SL Uradni list Evropske unije C 116/12

Pritožba, ki jo je 27. februarja 2008 vložila Komisija Evropskih skupnosti zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat), razglašeno 12. decembra 2007 v združenih zadevah T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 in T-69/06, Irska in drugi proti Komisiji

(Zadeva C-89/08 P)

(2008/C 116/22)

Jeziki postopka: francoščina, angleščina in italijanščina

Stranke

Pritožnica: Komisija Evropskih skupnosti (zastopnika: V. Di Bucci in N. Khan, zastopnika)

Druge stranke v postopku: Irska, Francoska republika, Italijanska republika, Eurallumina SpA, Aughinish Alumina Ltd

Predlogi pritožnice:

— Razveljavi naj se sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (drugi razširjeni senat) z dne 12. decembra 2007, ki jo je Komisija prejela 17. decembra 2007, v združenih zadevah T-50/06, T-56/06, T-60/06, T-62/06 in T-69/06, Irska in drugi proti Komisiji;

— zadeve naj se vrnejo Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje;

— odločitev o stroških obeh stopenj naj se pridrži.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica uveljavlja šest pritožbenih razlogov, in sicer na eni strani nepristojnost Sodišča prve stopnje in kršitve postopka, ki so povzročile poseg v interese Komisije (prvi in drugi pritožbeni razlog), in na drugi strani kršitev prava Skupnosti na področju državnih pomoči (tretji, četrti, peti in šesti pritožbeni razlog).

Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom, ki ima dva dela, Sodišču prve stopnje očita, da je kršilo načelo, da predmeta tožbe pozneje ni mogoče razširiti, in odločilo ultra petita, ker v postopku na prvi stopnji nobena tožeča stranka ni uveljavljala tožbenega razloga kršitve člena 1(b)(v) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (1). Poleg tega naj tožbeni razlog, ki ga je Sodišče prve stopnje upoštevalo po uradni dolžnosti, ne bi bil tožbeni razlog v zvezi s pomanjkljivo obrazložitvijo, ki ga sodišče lahko upošteva po uradni dolžnosti, ampak vsebinski tožbeni razlog, ki naj se ne bi opiral na dejansko stanje, ki je bilo v spisu.

Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje kršilo splošni načeli kontradiktornosti in spoštovanja pravic obrambe, ker je po uradni dolžnosti upoštevalo tožbeni razlog, o katerem se sicer med postopkom na prvi stopnji ne bi razpravljalo.

Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom, ki ima tri dele, zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje kršilo člena 230 in 253 ES v povezavi s členom 88 ES in pravila v zvezi s postopkom glede državnih pomoči.

Glede tega najprej navaja, da tega, da je sporne ukrepe opredelila za „nove“ pomoči, ni več mogoče izpodbijati v tožbi zoper končno odločbo Komisije, saj bi države članice in drugi udeleženci iz tega razloga lahko izpodbijali odločitev o sprožitvi formalnega postopka preiskave. Ker slednja ni bila izpodbijana, naj bi postala dokončna in naj bi bila zato končna odločba glede tega samo potrditveni akt, zoper katerega ni mogoče vložiti pravnega sredstva.

Drugič, pritožnica zatrjuje, da je treba zakonitost akta presojati glede na pravne in dejanske elemente, ki so obstajali v času sprejetja tega akta. V obravnavanem primeru pa naj iz nobenega elementa v spisu ne bi izhajalo, da sporni nacionalni ukrepi niso bili pomoči ob njihovi uvedbi.

Na koncu pritožnica zatrjuje, da je vsekakor država članica oziroma tretji udeleženci – in ne Komisija – dolžna predložiti dokaz o obstoju pomoči. Če takega dokaza ni, Komisiji o tem ni treba navesti obrazložitve.

Pritožnica s četrtim pritožbenim razlogom uveljavlja kršitev člena 253 ES v povezavi s členoma 87(1) ES in 88(1) ES, ker je Sodišče prve stopnje ugotovilo pomanjkljivost obrazložitve v zvezi z možnostjo uporabe člena 1(b)(v) Uredbe št. 659/1999, čeprav je ta člen mogoče uporabiti samo za ukrepe, ki ob njihovi izvedbi niso pomoči, in čeprav naj bi Komisija v odločbi, izpodbijani na prvi stopnji, dokazala, da so bili izpodbijani ukrepi pomoči od njihove uvedbe. Poleg tega nobena stranka ni omenila razvoja skupnega trga, na podlagi katerega bi ukrepi, ki niso bili pomoči ob začetku njihove veljave, to postali pozneje.

Pritožnica s petim pritožbenim razlogom uveljavlja kršitev istih določb in člena 1(b)(v) Uredbe št. 659/1999, ker naj bi Sodišče prve stopnje Komisiji naložilo obveznost posebne obrazložitve glede uporabe zadnjenavedenega člena zaradi izjav Sveta in Komisije. Pritožnica pa naj bi nedvoumno dokazala, da na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča take izjave nikakor ne vplivajo na presojo nacionalnih ukrepov glede na pravila Skupnosti o državnih pomočeh, pri čemer sta pojma pomoči in obstoječe pomoči čisto objektivna pojma.

Pritožnica s šestim, zadnjim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje kršilo člene 88(2) in (3) ES, 253 ES ter 4(4) in 6(1) Uredbe št. 659/1999, ker je odločbo Komisije v celoti razglasilo za nično, vključno z delom odločbe o razširitvi formalnega postopka preiskave po 31. decembru 2003. Sodišče prve stopnje pa naj sploh ne bi pojasnilo, zakaj naj bi bil z zatrjevano pomanjkljivostjo obrazložitve v zvezi z možnostjo uporabe člena 1(b)(v) Uredbe št. 659/1999 kršen ta del odločbe. Navedeno sodišče naj bi kršilo tudi načelo, da mora Komisija, kadar država članica ne predloži nobenega dokaza, iz katerega bi izhajalo, da so zadevni ukrepi obstoječe pomoči, te ukrepe obravnavati kot nove pomoči, in sicer v postopkovnem okviru, ki ga določa člen 88(2) in (3) ES.

(1) UL L 83, str. 1.