Keywords

Summary



Keywords

1. Postopek – Stroški – Določitev – Stroški, ki se povrnejo – Pojem – Stroški, ki jih plača tretja stranka v postopku – Vključitev – Pogoji

(Poslovnik Splošnega sodišča, člen 91)

2. Postopek – Stroški – Določitev – Stroški, ki se povrnejo – Pojem – Stroški, ki jih imajo stranke pred vložitvijo tožbe – Izključitev

(Poslovnik Splošnega sodišča, člena 90 in 91)

3. Postopek – Stroški – Določitev – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati

(Poslovnik Splošnega sodišča, člen 91(b))

4. Postopek – Stroški – Določitev – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati

(Poslovnik Splošnega sodišča, člen 91(b))

Summary

1. Iz člena 91 Poslovnika Splošnega sodišča izhaja, da so stroški, ki se lahko povrnejo, po eni strani omejeni na stroške zaradi postopka pred Splošnim sodiščem in po drugi strani na stroške, ki so bili za te namene nujni.

Poleg tega pojem „izdatki, ki jih imajo stranke zaradi postopka“ pomeni stroške, nastale v postopku, pri katerem so sodelovale stranke. Ta pojem torej ne zajema le stroškov, ki so jih stranke dejansko krile. Zato se lahko povrnejo stroški, ki jih imajo stranke zaradi postopka pred Splošnim sodiščem in so bili za ta namen nujni, tudi če jih je dejansko plačala tretja stranka v postopku. Da to ne bi bilo tako, mora stranka, ki ji je naloženo plačilo stroškov, pravno zadostno dokazati, da so se interesi tretje stranke razlikovali od interesov nasprotne stranke v zadevi v glavni stvari.

(Glej točke od 25 do 27.)

2. „Postopek“ iz člena 91 Poslovnika se nanaša le na postopek pred Splošnim sodiščem, razen faze predhodnega postopka, čeprav so pred sodno fazo postopka običajno izvedena bistvena pravna opravila. To med drugim izhaja iz člena 90 istega poslovnika, v katerem je določen „postopek pred Splošnim sodiščem“.

Zato je treba zavrniti predloge, ki se nanašajo na povračilo stroškov za obdobje pred sodno fazo postopka in zlasti za intervencijo odvetnikov pri Komisiji ter na izterjavo stroškov od Komisije, ki se nanašajo na obdobje, v katerem ni bil sprejet noben procesni akt. V tem obdobju taki stroški namreč ne bi mogli biti neposredno povezani z intervencijami njihovega odvetnika pred Splošnim sodiščem in jih zato naj ne bi bilo mogoče šteti za nujne stroške za namene postopka v smislu člena 91 Poslovnika Splošnega sodišča. Prav tako je treba zavrniti predlog za izterjavo stroškov od Komisije, ki se nanašajo na pripravo postopka pred nacionalnim sodiščem.

(Glej točke od 31 do 33 in 35.)

3. Sodišče Unije ni pristojno za določitev nagrad, ki jih morajo stranke plačati svojim odvetnikom, temveč je pristojno za odmero višine nagrad, ki se lahko izterjajo od stranke, ki se ji naloži plačilo stroškov. Splošnemu sodišču pri odločanju o predlogu za odmero stroškov ni treba upoštevati nacionalne tarife, ki določa nagrade odvetnikov, niti morebitnega sporazuma, ki ga v zvezi s tem sklenejo zainteresirana stranka in njeni zastopniki ali svetovalci.

Splošno sodišče mora, kadar ni veljavnih tarifnih določb Unije, prosto upoštevati podatke v zadevi ter pri tem upoštevati predmet in naravo spora, pomen spora z vidika prava Unije in težave primera, obseg dela, ki ga sporni postopek lahko povzroči za udeležene zastopnike ali svetovalce, ter gospodarske koristi, ki jih ima zadeva za stranke.

(Glej točki 37 in 38.)

4. Kar zadeva presojo obsega dela, ki bi ga lahko povzročil sodni postopek, mora sodišče Unije upoštevati delo, ki je bilo objektivno nujno za celoten sodni postopek.

Vendar je treba, kadar so odvetniki stranki že pomagali v predhodnih postopkih ali intervencijah, upoštevati tudi dejstvo, da so bili ti odvetniki seznanjeni z upoštevnimi elementi spora, kar jim je olajšalo delo in skrajšalo čas potrebnih priprav za sodni postopek. Ta ugotovitev načeloma velja tudi, kadar je tožečih strank veliko, saj so vsi postopki, ki jih je treba izvesti v tem primeru, formalni in standardizirani ter ne vplivajo na pravno vsebino zadeve.

Čeprav je obrambo tožečih strank mogoče zaupati več svetovalcem hkrati, da bi se zagotovile storitve najbolj izkušenih odvetnikov, pa je vendarle treba upoštevati predvsem skupno število delovnih ur, ki so bile objektivno nujne za namene sodnega postopka, ne glede na število odvetnikov, med katere so se lahko razdelile opravljene storitve.

(Glej točke od 42 do 44 in 46.)