SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 5. septembra 2018 ( 1 )

Zadeva C‑215/17

Nova Kreditna Banka Maribor d.d.

proti

Republiki Sloveniji

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije)

„Predhodno odločanje – Ponovna uporaba informacij javnega sektorja – Bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja – Kreditne institucije pod prevladujočim vplivom države – Nacionalna pravila, ki zagotavljajo neomejen dostop do nekaterih informacij o poslovnih pogodbah, ki jih sklenejo take institucije“

I. Uvod

1. Nova Kreditna Banka Maribor d.d. (v nadaljevanju: NKBM) je slovenska banka. Novinarka je od nje zahtevala dostop do seznama z nekaterimi informacijami o pogodbah, ki jih je NKBM sklenila s svetovalnimi družbami, odvetniškimi družbami in družbami, ki opravljajo intelektualne storitve. Ta zahteva je bila vložena na podlagi slovenskih pravil o dostopu do dokumentov. V času njene vložitve je bila Republika Slovenija večinska lastnica delnic NKBM. To banko je tudi dokapitalizirala. Zato se je za banko takrat uporabljala nacionalna zakonodaja o dostopu do dokumentov in zdi se, da bi bilo treba na podlagi nacionalne zakonodaje dostop do informacij, kot so tiste, ki jih je zahtevala novinarka, odobriti.

2. NKBM je novinarkino zahtevo zavrnila. Novinarka se je pritožila pri upravnem organu, ki se v Sloveniji ukvarja z dostopom do informacij, ta pa je banki naložil, naj zagotovi dostop do zahtevanih informacij. NKBM je to odločbo izpodbijala pred nacionalnimi sodišči. Zdaj v tej zadevi teče postopek odločanja o reviziji pred Vrhovnim sodiščem Republike Slovenije. To sodišče je Sodišču predložilo dve vprašanji, v katerih ga sprašuje o skladnosti slovenske zakonodaje o dostopu do dokumentov z Direktivo 2003/98/ES ( 2 ) in Uredbo (EU) št. 575/2013 ( 3 ).

II. Pravni okvir

A. Pravo EU

1. Direktiva 2003/98

3. Kot je navedeno v členu 1(1) Direktive 2003/98, je njen namen določiti „minimalni nabor pravil, ki urejajo ponovno uporabo, in praktična sredstva za olajšanje ponovne uporabe obstoječih dokumentov, ki jih hranijo organi javnega sektorja držav članic“.

4. Člen 1(2) te direktive vsebuje seznam izjem z njenega področja uporabe. Zlasti v točki (c) določa, da se ta direktiva ne uporablja za „dokumente, do katerih ni dostopa zaradi režima dostopa v državah članicah, vključno zaradi […] poslovne tajnosti (npr. poslovnih ali poklicnih skrivnosti oziroma skrivnosti podjetja)“.

5. V členu 1(3) Direktive je še določeno, da ta direktiva „gradi na režimih dostopa v državah članicah in ne posega vanje“.

6. Člen 2 Direktive med drugim določa naslednje opredelitve pojmov za namene te direktive: „1. ‚organ javnega sektorja‘ pomeni državo, območne (regijske) ali krajevne (lokalne) oblasti, osebe javnega prava in združenja, ki so jih ustanovila ena ali več takšnih oblasti, ali ena ali več takšnih oseb javnega prava; 2. ‚oseba javnega prava‘ pomeni lahko katerokoli osebo, ki: (a) je ustanovljena s posebnim namenom zadovoljevanja potreb v splošnem interesu, ki ni industrijske ali trgovinske narave, in (b) je pravna oseba, in (c) jo v glavnem financirajo država, območne (regijske) ali krajevne (lokalne) oblasti ali druge osebe javnega prava; ali je pod upraviteljskim nadzorom navedenih organov; ali ima upravni, upraviteljski ali nadzorni odbor, v katerega več kot polovico članov imenujejo država, območne (regijske) ali krajevne (lokalne) oblasti ali druge osebe javnega prava; […]“

2. Uredba št. 575/2013

7. Področje uporabe Uredbe št. 575/2013 je opredeljeno v njenem členu 1, ki določa: „Ta uredba določa enotna pravila o splošnih bonitetnih zahtevah, ki jih morajo izpolnjevati institucije, nadzorovane v skladu z Direktivo 2013/36/EU kar zadeva: […] (e) zahteve po javnem razkritju. […]“

8. Del 8 te uredbe je naslovljen „Razkritje s strani institucij“ in ga sestavljajo členi od 431 do 455. Člen 431 določa področje uporabe zahtev glede razkritja. S členom 432(2) je pod nekaterimi pogoji dovoljena opustitev razkritja podatkov, ki so poslovna skrivnost ali so zaupni. Člen 433 dodatno določa, da institucije vsaj enkrat letno objavijo razkritja, ki jih zahteva del 8.

B. Slovensko pravo

1. Zakon o dostopu do informacij javnega značaja

9. Člen 1a Zakona o dostopu do informacij javnega značaja (v nadaljevanju: ZDIJZ) določa: „(1) Ta zakon ureja tudi postopek, ki vsakomur omogoča prost dostop in ponovno uporabo informacij javnega značaja, s katerimi razpolagajo gospodarske družbe in druge pravne osebe zasebnega prava pod neposrednim ali posrednim prevladujočim vplivom, posamično ali skupaj, Republike Slovenije, samoupravnih lokalnih skupnosti in drugih oseb javnega prava (v nadaljnjem besedilu: poslovni subjekti pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava). (2) Prevladujoč vpliv iz prejšnjega odstavka je zagotovljen, kadar Republika Slovenija, samoupravne lokalne skupnosti ali druge osebe javnega prava, posamično ali skupaj: – v gospodarski družbi, neposredno ali posredno prek druge gospodarske družbe ali druge pravne osebe zasebnega prava, lahko izvajajo prevladujoč vpliv na podlagi večinskega deleža vpisanega kapitala ali imajo pravico nadzora večine ali lahko imenujejo več kot polovico članov poslovodnega ali nadzornega organa, […] (3) Pod prevladujočim vplivom iz prvega odstavka tega člena je tudi banka, ki je deležna ukrepov po zakonu, ki ureja ukrepe Republike Slovenije za krepitev stabilnosti bank. (4) Šteje se, da so po prvem odstavku tega člena zavezani tudi poslovni subjekti po prenehanju prevladujočega vpliva iz drugega odstavka tega člena, za informacije javnega značaja, ki so nastale v času, ko so bili pod prevladujočim vplivom, za obdobje petih let po prenehanju. (5) Poslovni subjekt pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava je zavezanec za dostop do informacij javnega značaja iz 4.a člena tega zakona, ki so nastale kadar koli v času, ko je bil pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. (6) Ob namenu iz prvega odstavka 2. člena tega zakona je namen tega zakona tudi krepitev transparentnosti in odgovornega ravnanja pri upravljanju z javnimi sredstvi in s finančnimi sredstvi poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava. […]“

10. Člen 4a(1) ZDIJZ določa: „V primeru poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava je informacija javnega značaja: – informacija iz sklenjenega pravnega posla, ki se nanaša na pridobivanje, razpolaganje ali upravljanje s stvarnim premoženjem poslovnega subjekta ali izdatke poslovnega subjekta za naročilo blaga, gradenj, agentskih, svetovalnih ali drugih storitev ter sponzorskih, donatorskih in avtorskih pogodb in drugih pravnih poslov, s katerimi se dosega enak učinek; […]“

11. Člen 6a ZDIJZ določa: „(1) Ne glede na določbe prvega odstavka prejšnjega člena se dostop do zahtevane informacije javnega značaja poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava dovoli, če gre za osnovne podatke o sklenjenih pravnih poslih iz prve alineje prvega odstavka 4.a člena tega zakona, in sicer: – podatek o vrsti posla; – o pogodbenem partnerju, in sicer za pravno osebo: naziv ali firma, sedež, poslovni naslov in račun pravne osebe ter za fizično osebo: osebno ime in kraj bivanja; – pogodbena vrednost in višina posameznih izplačil; – datum in trajanje posla in – enaki podatki iz aneksa k pogodbi. […] (3) Ne glede na določbo prvega odstavka tega člena lahko zavezanci, katerih informacije javnega značaja se ne posredujejo v svetovni splet v skladu s četrtim odstavkom 10.a člena tega zakona, zavrnejo dostop do osnovnih podatkov o poslih iz prvega odstavka tega člena, če izkažejo, da bi razkritje huje škodovalo njihovemu konkurenčnemu položaju na trgu, razen če se ti podatki nanašajo na pravne posle, ki obsegajo donatorske, sponzorske, svetovalne, avtorske ali druge intelektualne storitve ali druge pravne posle, s katerimi se dosega enak učinek. […]“

2. Zakon o gospodarskih družbah

12. Člen 39 Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju: ZGD-1) določa: „(1) Za poslovno skrivnost se štejejo podatki, za katere tako določi družba s pisnim sklepom. S tem sklepom morajo biti seznanjeni družbeniki, delavci, člani organov družbe in druge osebe, ki morajo varovati poslovno skrivnost. (2) Ne glede na to ali so določeni s sklepi iz prejšnjega odstavka, se za poslovno skrivnost štejejo tudi podatki, za katere je očitno, da bi nastala občutna škoda, če bi zanje izvedela nepooblaščena oseba. Družbeniki, delavci, člani organov družbe in druge osebe so odgovorni za izdajo poslovne skrivnosti, če so vedeli ali bi morali vedeti za tako naravo podatkov. (3) Za poslovno skrivnost se ne morejo določiti podatki, ki so po zakonu javni ali podatki o kršitvi zakona ali dobrih poslovnih običajev.“

III. Dejansko stanje, nacionalni postopki in vprašanji za predhodno odločanje

13. Nova Kreditna Banka Maribor d.d. je slovenska banka. Novinarka je od nje zahtevala dostop do seznama z informacijami, ki vključujejo podatke o pogodbah, ki jih je NKBM v obdobju od 1. oktobra 2012 do 17. aprila 2014 sklenila s svetovalnimi družbami, odvetniškimi družbami in družbami, ki opravljajo intelektualne storitve. Zahtevani podatki so se nanašali posebej na vrsto sklenjenega posla, pogodbenega partnerja (za pravno osebo naziv ali firma, sedež in poslovni naslov), pogodbeno vrednost, višino posameznih izplačil, datum sklenitve pogodbe, trajanje posla in enake podatke iz aneksov k pogodbi.

14. V skladu s členom 6a(1) ZDIJZ so zahtevani podatki, če se nanašajo na nekatere vrste pogodbenih poslov – vključno s takimi, kot so obravnavani – razvrščeni kot „osnovni podatki“. Kadar se taki podatki nanašajo na družbe pod prevladujočim vplivom osebe javnega prava, se štejejo za „informacije javnega značaja“.

15. V obdobju, za katero se je zahteval dostop do podatkov, je bila NKBM pod prevladujočim vplivom osebe javnega prava, to je Republike Slovenije. Tako je bilo, ker (i) je bila Republika Slovenija večinska neposredna ali posredna lastnica delnic NKBM in (ii) je država to družbo – tako kot nekatere druge banke – tudi znatno dokapitalizirala.

16. V skladu s členom 6a(3) ZDIJZ je treba dostop do zgoraj navedenih „osnovnih podatkov“ načeloma odobriti. Vendar se ta dostop lahko zavrne, če družba dokaže, da bi razkritje huje škodovalo njenemu konkurenčnemu položaju na trgu.

17. Kljub temu obstaja izjema od te izjeme: dostop je treba vedno odobriti, kadar se navedeni „osnovni podatki“ nanašajo na „pravne posle, ki obsegajo donatorske, sponzorske, svetovalne, avtorske ali druge intelektualne storitve ali druge pravne posle, s katerimi se dosega enak učinek“. Po navedbah predložitvenega sodišča se seznam, ki ga zahteva novinarka, nanaša na pogodbe, ki spadajo v to kategorijo.

18. NKBM je 21. aprila 2016 postala zasebna delniška družba in kot taka ni več pod prevladujočim vplivom države. Vendar je bila v skladu s členom 1a(4) ZDIJZ dolžna dostop do podatkov zagotavljati še nadaljnjih pet let, če so se ti podatki nanašali na obdobje, v katerem je bila pod takim prevladujočim vplivom. Vsekakor je novinarka zahtevo za dostop vložila na datum, ki v predložitveni odločbi sicer ni izrecno naveden, vendar je očitno zgodnejši od datuma, ko je NKBM postala zasebna družba, saj predložitveno sodišče navaja, da je bil (zavrnilni) odgovor te družbe glede navedene zahteve podan 19. maja 2014.

19. NKBM je novinarkino zahtevo za informacije zavrnila. Novinarka je zoper navedeno zavrnitev vložila pritožbo pri Informacijskem pooblaščencu (Slovenija). Ta je pritožbi ugodil in NKBM odredil, naj novinarki predloži zahtevane podatke.

20. NKBM je zoper to odločbo vložila tožbo, ki jo je sodišče prve stopnje zavrnilo. Nato je NKBM vložila revizijo pri predložitvenem sodišču, to je Vrhovnem sodišču Republike Slovenije. NKBM je pred tem sodiščem trdila, da so z ZDIJZ kršene ustavne pravice in da ta zakon ni skladen s pravom Unije. Trditve glede neskladnosti nacionalne zakonodaje s slovensko ustavo je preučilo Ustavno sodišče Republike Slovenije, pri katerem je predložitveno sodišče vložilo zahtevo za oceno ustavnosti. Ustavno sodišče Republike Slovenije je menilo, da zadevna nacionalna pravila niso v neskladju s slovensko ustavo. ( 4 )

21. V teh okoliščinah je Vrhovno sodišče Republike Slovenije prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je treba tretjo alinejo člena l(2)(c) Direktive 2003/98, spremenjeno z Direktivo 2013/37 (konsolidirana verzija), upoštevaje pristop minimalne harmonizacije, razlagati tako, da nacionalna ureditev lahko dopušča neomejen (absoluten) dostop do vseh podatkov iz avtorskih in svetovalnih pogodb, tudi če so te opredeljene kot poslovna skrivnost, in sicer zgolj za subjekte pod prevladujočim vplivom države, ne pa tudi za ostale zavezance, in ali na razlago vpliva tudi Uredba (EU) št. 575/2013 glede pravil o razkritju, in sicer tako, da dostop do informacij javnega značaja po Direktivi 2003/98 ne more biti obsežnejši kot so enotna pravila o razkritju po tej Uredbi? 2. Ali je treba Uredbo 575/2013 glede pravil o razkritju v zvezi s poslovanjem bank, še posebej njen del 8, člena 446 in 432(2), razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, ki banki, ki je, oziroma je bila, pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava, nalaga razkritje podatkov o sklenjenih pogodbah za svetovalne, odvetniške, avtorske in druge intelektualne storitve, in sicer podatke o vrsti posla, pogodbenem partnerju (za pravno osebo: naziv ali firma, sedež, poslovni naslov), pogodbeni vrednosti, višini posameznih izplačil, datumu sklenitve pogodbe, trajanju posla in enakih podatkih iz aneksov k pogodbam, nastalih v času prevladujočega vpliva, brez vsakršne izjeme in brez možnosti tehtanja med interesi javnosti po dostopu do podatkov in interesom banke po ohranitvi poslovne skrivnosti, če ne gre za primer s čezmejnimi okoliščinami?“

22. Pisna stališča so predložili NKBM, Informacijski pooblaščenec, madžarska in slovenska vlada ter Evropska komisija. NKBM, slovenska vlada in Komisija so na obravnavi 7. junija 2018 ustno podale navedbe.

IV. Presoja

23. Menim, da niti Direktiva 2003/98 niti Uredba št. 575/2013 ne nasprotujeta zakonodaji iz postopka v glavni stvari. Ta akta Unije bom preučil vsakega posebej v okviru analize prvega (A) in drugega (B) vprašanja za predhodno odločanje.

A. Prvo vprašanje: Direktiva 2003/98

24. Prvo vprašanje ima dva dela. Prvi del se nanaša na to, ali so s členom 1(2)(c), tretja alinea, Direktive 2003/98 skladna nacionalna pravila, ki dopuščajo neomejen (absoluten) dostop do vseh podatkov iz avtorskih in svetovalnih pogodb, tudi če so te pogodbe opredeljene kot poslovna skrivnost. Predložitveno sodišče navaja, da ta zakonska določba velja le za subjekte pod prevladujočim vplivom države. Drugi del vprašanja se nanaša na to, ali na razlago Direktive vpliva Uredba št. 575/2013.

25. Uvodoma je treba pripomniti, da je slovenska vlada v pisnih stališčih trdila, da besedilo tega vprašanja ni povsem točno, kar je potrdila tudi na obravnavi.

26. Prvič, v tem vprašanju je navedeno, da se z zadevno slovensko zakonodajo zagotavlja neomejen dostop do vseh podatkov v zvezi z nekaterimi vrstami pogodb. Vendar se po navedbah slovenske vlade z ZDIJZ zagotavlja neomejen dostop le do nekaterih podatkov, in sicer do „osnovnih podatkov“ o teh pogodbah. Kot je slovenska vlada dodatno pojasnila na obravnavi, naj bi se ti podatki predložili v zbirni obliki, kar pomeni, da oseba, ki želi pridobiti dostop, prejme informacijo o tem, da je na primer banka X z družbo Y sklenila pogodbo v zvezi z zadevo Z, in o skupnem plačanem znesku, ne prejme pa nikakršnih nadaljnjih podrobnosti v zvezi z vsebino te pogodbe. Tako bi bilo mogoče dostop do vseh preostalih elementov pogodbe (ki niso „osnovni podatki“) zavrniti, če bi jih družba opredelila kot poslovno skrivnost.

27. Vsekakor želim poudariti, da je iz predložitvene odločbe jasno razvidno, da se novinarkina zahteva za dostop nanaša zgolj na take „osnovne podatke“ o avtorskih in svetovalnih pogodbah, torej na podatke, za katere je s členom 6a(3), in fine, ZDIJZ določen neomejen dostop.

28. Drugič, predložitveno sodišče v prvem vprašanju navaja, da je z zadevno nacionalno zakonodajo zagotovljen neomejen dostop, tudi če so te pogodbe opredeljene kot poslovna skrivnost. Slovenska vlada znova meni, da se besedilo vprašanja ne sklada z nacionalno zakonodajo te države. Natančneje, trdi, da NKBM podatkov, ki jih je želela pridobiti novinarka, ne more opredeliti kot poslovno skrivnost, ker na podlagi člena 39(3) ZGD-1 podatkov ni mogoče opredeliti kot poslovno skrivnost, če so ti po zakonu javnega značaja. Podatki, ki jih je želela pridobiti novinarka, so na podlagi člena 6a(3) ZDIJZ podatki javnega značaja.

29. Znova vsekakor ugotavljam, da se v zvezi s tem morda res zdi, da je bilo vprašanje zasnovano nekoliko presplošno, vendar predložitveno sodišče v predložitveni odločbi ne navaja, da bi NKBM podatke, do katerih želi dostopati novinarka, opredelila ali želela opredeliti kot poslovno skrivnost.

30. Če zanemarimo podrobnosti v zvezi z dejanskim stanjem in nacionalno zakonodajo, se zdi, da ni sporno, da mora NKBM na podlagi slovenske zakonodaje zagotoviti neomejen dostop – v zbirni obliki – do seznama, ki vsebuje podatke, ki jih je zahtevala novinarka. Ta seznam se nanaša na pogodbe, ki jih je NKBM sklenila s svetovalnimi družbami, odvetniškimi družbami in družbami, ki opravljajo intelektualne storitve. Podatki, do katerih je novinarki treba zagotoviti dostop, zajemajo le „osnovne podatke“. Sporno ni niti to, da tak neomejen dostop ne bi bil mogoč, če NKBM v zadevnem obdobju ne bi bila pod prevladujočim vplivom države. Zdi se, da je to bistvo prvega dela prvega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče: ali je tak neomejen dostop v skladu s členom 1(2)(c), tretja alinea, Direktive 2003/98?

31. Menim, da je, in sicer iz dokaj preprostega razloga: zdi se mi, da namen Direktive 2003/98 glede njene uporabe ratione materiae nikakor ni urediti položaj iz postopka v glavni stvari (2). Vendar je treba poleg tega obravnavati obseg uporabe Direktive ratione personae, in to morda celo pred vidikom njene uporabe ratione materiae (1).

1. Uporaba ratione personae

32. Direktiva 2003/98 v členu 1(1) določa, da se s to direktivo določajo pravila, „ki urejajo ponovno uporabo, in praktična sredstva za olajšanje ponovne uporabe obstoječih dokumentov, ki jih hranijo organi javnega sektorja držav članic“ (moj poudarek). Člen 2(1) te direktive določa, da „organ javnega sektorja“ pomeni „državo, območne (regijske) ali krajevne (lokalne) oblasti, osebe javnega prava […]“. Člen 2(2) te direktive, dalje, „osebo javnega prava“ opredeljuje kot katero koli osebo, ki izpolnjuje tri kumulativne pogoje. Prvi od teh pogojev je, da je takšna oseba „ustanovljena s posebnim namenom zadovoljevanja potreb v splošnem interesu, ki ni industrijske ali trgovinske narave“ (moj poudarek). ( 5 )

33. Seveda mora dejansko stanje v zadevi ugotoviti nacionalno sodišče. Vendar moram priznati, da si nekoliko težko predstavljam, kako bi bilo mogoče subjekt, ki je bil opisan kot (običajna komercialna) banka, ki je bila zaradi dokapitalizacije le začasno pod nadzorom države in je bila nato ponovno prodana na trgu, obravnavati kot „organ javnega sektorja“ v smislu Direktive. Čeprav je bil navedeni subjekt nekaj časa pod nadzorom države, bi se zato težko spremenil v osebo „javnega prava“ v smislu člena 2(1) Direktive 2003/98. Poleg tega komercialna banka – kar se zdi, da NKBM je – verjetno ne izpolnjuje niti zahtev iz člena 2(2)(a) Direktive: zgolj zato, ker je tak subjekt začasno pod nadzorom države in ga je ta dokapitalizirala, bi težko trdili, da navedeni subjekt postane oseba, „ustanovljena s posebnim namenom zadovoljevanja potreb v splošnem interesu“, kar bi pomenilo, da nima „industrijske ali trgovinske narave“.

2. Uporaba ratione materiae

34. Vendar ne glede na ugotovitev predložitvenega sodišča v zvezi s tem, ali je bilo NKBM v času dejanskega stanja mogoče opredeliti kot organ javnega sektorja v smislu Direktive 2003/98, menim, da s to direktivo vidiki, na katere se nanaša slovenska zakonodaja, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, vsekakor niso urejeni ratione materiae.

35. V skladu s členom 1(3) Direktive ta „gradi na režimih dostopa v državah članicah in ne posega vanje“. Podobno je v uvodni izjavi 9 Direktive 2003/98 določeno, da ta direktiva „gradi na režimu obstoječega dostopa v državah članicah in ne spreminja državnih pravil za dostop do dokumentov“.

36. To je dodatno pojasnjeno v uvodni izjavi 7 Direktive 2013/37, s katero je bila spremenjena Direktiva 2003/98. V tej uvodni izjavi je navedeno, da „Direktiva 2003/98/ES ne vključuje obveznosti glede dostopa do dokumentov ali obveznosti odobritve ponovne uporabe dokumentov“. Poleg tega je v njeni uvodni izjavi 8 navedeno, da spremembe, uvedene z Direktivo 2013/37, „ne poskušajo določiti ali spremeniti ureditve dostopa v državah članicah, ki ostajajo zanje pristojne še naprej“.

37. Torej se z Direktivo 2003/98 jasno razlikuje med dostopom do dokumentov in ponovno uporabo teh dokumentov. Brez dostopa ponovna uporaba ni mogoča, vendar to še ne pomeni, da je mogoče dostop in ponovno uporabo šteti za enakovredna pojma. ( 6 ) Z Direktivo so postavljene obveznosti v zvezi s ponovno uporabo dokumentov, ne posega pa se v (nacionalna) pravila o dostopu do dokumentov. Hkrati se Direktiva za to, da jo je mogoče uporabiti, opira na nacionalna pravila o dostopu do dokumentov in je od njih odvisna. Drži tudi, da bi bilo treba, kadar koli je z nacionalno zakonodajo zagotovljen dostop, načeloma ( 7 ) samodejno dovoliti tudi ponovno uporabo, in sicer v skladu s pogoji, določenimi v Direktivi. ( 8 ) Vendar to ne spremeni dejstva, da Direktiva ne vpliva na pravila o dostopu do dokumentov, ki jih hranijo organi javnega sektorja, niti ni njen namen ta pravila spremeniti, saj je to področje še naprej v izključni pristojnosti držav članic.

38. Kot je navedla slovenska vlada v pisnih stališčih, je slovenska zakonodaja iz postopka v glavni stvari, torej ZDIJZ, nacionalna zakonodaja, s katero je urejen dostop do dokumentov. Drži sicer, da je ZDIJZ tudi zakon, v katerega se je nacionalni zakonodajalec odločil vključiti nekaj določb za prenos Direktive 2003/98. Vendar glede na vsebino konkretnih določb ZDIJZ, ki se uporabljajo v postopku v glavni stvari, vključno s členom 6a(3) ZDIJZ, menim, da je jasno, da so te določbe pravila, s katerimi se zagotovi neomejen dostop do nekaterih informacij, ne pa pravila o ponovni uporabi dokumentov. ( 9 )

39. Torej je jasno, da se položaj iz postopka v glavni stvari in upoštevna nacionalna zakonodaja nanašata na dostop, ne pa na ponovno uporabo v smislu Direktive 2003/98. ( 10 ) Ker je torej očitno, da morajo o vidikih prvotnega dostopa odločiti države članice, potem po definiciji potencialno pozneje upoštevnega „dodatka“ v obliki Direktive 2003/98 ni mogoče uporabiti za vzvratno razlogovanje in omejitev področja uporabe tega prvotnega dostopa. To pomeni, da Direktiva ne more preprečiti nacionalnih pravil o neomejenem dostopu do nekaterih dokumentov, tudi če se ti dokumenti opredelijo kot poslovne skrivnosti.

40. Na to ugotovitev ne vpliva člen 1(2)(c), tretja alinea, Direktive 2003/98, na katerega napotuje nacionalno sodišče. V skladu s to določbo se Direktiva ne uporablja za dokumente, do katerih ni dostopa na podlagi nacionalne zakonodaje. Kot sem že navedel, je razlog za to prav dejstvo, da je ponovna uporaba (na podlagi Direktive) mogoča le, kadar je do dokumentov mogoče dostopati (na podlagi nacionalne zakonodaje). Torej bi dejstvo, da so v členu 1(2)(c), tretja alinea, te direktive „poslovne tajnosti (npr. poslovne ali poklicne skrivnosti oziroma skrivnosti podjetja)“ navedene kot eden od primerov, ( 11 ) s katerimi je mogoče utemeljiti (nacionalno) zavrnitev dostopa do dokumentov (kar pomeni – če in kadar je to primerno – da se za te dokumente Direktiva ne uporablja), le težko lahko razlagali v smislu, da se državam članicam nalaga obveznost, da določijo omejitve dostopa s tako utemeljitvijo.

41. Nazadnje predložitveno sodišče v drugem delu prvega vprašanja v bistvu sprašuje, ali na razlago Direktive 2003/98 vpliva Uredba št. 575/2013, in sicer zlasti v smislu, da dostop do informacij javnega sektorja ne more biti obsežnejši od tega, ki je določen z enotnimi pravili o razkritju informacij, določenimi z Uredbo.

42. Ta element prvega vprašanja je uvod v obravnavo drugega vprašanja, ki ga je predložilo nacionalno sodišče: ali je Uredba izčrpna, kar zadeva obveznosti razkritja, ki jih določa za kreditne institucije, in če je tako, ali to pomeni prepoved nacionalnih pravil, s katerimi bi bil dovoljen dostop do dodatnih informacij, za katere se te zahteve o razkritju ne uporabljajo? Zdaj se bom posvetil temu vprašanju.

B. Drugo vprašanje: Uredba št. 575/2013

43. Drugo vprašanje se nanaša na pravila o razkritju informacij, določena v delu 8 Uredbe št. 575/2013, natančneje v členu 446 in členu 432(2) te uredbe. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali ta pravila nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki banki, ki je pod prevladujočim vplivom osebe javnega prava, nalaga razkritje nekaterih informacij (ki se ujemajo z „osnovnimi podatki“ v smislu ZDIJZ) o sklenjenih pogodbah za svetovalne, odvetniške, avtorske in druge intelektualne storitve, in sicer brez vsakršne izjeme od te zahteve ter brez kakršne koli možnosti tehtanja med interesom javnosti za dostop do podatkov in interesom banke po ohranitvi njenih poslovnih skrivnosti. K temu predložitveno sodišče še dodaja, da to sprašuje v primeru brez čezmejnih okoliščin.

44. Uredba št. 575/2013 je podroben zakonski akt. Določa enotna pravila o splošnih bonitetnih zahtevah, ki jih morajo izpolnjevati institucije, nadzorovane v skladu z Direktivo 2013/36/EU ( 12 ) – torej kreditne institucije in investicijska podjetja – glede vrste postavk, navedenih v členu 1 Uredbe. Te postavke se nanašajo zlasti na profil tveganja navedenih subjektov. V uvodni izjavi 7 je pojasnjeno, da bi morala „[t]a uredba […] med drugim vsebovati bonitetne zahteve za institucije, ki se izrecno nanašajo na delovanje trgov bančnih in finančnih storitev ter katerih namen je zagotoviti finančno stabilnost udeležencev na teh trgih in visoko raven zaščite investitorjev in vlagateljev“. Namen bonitetnih zahtev, določenih z Uredbo, je zagotoviti ne le finančno trdnost kreditnih institucij in investicijskih podjetij, ampak tudi zadostno raven informacij za investitorje in vlagatelje, in sicer prek standardiziranega sistema razkritja informacij o profilu tveganja vsake od institucij.

45. Z Uredbo je določenih nekaj bistvenih strukturnih, ekonomskih, računovodskih in finančnih obveznosti v zvezi z vidiki, kot so kapital (del 2), kapitalske zahteve (del 3), velike izpostavljenosti (del 4), izpostavljenosti prenesenemu kreditnemu tveganju (del 5), likvidnost (del 6) in finančni vzvod (del 7). Poleg tega Uredba št. 575/2013 v delu 8 določa obveznost, da se javnosti razkrijejo informacije v zvezi z nekaterimi od teh bistvenih obveznosti. V uvodni izjavi 68 te uredbe je navedeno, da „je namen zahtev po razkritju udeležencem trga zagotoviti točne in celovite informacije v zvezi s profilom tveganosti posameznih institucij“. ( 13 )

46. Kreditne institucije morajo v skladu s členom 431(3) Uredbe št. 575/2013 sprejeti formalno politiko za uskladitev z zahtevami glede razkritij. V skladu s členom 433 te uredbe je treba upoštevne informacije razkriti vsaj enkrat letno, lahko pa se objavijo tudi pogosteje. Člen 434 te uredbe določa, da lahko kreditne institucije in investicijska podjetja sami izberejo medij za objavo, vendar je treba – kolikor je izvedljivo – vsa razkritja zagotoviti na enem mediju ali mestu.

47. Člen 432(2) Uredbe št. 575/2013, na katerega je napoteno v drugem vprašanju, določa, da imajo kreditne institucije in investicijska podjetja možnost, da ne razkrijejo nekaterih od teh informacij, ( 14 ) če se štejejo za „zaupne ali so poslovna skrivnost“. ( 15 )

48. Kot je bilo že navedeno, ( 16 ) člen 6a(3) ZDIJZ omogoča zavrnitev dostopa do informacij javnega značaja, če bi to razkritje huje škodovalo konkurenčnemu položaju zadevne osebe ali družbe na trgu. Besedilo te izjeme od obveznosti razkritja je nekoliko podobno besedilu izjeme od obveznosti razkritja informacij, ki so poslovna skrivnost, določene s členom 432(2) Uredbe št. 575/2013. Vendar Uredba v nasprotju z ZDIJZ ne omogoča odstopanja od te izjeme zaradi interesa javnosti. Zdi se, da predložitveno sodišče prav zato dvomi o skladnosti navedenega nacionalnega pravila s pravom Unije.

49. Zadevne določbe prava Unije in nacionalnega prava sem predstavil precej podrobno, ker sem želel poudariti, da oboje sicer res vsebujejo podobne „ključne besede“ („razkritje“, „banke“ in „zaupne informacije“), vendar kljub temu zadevajo zelo različni področji, ureditvi katerih so namenjene. To je še dodatno poudarjeno s tremi vidiki v zvezi s splošno strukturo in logiko obeh ukrepov.

50. Prvič, ZDIJZ dopušča možnost posamičnega dostopa do posebnih dokumentov na podlagi posamične zahteve, ki se vloži za vsak primer posebej. Po drugi strani Uredba št. 575/2013 določa obveznost splošnega razkritja precejšnjega števila informacij, predhodno določenih z uredbo, ki jih je treba obvezno razkriti enostransko (torej ne da bi bila potrebna kakršna koli zahteva katere koli od zadevnih strani), sistematično, enkrat letno (oziroma lahko tudi pogosteje) in načeloma v prečiščeni obliki prek enotne objave na internetu ali v tiskani obliki.

51. Drugič, kar zadeva subjekte, za katere se uporabljajo obveznosti razkritja, se ZDIJZ uporablja na splošno za vse osebe javnega prava in zasebne subjekte pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava, medtem ko se Uredba uporablja zgolj za kreditne institucije in investicijska podjetja.

52. Tretjič, kar zadeva cilj obveznosti razkritja, je v členu 1a(6) ZDIJZ navedeno, da „je namen tega zakona tudi krepitev transparentnosti in odgovornega ravnanja pri upravljanju z javnimi sredstvi in s finančnimi sredstvi poslovnih subjektov pod prevladujočim vplivom oseb javnega prava“ (moj poudarek). V uvodni izjavi 68 Uredbe je, nasprotno, navedeno, da „je namen zahtev po razkritju udeležencem trga zagotoviti točne in celovite informacije v zvezi s profilom tveganosti posameznih institucij“ (moj poudarek).

53. Po mojem mnenju vrsta razkritja, določena v Uredbi št. 575/2013, in neomejena pravica do dostopa, zagotovljena z ZDIJZ, temeljita na različnih logikah, imata različna cilja, sta različno zastavljeni ter nalagata pravice in obveznosti različnim osebam. Nanašata se na zelo različni zadevi.

54. Torej menim, da enotnih pravil o izjemah od razkritja, dovoljenih s členom 432(2) Uredbe, ki so zasnovana in oblikovana v svojem posebnem okviru in za svoj posebni namen, ni mogoče vstaviti v nacionalno zakonodajo o dostopu do dokumentov, to je ZDIJZ. Preprosto ne obstaja nikakršen stvarni ali sistemski odnos med Uredbo in ZDIJZ, s katerim bi lahko utemeljili kakršno koli tako omejitev.

55. V pomoč pri ponazoritvi resnične (in problematične) narave trditve, na kateri temelji drugo vprašanje predložitvenega sodišča, je lahko spodaj navedeni primer. Zamislimo si zakon o ustanovitvi nacionalnega javnega organa. V tem aktu, s katerim so določene pristojnosti in upravljanje te institucije, je hkrati določeno, da bo ta objavljala letna poročila, ki bodo vsebovala določene vrste informacij in bodo na voljo vsakomur na njenem spletnem mestu. Ali lahko nato ta javna institucija na podlagi navedenega akta zavrne dostop do posamične informacije, ki jo posameznik zahteva v skladu s splošno upoštevno zakonodajo o dostopu do dokumentov, in sicer z obrazložitvijo, da zakonodajalec tovrstne informacije ni vključil na seznam informacij, ki jih je treba vsako leto objaviti samodejno, s čimer je onemogočil, da bi se ta informacija kadar koli razkrila posamično?

56. Odgovor je seveda nikalen. Dejstvo, da dve ladji ponoči plujeta druga mimo druge in si ob tem celo signalizirata, prav gotovo še ne pomeni (brez nadaljnjega izrecnejšega delovanja), da ena nadzira drugo.

57. Da bi se v celoti odzval na vse trditve predložitvenega sodišča in celovito pomagal Sodišču – če bi bila poleg že navedenega v okviru drugega vprašanja taka pomoč morda potrebna – so potrebne še tri sklepne pripombe.

58. Prvič, predložitveno sodišče v svojem vprašanju ne citira le člena 432(2) Uredbe št. 575/2013, ampak tudi njen člen 446. Ta določba, naslovljena „Operativno tveganje“, v bistvu določa obveznost razkritja pristopov in metodologije posamezne institucije za izračun kapitalskih zahtev za operativno tveganje, za katere institucija izpolnjuje pogoje. ( 17 )

59. Vendar predložitveno sodišče razen tega, da je to določbo navedlo, ni pojasnilo, zakaj meni, da slovenska zakonodaja morda ni v skladu z njo. Ne zdi se mi, da bi ta določba kakor koli spremenila splošno ugotovitev, do katere sem že prišel v zvezi z drugim vprašanjem. Naj vsekakor spomnim, da člen 94 Poslovnika Sodišča, v katerem je opredeljena vsebina predlogov za sprejetje predhodne odločbe, v točki (c) določa, da mora tak predlog med drugim vsebovati „razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari“. Ker predložitveno sodišče te obveznosti ni upoštevalo, menim, da ta del drugega vprašanja ni dopusten. ( 18 )

60. Drugič, predložitveno sodišče kot še en vir morebitne neskladnosti ZDIJZ s pravom Unije navaja člen 450 Uredbe št. 575/2013. Ta člen, naslovljen „Politika prejemkov“, določa obveznost razkritja nekaterih informacij v zvezi s politiko prejemkov in prakso vsake institucije za tiste kategorije zaposlenih, katerih profesionalne dejavnosti imajo pomemben vpliv na profil tveganja.

61. V zvezi s tem želim pripomniti, da je slovenska vlada na ustni obravnavi potrdila, da seznam podatkov, ki jih je zahtevala novinarka, ne bi vseboval informacij o politiki prejemkov NKBM, ampak zgolj o pogodbah, ki jih je ta sklenila s tretjimi stranmi in ki se ne nanašajo na politiko prejemkov NKBM. Ker predložitveno sodišče tega ni dodatno pojasnilo, se torej zdi, da navedba člena 450 Uredbe za zadevo iz postopka v glavni stvari ni upoštevna.

62. Tretjič in nazadnje, predložitveno sodišče v zadnjem delu drugega vprašanja izrecno navaja, da je to postavljeno v položaju, v katerem „ne gre za primer s čezmejnimi okoliščinami“. To je v nasprotju z dejstvom, da je v predložitveni odločbi v okviru trditev, ki jih navaja NKBM, navedeno, da je „[č]ezmejni element utemelj[en] na okoliščini, da ima [NKBM] hčerinsko podjetje s sedežem na Dunaju [(Avstrija)] (Adria Bank AG)“. V predložitveni odločbi je še navedeno, da je NKBM trenutno v lasti podjetja iz druge države članice, ki pa ni opredeljeno. To bi bilo po mnenju predložitvenega sodišča lahko pomembno pri presoji slovenskih pravil z vidika pravil v zvezi s pravico do ustanavljanja (člen 49 PDEU), svobodo opravljanja storitev (člen 56 PDEU) ali prostim pretokom kapitala (člen 63 PDEU), pa tudi pravil v zvezi s svobodo gospodarske pobude (člen 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah).

63. Vendar predložitveno sodišče takoj zatem dodaja, da bi bilo vprašanje glede temeljnih svoboščin lahko „videno zgolj kot hipotetično“, saj NKBM v času dejanskega stanja ni bila v lasti podjetja iz druge države članice. Kljub temu pa vztraja, da se na to vprašanje odgovori, „kajti to ni samostojno vprašanje, ampak je tesno povezano z učinki minimalne harmonizacije, ki jo dopušča Direktiva 2003/98“.

64. Glede na dejstva, ki jih je predstavilo predložitveno sodišče, in tudi priznanje, da je ta del vprašanja hipotetičen, menim, da morebitnih omejitev temeljnih svoboščin ni treba obravnavati. ( 19 ) Morda še pomembneje, v zvezi s tem ni postavljeno nobeno posebno vprašanje, zato odgovor ni potreben.

V. Predlog

65. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji, ki ju je postavilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije, odgovori: – Člen 1(2)(c), tretja alinea, Direktive 2003/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. novembra 2003 o ponovni uporabi informacij javnega sektorja, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/37/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o spremembi Direktive 2003/98, ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je dovoljen neomejen (absoluten) dostop do nekaterih informacij v zvezi z avtorskimi in svetovalnimi pogodbami zgolj za subjekte pod prevladujočim vplivom države. – Uredba (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012, še zlasti člen 432(2) te uredbe, ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki banki, ki je pod prevladujočim vplivom osebe javnega prava, nalaga razkritje nekaterih informacij o sklenjenih pogodbah za svetovalne, odvetniške, avtorske in druge intelektualne storitve, in sicer brez vsakršne izjeme od te zahteve.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. novembra 2003 o ponovni uporabi informacij javnega sektorja (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 32, str. 701), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/37/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o spremembi Direktive 2003/98 (UL 2013, L 175, str. 1).

( 3 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1, in popravki v UL 2013, L 208, str. 68, in UL 2013, L 321, str. 6)).

( 4 ) Odločba Ustavnega sodišča Republike Slovenije z dne 12. januarja 2017 v zadevi U-I-52/16-17 (ECLI:SI:USRS:2017:U.I.52.16).

( 5 ) V uvodni izjavi 10 Direktive je pojasnjeno, da sta „[o]predelitvi pojmov ‚organ javnega sektorja‘ in ‚subjekt javnega prava‘ […] vzeti iz Direktiv (92/50/EGS [z dne 18. junija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 322)], 93/36/EGS [z dne 14. junija 1993 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 110)] in 93/37/EGS [z dne 14. junija 1993 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 163)] in 98/4/ES [z dne 16. februarja 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 91)]) o javnih naročilih. Ti opredelitvi pojmov ne zajemata javnih podjetij.“

( 6 ) Glej sodbo z dne 27. oktobra 2011, Komisija/Poljska (C‑362/10, neobjavljena, EU:C:2011:703, točka 54).

( 7 ) Sodišče je namreč že navedlo, da iz uvodne izjave 9 in člena 3 Direktive izhaja, da ta direktiva ne vsebuje obveznosti, da se dovoli ponovna uporaba dokumentov, ki jih hranijo organi javnega sektorja: sodba z dne 27. oktobra 2011, Komisija/Poljska (C‑362/10, neobjavljena, EU:C:2011:703, točka 48); glej tudi sodbo z dne 12. julija 2012, Compass-Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, točka 50).

( 8 ) V uvodni izjavi 8 Direktive 2013/37, s katero je bila spremenjena Direktiva 2003/98, je jasno navedeno, da „bi bilo treba [zadnjo] spremeniti tako, da bi določala jasno obveznost držav članic, da dajo vse dokumente na voljo za ponovno uporabo, razen če je dostop omejen ali izključen v skladu z nacionalnimi pravili o dostopu do dokumentov in če zanj veljajo druge izjeme, navedene v tej direktivi“.

( 9 ) Slovenska vlada je na ustni obravnavi še pojasnila, da ZDIJZ vsebuje pravila o ponovni uporabi dokumentov, vendar so ta po njenih navedbah vključena v druge člene navedenega zakona. Ob tem je še poudarila, da se zahteve, ki se uporabljajo za zahtevo za dostop do dokumentov in zahtevo za njihovo ponovno uporabo, med seboj bistveno razlikujejo, ter potrdila, da zahteva iz postopka v glavni stvari nedvomno spada v prvo kategorijo.

( 10 ) Priznati moram, da bi bilo mogoče glede na široko opredelitev „ponovne uporabe“ v členu 2(4) Direktive 2003/98 trditi, da bo novinarka, ki je zaprosila za dostop do (zbirnih/osnovnih) podatkov o nekaterih pogodbah, te informacije verjetno „ponovno uporabila“„za […] nekomercialne namene razen za prvotni namen v okviru javne naloge, zaradi katerega so bili dokumenti izdelani“, saj bi – če bi bilo v pridobljenih podatkih kar koli zanimivega – te verjetno „ponovno uporabila“ za to, da bi o tej temi napisala članek ali celo več člankov. Vendar je treba prav iz takih razlogov pojem „ponovna uporaba“ razlagati v okviru logike in zgradbe Direktive 2003/98. V nasprotnem primeru bi skoraj vsaka dejavnost v neki fazi vključevala „ponovno uporabo javnih podatkov“. Direktiva 2003/98 bi tako postala skoraj vsesplošno upoštevna pri kakršni koli obdelavi dokumentov ali informacij, saj je vedno verjetno, da bo taka obdelava vključevala vsaj nekaj vhodnih podatkov, ki izhajajo iz javnega sektorja.

( 11 ) Naj pripomnim, da je v členu 1(2)(c) uporabljen izraz „vključno“, ki jasno kaže na to, da je seznam razlogov za zavrnitev dostopa informativen.

( 12 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL 2013, L 176, str. 338).

( 13 ) O namenu zahtev po razkritju je v uvodni izjavi 76 navedeno tudi, da je treba, „[d]a bi okrepili tržno disciplino in finančno stabilnost, […] uvesti podrobnejše zahteve za razkritja oblike in vrste regulativnega kapitala in uvedenih bonitetnih prilagoditev, da se zagotovi zadostno obveščenost investitorjev in vlagateljev o kapitalski ustreznosti institucij“ (moj poudarek).

( 14 ) Edina izjema od izjeme, torej informacije, ki jih je treba vedno razkriti, so informacije v zvezi s kapitalom in politiko prejemkov.

( 15 ) V členu 432(2) Uredbe št. 575/2013 sta opredeljena oba pojma, in sicer so informacije „poslovna skrivnost“, če bi njihovo razkritje javnosti oslabilo konkurenčni položaj institucije, pri čemer lahko ta pojem vključuje informacije o produktih ali sistemih, ki bi v primeru njihovega razkritja tekmecem zmanjšale vrednost investicij institucije. Informacije so „zaupne“, če obstajajo obveznosti do strank ali drugi odnosi z nasprotnimi strankami, ki institucijo zavezujejo k zaupnosti.

( 16 ) Točki 11 in 16 zgoraj.

( 17 ) Ta člen določa: „Institucije razkrijejo pristope za izračun kapitalskih zahtev za operativno tveganje, za katere institucija izpolnjuje pogoje; opis metodologije iz člena 312(2), če jo institucija uporablja, vključno z obrazložitvijo ustreznih notranjih in zunanjih dejavnikov, ki jih institucija upošteva v pristopu merjenja, ter v primeru delne uporabe, področje in obseg uporabe različnih uporabljenih metodologij.“

( 18 ) Glej na primer nedavno sodbo z dne 2. julija 2015, Gullotta in Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:436, točke od 17 do 21).

( 19 ) Sodišče je kot nedopustna (na podlagi ustaljene sodne prakse, v skladu s katero predlog za sprejetje predhodne odločbe ni namenjen oblikovanju posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, ampak je dejansko potreben za učinkovito rešitev spora, ki se nanaša na pravo Unije) že opredelilo vprašanja, za katera predložitveno sodišče navede, da so z vidika postopka v glavni stvari, ki ga obravnava, povsem hipotetična: glej na primer sodbo z dne 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group (C‑156/15, EU:C:2016:851, točke od 56 do 59).