SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 1. februarja 20071( )

Zadeva C-525/04 P

Kraljevina Španija

proti

Lenzing AG,

intervenientka:

Komisija Evropskih skupnosti

„Pritožba – Člen 87(1) ES – Dopustnost – Akt, ki tožečo stranko zadeva posamično – Znatno vplivanje na tržni položaj – Merilo zasebnega upnika – Zamuda dolžnika – Očitna napaka pri presoji Komisije“

I – Uvod

1. Obravnavani primer se nanaša na postopek dodelitve državne pomoči Komisije proti Kraljevini Španiji, ki je španskemu proizvajalcu celuloznih vlaken Sociedad nacional de Industrias y Aplicaciones de Celulosa Española SA (v nadaljevanju: Sniace) zagotovila celo vrsto prednosti. Komisija je v dveh odločbah nazadnje ugotovila, da pri nobenem od teh ukrepov ne gre za državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.

2. Po tožbi avstrijskega proizvajalca celuloznih vlaken Lenzing AG proti tema odločbama Komisije z dne 28. oktobra 1998( ) in 20. septembra 2000( ) je Sodišče prve stopnje s sodbo z dne 21. oktobra 2004 v zadevi T-36/99( ) ti odločbi deloma razglasilo za nični.

3. Sodišče tako sedaj obravnava pritožbo Kraljevine Španije proti sodbi na prvi stopnji. V postopku se v bistvu pojavljata dve vprašanji.

4. Prvič je treba na ravni dopustnosti razjasniti, ali družbo Lenzing kot konkurentko odločbi Komisije v smislu člena 230(4) ES posamično zadevata. Preveriti je treba, ali je tržni položaj takšnega podjetja zaradi kršitve ukrepov državne pomoči znatno prizadet.

5. Drugič gre pri zadevi za vprašanje, ali gre za dajanje prednosti podjetju, če javne institucije, ki so s tem podjetjem najprej sklenile dogovore o reprogramiranju dolga in odlogu plačil, ki pa jih podjetje nato ni spoštovalo, ne sprejmejo nobenih dejanj izvršilnega postopka. V ta namen je treba natančneje opredeliti merilo zasebnega upnika. V tej zvezi prereka Komisija obseg kontrole, ki jo je Sodišče prve stopnje izvedlo v svoji razlagi in uporabi tega merila.

II – Dejansko stanje in postopek pred sodiščem prve stopnje

A – Dejansko stanje

6. Po sodbi prvostopenjskega sodišča, ki se izpodbija s tožbo, je dejansko stanje, ki je temelj tega postopka, naslednje( ):

„8 Družba Lenzing AG (v nadaljevanju: tožeča stranka) je avstrijska družba, ki proizvaja in prodaja celulozna vlakna (viskoza, modal in liocel).

9 Družba Sniace SA […] je špansko podjetje, ki proizvaja celulozo, papir, viskozna vlakna, umetna vlakna in natrijev sulfat. […]

10 Marca 1993 so španska sodišča družbo Sniace, ki je že več let imela gospodarske in finančne težave, razglasila za plačilno nesposobno. Oktobra 1996 so zasebni upniki Sniace sklenili sporazum, po katerem so 40 % svojih terjatev spremenili v delnice tega podjetja, kar je pomenilo konec plačilne nesposobnosti. Javni upniki Sniace pa so uporabili pravico, da tega sporazuma niso sklenili.

11 5. novembra 1993 in 31. oktobra 1995 je Sniace s skladom Fondo de Garantía Salarial (garantirani sklad za plače, v nadaljevanju: Fogasa) sklenila dogovor o povrnitvi neizplačanih plač in odpravnin, ki jih je Fogasa izplačal delojemalcem družbe Sniace. Po prvem dogovoru bi bilo treba izplačati v roku osmih let 897.652.789 ESP s pribitkom 465.055.911 ESP obresti z zakonsko obrestno mero 10 % v polletnih obrokih (v nadaljevanju: dogovor z dne 5. novembra 1993). Po drugem dogovoru bi bilo treba izplačati v roku osmih let 229.424.860 ESP s pribitkom 110.035.018 ESP obresti z zakonsko obrestno mero 9 % v polletnih obrokih (v nadaljevanju: dogovor z dne 31. oktobra 1995). Za zavarovanje terjatev Fogasa je Sniace 10. avgusta 1995 v dobro družbe Fogas sklenila hipoteko na svoji dve zemljišči. Junija 1998 je znašal znesek, ki ga je v okviru teh dveh dogovorov plačala družba Sniace, 186.963.594 ESP.

12 8. marca 1996 je Tesorería General de la Seguridad Social (splošna zavarovalnica socialnega zavarovanja, v nadaljevanju: TGSS) z družbo Sniace sklenila dogovor o reprogramiranju njenih dolgov glede prispevkov socialnega zavarovanja v skupni višini 2.903.381.848 ESP, ki se je nanašal na obdobje od februarja 1991 do februarja 1995 (v nadaljevanju: dogovor z dne 8. marca 1996). Po tem dogovoru bi moral biti odplačan navedeni znesek do marca 2004 v 96 mesečnih obrokih s pribitkom obresti v višini 9 %. Dogovor je bil 7. maja 1996 spremenjen tako, da so se dogovorili za odlog plačila za eno leto, odplačilo v 84 mesečnih obrokih in uporabo zakonske obrestne mere 9 % (v nadaljevanju: dogovor z dne 7. maja 1996). Ker Sniace teh dogovorov ni izpolnjevala, so jih zamenjali z novim dogovorom z dne 30. septembra 1997 med to družbo in TGSS (v nadaljevanju: dogovor z dne 30. septembra 1997). Vračilo je zadevalo neplačane prispevke socialnega zavarovanja za čas od februarja 1991 do februarja 1997 v višini 3.510.387.323 ESP plus zamudne obresti v višini 615.056.349 ESP in bi moralo biti plačano v času deset let. V prvih dveh letih je bilo treba plačati le obresti po obrestni meri 7,5 % letno, medtem ko bi vračila v naslednjih letih uporabili za odplačevanje terjatev in obresti. Aprila 1998 je Sniace v okviru dogovora z dne 30. septembra 1997 odplačala 216.118.863 ESP.“

7. Na pritožbo družbe Lenzing je Komisija v skladu s členom 88(2) ES preverila, ali so ti in nadaljnji ukrepi v prid Sniace prepovedane državne pomoči po členu 87 ES. V Odločbi z dne 28. oktobra 1998 je Komisija ugotovila, da so dogovori TGSS in Fogasa z družbo Sniace državne pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom, kolikor je uporabljena zakonska obrestna mera pod tržno obrestno mero, in je zato odredila vračilo te pomoči.

8. Nato je sledila sodba v zadevi Tubacex,( ) v kateri je Sodišče načeloma ugotovilo, da uporaba zakonske obrestne mere ne more biti obravnavana kot državna pomoč. Posledično je Komisija spremenila svojo – zaradi pritožbe družbe Lenzing in Španije še nepravnomočno – prvo odločbo z novo Odločbo z dne 20. septembra 2000, v kateri je ugotovila, da tudi dogovori, sklenjeni med TGSS in Fogasa z družbo Sniace niso državne pomoči, ki bi jih bilo treba vrniti.

B – Izpodbijana sodba

9. Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 11. februarja 1999 vložila tožbo za delno razglasitev ničnosti Odločbe z dne 28. oktobra 1998. To tožbo je pozneje razširila na besedilo Odločbe z dne 20. septembra 2000.

10. Komisija je zahtevala, naj se tožba zavrne kot nedopustna, vsekakor pa kot neutemeljena. Kraljevina Španija je kot intervenientka sodelovala v podporo predlogom Komisije.

11. V izpodbijani sodbi je Sodišče prve stopnje razglasilo člen 1(1) Odločbe 1999/395/ES Komisije z dne 28. oktobra 1998 v besedilu Odločbe 2001/43/ES Komisije z dne 20. septembra 2000 za ničnega. Po mnenju Sodišča prve stopnje Komisija ne bi smela predvidevati, da so španske javne institucije ravnale kot zasebni upniki. Zasebni upniki v podobnem primeru ne bi dopustili, da Sniace ne bi upoštevala dogovorov o reprogramiranju.

C – Pritožba

12. S pritožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispela 27. decembra 2004, je Kraljevina Španija zahtevala,

– naj se izpodbijana sodba Sodišča prve stopnje razveljavi v celoti,

– naj se v novi sodbi ugodi vsem predlogom, ki jih je podala na prvi stopnji,

– naj se nasprotni stranki v pritožbenem postopku v skladu s členom 69(2) Poslovnika naloži plačilo stroškov.

13. Komisija podpira pritožbo Španije in zahteva,

– naj se izpodbijana sodba razveljavi v celoti,

– naj ostanejo v veljavi vsi predlogi v celoti, ki so bili podani na prvi stopnji, in naj

– se tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.

14. Družba Lenzing AG nasprotno zahteva,

– naj se zavrne pritožba Kraljevine Španije,

– naj se stroški nasprotne stranke v pritožbenem postopku naložijo pritožniku.

III – Presoja

15. V pritožbi navajata Kraljevina Španija in Komisija dva pritožbena razloga. Prvič je Sodišče prve stopnje pravno napačno ugotovilo, da družbo Lenzing izpodbijani odločbi zadevata posamično in ima zato pravico do tožbe.( ) Drugič pa je Sodišče merilo zasebnega upnika razlagalo in uporabilo pravno napačno.( )

A – O dopustnosti pisne vloge družbe Lenzing z dne 20. junija 2005

16. Preden lahko sodim o pritožbi, je treba na kratko obravnavati, ali se lahko upošteva pisna vloga družbe Lenzing z dne 20. junija 2005, ki je na Sodišče prispela 20. julija 2005. S to vlogo se je družba Lenzing s sklicevanjem na člen 117(2) Poslovnika odzvala na odgovor Komisije na pritožbo. V skladu s to določbo se lahko stranke brez dovoljenja predsednika Sodišča (prvič) odzovejo na odgovor na pritožbo, ki zajema nasprotno pritožbo.

17. V predloženem primeru pa ni nujno treba preveriti, ali je Komisija dejansko vložila nasprotno pritožbo ali je le podala nove argumente, ki podpirajo pritožbo Španije. Predsednik je namreč posledično ob upoštevanju člena 117(1) Poslovnika dovolil repliko Španije in dupliki družbe Lenzing in Komisije. Ker je vloga družbe Lenzing prispela pred pretekom določenega roka, je posledično v vsakem primeru dopustna in se lahko upošteva. Enako velja za dupliko družbe Lenzing, ki je na Sodišče prispela v skladu z rokom 20. decembra 2005 in se v popolnosti nanaša na vlogo z dne 20. junija 2005.

B – K prvemu pritožbenemu razlogu: dejstvo, da naj bi tožečo stranko odločbi zadevali posamično

18. S prvim pritožbenim razlogom Kraljevina Španija in Komisija navajata, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo s tem, ko je odločilo, da sta izpodbijani odločbi Komisije družbo Lenzing zadevali posamično v smislu člena 230(4) ES.

1. Pogoji, da odločbi tožečo stranko zadevata posamično

19. V skladu z ustaljeno sodno prakso lahko drugi pravni subjekti kot tisti, na katere je odločba naslovljena, uveljavljajo, da jih odločba posamično zadeva v smislu člena 230, četrti odstavek, ES, le če jih ta odločba zadeva zaradi določenih osebnih lastnosti ali zaradi posebnih dejanskih okoliščin izstopajo ter jih tako individualizira, podobno kot naslovnika.( )

20. Pogoji, da odločbe posamično zadevajo konkurente na področju prava pomoči, se znatno razlikujejo po tem, v kakšni fazi postopka je bila tožba vložena in s kakšnim namenom.

21. Sodišče je pred kratkim v sodbi ARE povzelo, pod katerimi pogoji lahko (potencialni) konkurenti prejemnikov državne pomoči vložijo tožbo proti odločbam Komisije, kadar ta ne da bi pričela s formalnim postopkom preverjanja po členu 88(2) ES, ne oporeka ukrepom držav članic.( ) S tem v zvezi obstajata dve možnosti: tožbe lahko zahtevajo, naj se sproži formalni postopek preverjanja, ali pa vsebinsko izpodbijajo odločbo Komisije.

22. Če je namen tožbe, da se sproži formalni postopek preverjanja, ker lahko konkurenti v tem postopku uveljavljajo pravice do intervencije, potem zadošča, da so tožeče stranke osebe, podjetja ali združenja, katerih interesi so lahko prizadeti, to pomeni zlasti konkurenčna podjetja upravičencev do te pomoči in strokovna združenja.( ) Procesno upravičenje se v tem pogledu razmeroma precej razširi, da bi se zavarovale procesne pravice morebitnih konkurentov, zagotovljene v okviru formalnega postopka v skladu s členom 88, drugi odstavek, ES.( )

23. Položaj pa je drugačen, kadar naj bi tožba proti sporni odločbi, sprejeti brez formalnega postopka preiskave, želela doseči njeno ničnost. Takrat ne zadošča, da bi se tožečo stranko obravnavalo, kot da jo akt morebitno zadeva v smislu člena 88(2) ES. Prikazati mora namreč, da jo posamično zadeva. To zahteva, da ureditev pomoči, ki je predmet sporne odločbe, znatno vpliva na njen tržni položaj.( )

24. To strogo merilo velja tudi po izvedbi formalnega postopka preverjanja v skladu s členom 88, drugi odstavek, ES. V tem primeru, v skladu s sodbo Cofaz, zadeva odobritev državne pomoči na podlagi formalnega postopka preverjanja v skladu s členom 88, drugi odstavek, ES posamično tožečega konkurenta, če je v okviru tega postopka imel aktivno vlogo in je dodeljena državna pomoč, ki je predmet izpodbijane odločbe, znatno vplivala na njegov tržni položaj.( ) To je merilo, na podlagi katerega se lahko presodi, ali odločbi družbo Lenzing zadevata posamično.

25. V predloženem primeru udeležba v postopku družbe Lenzing ni sporna. Zato lahko ostane odprto, ali je Sodišče prve stopnje v drugih primerih pravilno izhajalo iz dejstva, da lahko stranko odločbe zadevajo posamično, četudi ni bila udeležena v postopku.( )

26. Španija in Komisija nasprotno dvomita, da so ukrepi v prid družbi Sniace znatno vplivali na tržni položaj družbe Lenzing.

2. Dokazno breme glede znatnega vplivanja

27. Komisija najprej ugovarja, da je Sodišče prve stopnje napačno presodilo obveznost obrazložitve in dokaznega bremena v okviru tožbe konkurenta glede dodeljene državne pomoči. Tožeča stranka mora namreč obrazložiti in dokazati, da je njena tožba dopustna.

28. V skladu z izpodbijano sodbo zadostuje, če konkurent upoštevno navede, iz kakšnih razlogov lahko odločba Komisije zaradi znatne prizadetosti njegovega položaja na zadevnem trgu krši njegove upravičene interese.( )

29. Nasproti mnenju Komisije v tem ne gre za drugačno razumevanje obveznosti obrazložitve in dokaznega bremena, kot je v sodbi Cofaz. Sicer je res, da se v drugih odločbah – vsaj v tistih v francoskem jeziku – namesto enostavne obrazložitve („indiquer“) zahteva dokazilo („démontrer“).( ) Vendar pa ni jasno, ali je Sodišče prve stopnje – med drugim tudi pri sodbi Cofaz ( ) – pri pojmu obrazložitve v izpodbijani sodbi izhajalo iz nižjih zahtev kot pri pojmu dokazila. Sodišče prve stopnje je nasprotno na podlagi nespornih in zato dejansko priznanih dejstev ugotovilo znatno prizadetost tržnega položaja družbe Lenzing.

3. Ugovor hipotetičnega preverjanja

30. Prav tako se Komisija moti, ko preverjanje Sodišča prve stopnje razume kot hipotetično. Ugotovitev prizadetosti tržnega položaja zaradi izplačane državne pomoči namreč nujno zajema hipotetične elemente, ker velja, da je treba dejanski položaj primerjati s položajem, ki bi se zgodil, če državna pomoč ne bi bila izplačana.( ) Konkretni tržni podatki o položaju, če državna pomoč ne bi bila izplačana, ki jih zahteva Komisija, namreč ne obstajajo.

4. Znatno vplivanje

31. V bistvu pa se prvi tožbeni razlog nanaša na ugotovitev, da je bilo vplivanje na tržni položaj družbe Lenzing znatno.

32. Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je Lenzing upoštevno navedla razloge, na podlagi katerih bi lahko izpodbijana odločba z znatnim vplivanjem na njen tržni položaj kršila njene upravičene interese. Pri tem se je družba oprla na dejavnosti družbe Lenzing in Sniace na trgu viskoze, ki ga označujejo zelo omejeno število proizvajalcev, močna konkurenca in prevelike kapacitete. Ne gre izključiti, da bi lahko družba Sniace na podlagi državnih pomoči svoje proizvode prodala po nižjih cenah kot njeni konkurenti.

33. Zlasti je po mnenju Sodišča prve stopnje nepomembno, ali je lahko družba Lenzing v zadevnem času dosegla dobre rezultate in izboljšala svoj tržni položaj. Znatni vpliv na tržni položaj prizadetega namreč nujno ne vodi do znižanja njegove rentabilnosti, do zmanjšanja njegovega tržnega deleža ali do izgub za podjetje. Odločilnega pomena je, ali bi bil prizadeti brez sprejetja odločbe, katere ničnost zahteva, v boljšem položaju. To lahko povsem vključuje tudi primer, da pride zaradi pomoči, ki jih enemu od konkurentov odobrijo državne službe, do izpada prihodka.( )

34. Na to zadnjo točko se nanaša kritika Španije in Komisije. Prevladujoči položaj družbe Lenzing na trgu viskoznih vlaken in njen dobri poslovni položaj izključujeta znatno vplivanje na njen tržni položaj v prid družbi Sniace.

35. Španija zlasti poudarja, da vplivi ukrepov v korist družbi Sniace na tržni položaj družbe Lenzing niso bili dovolj natančno opredeljeni. Če Sodišče prve stopnje izhaja iz izpada prihodka, bi moralo to opredeliti in konkretizirati. Vsekakor pa zgolj izpad prihodka ne bi zadoščal, da se dokaže znatni vpliv na tržni položaj.

36. Komisija se s to argumentacijo popolnoma strinja in jo še nadalje pojasni. Dopustnost tožbe konkurenta je pogojena z dokazom znatnega, konkretnega in s spornimi državnimi pomočmi vzročno neposredno povezanega posamičnega vplivanja.

37. V bistvu ta tožbeni razlog odpira vprašanje, pod katerimi pogoji se v smislu sodbe Cofaz znatno vpliva („substantiellement affectée“) na tržni položaj. Opredelitev Španije in Komisije gre v smeri, da mora imeti konkurent znatne izgube.

38. Za takšno opredelitev pa tako v sodni praksi kot v zakonodaji ni nobene podlage. Kot bo v nadaljevanju prikazano, nasprotno zadostuje, da bi se položaj tožečega konkurenta brez državne pomoči bolje razvijal na način, ki bi ga bilo mogoče natančno opredeliti.

39. Merilo znatnega vpliva je namenjeno opredelitvi konkurentov, ki se zaradi odobrene pomoči individualizirajo tako, da izpolnjujejo zahteve za dopustnost tožbe, navedene v sodbi Plaumann( ) Tako se konkurenti, ki imajo procesno upravičenje, zaradi pomoči razlikujejo od vseh drugih oseb in so individualizirani podobno kot naslovnik izpodbijane odločbe. Ta učinek individualizacije ločuje znaten vpliv na tržni položaj, ki v skladu s sodbo Cofaz daje procesno upravičenje, od vpliva, ki glede tega ni znaten

40. Načeloma vsaka prednost, ki je bila selektivno odobrena določenim udeležencem na trgu, vpliva na tržni položaj vseh konkurentov, ki ne uživajo te prednosti. To velja zlasti za državne pomoči, ki jih je v ospredje postavila družba Lenzing. Vendar na njen tržni položaj prav tako pozitivno ali negativno vplivajo mnoge druge okoliščine. Zato samo dejstvo, da lahko ukrep vpliva na konkurenčna razmerja na zadevnem trgu, še ne zadošča, da bi se za vsakega udeleženca v gospodarstvu, ki je v nekem konkurenčnem razmerju do upravičenca, štelo, da ga ta ukrep posamično zadeva.( )

41. O posamičnem učinku pomoči na konkurente lahko domnevamo le, če pomoč prejemniku nasproti konkurentom koristi tako, da ta dejavnik prevzame poseben položaj. Ta posebni položaj mora sodišču Skupnosti omogočiti, da loči učinke prednosti za prejemnika od okoliščin, ki sicer vplivajo na tržni položaj tožečih konkurentov, in presodi njihovo težo za konkurente. Tako se lahko razume formulacija Sodišča v sklepu Deutsche Post in DHL, da mora tožeča stranka prikazati stopnjo vpliva na tržni položaj.( )

42. Zato Komisija pravilno poudarja, da se ne sme zamenjati znaten vpliv na tržni položaj tožečega konkurenta z – včasih grozečim – izkrivljanjem konkurence iz člena 87 ES, ki je značilno za prepovedano pomoč. Prepoved pomoči namreč ni omejena na pomoči, katerih učinek izkrivljanja konkurence individualizira določene konkurente.( )

43. V tem smislu niso možne splošne trditve o tem, kako se naj dokaže, ali se na tržni položaj vpliva znatno. Zlasti ni pomembno, ali se je položaj tožečega konkurenta razvijal pozitivno ali negativno. Tako pozitivni kot tudi negativni razvojni trendi so lahko v svoji celoti odvisni od povsem različnih dejavnikov tako, da lahko pomoči drugim podjetjem zgolj poslabšajo negativen trend ali oslabijo pozitivnega. Odločilnega pomena je zato lahko le vprašanje, ali bi se položaj tožečega konkurenta brez državne pomoči razvijal bolje na način, ki bi ga bilo mogoče natančno opredeliti.

44. Posledično je treba preučiti strukturo vsakokratnega trga in učinek domnevne pomoči.( ) Na trgih z velikim številom ponudnikov – npr. vsa kmetijska in gozdarska podjetja Skupnosti( ) – je komaj verjetno, da bi lahko bili posamezni konkurenti zaradi državnih pomoči v prid drugim podjetjem znatno prizadeti. Na tržni položaj posameznega subjekta na trgu namreč vpliva ravnanje velikega števila drugih gospodarskih subjektov. Zato prednosti za enega od teh subjektov skoraj ne morejo imeti vpliva na njegove konkurente.( )

45. Celo pri trgih z manj gospodarskimi subjekti, toda z zelo razdrobljenim povpraševanjem, je lahko za konkurente težavno obrazložiti znatne vplive državne pomoči. Drugače pa je, če gospodarski subjekt na takšnem omejenem trgu na podlagi državne pomoči lahko znatno razširi svojo proizvodnjo.( )

46. Podobno je v predloženem primeru. Na trgu viskoze je sorazmerno malo ponudnikov. Na tem trgu so poleg tega v zadevnem času obstajali presežki kapacitet in je državna pomoč enemu subjektu na trgu omogočila, namreč družbi Sniace, da preživi. Posledično državna pomoč sicer ni vplivala na zvišanje kapacitet, toda tudi nadaljnje koriščenje obstoječih kapacitet, ki bi se sicer prenehalo, je na trgu z majhnim številom ponudnikov in presežki kapacitet imela posebej izstopajoče vplive na tržni položaj konkurentov. Ti bi namreč brez teh kapacitet morebiti lahko pridobili ustrezne tržne deleže ali bi lahko pri manjši ponudbi vsaj dosegli višje cene.

47. Vendar je Komisija Sodišču prve stopnje navedla, da družba Lenzing sploh ne bi bila sposobna izkoristiti izpada družbe Sniace. Medtem ko je Sniace po ugotovitvah Sodišča prve stopnje svoje proizvode prodajala po nižjih cenah kot evropska konkurenca,( ) je družba Lenzing napovedala „svojo vedno večjo neodvisnost spričo cenovnega pritiska, ki vlada na svetovnem trgu,“ ter potrebo po uvozu zaradi pokrivanja povpraševanja.( ) Tudi Lenzing sama navaja, da so njene kapacitete bile popolnoma izkoriščene v prvi polovici leta 1996.( ) Poleg tega pa cenovni pritisk ni izhajal zgolj iz družbe Sniace, temveč tudi s strani azijskih ponudnikov.

48. V tem smislu je treba naprej opomniti, da je pritožba po členu 225 ES in členu 58(1) Statuta Sodišča omejena na pravna vprašanja. Tako je le Sodišče prve stopnje pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva in dokazne elemente. Presoja dejstev in dokaznih elementov tako ni, razen ob njihovem izkrivljanju, pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako podvrženo nadzoru Sodišča v okviru pritožbe.( )

49. Ali je družba Lenzing zadostno dokazala, da bi izpad družbe Sniace izboljšal njen tržni položaj, je vprašanje dejstev, kar pa načeloma ni v pristojnosti Sodišča.

50. Tudi izkrivljanje dejstev ni razvidno. Okoliščine, ki jih navaja Komisija, postavljajo pod vprašaj znatni vpliv na tržni položaj družbe Lenzing zgolj začasno. Četudi družba Lenzing zaradi lastnih kapacitet ne bi mogla prevzeti tržnega deleža družbe Sniace, pa lahko iz njenega nadpovprečnega razvoja v preteklih letih domnevamo, da bi lahko družba Lenzing vsaj del tržnega deleža Sniace pridobila srednjeročno.

51. Kar zadeva vpliv nadaljnjega obstoja družbe Sniace na cene, se Sodišče prve stopnje utemeljeno opira v točki 88 na strokovni članek, ki ga je predložila sama Komisija, po katerem naj bi imela družba Sniace negativen vpliv, ki presega njeno majhno kapaciteto tržnega položaja. Kljub drugim vplivom, kot denimo azijskih konkurentov, tega negativnega vpliva pri izpadu družbe Sniace ne bi bilo.

52. Zato je Sodišče prve stopnje brez izkrivljanja dejstev izhajalo iz prepričanja, da bi bil največji konkurent na tem trgu, družba Lenzing, brez državne pomoči za družbo Sniace dosegel večji prihodek oz. je zaradi državne pomoči utrpel izpad prihodka. Ti izpadi sicer niso številčno opredeljeni, toda to ni bilo niti mogoče niti potrebno. Očitno je namreč – vsaj po obstoječih informacijah –, da je preživetje družbe Sniace v primerjavi z drugimi okoliščinami, ki so vplivale na tržni položaj Lenzinga, posebej pomembno.

53. Sodišče prve stopnje je tako pravilno ugotovilo, da je družba Lenzing zaradi odločbe Komisije individualizirana. Ugovori Španije in Komisije tako niso uspeli in se zato ta pritožbeni razlog zavrne.

C – Drugi pritožbeni razlog: merilo zasebnega upnika

54. Z drugim pritožbenim razlogom Španija in Komisija ugovarjata uporabi merila zasebnega upnika s strani Sodišča prve stopnje. To merilo je v predloženem primeru odločilnega pomena v tem, ali gre za državno pomoč. Stranke so v sporu glede vprašanja, ali gre za državno pomoč, ker TGSS in Fogesa nista izterjala svojih zavarovanih terjatev, čeprav je družba Sniace kršila dogovore o reprogramiranju zapadlih prispevkov socialnega zavarovanja oz. dogovore o izplačilu plač, za katere je denar posodil Fogasa. V skladu z Odločbo Komisije z dne 28. oktobra 1998 gre pri tem za znatno prednost, saj bi izterjava teh terjatev lahko povzročila zaprtje družbe Sniace.( )

1. Kršitev sodbe Tubacex

55. Španija in Komisija v prvem delu tega pritožbenega razloga navajata, da je Sodišče v sodbi Tubacex( ) že priznalo za primerljive primere, da ne gre za državno pomoč. Sodišče prve stopnje te sodbe ni upoštevalo in je – nasprotno – v tej zadevi sporne dogovore o reprogramiranju in vračilu per se obravnavalo kot državno pomoč.

56. Člen 87(1) ES opredeljuje državne pomoči, ki so urejene v Pogodbi, kot vsako pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, kolikor prizadene trgovino med državami članicami. V smislu te določbe je pojem državne pomoči splošnejši od pojma subvencije, ker zajema ne le aktivna ravnanja, kot so same subvencije, ampak tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo obremenitve, ki jih običajno nosijo podjetja.( ) Zlasti je nesporno, da ravnanje javnega organa, ki je pristojno za zbiranje prispevkov socialnega zavarovanja, ki dopusti, da se ti prispevki plačujejo z zamudo, podeljuje podjetju, ki ima od tega znatno poslovno prednost, s tem, da obremenitev, ki nastane pri običajni uporabi sistema socialnega zavarovanja, temu podjetju zmanjša.( )

57. Glede vprašanja, ali je takšna prednost državna pomoč v smislu člena 87 ES, je treba opredeliti, ali prejema podjetje, ki ima korist, gospodarske prednosti, ki jih pod običajnimi tržnimi pogoji ne bi imelo.( ) Dogovori o načinih vračila ali o reprogramiranju dolga z javnimi upniki je tako treba primerjati z ravnanjem hipotetičnega zasebnega upnika, ki je, kolikor je to mogoče, v enakem položaju do svojega dolžnika kot javni upnik in ki poskuša pridobiti nazaj zneske, ki mu jih ta dolguje.( )

58. Nujnost tovrstne primerjave potrjuje teza Španije in Komisije, da ravnanja TGSS in Fogasa ne gre obravnavati nujno kot državne pomoči. O tej izhodiščni točki pa ne dvomi niti Sodišče prve stopnje, saj v točki 149 izpodbijane sodbe navaja prav to primerjavo. V tem smislu navedbe Španije in Komisije posledično ne morejo uspeti.

59. Komisija je očitno v preteklosti pri presoji ravnanja javnega upnika zlasti upoštevala, ali obresti pri zamujanju plačila dolžnika odgovarjajo tržni obrestni meri. Tako v predloženem primeru kot tudi v primeru Tubacex se je upoštevala le zakonska obrestna mera, ki pa je očitno bila nižja od tržne obrestne mere. Obseg državne pomoči, ki se terja, se po mnenju Komisije oblikuje vedno iz razlike v obresti.( )

60. V sodbi Tubacex pa je Sodišče to orientacijsko merilo zavrnilo, ker lahko tudi vsak zasebni upnik od dolžnika, ki zamuja z vračilom, zahteva le zakonsko obrestno mero.( ) Na podlagi te odločbe je Komisija 20. septembra 2000 spremenila svojo odločbo z dne 28. oktobra 1998 in ugotovila, da dogovori družbe Sniace s TGSS in Fogasa ne pomenijo državne pomoči.

61. Drugače kot navajata Španija in Komisija, Sodišče prve stopnje ne dvomi o sodbi Tubacex, temveč v soglasju z družbo Lenzing ugovarja, da se Komisija ni ukvarjala s tem, v kolikšni meri popuščanja s strani Fogasa in TGSS pri uveljavljanju terjatev lahko veljajo kot državna pomoč in prednosti. Te prednosti pa niso bile predmet sodbe Tubacex. Posledično se ta del pritožbe zavrne.

2. Uporaba merila zasebnega upnika

62. Španija in Komisija zastopata stališče, da je Komisija utemeljeno ugotovila, da sta TGSS in Fogasa v tem primeru ravnala kot zasebna upnika.

63. Sodišče prve stopnje pa je nasprotno tej trditvi ugovarjalo in v tej zvezi zavrnilo zlasti tri razloge, na katere se je opirala Komisija.

64. V točkah 155 in 156 Sodišče prve stopnje zavrača, da bi položaj Fogasa in TGSS primerjalo z zasebnimi upniki, ki so se v okviru dogovora o reprogramiranju odpovedali 40 % svojih terjatev, ker terjatve teh upnikov niso bile zavarovane. Posledično torej niso v primerljivem položaju.

65. Nato Sodišče prve stopnje ugovarja v točkah 157 in 158 primerjavi z ravnanjem novega zavarovanega zasebnega upnika, ki prav tako kot javni upniki ni uspel izterjati svojih dolgov. Namreč ni bilo znano, ali je družba Sniace tudi do tega upnika zamujala s plačilom ali je kršila dogovore o reprogramiranju. Zato ni mogoče preveriti, ali je bil ta upnik v primerljivem položaju kot TGSS in Fogasa.

66. Končno pa Sodišče v točkah 159 in 160 zavrača ugotovitev, da sta oba upnika optimirala svoje možnosti, da prejmeta nazaj dolgovane zneske. Na eni strani pri zadostnem zavarovanju takšno optimiranje ni potrebno, na drugi strani pa Komisija ni mogla presoditi, ali je bila družba Sniace sposobna preživeti.

67. Na podlagi navedenega je Sodišče prve stopnje sklepalo, da je Komisija pri presoji merila zasebnega upnika storila očitno napako.

68. Komisija ugovarja, da Sodišče prve stopnje ni pravilno presodilo merila preverjanja, ki bi ga bilo treba uporabiti. Odločbe Komisije ni preverjalo glede očitne napake pri presoji, temveč podrobno.

69. Komisija in Španija poleg tega navajata, da tudi zasebni upniki sklepajo dogovore o reprogramiranju dolga in da bi to storili še posebej v okoliščinah te zadeve.

a) Presoja očitne napake pri presoji

70. Sodišče prve stopnje je po mojem mnenju v točki 150 utemeljeno ugotovilo, da ima Komisija široko pravico do proste presoje pri uporabi merila zasebnega upnika. Ta preizkus namreč zahteva presojo kompleksnih gospodarskih okoliščin iz perspektive hipotetičnega zasebnega upnika. Kolikor preverjanje člena 87(1) ES s strani Komisije zajema takšno presojo, je treba nadzor sodnika Skupnosti ( ) omejiti na preverjanje vprašanj, ali so bili upoštevana postopkovna pravila in pravila o obrazložitvi, ali je bilo dejansko stanje, ki je temelj za sprejeto odločitev, ugotovljeno ustrezno in ali ne gre za očitno napačno presojo tega dejanskega stanja in zlorabo pooblastil.( )

71. Kot Komisija ustrezno navaja, bo njena napoved le očitno napačna, če je ne bi bilo mogoče upravičiti z nobenega možnega vidika, to pomeni, če pod pogoji tega primera noben predstavljiv, racionalen zasebni upnik ne bi bil ravnal enako kot javni upnik.

72. Če pa je mogoče, da bi zasebni upnik lahko ravnal tako, kot Komisija domneva v zaključku, potem njena presoja ne more veljati za očitno napačno. Ugotovitev očitne napake bi sicer pomenila, da sodišča Skupnosti svoje lastne napovedi ravnanja zasebnih upnikov postavljajo namesto napovedi Komisije.

73. Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi prepričljivo obrazložilo, zakaj razlogi, ki jih navaja Komisija, ne upravičujejo sklepanja, da sta TGSS in Fogasa ravnala kot zasebna upnika.( ) Že iz tega je Sodišče sklepalo, da se je Komisija pri presoji očitno zmotila.

74. Med zavrnjenimi razlogi pa je bil tudi ta, da se je neki drug, zavarovani zasebni upnik prav tako odpovedal uveljavljanju svojih terjatev, čeprav je družba Sniace tudi glede njegovih terjatev zamujala s plačilom. Sodišče prve stopnje zato v točkah 157 in 158 izpodbijane sodbe pravilno ugotavlja, da razlogi za tako ravnanje niso dovolj jasno obrazloženi, da bi lahko dokazali, da bi zasebni upnik v položaju TGSS in Fogasa ravnal enako. Vendar pa prav tako ni dokazano, da zasebni upnik ne bi ravnal tako. Na podlagi predloženih informacij kaže ravnanje tega upnika, da je bila domneva Komisije o ravnanju hipotetičnega zasebnega upnika vsaj mogoča.

75. Posledično, z ugotovitvijo očitne napake pri presoji Komisije v točki 154 in naslednjih izpodbijane sodbe je bilo napačno uporabljeno pravo in se zato ne more sprejeti.

b) Presoja napačne obrazložitve in ugotovitve dejanskega stanja

76. Vendar pa kršitev prava Skupnosti s strani Sodišča prve stopnje ne pomeni razveljavitve izpodbijane sodbe, če je njen izrek utemeljen na podlagi drugih pravnih razlogov.( ) Ker je družba Lenzing ugovarjala tudi obrazložitvi odločbe Komisije v postopku na prvi stopnji, je treba preveriti, ali je ta tožbeni razlog utemeljen.

77. Iz obrazložitev skupnostnih aktov, ki jo zahteva člen 253 ES, mora biti jasno in nedvoumno razvidno sklepanje institucije, ki je avtor akta, tako da se zadevne osebe lahko seznanijo z razlogi sprejetih ukrepov oziroma jih Sodišče lahko preizkusi.( ) Obrazložitev mora biti, razen v izjemnih okoliščinah, sporočena zadevni osebi sočasno kot odločitev, ki ga zadeva, kršitev člena 253 ES pa se ne more popraviti pred Sodiščem.( )

78. Seveda je treba obveznost obrazložitve ločiti od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki sodi v vsebinsko zakonitost spornega akta.( ) Ker pa je sodni preizkus zaradi široke diskrecijske pravice Komisije omejen, ima upoštevanje zagotovil, ki jih pravni red Skupnosti predvideva za upravne postopke, posebej temeljni pomen. K tem zagotovilom sodi – nasprotno kot trdi Komisija – zlasti obveznost pristojne institucije, da skrbno in nepristransko preveri vse upoštevne elemente posameznega primera in da svojo odločitev zadostno obrazloži.( )

79. Posledično mora Komisija upoštevno in neprotislovno obrazložiti, zakaj je med različnimi možnimi načini ravnanja zasebnega upnika izbrala prav tistega, ki ustreza ravnanju javnega upnika. Iz obrazložitve mora biti tudi razpoznavno, v kolikšni meri je Komisija ugotovila odločilne dejanske elemente za to ugotovitev.

80. V tem pogledu je treba najprej ugotoviti, da obrazložitev izpodbijane odločbe nima nobenega napotila na zasebnega upnika, ki se je kljub zamudi plačila družbe Sniace odpovedal izterjavi svojih zavarovanih terjatev. S tem manjka odločilen element za to, da bi se lahko reklo, da je presoja Komisije prišla do možnega zaključka. Četudi bi bil ta razlog naveden, ne bi mogel dovolj obrazložiti odločbe, ker Komisija doslej ni mogla navesti, ali je bil ta upnik v primerljivem položaju. Kot je poudarilo Sodišče prve stopnje v točki 158 izpodbijane sodbe, Komisija doslej namreč tega ni pojasnila.

81. Oba druga razloga, ki sta bila navedena v odločbah, je Sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo.

82. Kar zadeva zavrnjeno primerjavo z drugimi zasebnimi upniki, navedeno v točkah 155 in 156, ki so se v okviru dogovora upnikov odpovedali 40 % svojih terjatev, je Komisija že v Odločbi z dne 20. septembra 2000 ugotovila, da njihov položaj ni primerljiv s položajem TGSS in Fogasa, zlasti glede zavarovanj.( )

83. Večjega pomena je ugotovitev, izpodbijana v točkah 159 in 160, da sta TGSS in Fogasa optimirala svoje možnosti, da bi pridobila nazaj dolgovane zneske brez finančnih izgub, s tem da sta preprečila stečaj družbe Sniace.

84. Dejansko bi zasebni upnik poskušal izterjati svoje dolgove kar se da brez izgub. Kot poudarja družba Lenzing, je Sodišče prve stopnje popolnoma pravilno ugotovilo, da so razlogi odločbe in opredelitev Komisije v tej točki protislovni.

85. Protislovja so najprej glede zavarovanja terjatev TGSS in Fogasa. Na eni strani Komisija v predloženem primeru izhaja iz dejstva, da so terjatve TGSS in Fogasa zavarovane, kar je deloma utemeljila tudi v obrazložitvi odločbe.( ) Na drugi strani pa bi bilo treba preprečiti stečaj družbe Sniace, da bi lahko realizirali terjatve brez izgub. Vendar se gre izgub bati le v primeru, če zavarovanja ne zadostujejo.

86. Protislovja so tudi, če pričakujemo, da terjatve dejansko niso bile zadostno zavarovane. Čakanje upnikov zvišuje možnosti, da dolgovane zneske prejmejo nazaj brez izgube le, če dolžnik premosti krizo in izboljša svoj položaj. V izpodbijanih odločbah pa Komisija na več mestih kaže dvome glede sposobnosti preživetja družbe Sniace,( ) ne da bi obrazložila, zakaj vendarle izhaja iz pozitivnih pričakovanj za prihodnost.

87. V sodnem postopku Komisija le podaja, da bi se morala zanesti na predstavitev španske vlade, po kateri so bili predstavljeni načrti za reprogramiranje in sanacijo.( ) Če bi bil to edini razlog za prepričanje o možnostih za preživetje družbe Sniace, potem tukaj ne gre samo za pomanjkanje razlogov izpodbijanih odločb, temveč poleg tega še za kršitev obveznosti, da se dejansko stanje zadostno obrazloži. Sodišče prve stopnje je namreč v točki 160 izpodbijane sodbe ugotovilo, da niti Španija niti Komisija nista razpolagali s potrebnimi informacijami, ali je bila družba Sniace sposobna preživeti. Ugotavljanja dejstev Sodišče kot tako ne more več preverjati v pritožbenem postopku( ) in ga udeležene stranke tudi ne postavljajo pod vprašaj.

88. V dopolnitev bi bilo treba opozoriti, da tudi opredelitev Španije – ki je v obrazložitvi odločbe ni najti – in Komisije, da bi lahko TGSS pri obstanku družbe Sniace pričakovala nadaljnje prispevke socialnega zavarovanja, in bi Fogasa v tem primeru prihranil vsaj nadaljnje izdatke za delojemalce, ne more biti postavljena kot temelj za ravnanje hipotetičnega zasebnega upnika.

89. Načeloma so pri zasebnih upnikih sicer mogoči take vrste motivi – pričakovani prihodnji posli oz. preprečitev prihodnjih stroškov. Toda v predloženem primeru gre za javni interes države, katerega uresničevanje je bilo poverjeno določenim javnim ustanovam. Ti interesi so tipično motiv za zagotavljanje klasične pomoči. Kot družba Lenzing utemeljeno poudarja, jih zato ne moremo priznati kot motiva, ki bi prednosti za določena podjetja lahko upravičil z odpovedjo izterjave terjatev. Na drugi strani pa bi lahko kapitalske prilive s strani javnih vlagateljev upravičevali tudi s tem, da se zavarujejo delovna mesta. To je Sodišče že izrecno zavrnilo.( )

90. Posledično so razlogi, ki jih je navedla Komisija, bodisi neustrezni, da bi upravičili izpodbijano odločbo, bodisi so protislovni in tako v nasprotju sami s seboj. To protislovje bi lahko bilo odpravljeno le, če bi Komisija pojasnila dejansko stanje, na katerem temelji odločba, v tej meri, da se lahko ugotovi, kateri razlogi bi bili odločilnega pomena za hipotetičnega zasebnega upnika, in bi te razloge dovolj utemeljeno obrazložila v svoji odločbi. Ker ni ustreznih razlogov, je obrazložitev pomanjkljiva.

3. Predlog

91. Čeprav je bilo v izpodbijani sodbi napačno uporabljeno pravo, kolikor je Sodišče prve stopnje ugotovilo očitno napako pri presoji Komisije, jo je treba kljub temu potrditi iz drugih razlogov, zaradi nezadostne obrazložitve izpodbijane odločbe Komisije. Zato se pritožba zavrne.

IV – Stroški

92. V skladu s členom 122 v zvezi s členoma 118 in 69(2) Poslovnika Sodišča se stroški naložijo stranki, ki s pritožbo ni uspela. Po členu 69(4) nosijo države članice, ki so se kot intervenienti udeležile postopka, svoje stroške, skupaj s stroški pritožbenega postopka.( )

93. Španija tako v vsakem primeru nosi svoje stroške. Poleg tega zahteva družba Lenzing, naj Španija – ne pa tudi Komisija – poleg tega prevzame še njene stroške v pritožbenem postopku. Ker pa sta Španija in Komisija skupaj izgubili v postopku, bi se jima morali stroški porazdeliti.( ) V tem položaju si družba Lenzing ne more izbrati enega od prevzemnikov plačila stroškov, temveč se stroški porazdelijo na obe stranki.

V – Predlog

94. Zato Sodišču predlagam, naj odloči, kot sledi:

1. Pritožba se zavrne.

2. Kraljevina Španija nosi svoje stroške ter skupaj s Komisijo Evropskih skupnosti stroške, ki so nastali družbi Lenzing AG v pritožbenem postopku.