeti tveganje.

Poleg tega je treba za opredelitev različnih ravnanj kot enotne in trajajoče kršitve preveriti, ali se medsebojno dopolnjujejo, tako da je vsako od njih namenjeno spopadanju z eno ali več posledicami običajne konkurence, in z medsebojnim vplivanjem prispevajo k nastanku vseh protikonkurenčnih posledic, ki so jih želeli njihovi storilci v okviru enotnega načrta, namenjenega doseganju enotnega cilja.

Poleg tega se besedilo člena 101(1) PDEU na splošno nanaša na vse sporazume in usklajena ravnanja, ki bodisi v horizontalnih bodisi vertikalnih povezavah izkrivljajo konkurenco na notranjem trgu, ne glede na trg, na katerem so stranke dejavne, in ne glede na to, da zadevni pogoji iz dogovorov vplivajo samo na poslovno ravnanje ene od strank.

(Glej točke 48, 50 in 51.)
Tako odstavka 2 in 3 člena 43 PDEU uresničujeta različne cilje in imata vsak svoje posebno področje uporabe, tako da ju je mogoče uporabiti ločeno za podlago sprejetja ukrepov, določenih v okviru skupne ribiške politike, pri čemer velja, da mora Svet, kadar sprejme akte na podlagi člena 43(3) PDEU, ukrepati v okviru meja svojih pristojnosti ter, kjer je primerno, v pravnem okviru, ki je že določen na podlagi člena 43(2) PDEU. Iz tega je razvidno, da področje uporabe odstavka 3 člena 43 PDEU lahko vključuje ukrepe, ki niso omejeni na določitev in dodelitev ribolovnih možnosti, ker ti ukrepi ne vključujejo politične izbire, ki je pridržana zakonodajalcu Unije, ker so ti ukrepi nujni za doseganje ciljev skupne kmetijske in ribiške politike.

Redni zakonodajni postopek, po katerem sta Parlament in Svet na podlagi člena 43(2) PDEU sprejela določbe, nujno vključuje presojo „potrebe“ po teh določbah za omogočanje doseganja ciljev skupnih politik, urejenih s PDEU, tako da to sprejetje zahteva politično odločitev, ki mora biti pridržana zakonodajalcu Unije. Za sprejetje ukrepov o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti na Svetu v skladu s členom 43(3) PDEU pa taka presoja ni potrebna, saj so taki ukrepi večinoma tehnični in naj bi se sprejemali za izvajanje določb, sprejetih na podlagi člena 43(2) PDEU.

Spremembe členov 9 in 12 Uredbe št. 1342/2008 o določitvi dolgoročnega načrta za staleže trske in ribištvo, ki izkorišča te staleže, ki so bile uvedene z Uredbo št. 1243/2012, niso omejene zgolj na to, da se vzpostavi učinkovita določitev in dodelitev ribolovnih možnosti v posebnih okoliščinah in na letni osnovi, ampak je njihov cilj prilagoditi splošen mehanizem določanja celotnega dovoljenega ulova in omejitev ribolovnega napora, da se odpravijo napake, ki izhajajo iz uporabe prejšnjih pravil samodejnega zmanjšanja, ki so onemogočala uresničevanje ciljev večletnega načrta obnove staležev trske.

Navedene spremembe zato določajo pravni okvir, v katerem so določene in dodeljene ribolovne možnosti. Izhajajo torej iz politične izbire, ki ima dolgoročni vpliv na večletni načrt obnove staležev trske. Iz tega je razvidno, da zadevne spremembe pomenijo določbe, ki so potrebne za doseganje ciljev skupne ribiške politike v smislu člena 43(2) PDEU. Zato bi moralo biti sprejetje teh sprememb urejeno z rednim zakonodajnim postopkom, določenim v tej določbi, in ker Svet člena 43(3) PDEU ni utemeljeno uporabil kot pravno podlago za sprejetje Uredbe št. 1243/2012, je treba to uredbo razglasiti za nično.

(Glej točke od 79 do 81 in 83.)
Poleg tega je treba člen 23(1) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da dogovor o pristojnosti iz prospekta o izdaji obveznic, ki ga je sestavil izdajatelj navedenih vrednostnih papirjev, lahko učinkuje zoper tretjo osebo, ki je te vrednostne papirje kupila pri finančnem posredniku, če se ugotovi, najprej, da ta dogovor velja v razmerju med izdajateljem in tem finančnim posrednikom, nato, da je navedena tretja oseba z vpisom zadevnih vrednostnih papirjev na sekundarnem trgu od navedenega posrednika nasledila pravice in obveznosti, povezane s temi vrednostnimi papirji, v skladu z veljavnim nacionalnim pravom, in nazadnje, da je imela zadevna tretja oseba možnost, da se seznani s prospektom, ki je vseboval navedeni dogovor. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni.

Resničnost soglasja zadevnih oseb je namreč eden od ciljev člen 23(1) Uredbe št. 44/2001 in sodišču, pred katerim poteka postopek, nalaga dolžnost, da preuči, ali sta stranki dejansko soglašali z dogovorom o pristojnosti, kar mora biti jasno in natančno izkazano.

Člen 23 Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je zahteva po pisni obliki iz tega člena v primeru vključitve dogovora o pristojnosti v prospekt o izdaji obveznic izpolnjena, le če je v pogodbi, ki so jo stranke podpisale ob izdaji vrednostnih papirjev na primarnem trgu, navedeno soglasje k temu dogovoru ali če ta pogodba vsebuje izrecno sklicevanje na ta prospekt.

Člen 23 Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je vključitev dogovora o pristojnosti v prospekt o izdaji obveznic mogoče razumeti kot obliko, ki jo dovoljujejo mednarodni trgovski običaji, na podlagi česar je mogoče domnevati, da je oseba, zoper katero se dogovor uveljavlja, soglašala z njim, zlasti če se ugotovi, prvič, da tako ravnanje na splošno in redno upoštevajo subjekti v zadevni panogi pri sklenitvi take vrste pogodb, in drugič, bodisi da so stranke imele pred tem poslovne odnose med seboj ali z drugimi strankami, ki delujejo v zadevnem sektorju, bodisi da je zadevno ravnanje dovolj znano, da se lahko šteje za ustaljeno prakso. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni.

Pri tej presoji bo moralo predložitveno sodišče upoštevati zlasti okoliščino, da je navedeni prospekt predhodno odobrila nacionalna borza, ki je obveznice izdala, in da je bil na voljo javnosti na njeni spletni strani. Predložitveno sodišče bo moralo poleg tega upoštevati to, da je tretja oseba, ki je te vrednostne papirje kupila pri finančnem posredniku in zoper katero se uveljavlja dogovor o pristojnosti, dejavna na področju finančnih naložb, in morebitna poslovna razmerja, ki jih je v preteklosti sklenila z drugimi zadevnimi strankami. Nacionalno sodišče mora poleg tega preveriti, ali izdajo obveznic na trgu v tem sektorju dejavnosti splošno in redno spremlja prospekt, ki vsebuje dogovor o pristojnosti, in ali je takšna praksa dovolj znana, da bi jo lahko šteli za ustaljeno.

(Glej točke od 49 do 51 ter točko 1 izreka.)
Čeprav bi bila restriktivna razlaga pogojev za dopustnost tožbe, ki bi se omejevala na kategorije aktov iz člena 288 PDEU, v nasprotju s ciljem ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU, pa ta pristojnost sodišča Unije za razlago in uporabo določb Pogodbe ne velja v primerih, če pravni položaj tožeče stranke spada v okvir pogodbenih razmerij, katerega pravno ureditev ureja nacionalno pravo, ki sta ga izbrali pogodbeni stranki.

Če se namreč sodišče Unije izreče za pristojno za odločanje o ničnosti aktov, ki spadajo v popolnoma pogodbeni okvir, bi tvegalo ne samo, da člen 272 PDEU, ki omogoča vzpostavitev sodne pristojnosti Unije na podlagi arbitražne klavzule, izgubi smisel, ampak tudi da v primerih, v katerih pogodba ne vsebuje take klavzule, razširi svoje sodne pristojnosti prek meja, ki jih določa člen 274 PDEU, ki nacionalnim sodiščem podeljuje splošno pristojnost za odločanje v sporih, v katerih je Unija stranka. Iz tega sledi, da če je pogodba sklenjena med tožečo stranko in eno od institucij, lahko sodišča Unije o tožbi na podlagi člena 263 PDEU odločajo samo, če izpodbijani akt ustvarja zavezujoče pravne učinke, ki presegajo tiste iz pogodbenih razmerij, ki vežejo pogodbeni stranki, in ki pomenijo izvajanje prerogativ javne oblasti, ki so instituciji, ki je pogodbena stranka, podeljene kot upravnemu organu.

V zvezi s tem opomin, ki ga je Komisija izdala v okviru finančne pomoči Skupnosti, spada v okvir pogodbenega razmerja, saj je njegov cilj izterjava terjatve, ki temelji na določilih pogodbe, sklenjene med navedeno institucijo in prejemnikom navedene finančne pomoči. Ta opomin je namreč treba razumeti kot uradni opomin, v katerem so navedeni datum zapadlosti in plačilni pogoji, ki pa ga ni mogoče enačiti z izvršilnim naslovom, tudi če je izvršba iz člena 299 PDEU v njem omenjena kot ena od možnosti, ki jo Komisija lahko uporabi v primeru, da dolžnik obveznosti ne izpolni do roka, določenega za plačilo. Poleg tega če neka institucija, zlasti Komisija, za dodelitev finančnih prispevkov izbere pogodbeno pot v okviru člena 272 PDEU, mora znotraj tega okvira tudi ostati. Zato se mora v odnosih s sopogodbeniki izogibati uporabi dvoumnih formulacij, ki bi jih pogodbene stranke lahko razumele kot pooblastila za enostranske odločitve, ki presegajo pogodbena določila.

(Glej točke od 17 do 21 in 23.)
Poleg tega možnost države članice, da prekliče dovoljenje za prebivanje, predhodno izdano beguncu, izpolnjuje očitne logične zahteve. Ni mogoče namreč izključiti, da bi bila država članica, ki je beguncu izdala dovoljenje za prebivanje, nato seznanjena z obstojem dejstev, ki jih je ta storil pred izdajo dovoljenja za prebivanje in ki bi, če bi bila državi članici pravočasno znana, iz nujnih razlogov nacionalne varnosti ali javnega reda ovirala izdajo tega dovoljenja. S ciljem, ki mu sledi Direktiva 2004/83, pa naj ne bi bilo skladno, da v takem položaju ne obstaja nobena možnost za preklic takega že izdanega dovoljenja za prebivanje. Ta sklep še toliko bolj velja, kadar so bila dejanja, ki bremenijo zadevnega begunca, storjena po izdaji zadevnega dovoljenja za prebivanje.

Pojem „nujni razlogi“ v smislu člena 24(1) Direktive 2004/83 ima namreč širši obseg od pojma „utemeljeni razlogi“ v smislu člena 21(2) te direktive in nekatere okoliščine, ki niso dovolj težke, da bi država članica smela uporabiti izjemo iz člena 21(2) navedene direktive in sprejela odločbo o vrnitvi, lahko tej državi članici vseeno na podlagi člena 24(1) te direktive dopuščajo, da zadevnemu beguncu odvzamejo dovoljenje za prebivanje. Da bi se lahko dovoljenje za prebivanje, izdano beguncu, preklicalo na podlagi te določbe, ker ta begunec podpira tako teroristično organizacijo, morajo pristojni organi pod nadzorom nacionalnih sodišč vseeno opraviti posamično presojo dejstev v posameznem primeru v zvezi z dejanji zadevne organizacije in zadevnega begunca.

Kadar se država članica odloči za odstranitev begunca, katerega dovoljenje za prebivanje je bilo preklicano na podlagi člena 24(1) Direktive 2004/83 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite, vendar zadrži izvršitev te odločbe, z navedeno direktivo ni skladno, da se tega begunca prikrajša za dostop do ugodnosti, zagotovljenih v poglavju VII te direktive, razen če se uporabi izjema, ki je izrecno določena s to direktivo.

Zadevna oseba namreč, tudi če se ji odvzame dovoljenje za prebivanje, ostane begunec in iz tega naslova ostaja upravičena do ugodnosti, ki se v skladu s poglavjem VII te direktive priznavajo vsem beguncem. Drugače povedano, država članica nima nobene diskrecijske pravice za to, da temu beguncu še naprej daje vsebinske ugodnosti, zagotovljene z navedeno direktivo, ali mu jih zavrne. Ker so te pravice, podeljene beguncu, posledica priznanja statusa begunca in ne izdaje dovoljenja za prebivanje, mora imeti begunec, vse dokler ima ta status, upravičenja, ki mu jih zagotavlja Direktiva 2004/83, in ta je mogoče omejiti le ob spoštovanju pogojev, določenih s poglavjem VII te direktive, pri čemer države članice nimajo pravice dodati omejitve, ki tam niso določene.

(Glej točke 95, 97, 99 in točko 2 izreka.)
Člen 8(3)(e) Direktive 2004/48 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kot je zadevna iz postopka v glavni stvari, ki banki neomejeno in brezpogojno dovoljuje, da s sklicevanjem na bančno tajnost zavrne predložitev informacij o imenu in naslovu imetnika računa na podlagi člena 8(1)(c) te direktive.

Tako neomejeno in brezpogojno dovoljenje za sklicevanje na bančno tajnost namreč lahko preprečuje, da bi se v postopkih, določenih z Direktivo 2004/48 in pri ukrepih, ki jih sprejmejo pristojni nacionalni organi, zlasti kadar ti želijo odrediti predložitev potrebnih informacij v skladu s členom 8(1) te direktive, ustrezno upoštevale posebne značilnosti vsake pravice intelektualne lastnine in, če je primerno, namerni ali nenamerni značaj kršitve. Iz tega sledi, da lahko tako dovoljenje z obveznostjo, ki jo ima banka, da spoštuje bančno tajnost, v okviru člena 8 Direktive 2004/48 resno krši učinkovito izvrševanje temeljne pravice intelektualne lastnine in to na račun pravice oseb iz člena 8(1) Direktive 2004/48 do varstva njihovih osebnih podatkov. Taka nacionalna odločba, če se obravnava ločeno, lahko povzroči resno kršitev temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva in končno pravice intelektualne lastnine, ki ju imajo imetniki teh pravic, in da tako ne spoštuje zahteve po zagotavljanju pravičnega ravnovesja med različnimi temeljnimi pravicami, ki se usklajujejo v členu 8 Direktive 2004/48.

Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, ali glede na okoliščine primera v nacionalni zakonodaji obstajajo druga pravna sredstva, na podlagi katerih bi lahko pristojni sodni organi odredili, naj se predložijo potrebne informacije o istovetnosti oseb, na katere se nanaša člen 8(1) Direktive 2004/48, glede na posebne značilnosti vsakega primera v skladu z njeno uvodno izjavo 17.

(Glej točke od 39 do 43 in izrek.)
Približevanje zakonodaj — Avtorska pravica in sorodne pravice — Direktiva 2001/29 — Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi — Javno distribuiranje — Pojem — Prodajna ponudba ali oglaševanje del, varovanih z avtorsko pravico, na podlagi katerih ne pride do nakupa izvirnika ali primerkov — Vključitev — Pravica imetnika izključne pravice do distribuiranja, da nasprotuje takim praksam

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, uvodne izjave od 9 do 11 in člen 4(1))