Začasna izdaja

SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PRIITA PIKAMÄEJA,

predstavljeni 3. februarja 2022( )

Zadeva C‑121/21

Češka republika

proti

Republiki Poljski

„Neizpolnitev obveznosti države – Člen 259 PDEU – Podaljšanje dovoljenja za obratovanje rudnika Turów na Poljskem blizu češke meje – Spor med Češko republiko in Republiko Poljsko glede vplivov na okolje v Češki republiki – Direktiva 2011/92/EU – Presoja vplivov nekaterih projektov na okolje (PVO) – Neskladnost nacionalne zakonodaje, odločbe o PVO in dovoljenja za obratovanje s pravom Unije“





I. Uvod

1. Češka republika s tožbo, vloženo na podlagi člena 259 PDEU, ob intervenciji Evropske komisije Sodišču predlaga, naj ugotovi, da je Republika Poljska s tem, da je v okviru upravnega postopka sprejela ukrepe za podaljšanje rudarske koncesije za rudnik lignita Turów (Poljska) do leta 2026, kršila več pravil Unije na področju varstva okolja.

2. Obravnavana zadeva se nanaša na čezmejne vplive, ki izhajajo iz rudarskih dejavnosti poljskega upravljavca zgoraj navedenega rudnika, in je predmet spora med državama članicama. Po eni strani Češka republika trdi, da njeni državljani, ki živijo blizu meje, neupravičeno trpijo zaradi okoljskih posledic rudarjenja, in sicer znatnega znižanja gladine podtalnih voda ter pogrezanja tal. Po drugi strani Republika Poljska trdi, da bi zaprtje rudnika povzročilo hudo ekonomsko izgubo tako z vidika oskrbe z energijo kot delovnih mest.

3. Ker gre za prvi meddržavni spor, ki spada izključno na področje prava Unije o varstvu okolja in je predložen Sodišču, lahko sodba, ki jo bo to izdalo v obravnavani zadevi, pomembno prispeva k sodni praksi mednarodnih sodišč.( ) V teh okoliščinah je treba upati, da bodo ugotovitve Sodišča v navedeni sodbi zagotovile podlago, na kateri bosta državi članici lahko dosegli dogovor s soglasjem, ki jima bo omogočil uravnoteženje njunih interesov v duhu dobrih sosedskih odnosov in ob polnem spoštovanju prava Unije.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Direktiva 2000/60/ES

4. Člen 4(1), (4) in (5) Direktive 2000/60/ES( ) določa:

„1. Pri zagotavljanju izvedljivosti programov ukrepov, določenih v načrtih upravljanja povodij:

(a) za površinske vode

[…]

(ii) države članice varujejo, izboljšujejo in obnavljajo vsa telesa površinske vode, ob uporabi pododstavka (iii) za umetna in močno preoblikovana vodna telesa, da se dobro stanje površinske vode doseže najkasneje 15 let po začetku veljavnosti te direktive skladno z določbami iz Priloge V, ob uporabi podaljšanj, določenih skladno z odstavkom 4, ter ob uporabi odstavkov 5, 6 in 7 brez vpliva na odstavek 8;

[…]

(b) za podzemno vodo

[…]

(ii) države članice varujejo, izboljšujejo in obnavljajo telesa podzemne vode ter zagotavljajo ravnotežje med odvzemanjem in obnavljanjem podzemne vode, da se dobro stanje podzemne vode doseže najkasneje 15 let po začetku veljavnosti te direktive skladno z določbami iz Priloge V, ob uporabi podaljšanj, določenih skladno z odstavkom 4, ter ob uporabi odstavkov 5, 6 in 7 brez vpliva na odstavek 8 tega člena ter ob uporabi člena 11(3)(j);

[…]

4. Roki, določeni na podlagi odstavka 1, se lahko podaljšajo za namene postopnega doseganja ciljev za vodna telesa, pod pogojem da se stanje prizadetega vodnega telesa nič več ne slabša, če so izpolnjeni vsi naslednji pogoji:

(a) Države članice določijo, da vseh potrebnih izboljšav stanja vodnega telesa ni mogoče razumno doseči v časovnih okvirih iz tega odstavka zaradi vsaj enega od naslednjih razlogov:

(i) potrebni obseg izboljšav se lahko doseže le v fazah, ki presegajo časovni okvir, zaradi razlogov, povezanih s tehnično izvedljivostjo;

(ii) zaključiti izboljšave v časovnem okviru bi bilo nesorazmerno drago;

(iii) naravne razmere ne dopuščajo pravočasnega izboljšanja stanja vodnega telesa.

(b) Podaljšanje roka in razlogi zanj so posebej navedeni in razloženi v načrtu upravljanja povodja, ki ga predpisuje člen 13.

(c) Podaljšanje je omejeno na največ dve nadaljnji dopolnitvi načrta upravljanja povodja, razen kadar zaradi naravnih razmer ciljev ni mogoče doseči v tem obdobju.

(d) Povzetek ukrepov, ki so zahtevani po členu 11 in predvideni kot potrebni zato, da se zahtevano stanje vodnih teles doseže postopno do poteka podaljšanega roka, razlogi za kakršno koli večjo zamudo pri zagotavljanju izvedljivosti teh ukrepov ter pričakovana časovna razporeditev njihovega izvajanja se navedejo v načrtu upravljanja povodja. Pregled izvajanja teh ukrepov in povzetek vseh dodatnih ukrepov se vključita v dopolnitve načrta upravljanja povodja.

5. Države članice si pri posameznih vodnih telesih lahko prizadevajo doseči manj stroge okoljske cilje od tistih, predpisanih v odstavku 1, če so ta telesa zaradi človekovega delovanja tako prizadeta, kar se določi skladno s členom 5(1), oziroma je njihovo naravno stanje tako, da bi bilo doseči te cilje neizvedljivo ali nesorazmerno drago, in če so izpolnjeni vsi naslednji pogoji:

(a) okoljskih in socialno-ekonomskih potreb, ki jih človekovo delovanje izpolnjuje, se brez nesorazmerno visokih stroškov ne da zadovoljiti na druge načine, ki bi bili mnogo boljša okoljska možnost;

(b) države članice zagotovijo:

– za površinske vode, da se doseže najboljše možno ekološko in kemijsko stanje glede na vplive, ki se jim zaradi narave človekovega delovanja ali onesnaževanja ni bilo mogoče razumno izogniti,

– za podzemno vodo, da se njeno dobro stanje čim manj spremeni glede na vplive, ki se jim zaradi narave človekovega delovanja ali onesnaževanja ni bilo mogoče razumno izogniti;

(c) stanje prizadetega vodnega telesa se nič več ne slabša;

(d) določitev manj strogih okoljskih ciljev in razlogi zanjo so posebej navedeni v načrtu upravljanja povodja, ki ga predpisuje člen 13, te cilje pa je treba vsakih 6 let ponovno pregledati.“

2. Direktiva 2003/4/ES

5. Člen 7(1) in (2) Direktive 2003/4/ES( ) določa:

„1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da organi oblasti organizirajo informacije o okolju, ki so pomembne za njihove naloge in ki jih hranijo ali se hranijo zanje, zaradi njihovega aktivnega in sistematičnega razširjanja javnosti, zlasti z računalniško telekomunikacijsko in/ali elektronsko tehnologijo, kolikor je na voljo.

[…]

2. Informacije, ki jih je treba zagotoviti in razširjati, se ustrezno posodabljajo in vsebujejo vsaj:

[…]

(f) dovoljenja s pomembnim vplivom na okolje in sporazume o okolju ali napotilo na kraj, kjer je te informacije mogoče zahtevati ali najti v okviru člena 3;

[…]“

3. Direktiva o PVO

6. Člen 1 Direktive 2011/92/EU( ) določa:

„1. Ta direktiva se uporablja pri presoji vplivov na okolje tistih javnih in zasebnih projektov, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje.

2. V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:

(a) ‚projekt‘ pomeni

– izvedbo gradbenih del ali drugih instalacij ali shem,

– druge posege v naravno okolje in krajino, vključno s tistimi, ki vključujejo pridobivanje mineralnih virov;

[…]

(c) ‚soglasje za izvedbo‘ pomeni odločitev pristojnega organa ali organov, ki dovoljuje nosilcu projekta izvedbo projekta;

[…]“

7. Člen 2(1) in (2) navedene direktive določa:

„1. Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da so pred izdajo soglasja projekti, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, predmet zahteve za izdajo soglasja za izvedbo in presoj[e] njihovih vplivov na okolje. Navedeni projekti so opredeljeni v členu 4.

2. Presojo vplivov na okolje se lahko vključi v obstoječe postopke za izdajo soglasja za izvedbo projektov v državah članicah, oziroma, če to ne gre, v druge postopke ali v postopke, ki jih je treba uvesti za usklajenost s cilji te direktive.“

8. V skladu s členom 3(1)(c) navedene direktive se s presojo vplivov na okolje na primeren način glede na vsak posamezni primer opredelijo, opišejo in presodijo posredni pomembni vplivi projekta, med drugim na vodo.

9. Člen 4 navedene direktive določa:

„1. Ob upoštevanju člena 2(4) se projekte, ki so našteti v Prilogi I, presoja skladno s členi 5 do 10.

2. Ob upoštevanju člena 2(4) države članice za projekte, ki so našteti v Prilogi II, odločijo, ali se projekt presoja skladno s členi 5 do 10. Države članice sprejmejo navedeno odločitev s:

(a) preverjanjem za vsak primer posebej,

ali

(b) pragovi ali merili, ki jih postavi država članica

Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh postopkov, navedenih v točkah (a) in (b).

[…]

4. Kadar države članice sklenejo, da je za projekte, naštete v Prilogi II, potrebna odločitev, nosilec projekta priskrbi informacije o značilnostih projekta in njegovih verjetnih pomembnih vplivih na okolje. Podrobni seznam informacij, ki jih je treba predložiti, je določen v Prilogi IIA. Kjer je ustrezno, nosilec projekta upošteva razpoložljive rezultate drugih relevantnih presoj vplivov na okolje, izvedenih v skladu z zakonodajo Unije, ki ni ta direktiva. Nosilec projekta lahko tudi zagotovi opis vseh značilnosti projekta in/ali ukrepov, predvidenih za izogibanje ali preprečevanje pomembnih negativnih vplivov na okolje.

5. Pristojni organ sprejme odločitev na podlagi informacij, ki jih priskrbi nosilec projekta v skladu z odstavkom 4, in ob upoštevanju, kjer je to ustrezno, rezultatov predhodnega preverjanja ali presoj vplivov na okolje, izvedenih v skladu zakonodajo Unije, ki ni ta direktiva. Odločitev je na voljo javnosti in:

(a) navaja glavne razloge za to glede na ustrezna merila iz Priloge III, kadar je bilo sklenjeno, da je presoja vplivov na okolje potrebna, ali

(b) navaja glavne razloge za to glede na ustrezna merila iz Priloge III in, kadar to predlaga nosilec projekta, navaja morebitne značilnosti projekta in/ali ukrepe, predvidene za izogibanje ali preprečevanje pomembnih negativnih vplivov na okolje, kadar je bila sprejeta odločitev, da presoja vplivov na okolje ni potrebna.

6. Države članice zagotovijo, da pristojni organ sprejme odločitev čim prej in v roku, ki ni daljši od 90 dni od datuma, ko je nosilec projekta predložil vse informacije, potrebne v skladu z odstavkom 4. V izjemnih primerih, na primer glede na naravo, zahtevnost, lokacijo in obseg projekta, lahko pristojni organ rok za sprejem odločitve podaljša; v takem primeru pristojni organ v pisni obliki obvesti nosilca projekta o razlogih, ki utemeljujejo podaljšanje, in o datumu, ko se pričakuje odločitev.“

10. Člen 5(1) in (2) Direktive o PVO določa:

„1. Kadar se zahteva presoja vplivov na okolje, nosilec projekta pripravi in predloži poročilo o presoji vplivov na okolje. Informacije, ki jih mora predložiti nosilec projekta, vključujejo vsaj:

[…]

2. Na zahtevo nosilca projekta pristojni organ ob upoštevanju informacij, ki jih je predložil nosilec projekta zlasti o posebnih značilnostih projekta, tudi o njegovi lokaciji in tehničnih zmogljivosti[h], in njegovega verjetnega vpliva na okolje, izda mnenje o obsegu in stopnji podrobnosti informacij, ki jih mora nosilec projekta vključiti v poročilo o presoji vplivov na okolje v skladu z odstavkom 1 tega člena. Pristojni organ se pred izdajo mnenja posvetuje z organi iz člena 6(1).

Države članice lahko zahtevajo tudi, da pristojni organi izdajo mnenje iz prvega pododstavka, ne glede na to, ali ga zahteva nosilec projekta.“

11. Člen 6 te direktive določa:

„1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da imajo organi, ki bodo projekt verjetno obravnavali zaradi svojih posebnih okoljskih odgovornosti ali lokalnih in regionalnih pristojnosti, možnost izraziti svoje mnenje o informacijah, ki jih je predložil nosilec projekta, in o prošnji za soglasje za izvedbo, pri čemer se po potrebi upoštevajo primeri iz člena 8a(3). V ta namen države članice določijo organe, s katerimi se je treba posvetovati, bodisi na splošno ali pa za vsak primer posebej. Informacije, zbrane na podlagi člena 5, se posredujejo tem organom. Podrobnejšo ureditev glede posvetovanja določijo države članice.

2. Za učinkovito sodelovanje zadevne javnosti v postopkih odločanja se jo elektronsko in z javnimi objavami ali drugimi sredstvi obvesti o naslednjih zadevah že na začetni stopnji postopka sprejemanja odločitev o okoljskih vprašanjih iz člena 2(2), najpozneje pa takrat, ko se informacije razumno lahko predložijo:

[…]

3. Države članice zagotovijo, da se v okviru razumnih rokov omogoči zadevni javnosti dostop do naslednjega:

[…]

(c) v skladu z določbami [Direktive 2003/4] do podatkov, ki niso navedeni v odstavku 2 tega člena, ki se nanašajo na odločitev v skladu s členom 8 te direktive in ki postanejo dostopni šele potem, ko je bila zadevna javnost že obveščena v skladu z odstavkom 2 tega člena.

4. Zadevna javnost dobi zgodnje in učinkovite priložnosti sodelovanja v postopkih okoljskega odločanja v skladu s členom 2(2) in je tako upravičena izraziti pripombe in mnenja, ko so pristojnemu organu ali organom pred odločitvijo o prošnji za soglasje za izvedbo odprte vse možnosti.

5. Države članice določijo podrobno ureditev za obveščanje javnosti, na primer z letaki na določenem območju ali objavo v krajevnih časopisih, in za posvetovanje z zadevno javnostjo, na primer s predložitvijo pisnih stališč ali ugotavljanjem javnega mnenja. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da so ustrezne informacije v elektronski oblik[i] dostopne javnosti vsaj na osrednjem portalu ali lahko dostopnih točkah dostopa na ustrezni upravni ravni.

6. Zagotovi se razumne časovne okvire za različne stopnje, da je na voljo dovolj časa:

(a) za obveščanje organov iz odstavka 1 in javnosti ter

(b) da organi iz odstavka 1 in zadevna javnost pripravijo postopek okoljskega odločanja in v njem učinkovito sodelujejo ob upoštevanju določb tega člena.

7. Časovni okviri za posvetovanje z zadevno javnostjo o poročilu o presoji vplivov na okolje iz člena 5(1) ne smejo biti krajši od 30 dni.“

12. Člen 7 navedene direktive določa:

„1. Če se država članica zaveda, da bo projekt verjetno pomembno vplival na okolje v drugi državi članici ali če tako zahteva država članica, ki bo verjetno pod takim vplivom, pošlje država članica, na ozemlju katere naj bi se izvedel projekt, kakor hitro je mogoče in ne pozneje, kot sama obvešča svojo javnost, prizadeti državi članici med drugim:

(a) opis projekta skupaj z vsemi razpoložljivimi podatki o možnem čezmejnem vplivu;

(b) podatke o vrsti odločitve, ki bo morda sprejeta,

Država članica, na ozemlju katere naj bi se izvedel projekt, da drugi državi članici razumen rok, v katerem le-ta navede, ali želi sodelovati v postopkih sprejemanja okoljskih odločitev iz člena 2(2), in lahko vključi podatke iz odstavka 2 tega člena.

2. Če država članica, ki prejme podatke v skladu z odstavkom 1, navede, da namerava sodelovati v postopkih sprejemanja okoljskih odločitev iz člena 2(2), država članica, na katere ozemlju naj bi bil projekt izveden, v skladu s členom 6(2) pošlje potrebne podatke, če tega ni storila že prej, državi članici, ki bo prizadeta, in omogoči dostop do podatkov v skladu s točkama (a) in (b) člena 6(3).

[…]

5. Zadevne države članice določijo podrobnejšo ureditev za izvajanje odstavkov 1 do 4 tega člena, vključno s časovnimi okviri za posvetovanja, na podlagi ureditve in časovnih okvirov iz člena 6(5) do (7), in ta mora biti takšna, da omogoči zadevni javnosti na ozemlju prizadete države članice učinkovito sodelovanje v postopkih sprejemanja okoljskih odločitev iz člena 2(2) za projekt.“

13. Člen 8 navedene direktive določa:

„V postopku izdaje soglasja za izvedbo se ustrezno upoštevajo rezultati posvetovanj in informacije, zbrane v skladu s členi 5 do 7.“

14. Člen 8a Direktive o PVO določa:

„1. Odločitev o izdaji soglasja za izvedbo vključuje vsaj naslednje informacije:

[…]

(b) opis okoljskih pogojev, priložen odločitvi, in opis lastnosti projekta in/ali predvidenih ukrepov za preprečevanje ali zmanjševanje in po možnosti izravnavanje pomembnih škodljivih vplivov na okolje ter po potrebi ukrepov spremljanja.

[…]

3. Če države članice uporabljajo postopke iz člena 2(2), ki niso postopki izdaje soglasja za izvedbo, se zahteve iz odstavkov 1 in 2 tega člena, kot je ustrezno, štejejo za izpolnjene, če odločitev, ki se izda v okviru teh postopkov, vključuje informacije iz navedenih odstavkov in so na voljo mehanizmi, ki omogočajo izpolnitev zahtev iz odstavka 6 tega člena.

[…]“

15. Člen 9 te direktive določa:

„1. Ko je sprejeta odločitev za izdajo ali zavrnitev soglasja za izvedbo, pristojni organ ali organi v skladu z nacionalnimi postopki o tem nemudoma obvestijo javnost in organe iz člena 6(1) ter zagotovijo, da so javnosti in organom iz člena 6(1) na voljo naslednje informacije, pri čemer po potrebi upoštevajo primere iz člena 8a(3):

(a) vsebino odločitve in vsakršne z njo povezane pogoje, kot je navedeno v členu 8a(1) in (2);

(b) glavne razloge in ugotovitve, na katerih temelji ta odločitev, vključno z informacijami o poteku sodelovanja javnosti. To vključuje tudi povzetek rezultatov posvetovanj in informacije, zbrane v skladu s členi 5 do 7, ter navedbo, kako so bili ti rezultati vključeni ali drugače obravnavani, zlasti v zvezi s pripombami, prejetimi od prizadete države članice iz člena 7.

2. Pristojni organ ali organi obvestijo katero koli državo članico, s katero so se posvetovali v skladu s členom 7, tako da posredujejo tudi podatke iz odstavka 1 tega člena.

Države članice, s katerimi se je posvetovalo, zagotovijo, da so navedeni podatki na primeren način dostopni zadevni javnosti na njihovem ozemlju.“

16. Člen 11(1) in (2) navedene direktive določa:

„1. Države članice v skladu z ustrezno nacionalno zakonodajo zagotovijo članom zadevne javnosti:

(a) ki imajo zadosten interes ali drugače,

(b) ki uveljavljajo kršeno pravico, kadar to upravno postopkovno pravo države članice zahteva kot predpogoj,

dostop do revizijskega postopka pred sodiščem ali pred drugim neodvisnim in nepristranskim organom, ki ga je vzpostavil zakon, da izpodbijajo vsebinsko ali postopkovno zakonitost odločitev, dejanj ali opustitev ob upoštevanju določb te direktive o sodelovanju javnosti.

2. Države članice določijo, na kateri stopnji se lahko izpodbijajo odločitve, dejanja ali opustitve.“

17. V točki 19 Priloge I k Direktivi o PVO, naslovljene „Projekti iz člena 4(1)“, so navedeni „[k]amnolomi in dnevni kopi, kjer površina kopa presega 25 hektarov, ali izkopavanje šote, kjer površina kopa presega 150 hektarov“, v točki 24 pa „[k]akršna koli sprememba ali razširitev projektov, naštetih v tej prilogi, kjer takšna sprememba ali razširitev sama po sebi doseže morebitne pragove, določene v tej prilogi“.

18. V točki 2(a) Priloge II k tej direktivi, naslovljene „Projekti iz člena 4(2)“, so navedeni „[k]amnolomi, površinski kopi in izkopavališča šote (projekti, ki niso vključeni v Prilogo I)“, v točki 2(e) „obrati za površinsko pridobivanje premoga, nafte, zemeljskega plina in rud ter bituminiziranega skrilavca“, v točki 13(a) pa „[v]saka sprememba ali razširitev projektov, naštetih v Prilogi I ali tej prilogi, ki so že dovoljeni, izvedeni ali v izvedbi in imajo lahko pomembne škodljive vplive na okolje (sprememba ali razširitev, ki ni vključena v Prilogo I)“.

B. Poljsko pravo

1. Zakon o informacijah o okolju

19. Člen 72(1) in (2) ustawa o udostępnianiu informacji o środowisku i jego ochronie, udziale społeczeństwa w ochronie środowiska oraz o ocenach oddziaływania na środowisko (zakon o dajanju na voljo informacij o okolju in njegovem varstvu, o sodelovanju javnosti pri varstvu okolja in o presoji vplivov na okolje) z dne 3. oktobra 2008 (Dz. U. št. 199, pozicija 1227, v nadaljevanju: zakon o informacijah o okolju) določa:

„(1) Odločba o okoljskih pogojih se sprejme pred pridobitvijo:

[…]

4. […] koncesije za pridobivanje mineralnih snovi na nahajališčih […];

[…]

(2) Zahteva po odločbi o okoljskih pogojih se ne uporablja za spremembe:

[…]

2. koncesije ali odločbe iz odstavka 1, točki 4 in 5, ki vključujejo:

[…]

(k) enkratno podaljšanje veljavnosti koncesije za pridobivanje lignita do šest let, če je razlog za podaljšanje koncesije racionalno upravljanje nahajališča brez razširitve obsega koncesije,

[…]“

2. Rudarski zakonik

20. Člen 33 ustawa Prawo geologiczne i górnicze (zakon o geološkem zakoniku in rudarskem zakoniku) z dne 9. junija 2011 (Dz. U. št. 163, pozicija 981; v nadaljevanju: rudarski zakonik) določa:

„[…] Če je bila pred podelitvijo koncesije sprejeta odločba, v kateri so določeni pogoji v zvezi z varstvom okolja, in sicer na podlagi postopka s sodelovanjem javnosti, se določbe o sodelovanju javnih organizacij ne uporabljajo za postopek podelitve koncesije.“

3. Zakon o upravnem postopku

21. Člen 50(1) ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (zakon o upravnem postopku) z dne 30. avgusta 2002 (Dz. U. št. 153, pozicija 1270) določa:

„Pravno sredstvo lahko vložijo vse osebe, ki imajo pravni interes, državno tožilstvo, varuh človekovih pravic, varuh otrokovih pravic in vsi javni organi v okviru svojih zakonskih dejavnosti v zadevah v zvezi z interesi tretjih oseb, če so sodelovali v upravnem postopku.“

22. Republika Poljska v odgovoru na tožbo navaja nekatere spremembe svoje zakonodaje, navedene v prejšnjih točkah, ki so bile uvedene z zakonom z dne 30. marca 2021 o spremembi zakona o informacijah o okolju. Namen teh sprememb naj bi bil zadevni javnosti omogočiti uveljavljanje pravic, določenih v členu 11 Direktive o PVO. Ta javnost naj bi lahko odslej pridobila informacije v zvezi s sprejetjem nekaterih odločb, ne da bi morala zadevo predložiti organu, ki jih je sprejel. Javnost naj bi dobila nove pravice do pravnega sredstva zoper soglasja, podeljena po izvedenem postopku in sprejeti odločbi o okoljskih pogojih, v katerih je sodelovala. Člen 33 rudarskega zakonika naj bi bil spremenjen, da se nove pravice, ki izhajajo iz zakona o informacijah o okolju, uporabljajo tudi za postopek podelitve soglasja v skladu s tem zakonikom, pred katerim je bila izdana odločba o okoljskih pogojih.

III. Dejansko stanje in predhodni postopek

23. Dnevni kop lignita Turów je na poljskem ozemlju, blizu meja s Češko republiko in Zvezno republiko Nemčijo.

24. Pristojni poljski organi so 27. aprila 1994 družbi PGE Elektrownia Bełchatów S.A., ki je postala družba PGE Górnictwo i Energetyka Konwencjonalna S.A. (v nadaljevanju: upravljavec), s soglasjem za izvedbo št. 65/94 podelili koncesijo za rudarjenje v tem rudniku za 26 let, to je do 30. aprila 2020.

25. Upravljavec je 2. marca 2015 regionalnega direktorja za varstvo okolja v Vroclavu (Poljska) zaprosil za sprejetje odločbe o okoljskih pogojih za izvedbo projekta, opredeljenega kot podaljšanje izkoriščanja plasti lignita v Turówu, do leta 2044. Češka republika in Zvezna republika Nemčija sta sodelovali v postopku posvetovanja, ki se je začel na podlagi te prošnje.

26. Upravljavec je 24. oktobra 2019 vložil prošnjo za podaljšanje te koncesije za šest let na podlagi člena 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju.

27. Regionalni direktor za varstvo okolja v Vroclavu je 21. januarja 2020 sprejel odločbo o presoji vplivov nekaterih projektov na okolje (v nadaljevanju: odločba o PVO), 23. januarja 2020 pa je to odločbo razglasil za takoj izvršljivo. Upravljavec je 24. januarja 2020 odločbo o PVO priložil prošnji za podaljšanje koncesije za rudarjenje, vloženi 24. oktobra 2019.

28. Minister Republike Poljske za podnebje je z odločbo z dne 20. marca 2020 izdal dovoljenje za pridobivanje lignita do leta 2026 (v nadaljevanju: odločba 2026).

29. Več čeških subjektov, med katerimi so nevladne organizacije, je vložilo upravne pritožbe ali pravna sredstva zoper odločbi, navedeni v prejšnjih dveh točkah.

30. Češka republika je menila, da je Republika Poljska z izdajo tega dovoljenja z več vidikov kršila pravo Unije, zato je 30. septembra 2020 v skladu s členom 259 PDEU zadevo predložila Komisiji.

31. Republika Poljska je 30. oktobra 2020 predložila svoje pripombe. Ti državi članici sta 13. novembra 2020 na zaslišanju, ki ga je opravila Komisija, ustno predložili pripombe.

32. Komisija je 17. decembra 2020 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je Republiki Poljski očitala več kršitev prava Unije. Komisija je zlasti menila, da je ta država članica s tem, da je sprejela člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju, na podlagi katerega je mogoče podaljšati dovoljenje za pridobivanje lignita do šest let, ne da bi se izvedla presoja vplivov na okolje, kršila člen 4(1) in (2) Direktive o PVO.

33. 28. aprila 2021 je bila sprejeta odločba o podaljšanju veljavnosti soglasja za izvedbo št. 65/94 do leta 2044 (v nadaljevanju: odločba 2044).

IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

34. Češka republika je 26. februarja 2021 vložila to tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti. Republika Poljska predlaga, naj se tožba zavrne in naj se stroški naložijo Češki republiki.

35. Podpredsednica Sodišča, pri kateri je bil vložen predlog Češke republike za izdajo začasne odredbe, je s sklepom z dne 21. maja 2021( ) Republiki Poljski odredila, naj takoj in do razglasitve sodbe, s katero bo končana zadeva C‑121/21, preneha izvajati dejavnosti pridobivanja lignita v rudniku Turów.

36. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 1. julija 2021 ugodil predlogu Komisije za intervencijo v podporo predlogom Češke republike.

37. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 14. julija 2021 ugodil predlogu Republike Poljske za obravnavanje te tožbe po hitrem postopku v skladu s členom 133 Poslovnika Sodišča.

38. Z dopisoma sodnega tajništva Sodišča z dne 20. julija 2021 je bila Republika Poljska v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 62(1) Poslovnika pozvana, naj se opredeli glede obrazloženega mnenja Komisije, ta institucija pa je bila zaprošena, naj predloži navedeno mnenje v jeziku postopka, poljščini, ter se opredeli glede nekaterih predlogov iz tožbe. Na ti zahtevi sta njuni naslovnici odgovorili.

39. Podpredsednica Sodišča, pri kateri je bil vložen predlog za izdajo začasne odredbe Češke republike, je s sklepom z dne 20. septembra 2021( ) Republiki Poljski naložila, da mora Komisiji plačevati denarno kazen v višini 500.000 EUR na dan od datuma uradnega obvestila navedene države članice o tem sklepu in do takrat, ko bo zadnjenavedena začela spoštovati sklep podpredsednice Sodišča z dne 21. maja 2021. Podpredsednica Sodišča je z istim sklepom zavrnila predlog Republike Poljske na podlagi člena 163 Poslovnika za razveljavitev navedenega sklepa.

40. Obravnava je potekala 9. novembra 2021 ob udeležbi Češke republike, Republike Poljske in Komisije, ki so bile ustrezno zastopane.

41. Češka republika je na vprašanje v zvezi s tem na obravnavi pojasnila, da vztraja pri predlogu glede prenehanja zatrjevanih neizpolnitev obveznosti.

V. Pravna analiza

A. Uvodne ugotovitve

42. Pred posamezno preučitvijo tožbenih razlogov, ki jih navaja Češka republika, menim, da je nujno opozoriti na skupna pravila, s katerimi je urejen postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi členov 258 in 259 PDEU, katerega namen je ugotoviti ravnanje države članice, s katerim se krši pravo Unije, in doseči, da se to ravnanje konča.( ) V zvezi s tem je treba ugotoviti, da kljub nekaterim razlikam na ravni postopka glede na tožečo stranko, ki je vložila tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti – Komisija ali država članica – obstajajo skupna pravila, ki brez izjeme veljajo za stranke, med katerimi so pravila v zvezi z dokaznim bremenom in pravila v zvezi z referenčnim datumom za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti v določenem primeru.

43. Sklicevanje na navedena pravila se mi zdi v okviru te analize posebej pomembno ob upoštevanju zapletenosti dejanskih elementov obravnavane zadeve ter dejstva, da se neizpolnitve obveznosti, ki jih zatrjuje Češka republika, nanašajo na več vidikov, ki izhajajo iz poljskega pravnega reda, in sicer sprejetje zakonodajnih aktov, pa tudi upravnih odločb, ki so bile skozi čas spremenjene. Namen uporabe teh skupnih pravil je zagotoviti natančno in skladno preučitev združljivosti navedenih nacionalnih aktov s pravom Unije, katerega primarnost so zavezane spoštovati vse države članice.( )

1. Pravila v zvezi z dokaznim bremenom v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti

44. Ker je za postopek pred Sodiščem v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi členov 258 in 259 PDEU značilno načelo kontradiktornosti, mora tožeča stranka dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti s tem, da Sodišču predloži dokaze, ki jih to potrebuje, da preveri obstoj te neizpolnitve. S postopkovnega vidika torej ne sme biti nobenega razlikovanja v obravnavanju dveh načinov, določenih v Pogodbah.( )

45. Poleg tega je iz člena 120(c) Poslovnika Sodišča in iz za ta člen upoštevne sodne prakse razvidno, da je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov in da mora biti ta navedba dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoča pripravo obrambe in Sodišču njegov nadzor. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava, na katerih temelji tožba, koherentno in razumljivo razvidni iz same tožbe in da morajo biti tožbeni predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o nekem razlogu ne bi odločilo.( ) Dolžnost tožene države članice pa je, da vsebinsko in izčrpno izpodbija predložene podatke in posledice, ki izhajajo iz njih.( )

46. Trditve, ki so jih predstavile stranke v tej zadevi, bodo zato natančno preučene ob upoštevanju pravil o dokaznem bremenu, ki sem jih navedel v prejšnji točki.

2. Referenčni datum za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti

47. Drugi bistveni vidik, ki ga je treba upoštevati v okviru preučitve, se nanaša na referenčni datum za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je v zvezi s postopkom, določenim v členu 258 PDEU, referenčni datum dan izteka roka, ki je bil določen v obrazloženem mnenju, ki ga je na podlagi te določbe izdala Komisija. Potreba po oprtju na tak referenčni datum za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti je zlasti očitna v primerih, v katerih so se okoliščine zadeve med postopkom spremenile, pogosto po ukrepanju države članice kršiteljice same, na primer po spremembi nacionalne zakonodaje, za katero se šteje, da je v nasprotju s pravom Unije.

48. Referenčni datum je treba določiti v določeni fazi postopka, da bi se izognilo temu, da bi tožba zaradi neizpolnitve obveznosti zaradi take spremembe okoliščin postala brezpredmetna. Potreba po tem, da se natančno določi predmet spora, je očitna, če se upošteva namen tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, in sicer, da se Sodišču omogoči ugotovitev, ali je država članica kršila pravo Unije. Poleg tega je prednost tega pristopa, da se zagotovi spoštovanje procesnih pravic držav članic, kadar Komisija intervenira, da bi se taka kršitev prava Unije prenehala, kar bi bilo težko, če bi morale države članice v svoji obrambi zavzeti stališče glede vsake spremembe predmeta spora, ki bi jo povzročila sprememba okoliščin.

49. Te sodne prakse očitno ni mogoče neposredno uporabiti za postopek iz člena 259 PDEU, saj je postopek začela država članica – in ne Komisija. Postavlja se torej vprašanje, kateri je referenčni datum za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti v okviru takega postopka. V zvezi s tem je treba opozoriti, da predhodna predložitev zadeve Komisiji, določena v drugem odstavku navedenega člena, pomeni postopkovno zahtevo, da se lahko pozneje vloži tožba pri Sodišču. Ne sme se namreč pozabiti na pomembnost te faze postopka ob upoštevanju njenih pravnih posledic, in sicer obveznosti Komisije, da možnost izjave zagotovi obema strankama, ki morata predstaviti pisne in ustne pripombe, ter začetka trimesečnega roka, od katerega lahko država članica zadevo predloži Sodišču, če Komisija ne bi izdala obrazloženega mnenja.

50. Zdi se mi, da se s spoštovanjem načela kontradiktornosti, ki je značilno za to fazo postopka, kot je izrecno navedeno v tretjem odstavku navedenega člena, zahteva, da mora tožeča država članica vse očitke, ki temeljijo na domnevni kršitvi prava Unije, in vse dokaze v zvezi s tem predstaviti že v pismu o predložitvi Komisiji. Poleg tega mora biti jasno razvidno, da tožeča država članica namerava vložiti tožbo na podlagi člena 259 PDEU, in ne le predlagati Komisiji, da začne postopek na podlagi člena 258 PDEU. Iz navedenega izhaja, da je predmet spora opredeljen v tej fazi postopka.( )

51. Ker tožeča država članica, prvič, ni vezana na ugotovitve Komisije v obrazloženem mnenju, in drugič, ni zavezana, da opravi druge faze postopka – drugače kakor Komisija v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU – se mi zdi logično, da se datum, ko tožeča država članica zadevo predloži Komisiji, določi kot referenčni datum za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti v smislu procesnega prava.( )Analogna uporaba sodne prakse Sodišča ob upoštevanju posebnosti postopka, določenega v členu 259 PDEU, se mi zdi še toliko primernejša, ker se tak pristop zahteva prav zaradi preudarkov, ki so povezani s postopkom iz člena 258 PDEU in navedeni v prejšnjih točkah, in sicer s potrebo po tem, da se dovolj natančno določi predmet spora, neodvisno od morebitne spremembe okoliščin, ter obveznostjo, da se spoštujejo procesne pravice držav članic.

52. Zaradi zgoraj navedenih razlogov se mi zdi, da je treba predmet tega spora načeloma omejiti na zakonodajni in upravni položaj v trenutku, ko je Češka republika zadevo predložila Komisiji. To ne izključuje možnosti, da se nekatera dejstva po tem datumu lahko štejejo za prav tako upoštevna. Vendar moram opozoriti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča upoštevanje teh poznejših dejstev mogoče le izjemoma, in sicer takrat, kadar so ta dejstva enake narave kot očitano ravnanje ali kadar ne spreminjajo znatno bistva očitanega elementa.( ) Ta sodna praksa temelji na logičnem argumentu, v skladu s katerim se država članica ne more izogniti tožbi, ki temelji na kršitvi prava Unije, s formalnim trikom, na primer s spremembo zakonodaje ali sprejetjem nove odločbe, ki pa še vedno vsebuje enake elemente, ki so v nasprotju s pravom Unije.

B. Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 4(1), (2), (4) in (6), člena 5(1) in (2) ter členov od 6 do 9 Direktive o PVO (podaljšanje obdobja veljavnosti dovoljenja za pridobivanje lignita za šest let, ne da bi bila opravljena presoja vplivov na okolje)

1. Trditve strank

53. Češka republika s prvim tožbenim razlogom navaja, da člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju s tem, da se izključi vsaka presoja vplivov na okolje v primeru enkratnega podaljšanja dovoljenja za opravljanje rudarske dejavnosti za šest let, pomeni kršitev člena 4(1) in (2) Direktive o PVO, ker omogoča odobritev takega podaljšanja, ne da bi se izvedla bodisi celovita presoja vplivov na okolje bodisi postopek tako imenovanega „predhodnega preverjanja“, kot sta določena v teh določbah. Poleg tega naj bi ta neobstoj presoje povzročil, da bi bile zadevna javnost in, odvisno od primera, sosednje države članice, na ozemlje katerih bi ta projekt lahko vplival, izključene iz sodelovanja v postopkih, določenih v členu 4, od (4) do (6), ter v členih od 5 do 9 te direktive.

54. V skladu z navedbami te države članice je bila navedena določba poljskega prava očitno uporabljena za podaljšanje podeljenih koncesij za pridobivanje lignita v dveh drugih rudnikih na Poljskem. Dejansko naj bi bila podlaga za dovoljenje za pridobivanje lignita do leta 2026 v Turówu.

55. Republika Poljska meni, da je ta tožbeni razlog postal brezpredmeten, ker je bila 28. aprila 2021 sprejeta odločba 2044. Zaradi svojega trajanja naj zadnjenavedena ne bi mogla biti sprejeta na podlagi člena 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju. Poleg tega naj bi bila odločba 2044 sprejeta na podlagi odločbe o PVO, ki naj bi jo upravljavec priložil k prošnji.

56. Po mnenju tožene države članice navedeni tožbeni razlog poleg tega tudi očitno ni utemeljen. Ta država uvodoma meni, da iz predlogov, navedenih v tožbi, izhaja, da je obseg tožbe omejen na vprašanje veljavnosti dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026, in se torej nanaša na nezdružljivost poljskega prava z Direktivo o PVO le v delu, v katerem je bilo to pravo konkretno uporabljeno v okviru tega dovoljenja.

57. Navedena država članica pa trdi, da člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju ni bil uporabljen pri sprejetju navedenega dovoljenja, saj je bil organ, ki podeljuje koncesije, za to sprejetje zavezan upoštevati odločbo o PVO zaradi možnosti, da bo ta projekt pomembno vplival na okolje, kot je ta organ pojasnil v obrazložitvi istega dovoljenja.

58. V zvezi s tem Republika Poljska navaja, da je v poljskem pravu sprejetje „soglasja za izvedbo“ v smislu člena 1(2)(c) Direktive o PVO postopek, ki zajema več faz, med katerimi je sprejetje odločbe o okoljskih pogojih. Zadnjenavedena odločba naj bi zavezovala organe, ki sprejemajo poznejše odločbe o naložbah. Neposredno naj bi zavezovala tudi upravljavca, tako kot dovoljenje samo, tako da naj je v nasprotju s predpostavko, na katero se opira Češka republika, ne bi bilo treba vključiti v to dovoljenje.

59. V obravnavani zadevi naj bi bila odločba o PVO, za katero je upravljavec zaprosil zaradi izvedbe projekta, opredeljenega kot nadaljevanje izkoriščanja plasti lignita v rudniku Turów do leta 2044, sprejeta 21. januarja 2020 po koncu posvetovanj in s sodelovanjem javnosti, kot je določeno z Direktivo o PVO. Ta odločba naj bi bila 24. januarja 2020 priložena k prošnji za podaljšanje koncesije za rudarjenje za šest let. Podelitev dovoljenja za krajše obdobje od obdobja, določenega v odločbi o PVO, pa naj bi bila v poljskem pravu mogoča in bi bila poleg tega združljiva z načelom a maiori ad minus. Zato naj bi bila pred podelitvijo dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 opravljena presoja vplivov na okolje in naj torej ne bi bile kršene določbe Direktive o PVO, navedene v prvem tožbenem razlogu.

2. Presoja

a) Kršitev člena 4(1) in (2) Direktive o PVO

60. Češka republika s prvim tožbenim razlogom zlasti navaja, da se s tem, da člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju izključuje presojo vplivov na okolje v primeru enkratnega podaljšanja dovoljenja za opravljanje rudarske dejavnosti za šest let, krši člen 4(1) in (2) Direktive o PVO.

61. Najprej je treba pojasniti, da se ta tožbeni razlog nanaša na sprejetje zakonodajnega akta, in ne na upravno prakso. Zato v nasprotju s tem, kar predlaga Republika Poljska, ne gre za to, da se pravna podlaga, navedena v prejšnji točki, uporabi za specifičen primer. Posledično se mi njena trditev, v skladu s katero naj tožbeni razlog očitno ne bi bil utemeljen, ker naj se navedena nacionalna določba ne bi uporabila pri sprejetju dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 v Turówu, ne zdi upoštevna.

62. Pravno vprašanje v središču preučitve tega tožbenega razloga je bolj vprašanje, ali lahko država članica po zakonodajni poti pooblasti pristojne organe, da se vzdržijo sprejetja vrste upravnih ukrepov, povezanih s soglasjem za izvedbo rudarskih projektov. Da bi se odgovorilo na to vprašanje, je treba najprej ugotoviti, ali pravo Unije, v obravnavani zadevi Direktiva o PVO, državi članici nalaga obveznost, da sprejme take upravne ukrepe. Če je odgovor pritrdilen, država članica zagotovo ni izpolnila obveznosti.

63. V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo biti „projekti“ v smislu člena 1(2)(a) Direktive o PVO pred izdajo soglasja predmet presoje njihovih vplivov na okolje v skladu s členom 2(1) te direktive, če bi ti lahko pomembno vplivali na okolje, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije. Člen 2(1) Direktive o PVO namreč ne zahteva, da je vsak projekt, ki bi lahko pomembno vplival na okolje, predmet postopka presoje, določenega v tej direktivi, ampak da je treba ta postopek uporabiti samo za projekte, ki so navedeni v členu 4 te direktive, ki napotuje na projekte, ki so našteti v prilogah I in II k tej direktivi.

64. Iz določb člena 2(1) v povezavi s členom 4(1) Direktive o PVO izhaja, da projekti, ki so zajeti s Prilogo I k tej direktivi, po naravi pomenijo tveganje za pomembno vplivanje na okolje in morajo biti obvezno predmet presoje svojih vplivov na okolje. V tem okviru je na prvem mestu pomembno navesti, da se člen 1(2)(c) te direktive nanaša na pojem „soglasje za izvedbo“, ki je opredeljen kot „odločitev pristojnega organa ali organov, ki dovoljuje nosilcu projekta izvedbo projekta“. Na drugem mestu je treba opozoriti na to, da so v točki 19 Priloge I navedeni „kamnolomi in dnevni kopi, kjer površina kopa presega 25 hektarov“, torej rudniki, ki imajo podobno površino kot rudnik Turów. Točka 24 te priloge je pomembna za analizo, ker določa, da je treba izvesti zgoraj navedeno presojo za „kakršn[o] koli sprememb[o] ali razširitev projektov, naštetih v tej prilogi, kjer takšna sprememba ali razširitev sama po sebi doseže morebitne pragove, določene v tej prilogi“ (moj poudarek). Drugače povedano, Direktiva o PVO ne nalaga le zahteve po izvedbi presoje vplivov na okolje, kadar je treba sprejeti prvotno soglasje za izvedbo projekta, ampak se uporablja tudi za nekatere odločbe v zvezi s tem prvotnim soglasjem.

65. Člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju, ki je predmet prvega tožbenega razloga, lahko spada na področje uporabe točke 24 Priloge I k Direktivi o PVO, ker se ta nacionalna določba nanaša na podaljšanje dovoljenja za opravljanje rudarske dejavnosti. Tako se postavlja vprašanje, ali se takšno „podaljšanje dovoljenja“ lahko razume kot „razširitev projekta“ v smislu Direktive o PVO. Načeloma bi se na podlagi zgolj jezikovne razlage pojem „razširitev“ lahko razumel v smislu „povečanja ozemeljskega obsega“ in tudi v smislu „časovnega podaljšanja“ določenega projekta.

66. Po mojem mnenju je treba na to vprašanje očitno odgovoriti pritrdilno. Kot je Sodišče razsodilo v sodbi Inter‑Environnement Wallonie in Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,( ) so ukrepi, katerih učinek je podaljšanje trajanja soglasja za izvedbo projekta, ki je že naveden v Prilogi I k Direktivi o PVO, zajeti s točko 24 te priloge. Iz te sodbe je razvidno, da je treba pravilo iz člena 4(1) Direktive o PVO uporabiti, tudi če podaljšanje trajanja zadevnega dovoljenja ne presega desetih let,( ) kot je to prav v primeru iz zadevne poljske zakonodaje. Iz tega izhaja, da enkratno podaljšanje dovoljenja za opravljanje rudarske dejavnosti za šest let pomeni projekt, ki v skladu s členom 4(1) Direktive o PVO zahteva presojo v zvezi z vplivi na okolje.

67. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju ni v skladu s pravom Unije, ker ta nacionalna določba določa ravno nasprotno od tega, kar se zahteva s členom 4(1) Direktive o PVO.

68. V nadaljevanju je treba preučiti, ali je podana tudi kršitev člena 4(2) Direktive o PVO.

69. V zvezi s tem je treba na prvem mestu navesti, da ta določba vsebuje sklic na Prilogo II, v kateri so v točki 2(a) med projekti, ki so lahko predmet presoje vplivov na okolje, „kamnolomi“ in „dnevni kopi“, če gre za „projekte, ki niso vključeni v Prilogo I“. Kot pa sem že pojasnil, so rudniki, ki imajo podobno površino kot rudnik Turów, že vključeni v Prilogo I. Posledično tovrstni rudniki spadajo že na področje uporabe člena 4(1) Direktive o PVO, kar pomeni, da je – vsaj kar se tiče te kategorije rudnikov – uporaba člena 4(2) te direktive izključena.

70. Kljub temu se mi zdi člen 4(2) Direktive o PVO upošteven za rudnike, ki so pod pragom, določenim v točki 19 Priloge I, torej tiste s površino manj od 25 hektarov. Zdi se namreč, da se želi z zadevno poljsko zakonodajo prav tako urediti upravljanje projektov z manjšo površino. V tem okviru lahko opazimo, da je člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju po eni strani oblikovan z dokaj splošnimi izrazi v zvezi z vrsto projektov, ki so izvzeti iz obveznosti, da se zanje opravi presoja vplivov na okolje, in po drugi strani nikakor ne razlikuje enako kot Direktiva o PVO med projekti, ki morajo biti predmet take presoje, in projekti, ki so morda lahko predmet take presoje. Na tej točki preučitve je treba torej ugotoviti, da je področje uporabe te nacionalne določbe zelo široko.

71. Na drugem mestu je pomembno navesti, da člen 4(2) Direktive o PVO države članice izrecno pooblašča, da za zadevni projekt same preučijo, ali je treba opraviti presojo vplivov na okolje.( ) V skladu z uvodno izjavo 9 te direktive „druge vrste projektov“, torej projekti, našteti v Prilogi II, „morda nimajo pomembnega vpliva na okolje prav v vsakem primeru“, kar pomeni, da se za te projekte izvede presoja le takrat, „kadar države članice menijo, da bodo verjetno pomembno vplivali na okolje“ (moj poudarek). Kot izhaja iz člena 4(2) te direktive, države članice izvedejo to preverjanje za vsak primer posebej ali pa na podlagi pragov ali meril, ki jih postavijo države članice. Države članice se lahko odločijo za uporabo obeh navedenih postopkov. Člen 4(3) določa, da se za preverjanje za vsak primer posebej ali postavljanje pragov ali meril upoštevajo ustrezna izbirna merila, določena v Prilogi III. Te ugotovitve jasno kažejo, da imajo države članice široko polje proste presoje v okviru prenosa te določbe v nacionalno pravo.

72. Vendar se v teh okoliščinah ne sme pozabiti, da sicer člen 4(2) Direktive o PVO pristojnemu organu podeljuje nekaj svobode pri presoji, ali je treba za določen projekt izvesti presojo ali ne, vendar iz ustaljene sodne prakse Sodišča( ) izhaja, da je to polje proste presoje omejeno z obveznostjo, določeno v členu 2(1) Direktive o PVO, da je treba pred podelitvijo soglasja za izvedbo pri projektih, ki bodo med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije verjetno pomembno vplivali na okolje, izvesti „študijo vplivov“. Država članica, ki bi določila merila ali pragove, ne da bi upoštevala lokacijo projektov, ali ki bi jih določila na taki ravni, da bi bili v praksi vsi projekti vnaprej izvzeti iz obveznosti presoje vplivov, bi prekoračila svoje polje proste presoje.

73. Po mnenju Sodišča dejstvo, da ima država članica na voljo polje proste presoje, ne zadostuje samo po sebi za izključitev določenega projekta iz postopka presoje v smislu Direktive o PVO. Če bi bilo drugače, bi države članice polje proste presoje, ki jim je priznano s členom 4(2) te direktive, lahko uporabile, da bi se za posamezen projekt izognile obveznosti presoje, čeprav bi ta projekt zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije lahko pomembno vplival na okolje. To pomeni, da kakršno koli metodo bi država članica izbrala za ugotovitev, ali je za posamezen projekt potrebna presoja ali ne, bodisi določitev posameznega projekta po zakonodajni poti ali po individualni presoji projekta, ta metoda ne sme ogroziti cilja Direktive PVO, in sicer, da se presodi vsak projekt, ki lahko pomembno vpliva na okolje, v smislu te direktive, razen če bi se za posamezen izvzet projekt lahko na podlagi splošne presoje presodilo, da ne bo pomembno vplival na okolje.( )

74. Te ugotovitve še toliko bolj veljajo za nacionalne ukrepe, ki se nanašajo na celotne skupine projektov. Natančneje, Sodišče je štelo, da člen 4(2) Direktive o PVO državam članicam ne podeljuje pooblastila, da iz možnosti presoje „popolnoma in dokončno izključijo“ eno ali več skupin projektov iz te določbe, saj zadevna merila in/ali pragovi niso namenjeni vnaprejšnjemu izvzetju nekaterih celotnih skupin projektov, naštetih v Prilogi II, ki so lahko načrtovani na ozemlju države članice, temveč le olajšanju presoje konkretnih značilnosti projekta, da bi se ugotovilo, ali se zanj uporabi navedena obveznost.( )

75. Vprašanje, ki se postavlja v tem okviru, je torej, ali se z zadevno poljsko zakonodajo zahteva, da se izvede „študija o vplivu“, kakršna je določena s sodno prakso Sodišča, kadar se tak pristop zdi utemeljen ob upoštevanju značilnosti nekaterih projektov, konkretneje, zaradi njihove narave, velikosti ali lokacije. Menim, da je treba na to vprašanje očitno odgovoriti nikalno, saj se člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju uporablja brez razlikovanja za vse rudnike. Ker so zaradi te nacionalne določbe vsi rudniki celovito in dokončno izvzeti iz obveznosti, da se zanje opravi taka „študija o vplivu“, ne da bi se ustrezno upoštevale značilnosti, ki so neločljivo povezane z vsakim projektom, ki bi lahko pomembno vplivale na okolje, jo je treba šteti za nezdružljivo z zahtevami iz člena 4(2) v povezavi s členom 2(1) Direktive o PVO, kakor sta razložena v sodni praksi.

76. Ta ugotovitev velja tudi za očitno nemožnost, da se za rudnike, ki spadajo v „druge vrste“ projektov v smislu uvodne izjave 9 Direktive o PVO, opravi bodisi preverjanje za vsak primer posebej bodisi presoja na podlagi ustreznih pragov ali izbirnih meril, kot določa člen 4(2)(a) in (b) te direktive, da se ugotovi, ali bi morali biti projekti iz Priloge II predmet presoje vplivov na okolje. Poudariti moram, da so zaradi navedene poljske določbe pristojni organi oproščeni obveznosti, da opravijo tako določitev, za vse rudnike, ne da bi imeli možnost, da upoštevajo posebnosti vsakega primera. Zato je torej očitno, da s tako togim pristopom, s katerim se okoljski izzivi, ki jih prinaša vsak rudnik, ne upoštevajo dovolj, ni mogoče pravilno pravno prenesti člena 4(2) Direktive PVO.

77. Zato je treba ugotoviti, da je Republika Poljska prekoračila polje proste presoje, ki ga ima na podlagi določb člena 4(2) v povezavi s členom 2(1) Direktive o PVO, ker se z njeno nacionalno zakonodajo ne spoštujejo postopki, določeni za presojo vplivov na okolje rudnika, ki spada v Prilogo II k tej direktivi.

78. Iz razlogov, navedenih v prejšnjih točkah, menim, da je Republika Poljska s tem, da je sprejela člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju, kršila tudi člen 4(1) in (2) Direktive o PVO.

b) Kršitev postopkovnih zahtev na področju presoje vplivov na okolje

79. S tem, da je bila v okviru te analize ugotovljena kršitev člena 4(1) in (2) Direktive o PVO, se neizogibno postavlja vprašanje, kako obravnavati tožbeni razlog s pravnega vidika, če se nanaša tudi na kršitev člena 5(1) in (2) ter členov od 6 do 9 te direktive. V zvezi s tem je treba opozoriti, da so v teh določbah navedena postopkovna pravila, ki jih morajo države članice spoštovati, kadar za projekte, naštete v Prilogi I, opravijo presojo vplivov na okolje. Konkretneje, med drugim gre za obveznost nosilca projekta, da pripravi in predstavi poročilo o presoji, obveznost, da se posvetuje z organi, ki bodo projekt verjetno obravnavali, ter da zagotovi dostop javnosti do informacij o projektu, vključno s postopkom odločanja.

80. Tako kot Komisija menim, da ugotovitev neizpolnitve obveznosti, da se za projekt opravi presoja vplivov na okolje, ki je določena v členu 4(1) Direktive o PVO, logično zajema nespoštovanje specifičnih postopkovnih zahtev, ki jih mora taka presoja izpolniti. Zdi se mi, da to izhaja tudi iz pozornega branja tožbe Češke republike, saj so bile določbe, v katerih so navedene postopkovne zahteve take presoje, navedene le zaradi izčrpnosti.

81. Poleg tega moram navesti, da je člen 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju omejen nato, da so z njim nekatere rudarske dejavnosti na splošno izvzete iz obveznosti, ki jo nalaga pravo Unije, da se izvede presoja vplivov na okolje, ne da bi bile v njem navedene specifične obveznosti, povezane s postopkom presoje ter zajete v členu 5(1) in (2) ter členih od 6 do 9 Direktive PVO, s čimer bi bila morda lahko upravičena ločena preučitev skladnosti ob upoštevanju vsake od navedenih določb. Toda tak pristop se mi v obravnavani zadevi ne zdi potreben, saj pogoji za tako posamično preučitev skladnosti očitno niso izpolnjeni.

82. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da določbe, na katere se sklicuje Češka republika, v bistvu vsebujejo postopkovne zahteve, ki jih je treba upoštevati v okviru presoje vplivov na okolje, zato so s kršitvijo člena 4(1) in (2) Direktive o PVO nujno kršene te postopkovne zahteve.

c) Zakonodajne spremembe po vložitvi tožbe

83. Zaradi izčrpnosti je treba opozoriti na nedavne spremembe poljske zakonodaje, med drugim na črtanje člena 72(2), točka 2(k), zakona o informacijah o okolju. Kot je Komisija navedla v stališču z dne 13. avgusta 2021, je razvidno, da v prihodnosti enkratno podaljšanje koncesije za pridobivanje lignita za šest let na podlagi poljske zakonodaje ne bo mogoče, če ne bo izvedena predhodna presoja vplivov na okolje. V skladu z informacijami Komisije ta zdaj preučuje, ali se lahko s to spremembo zakonodaje končajo primeri nepravilne uporabe Direktive o PVO, ki izhaja iz člena 72(2), točka 2(k), navedenega zakona.

84. V zvezi s tem zadostuje navesti, da zakonodajnih sprememb, ker so bile sprejete julija 2021, to je po datumu, ko je Češka republika zadevo predložila Komisiji, ni mogoče upoštevati v tem postopku, sicer bi se neupravičeno spremenil predmet spora.( ) Zato menim, da Sodišče ne more upoštevati teh poznejših zakonodajnih sprememb pri presoji kršitve, ki jo je storila Republika Poljska.

C. Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 6, od (2) do (7), člena 7(5), členov 8 in 9 ter člena 11(1) Direktive o PVO (izključitev zadevne javnosti iz postopka podelitve koncesije)

1. Trditve strank

85. Češka republika trdi, da se obveznosti, določene s temi določbami Direktive o PVO, ki se nanašajo na sodelovanje javnosti v postopkih, določenih v tej direktivi, in na nadzor odločb, ki izhajajo iz njih, uporabljajo za vse faze teh postopkov, vključno z zadnjo fazo, torej postopkom podelitve soglasja za izvedbo projekta in njegovim izidom.

86. Prvič, to naj bi izhajalo iz dejstva, da so v nekaterih določbah, med drugim v členu 6(2)(a), (c) in (d) Direktive o PVO, navedeni bodisi „soglasje za izvedbo“ v smislu člena 1(2)(c) te direktive bodisi vse odločbe, sprejete v okviru postopka za izdajo soglasja za izvedbo. Drugič, ta direktiva naj ne bi določala nobene izjeme od obveznosti, ki jih nalaga, iz razloga, da bi bile te spoštovane v zgodnejši fazi postopka. Tretjič, namen sodelovanja javnosti v postopku podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 naj bi bil drugačen od namena njenega sodelovanja v postopku PVO, saj naj bi bil namen sodelovanja v postopku podelitve soglasja za izvedbo opredeliti, ali so bili rezultati presoje PVO pravilno vključeni v končno soglasje za izvedbo. Poleg tega naj bi možnost vložitve tožbe iz člena 11 Direktive o PVO izgubila polni učinek, če navedene vključitve ne bi bilo mogoče nadzirati.

87. Češka republika zato meni, da je člen 33 rudarskega zakonika, na podlagi katerega je zadevna javnost izključena iz postopka podelitve soglasja za izvedbo projekta ter iz sodnega nadzora tega postopka, kadar je bila izdana odločba o PVO za ta projekt po koncu postopka presoje vplivov na okolje, izvedenega s sodelovanjem javnosti, v nasprotju z navedenimi določbami Direktive o PVO.

88. Republika Poljska odgovarja, da so ob upoštevanju člena 2(2) Direktive o PVO, ki določa možnost uporabe integralnega postopka podelitve soglasja za izvedbo, države članice pooblaščene za določitev postopkov, na podlagi katerih mora biti sodelovanje javnosti zagotovljeno v fazi sprejetja tega soglasja za izvedbo, v okviru katere se preučijo vprašanja glede vpliva načrtovanega projekta na okolje. Takega sodelovanja pa ni treba zagotoviti v zaporednih fazah postopka podelitve, v katerih se preučijo drugi vidiki delovanja načrtovanega projekta.

89. Na Poljskem pa naj bi imel postopek v zvezi s podelitvijo soglasja za izvedbo več faz in šele po predhodni pridobitvi odločbe o okoljskih pogojih naj bi se upravljavcu lahko podelilo tako soglasje za izvedbo, za katero je navedena odločba zavezujoča. V skladu s sodno prakso Sodišča je treba, kadar nacionalno pravo predpisuje večfazni postopek za pridobitev soglasja, pri čemer se v eni fazi izda osnovna odločba, v drugi pa izvršitvena odločba, ki ne sme prestopiti parametrov, določenih z osnovno odločbo, vplive, ki jih bo projekt verjetno imel na okolje, ugotoviti in presoditi v postopku izdaje osnovne odločbe.

90. Posledično naj v okviru postopka podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 ne bi bilo zahtevano niti to, da se znova zagotovi sodelovanje javnosti, niti to, da se znova izvedejo čezmejna posvetovanja, saj naj bi bile povezane obveznosti spoštovane v okviru postopka, ki je bil končan z odločbo o PVO. Komisija naj bi ta pristop potrdila v obrazloženem mnenju, tako da je ugotovila, da zadevne določbe Direktive o PVO niso kršene.

91. V zvezi s trditvijo tožeče države članice, v skladu s katero člen 11(1) Direktive o PVO zahteva možnost sodnega nadzora nad tem, ali se rezultati presoje vplivov na okolje upoštevajo v okviru postopka podelitve soglasja za izvedbo, Republika Poljska trdi, prvič, da poljsko pravo načeloma zagotavlja možnost, da zadevna javnost vloži tako pravno sredstvo. V zvezi s tem naj bi organizacije, kot je Greenpeace ČR, vložile pravna sredstva zoper dovoljenje za pridobivanje lignita do leta 2026, v okviru katerih naj bi bilo vprašanje začasne ukinitve tega dovoljenja vsebinsko obravnavano.

92. Drugič, iz odstavka 2 navedenega člena, v skladu s katerim države članice določijo, v kateri fazi je mogoče odločbe izpodbijati, naj bi izhajalo, da lahko te zagotovijo možnost, da se vloži pravno sredstvo le v fazi odločbe o okoljskih pogojih, če je izključeno, da se v odločbi o soglasju za izvedbo ne upošteva prva odločba. Tako naj bi bilo na Poljskem, saj člen 86 zakona o informacijah o okolju določa, da ta odločba zavezuje organe, ki sprejmejo odločbo iz člena 72(1) tega zakona. Ker naj bi se odločba o PVO neposredno uporabljala, naj bi bilo neutemeljeno in brezpredmetno nevladnim organizacijam zagotavljati možnost, da izpodbijajo odločbo o dovoljenju za pridobivanje lignita do leta 2026.

93. Republika Poljska dodaja, da je domnevna kršitev člena 11(1) Direktive o PVO vsekakor postala brezpredmetna, ker naj bi bil člen 33 rudarskega zakonika spremenjen in naj bi odslej zainteresiranim stranem omogočal, da vložijo tožbo zoper odločbo o naložbi, da bi se preverila njena združljivost z odločbo o okoljskih pogojih.

2. Presoja

94. Češka republika z drugim tožbenim razlogom meni, da se s členom 33 rudarskega zakonika, ki v bistvu določa neobstoj sodelovanja javnih organizacij v postopku podelitve soglasja za izvedbo, kadar so te organizacije sodelovale v postopku v zvezi s presojo vplivov na okolje, krši več določb Direktive o PVO. Ta tožbeni razlog se tudi nanaša na zakonodajni akt, in ne na določeno upravno prakso.

95. Obveznosti, naložene v členu 6, od (2) do (7), členu 7(5), členih 8 in 9 ter členu 11(1) Direktive o PVO, se nanašajo na sodelovanje zadevne javnosti in drugih držav članic, na ozemlje katerih bi projekt lahko pomembno vplival, v postopkih, določenih z Direktivo o PVO, vključno z nadzorom odločb, ki iz njih izhajajo. Navedene obveznosti se nanašajo na potek in zaključek „postopka odločanja“ v smislu člena 2(2) Direktive o PVO, katerega namen je podelitev „soglasja za izvedbo“, pri čemer ta izraz na podlagi člena 1(2)(c) Direktive o PVO vključuje odločbe, ki dajejo pravico do izvedbe projekta.

a) Kršitev pravice dostopa javnosti in drugih držav članic do postopka sprejetja soglasja za izvedbo

96. Naj najprej poudarim, da me razlaga, ki jo zagovarja Češka republika in v skladu s katero naj bi bil cilj členov od 6 do 9 Direktive o PVO zagotoviti absolutno in neomejeno pravico dostopa javnosti in drugih držav članic do vseh faz postopka sprejetja soglasja za izvedbo, ne prepriča. Po mojem mnenju je to stališče nujno pojasniti s tem, da se opozori na procesno avtonomijo, ki je državam članicam priznana z Direktivo o PVO. Kot pravilno navaja Republika Poljska, člen 2(2) Direktive o PVO določa možnost, da država članica presojo vplivov na okolje vključi v obstoječe postopke za izdajo soglasja za izvedbo projektov, oziroma, če to ne gre, v druge postopke ali v postopke, ki jih je treba uvesti za usklajenost s cilji navedene direktive.

97. Drugače povedano, z določbami prava Unije se ne izvaja poenotenje postopkov pred podelitvijo soglasij za izvedbo projektov. Države članice imajo bolj kot to svobodo pri izbiri oblike in sredstev, ki naj bi prispevali k ciljem Direktive o PVO. Zato se lahko nacionalne ureditve različnih držav članic znatno razlikujejo glede načina organizacije upravnih postopkov na področju odločbe, s katero se odobri izvedba projektov, ki bi lahko znatno vplivali na okolje.

98. Na podlagi informacij, ki jih je predložila Republika Poljska, je v njenem notranjem pravnem redu določen večfazni postopek izdaje soglasja za izvedbo, ki se začne s presojo vplivov projekta na okolje. Republika Poljska pojasnjuje, da mora v primeru projektov, ki zajemajo pridobivanje rud iz nahajališča, podjetje, ki načrtuje izvajanje tovrstne dejavnosti, pridobiti odločbo o okoljskih pogojih, ki se uporabljajo za izvedbo tega projekta, in šele nato dovoljenje za pridobivanje rude iz nahajališča. Republika Poljska poudarja, da je odločba o okoljskih pogojih zavezujoča za upravni organ, ki podeli dovoljenje za pridobivanje rud iz nahajališča.

99. V tem okviru je treba opozoriti, da Sodišče izrecno priznava svobodo države članice, da določi tak večfazni postopek za izdajo soglasja za izvedbo. V skladu s sodno prakso Sodišča je treba vplive, ki jih bo projekt verjetno imel na okolje – kadar je v nacionalnem pravu predpisan večfazni postopek s soglasjem, pri čemer je ena od teh faz osnovna odločba, druga pa izvršitvena odločba, ki ne sme prestopiti parametrov, določenih z osnovno – ugotoviti in presoditi v postopku izdaje osnovne odločbe.( ) Presoja bi morala biti opravljena v postopku za sprejetje izvršitvene odločbe, samo če je mogoče te vplive ugotoviti le v okviru tega postopka.( ) Sodišče je pojasnilo, da je treba presojo vplivov projekta na okolje opraviti načeloma takoj, ko je mogoče ugotoviti in presoditi vse učinke, ki jih lahko ima ta projekt na okolje.( ) Predhodnost take presoje je upravičena zaradi nujnosti, da v postopku sprejemanja odločbe pristojni organ upošteva vplive na okolje v kar najzgodnejši fazi v vseh postopkih tehničnega načrtovanja in sprejemanja odločitev, da bi se že v izvoru preprečilo povzročanje onesnaževanja ali motenj, namesto da bi se poskušali naknadno zmanjšati njihovi vplivi.( )

100. Postopek za izdajo soglasja za izvedbo, določen v nacionalnem pravu, kakor ga opisuje Republika Poljska, se mi zdi združljiv z zahtevami iz sodne prakse Sodišča, navedenimi v prejšnji točki teh sklepnih predlogov. Republiki Poljski zlasti ni mogoče očitati, da je določila večfazni postopek izdaje soglasja za izvedbo, zlasti ob upoštevanju procesne avtonomije, ki je državam članicam priznana z Direktivo o PVO. S tega vidika se zdi, da je Republika Poljska sprejela vse potrebne ukrepe za zagotovitev, da so pred izdajo soglasja projekti, ki bodo verjetno pomembno vplivali na okolje, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, predmet zahteve za izdajo soglasja za izvedbo in presoje njihovih vplivov na okolje, v skladu z obveznostjo, ki jo ima na podlagi člena 2(1) Direktive o PVO.

101. Na podlagi te ugotovitve se mi zdi logično, da – če je bila presoja vplivov projekta na okolje že izvedena v fazi upravnega postopka pred podelitvijo soglasja za izvedbo, pri čemer so bile spoštovane postopkovne zahteve, ki jih nalaga Direktiva o PVO – ni nobene objektivne utemeljitve, da se zahteva, da država članica to fazo ponovi na stopnji izdaje soglasja za izvedbo. S tako zahtevo bi se kršila avtonomija držav članic glede vzpostavitve upravnih postopkov in bi pomenila nepotreben formalizem, ki bi lahko ustvaril nesorazmerne ovire za izvedbo projekta. Zato se strinjam z mnenjem Komisije, v skladu s katerim se – kadar so javnost in po potrebi druge države članice lahko sodelovale v postopku presoje vplivov na okolje – ne zdi potrebno, da se to sodelovanje ponovi na stopnji izdaje soglasja za izvedbo. Posledično v okviru postopka podaljšanja dovoljenja za izkoriščanje rudnika Turów do leta 2026 ni bilo zahtevano niti to, da se znova zagotovi sodelovanje javnosti, niti to, da se znova izvedejo čezmejna posvetovanja, saj so bile obveznosti v zvezi z navedenim področjem že spoštovane v okviru postopka, ki je bil končan z odločbo o PVO.

102. Trditve, ki jih navaja Češka republika in ki nakazujejo na nezdružljivost člena 33 rudarskega zakonika z Direktivo o PVO, se mi ne zdijo prepričljive, saj temeljijo na zgolj jezikovni razlagi člena 6(2) Direktive o PVO, ki naj bi se nanašal na končno „soglasje za izvedbo“, ne da bi bilo natančno in podrobno pojasnjeno, zakaj naj večfazni upravni postopek, določen v poljskem pravnem redu, ne bi bil združljiv z zahtevami iz Direktive o PVO. Če bi bilo treba podpreti te trditve, bi se potrdilo, da nikakor ni mogoče določiti večfaznega upravnega postopka, katerega namen je presoditi vplive projekta na okolje, kar jasno nasprotuje temu, kar je Sodišče odločilo v sodni praksi. Te trditve je zato treba zavrniti.

b) Kršitev pravice do pravnega sredstva

103. V zvezi z domnevno kršitvijo člena 11(1) Direktive o PVO, ki se nanaša na pravico do pravnega sredstva, je treba najprej navesti, da se zdi, da ni člen 33 rudarskega zakonika tisti, ki izključuje vložitev takega pravnega sredstva zoper odločbo o soglasju za izvedbo, če zainteresirana stranka ni sodelovala v postopku, na podlagi katerega je bilo podeljeno tako soglasje za izvedbo, temveč člen 50(1) zakona o upravnem postopku, kot navaja Češka republika sama v okviru sedmega tožbenega razloga.

104. Poleg tega je treba opozoriti, da se v skladu s sodbo Flausch( ) pravna sredstva zoper same odločbe o soglasju za izvedbo načeloma ne nanašajo na vprašanja sodelovanja javnosti v postopku odločanja, ampak da je drugače zlasti, če je treba navesti morebitne pomanjkljivosti sodelovanja javnosti v okviru pravnega sredstva zoper končno odločbo o soglasju za izvedbo.

105. Iz tega logično izhaja, da kadar nacionalno pravo določa večfazni postopek, sestavljen iz faze presoje vplivov na okolje in faze v zvezi z izdajo soglasja za izvedbo projekta, kot je to v poljskem pravnem redu, lahko države članice veljavno določijo, da je treba pomanjkljivosti glede sodelovanja javnosti navesti med prvo fazo.

106. Kot jasno izhaja iz člena 11(2) Direktive o PVO, države članice določijo, na kateri stopnji se lahko izpodbijajo odločitve, dejanja ali opustitve. Drugače povedano, v nasprotju s tem, kar trdi Češka republika, država članica ni zavezana zagotoviti, da se morebitne pomanjkljivosti glede sodelovanja javnosti lahko izpodbijajo še enkrat na stopnji izdaje soglasja za izvedbo.

107. Nazadnje, glede tveganja, ki ga zatrjuje Češka republika, da se rezultati postopka presoje vplivov na okolje pozneje ne bi upoštevali, menim, da niti člen 11(1) Direktive o PVO niti nobena druga določba prava Unije, ki podeljuje enakovredno pravico, ne nasprotuje sprejetju nacionalnega postopka in določb, v skladu s katerimi je možnost vložitve pravnega sredstva zagotovljena le v fazi odločbe o okoljskih pogojih, če je izključeno, da v odločbi o izdaji soglasja za izvedbo niso upoštevani rezultati postopka presoje vplivov na okolje.

108. Na tej točki je treba navesti, da v skladu z informacijami Republike Poljske( ) njeno nacionalno pravo načeloma zagotavlja možnost, da zadevna javnost vloži pravna sredstva v okviru upravnega postopka ter pravna sredstva pri upravnih sodiščih zoper odločbe o izdaji soglasja za izvedbo, zlasti za nadzor njihove združljivosti s pogoji, opredeljenimi v predhodnih odločbah o okoljskih pogojih.

109. Ob neobstoju konkretnih indicev v podporo trditvi, da poljsko pravo ne omogoča, da se zahteva sodni nadzor soglasja za izvedbo projekta, ker v njej niso bili upoštevani rezultati postopka presoje vplivov na okolje, je treba to trditev zavrniti.

110. Glede na navedeno predlagam, da se drugi tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.

D. Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 11(1) Direktive o PVO (razglasitev takojšnje izvršljivosti odločbe o PVO)

1. Trditve strank

111. Češka republika s tretjim tožbenim razlogom trdi, da se z razglasitvijo takojšnje izvršljivosti odločbe o PVO krši člen 11(1) Direktive o PVO, saj je s tem tej določbi odvzet polni učinek. V zvezi s tem navedena država članica trdi, da čeprav je ta odločba v poljskem pravu lahko predmet sodnega nadzora, se zaradi njene takojšnje izvršljivosti zadevni projekt lahko odobri in nato izvede, preden se lahko sprejme sodna odločba o zakonitosti odločbe o PVO, kar je težava, ki jo po eni strani stopnjuje neobstoj možnosti javnosti, da po sodni poti doseže sprejetje začasnih ukrepov zoper navedeno takojšnjo izvršljivost, in po drugi strani nepreklicnost soglasja za izvedbo projekta po izteku roka enega leta od začetka dejavnosti.

112. V tem okviru Češka republika trdi, da so pravna sredstva, vložena zoper odločbo o PVO in njeno takojšnjo izvršljivost, še vedno v upravni fazi, medtem ko se dejavnosti rudarjenja v rudniku Turów nadaljujejo. Prav tako trdi, da se ravni podzemnih voda znižujejo veliko hitreje kot ob predpostavkah, na katerih je temeljila ta odločba, in da je v nasprotju z navedbami v njej prišlo do znatnega pogrezanja tal na naseljenih območjih na ozemlju Češke republike.

113. Republika Poljska navaja, da se v poljskem pravu nekončna odločba lahko razglasi za takoj izvršljivo, če se to izkaže za potrebno zaradi varovanja zdravja ali življenja ljudi, da bi se izognilo velikim izgubam za nacionalno gospodarstvo ali zaradi drugega javnega interesa ali interesa, ki je izredno pomemben za eno od strank. Toda če se takojšnja izvršljivost prizna z ločenim aktom, je ta lahko predmet pritožbe in nato pravnega sredstva pred sodiščem. Poleg tega lahko drugostopenjski organ z uporabo člena 135 zakonika o upravnem postopku zadrži takojšnjo izvršljivost odločbe bodisi po uradni dolžnosti bodisi na predlog strank v postopku.

114. Navedena država članica trdi, da v obravnavanem primeru, prvič, ni bila vložena nobena zahteva na podlagi tega člena 135. Drugič, postopek v zvezi z odločbo o PVO naj bi trajal skoraj pet let do 21. januarja 2020, pri čemer je bila večina tega časa posvečena čezmejnim vplivom zaradi intervencije čeških javnih organov, tako da naj bi se rok za to, da upravljavec pridobi soglasje za izvedbo, občutno skrajšal, kar naj bi vplivalo na odločitev, da se odločba o PVO razglasi za takoj izvršljivo. Tretjič, zadnjenavedena odločba naj bi bila predmet pritožb in nato pravnih sredstev, ki naj bi jih obravnavalo upravno sodišče.

115. Republika Poljska trdi še, da je tretji tožbeni razlog brezpredmeten, ker je na podlagi spremembe pravnega okvira z dne 30. marca 2021 s pravicami, priznanimi javnosti, odpravljena domnevna neučinkovitost sodnega nadzora nad tem, da je odločbi o PVO priznana takojšnja izvršljivost. Drugostopenjski organ naj bi lahko odslej na predlog in v utemeljenih primerih zadržal takojšnjo izvršljivost v okviru pravnega sredstva zoper to odločbo.

2. Presoja

116. Češka republika s tretjim tožbenim razlogom, uperjenim zoper razglasitev takojšnje izvršljivosti odločbe o PVO, zatrjuje kršitev člena 11(1) Direktive o PVO zaradi domnevne neučinkovitosti sodnih postopkov, ki so določeni v poljskem pravnem redu zoper tako razglasitev, in sicer ob upoštevanju tega, da ta lahko hitro privede do izvedbe projekta, ne glede na vložitev pravnega sredstva zoper odločbo o PVO, kar je težava, ki jo dodatno okrepi neobstoj možnosti, da se zoper to takojšnjo izvršljivost zahtevajo začasni ukrepi. Zdi se, da je ta tožbeni razlog – tako kot prva dva tožbena razloga – uperjen zoper nacionalno pravo, in ne zoper navedeno razglasitev samo po sebi.

117. V zvezi s tem se zdi, da je treba najprej opozoriti na sodno prakso Sodišča, iz katere izhaja obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost pravnih sredstev zoper nacionalne upravne odločbe, ki bi lahko škodljivo in nepopravljivo vplivale na okolje. Sodišče je štelo, da je učinkovitost pravnih sredstev odvisna med drugim od možnosti članov zadevne javnosti, da od nacionalnega sodišča, ki mu je predložen spor, urejen s pravom Unije, zahtevajo, naj odredi začasne ukrepe, s katerimi se do izdaje končne odločbe začasno zadrži uporaba soglasja za izvedbo.( ) Potreba po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva je zlasti pomembna, kadar se odločba, kakršna je odločba o PVO, razglasi za takoj izvršljivo. Menim, da je treba za preučitev tega tožbenega razloga, ki temelji na domnevni neučinkovitosti sodnih postopkov, določenih v poljskem pravnem redu, presoditi nacionalni pravni okvir ter sedanjo stopnjo tekočih postopkov.

a) Nacionalni pravni okvir

118. V zvezi z nacionalnim pravnim okvirom Republika Poljska pojasnjuje, da določbe poljskega prava omogočajo, da se prizna takojšnja izvršljivost nekončne odločbe v posebnih primerih, to je, kadar je to potrebno zaradi varovanja zdravja ali življenja ljudi, da bi se izognilo velikim izgubam za nacionalno gospodarstvo, pa tudi zaradi drugega javnega interesa ali interesa, ki je izredno pomemben za eno od strank. Prvostopenjski organ lahko svoji odločbi prizna takojšnjo izvršljivost že v njenem besedilu ali po njenem sprejetju. V drugem primeru se takojšnja izvršljivost prizna s sklepom, zoper katerega lahko stranke vložijo pritožbo in nato pravno sredstvo pri upravnem sodišču. Republika Poljska navaja, da poljsko pravo določa še eno sredstvo, ki omogoča izpodbijanje takojšnje izvršljivosti: drugostopenjski organ lahko z uporabo člena 135 zakonika o upravnem postopku po uradni dolžnosti zadrži takojšnjo izvršljivost odločbe. Ta organ lahko to stori tudi po tem, ko je preučil predlog strank v postopku.

b) Sedanja stopnja tekočih postopkov

119. V zvezi s sedanjo stopnjo postopkov Češka republika zatrjuje, da je več čeških subjektov vložilo pravna sredstva zoper odločbo o PVO ter pritožbo zoper odločbo z dne 23. januarja 2020 o takojšnji izvršljivosti odločbe o PVO. Republika Poljska je to informacijo potrdila in pojasnila, da je več organizacij za varstvo okolja pri generalnem direktorju za varstvo okolje vložilo pravno sredstvo zoper odločbo o PVO z dne 21. januarja 2020, ki jo je izdal regionalni direktor za varstvo okolja v Vroclavu. V skladu s pojasnili Republike Poljske imajo zadevne organizacije po tem, ko prvonavedeni organ izda svojo odločbo na drugi stopnji, pravico do vložitve pravnega sredstva pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravno sodišče vojvodstva v Varšavi, Poljska).

120. Posebej v zvezi z odločbo o takojšnji izvršljivosti odločbe o PVO Republika Poljska trdi, da je regionalni direktor za varstvo okolja po tem, ko je preučil utemeljitev, ki jo je v okviru pritožbenega postopka predstavila češka stranka, 14. aprila 2021 odločil, da to odločbo ohrani v veljavi. Republika Poljska opozarja na dejstvo, da je do danes več organizacij za varstvo okolja vložilo pravno sredstvo zoper zadnjenavedeno odločbo pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravno sodišče vojvodstva v Varšavi). V tem okviru moram navesti, da je Češka republika na obravnavi obvestila Sodišče, da ta postopek trenutno poteka in da bi morala biti obravnava proti koncu leta 2021.

121. Na podlagi presoje trditev obeh strank moram ugotoviti, da v poljskem pravnem redu dejansko obstajajo pravna sredstva, ki omogočajo, da uprava in sodni organi opravijo nadzor nad zakonitostjo upravnih odločb, vključno z odločbo o PVO. Zainteresirane strani imajo zlasti možnost, da zadržijo takojšnjo izvršljivost odločbe. Ob neobstoju trdnih dokazov se ne morem strinjati z dvomi Češke republike glede učinkovitosti obstoječih pravnih sredstev. Dejstvo, da navedene organizacije za varstvo okolja s svojimi pravnimi sredstvi niso uspele, samo po sebi ni zadosten dokaz za ugotovitev neučinkovitosti, še toliko bolj, ker pravna sredstva še niso bila izčrpana.

122. Glede na zgornje preudarke se nagibam k temu, da se tretji tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.

E. Četrti tožbeni razlog: kršitev člena 4(1)(a)(ii) in (b)(ii) Direktive 2000/60 (nevključitev v odločbo o PVO morebitnega postopka v primeru neodobritve odstopanj za zadevna vodna telesa)

1. Trditve strank

123. Po navedbah Češke republike z odločbo o PVO ni zagotovljeno spoštovanje obveznosti iz člena 4(1)(a)(ii) in (b)(ii) Direktive 2000/60 v zvezi s površinskimi vodami in podzemnimi vodami, na katere se nanaša rudarska dejavnost v rudniku Turów med celotnim predvidenim trajanjem te dejavnosti do leta 2044, in so zato z njo kršene te določbe.

124. V zvezi s tem navedena država članica navaja, da člen 4(4) in (5) Direktive 2000/60 določa izjeme od uresničevanja navedenih ciljev, ki veljajo največ do leta 2021 ali 2027, in da se med drugim za podaljšanje na podlagi odstavka 4 trajanja izjem, določenih v odstavku 5, ne upošteva možnost, da bi bilo dovoljenje za tako podaljšanje zavrnjeno zaradi nespoštovanja pogojev, potrebnih za podelitev izjem iz navedenega odstavka 5.

125. Toda čeprav Republika Poljska v dokumentaciji PVO priznava, da ne bo mogoče doseči dobrega stanja zadevnih vodnih teles pred koncem izkoriščanja nahajališča Tuŕow leta 2044, naj iz odločbe o PVO ne bi bilo razvidno, kako je ta država članica v primeru zavrnitve podelitve teh izjem nameravala doseči združljivost s pravom Unije. Ta odločba naj zlasti ne bi vsebovala prepovedi nadaljevanja izkoriščanja v takem primeru.

126. Republika Poljska zavrača trditev glede kršitve člena 4(1)(a)(ii) in (b)(ii) Direktive 2000/60. Poudarja, da se presoja in uporaba izjem iz člena 4(4) in (5) te direktive ne izvajata s posameznimi soglasji za izvedbo naložb, ampak v okviru posodobitev konkretnih načrtov upravljanja povodja, ki se izvaja ob uporabi člena 13 navedene direktive. Take posodobitve naj bi se izvajale za povodja za leta od 2021 do 2027, vključno s povodjem reke Odre. V okviru te posodobitve načrtov naj bi bile v zvezi s sedanjim položajem sprejete odločbe o ohranitvi, spremembi ali odpravi navedenih sprememb.

127. Ta država članica meni – pri čemer se prav tako sklicuje na obrazloženo mnenje Komisije – da Direktiva 2000/60 ne zahteva, da so v odločbi o soglasju za izvedbo projekta v smislu Direktive o PVO opredeljene obveznosti, ki izhajajo iz morebitnih prihodnjih odločb o izjemah od okoljskih ciljev za specifična vodna telesa. Tega stališča naj ne bi omajala sodna praksa, ki jo navaja Češka republika in v kateri naj bi bilo navedeno le, da mora dokumentacija, ki je na voljo javnosti za posvetovanje pred podelitvijo soglasja za izvedbo, vsebovati podatke, potrebne za presojo vplivov tega projekta na vodo ob upoštevanju člena 4(1) Direktive 2000/60. V tej sodni praksi naj, nasprotno, ne bi bilo navedeno, da je treba v odločbi o soglasju za izvedbo projekta zavezujoče obravnavati vprašanje, ali se ta projekt lahko izvede glede na prihodnje odločbe o odobritvi navedenih izjem ali ne.

128. Republika Poljska prav tako zavrača trditev Češke republike, da spoštovanje obveznosti iz te določbe ni zagotovljeno niti kako drugače. Trdi, da v poljskem pravu obstajajo mehanizmi, ki se nanašajo na tri vidike dejavnosti, ki bi lahko vplivale ne podzemne vode ali površinske vode, s katerimi se zagotavlja spoštovanje člena 4(1) Direktive 2000/60, če se zavrne odobritev zadevnih izjem. Ti mehanizmi naj bi se nanašali, prvič, na postopke v povezavi s pridobitvijo odločbe, s katero se dovoli izvajanje take dejavnosti, drugič, na preverjanje vpliva izvajane dejavnosti na vodo, in tretjič, na sankcije oseb, ki izvajajo dejavnost na podlagi predhodno pridobljene odločbe, zaradi negativnih vplivov na vodo. Poleg tega bi bila upravljavčeva kršitev pogojev v zvezi z varstvom okolja razlog za odvzem soglasja za izvedbo brez odškodnine.

129. Republika Poljska prav tako po eni strani navaja, da se četrti tožbeni razlog nanaša na vsebino odločbe o PVO. Ker je ta odločba predmet upravne pritožbe, ki bi ji lahko sledilo pravno sredstvo pred upravnim sodiščem, pri čemer bi bil lahko rezultat teh postopkov njena razveljavitev, naj bi se s sodbo Sodišča o združljivosti odločbe o PVO z Direktivo 2000/60 kršila razdelitev vlog med Sodiščem in nacionalnimi sodišči.

130. Po drugi strani naj bi iz člena 259 PDEU izhajalo, da je treba v tožbi, vloženi na podlagi te določbe, dokazati, da zadevna država članica že ni izpolnila obveznosti, ki jo ima na podlagi prava Unije, in ne, da obstaja hipotetična kršitev take obveznosti, do katere bi lahko prišlo v prihodnosti. Na podlagi tega naj četrti tožbeni razlog ne bi bil dopusten.

2. Presoja

131. Češka republika s četrtim tožbenim razlogom v bistvu trdi, da se z odločbo o PVO krši člen 4(1)(a)(ii) in (b)(ii) Direktive 2000/60 o okoljskih ciljih, ki jih je treba doseči za površinske in podzemne vode, ker v tej odločbi niso opredeljeni ukrepi, ki jih je treba sprejeti, če izjeme od teh določb, ki se zdaj uporabljajo na podlagi člena 4(4) in (5) te direktive, ne bi bile obnovljene med trajanjem tega projekta. Ta tožbeni razlog se od prej preučenih tožbenih razlogov razlikuje, ker se ne nanaša na zakonodajni akt, ampak bolj na določen upravni akt.

132. V nasprotju s trditvami Republike Poljske ne menim, da ta tožbeni razlog ni dopusten, ker naj bi se nanašal na hipotetično prihodnjo neizpolnitev obveznosti. Neizpolnitev obveznosti, ki jo zatrjuje Češka republika, se mi zdi aktualna in dovolj konkretna glede na to, da ta poljskim organom v bistvu očita, da ne spoštujejo obveznosti, ki so jim naložene z Direktivo 2000/60, in sicer, da storijo vse potrebno, da bi dosegli okoljske cilje, določene s to direktivo, v določenih rokih, ampak da se opirajo bolj na izjeme, čeprav ni gotovo, da bodo odobrene.

133. V zvezi z vsebino tožbenega razloga Češke republike je treba uvodoma poudariti, da je Direktiva 2000/60 okvirna direktiva, ki je bila sprejeta na podlagi člena 175(1) ES (postal člen 192(1) PDEU). Določa skupna načela in splošni okvir delovanja za varstvo voda ter zagotavlja usklajevanje, povezovanje in dolgoročni razvoj splošnih načel in oblik varstva ter ekološko‑trajnostne rabe vode v Evropski uniji. Skupna načela in splošni okvir delovanja, ki jih Unija sprejme, morajo nato izvesti države članice, ki v rokih, določenih s to direktivo, sprejmejo več posebnih ukrepov. Namen te direktive pa ni popolna harmonizacija zakonodaj držav članic na področju vode.( )

134. Na podlagi člena 4(1)(a)(ii) in (b)(ii) Direktive 2000/60 države članice varujejo, izboljšujejo in obnavljajo vsa telesa površinske in podzemne vode, ob uporabi pododstavka (iii) za umetna in močno preoblikovana vodna telesa, da se doseže dobro stanje površinske in podzemne vode. V skladu s členom 3(1)(c) Direktive o PVO je del presoje vplivov na okolje tudi presoja vplivov projekta na vodo. V zvezi s tem je potrebno, da ugotovitve postopka PVO – v tem primeru v obliki odločbe o PVO – zajemajo tudi obveznosti, ki izhajajo iz Direktive 2000/60, ki pomeni poseben predpis na področju vode v primerjavi z Direktivo o PVO.( )

135. Ob tem moram navesti, da v skladu s členom 4(7) Direktive 2000/60 države članice ne kršijo te direktive, kadar so izpolnjeni vsi pogoji, določeni v točkah od (a) do (d) te določbe. Kot je Sodišče nedavno razsodilo v sodbi Land Nordrhein‑Westfalen, je mogoče projekt, ki ima lahko škodljive učinke za vodo, dovoliti le, če so izpolnjeni navedeni pogoji. Nacionalni organi, ki so pristojni za izdajo dovoljenja za projekt, morajo preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni, preden izdajo tako dovoljenje, kar ne vpliva na morebiten sodni nadzor.( ) Zato se s preučitvijo vsakega tožbenega razloga v zvezi s kršitvijo države članice določb Direktive 2000/60 načeloma zahteva preverjanje, ali so bili navedeni pogoji upoštevani.

136. Toda tožbeni razlog Češke republike se nanaša na drugačen vidik, ki ga je treba pojasniti. Tožeča država članica namreč ne zatrjuje neizpolnitve obveznosti, da se upoštevajo pogoji, navedeni v členu 4(7) Direktive 2000/60. Češka republika poljskim organom očita, da so izhajali iz predpostavke, da bodo izjeme, ki jih uživa Republika Poljska na podlagi člena 4(4) in (5) Direktive 2000/60, ohranjene.

137. V zvezi s tem je treba navesti, da se s to trditvijo ne upošteva dejstvo, da se izjeme iz člena 4(4) in (5) Direktive 2000/60 ne uporabljajo na podlagi odločbe o presoji vplivov na okolje, ampak v okviru posodobitve konkretnih načrtov upravljanja povodja, opravljene ob uporabi členov od 13 do 15 Direktive 2000/60.( ) V teh načrtih upravljanja so opredeljeni cilji za vsa vodna telesa. Za vodna telesa, za katera še ni bil dosežen okoljski cilj „dobrega stanja“ ali „potencialnega dobrega stanja“, je treba v načrtih upravljanja na podlagi člena 4(4) te direktive določiti rok za dosego tega cilja. Kadar za vodno telo ni mogoče doseči tega cilja, se lahko sledi manj strogemu okoljskemu cilju, če so izpolnjeni pogoji iz člena 4(5) navedene direktive.( )

138. V skladu z informacijami, ki sta jih predložili Komisija in Republika Poljska, bi moral biti v skladu s členom 13(7) Direktive 2000/60 naslednji načrt upravljanja povodja sprejet pred 22. decembrom 2021. Republika Poljska navaja, da se navedeni načrt zdaj posodablja in da so bili sprejeti vsi potrebni upravni ukrepi za ohranitev zadevnih izjem. Poljski organi zdaj izvajajo javna posvetovanja na temo osnutkov načrtov v skladu z zahtevami Direktive 2000/60.

139. Zato je treba ugotoviti, da poljskim organom ob sprejetju odločbe o PVO ni bilo treba upoštevati možnosti, da izjeme iz člena 4(4) in (5) Direktive 2000/60 ne bodo ohranjene. Nasprotno, morali so oceniti, ali obstaja tveganje poslabšanja stanja vodnih teles zaradi rudarskih dejavnosti, ki glede na pogoje, določene v členu 4(7) te direktive, morda ne bi bilo sprejeto.

140. Poleg tega se mi zdi, da je treba opozoriti na pojasnila Republike Poljske, v skladu s katerimi poljsko pravo določa učinkovite mehanizme, s katerimi se zagotavlja združljivost s členom 4(1)(a)(ii) in (b)(ii) Direktive 2000/60, če so zadevne izjeme zavrnjene. Konkretneje, z navedenimi mehanizmi so poljski organi pooblaščeni, da pregledajo ali odpravijo podeljena soglasja za izvedbo. Zato se v nasprotju s trditvami Češke republike zdi, da imajo poljski organi na voljo primerna sredstva za zagotovitev obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije.

141. Iz razlogov, navedenih zgoraj, predlagam, da se ta tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.

F. Peti tožbeni razlog: kršitev člena 6, od (2) do (7), člena 7(1), (2) in (5) ter člena 8 Direktive o PVO (izključitev zadevne javnosti in Češke republike iz postopka podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026)

1. Trditve strank

142. Češka republika s petim tožbenim razlogom trdi, da je Republika Poljska z izključitvijo sodelovanja zadevne javnosti in te države članice v postopku podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 kršila člen 6, od (2) do (7), člen 7(1), (2) in (5) ter člen 8 Direktive o PVO.

143. Češka republika enako kot v drugem tožbenem razlogu, ki se nanaša na kršitev teh določb s členom 33 rudarskega zakonika, meni, da je postopek, na podlagi katerega se izda to dovoljenje, „postopek odločanja“ iz člena 2(2) Direktive o PVO, tako da se obveznosti iz člena 6, od (2) do (7), člena 7(1), (2) in (5) ter člena 8 te direktive uporabljajo tudi za ta postopek. Sodelovanje zadevne javnosti in navedene države članice naj bi bilo namreč potrebno, da se preveri, ali so bili pogoji iz odločbe o PVO vključeni v to dovoljenje. V postopku podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026, ki naj bi se odvil brez sodelovanja javnosti, pa naj ne bi bila spoštovana nobena od teh obveznosti.

144. Republika Poljska meni, da ta tožbeni razlog ni utemeljen, pri čemer napotuje na svoje trditve v zvezi z drugim tožbenim razlogom. Poudarja, da so bile obveznosti iz ustreznih določb Direktive o PVO že izpolnjene na stopnji postopka, ki se je končala s sprejetjem odločbe o PVO.

145. Poleg tega se s temi določbami ne zahteva možnost nadzora nad tem, ali so v odločbi o naložbi (soglasju za izvedbo) upoštevani pogoji iz odločbe o PVO, pri čemer sodelovanje zadevne javnosti in zadevne države članice v postopkih sprejetja odločb, ki vplivajo na okolje, v smislu člena 6(4) Direktive o PVO pomeni, da izrazita pripombe in mnenja organom pred odločitvijo o prošnji za soglasje za izvedbo. Ob upoštevanju tega cilja bi bilo takšno sodelovanje na stopnji postopka o izdaji soglasja za izvedbo odveč, in to še toliko bolj, ker je bil organ, ki je vodil ta postopek, zavezan z odločbo o PVO.

146. Republika Poljska poleg tega trdi, da je peti tožbeni razlog zaradi sprejetja odločbe 2044 ter sprememb določb poljskega prava, ki določajo pravno sredstvo zoper odločbe o soglasju za izvedbo, pred katerimi so sprejete odločbe o PVO, v postopku katerih je javnost lahko sodelovala, postal brezpredmeten.

2. Presoja

147. Peti tožbeni razlog se nanaša na nespoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz člena 6, od (2) do (7), člena 7(1), (2) in (5) ter člena 8 Direktive o PVO, ker naj bi Republika Poljska onemogočila sodelovanje zadevne javnosti in Češke republike v postopku podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026.

148. Najprej, zdi se mi, da je treba zavrniti trditev Republike Poljske, da je ta tožbeni razlog postal brezpredmeten iz razloga, da so poljski organi sprejeli novo odločbo, s katero se je dovoljenje podaljšalo do leta 2044. V zvezi s tem zadostuje navesti, da je bila ta odločba sprejeta šele 28. aprila 2021, to je po referenčnem datumu za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti v okviru postopka na podlagi člena 259 PDEU.( )

149. Ker obstajajo vzporednice s pravnimi vprašanji, ki jih Češka republika postavlja v drugem tožbenem razlogu, se sklicujem na svojo analizo v točki 95 in naslednjih teh sklepnih predlogov, v kateri sem pojasnil, da so bile obveznosti, določene v navedenih določbah, spoštovane v fazi presoje vplivov projekta na okolje, ki se je zaključila s sprejetjem odločbe o PVO, in da Direktiva o PVO ne nasprotuje pravni ureditvi, kakršna je določena v poljskem pravnem redu, v okviru katere so te obveznosti izpolnjene v predhodni fazi postopka za izdajo soglasja za izvedbo projekta, to je v fazi presoje vplivov projekta na okolje, ter da se zadnja faza, to je faza sprejetja odločbe o projektu, izvede brez sodelovanja zadevne javnosti in prizadete države članice.

150. V zvezi s trditvijo Češke republike, da naj bi bilo dodatno sodelovanje na stopnji izdaje soglasja za izvedbo potrebno za poznejši „nadzor“ nad tem, ali so bili v soglasju za izvedbo upoštevani pogoji iz odločbe o PVO, je treba pojasniti, da člen 11 Direktive o PVO podeljuje pravico do revizijskega postopka, le „da izpodbijajo vsebinsko ali postopkovno zakonitost odločitev, dejanj ali opustitev ob upoštevanju določb te direktive o sodelovanju javnosti“.( ) Nasprotno ta člen 11 ne daje pravice, da se zahteva nadzor nad upoštevanjem ugotovitev, na katerih temelji odločba o PVO, po sodni poti.

151. Poleg tega moram v tem okviru poudariti, da nobena od določb, na katere se sklicuje Češka republika v podporo drugemu tožbenemu razlogu, ne podeljuje take pravice. Nasprotno, kot izhaja iz člena 6(4) Direktive o PVO, je namen teh določb bolj, „da je zadevna javnost upravičena izraziti pripombe in mnenja pristojnim organom“ pred odločitvijo o prošnji za soglasje za izvedbo. Poleg tega iz člena 8 te direktive izhaja, da se „v postopku izdaje soglasja za izvedbo ustrezno upoštevajo rezultati posvetovanj in informacije, zbrane v skladu s členi 5 do 7“ (moj poudarek). S to obveznostjo, naloženo nacionalnim organom, pa se ne ustvari pravica za zadevno javnost, da „nadzoruje“ odločbo, kot želi prikazati Češka republika. Zdi se mi torej, da drugi tožbeni razlog temelji na napačni razlagi določb Direktive o PVO.

152. Te ugotovitve v zvezi z uporabo Direktive o PVO so veljavne brez poseganja v možnost zadevne javnosti – ki v skladu z informacijami Republike Poljske obstaja v njenem nacionalnem pravu – da vloži pravna sredstva v okviru upravnega postopka ter pravna sredstva pri upravnih sodiščih zoper odločbe o izdaji soglasij za izvedbo, zlasti za nadzor nad njihovo združljivostjo s pogoji, opredeljenimi v predhodnih odločbah o okoljskih pogojih.( )

153. Glede na navedeno menim, da peti tožbeni razlog, ki se nanaša na nespoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz člena 6, od (2) do (7), člena 7(1), (2) in (5) ter člena 8 Direktive o PVO, s tem, da naj bi Republika Poljska onemogočila sodelovanje zadevne javnosti in Češke republike v postopku podelitve dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026, ni utemeljen.

G. Šesti tožbeni razlog: kršitev člena 9(1) in (2) Direktive o PVO (neobjava dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 in neobvestitev Češke republike o njem v razumljivi obliki)

1. Trditve strank

154. Po navedbah Češke republike Republika Poljska v okviru dovoljenja za pridobivanje lignita do leta 2026 ni izpolnila obveznosti glede obveščanja na podlagi člena 9 Direktive o PVO, katerih namen je med drugim, da ima zadevna javnost možnost preučiti, ali so bili pogoji iz odločbe o PVO pravilno vključeni v to dovoljenje.

155. Kar se tiče člena 9(1)(a) te direktive, naj vsebina odločbe o izdaji soglasja za izvedbo in pogoji, vsebovani v njej, ne bi bili objavljeni. Ker je bilo s tem dovoljenjem spremenjeno soglasje za izvedbo št. 65/94, ki je bilo že večkrat spremenjeno, bi morala biti za to, da bi bile izpolnjene obveznosti iz te določbe, objavljena prečiščena različica soglasja za izvedbo, v kateri bi morale biti vse informacije, določene v členu 8a navedene direktive. Soglasje za izvedbo, posredovano javnosti, pa naj bi v normativnem delu vsebovalo le informacije glede podaljšanja izvirnega soglasja za izvedbo. Iz poznejšega posredovanja vseh odločb, s katerimi je bilo to soglasje za izvedbo spremenjeno, Češki republiki naj ne bi bilo mogoče jasno razbrati, katera različica soglasja za izvedbo je zdaj veljavna. V zvezi s tem naj v dovoljenju za pridobivanje lignita do leta 2026 ne bi bil niti naveden sedanji obseg površine pridobivanja niti naj ne bi to dovoljenje samo po sebi vsebovalo jasnega in zavezujočega sklicevanja na pogoje iz odločbe o PVO.

156. Kar se tiče člena 9(1)(b) Direktive o PVO, naj bi morala biti odločba o PVO logično glavni element „razlogov in ugotovitev, na katerih temelji ta odločitev [o soglasju za izvedbo]“, vendar naj soglasje za izvedbo ne bi vsebovalo nobene presoje skladnosti odobrenih dejavnosti pridobivanja z odločbo o PVO.

157. V skladu s členom 9(2) Direktive o PVO naj bi bilo treba glede na cilj te direktive čim prej zagotoviti zahtevane informacije zadevni državi članici. Republika Poljska pa naj bi dovoljenje za pridobivanje lignita do leta 2026 Češki republiki posredovala šele pet mesecev po njegovi podelitvi, posredovani dokument pa naj ne bi izpolnjeval zahtev iz člena 9(1) navedene direktive.

158. Republika Poljska odgovarja, da so se javna mnenja, dostopna na spletnem mestu biltena za obveščanje javnosti služb zadevne občine in na spletnem mestu organa, ki podeljuje koncesije, nanašala na vse faze postopka glede podaljšanja soglasja za izvedbo št. 65/94, kar naj bi javnosti in Češki republiki omogočilo seznanitev z njimi.

159. Glede trditve, da bi morala biti posredovana prečiščena različica tega soglasja za izvedbo, naj bi mehanizem za posodobitve soglasij za izvedbo, sprejet na Poljskem, izključeval tako posredovanje, ker bi taka prečiščena različica pomenila novo upravno odločbo, katere obseg bi presegal predloženi predlog za spremembo, kar bi bilo v nasprotju s poljskim upravnim pravom. V tem okviru Republika Poljska meni, da člen 9 Direktive o PVO ne določa posebne oblike za odločbe o soglasju za izvedbo.

160. Ta država članica meni, da sta bili z objavo, med drugim na uradnem spletnem mestu ministrstva za okolje Češke republike in v Nemčiji, odločbe o PVO ter sklepa, s katero je bila zadnjenavedeni priznana takojšnja izvršljivost, spoštovani obveznosti obveščanja javnosti o informacijah iz člena 8a te direktive in iz druge povedi njenega člena 9(1)(b).

161. Republika Poljska glede člena 9(2) Direktive o PVO meni, da so bile zahtevane informacije Češki republiki posredovane pravočasno, da se je zadevni javnosti omogočilo, da uporabi pravico do vložitve pravnega sredstva na podlagi člena 11(1) te direktive.

162. Nazadnje, Republika Poljska meni, da je šesti tožbeni razlog brezpredmeten, ker je bila odločba 2044 objavljena v skladu s členom 9(1) in (2) Direktive o PVO.

2. Presoja

163. Češka republika v okviru šestega tožbenega razloga Republiki Poljski očita, prvič, da ni objavila niti vsebine odločbe, s katero se dovolijo rudarske dejavnosti do leta 2026, in pogojev, priloženih k tej odločbi, niti razlogov in ugotovitev, na katerih je to dovoljenje temeljilo, s čimer naj bi bil kršen člen 9(1) Direktive o PVO, in drugič, da je prepozno obvestila Češko republiko o besedilu navedene odločbe in da s posredovanim dokumentom niso bile spoštovane zahteve iz člena 9(1)(a) in (b) Direktive o PVO, s čimer naj bi bil kršen člen 9(2) Direktive o PVO. Ta tožbeni razlog se nanaša na konkretne upravne ukrepe, in sicer objavo in obveščanje, ki so z Direktiv o PVO naloženi nacionalnim organom.

164. Najprej je treba zavrniti trditev Republike Poljske, da je ta tožbeni razlog postal brezpredmeten, ker so poljski organi sprejeli novo odločbo, s katero se je dovoljenje podaljšalo do leta 2044. Kot sem že pojasnil v okviru preučitve petega tožbenega razloga, je bila ta odločba sprejeta šele po referenčnem datumu za presojo obstoja neizpolnitve obveznosti.( )

165. Iz člena 9(1) Direktive o PVO izhaja, da po sprejetju odločitve o izdaji ali zavrnitvi soglasja za izvedbo pristojni organ ali organi v skladu z nacionalnimi postopki o tem nemudoma obvestijo javnost in organe, ki se bodo verjetno ukvarjali s projektom zaradi svojih pristojnosti, ter zagotovijo, da so navedeni javnosti in navedenim organom na voljo potrebne informacije, in sicer vsebina odločbe in vsakršni z njo povezani pogoji ter glavni razlogi in ugotovitve, na katerih odločba temelji, vključno z informacijami o postopku sodelovanja javnosti. Te informacije vključujejo tudi povzetek rezultatov posvetovanj in informacije, zbrane v skladu s členi 5 do 7 Direktive o PVO, ter navedbo, kako so bili ti rezultati vključeni ali drugače obravnavani, zlasti v zvezi s pripombami, prejetimi od prizadete države članice. Na podlagi člena 9(2) te direktive pristojni organ ali organi obvestijo katero koli državo članico, s katero so se posvetovali v skladu s členom 7 navedene direktive, tako da posredujejo zgoraj navedene podatke.

166. Republika Poljska trdi, da so bile informacije, zahtevane na podlagi navedene določbe, objavljene, med drugim na uradnih spletnih mestih. Vendar pa se mi zdi, da Češka republika v bistvu očita nerazumljivost in nepopolnost objavljenih informacij. Ob upoštevanju dejstva, da je to soglasje za izvedbo zadnja od več sprememb soglasja za izvedbo št. 65/94, bi ji bilo treba po njenem mnenju zlasti poslati prečiščeno različico tega soglasja za izvedbo, da bi lahko ugotovila, katere njegove določbe so v veljavi. Poleg tega se zdi, da odločbe o spremembi, izdane pred dovoljenjem za pridobivanje lignita do leta 2026, niso bile dane na voljo javnosti.

167. V zvezi s tem moram ugotoviti, da Republika Poljska ne izpodbija vsebine informacij, ki je bila objavljena in posredovana Češki republiki. Omejuje se na trditve, da dajanje na voljo prečiščene različice ni potrebno za izpolnitev zahtev iz člena 9(1) Direktive o PVO. Republika Poljska trdi, da način, kako upravni organi držav članic oblikujejo upravne odločbe, ne spada v pristojnost Unije. Pojasnjuje, da je v njeni nacionalni upravni praksi mehanizem za posodobitve soglasij za izvedbo podoben mehanizmu za spremembo pravnega akta, v skladu s katerim je zavezujoč pravni akt v prvotni različici, vendar ob upoštevanju poznejših sprememb.

168. Re