ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Eparchiako Dikastirio Lefkosias je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je mogoče zakonodajo držav članic glede obrekovanja, ki vpliva na zmožnost dobave informacijskih storitev po elektronski poti na nacionalni ravni in na ravni Evropske unije, obravnavati kot omejitev informacijskih storitev za namene izvajanja Direktive [2000/31]? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se določbe členov 12, 13 in 14 Direktive [2000/31] glede odgovornosti uporabljajo v zasebnih civilnopravnih sporih, kot so spori o civilnopravni odgovornosti zaradi obrekovanja, ali pa se uporabljajo le za civilno odgovornost pri poslovnih/pogodbenih transakcijah s potrošniki? 3. Ali ob upoštevanju namena členov 12, 13 in 14 Direktive [2000/31], ki se nanašajo na odgovornost ponudnikov storitev informacijske družbe, in ob upoštevanju dejstva, da je v več državah članicah obstoj tožbe pogoj za izdajo začasne odredbe prepovedi, ki velja, vse dokler se postopek ne konča, ti členi določajo posamezne pravice, na katere se je mogoče sklicevati v obrambi v postopku civilne tožbe zaradi obrekovanja, ali pa pomenijo pravne ovire za vložitev te tožbe? 4. Ali se pojma ‚storitve informacijske družbe‘ in ‚ponudnik storitev‘ iz člena 2 Direktive [2000/31] in člena 1(2) Direktive [98/34] uporabljata za informacijske storitve v elektronski obliki, ki jih prejemnik storitve ne plača neposredno, ampak se plačajo posredno s komercialnim oglaševanjem na spletni strani? 5. Ali se ob upoštevanju opredelitve ‚ponudnik storitev‘ iz člena 2 Direktive [2000/31] in člena 1(2) Direktive [98/34] spodaj našteti primeri štejejo za ‚izključni prenos podatkov‘ ali ‚shranjevanje v predpomnilniku‘ ali ‚gostiteljstvo‘ za namene členov 12, 13 in 14 Direktive [2000/31]: (a) časopis, ki upravlja neplačljivo spletno mesto, na katerem se objavi elektronska različica tiskanega časopisa z vsemi članki in reklamami, in sicer v obliki PDF ali v drugi podobni elektronski obliki; (b) časopis v elektronski obliki, ki je prosto dostopen in katerega ponudnik je plačan iz oglasov, ki se objavljajo na spletni strani. Informacije, ki so objavljene v časopisu v elektronski obliki, priskrbijo zaposleni pri časopisu in/ali neodvisni novinarji; (c) plačljiva spletna stran, ki ponuja eno od storitev iz točk (a) in (b)?“
11

Hof van beroep te Antwerpen poudarja tudi, da se dohodek od nepremičnin, ki niso dane v najem in so v Belgiji, določi na podlagi katastrskega dohodka in da se hipotetični dohodek od nepremičnin tudi v Franciji določi podobno. Hkrati pa naj bi se v skladu s členom 7 ZDD 92 dohodek od nepremičnin, ki niso dane v najem in so v državi članici, ki ni Belgija, določil na podlagi najemne vrednosti. Belgijski in francoski katastrski dohodek naj bi bila primerljiva, katastrski dohodek pa naj bi bil načeloma manjši od najemne vrednosti.
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 41(1) Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter sprejet, odobren in potrjen v imenu Evropske gospodarske skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972 o sklenitvi Dodatnega protokola in Finančnega protokola, ki sta bila podpisana 23. novembra 1970 in kot prilogi dodana Sporazumu o vzpostavitvi pridružitvenega razmerja med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo ter o ukrepih, ki jih je treba sprejeti za njuno uveljavitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 41, v nadaljevanju: Dodatni protokol). Ta sporazum sta Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in v imenu Skupnosti je bil sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 10, v nadaljevanju: Pridružitveni sporazum). Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša tudi na razlago člena 7(2), prvi pododstavek, Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 224).
13

V teh okoliščinah je Landesarbeitsgericht Hamm prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, v skladu s katero pravica do plačanega minimalnega letnega dopusta v primeru smrti delavca v celoti ugasne, in sicer poleg pravice do oprostitve delovne obveznosti, ki je ni več mogoče uresničiti, tudi pravica do plačila nadomestila plače za čas dopusta? 2. Ali je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da je pravica do denarnega nadomestila za plačani minimalni letni dopust v primeru prenehanja delovnega razmerja tako vezana na osebo delavca, da ta pravica pripada samo njemu, zato da lahko namen počitka in razvedrila, povezanega z dodelitvijo plačanega letnega dopusta, uresniči tudi pozneje? 3. Ali je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da je delodajalec dolžan delavcu ob upoštevanju varovanja zdravja in varnosti delavcev pri organizaciji delovnega časa letni dopust do poteka koledarskega leta ali najpozneje do poteka obdobja prenosa, upoštevnega za delovno razmerje, tudi dejansko dodeliti, pri čemer ni pomembno, ali je delavec vložil prošnjo za dopust?“
15

V skladu s členom 11(3) zakona o sprejemu Fedasil pri določanju obveznega mesta registracije pazi na to, da je to mesto prilagojeno za upravičenca do sprejema, in to v okviru razpoložljivih mest. Presoja primernosti tega mesta med drugim temelji na merilih, kot so družinsko stanje upravičenca do sprejema, njegovo zdravstveno stanje, njegovo poznavanje enega od uradnih jezikov ali jezika postopka. V tem smislu Fedasil namenja posebno pozornost ranljivim osebam iz člena 36 tega zakona. V posebnih okoliščinah lahko Fedasil odstopi od določb prvega odstavka omenjenega člena in ne določi obveznega mesta registracije.
Zadeva C‑454/13

Proximus SA

proti

Commune d’Etterbeek,

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo tribunal de première instance de Bruxelles (prvostopenjsko sodišče v Bruslju, Belgija))

„Predhodno odločanje — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/20/ES — Člena 12 in 13 — Upravne pristojbine — Dajatev za pravico do vgradnje naprav — Področje uporabe — Občinska ureditev — Dajatev za antene mobilne telefonije“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. decembra 2015

Približevanje zakonodaj — Sektor za telekomunikacije — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Dovoljenje — Direktiva 2002/20 — Pristojbine in dajatve, naložene podjetjem, ki zagotavljajo elektronske komunikacijske storitve ali omrežja — Pojem — Pristojbina naložena imetnikom pravic na antenah mobilne telefonije — Vključitev — Pogoji

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20, člena 12 in 13)

Člena 12 in 13 Direktive 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da se dajatev naloži vsaki fizični ali pravni osebi, ki ima stvarno pravico ali pravico uporabe na anteni mobilne telefonije.

Čeprav je taka dajatev naložena vsaki fizični ali pravni osebi, ki ima stvarno pravico ali pravico uporabe na anteni mobilne telefonije, ki je fizična infrastruktura, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, namreč očitno navedena dajatev ni pristojbina, ki bi bila naložena podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, za pridobitev pravice do vgradnje naprav. Poleg tega obdavčljivi dogodek glede te dajatve očitno ni povezan s postopkom splošne odobritve, ki omogoča podjetjem, da zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točke 26, 28 in 29 ter izrek.)
Zadeva C‑616/13 P

Productos Asfálticos (PROAS) SA

proti

Evropski komisiji

„Pritožba — Omejevalni sporazumi — Člen 81 ES — Španski trg cestogradbenega bitumna — Razdelitev trga in usklajevanje cen — Predolgo trajanje postopka pred Splošnim sodiščem Evropske unije — Predolgo trajanje postopka pred Evropsko komisijo — Pritožba glede stroškov“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. junija 2016

(členi 101 PDEU, 102 PDEU, 261 PDEU in 263 PDEU; Uredba Sveta št. 1/2003, člena 23(2) in 31)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 33 in 34.)

V postopkih na podlagi členov 101 PDEU in 102 PDEU je obseg neomejene pristojnosti, ki je priznana Splošnemu sodišču, drugače kot nadzor zakonitosti iz člena 263 PDEU, strogo omejen na določitev zneska glob. Pri izvajanju te pristojnosti Splošno sodišče ne napravi napake pri presoji, s tem ko meni, da je Komisija pravilno določila osnovni znesek globe, naložene podjetju zaradi kršitve pravil konkurence, ne da bi morala upoštevati dejanski učinek zatrjevanega omejevalnega sporazuma na zadevni trg. Poleg tega zgolj to, da je Splošno sodišče pri izvajanju neomejene sodne pristojnosti glede globe, naložene temu podjetju, potrdilo več elementov presoje Komisije v odločbi, s katero je bila naložena globa, in katerih zakonitost je bila predhodno ugotovljena, ne more pomeniti, da Splošno sodišče ni izvedlo neomejenega sodnega nadzora (Glej točke 43, 44, 48 in 51.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 52.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 66 in 67.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 74.)

Na področju konkurence, kršitev pravice do razumnega roka zaradi dolžine upravnega in sodnega postopka sama po sebi ne more povzročiti znižanja zneska globe, naložene podjetju zaradi zadevne kršitve. (Glej točko 74.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 81 in 82.)

Iz tega sledi, da predloga za povrnitev škode, nastale, ker Splošno sodišče ni spoštovalo sojenja v razumnem roku, ni mogoče vložiti neposredno pri Sodišču v okviru pritožbe, ampak ga je treba vložiti pri Splošnem sodišču, in sicer je odškodninska tožba učinkovito sredstvo. Ob navedenem pa lahko Sodišče, če je očitno, ne da bi stranke morale v zvezi s tem predložiti dokaze, da je Splošno sodišče dovolj resno kršilo svojo obveznost sojenja v razumnem roku, to izpostavi. Trajanja postopka pred Splošnim sodiščem, in sicer približno pet let in devet mesecev, ki zajema zlasti obdobje štirih let in enega meseca, ki je preteklo med koncem pisnega postopka in glavno obravnavo, ne da bi bil sprejet kakršen koli procesni akt, ni mogoče razložiti ne z naravo ne s kompleksnostjo zadeve, kot tudi ne z njenim kontekstom. (Glej točke 81, 83 in 84.)
Zadeva C‑346/13

Ville de Mons

proti

Base Company SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo cour d’appel de Mons)

„Predhodno odločanje — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/20/ES — Člen 13 — Pristojbina za pravice do vgradnje naprav — Področje uporabe — Občinski predpis, ki lastnikom oddajniških stolpov ali drogov za mobilno telefonijo nalaga plačilo dajatve“

Povzetek - Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2015

Približevanje zakonodaj — Sektor za telekomunikacije — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Dovoljenje — Direktiva 2002/20 — Pristojbine za pravice uporabe in za pravice do vgradnje naprav — Pojem — Dajatev, naložena lastnikom oddajniških stolpov ali drogov za mobilno telekomunikacijo, ki jih ni mogoče namestiti na obstoječe mesto — Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20, člen 13)

Člen 13 Direktive 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se dajatev naloži lastniku samostoječih objektov, kot so oddajniški stolpi ali drogovi, ki so namenjeni namestitvi anten, ki so potrebne za delovanje mobilnega telekomunikacijskega omrežja in jih ni mogoče namestiti na obstoječe mesto.

Čeprav se taka dajatev naloži lastnikom oddajniških stolpov in drogov, namenjenih namestitvi različnih vrst anten, ki so potrebne za dobro delovanje mobilnega telekomunikacijskega omrežja in ki so fizična infrastruktura, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, se namreč ne zdi, da ima navedena dajatev značilnosti pristojbine, ki bi se podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, naložila za pravice do vgradnje naprav.

Poleg tega se zdi, da razlog za dajatev, ki se naloži vsem lastnikom oddajniških stolpov in drogov, če imajo odobritev, izdano v skladu z Direktivo 2002/20, ali ne, ni povezan s postopkom splošne odobritve, s katerim se podjetjem daje pravico, da zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točke od 22 do 24 in izrek.)
V zvezi s tem niti člen 7(2) Direktive 94/19 niti točka 12 priloge k njej glede izključitve jamstva za vloge ne določata, da morajo imeti zadevni instrumenti vse značilnosti finančnega instrumenta v smislu Direktive 2004/39. Poleg tega v skladu s členom 1(1) Direktive 94/19 „vloga“ za namene te direktive vključuje na eni strani kakršen koli pozitivni saldo, ki je posledica sredstev, ostalih na računu, ali začasnih stanj, ki so posledica običajnih bančnih transakcij in na drugi strani kakršenkoli dolg, evidentiran s potrdilom, ki ga je izdala kreditna institucija. Iz besedila te določbe je tako razvidno, da pojem vloga za namene te direktive ni opredeljen z napotovanjem na značilnosti finančnega instrumenta v smislu Direktive 2004/39. Iz navedene določbe je razvidno tudi, da je za drugo vrsto vloge značilno, da je evidentirana kot prenosni vrednostni papir, tako da pravica do sredstev, ki jo vključuje, lahko kroži.

Člen 7(2) Direktive 94/19 o sistemih zajamčenih vlog, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/14, in točko 12 Priloge I k njej je treba razlagati tako, da lahko države članice iz jamstva, določenega s to direktivo, izključijo potrdila o vlogi, ki jih je izdala kreditna institucija, če imajo lastnosti prenosljivih vrednostnih papirjev, kar mora preveriti predložitveno sodišče, pri čemer se ni treba prepričati, da imajo ta potrdila vse značilnosti finančnega instrumenta v smislu Direktive 2004/39 o trgih finančnih instrumentov.

Direktivo 94/19 o sistemih zajamčenih vlog, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/14, in Direktivo 97/9 o odškodninskih shemah za vlagatelje je treba razlagati tako, da če so lahko terjatve do kreditne institucije hkrati zajete s pojmom vloga v smislu Direktive 94/19 in instrument v smislu Direktive 97/9 in je zakonodajalec Unije uporabil možnost, določeno v točki 12 Priloge I k navedeni Direktivi 94/19, da te terjatve izključi iz sistema varstva, ki ga določa ta direktiva, taka izključitev ne more povzročiti, da so navedene terjatve izključene tudi iz sistema varstva, določenega z Direktivo 97/9, ne da bi bili izpolnjeni pogoji, določeni v členu 4(2) zadnjenavedene direktive.

V zvezi s tem je lahko ob upoštevanju opredelitve pojmov vloga in instrument, ki jih določata direktivi 94/19 in 97/9, isti dolžniški vrednostni papir sočasno zajet z obema pojmoma in torej s področjem uporabe teh direktiv. Vendar sistema varstva, ki ju določata ti direktivi, določata različne pogoje, med drugim glede izključitve. Medtem ko člen 7(2) Direktive 94/19 in Priloga I k njej določata izključitve, ki temeljijo bodisi na vrsti deponentov bodisi na vrsti vlog, člen 4(2) Direktive 97/9 namreč določa izključitve zgolj na podlagi vrste vlagateljev. V teh okoliščinah, čeprav pravo Unije nikakor ne nasprotuje temu, da se država članica odloči, da bo direktivi 94/19 in 97/9 prenesla z istim zakonodajnim aktom, pa mora, kot je to poudarjeno v uvodni izjavi 9 Direktive 97/9, sistem, ki je določen s tem aktom, ustrezati zahtevam obeh direktiv.

(Glej točke od 43 do 45 in 47 ter točko 2 izreka.)
5.

Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Možnost držav članic, da uporabijo nižjo stopnjo za določene dobave blaga in opravljanje storitev — Uporaba nižje stopnje za medicinsko opremo, medicinski material in druge naprave ter za farmacevtske proizvode — Proizvodi, ki ne spadajo v Prilogo III k Direktivi 2006/112 — Neizpolnitev obveznosti — Utemeljitev — Neobstoj (Direktiva Sveta 2006/112, členi od 96 do 98 in priloga III) (Glej točke od 40 do 42, od 45 do 49, od 51 do 53 in izrek.)
Zadeva C‑357/13

Drukarnia Multipress sp. z o.o.

proti

Minister Finansów

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowie)

„Predhodno odločanje — Obdavčenje — Direktiva 2008/7/ES — Člen 2(1)(b) in (c) — Posredni davki na zbiranje kapitala — Zavezanost dajatvi na kapital — Vložki kapitala v komanditno delniško družbo — Opredelitev take družbe kot kapitalske družbe“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. aprila 2015

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Posredni davki na zbiranje kapitala – Kapitalska družba – Pojem – Komanditne delniške družbe, ki niso vpisane v Prilogo I, točka 21, Direktive 2008/7 – Vključitev – Pogoji

(Direktiva Sveta 2008/7, člen 2(1)(b) in (c), in Priloga I, točka 21)

Člen 2(1)(b) in (c) Direktive 2008/7 o posrednih davkih na zbiranje kapitala je treba razlagati tako, da je treba komanditno delniško družbo poljskega prava obravnavati kot kapitalsko družbo v smislu te določbe, čeprav lahko le del njenega kapitala in njenih članov izpolnjuje pogoje iz te določbe.

Člen 2(2) Direktive 2008/7 namreč za vse države članice zavezujoče in enotno določa družbe, ki se v smislu iste direktive štejejo za kapitalske družbe, zato okoliščina, da v točki 21 Priloge I k Direktivi 2008/7 komanditna delniška družba nacionalnega prava ni navedena med družbami nacionalnega prava, ki jih je treba šteti za kapitalske družbe na podlagi člena 2(1)(a) te direktive, ne preprečuje, da se ji prizna status kapitalske družbe, če ima značilnosti, navedene v členu 2(1)(b) in (c). Zato je vsaka družba, ki izpolnjuje navedene značilnosti, ne glede na njeno opredelitev v pravu vsake države članice „kapitalska družba“ za namene te direktive.

Poleg tega v besedilu člena 2(1)(b) in (c) Direktive2008/7 ni nobene navedbe o tem, da je zakonodajalec Unije iz pojma „kapitalska družba“ nameraval izključiti hibridne pravne subjekte, pri katerih se lahko na borzi trguje le z delom deležev v kapitalu ali sredstvih ali pri katerih ima le del članov pravico do prenosa svojih deležev v korist tretjih oseb brez poprejšnjega dovoljenja, ti člani pa za dolgove družbe odgovarjajo samo v višini svojega deleža. V navedeni določbi zlasti ni določen prag, pod katerim družbe na podlagi iste določbe ni mogoče šteti za kapitalsko družbo, niti glede obsega deležev v kapitalu ali sredstvih družbe, s katerimi se lahko trguje na borzi, niti glede števila članov družbe, ki posluje zaradi pridobivanja dobička, ki imajo pravico do prenosa svojih deležev v korist tretjih oseb brez poprejšnjega dovoljenja in ki za dolgove družbe odgovarjajo samo v višini svojega deleža.

(Glej točke 25, od 27 do 30 in 36 ter izrek.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2015 :199 1Zadeva C-2 7 9 / 1 3
C M ore Entertainment AB
proti
Linus Sandberg
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je predložilo Högsta domstolen)
„Predhodno o dločanje — Približevanje zakono daj — Avtorska in sorodne pravice — Direktiva 
2001 /29/ES — Informacijska dr užba — Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic — 
Člen 3(2) — Neposredni prenos športnega dogodka n a spletnem me stu“
Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 26. marca 2015
Približevanje z akonodaj — Avtorska p ravica in s orodne p ravice — Direktiva 2001 /29 — 
Usklajevanje n ekaterih v idikov a vtorske i n s orodnih p ravic v informacijski d ružbi — 
Priobčitev javnosti — Pojem — Možnost držav članic, da razširijo pravice RTV organizacij na de janja 
priobčitve javnosti prek spleta — Dopustnost — Zahteva
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001 /29, člen 3(2)(d) in Direktiva Evropskega parlamenta in 
Sveta 2006 /115, uvodna izjava 16 ter člena 8(3) in 12)
Člen 3(2) D irektive 2001 /29 o usklajevanju d oločenih v idikov avtorske i n s orodnih p ravic 
v informacijski dr užbi je treba razlagati tako, da n e nasprotuje nacionalni ureditvi, s katero se širi 
izključna pravica RTV organizacij iz točke (d) te določbe glede dejanj priobčitve javnosti na primer 
športnih dogodkov, ki s e neposredno p renašajo prek spleta, če taka ra zširitev n e vp liva na varstvo 
avtorske p ravice.
Navedeni člen 3(2) Direktive 2001 /29 n amreč ne vp liva na navedeno m ožnost držav članic, ki j im je 
priznana v členu 8(3) Direktive 2006 /115 o pravici da janja v najem i n p ravici posojanja ter 
o določenih p ravicah, s orodnih avtorski p ravici, na področju intelektualne lastnine v povezavi 
z uvodno i zjavo 16 t e dir ektive, da d oločijo določbe z daljnosežnejšim varstvom gl ede oddajanja in 
priobčitve javnosti oddaj RTV organizacij, od tistih, ki j ih je bilo treba sprejeti v skladu s členom 8(3) te 
direktive. Taka m ožnost pomeni, da l ahko dr žave č lanice RTV o rganizacijam p riznajo izključno 
pravico, da d ovolijo ali prepovedo dejanja priobčitve j avnosti njihovih oddaj, ki s o opravljena 
v drugačnih okoliščinah od tistih, določenih v tem č lenu 8(3) in zlasti oddaj, do ka terih ima lahko 
vsakdo dostop iz kra ja, ki g a izbere sam, pri čemer taka p ravica, kakor določa člen 12 D irektive 
2006 /115, ne sme n ikakor vplivati na varstvo avtorske p ravice.
(Glej točke o d 35 d o 37 in izrek.)
SL
Zbi rkaodločbsodne pr akse
ECLI:EU:C:2015 :85 1Zadeva C-3 6 9 / 1 3
N. F. Gielen in drugi
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki g a je vložilo Rechtbank Oost-Brabant ’s-Hertogenbosch)
„Predhodno o dločanje — Predhodne sestavine za prepovedane droge — Nadzor trgovine me d državami 
članicami — Uredba (ES) št. 273/2004 — Nadzor trgovine me d Evropsko u nijo in tretjimi državami — 
Uredba (ES) št. 111/2005 — Pojem ‚snov s seznama‘ — Snov ‚alfa-fenilacetoacetonitril’ (APAAN) — 
Snov s seznama ‚1-fenil-2-propanon‘ (BMK)“
Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. februarja 2015
Približevanje zakonodaj — Nadzor trgovine s predhodnimi sestavinami za prepovedane droge — Uredbi 
št. 273/2004 in št. 111/2005 — Področje uporabe — Snovi s seznama — Pojem — Seznam snovi iz prilog 
k uredbam — Izčrpnost
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 273 /2004 , člen 2(a), in Priloga I; Uredba Sveta št. 111/2005 , 
člen 2(a), Priloga)
Člena 2(a) Uredbe št. 273/2004 o predhodnih sestavinah p ri p repovedanih dr ogah in U redbe 
št. 111/2005 o določitvi pravil za nadzor trgovine s predhodnimi sestavinami za prepovedane dr oge 
med Skupnostjo in tretjimi državami je treba ra zlagati tako, da s e opredelitev „snov s seznama“ 
v smislu teh d oločb n e u porablja za snov, ko t je alfa-fenilacetoacetonitril, ki n i navedena 
v Prilogi I k Uredbi št. 273/2004 ali v Prilogi k Uredbi št. 111/2005 , tudi če jo je mogoče enostavno in 
ekono msko s miselno v smislu teh uredb pretvoriti v snov iz navedenih prilog. Seznam snovi iz prilog 
k navedenim u redbam je namreč izčrpen in so tako l ahko l e snovi, ki s o izključno n avedene na 
seznamu iz teh prilog, opredeljene ko t snovi s seznama v smislu teh uredb, ob izključitvi vseh snovi, 
izenačenih s snovjo s seznama.
Poleg tega, čeprav je res, da j e cilj uredb št. 273/2004 in št. 111/2005 p reprečevanje preusmerjanja 
snovi, ki s e običajno u porabljajo pri nezakoniti proizvodnji drog in psihotropnih snovi, z vzpostavitvijo 
sistema nadzora trgovine s temi snovmi, ki p redvideva učinkovite, sorazmerne in odvračilne ka zni, 
ostaja dejstvo, da c ilj kaznovanja navedenih uredb ne more vp livati niti na opredelitev p ojma „snov 
s seznama“ niti na morebitno u vrstitev zadevne snovi s seznama na podlagi te opredelitve.
(Glej točke 27, 36, 38 in izrek.)