SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 3. aprila 2008 ( 1 )

Zadeva C-389/05

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Francoski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države — Člena 43 ES in 49 ES — Svoboda ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev — Varovanje zdravja živali — Središče za osemenjevanje goveda — Nacionalna ureditev, ki odobrenim središčem podeljuje geografsko določeno izključno pravico do storitve osemenjevanja goveda in izdajo licenc za osemenjevalca pogojuje s sklenitvijo pogodbe z enim od teh središč“

I – Uvod

1. Sodišče je v tem postopku, katerega predmet je tožba Komisije Evropskih skupnosti, vložena proti Francoski republiki na podlagi člena 226 ES, vnovič pozvano, naj glede na pravni red Skupnosti preuči francosko zakonodajo v zvezi z umetnim osemenjevanjem goveda, za katero je značilno zlasti, da vzpostavlja monopol na področju storitev osemenjevanja te živalske vrste, podeljen uradno odobrenim središčem na regijski podlagi. ( 2 )

2. Sodišče, ki je navedeno ureditev že obravnavalo glede na določbe člena 37 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 31 ES) v zvezi s tržnimi monopoli nacionalnega značaja, ( 3 ) glede na povezane določbe členov 86 in 90(1) Pogodbe ES (po spremembi postala člena 82 ES in 86(1) ES) v zvezi z zlorabo prevladujočega položaja podjetja, imetnika izključne pravice, ( 4 ) in glede na direktivi 77/504/EGS ( 5 ) ter 87/328/EGS ( 6 ) o čistopasemskem plemenskem govedu, ( 7 ) je v obravnavanem primeru pozvano, naj jo preuči še glede na člena 43 ES in 49 ES, ki se nanašata na pravico do ustanavljanja ter na svobodo opravljanja storitev. ( 8 ) Komisija namreč Sodišču predlaga, naj ugotovi, da tožena država članica ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz navedenih dveh členov, ker je pravico do opravljanja storitev, povezanih z umetnim osemenjevanjem goveda, pridržala osemenjevalnim središčem, uradno odobrenim v Franciji.

3. Francoska republika je med postopkom spremenila sporno zakonodajo, tako da je iz nje izločila tiste vidike, ki so predmet očitkov, navedenih v obravnavani tožbi Komisije. Vendar francoska vlada poudarja, da spremembe, ki jih je uvedla na zakonski ravni, niso bile sprejete zato, da bi svoj notranji pravni red uskladila z obveznostmi, izhajajočimi iz členov 43 ES in 49 ES, temveč le zato, da bi ga prilagodila glede na spremenjene potrebe sektorja. Francoska vlada namreč trdi, da tudi predhodna ureditev – v nasprotju s trditvami Komisije – ni vsebovala vidikov, ki ne bi bili v skladu s pravom Skupnosti.

4. V tem postopku je torej treba ugotoviti, ali država članica z ravnanjem, ki ji je očitano, ni izpolnila obveznosti, čeprav so bili razlogi za očitke medtem odpravljeni.

II – Nacionalna ureditev

5. Pred uveljavitvijo zakona o smernicah v kmetijstvu št. 2006-11 z dne 5. januarja 2006, ( 9 ) dekreta predsednika republike o identifikaciji, sanitarnem nadzoru dejavnosti v zvezi s prirejo in o izboljšanju genetske kakovosti živine št. 2006-1548 z dne 7. decembra 2006 ( 10 ) ter dekreta predsednike republike o identifikaciji in izboljšanju genetske kakovosti živine št. 2006-1662 z dne 21. decembra 2006 ( 11 ) – odločb, ki so začele veljati 1. januarja 2007 in s katerimi so bili torej med zadevnim postopkom francoski predpisi o umetnem oplojevanju goveda, ovc, prašičev in koz korenito spremenjeni – je bilo v Franciji področje umetnega oplojevanja goveda urejeno z naslednjimi določbami: — členi od L.653-1 do L.653-10 kmetijskega zakonika, s katerimi so bile na podlagi zakona št. 98-565 z dne 8. julija 1998 ( 12 ) uveljavljene ustrezne določbe, vsebovane v predhodnem zakonu o živinoreji št. 66-1005 z dne 28. decembra 1966, ( 13 ) in razveljavljene določbe zakona št. 98-565; — izvedbene določbe iz členov od R.*653-102 do R.*653-114 kmetijskega zakonika, s katerimi so bile na podlagi dekreta predsednika vlade 2003-851 z dne 1. septembra 2003 ( 14 ) uveljavljene ustrezne določbe, vsebovane v predhodnem dekretu predsednika vlade o umetnem oplojevanju št. 69-258 z dne 22. marca 1969, ( 15 ) razveljavljenim z dekretom št. 2003-851; — dekret ministra za kmetijstvo z dne 17. aprila 1969 o dovoljenjih za opravljanje dejavnosti središč za umetno oplojevanje, ( 16 ) kakor je bil spremenjen z dekretom ministra za kmetijstvo z dne 12. novembra 1969 ( 17 ) ter z dekretom ministra za kmetijstvo in gozdove z dne 24. januarja 1989; ( 18 ) — dekret ministra za kmetijstvo in gozdove z dne 21. novembra 1991 o izobraževanju osemenjevalcev in vodij središč ter o izdaji dovoljenj, ( 19 ) kakor je bil spremenjen z dekretom ministra za kmetijstvo, ribištvo in prehrano z dne 30. maja 1997; ( 20 ) — dekret ministra za kmetijstvo in ribištvo z dne 27. decembra 2000 o osemenjevanju goveda, ki ga izvajajo rejci. ( 21 )

6. Iz te zakonodaje, povzete po seznamu, ki ga je predložila francoska vlada, izhaja, da so lahko sedišča za umetno oplojevanje goveda lahko opravljala dejavnost na podlagi dovoljenja, ki ga je izdalo ministrstvo (člen L.653-5 kmetijskega zakonika). Predpisi sicer razlikujejo med centri, odgovornimi za pridelavo semenskega materiala, in centri, ki izvajajo osemenjevanje, vendar lahko oboji opravljajo obe dejavnosti. Dejavnost pridelave obsega rejo določenega števila plemenjakov in njihovo testiranje ter zbiranje, obdelavo, shranjevanje in prodajo semenskega materiala. Dejavnost osemenjevanja obsega postopke, potrebne za oploditev samic s semenskim materialom, ki ga zagotovijo središča za pridelavo (člen R.*653-103 kmetijskega zakonika).

7. Dovoljenje za začetek in opravljanje dejavnosti središča za umetno oplojevanje lahko pridobijo fizične ali pravne osebe. Predpisi v zvezi z izdajanjem dovoljenj ne določajo nobenih razlik med francoskimi državljani in državljani drugih držav članic Skupnosti (člen 1 dekreta z dne 17. aprila 1969 z nadaljnjimi spremembami).

8. Vsako osemenjevalno središče (v nadaljevanju: OS) oskrbuje in opravlja dejavnost le znotraj območja, opredeljenega v odločbi o izdaji dovoljenja. Vendar lahko rejci, ki spadajo v območje, za katero je pristojno določeno OS, zahtevajo, naj jim to zagotovi semenski material drugih središč za pridelavo, ki jih sami izberejo (člen L.653-7 kmetijskega zakonika).

9. Vsi gospodarski subjekti, ki nimajo statusa OS in ki uvažajo semenski material iz drugih držav članic Evropske unije, morajo ta material izročiti enemu izmed središč za pridelavo ali odobrenemu OS, ki ga sami izberejo (člen 10 dekreta z dne 17. aprila 1969 z nadaljnjimi spremembami). Semenski material mora biti shranjen v skladišču, za katero je odgovoren vodja središča z ustrezno licenco; OS ima lahko „glavno“ skladišče in „pomožna“ skladišča, razporejena po ozemlju, za katero je pristojno, ki so lahko organizirana tudi znotraj kmetijskega podjetja (člen 7 dekreta z dne 17. aprila 1969 z nadaljnjimi spremembami). Vendar mora biti iz sanitarnih razlogov semenski material, ki prihaja iz drugega odobrenega OS, ali iz druge države članice, ali ki je neposredno uvožen iz tretje države, vselej najprej izročen glavnemu skladišču: po prevzemu ga OS pošlje v namembno pomožno skladišče (člen 6 dekreta z dne 27. decembra 2000).

10. Postopek osemenjevanja lahko izvajajo le osebe z licenco za opravljanje funkcije vodje OS ali z licenco za osemenjevalca, ki opravlja te storitve pod nadzorom uradno odobrenega OS, pristojnega za določeno območje, ter strokovno odgovornostjo vodje OS (člena L.653-4 in R*653-102 kmetijskega zakonika ter člen 1 dekreta z dne 21. novembra 1991 z nadaljnjimi spremembami). ( 22 ) Licence za osemenjevalce izdaja prefekt, in sicer na podlagi spričevala prosilca o usposobljenosti za osemenjevanje zadevne živalske vrste ter potrdila direktorja območno pristojnega odobrenega OS, da bo prosilec izvajal postopke osemenjevanja pod njegovim vodstvom in odgovornostjo. Osebe, ki niso zaposlene pri OS, zlasti veterinarji, ki opravljajo samostojno poklicno dejavnost, lahko takšno dovoljenje pridobijo na podlagi pogodbe, ki jo sklenejo s predsednikom OS, v kateri morajo biti opredeljene tehnične, administrativne in finančne zahteve, ki jih bo moral osemenjevalec v skladu z upoštevno zakonodajo izpolnjevati pri opravljanju storitev osemenjevanja (člen 2 dekreta z dne 21. novembra 1991 z nadaljnjimi spremembami).

11. Z odločbami, ki so jih francoski organi sprejeli leta 2006, je bil z dnem njihove uveljavitve, to je s 1. januarjem 2007, opisani zakonodajni okvir korenito spremenjen. Zlasti so bili razveljavljeni predpisi, ki so določali geografsko opredeljeno izključno pravico v korist odobrenih OS, nadomestila pa jih je ureditev, ki omogoča, da storitev osemenjevanja s semenskim materialom, pridobljenim v javnih vzrejališčih, na katerem koli predelu francoskega ozemlja izvajajo gospodarski subjekti, ki jim je bilo izdano sanitarno dovoljenje (agrément) za opravljanje dejavnosti središč zbiranja ali središč za shranjevanje semenskega materiala, oziroma strokovnjaki za osemenjevanje, ki jim je organ za presojo, imenovan s strani ministra za kmetijstvo, izdal spričevalo o usposobljenosti za opravljanje storitev v zvezi z osemenjevanjem. „Z namenom prispevanja k prostorskemu načrtovanju in ohranjanja genetske raznovrstnosti“ je bila vzpostavljena splošna storitev distribucije semenskega materiala in osemenjevanja, ki jo izvajajo subjekti, izbrani na javnem razpisu in za določen čas pooblaščeni za eno ali več območij. Z ukinitvijo izključne pravice za posamezna območja, ki so jo pred tem imela odobrena OS, je bila ukinjena tudi obveznost izročanja in shranjevanja semenskega materiala pri območno pristojnih OS.

III – Postopek in predlogi strank

12. Komisija je 3. aprila 2003 na podlagi prijave podjetja, ki opravlja dejavnost v sektorju umetnega oplojevanja goveda, Francoski republiki poslala uradni opomin, v katerem je državi članici očitala kršitev členov 43 ES in 49 ES zaradi oviranja pravice do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev v navedenem sektorju, ki je posledica, prvič, geografskega monopola na področju storitev distribucije semenskega materiala in osemenjevanja, ki ga je država članica dodelila odobrenim OS, in drugič, omejevalnih in diskriminatornih pogojev za pridobitev licence za osemenjevalca.

13. Francoska vlada je v dopisu z dne 8. julija 2003 tem očitkom nasprotovala, ker naj ne bi bili utemeljeni. Poudarila je, da je omejitve glede izdajanja dovoljenj za začetek in opravljanje dejavnosti OS ter glede licenc za opravljanje funkcije vodje OS in za opravljanje dejavnosti osemenjevalca uporabljala brez diskriminacije med državljani držav članic; da se geografsko določena izključna pravica v korist OS ni nanašala na distribucijo semenskega materiala, temveč le na postopek osemenjevanja; da so navedeno izključno pravico upravičevali cilji splošnega interesa – varovanje zdravja, izboljšanje in ohranjanje genetskega bogastva goveda ter prostorsko načrtovanje – in da je bila upoštevana v skladu z načelom sorazmernosti; da so tudi ureditev izdajanja licenc za osemenjevalca upravičevali cilji splošnega interesa – varstvo zdravja in dobrobiti živali, zdravja oseb, ki izvajajo postopke osemenjevanja, genetskega bogastva goveda ter sledljivost proizvodov – in da je bila skladna z načelom sorazmernosti.

14. Komisija je 19. decembra 2003 Francoski republiki poslala obrazloženo mnenje, v katerem je vnovič navedla in obrazložila očitke, vsebovane že v uradnem opominu, ter poudarila zlasti, da se na cilj v zvezi z izboljšanjem in ohranjanjem genetskega bogastva goveda ni mogoče sklicevati z namenom upravičiti oviranje pravice do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev, saj se v skladu z direktivami za nacionalne določbe, ki zasledujejo ta cilj, zahteva popolna harmonizacija, in da omejitve, predvidene v nacionalni zakonodaji zaradi ciljev, ki jih navaja država članica, presegajo tisto, kar je nujno potrebno za dosego teh ciljev.

15. Francoska republika je na obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 17. marca 2004, v katerem je oporekala vsem očitkom Komisije.

16. Zato je Komisija 27. oktobra 2005 v sodnem tajništvu Sodišča vložila zadevno tožbo.

17. Komisija Sodišču predlaga, naj: — ugotovi, da Francoska republika, s tem da je pravico opravljanja storitev, povezanih z osemenjevanjem goveda, pridržala le OS, odobrenim v Franciji, in sicer zlasti tako, da je v korist OS določila splošno ureditev dodelitve izključne pravice za posamezna ozemeljska območja, in tako, da je za opravljanje storitev osemenjevanja predpisala licence za osemenjevalce, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 in 49 ES; — Francoski republiki naloži plačilo stroškov.

18. Francoska republika Sodišču predlaga, naj: — tožbo zavrne; — Komisiji naloži plačilo stroškov.

IV – Pravna presoja

19. Uvodoma naj spomnim, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča o razlogu za ukrepanje Komisije na podlagi člena 226 ES in torej o tem, ali država članica ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe, presojati glede na stanje na dan po izteku roka, ki je določen v obrazloženem mnenju, in da Sodišče ne more upoštevati poznejših sprememb. ( 23 ) Zato za namene tega postopka ni upoštevna reforma zakonodaje v zvezi z umetnim oplojevanjem živine, ki jo je Francija sprejela leta 2006 in ki je začela veljati 1. januarja 2007.

A – Oviranje pravice do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev

1. Trditve strank

a) Pravica do ustanavljanja

20. Komisija meni, da je podelitev izključnih pravic za opravljanje storitev distribucije semenskega materiala ter osemenjevanja na določenem območju in za neomejen čas le odobrenim OS dejansko preprečila ali izjemno otežila uresničevanje pravice do ustanavljanja za namene opravljanja teh storitev v Franciji. Enak učinek naj bi imelo dejstvo, da so lahko veterinarji, ki so želeli izvajati storitve osemenjevanja v okviru svoje samostojne poklicne dejavnosti, pridobili licenco za osemenjevalca le na podlagi pogodbe, predhodno sklenjene s predsednikom OS; vsebina pogodbe namreč ni bila vnaprej določena, temveč je bila odvisna od pogajanj med pogodbenikoma, s čimer se je v praksi odločanje o tem prepustilo svobodni volji posameznikov, kar je veterinarje odvračalo od opravljanja teh storitev v okviru svoje dejavnosti. Komisija dodaja, da je uresničevanje pravice do svobodnega ustanavljanja v sektorju distribucije semenskega materiala dodatno oviral predpis, ki je nalagal obvezno shranjevanje semenskega materiala pri OS tudi takrat, kadar tega niso upravičevali razlogi sanitarne narave ali okoliščine opravljanja storitev.

21. Komisija opozarja, da iz sodne prakse izhaja, da je lahko tudi ukrep države članice, ki se sicer uporablja brez diskriminacije glede na državljanstvo, v nasprotju s členom 43 ES, če državljane Evropske unije ovira ali jih odvrača od uresničevanja pravice do ustanavljanja. ( 24 )

22. Francoska vlada ugovarja, da geografsko določena izključna pravica, podeljena odobrenim OS za neomejeno časovno obdobje, ni bila takšna, da bi lahko državljanom drugih držav članic dejansko onemogočila uresničevanje pravice do ustanavljanja ali da bi jih pri njem zelo ovirala. V podporo tej trditvi navaja zlasti, da so bila na francoskem ozemlju območja, za katera ni bilo pristojno nobeno OS, in na katerih bi torej lahko osebe iz drugih držav članic začele in opravljale dejavnost OS, če bi zaprosile za izdajo dovoljenja, ki bi jim bilo izdano pod enakimi pogoji, kot so veljali za osebe s sedežem ali prebivališčem v Franciji.

23. Francoska vlada poleg tega poudarja, da obveznost – naložena neodvisnemu osemenjevalcu – sklenitve pogodbe s pooblaščenim OS, veterinarjem ni preprečevala opravljanja storitev osemenjevanja v okviru samostojne dejavnosti. Namen te pogodbe, v kateri so bile opredeljene tehnične, administrativne in finančne zahteve za izvajanje postopkov osemenjevanja, naj bi bil zagotoviti spoštovanje pravne ureditve in pravilno poročanje OS o lastnostih in vsebini storitev, ki jih izvaja osemenjevalec. Načeloma naj bi torej katera koli oseba ne glede na to, ali ima sedež ali prebivališče v Franciji ali v drugi državi članici, ki bi izpolnjevala strokovne zahteve, lahko zaprosila in pridobila licenco za osemenjevalca ter na trgu nastopala konkurenčno odobrenim OS.

24. Francoska vlada sicer priznava, da je bila zaradi nacionalne zakonodaje pravica do svobodnega ustanavljanja ovirana. Vendar vztraja, da pri tem nikakor ni šlo za diskriminacijo glede na državljanstvo, saj navedena zakonodaja ni razlikovala med osebami s sedežem ali državljanstvom v Franciji in osebami iz drugih držav članic.

b) Svoboda opravljanja storitev

25. Komisija trdi, da je obvezno shranjevanje semenskega materiala pri odobrenih OS, ki so smela ta material edina dostavljati rejcem, oviralo prosto opravljanje „storitve distribucije“, ki jo Komisija opredeljuje kot „skupino postopkov, potrebnih za vpeljavo in trženje proizvoda, od njegove izdelave do nakupa s strani končnega kupca“. Francoski vladi, ki navaja, da naj bi bila takšna obveznost državam članicam naložena v Direktivi 88/407/EGS, ( 25 ) Komisija odgovarja, da se obveznost v zvezi s shranjevanjem semenskega materiala, namenjenega izmenjavam med državami članicami, ki je bila s to direktivo predvidena iz zdravstvenih razlogov, nanaša le na globoko zamrznjeno seme in na fazo v postopku pred pošiljanjem semena iz kraja pridelave v namembni kraj, medtem ko se očitek Francoski republiki nanaša na obveznost shranjevanja, ki sledi fazi pošiljanja.

26. Poleg tega naj bi bila dodatna ovira za svobodno opravljanje storitev zahteva, v skladu s katero so morali vsi, ki so želeli to dejavnost opravljati in torej pridobiti licenco za osemenjevalca, s predsednikom odobrene OS skleniti pogodbo. Komisija poudarja, da je bila odločitev o sklenitvi takšne pogodbe dejansko prepuščena svobodni presoji in dobri volji predsednikov OS, ti so namreč lahko sklenitev pogodbe z neodvisnimi osemenjevalci, to je s tistimi, ki niso bili zaposleni pri OS, zavrnili. Komisija priznava, da je preverjanje usposobljenosti prosilca za licenco za osemenjevalca s strani veterinarskih organov upravičeno, ni pa upravičeno, da se izdaja licence pogojuje s pogodbo, predhodno sklenjeno z OS, saj se ta pogoj v ničemer ne nanaša na preverjanje usposobljenosti prosilca, njegovo izpolnjevanje pa naj bi bilo v praksi dejansko odvisno od svobodne in samovoljne odločitve nasprotne stranke. Ta pogoj naj bi dodatno utrdil monopol na področju opravljanja storitev osemenjevanja, ki je temeljil na geografsko določeni izključni pravici, podeljeni odobrenim OS.

27. Dodatna ovira za svobodno opravljanje storitev naj bi izhajala iz okoliščine, da osebe s sedežem ali prebivališčem v drugih državah članicah niso smele neposredno ponuditi storitev distribucije semenskega materiala in osemenjevanja na ozemlju Francije zaradi zahteve, naj se semenski material shranjuje pri odobrenih OS, ki so bila edina pooblaščena za razdeljevanje semena rejcem.

28. Francoska vlada priznava, da je zadevna nacionalna ureditev ovirala svobodno opravljanje storitev osemenjevanja, vendar trdi, da to ne velja za opravljanje storitev na področju distribucije semenskega materiala. V zvezi s tem poudarja, da je navedena zakonodaja rejcem dovoljevala, da sami neposredno izberejo dobavitelja semenskega materiala, in da od območno pristojnega OS zahtevajo, naj osemenitev izvede s semenskim materialom izbranega dobavitelja.

2. Presoja

29. Očitki Komisije toženi državi članici temeljijo na treh vidikih francoske ureditve področja umetnega oplojevanja goveda, ki je veljala do 31. decembra 2006: gre za, prvič, geografsko določeno izključno pravico, podeljeno OS v sektorju umetnega oplojevanja goveda; drugič, za pogoje za izdajo licence za osemenjevalca, natančneje za pogoj, ki neodvisnim osemenjevalcev nalaga sklenitev pogodbe z odobrenim OS; ( 26 ) in tretjič, za obveznost izročanja in shranjevanja semenskega materiala, poslanega iz središča za pridelavo, pri odobrenem OS.

30. Iz teh vidikov naj bi po mnenju Komisije izhajalo omejevanje pravice do svobodnega ustanavljanja in opravljanja storitev tako glede storitve distribucije semenskega materiala kot glede storitve osemenjevanja.

a) Očitki v zvezi s storitvijo distribucije semenskega materiala

31. Uvodoma ugotavljam, da je zelo težko presoditi o tem, ali je – kar zadeva področje, ki ga Komisija v svojih vlogah opredeljuje kot „storitev distribucije“ semenskega materiala – svoboda ustanavljanja in opravljanja storitev zaradi navedenih ključnih razlogov dejansko ovirana. Ta težava je posledica dejstva, da tudi Komisija po mojem mnenju ni uspela dovolj jasno in natančno opredeliti, kaj naj bi ta storitev obsegala. V obrazloženem mnenju in v tožbi je „storitev distribucije“ opisala kot „skupino postopkov, potrebnih za vpeljavo in trženje proizvoda, od njegove izdelave do nakupa s strani končnega kupca“. Ta opredelitev, preveč široka, ni bolje pojasnjena niti v sicer številnih razlagah, vsebovanih v pisnem odgovoru Komisije na vprašanje Sodišča, v katerem se „tehnično“ pojmovanje pojavlja ob „ekonomskem“ opisu storitve distribucije, ki je mestoma zapisana tudi v množinski obliki, ob sklicevanju na zelo širok pojem distribucije v smislu „gospodarske dejavnosti, ki jo lahko izvajajo proizvajalec, posrednik, trgovec na debelo, trgovec na drobno, zadruga“ pa je navedena še ožja opredelitev, opisana kot „možnost katerega koli gospodarskega subjekta, ki razpolaga z ustreznim strokovnim znanjem za trženje in ponudbo svojih storitev rejcem s sedežem v Franciji“, za katero si lahko „predstavljamo“, da obsega vrsto možnih dejavnosti, vendar zanje ne izvemo z gotovostjo, ali so dejansko predmet ponudbe na območjih zunaj navedene države članice, ker je „pojem gospodarske dejavnosti distribucije po svoji naravi raznovrsten in nesnoven“.

32. Ker storitev, ki se razlikuje od storitve osemenjevanja, katere svobodno opravljanje naj bi bilo v Franciji za subjekte drugih držav članic zaradi omejitev, ki jih določa nacionalna zakonodaja v zvezi z umetnim oplojevanjem goveda, ovirano ali oteženo, ni opredeljena dovolj jasno in natančno, je po mojem mnenju nemogoče skleniti, da tožena država v zvezi s tem ni izpolnila obveznosti.

33. Spomnim naj, da morajo biti na podlagi ustaljene sodne prakse tako v obrazloženem mnenju kot, posledično, v tožbi zaradi neizpolnitve, ki lahko temelji samo na razlogih, navedenih v mnenju, očitki predstavljeni skladno in natančno, tako da se državi članici in Sodišču omogoči, da natančno razumeta obseg očitane kršitve prava Skupnosti, kar je nujen pogoj, da lahko tožena država članica uspešno uveljavlja razloge v svojo obrambo in da lahko Sodišče preveri obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti. ( 27 )

34. Po drugi strani iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in iz sodne prakse v zvezi s to določbo izhaja, da mora tožba obsegati predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov, pri čemer morajo biti te navedbe dovolj jasne in natančne, da se toženi stranki omogoči pripravo obrambe, Sodišču pa preizkus tožbe. Dejanski in pravni elementi, na katerih temelji tožba, morajo torej skladno in razumljivo izhajati iz besedila tožbe. ( 28 )

35. Zato menim, da je treba očitke Komisije glede zatrjevanega omejevanja svobode ustanavljanja in opravljanja storitev v zvezi s storitvijo (ali storitvami) distribucije semenskega materiala zavrniti kot nedopustne, saj ne izpolnjujejo zahtev, ki se nanašajo na jasnost in natančnost tožbenih razlogov.

36. Posledično bom v teh sklepnih predlogih izpustil presojo vprašanj glede obveznosti izročanja in shranjevanja semenskega materiala, poslanega iz središča za pridelavo, pri odobrenem OS. ( 29 ) Ob tem naj dodam še, da je Komisija tudi očitek glede te obveznosti tako v tožbi kot v repliki oblikovala dokaj nejasno, zato je treba tudi iz tega razloga šteti, da v zvezi s tem očitkom niso izpolnjeni pogoji za dopustnost, navedeni v točkah 33 in 34 teh sklepnih predlogov.

37. Osredotočil se bom torej na presojo zatrjevanega omejevanja pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, ki se nanaša na storitev osemenjevanja in ki naj bi bilo posledica geografsko določene izključne pravice, podeljene odobrenim OS za opravljanje te storitve, in obvezne sklenitve pogodbe z odobrenim OS, ki je pogoj za pridobitev licence za osemenjevalca (v nadaljevanju tudi: sporna nacionalna ureditev).

b) Očitki glede storitve osemenjevanja

i) Predhodne ugotovitve

38. V zgornji točki navedena elementa sporne nacionalne ureditve sta po mojem mnenju le dve strani iste medalje.

39. Kot je ugotovilo Sodišče v sodbi Centre d’insémination de la Crespelle, ( 30 ) je država članica, s tem da je za opravljanje dejavnosti [OS] predpisala dovoljenja in s tem da je vsakemu središču podelila izključne pravice za določeno območje, „v korist teh podjetij oblikovala sicer geografsko omejene monopole, ki pa vsi skupaj pokrivajo celotno ozemlje države članice“.

40. Možnost, predvidena v zadevni ureditvi, opravljanja storitev osemenjevanja tudi za imetnike licenc za osemenjevalca, ki niso zaposleni pri OS, bi se lahko na prvi pogled zdela v nasprotju z geografsko določeno izključno pravico, podeljeno OS za opravljanje storitev osemenjevanja. V resnici je to nasprotje le navidezno, saj iz zakonodaje izhaja, da se morajo tudi storitve osemenjevanja, ki jih izvajajo te osebe, opravljati pod vodstvom in nadzorom odobrenega OS, pristojnega za določeno območje, ter pod tehnično odgovornostjo vodje tega OS, pri čemer izvajalec ni mogel samostojno odločati niti o tehničnih, administrativnih in finančnih vidikih storitve, saj so bili ti predmet dogovora oziroma pogodbe s predsednikom OS. Te okoliščine izpodbijajo trditev – ki je poleg vsega tudi v očitnem neskladju z navedeno izključno pravico –, da so lahko tudi drugi subjekti, različni od OS, dejansko neodvisno izvajali storitev osemenjevanja. Nasprotno, videti je, da so ti subjekti, imetniki ustrezne licence, ki na trgu nikakor niso mogli nastopati konkurenčno OS in le na podlagi poslovnega razmerja s stranko/rejcem, dejavnost osemenjevanja izvajali kot zunanji sodelavci OS. ( 31 )

41. Zato je bila obveznost sklenitve pogodbe z OS, ki je bila predvidena kot pogoj za pridobitev licence za osemenjevalca, bolj kot dejavnik, ki je prispeval h krepitvi položaja OS, njegove izključne pravice za določeno območje, kot trdi Komisija, dejansko neločljiva sestavina sistema, ki je pravico do opravljanja storitve osemenjevanja sicer pridržal odobrenim OS, a je hkrati želel dopustiti tudi možnost, da storitev osemenjevanja v okviru in ne zunaj te izključne pravice opravljajo tudi usposobljene osebe, ki pa niso zaposlene pri OS.

42. Francoska vlada je v svojih vlogah jasno navedla, da je bila OS na podlagi člena L.653-7 kmetijskega zakonika podeljena „izključna pravica“, in razložila, da je šlo za „geografski monopol“ na področju storitev osemenjevanja, potem ko je v odgovoru na obrazloženo mnenje Komisije pojasnila, da je bila obveznost osemenjevalca, da sklene pogodbo z odobrenim OS, „neposredna posledica izključne zakonske pravice za območje“, odobrene OS.

43. Zato menim, da je treba oba sporna vidika obravnavati skupaj, in sicer tako pri presoji glede obstoja omejevanja pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev kot pri presoji razlogov, ki jih je navedla francoska vlada kot upravičenje morebitnega omejevanja.

44. Kot je znano, v pravnem redu Skupnosti ni predvidena nobena splošna prepoved, ki bi državam članicam onemogočala, da za določeno gospodarsko dejavnost uvedejo monopolno ureditev. Tak sklep na primer potrjuje člen 31(1) ES, v katerem je določeno le, da morajo države članice vse državne monopole tržne narave prilagoditi, in člen 86(1) ES, v katerem je določena splošna prepoved za države članice, da glede javnih podjetij ali podjetij, ki so jim odobrile posebne ali izključne pravice, ne smejo sprejeti ali ohraniti v veljavi ukrepov, ki so v nasprotju s pravili Pogodb ES, pri čemer iz te določbe nujno izhaja, da države članice očitno lahko določenim podjetjem podelijo izključne pravice ali monopolni položaj. ( 32 )

45. A kot je pojasnilo Sodišče, to še ne pomeni, da so vse posebne in izključne pravice skladne s Pogodbo ES. ( 33 )

46. Prav v zvezi z monopoli na področju storitev, kakršen je tisti, ki po ugotovitvah Sodišča izhaja iz podelitve izključne pravice za določeno območje odobrenim OS na podlagi sporne nacionalne ureditve, je Sodišče poudarilo, da so – čeprav ne spadajo na področje uporabe člena 37 Pogodbe ES, ki se nanaša na trženje blaga med članicami – v nasprotju z načelom prostega pretoka blaga iz člena 30 Pogodbe ES, če posredno vplivajo na navedeno blagovno izmenjavo tako, da diskriminirajo uvoženo blago v korist blaga nacionalnega izvora. ( 34 ) V sodbi Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn je Sodišče sklenilo, da okoliščine, na katere je opozorilo predložitveno sodišče, in tiste, ki so bile ugotovljene med postopkom, ne zadoščajo za ugotovitev, da zakonodaja, kakršna je tista, s katero je bilo v Franciji urejeno umetno oplojevanje goveda in na podlagi katere je bil OS odobren geografsko določen monopolni položaj, vzpostavlja posredno obliko monopola, ki ovira prost pretok blaga, saj je lahko v tem primeru vsak zasebni rejec od OS zahteval, naj mu priskrbi semenski material iz izbranega središča pridelave bodisi v Franciji bodisi v tujini. ( 35 )

47. V sodbi Centre d’insémination de la Crespelle pa je Sodišče opozorilo, da nastanek prevladujočega položaja z odobritvijo izključne pravice v smislu člena 90(1) Pogodbe ES sam po sebi ni v nasprotju s členom 86 Pogodbe ES in da država članica krši prepovedi, določene v teh členih, samo takrat, kadar je zadevno podjetje v položaju, v katerem je samo z izvajanjem izključnih pravic, ki so mu dodeljene, navedeno k temu, da svoj prevladujoči položaj zlorabi. V tem primeru je Sodišče po preučitvi francoske zakonodaje, na podlagi katere so odobrena OS pridobila izključno pravico za opravljanje storitev na določenem območju in so smela strankam zaračunavati dodatne stroške za dobavo semenskega materiala iz drugih središč za pridelavo, izbranih s strani rejcev, ugotovilo, da ta ureditev OS, čeprav so lahko zaračunavala navedene stroške, ni navajala k temu, da bi zahtevala nesorazmerna plačila, in torej k zlorabi prevladujočega položaja. ( 36 )

48. V okviru tega postopka je Sodišče pozvano, naj se – tokrat neposredno (saj ne gre za predlog za sprejetje predhodne odločbe, temveč za tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti države) – izreče o skladnosti sporne nacionalne ureditve, na podlagi katere je bilo vzpostavljenih več območnih monopolov na področju opravljanja storitev, z drugimi določbami Pogodbe ES, in sicer s tistimi, ki zagotavljajo pravico do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev na ozemlju Skupnosti (člena 43 ES in 49 ES). Zato dejstvo, da Sodišče v zgoraj navedenih sodbah ni ugotovilo, da bi bila sporna ureditev v nasprotju z določbami Pogodbe ES, sicer navedenimi v teh sodbah, nikakor ne dovoljuje sklepa, da bi bila odločitev Sodišča, s katero bi ugodilo tožbi Komisije v obravnavanem primeru, v nasprotju s predhodno sodno prakso Sodišča.

49. O tem, da Sodišče lahko presoja, ali je ravnanje države članice, ki je odobrila izključne pravice za opravljanje določene gospodarske dejavnosti, zakonito in skladno s pravnim redom Skupnosti glede na člena 43 ES in 49 ES, pač ni nobenega dvoma.

50. Sodišče je v sodbi v zadevi ERT ( 37 ) ne le priznalo, da lahko monopol na področju opravljanja storitev – v tem primeru je šlo za monopol v televizijskem sektorju v Grčiji – zaradi načina svoje organizacije ali izvajanja krši zlasti določbe Pogodbe ES, ki se nanašajo na svobodo opravljanja storitev, temveč tudi zatrdilo, pri čemer se je sklicevalo na precedenčni primer, to je na sodbo v zadevi Sacchi, ( 38 ) da „pravni red Skupnosti ne nasprotuje dodelitvi televizijskega monopola zaradi razlogov javnega interesa, to je razlogov, ki niso gospodarske narave“. Zahteva, ki izhaja iz določb Pogodbe ES o svobodnem opravljanju storitev, naj država članica, ki omogoči monopol na področju opravljanja storitev, to upraviči s tehtnimi razlogi, še očitneje izhaja iz sodbe Komisija proti Nizozemski, ( 39 ) ki je bila izdana mesec pozneje glede na sodbo ERT, in sicer iz tistega njenega dela, v katerem je Sodišče zatrdilo, da je „ugotovitev, ali lahko država članica določene storitve izvzame iz območja svobodne konkurence, […] enakovredna odločitvi, ali tako določene omejitve svobodne konkurence upravičujejo [nujni] razlogi splošnega interesa“.

51. Na podlagi takšnih izhodišč je lahko Sodišče v sodbi v zadevi Läärä in drugi ( 40 ) ugotovilo, da nacionalna ureditev, ki prepoveduje dajanje igralnih avtomatov na voljo javnosti vsem, razen pooblaščenemu javnemu subjektu, ne da bi pri tem gospodarske subjekte, ki bi želeli opravljati to dejavnost, diskriminirala glede na državljanstvo, in ki torej enako prizadene tako subjekte s sedežem v zadevni državi kot tuje subjekte s sedežem v eni izmed drugih držav članic, omejuje svobodo opravljanja storitev v smislu člena 59 Pogodbe ES, ker subjektom iz drugih držav članic posredno ali neposredno onemogoča, da bi javnosti dajali na razpolago te avtomate, in mora biti zato – da bi bila skladna s Pogodbo ES, če ne gre za eno izmed v njej izrecno predvidenih izjem (omejitve, ki jih upravičuje udeležba pri izvajanju javnih pooblastil ali razlogi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja) – upravičena z nujnimi razlogi splošnega interesa.

52. Zgoraj navedene ugotovitve že nakazujejo sklepe, ki jih bom oblikoval v naslednjih točkah glede vprašanja, ali je v zadevnem primeru podano omejevanje svobode ustanavljanja in opravljanja storitev.

ii) Pravica do ustanavljanja

53. V skladu s sodno prakso je treba šteti, da svobodo ustanavljanja v smislu člena 43 ES omejujejo vsi ukrepi, ki prepovedujejo, ovirajo ali odvračajo od uresničevanja te svoboščine. ( 41 )

54. Francoska vlada – čeprav v nasprotju s Komisijo meni, da geografsko določena izključna pravica, odobrena OS, in pogojevanje izdajanja licence za osemenjevalca s sklenitvijo pogodbe z OS, pristojnim za določeno območje, gospodarskim subjektom drugih držav članic ne onemogočata vseh možnosti za opravljanje storitev osemenjevanja goveda – priznava, da navedena izključna pravica in navedeni pogoj omejujeta svobodo ustanavljanja.

55. Glede tega se povsem strinjam.

56. V sodbi v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ( 42 ) je Sodišče ugotovilo, da nacionalna zakonodaja, na podlagi katere je pravica do opravljanja storitev svetovanja in pomoči na davčnem področju pridržana izključno določenim subjektom, ki izpolnjujejo zakonske pogoje, omejuje svobodo ustanavljanja, ker gospodarskim subjektom drugih držav članic vsaj otežuje uresničevanje pravice do ustanavljanja in torej opravljanja navedenih storitev v zadevni državi. Kot je razložil generalni pravobranilec Ruiz-Jarabo Colomer, ( 43 ) so bile takšne ovire med drugim posledica dejstva, da je bila z navedeno nacionalno zakonodajo za določene subjekte predvidena odobritev izključnih pravic za opravljanje storitev svetovanja, kar je povzročilo oblikovanje dveh sektorjev, pri čemer je bil prvi prosto dostopen, drugi, na katerega ne domači ne tuji gospodarski subjekti iz drugih držav članic, čeprav z ustreznimi strokovnimi kvalifikacijami, niso smeli vstopiti, pa pridržan navedenim subjektom.

57. Menim, da je v obravnavanem primeru razlog za sklep, da je bila svoboda ustanavljanja omejena, še tehtnejši. Geografsko določena izključna pravica, podeljena odobrenim OS, je bila namreč predvidena za zelo majhno število gospodarskih subjektov, saj je bilo na posameznih območjih francoskega ozemlja, opredeljenih v dovoljenjih ministra, dovoljeno ustanoviti in upravljati le eno samo središče. Neomejeno trajanje izključne pravice, česar francoska vlada ne zanika, je dodatno oviralo druge gospodarske subjekte, ki bi želeli vstopiti na trg storitev osemenjevanja, skupaj s tistimi iz drugih držav članic, medtem ko je domačim gospodarskim subjektom, že dejavnim na tem trgu, omogočalo utrditev in zaščito položaja.

58. Uresničevanje pravice do ustanavljanja z namenom opravljanja samostojne dejavnosti osemenjevalca je bilo onemogočeno zaradi izključne pravice za opravljanje storitev osemenjevanja, podeljene odobrenim OS, in zaradi zahteve, v skladu s katero so morali osemenjevalci, ki niso bili zaposleni pri odobrenih OS, dejavnost opravljati pod vodstvom in nadzorom OS, pristojnih za določeno območje, kar jim je onemogočalo, da bi skupaj s stranko – to je z rejcem – samostojno opredelili način in ekonomske pogoje storitve, saj so bili ti predmet pogodbe med osemenjevalcem in OS.

59. Zato menim, da sta zadevna geografsko določena izključna pravica in z njo povezani pogoj za izdajo licence za osemenjevalca, ki se nanaša na sklenitev pogodbe z OS, resno ovirala dostop do trga storitev osemenjevanja v Franciji in torej omejevala svobodo ustanavljanja v smislu člena 43 ES, pri čemer te ugotovitve ne more omajati dejstvo, da so se ti ukrepi uporabljali brez razlikovanja med domačimi gospodarskimi subjekti in gospodarskimi subjekti iz drugih držav članic. ( 44 ) To, da gospodarski subjekti niso bili obravnavani diskriminatorno glede na državo izvora, je namreč pomembno le v smislu, da dopušča upoštevanje – za namene presoje skladnosti sporne nacionalne ureditve s členom 43 ES – razlogov splošnega interesa, tudi različnih od tistih, navedenih v členu 46(1) ES, ki naj bi upravičevali ugotovljeno omejevanje svobode.

c) Svoboda opravljanja storitev

60. V skladu z razlago, ki izhaja iz ustaljene sodne prakse, je s členom 49 ES predpisana ne le prepoved kakršne koli diskriminacije izvajalcev storitev na podlagi državljanstva, temveč tudi prepoved kakršnega koli omejevanja, čeprav se uporablja brez razlikovanja med domačimi izvajalci storitev in tistimi iz drugih držav članic, ki izvajalcu storitev s sedežem ali prebivališčem v drugi državi članici, kjer zakonito opravlja enako dejavnost, preprečuje ali ga ovira pri opravljanju teh storitev v zadevni državi, ali povzroči, da postane to zanj manj privlačno. ( 45 )

61. Iz opisa sporne nacionalne ureditve izhaja, da je moral čezmejni izvajalec storitev, ki bi želel na francoskem ozemlju opravljati postopke osemenjevanja v smislu svobodnega opravljanja storitev, v Franciji nujno zaprositi in pridobiti licenco za osemenjevalca. Ob tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča ( 46 ) izhaja, da že ta zahteva sama po sebi in ne glede na pogoje za pridobitev licence omejuje svobodo opravljanja storitev, saj gospodarske subjekte s sedežem ali prebivališčem v drugi državi članici, kjer zakonito opravljajo enako dejavnost, ovira pri opravljanju storitev osemenjevanja v Franciji ali povzroči, da je to zanje manj privlačno.

62. Dodaten razlog za odvračanje teh subjektov od opravljanja zadevnih storitev v Franciji je povezan z zahtevami, naj se postopki osemenjevanja izvajajo pod vodstvom in nadzorom odobrenega OS, pristojnega za določeno območje, ter pod tehnično odgovornostjo vodje tega OS in da se sklene pogodba z OS, v kateri se opredelijo načini in pogoji, tudi finančnei, opravljanja teh storitev, s čimer je bilo navedenim subjektom posledično onemogočeno neodvisno opravljanje storitev osemenjevanja in konkurenčno nastopanje na trgu v razmerju do OS.

63. Zato menim, da sta zadevna geografsko določena izključna pravica in z njo povezani pogoj za izdajo licence za osemenjevalca, ki se nanaša na sklenitev pogodbe z OS, resno ovirala svobodno opravljanje storitev osemenjevanja v Franciji v smislu člena 49 ES, pri čemer te ugotovitve ne more omajati dejstvo, da so se ti ukrepi uporabljali brez razlikovanja med domačimi gospodarskimi subjekti in gospodarskimi subjekti iz drugih držav članic. To, da gospodarski subjekti niso bili obravnavani diskriminatorno glede na državo članico izvora, je namreč pomembno le v smislu, da dopušča upoštevanje – za namene presoje skladnosti sporne nacionalne ureditve s členom 49 ES – razlogov splošnega interesa, tudi različnih od tistih, navedenih v členu 46(1) ES, ki se na podlagi sklica v členu 55 ES uporablja tudi za področje svobodnega opravljanja storitev, ki naj bi upravičevali ugotovljeno omejevanje svobode.

B – Utemeljitve, ki jih navaja francoska vlada

64. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je mogoče ukrepe, ki bi lahko ovirali ali odvračali od uresničevanja pravice do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev, pod pogojem, da se ti uporabljajo brez razlikovanja za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju države članice gostiteljice, upravičiti, če so uvedeni zaradi nujnih razlogov splošnega interesa, če so primerni in ne presegajo tistega, kar je nujno potrebno za dosego zasledovanega cilja, ( 47 ) in sicer le v okoliščinah, kadar ni ustreznih uskladitvenih ukrepov Skupnosti, s katerimi bi bili določeni posegi, potrebni za zagotovitev varstva teh interesov. ( 48 )

65. V spisu ni elementov, na podlagi katerih bi lahko sklepali, da so bili obravnavani omejevalni ukrepi uporabljeni diskriminatorno. Komisija ni ugovarjala stališču francoske vlade, da so se ti ukrepi uporabljali brez razlikovanja med domačimi gospodarskimi subjekti in tistimi iz drugih držav članic.

66. Zato bom v nadaljevanju preveril, ali razlogi, na katere se sklicuje francoska vlada, da bi opravičila sporno nacionalno ureditev, ustrezajo merilom, navedenim v točki 64 teh sklepnih predlogov.

67. Ta vlada se je namreč v odgovoru na tožbo sklicevala na varstvo genetskega bogastva goveda, na zahteve v zvezi s prostorskim načrtovanjem in na varstvo javnega zdravja.

1. Varstvo genetskega bogastva goveda

68. Francoska vlada trdi, da je skušala s sporno nacionalno ureditvijo zaščititi genetsko bogastvo goveda, pri čemer se sklicuje na sodbo v zadevi Nilsson in drugi, ( 49 ) v kateri je Sodišče potrdilo, da je varstvo takšnega bogastva nujen razlog splošnega interesa. Dodaja še, da sta direktivi 77/504 in 87/328 sicer uskladili pogoje za promet s čistopasemskim plemenskim govedom in z njihovim semenskim materialom znotraj Skupnosti, nista pa enotno uredili področja in pogojev glede osemenjevanja goveda.

69. Francoska vlada ob opozorilu, da so se na francoskem ozemlju izvajali selekcijski programi, testiranje na potomcih in programi genetskega ohranjanja, poudarja, da je bila uvedba izključne pravice v korist odobrenim OS in spornih pogojev za izdajo licence za osemenjevalca edini način, ki je zagotavljal, da se bodo genetski podatki o govedu zbirali natančno in popolno, kar je nujno za dosego cilja, to je genetskega izboljšanja te vrste. Le s takšnimi ukrepi naj bi bilo namreč mogoče pri enem samem subjektu centralizirano zbrati vse podatke o osemenitvah, opravljenih na določenem območju, za katero je bila odobrena izključna pravica.

70. Komisija odgovarja, da spada cilj varstva genetskega bogastva goveda na področje zootehniških in genealoških pogojev, ki je bilo – kot naj bi potrdilo tudi Sodišče v sodbi Centre d’insémination de la Crespelle ( 50 ) – predmet popolne harmonizacije na ravni Skupnosti. Komisija trdi, da med navedenim ciljem in pogoji za postopek osemenjevanja ni nobene povezave, saj sam postopek ne more vplivati na kakovost in izvor semenskega materiala, posebne zahteve bi se lahko nanašale kvečjemu na zdravstvene razloge.

71. Menim, da sklicevanje na popolno harmonizacijo, ki je bila, kot izhaja iz navedene sodbe, uveljavljena na ravni Skupnosti v zvezi z zootehničnimi in genealoškimi pogoji, v obravnavanem primeru ni ustrezno.

72. V točki 33 sodbe Centre d’insémination de la Crespelle je Sodišče v zvezi z razlogi glede genetskega izboljšanja zootehniškega bogastva goveda ugotovilo, da „Direktiva 87/328, katere namen je bil odpraviti zootehniške ovire za promet s semenskim materialom znotraj Skupnosti, državam članicam v členu 2(1) nalaga, da morajo znotraj svojega ozemlja odpraviti ovire za sprejetje in uporabo znotraj svojega ozemlja semenskega materiala, uvoženega iz drugih držav članic pod pogoji iz člena 4“, in da „je v členu 2 Direktive 91/174 ( 51 ) določeno, da trgovanje s semenom plemenskih živali ne sme biti prepovedano, omejeno ali ovirano zaradi razlogov genealoške narave“. Sodišče je sklenilo, da iz teh določb izhaja, da „je bila glede zootehniških in genealoških pogojev na ravni Skupnosti uveljavljena popolna harmonizacija“.

73. Na podlagi te utemeljitve Sodišča lahko, kot kaže, sklepamo, da se popolna harmonizacija nanaša na nacionalne ukrepe, namenjene izpolnjevanju zahtev zootehniške ali genealoške narave z omejevanjem uvoza, trženja in uporabe semenskega materiala goveda. ( 52 ) Po drugi strani je Sodišče tako v sodbi Gervais in drugi ( 53 ) kot v sodbi Nilsson in drugi ( 54 ) ugotovilo, da sta direktivi 77/504 in 87/328 namenjeni uskladitvi pogojev za sprejetje čistopasemskih bikov za osemenjevanje znotraj ozemlja držav članic ali uporabe njihovega semena s ciljem odpraviti zootehniške ovire za prost pretok semenskega materiala goveda. Na tej podlagi je Sodišče sklenilo, prvič, da „bi lahko bila kakršna koli zahteva s ciljem ali učinkom nadzora ali preverjanja uvozov semena govedi zaradi zootehničnih ali genealoških pogojev uveljavljena le v skladu s tema direktivama“ ( 55 ) in, drugič, da „ti direktivi pa ne urejata niti pogojev za osemenjevanje, niti izobraževanja osemenjevalcev, niti izdajanja spričeval ali licenc za opravljanje zakonsko urejenih nalog osemenjevalca“. ( 56 )

74. Obravnavani primer se v bistvu nanaša na omejitve, ki zadevajo subjekte, pooblaščene za izvajanje postopka osemenjevanja – torej na pogoje v zvezi z osemenjevanjem kot takim ali na možnost opravljanja nalog osemenjevalca –, ne glede na uporabljen semenski material, in za katere Komisija ne navaja, da bi bile uporabljene z namenom izvajanja nadzora nad genetsko kakovostjo plemenskega goveda na način, ki ga direktivi Skupnosti ne predvidevata. ( 57 )

75. Tako kot francoska vlada tudi jaz menim, da harmonizacija, ki jo določajo direktive 77/504, 87/328 in 91/174, ne prepoveduje državam članicam, da se sklicujejo na zootehniške ali genealoške razloge, da bi upravičile nacionalne ukrepe, s katerimi – kot v obravnavanem primeru – je urejena storitev osemenjevanja, ne da bi ti vplivali na omejevanje uvoza, trženja ali uporabe semenskega materiala goveda, uvoženega iz drugih držav članic.

76. Ali so pogoji v zvezi s postopkom osemenjevanja dejansko lahko vplivali na ohranjanje in izboljšanje genetskega materiala govedi, je drugo vprašanje. V zvezi s tem sta stranki zavzeli nasprotni stališči, Komisija je trdila, da niso vplivali, medtem ko je francoska vlada odgovarjala pritrdilno. Vendar menim, da Sodišču o tem vprašanju, razmeroma tehničnem, ni treba presojati.

77. Zadošča že ugotovitev, da je bil namen sporne nacionalne ureditve glede na izjave francoske vlade zaščititi genetsko bogastvo goveda, saj je omogočala centralizirano zbiranje informacij o oploditvah, opravljenih na določenem območju s postopkom umetnega osemenjevanja, torej podatkov, potrebnih za izvajanje selekcijskih programov in testiranj potomcev ter za genetsko ohranjanje.

78. Očitno namreč je, da bi bilo lahko centralizirano zbiranje informacij izvedeno z ukrepi, ki bi obravnavani svoboščini omejevali bistveno manj kot regionalni monopol na področju storitev osemenjevanja, podeljen odobrenim OS. Gospodarskim subjektom, ki izvajajo postopke osemenjevanja goveda, bi bilo na primer lahko naloženo, naj v ta namen določenem organu sporočajo podatke o opravljenih osemenitvah, kar bi po mojem mnenju ravno tako zagotavljalo centralizirano zbiranje enakih podatkov, izognili pa bi se posledicam monopolne ureditve, saj ob tem pravica do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev ne bi bila resno ovirana.

79. Zato se strinjam s trditvijo Komisije, da je sporna nacionalna ureditev v vsakem primeru presegla tisto, kar bi bilo potrebno za dosego cilja varstva genetskega bogastva goveda, ki ga je zasledovala.

2. Razlogi v zvezi s prostorskim načrtovanjem

80. Francoska vlada trdi, da je sporna nacionalna ureditev zasledovala tudi cilje v zvezi s prostorskim načrtovanjem, ki jih je Sodišče v sodbi v zadevi TK-Heimdienst ( 58 ) uvrstilo med nujne razloge splošnega interesa. V skladu s tem ciljem naj bi bilo treba vsem rejcem na celotnem francoskem ozemlju zagotoviti storitev osemenjevanja pod enotnimi pogoji.

81. Če ne bi bila odobrena geografsko določena izključna pravica, pa ta storitev ne bi bila organizirana na nekaterih območjih, ki bi skupaj obsegala kar tri četrtine celotnega ozemlja Francije, ker ne bi bila dovolj donosna, saj je na teh območjih govedoreja premalo razvita. Francoska vlada poudarja, da je spodbujanje ohranjanja živinoreje na teh območjih, za katera so značilne neugodne podnebne in geografske razmere, preprečilo opuščanje kmetijske dejavnosti in omogočilo razvoj proizvodnje izdelkov z visoko dodano vrednostjo, na primer gorskih sirov.

82. V zvezi s tem soglašam s Komisijo in ugotavljam, da zadošča ugotovitev, da ti argumenti francoske vlade niso podprti z nobeno informacijo ali statističnim podatkom, na podlagi katerih bi lahko presojali o njihovi upravičenosti. Francoska vlada torej z ničemer ni dokazala, da bi bila geografsko določena izključna pravica v korist odobrenih OS potrebna, da bi se storitev osemenjevanja zagotovila na vseh območjih francoskega ozemlja.

83. Zato ni treba preučiti, ali so razlogi v zvezi s prostorskim načrtovanjem primerni za utemeljitev ukrepov, ki omejujejo svobodo ustanavljanja in opravljanja storitev, saj ni dokazano, ali so ti razlogi v obravnavanem primeru dejansko podani in ali so takšni, da bi zahtevali oblikovanje geografsko omejenih monopolov na področju storitev osemenjevanja.

84. Poleg tega – kot poudarja Komisija – ta utemeljitev, tudi če bi bila sprejemljiva, ne bi veljala za tista območja francoskega ozemlja, kjer se okoliščine razlikujejo od tistih, ki jih navaja vlada tožene države članice.

3. Varstvo javnega zdravja

85. Francoska vlada se sklicuje še na razloge, povezane z varstvom javnega zdravja, in sicer tako zdravja živali kot zdravja ljudi.

86. Prvič, ta vlada trdi, da je ureditev v zvezi s strokovno kvalifikacijo oseb, ki opravljajo postopke osemenjevanja, zasledovala cilje varstva zdravja živali, saj je treba v okviru tega postopka spoštovati higiensko-sanitarna pravila tako pri ravnanju s semenskim materialom kot pri stiku z živaljo. Zato morajo biti osemenjevalci strokovno usposobljeni, da bi preprečili nevarnost poškodb živali, ki so predmet postopka. Poleg tega lahko odločitve v zvezi z osemenjevanjem po mnenju francoske vlade vplivajo na zdravje te živali, ki je lahko ogroženo, zlasti z vidika plodnosti, če izbor semena ni premišljen.

87. Drugič, ureditev izdajanja licenc za osemenjevalca, ki predvideva preverjanje usposobljenosti in primernosti prosilca za opravljanje teh nalog, naj bi bila nujna tudi z vidika zavarovanja zdravja osebe, ki izvaja postopke osemenjevanja, saj so ti lahko nevarni, ker je osemenjevalec v stiku z razmeroma težko živaljo, tekoči dušik, uporabljen za zamrzovanje semena, pa lahko povzroči hude kožne opekline.

88. Končno, predpisana licenca naj bi bila tudi v skladu s cilji varstva zdravja ljudi z vidika varnosti živil, saj prispeva k zagotavljanju sledljivosti proizvodov, ki jo je zakonodajalec Skupnosti določil v Uredbi (ES) št. 178/2002. ( 59 ) Francoska vlada navaja, da se načelo sledljivosti proizvodov uporablja tudi za semenski material, živ biološki proizvod, ki vstopa v postopek proizvodnje živine, in poudarja, da je nacionalna zakonodaja osemenjevalcu nalagala, naj pred osemenitvijo identificira samice ( 60 ) ter izpolni potrdilo o osemenitvi s podatki o identiteti bika, samice in s številko pripravka uporabljenega semenskega materiala. ( 61 ) OS naj bi zagotavljala sledljivost tega materiala z nadzorovanjem dokumentacije, fizičnim pregledom in preverjanjem identifikacije semena, ne glede na njegov izvor.

89. Kot je v zvezi s tem poudarila Komisija, menim, da utemeljitev, povzeta v točkah 86 in 87, očitno ni dovolj tehtna, da bi upravičila omejevanje svobode ustanavljanja in opravljanja storitev. Kot je potrdil zastopnik Komisije na obravnavi, ta namreč državi članici ne očita niti tega, da je predpisala licenco za osemenjevalca, niti tega, da je eden od pogojev za pridobitev licence spričevalo o usposobljenosti za opravljanje nalog osemenjevalca. Predmet očitkov je geografsko določena izključna pravica, podeljena odobrenim OS, in pogoj, v skladu s katerim je treba za pridobitev licence skleniti pogodbo z enim od odobrenih OS. Francoska vlada ni pojasnila, zakaj bi bilo zdravje ljudi in živali ogroženo, če država članica teh ukrepov ne bi uvedla, glede na to, da je bilo z nacionalno zakonodajo določeno, da je treba preveriti, ali prosilec za licenco izpolnjuje pogoj usposobljenosti za osemenjevalca.

90. Glede sledljivosti proizvodov pa zadošča ugotovitev, da geografsko določena izključna pravica za opravljanje storitev osemenjevanja, odobrena OS, ni nujna niti za nadzor nad izpolnjevanjem obveznosti osemenjevalcev, na katere se sklicuje francoska vlada, niti za preverjanje semenskega materiala s strani OS. Izpolnjevanje teh obveznosti bi bilo namreč lahko zagotovljeno tudi v okviru ureditve, ki takšne izključne pravice ne bi predvidevala.

91. Zato menim, da razlogi, ki jih v tem postopku navaja francoska vlada v utemeljitev sporne nacionalne ureditve, ne izpolnjujejo meril, določenih v sodni praksi, navedeni v točki 64 teh sklepnih predlogov, in torej ne morejo upravičiti omejevanja pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev v zvezi z umetnim osemenjevanjem goveda, ki je posledica te ureditve. Iz teh razlogov Sodišču predlagam, naj tožbi Komisije ugodi v delu, ki se nanaša na navedeno omejevanje.

V – Stroški

92. V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom 69(3) tega poslovnika Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka uspe samo deloma.

93. Če bo Sodišče odločilo tako, kot predlagam, in bo tožbi ugodilo samo deloma, to je samo glede omejevanja pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, ki se nanaša na storitev umetnega osemenjevanja goveda, ne pa tudi glede zatrjevanega omejevanja istih svoboščin v zvezi s storitvijo distribucije semenskega materiala govedi, menim, da bi bilo pravično, če bi odločilo v smislu porazdelitve stroškov med strankama. Natančneje, Sodišču predlagam, naj toženi državi naloži plačilo v višini dveh tretjin vseh stroškov, Komisiji pa plačilo preostale tretjine.

VI – Predlog

94. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj: — ugotovi, da Francoska republika s tem, da je odobrenim osemenjevalnim središčem na svojem ozemlju podelila izključno pravico za opravljanje storitev umetnega osemenjevanja goveda znotraj območja, določenega v odločbi o izdaji dovoljenja za začetek in opravljanje dejavnosti OS, in s tem da je izdajo licence za osemenjevalca pogojevala s sklenitvijo pogodbe med predsednikom enega izmed navedenih središč in prosilcem za licenco, ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz členov 43 ES in 49 ES; — v preostalem tožbo zavrne kot nedopustno; — Francoski republiki naloži plačilo v višini dveh tretjin vseh stroškov, Komisiji Evropskih skupnosti pa plačilo preostale tretjine stroškov.

( 1 ) Jezik izvirnika: italijanščina.

( 2 ) Pojasnim naj, da bom, zato da bi kar najbolj zvesto sledil terminologiji, uporabljeni v zadevnih francoskih predpisih – ki razlikujejo med „mise en place“ in „insémination“, pri čemer s slednjim izrazom označujejo širši pojem –, v teh sklepnih predlogih uporabljal izraz „osemenjevanje“ za postopek vnosa semena, odvzetega bikom, v genitalni trakt samice iste živalske vrste, medtem ko bom z izrazom „oplojevanje“, ki bi lahko bil razumljen kot sopomenka prvemu, označeval vse dejavnosti, povezane s prirejo goveda z umetnimi postopki, torej skupaj z dejavnostjo pridelave tega materiala.

( 3 ) Sodbi z dne 28. junija 1983 v zadevi Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn (271/81, Recueil, str. 2057) in z dne 7. decembra 1995 v zadevi Gervais in drugi (C-17/94, Recueil, str. I-4353).

( 4 ) Sodba z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Centre d’insémination de la Crespelle (C-323/93, Recueil, str. I-5077).

( 5 ) Direktiva Sveta z dne 25. julija 1977 o čistopasemskem plemenskem govedu (UL L 206, str. 8).

( 6 ) Direktiva Sveta z dne 18. junija 1987 o sprejetju čistopasemskega plemenskega goveda za pleme (UL L 167, str. 54).

( 7 ) Zgoraj navedena sodba Gervais in drugi.

( 8 ) Tudi v postopku za predhodno odločanje, zaključenem z zgoraj navedeno sodbo Gervais in drugi, je bilo Sodišče pozvano, naj odgovori na vprašanje v zvezi s skladnostjo navedene ureditve z določbami Pogodbe ES o pravici do ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev (člena 52 in 59 Pogodbe ES, po spremembi postala člena 43 ES in 49 ES). Vendar Sodišče na to vprašanje ni odgovorilo, ker je ugotovilo, da te določbe v obravnavanem primeru niso bile upoštevne, saj so bili položaji, ki so bili predmet glavnega postopka, le notranje narave.

( 9 ) JORF z dne 5. januarja 2006, str. 229.

( 10 ) JORF z dne 8. januarja 2006, str. 18620.

( 11 ) JORF z dne 23. decembra 2006, str. 19479.

( 12 ) Zakon o zakonodajnem delu (nove) VI. knjige kmetijskega zakonika (JORF z dne 9. julija 1998, str. 10458).

( 13 ) JORF z dne 29. decembra 1966, str. 11619.

( 14 ) Dekret o delu izvedbenih predpisov VI. knjige kmetijskega zakonika, s katerim sta bila spremenjena dela izvedbenih predpisov II. in III. knjige tega zakonika (JORF z dne 6. septembra 2003, str. 15405).

( 15 ) JORF z dne 23. marca 1969, str. 2948.

( 16 ) JORF z dne 30. aprila 1969, str. 4349.

( 17 ) JORF z dne 19. novembra 1969, str. 11256.

( 18 ) JORF z dne 31. januarja 1989, str. 1469.

( 19 ) JORF z dne 6. decembra 1991, str. 15936.

( 20 ) JORF z dne 1. junija 1997, str. 8791.

( 21 ) JORF z dne 27. januarja 2001, str. 1477.

( 22 ) Za namene tega postopka lahko izpustimo določbe, na podlagi katerih se pod določenimi pogoji dopušča, da rejci sami izvedejo postopek osemenjevanja svoje živine (v tem primeru ne gre za storitev tretje osebe), in tiste, na podlagi katerih se izjemoma dopušča, da osemenitev opravijo veterinarji – čeprav nimajo licence – iz terapevtskih razlogov, to je v okviru zdravljenja obolelih živali (jasno je, da se te okoliščine ne pojavljajo pogosto).

( 23 ) Sodbi z dne 13. decembra 1990 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-347/88, Recueil, str. I-4747, točka 40) in z dne 13. septembra 2007 v zadevi Komisija proti Italiji (C-260/04, ZOdl., str. I-7083, točka 18, in tam navedena sodna praksa).

( 24 ) Sodba z dne 31. marca 1993 v zadevi Kraus (C-19/92, Recueil, str. I-1663, točka 32) ter sodba Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Vlaamse Televisie Maatschappij proti Komisiji (T-266/97, Recueil, str. II-2329, točka 113).

( 25 ) Direktiva Sveta z dne 14. junija 1988 o zahtevah za zdravstveno varstvo živali, ki veljajo za promet med državami članicami Evropske skupnosti in za uvoz globoko zamrznjenega semena domačih živali iz vrst govedi (UL L 194, str. 10).

( 26 ) Čeprav bi bilo mogoče na podlagi trditev, vsebovanih v repliki, sklepati drugače, pa iz vlog in iz ustnih stališč Komisije izhaja, da predpisana licenca za osemenjevalca sama po sebi ni predmet očitkov.

( 27 ) Sodba z dne 4. maja 2006 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu (C-98/04, ZOdl., str. I-4003, točka 18).

( 28 ) V zvezi s tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES glej sodbo z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Španiji (C-55/03, točka 23).

( 29 ) Naj spomnim, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Centre d’insémination de la Crespelle (točke od 28 do 40) glede na določbe členov 30 in 36 Pogodbe ES (po spremembi postala člena 28 ES in 30 ES) preučilo obveznost, določeno v francoski zakonodaji, v skladu s katero morajo gospodarski subjekti, ki uvažajo semenski material iz drugih držav članic, tega izročiti odobrenemu osemenjevalnemu središču ali središču za pridelavo.

( 30 ) Navedena zgoraj, točka 17.

( 31 ) Na podlagi člena 4 dekreta ministra za kmetijstvo, prehrano, ribištvo in kmetijske zadeve z dne 20. februarja 2003 o tarifnih pogojih za storitev osemenjevanja goveda, ki jo izvajajo odobrena središča za osemenjevanje (JORF z dne 23. februarja 2003, str. 3290), so storitev osemenitve rejcem zaračunala OS, ne glede na status (samozaposlen ali v delovnem razmerju) osemenjevalca, ki jo je izvedel.

( 32 ) Sodba z dne 23. oktobra 1997 v zadevi Komisija proti Franciji (C-159/94, Recueil, str. I-5815, točka 44).

( 33 ) Sodbi z dne 19. marca 1991 v zadevi Francija proti Komisiji (C-202/88, Recueil, str. I-1223, točka 22) in z dne 25. julija 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski (C-353/89, Recueil, str. I-4069, točka 34).

( 34 ) Zgoraj navedeni sodbi Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn (točke od 8 do 10) in Gervais in drugi (točki 35 in 36).

( 35 ) Prim. točki 11 in 12 zgoraj navedene sodbe Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn, na kateri se je Sodišče sklicevalo tudi v točki 37 zgoraj navedene sodbe Gervais in drugi, kjer je Sodišče pojasnilo, da je treba za odgovor na vprašanje, ali dejavnost odobrenih središč vpliva na diskriminacijo v odnosu do uvoženega semenskega materiala, ki bi bila v nasprotju s členom 30 Pogodbe ES, preučiti upoštevna dejstva, in odločilo, da je za to presojo pristojno (šlo je namreč – tako kot v zadevi Société coopérative d’amélioration de l’élevage et d’insémination artificielle du Béarn – za postopek predhodnega odločanja in ne za postopek, uveden s tožbo zaradi neizpolnitev obveznosti, kakršen je zadevni).

( 36 ) Zgoraj navedena sodba Centre d’insémination de la Crespelle (točke 13, 18 in 21).

( 37 ) Sodba z dne 18. junija 1991 (C-260/89, Recueil, str. I-2925, točke od 10 do 12 in 20).

( 38 ) Sodba z dne 30. aprila 1974 (155/73, Recueil, str. 409, točka 14). Moj poudarek.

( 39 ) Navedena zgoraj, točka 35.

( 40 ) Sodba z dne 21. septembra 1999 (C-124/97, Recueil, str. I-6067, točke od 28 do 30).

( 41 ) Sodba z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank (C-442/02, ZOdl., str. I-8961, točka 11, in tam navedena sodna praksa).

( 42 ) Sodba z dne 30. marca 2006 (C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 34).

( 43 ) Sklepni predlogi, predstavljeni 28. junija 2005 v zadevi, zaključeni z zgoraj navedeno sodbo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (točki 42 in 44).

( 44 ) Zgoraj navedena sodba Kraus, točka 32.

( 45 ) Sodbe z dne 25. julija 1991 v zadevi Säger (C-76/90, Recueil, str. I-4221, točka 12), z dne 20. februarja 2001 v zadevi Analir in drugi (C-205/99, Recueil, str. I-1271, točka 21), z dne 9. novembra 2006 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-433/04, ZOdl., str. I-10653, točka 28) in z dne 11. januarja 2007 v zadevi ITC (C-208/05, ZOdl., str. I-181, točka 55).

( 46 ) Glej zlasti sodbo z dne 4. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Nemčiji (205/84, Recueil, str. 3755, točka 28), zgoraj navedeno sodbo Säger (točka 14) in sodbe z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Vander Elst (C-43/93, Recueil, str. I-3803, točka 15), z dne 9. marca 2000 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-355/98, Recueil, str. I-1221, točka 35) ter z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Italiji (C-134/05, ZOdl., str. I-6251, točka 23).

( 47 ) Glej sodbi z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard (C-55/94, Recueil, str. I-4165, točka 37) in z dne 4. julija 2000 v zadevi Haim (C-424/97, Recueil, str. I-5123, točka 57), zgoraj navedeno sodbo Analir in drugi (točka 25), sodbo z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji (C-439/99, Recueil, str. I-305, točka 23) in zgoraj navedeno sodbo Caixabank (točka 17).

( 48 ) Sodbi z dne 15. junija 2006 v zadevi Komisija proti Franciji (C-255/04, ZOdl., str. I-5251, točka 43) in z dne 14. decembra 2006 v zadevi Komisija proti Avstriji (C-257/05, ZOdl., str. I-134, točka 23).

( 49 ) Sodba z dne 19. novembra 1998 (C-162/97, Recueil, str. I-7477).

( 50 ) Navedena zgoraj, točka 33.

( 51 ) Direktiva Sveta 91/174/EGS z dne 25. marca 1991 o določitvi zootehniških in genealoških pogojev za promet s čistopasemskimi živalmi, s katerimi sta bili spremenjeni direktivi 77/504/EGS in 90/425/EGS (UL L 85, str. 37).

( 52 ) Poleg tega – kot poudarja francoska vlada in kot priznava tudi Komisija – gre le za semenski material čistopasemskih bikov, zato se zadevna harmonizacija kakor koli ne bi nanašala na ukrepe v zvezi s semenskim materialom drugih bikov.

( 53 ) Navedena zgoraj, točka 32.

( 54 ) Navedena zgoraj, točka 29.

( 55 ) Zgoraj navedena sodba Nilsson in drugi, točka 29.

( 56 ) Zgoraj navedena sodba Gervais in drugi, točka 32.

( 57 ) V zgoraj navedeni sodbi Nilsson in drugi (točka 30) je Sodišče pojasnilo, da ob upoštevanju harmonizacije, uveljavljene z direktivama 77/504 in 87/328, „pogoja, ki predpisuje pridobitev dovoljenja za opravljanje storitev osemenjevanja, ni mogoče uporabiti za izvajanje nadzora nad genetsko kakovostjo plemenskega goveda na način, ki ga direktivi ne predvidevata“.

( 58 ) Sodba z dne 13. januarja 2000 (C-254/98, Recueil, str. I-151, točka 34).

( 59 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2002 o določitvi splošnih načel in zahtevah živilske zakonodaje, ustanovitvi Evropske agencije za varnost hrane in postopkih, ki zadevajo varnost hrane (UL L 31, str. 1).

( 60 ) Francoska vlada se sklicuje na dekret z dne 2. avgusta 1983, v katerem je opredeljena dejavnost osemenjevalcev (JORF z dne 10. avgusta 1983, str. 7442).

( 61 ) Člen 15 dekreta z dne 17. aprila 1969 s spremembami.