SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 14. maja 2009 ( 1 )

Zadeva C-192/08

TeliaSonera Finland Oyj

„Sektor telekomunikacij — Elektronske komunikacije — Direktiva 2002/19/ES — Člen 4(1) — Omrežja in storitve — Sporazumi o medomrežnem povezovanju med telekomunikacijskimi podjetji — Obveznost pogajanj v dobri veri — Pojem ‚operater javnih komunikacijskih omrežij‘ — Člena 5 in 8 — Pristojnost nacionalnih regulativnih organov — Podjetje, ki nima pomembne tržne moči“

I – Uvod

1. Korkein hallinto-oikeus (finsko vrhovno upravno sodišče) prosi Sodišče za razlago člena 4(1) ter členov 5 in 8 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (v nadaljevanju: direktiva o dostopu ali Direktiva 2002/19). ( 2 )

2. Natančneje, predložitveno sodišče zanima obseg obveznosti medomrežnega povezovanja iz člena 4(1) Direktive 2002/19, da se ugotovi, ali so širše določbe finskega zakona, ki to obveznost nalaga vsem telekomunikacijskim podjetjem, ne da bi razlikovalo med podjetji, ki upravljajo javna omrežja, in podjetji, ki opravljajo storitve, oziroma ne glede na obstoj ali neobstoj pomembne tržne moči, skladne z Direktivo.

3. Sodišče je po liberalizaciji sektorja nacionalnim regulativnim organom dovolilo, da za prevladujoče operaterje ex ante uvedejo nekatere obveznosti, ( 3 ) s tem da na podlagi prehodnih določb direktive o dostopu in Direktive 2002/21/ES o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (v nadaljevanju: okvirna direktiva ali Direktiva 2002/21) ( 4 ) odobrijo medsebojno povezovanje njihovih omrežij brez predhodne analize trga. ( 5 ) Poleg tega je zavrnilo samodejno vmešavanje zakonodajne oblasti, zaradi katerega je bila omejena nujno potrebna diskrecijska pravica teh organov. ( 6 )

4. Vendar v tej zadevi obravnavana tematika vodi do tega, da se namesto spora med nekdanjimi in novimi operaterji v ospredje postavlja razprava o mejah uprave, ko je dosežena visoka stopnja liberalizacije, kar pomeni, da se mora posredovanje države na trgu zmanjšati, da ne bi motilo razmerja med ponudbo in povpraševanjem.

5. Nobena glavna stranka v nacionalnem sporu namreč ni bila opredeljena kot „operater s pomembno tržno močjo“, kar deloma dokazuje, da je Skupnost uspešna v boju proti monopolom, to pa pomeni, da lahko komunikacijsko podjetje, ki želi razširiti svoje dejavnosti prek drugega podjetja, ki mu ni bil priznan prevladujoč položaj v določenem tržnem segmentu, pridobi njegovo tehnično pomoč. ( 7 )

6. Če bi se Sodišče strinjalo, da morajo podjetja ne glede na svoj položaj na trgu skleniti sporazume, bi moralo v skladu z načrtom predložitvenega sodišča ugotoviti, kakšno možnost odziva ima neodvisni nacionalni organ na podlagi prava Skupnosti, da bi preverilo, ali se je upoštevala ta obveznost medomrežnega povezovanja, pri čemer bi lahko po potrebi uporabilo ustrezne ukrepe.

7. Podlaga za obravnavano zadevo je pravica držav članic, da razširijo zahteve direktiv na področju telekomunikacij. Tega vprašanja se je treba lotiti s previdnostjo, ki je potrebna zaradi ustrezne uporabe opredelitev ( 8 ) na področju posebne tehnologije ( 9 ) in stroge omejitve obveznosti pogajanj o medomrežnem povezovanju.

II – Veljavna ureditev

A – Pravo Skupnosti

1. „Načelo lojalnega sodelovanja“

8. V skladu s členom 10 ES „[d]ržave članice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje obveznosti, ki izhajajo iz te pogodbe ali so posledica ukrepov institucij Skupnosti“, tako da olajšajo „izpolnjevanje nalog Skupnosti“. Poleg tega se„[v]zdržijo […] vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev“ Unije.

2. Direktiva 2002/19

a) Ozadje

9. Priprava zelene knjige o telekomunikacijah ( 10 ) iz leta 1987 pomeni začetek vzpostavitve konkurenčnega in usklajenega evropskega trga, ki temelji na svobodni izbiri operaterjev.

10. Upravna deregulacija sektorja je povzročila temeljito preoblikovanje njegove pravne zasnove. Medtem ko so ta sektor na začetku upravljali izključno javni organi, se je to v skladu s pravili iz Direktive 90/388/EGS ( 11 ) razvilo v odpravo posebnih ali izključnih pravic, saj tradicionalni sistem državnih monopolov ni bil zmožen zadostiti zahtevam uporabnikov, ne samo zaradi revolucije v panogi, ampak tudi zaradi močne politične konotacije pri sprejemanju odločitev teh monopolov. ( 12 )

11. Okvirna direktiva 90/387/EGS ( 13 ) je pripomogla k skupnemu učinkovanju, novim udeležencem je olajšala vstop na področje telekomunikacij in poskrbela za vzpostavitev ravnotežja, ki je bilo težko dosegljivo, saj so bili njegovi krhki temelji omajani zaradi premoči nekdanjega javnega operaterja, ki je izhajala iz njegovih dolgoletnih pravic in dobrega poznavanja trga.

12. Uskladitev se je tako morala razširiti na dostop in namestitev infrastrukture, kar je bilo potrebno, da bi se zagotovilo medomrežno povezovanje med javnimi omrežji in njihovimi dobavitelji. ( 14 ) Prav s tem namenom je bila sprejeta Direktiva 97/33 ( 15 ), ki subjektom, pooblaščenim za zagotavljanje javnih telekomunikacijskih omrežij in/ali „storitev“, ( 16 ) daje pravico in hkrati nalaga obveznost, da se morajo pogajati o medomrežnem povezovanju drug z drugim, tako da bi ta omrežja in storitve zagotovili v vsej Skupnosti (člen 4(1)), pri čemer so morali subjekti s pomembno tržno močjo izpolniti vse razumne zahteve glede povezovanja (člen 4(2)).

b) Njena vsebina

13. Direktiva o dostopu je del tako imenovanega „novega normativnega okvira,“ ( 17 ) ki je bil sprejet 7. marca 2002 in objavljen . ( 18 )

14. V skladu z okvirno direktivo in glede na izkušnje, pridobljene z Direktivo 97/33, je namen direktive o dostopu uskladiti medomrežno povezovanje, in sicer z dvojnim ciljem zagotavljanja njene združljivosti z načeli notranjega trga in zagotavljanja koristi uporabnikom hkrati z ohranitvijo trajnostne konkurence in medobratovalnosti storitev.

15. Člen 4(1) Direktive 2002/19 določa: „Operaterji javnih komunikacijskih omrežij imajo pravico in, kadar tako zahtevajo druga za to pooblaščena podjetja, obveznost, da se pogajajo o medomrežnem povezovanju drug z drugim, da bi zagotovili javnosti dostopne telekomunikacijske storitve, s čimer bi zagotovili tudi medobratovalnost storitev v celotni Skupnosti. Operaterji ponudijo drugim podjetjem dostop in medomrežno povezovanje pod pogoji, skladnimi z obveznostmi, ki jih naloži nacionalni regulativni organ po členih 5, 6, 7 in 8.“

16. V členu 5(1), prvi pododstavek, je navedeno, da morajo nacionalni regulativni organi pri izpolnjevanju ciljev iz člena 8 Direktive 2002/21 spodbujati, in kjer je to primerno, zagotoviti primeren dostop in ustrezno medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev, svojo dolžnost pa izvajajo na način, ki pospešuje učinkovitost in trajnostno konkurenco ter prinaša končnim uporabnikom največje mogoče koristi. Nacionalni regulativni organi lahko brez poseganja v ukrepe, ki utegnejo biti sprejeti v skladu s členom 8 v zvezi s podjetji s pomembno tržno močjo, naložijo zlasti nekatere objektivne, pregledne, sorazmerne in nediskriminacijske obveznosti (člen 5(3)): (a) za podjetja, ki nadzorujejo dostop do končnih uporabnikov: obveznosti za zagotovitev povezljivosti med obema koncema, v utemeljenih primerih skupaj z obveznostjo medomrežnega povezovanja svojih omrežij, če to še ni bilo storjeno; (b) za operaterje: obveznost, da zagotovijo dostop do drugih naprav iz dela II priloge I pod pravičnimi in primernimi pogoji, da se končnim uporabnikom zagotovi dostopnost do digitalnih in televizijskih radiodifuzijskih storitev, ki jih je določila država članica.

17. V členu 8 je določen okvir posameznih pobud ( 19 ) regulativnih organov, vendar le za družbe s pomembno tržno močjo, ki se za take štejejo na podlagi analize trga, izvedene v skladu s členom 16 okvirne direktive.

18. Da bi se izognili vsakršnemu dvomu, je ta omejitev zadevnih subjektov natančneje določena v členu 8(3), ( 20 ) v katerem je navedeno, da nacionalni regulativni organi operaterjem, ki niso bili določeni v skladu z odstavkom 2, torej, povedano drugače, operaterjem, ki nimajo te tržne moči, ne naložijo obveznosti, določenih v členih od 9 do 13.

19. Med ukrepi, ki jih direktiva o dostopu določa izključno za prevladujoča podjetja, izstopajo zlasti ukrepi iz člena 12(1), saj lahko nacionalni regulativni organi v skladu s členom 8 naložijo operaterjem obveznosti, da izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, kadar nacionalni regulativni organ meni, da bi zavrnitev dostopa ali neprimerni pogoji s podobnim učinkom ovirali razvoj trajnostnega konkurenčnega maloprodajnega trga ali ne bi bili v interesu končnih uporabnikov. Od operaterjev se lahko zahteva, da: „[…] (a) omogočijo tretjim osebam dostop do določenih omrežnih elementov in/ali naprav, vključno z razvezanim dostopom do krajevne zanke; (b) se pogajajo v dobri veri s podjetji, ki zahtevajo dostop; […] (e) odobrijo odprti dostop do tehničnih vmesnikov, protokolov ali drugih ključnih tehnologij, ki so nujno potrebni za medobratovalnost storitev ali storitev virtualnih omrežij; […] (g) opravijo določene storitve, potrebne za zagotovitev medobratovalnosti storitev med koncema za uporabnike, vključno z zagotovitvijo zmogljivosti za inteligentne omrežne storitve ali sledenje v mobilnih omrežjih; (h) zagotovijo dostop do sistemov za podporo obratovanja ali podobnih sistemov programske opreme, ki so potrebni za zagotovitev pravične konkurence pri izvajanju storitev; (i) med seboj povezujejo omrežja ali omrežne zmogljivosti. […]“

B – Nacionalno pravo

20. Direktiva o dostopu in okvirna direktiva sta bili v finski pravni red preneseni z zakonom o telekomunikacijskem trgu (Viestintämarkkinalaki) ( 21 ).

21. V točki 13 člena 2 zakona o telekomunikacijskem trgu je medomrežno povezovanje opredeljeno kot fizična in funkcionalna povezava med različnimi omrežji in storitvami, tako da je uporabnikom zagotovljen dostop, tudi če so navedena omrežja in storitve v lasti drugega telekomunikacijskega podjetja. V skladu s točko 21 člena 2 ta pojem obsega podjetja, ki upravljajo omrežja, in podjetja, ki zagotavljajo navedene storitve.

22. V členu 39 navedenega zakona so določene obveznosti navedenih podjetij glede medomrežnega povezovanja, s tem povezana pogajanja pa ureja odstavek 1 navedenega člena. V skladu s členom 39(2) lahko Viestintävirasto (finski regulativni organ) od podjetja s pomembno tržno močjo zahteva, ( 22 ) naj svoje omrežje ali komunikacijske storitve poveže z omrežjem ali komunikacijskimi storitvami drugega telekomunikacijskega podjetja. Na podlagi člena 39(3) lahko Viestintävirasto ( 23 ) enako obveznost uvede tudi za podjetja, ki nimajo pomembne tržne moči, če ta podjetja nadzorujejo povezovanje uporabnikov v komunikacijsko omrežje in če je ta obveznost nujna za zagotovitev medobratovalnosti.

III – Dejansko stanje

23. Družba iMEZ Ab ponuja storitve pošiljanja besedilnih (SMS) in multimedijskih sporočil (MMS) s programsko opremo, ki njenim strankam omogoča komuniciranje z uporabniki mobilnih telefonov (končnimi uporabniki), pri čemer informacije potujejo od programske opreme do telefona in v nasprotni smeri, saj sistem naslovniku omogoča, da odgovori na poslano sporočilo in obdeluje svoje odgovore.

24. To podjetje nima lastnega radijskega omrežja, temveč ima v lasti sporočilna centra Short Message Service Center (SMSC) in Multimedia Messaging Service Center (MMSC). Za zagotavljanje teh storitev je družba iMEZ Ab sklenila sporazume z vsemi operaterji mobilne telefonije na Švedskem, na Finskem pa z družbo Elisa Oyj, enim izmed operaterjev mobilne telefonije. Švedski regulativni organ (Kommunikations-myndigheten PTS) ji je dodelil lastno kodo mobilnega omrežja (Mobile Network Code).

25. Omrežje mobilne telefonije družbe TeliaSonera Finland Oyj, ki se je združila z družbo Sonera Mobile Networks Oy, omogoča pošiljanje besedilnih in multimedijskih sporočil ter storitve obdelave podatkov.

26. Družba TeliaSonera Finland Oyj se v obravnavanem sporu izrecno ne šteje za podjetje s pomembno tržno močjo, vendar njeno omrežje mobilne telefonije pokriva celotno finsko ozemlje, zaradi česar si družba iMEZ Ab prizadeva za medomrežno povezovanje.

27. Ker pogajanja niso bila uspešna, je družba iMEZ Ab 7. avgusta 2006 finski regulativni organ zaprosila, naj od družbe TeliaSonera Finland Oyj zahteva, da se v dobri veri pogaja o medomrežnem povezovanju, in sicer tako, da predlaga primeren sporazum oziroma določi rešitev za pošiljanje sporočil SMS in MMS. Podredno je družba iMEZ Ab zahtevala, naj Viestintävirasto družbo TeliaSonera Finland Oyj opredeli za podjetje s pomembno tržno močjo, da bi tako dosegla medomrežno povezovanje.

28. Finska uprava je v odločbi z dne 11. decembra 2006 ugotovila, da družba TeliaSonera Finland Oyj ni spoštovala obveznosti pogajanj, ki zanjo velja na podlagi člena 39 zakona o komunikacijskem trgu, ker je družbi iMEZ Ab predlagala medomrežno povezovanje pod enostranskimi pogoji, saj se je za sporočila, poslana v omrežje družbe TeliaSonera Finland Oyj, zahtevalo plačilo, medtem ko bi morala biti sporočila, poslana v omrežje družbe iMEZ Ab, brezplačna.

29. Viestintävirasto je ugotovil, da mora družba TeliaSonera Finland Oyj rešiti nastali položaj in se v dobri veri pogajati ( 24 ) o medomrežnem povezovanju na področju storitev SMS in MMS, ter odredil, da je treba doseči medobratovalnost teh storitev v korist uporabnikov.

IV – Spor o glavni stvari, predlogi strank in vprašanja za predhodno odločanje

30. Družba TeliaSonera Finland Oy je zoper odločbo z dne 11. decembra 2006 vložila tožbo pri nacionalnih sodiščih, pri čemer se je sklicevala na ničnost navedene odločbe, kar zadeva nadaljevanje pogajanj, ker Viestintävirasto ni imel pristojnosti za to, da bi od nje zahteval, naj po neuspelih poskusih poslovnega sodelovanja začne pogajanja z družbo iMEZ.

31. Družba iMEZ je predlagala, naj se tožba zavrne, in vztrajala, da je treba od družbe TeliaSonera Finland Oyj zahtevati, naj nadaljuje pogajanja, saj dotedanji rezultati niso zagotavljali delovanja njenih storitev.

32. Korkein hallinto-oikeus je postopek prekinilo in v skladu s členom 234 ES Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je člen 4(1) Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (direktiva o dostopu), v povezavi, po eni strani, s 5., 6. in 8. uvodno izjavo te direktive in, po drugi strani, s členoma 8 in 5 navedene direktive treba razlagati tako, (a) da lahko nacionalno pravo, kot je člen 39(1) zakona o komunikacijskem trgu, določi, da je vsako telekomunikacijsko podjetje zavezano, da se z drugimi telekomunikacijskimi podjetji pogaja o medomrežnem povezovanju, in če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, (b) da lahko nacionalni regulativni organ šteje, da obveznost pogajanj ni izpolnjena, če je telekomunikacijsko podjetje, ki nima pomembne tržne moči, drugemu podjetju ponudilo medomrežno povezovanje pod pogoji, ki jih organ obravnava kot popolnoma enostranske in ki po njegovem mnenju lahko ovirajo razvoj konkurenčnega maloprodajnega trga, ker so drugo podjetje dejansko ovirali pri tem, da bi svojim strankam nudilo možnosti, da končnim uporabnikom, ki so priključeni na mrežo telekomunikacijskih podjetij, pošiljajo multimedijska sporočila, in če je tudi odgovor na to vprašanje pritrdilen, (c) da lahko nacionalni regulativni organ s svojo odločitvijo od imenovanega telekomunikacijskega podjetja, ki torej nima pomembne tržne moči, zahteva, da se v dobri veri o medomrežnem povezovanju storitev SMS in multimedijskih sporočil med sistemi podjetij pogaja tako, da so pri gospodarskih pogajanjih upoštevani cilji, ki se jim sledi z medomrežnim povezovanjem, in da pogajanja potekajo tako, da se za delovanje storitev SMS in multimedijskih sporočil med navedenimi sistemi podjetij vzpostavijo primerni pogoji, tako da ima uporabnik možnost uporabe komunikacijskih storitev telekomunikacijskih podjetij? 2. Ali je odgovor na to vprašanje odvisen od narave omrežja družbe iMEZ ali od tega, ali je treba družbo iMEZ Ab obravnavati kot operaterja javnega elektronskega komunikacijskega omrežja?“

V – Postopek pred Sodiščem

33. Predložitvena odločba je bila v sodnem tajništvu Sodišča vložena 8. maja 2008.

34. Družba iMEZ Ab, finska, italijanska, litovska, nizozemska, poljska in romunska vlada ter Komisija Evropskih skupnosti so v roku iz člena 23 Statuta Sodišča predložile pisna stališča.

35. Predstavniki družb TeliaSonera in iMEZ Ab ter Republike Finske in Komisije Evropskih skupnosti so ustna stališča predstavili na obravnavi 2. aprila 2009, tako da je bila zadeva v stanju za pripravo teh sklepnih predlogov.

VI – Analiza vprašanj za predhodno odločanje

36. Predložitvena odločba sodišča Korkein hallinto-oikeus se nanaša na dve vprašanji, ki sta sicer povezani, vendar zahtevata samostojno pravno obravnavo.

37. Namen točke (a) prvega vprašanja in namen drugega vprašanja je ugotoviti, za katero vrsto podjetij velja obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju iz člena 4(1) direktive o dostopu, cilj točk (b) in (c) prvega vprašanja pa je opredeliti pristojnosti nacionalnih organov.

38. Številna zastavljena vprašanja je treba zaradi sistematičnosti preoblikovati in prerazporediti, tako da se najprej preučita točka (a) prvega vprašanja in drugo vprašanje, saj je od odgovora nanju odvisen obseg pristojnosti regulativnega organa v zadevi v glavni stvari.

A – Uvodna pojasnila o svobodni konkurenci in sektorskih predpisih

39. Za telekomunikacije, ki so bile tradicionalno pod zaščito vlade, je bila značilna gospodarska rast, ki je bila posledica liberalizacije, za njeno uresničevanje pa so se pravila iz Rimske pogodbe izkazala za nezadostna.

40. Po mojem mnenju pri državnem monopolu ne govorimo o vodstvu, ampak o upravljavcih; ne o strankah, ampak o naslovnikih upravnih aktov in, ne nazadnje, ne govorimo o trgu, ampak o javnem upravljanju. Zato se je v teh okoliščinah izkazalo, da člena 81 ES in 82 ES potencialnim operaterjem ne omogočata vstopa na trg, ki je bil do zdaj prepuščen trenutnim željam prejšnjega sistema.

41. Za prečiščenje sektorja so bile torej potrebne določene zunanje spodbude in v ta namen je zakonodajalec Skupnosti, ki je naklonjen posebnim posegom, zagotovil vzpostavitev minimalnih pogojev, da bi lahko najprej odpravili ozko grlo pri dostopu, nato pa spodbujali uporabnikovo svobodo izbire.

42. Tako se je pojavila delna ureditev, v okviru katere se konkurenca zdi najučinkovitejši instrument in ki je upravičena z vidika prizadevanj za odpravo nekaterih tržnih nepopolnosti, kot sta nedonosnost podvajanja infrastrukture ali nezmožnost, da bi koristi, ki jih ta prinaša za družbo v celoti, amortizirali tisti, ki jo gradijo ali vzdržujejo, saj zakon ponudbe in povpraševanja v tem smislu ne omogoča pravične razdelitve sredstev. ( 25 )

43. Boj proti strukturnim napakam poteka na dveh ravneh, ki se med seboj dopolnjujeta: na eni strani je varstvo konkurence, s katerim se zmanjšuje vmešavanje in katerega namen je vzpostaviti nevtralno okolje, v katerem nihče ne posega v strategije podjetij, z njim pa se nadzoruje tudi konkurenčni proces na trgih; na drugi strani pa je ad hoc ureditev na področju telekomunikacij, s katero se uresničuje navzočnost uprave, spodbuja udeležba večjega števila podjetij, tako da se ščitijo najslabotnejša med njimi, in katere namen je, skratka, takoj doseči cilje iz direktiv.

44. Obe vrsti ureditve se razlikujeta v načinu izpolnjevanja njihovih ciljev.

45. Z „novo ureditvijo“ se ex ante urejajo vnaprej določeni trgi, vendar asimetrično, ker je intenzivnost seznama obveznosti, ki jih določa, odvisna od moči podjetja in zasnovana kot prehodna, prav zato ker posega v svobodo poslovanja.

46. Te predpostavke so v nasprotju s pravom o konkurenci, saj se to na splošno uporablja a posteriori na trgih, ki naj bi se urejali, ( 26 ) ne razlikuje med kršitelji svojih določb in naj bi postalo trajno.

47. Očitno je, da bo ta sektorska „šok terapija“ izgubila svojo moč, ko bodo odpravljene začetne težave in ko bo konkurenca v celoti upravljala elektronske komunikacije, kar pojasnjuje precejšnje zmanjšanje želje po urejanju, ( 27 ) kot napovedujejo trenutne reforme, saj je, če odmislimo kateri koli projekt na tem področju, ( 28 ) mogoče opaziti težnjo po rahljanju normativnega okvira ukrepov. ( 29 )

B – Operaterji javnih omrežij kot naslovniki obveznosti pogajanj o medomrežnem povezovanju

48. Sodišče ne more odločati o vprašanju, ali je družba iMEZ Ab operater javnih elektronskih komunikacijskih omrežij, saj je za to pristojno izključno nacionalno sodišče. Kljub temu mora olajšati delo nacionalnega sodišča, tako da določi nekatera pravila, ki mu bodo v pomoč pri tej presoji.

49. V ta namen je treba preučiti subjektivno področje uporabe člena 4(1) direktive o dostopu, da bi ugotovili, ali obveznost pogajanj velja za vsa pooblaščena podjetja v sektorju komunikacij ali pa se uporablja samo za operaterje, kar pomeni, kot pravilno navaja Korkein hallinto-oikeus, da je treba določiti naravo omrežij. Ko bo to razjasnjeno, se je treba vprašati o razlikovanju glede na tržno moč.

1. Pozitivna opredelitev

50. Člen 4(1) Direktive 2002/19 za „operaterje javnih komunikacijskih omrežij“ določa medsebojna pogajanja o medomrežnem povezovanju, s čimer torej ustvarja vzajemno obveznost, ki je za nekoga prednost, drugemu pa pogosto povzroča neprijetnosti. ( 30 )

51. V členu 2(c) Direktive 2002/19 je pojem operaterja jasno opredeljen, pri čemer je omejen na podjetje, ki „zagotavlja ali je pooblaščeno za zagotavljanje javnega komunikacijskega omrežja ali pripadajoče naprave,“ torej se priznava, da poleg njega obstajajo podjetja, ki se ukvarjajo z drugimi dejavnostmi.

52. Čeprav je Sodišče pojasnilo, da iz pomena besed ne dobimo vedno pravilne razlage, v obravnavanem primeru različne jezikovne različice pripeljejo do enake rešitve, saj to obveznost nalagajo samo operaterjem, ki upravljajo navedena javna komunikacijska omrežja.

53. Ugotoviti je torej treba, ali so operaterji pripadajočih naprav ( 31 ) oproščeni obveznosti pogajanj iz člena 4 ( 32 ) direktive o dostopu.

54. Čeprav je treba ugotoviti, da obstaja dvojnost med operaterji „javnih komunikacijskih omrežij“ in operaterji „pripadajočih naprav“, pogajanja zadevajo vse operaterje, saj se v Direktivi za obe kategoriji uporablja en sam pojem „operater“. Poleg tega ne smemo zanemariti, da te „pripadajoče“ naprave pomenijo neprecenljiv prispevek k delovanju omrežja, in sicer zaradi njihovega položaja in lastnosti, skratka zaradi tehnologije, ki jo zagotavljajo.

2. Negativna opredelitev

55. Drugi akterji iz sektorja ostajajo ob strani; izognejo se sistematični razlagi direktive o dostopu, kjer je v členu 2(b) medomrežno povezovanje opredeljeno kot „fizično in logično povezovanje javnih komunikacijskih omrežij, ki jih uporablja isto ali drugo podjetje […]“. Če se to medomrežno povezovanje, kot je opisano v tej opredelitvi, nanaša samo na ta omrežja, potem po vsej logiki velja izključno za operaterje, ki so lastniki teh omrežij, ali tiste, ki zagotavljajo pripadajoče naprave.

56. Ker ponudniki telekomunikacijskih storitev ne spadajo v kategorijo „operaterjev javnih komunikacijskih omrežij“, zanje torej ne velja obveznost pogajanj o sporazumih o medomrežnem povezovanju.

57. To ugotovitev potrjuje zgodovinska razlaga, ki razkriva nasprotje med členom 4(1) Direktive 97/33, s katerim se je obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju razširila na „subjekte, pooblaščene za zagotavljanje javnih telekomunikacijskih omrežij ali storitev in/ali javnosti dostopnih telekomunikacijskih storitev“, ( 33 ) in istim členom Direktive 2002/19, v katerem je omejena na „operaterje javnih komunikacijskih omrežij“.

58. Kar zadeva primerjavo direktive iz leta 1997 z direktivo iz leta 2002, pripombe Kraljevine Nizozemske iz tega predloga za sprejetje predhodne odločbe podpirajo nasprotno trditev, saj direktiva o dostopu izrecno napotuje na predhodno direktivo. ( 34 )

59. Vendar, kot priznava nizozemska vlada, je bila z direktivo o dostopu razveljavljena Direktiva 97/33, in čeprav se osma uvodna izjava direktive o dostopu sklicuje na „[ohranitev] obstoječ[ih] pravic[…] in obveznosti glede pogajanj o medomrežnem povezovanju […]“, je treba to izjavo razumeti v povezavi s ciljem, ki ga določa, „[…] da morajo imeti [drugi operaterji omrežja] možnost, da do teh strank posredujejo klice, torej morajo imeti možnost neposrednega ali posrednega medomrežnega povezovanja drug z drugim“, s katerim se torej poudarja, da medomrežno povezovanje zadeva operaterje omrežij.

60. Črtanje navedbe „subjekti, pooblaščeni za zagotavljanje javnosti dostopnih telekomunikacijskih storitev,“ v Direktivi 2002/19 potrjuje ugodnejše obete za konkurenco, kot so veljali ob sprejetju Direktive 97/33, saj nova zasnova Direktive 2002/19 bolj zaupa v sposobnost trga, da odpravi ugotovljene nepravilnosti, kar je tudi logična posledica zmanjšanja upravnega posredovanja.

61. Zavračam tudi stališče, da je v členu 7 Direktive 2002/19 potrjena nedotakljivost vseh obveznosti medomrežnega povezovanja iz Direktive 97/33, saj je ta člen zelo zgovorno naslovljen kot „Pregled prejšnjih obveznosti za dostop in medomrežno povezovanje“, kar je v nasprotju s kakršnim koli poskusom ohranitve obveznosti, zlasti v razmerah, ko se veljavne obveznosti ohranijo, dokler se ne pregledajo in dokler „ni sprejeta odločitev v skladu z odstavkom 3“.

3. Zavrnitev široke razlage

62. Kraljevina Nizozemska meni, da čeprav so v členu 4 direktive o dostopu navedeni samo „operaterji javnih omrežij“, ni nikakršnih ovir, da ne bi bilo mogoče obveznosti medomrežnega povezovanja razširiti na „ponudnike telekomunikacijskih storitev“ v skladu s členom 6 Direktive 2002/20 (direktiva o odobritvi) in odstavkom 3 dela A priloge k navedeni direktivi, saj ti določbi državam članicam dajeta široko diskrecijsko pravico pri ureditvi telekomunikacij.

63. Vprašati se je treba, ali države članice na podlagi direktive o dostopu lahko zahtevajo več od obveznosti, ki jih določa, vendar se je iz previdnosti treba izogniti temu, da bi se pri razpravi o tem popačilo besedilo predloga, ki ga je Korkein hallinto-oikeus ( 35 ) naslovilo na Sodišče in v katerem je poudarjena nujnost pogajanj o medomrežnem povezovanju na podlagi Direktive 2002/19, ki se po mojem mnenju težko upre takšni fleksibilnosti, ne da bi se popačila njen tehnično-pravni pomen ali konkurenca.

64. Prvič, pogoji za splošno odobritev elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev, določeni z Direktivo 2002/20, in še zlasti obveznosti, ki se lahko v skladu s členom 5(1) in (2) ter členoma 6 in 8 Direktive 2002/19/ES naložijo ponudnikom teh omrežij ali storitev, „se pravno ločijo od pravic in obveznosti po splošni odobritvi“ (člen 6(2) Direktive 2002/20).

65. Drugič, med zahtevami, ki na podlagi dela A(3) priloge k Direktivi 2002/20 veljajo za to splošno odobritev, lahko poudarimo zahtevi po medobratovalnosti storitev in medsebojnem povezovanju omrežij. Uporaba teh izrazov kaže na to, da zakonodajalec Skupnosti uporablja natančen besednjak, saj storitve „medsebojno obratujejo“, medtem ko se omrežja „medsebojno povezujejo“ ( 36 ), poleg tega mora to potekati „v skladu z Direktivo 2002/19/ES“ ( 37 ), na katero napotuje tudi člen 4(2)(a) direktive o odobritvi.

66. Tretjič, trditev, da naj nacionalnega zakonodajalca ne bi zavezovali členi od 5 do 8 Direktive 2002/19 ( 38 ), ker naj bi bili edini naslovniki regulativni organi, pomeni izkrivljen pogled na navedeno direktivo, saj ne samo zanemarja, da dajanje konkretnih pooblastil nacionalnim regulativnim organom vključuje posredovanje države, ampak prezre tudi enega ključnih dejavnikov, in sicer da so pogajanja za sklenitev morebitnih sporazumov o medomrežnem povezovanju kot splošni ukrep določena v členu 4 Direktive, in ne v členih od 5 do 8 Direktive. ( 39 )

67. Četrtič, direktiva o dostopu v ta namen ne pomeni minimalne ureditve, ampak, kot je navedeno v njeni štirinajsti uvodni izjavi, „[v]se te možne obveznosti […] [pomenijo] največje število obveznosti, ki lahko veljajo za podjetja, da se prepreči prekomerno zakonsko urejanje“.

68. Čeprav je namen Direktive 2000/19 uskladitev in čeprav se z njo zavračajo ovire za pogajanja na odprtem in konkurenčnem trgu, še zlasti pri čezmejnih sporazumih, ( 40 ) države članice ne morejo poljubno razširiti skupine subjektov, pozvanih k sklenitvi sporazumov o medomrežnem povezovanju, saj bi se v takem primeru povečalo tveganje za morebitno kršitev svobodne konkurence.

69. Člen 39 finskega zakona o telekomunikacijskem trgu presega prag, ki glede obveznosti podjetij izhaja iz Direktive 2002/19, saj se obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju razširja na ponudnike storitev, kar je pomembna razlika, kot je predstavnik finske vlade izrecno priznal na obravnavi. ( 41 )

70. Tržno gospodarstvo se brez razloga ne sme omejevati, saj so posegi vanj – ob upoštevanju načel ustreznosti in sorazmernosti – dovoljeni le z namenom doseganja ciljev, ki jih zastavlja pravo Skupnosti. ( 42 )

71. Poleg tega se v devetnajsti uvodni izjavi Direktive 2002/19 priznava, da se lahko „[o]bveznost dodelitve dostopa do omrežne infrastrukture […] utemelji kot sredstvo za povečanje konkurence, vendar morajo nacionalni regulativni organi uravnotežiti pravice lastnika infrastrukture za lastne namene in pravice drugih izvajalcev storitev do dostopa do naprav, ki jih potrebujejo za opravljanje konkurenčnih storitev“.

72. V teh okoliščinah načelo najmanjšega mogočega posega, ki je v tesni zvezi z načelom sorazmernosti, ki je opredeljen v sodni praksi Sodišča, ( 43 ) ta pa temelji na presoji ustreznosti in nujnosti ter primerjavi stroškov in koristi, odvrača od napačne uporabe obveznosti pogajanj, in sicer kot ukrepa ex lege, ( 44 ) za subjekte, ki niso operaterji javnih omrežij.

73. Direktiva o dostopu se ne nanaša na posplošena pogajanja o medomrežnem povezovanju med vsemi podjetji, ( 45 ) ampak izključno med operaterji javnih omrežij, kar je tudi logično izhodišče za ugotovitev, ali se ustvarjajo pogoji za učinkovito konkurenco, zaradi česar je treba nujno razumeti bistvo člena 4 Direktive 2002/19, ki je v tem, da so ta omrežja pomožne naprave za telekomunikacijske storitve. ( 46 )

74. Z zagotavljanjem medsebojnega povezovanja omrežij ali pripadajočih naprav sistem Skupnosti ustvarja idealne razmere za svobodo opravljanja storitev, ( 47 ) ki jo je primerneje urediti v okviru konkurenčnega prava kot s sektorskim predpisom.

C – Pomembna tržna moč in pogajanja o medomrežnem povezovanju

75. Direktiva o dostopu obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju obravnava z dveh vidikov: najprej kot splošne obveznosti, nato pa kot poseben ukrep. Še več, če obveznost izhaja iz akta regulativnega organa, se v Direktivi upošteva, ali ima podjetje, ki ga ta obveznost zadeva, poseben pomen na trgu.

1. Splošno pravilo

76. V členu 4 so očrtane „pravice in obveznosti za podjetja,“ pogajanja o medomrežnem povezovanju pa se zahtevajo od vseh operaterjev javnih omrežij ne glede na njihovo gospodarsko moč.

77. Uporaba navedenega člena torej izhaja neposredno iz prava Skupnosti in ne zahteva nikakršnega upravnega posredovanja.

2. Posebni upravni ukrepi

78. V členu 5 so opredeljena „pooblastila in odgovornosti nacionalnih regulativnih organov v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem,“ pri čemer je za nekatere primere določena obveznost medsebojnega povezovanja omrežij.

79. Obseg teh določb je različen, saj se člen 4, ki naj bi se uporabljal neposredno, v primeru „operaterjev javnih omrežij“ nanaša izključno na poskuse doseganja sporazumov, medtem ko člen 5 nacionalne regulativne organe spodbuja, naj poskrbijo za učinkovito delovanje trga, in sicer ne na splošno, ampak s konkretnimi odločitvami.

3. Pomembna tržna moč

80. Kot je mogoče a sensu contrario razbrati iz člena 5(1) direktive o dostopu, ta člen ni omejen na podjetja s pomembno tržno močjo. Kot sem že navedel, ta omejitev izhaja iz člena 8 navedene direktive, ki v povezavi s členom 12(1)(b) daje nacionalnim organom na voljo več pobud, s katerimi bi lahko olajšali dostop do posebnih naprav v omrežjih.

81. Moč podjetja torej določa področje uporabe člena 5, ki svojih naslovnikov ne razlikuje glede na njihovo pomembnost, ter členov 8 in 12, ki se nanašata na podjetja s pomembno tržno močjo.

82. Od tržne moči ( 48 ) je torej odvisna uporaba asimetričnega sistema pravil o medomrežnem povezovanju, katerih pravilno razumevanje je odvisno od opredelitve in priznanja te tržne moči od pristojnega organa. ( 49 ) Temu je treba dodati dinamičnost pojma in njegovo delitev po trgih, kar bi lahko pomenilo, da je to, ali ima operater pomembno tržno moč ali ne, odvisno od njegovih segmentov dejavnosti.

83. V Direktivi 97/33 se je za podjetje s pomembno tržno močjo štel subjekt, ki je imel več kot 25-odstotni tržni delež. Vendar se lahko subjekt glede na svojo sposobnost vplivanja na razmere na tem trgu, glede na svoj promet, nadzor, ki ga izvaja nad sredstvi za dostop do končnega uporabnika, ter glede na svoja finančna sredstva in izkušnje upravičeno šteje za subjekt s pomembno tržno močjo, ne da bi dosegel ta odstotni delež, oziroma, nasprotno, ta opredelitev zanj ne velja, čeprav ta delež preseže (člen 4(3)).

84. Direktiva o dostopu glede opredelitve podjetja kot podjetja s pomembno tržno močjo napotuje na okvirno direktivo, pri čemer se ta opredelitev na podlagi okvirne direktive uporablja za podjetja, ki samostojno ali skupaj z drugimi uživajo položaj, ki je enakovreden prevladujočemu položaju, to pomeni položaj gospodarske moči, ki jim omogoča, da ravnajo neodvisno od konkurentov, strank in končno tudi od uporabnikov (člen 14(2), prvi pododstavek, okvirne direktive).

D – Sistematična razlaga direktive o dostopu in njena povezava z nacionalnim zakonom

a) Člen 4 Direktive 2002/19

85. Za operaterje javnih omrežij, ki jim tako kot družbi TeliaSonera zadevna tržna moč ni bila priznana z upravnim aktom, je obveznost medomrežnega povezovanja omejena samo na pogajanja, ne da bi bilo treba doseči dogovor.

86. Po drugi strani se je z Direktivo 97/33 od operaterjev s tako tržno močjo zahtevalo, da izpolnjujejo vse razumne zahteve glede povezovanja (člen 4(2)). Ta obveznost je povzeta v direktivi o dostopu (člena 4(1) ter 5(1) in (4)), ki, kot sem že navedel, uvaja tudi konkretne obveznosti za prevladujoče operaterje (člen 8 v povezavi s členom 12).

87. Ne morem mimo dejstva, da je v prvi uvodni izjavi Direktive 2002/19 poudarjena široka razlaga teh obveznosti, saj je navedeno, da veljajo za omrežja in za „ureditev dostopa in medomrežnega povezovanja med izvajalci storitev“. Tako peta in šesta uvodna izjava vsebujeta sklicevanje na dejstvo, da „podjetja, ki prejemajo zahteve za dostop ali medomrežno povezovanje, načeloma sklenejo take sporazume […]“, in na „pogajalsk[o] moč […] med podjetji“, ne da bi se na podlagi tega omejevali samo na „operaterje javnih omrežij“.

88. Vendar se s pozorno preučitvijo pokaže, da je ta prvi vtis napačen, saj je težko združljiv s pravnimi načeli iz Direktive, ki jih navdihuje svobodna trgovina.

89. Poleg tega se je v sodni praksi poudarilo, da preambula akta Skupnosti nima pravno zavezujoče veljave in se nanjo ni mogoče učinkovito sklicevati, da bi se bodisi odstopilo od določb zadevnega akta bodisi razlagalo te določbe v smislu, ki je očitno v nasprotju z njihovim besedilom. ( 50 )

90. Čeprav v praksi mnoga telekomunikacijska podjetja „upravljajo omrežja“ ob hkratnem „zagotavljanju storitev“, je ta dvojnost dejavnosti poudarjena v prvi uvodni izjavi direktive o dostopu, ki dopušča sporazume, vendar med enakimi subjekti, torej razlikuje med „operaterji omrežij“ in „ponudniki storitev“.

91. Čeprav družba TeliaSonera prenaša sporočila in ima torej enak položaj kot družba iMEZ Ab (v smislu storitvenega podjetja), bi lahko prva obveznost iz člena 4 Direktive 2002/19 zanjo veljala samo, če bi imela družba iMEZ Ab v lasti javno komunikacijsko omrežje, saj bi bila v nasprotnem primeru samo uporabnica ( 51 ) omrežja družbe TeliaSonera in ne bi imela pravice zahtevati medomrežnega povezovanja.

92. Čeprav torej družba TeliaSonera deluje kot operater javnih telekomunikacijskih omrežij, se lahko od nje zahteva, da se v dobri veri pogaja o medomrežnem povezovanju z družbo iMEZ Ab samo, če je tudi ta družba operater javnih telekomunikacijskih omrežij.

93. Člen 39 zakona o telekomunikacijskem trgu, v skladu s katerim so pogajanja obvezna z vsemi telekomunikacijskimi subjekti, ubere drugačno pot. V predlogu, ki se nanaša na ta zakon in ga je vlada predložila parlamentu, je v podrobni obrazložitvi v zvezi s členom 39(1) navedeno, da obveznost pogajanj velja za vsa podjetja in je enaka obveznosti iz člena 12(1)(b) direktive o dostopu.

94. Iz tega izhaja nejasnost v postopku v glavni stvari, na katero opozarja družba iMEZ Ab v pisnih pripombah, ko navaja, da je v členu 39(1) nacionalnega zakona napačno sklicevanje na člen 12 direktive o dostopu, ki se, kot sem navedel, nanaša samo na prevladujoča podjetja, namesto da bi napotil na člen 4 navedene direktive, ki se uporablja za operaterje javnih omrežij ne glede na njihovo tržno moč.

95. Korkein hallinto-oikeus mora ugotoviti, ali so „omrežja“ ( 52 ) družbe iMEZ Ab zajeta v opredelitvi, ki je v okvirni direktivi navedena za „javna komunikacijska omrežja“. V ta namen je treba preučiti njihove funkcije, še zlasti njihovo zmožnost zagotavljanja javnosti dostopnih komunikacijskih storitev, ( 53 ) ali – v primeru pripadajočih naprav – njihove zmožnosti podpiranja ali razvoja zagotavljanja navedenih storitev.

96. Ena izmed zanesljivih možnosti je tudi pojem ponudnik omrežja (člen 2(m) okvirne direktive), saj poleg subjektov, ki vzpostavljajo ali zagotavljajo omrežje, vključuje tudi subjekte, ki ta omrežja uporabljajo ali nadzorujejo.

97. Finsko sodišče mora določiti tudi naravo omrežij družbe iMEZ Ab, pri čemer lahko z izključevanjem uporabi pojem „elektronska komunikacijska storitev“, ( 54 ) da bi preučilo, ali se njena infrastruktura nanaša samo na upravljanje teh storitev ali pa bi bila lahko enaka omrežjem.

98. Nazadnje, predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali se Short Message Service Center (SMSC) in Multimedia Messaging Service Center (MMSC) štejeta za javni telekomunikacijski omrežji ( 55 ) ali za elementa, ki ju je vanje mogoče vgraditi prek vmesnika, ( 56 ) da bi se lahko družba iMEZ Ab opredelila kot operater ( 57 ).

99. Družba iMEZ Ab trdi, da ji je švedski regulativni organ (Kommunikations-myndigheten PTS) priznal status omrežnega podjetja, ker ji je dodelil lastno kodo mobilnega omrežja (koda MNC) ( 58 ).

100. Ker se je to zgodilo na Švedskem, ne bi smelo imeti čezmejnih posledic, tako da bi odločilno vplivalo na telekomunikacijski trg na Finskem ( 59 ), saj se pri dodelitvi kode mobilnega omrežja upoštevajo tehnični parametri, za katere se pravo Skupnosti ne uporablja ( 60 ) in za presojo ustreznosti katerih je pristojen posamezen nacionalni organ, pri tem pa mora poleg drugih pravil ( 61 ) upoštevati priporočila Mednarodne telekomunikacijske zveze (ITU) ( 62 ).

101. Zato je treba na drugo vprašanje in točko (a) prvega odgovoriti, da razlaga v skladu s členom 4 direktive o dostopu pomeni, da mora biti obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju odvisna od narave omrežja družbe iMEZ Ab, saj se ta obveznost v navedenem členu nalaga samo „operaterjem javnih elektronskih komunikacijskih omrežij“, pri čemer ni pomembno, ali imajo ta podjetja pomembno tržno moč.

b) Člen 5 Direktive 2002/19

102. Ugotoviti je še treba, ali lahko regulativni organi štejejo, da je bila kršena obveznost pogajanj, kadar podjetje, ki nima pomembne tržne moči, drugemu podjetju predlaga medomrežno povezovanje pod enostranskimi pogoji, ki bi lahko ovirali razvoj maloprodajnega trga, ker strankam drugega podjetja onemogočajo koriščenje njegovih storitev (točka (b) prvega vprašanja za predhodno odločanje).

103. Zaradi ohranitve polnega učinka člena 4 Direktive 2002/19 je treba odgovoriti pritrdilno, potem ko se preuči, ali je operater ravnal v dobri veri, ( 63 ) s čimer se preveri njegova resnična volja po sklenitvi sporazuma, pri čemer se o ravnanju v dobri veri sklepa iz indicev, kot sta razumnost in resnost njegovih predlogov.

104. Če regulativni organ ugotovi, da ta obveznost ni bila izpolnjena, ne more izključno na podlagi člena 4 direktive o dostopu naložiti dodatnih pogojev za rešitev položaja ( 64 ). Kljub temu ima v skladu s členom 5(4) direktive o dostopu ( 65 ) pravico, da to obveznost izvrši, saj je na podlagi člena 20(1) okvirne direktive pristojen za posredovanje ( 66 ).

105. Člen 4 Direktive 2002/19 nacionalnim organom ne prepoveduje, da na podlagi člena 5 navedene direktive podjetjem, ki nadzorujejo dostop do končnih uporabnikov, naložijo nekatere obveznosti za zagotovitev povezljivosti med koncema „[…] v utemeljenih primerih vključno z obveznostjo medomrežnega povezovanja svojih omrežij, če to še ni bilo storjeno“ ( 67 ).

106. Iz te določbe izhaja teorija o „essential facilities“ (teorija osnovne infrastrukture) ( 68 ), saj omogoča, da se na obstoječo infrastrukturo povežejo novi operaterji s povsem enakimi pravicami, in čeprav ne določa pogajanj o medomrežnem povezovanju, odprtost teh ukrepov potrjuje, da so med drugimi mogočimi ukrepi tudi pogajanja o medomrežnem povezovanju, ki pomenijo manj strogo obveznost, kot je neposredna obveznost medomrežnega povezovanja. ( 69 )

107. Sodišče je – v okviru, ki se ni nanašal na telekomunikacije ( 70 ) – priznalo, da se je lastnik, če infrastruktura velja za „bistveno“, dolžan dogovoriti z drugimi podjetji glede njene uporabe, če je za izvajanje dejavnosti teh podjetij potreben dostop do zmogljivosti; vendar v zvezi s tem načelom velja vrsta strogih pogojev, ki so namenjeni preprečitvi zlorabe prevladujočega položaja (člen 82 ES).

108. Na podlagi člena 5 za pogajanja velja pogoj, da mora družba TeliaSonera nadzorovati dostop do končnih uporabnikov. Ker se za „bistvena“ štejejo samo njena omrežja, se ta določba uporablja, če so navedena omrežja za družbo iMEZ Ab nepogrešljiva, saj njihovo povečanje razumno ni mogoče, zaradi česar se družbi preprečuje dostop oziroma se ji nalagajo nesprejemljive omejitve. Korkein hallinto-oikeus ne sme pozabiti na poslovno razmerje med družbama iMEZ Ab in Elisa Oyj, saj bi družba iMEZ Ab lahko izpolnila pričakovanja svojih strank, če bi uporabljala infrastrukturo družbe Elisa Oyj na Finskem.

109. Ker se v Direktivi razlikuje med „dostopom“ ( 71 ) in „medomrežnim povezovanjem“ ( 72 ), v njej ni predvideno medomrežno povezovanje storitev, ampak izključno povezovanje omrežij ali pripadajočih naprav, kar je v skladu s členom 4, na katerega se opira predložitveno sodišče in ki ga dopolnjuje člen 5 Direktive 2002/19.

110. Medomrežno povezovanje poteka med zasebniki, se približuje instituciji zasebnega prava ( 73 ) in temelji na tehniki vzajemnega povezovanja omrežij različnih tipov.

111. Po drugi strani pojem dostopa vključuje širše pravne posledice kot preprosto povezovanje infrastruktur, saj pomeni zagotovitev razpoložljivosti celovitega obsega naprav ali storitev in končno zajema „medomrežno povezovanje“, ki je posebna vrsta dostopa, ki se uporablja med operaterji javnih omrežij (člen 2(b) Direktive 2002/19).

112. Na podlagi teh pojasnil je mogoče na točko (c) prvega vprašanja odgovoriti tako, da nacionalni regulativni organi po ugotovljeni kršitvi člena 4 Direktive 2002/19 od telekomunikacijskega podjetja ne morejo zahtevati, naj se v dobri veri pogaja o medomrežnem povezovanju svojega sistema storitev besedilnih in multimedijskih sporočil s sistemom drugega podjetja, ki prav tako ponuja te storitve.

113. Po drugi strani imajo v skladu s členom 5(4) Direktive 2002/19 pravico, da od vseh operaterjev javnih omrežij, ki nadzorujejo dostop med obema koncema, zahtevajo, naj se v dobri veri pogajajo o medomrežnem povezovanju svojih omrežij z omrežji drugega obratovalca (besedilnih in multimedijskih sporočil v zadevi v glavni stvari) z namenom medobratovalnosti teh storitev, in sicer pod razumnimi pogoji in v korist končnih uporabnikov, če so izpolnjeni drugi pogoji iz navedenega člena.

114. Ne smemo pozabiti, da mora nacionalni regulativni organ v skladu s členom 7(3) okvirne direktive Komisiji in nacionalnim regulativnim organom drugih držav članic poslati „osnutek ukrepa“ skupaj z razlogi, na katerih ta temelji, da lahko ti po potrebi izrazijo pripombe.

c) Člena 8 in 12 Direktive 2002/19

115. Čeprav člen 39(1) finskega zakona o telekomunikacijskem trgu napotuje na člen 12 Direktive 2002/19, je treba izključiti uporabo členov 8 in 12 Direktive 2002/19, ker položaj družbe TeliaSonera na trgu ni bil ugotovljen, ( 74 ) saj se navedena člena nanašata samo na medomrežno povezovanje in dostop podjetij s pomembno močjo v sektorju, kar, ponavljam, v obravnavanem primeru ne drži.

VII – Predlog

116. Ob upoštevanju teh ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Korkein hallinto-oikeus, odgovori: 1. Člen 4(1) Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju, ki se ga po eni strani primerja s 5., 6. in 8. uvodno izjavo Direktive in po drugi strani s členoma 8 in 5 Direktive, je treba razlagati tako, a) da se lahko z nacionalno zakonodajo vsakemu podjetju naloži obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju ne glede na to, ali ima pomembno tržno moč ali ne, če je podjetje operater javnih telekomunikacijskih omrežij; b) da lahko nacionalni regulativni organi štejejo, da obveznost pogajanj v dobri veri o medomrežnem povezovanju ni izpolnjena, če je operater javnih telekomunikacijskih omrežij, ki nima pomembne tržne moči, drugemu obratovalcu javnih telekomunikacijskih omrežij ponudil medomrežno povezovanje pod pogoji, ki jih organi obravnavajo kot enostranske in ki po njihovem mnenju lahko ovirajo razvoj konkurenčnega maloprodajnega trga, ker so drugega obratovalca dejansko ovirali pri tem, da bi svojim strankam nudil možnosti, da končnim uporabnikom, ki so priključeni v omrežje obratovalca, pošiljajo multimedijska sporočila; c) da nacionalni regulativni organi ne smejo naložiti pogajanj o medomrežnem povezovanju sistemov za storitve besedilnih in multimedijskih sporočil, čeprav imajo na podlagi člena 5(4) Direktive 2002/19 pravico, da od podjetja, ki je operater javnih omrežij in nima pomembne tržne moči, vendar nadzoruje dostop med obema koncema, zahtevajo, naj se v dobri veri pogaja o medsebojnem povezovanju svojih omrežij z omrežji drugega podjetja, da se zagotovi obratovalnost sporočilnih storitev v primernih okoliščinah in v korist končnih uporabnikov, če so izpolnjeni drugi pogoji iz člena 5 direktive o dostopu in iz člena 7(3) okvirne direktive; 2. V okviru razlage, skladne s členom 4 direktive o dostopu, mora biti obveznost pogajanj o medomrežnem povezovanju odvisna od narave omrežja iMEZ Ab, saj je ta obveznost v navedenem členu določena samo za „operaterje javnih elektronskih komunikacijskih omrežij“, ne glede na to, ali imajo pomembno tržno moč ali ne. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali se za „omrežja družbe iMEZ Ab“ uporablja opredelitev „javnih komunikacijskih omrežij“ iz okvirne direktive. V ta namen mora preučiti njihove funkcije, še zlasti njihovo zmožnost zagotavljanja javnosti dostopnih komunikacijskih storitev ali v primeru pripadajočih naprav njihove zmožnosti, da pripomorejo k delovanju teh omrežij.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) UL L 108, str. 7.

( 3 ) Na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (Španija), so se v sodbi z dne 13. decembra 2001 v zadevi Telefónica de España (C-79/00, Recueil, str. I-10075) preučila pooblastila teh organov na podlagi Direktive 97/33/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede zagotavljanja univerzalne storitve in medobratovalnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (UL L 199, str. 32, v nadaljevanju: direktiva o medomrežnem povezovanju ali Direktiva 97/33), ki je bila predhodna direktivi o dostopu.

( 4 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 (UL L 108, str. 33).

( 5 ) Čeprav je bila na podlagi direktive o dostopu in okvirne direktive ta analiza obvezna, se v sodbi z dne 14. junija 2007 v zadevi Telefónica O2 Czech Republic (C-64/06, ZOdl., str. I-4887) ni zahtevala, ker te obveznosti ni bilo več v Direktivi 97/33, ki se uporablja ratione tempore.

( 6 ) V sklepnih predlogih, predstavljenih 10. junija 2008 v zadevi Komisija proti Poljski (C-227/07), na podlagi katerih je bila sprejeta sodba Sodišča z dne (ZOdl., str. I-8403), se sklicujem na protislovnost spodbujanja odprtja trga z naložitvijo obveznosti pogajanj o dostopu do omrežij ex lege, ne da bi se predhodno ugotovilo, ali se taka obveznost zahteva zaradi konkurenčnega položaja, ker zavira spontano sprejemanje sporazumov.

( 7 ) Ne morem mimo dejstva, da je zadevna tehnologija (omrežja za mobilno tehnologijo, ki omogočajo prosti pretok sporočil) nova. V nasprotju z omrežjem fiksne telefonije pomeni začetek novega obdobja, v katerem jo lahko izvajajo vsi operaterji.

( 8 ) Biondi, B., Arte y Ciencia del Derecho, Založba Ariel, Barcelona, 1953, str. 88 in 112, poudarja, da v primerjavi s starim pravom, ki je bilo vsem razumljivo, saj je vsebovalo prečiščeno terminologijo, zaradi katere so bile opredelitve nepotrebne, strokovni izrazi spreminjajo osnovni pomen in zapletajo stvari.

( 9 ) Armstrong, M., in Vickers, J., v poglavju „Competition and Regulation in Telecommunications“ v zborniku Bishop, M., Kay, J., in Mayer, C., The regulatory Challenge, Oxford University Press, 1995, str. 284, poudarjata, kako težko je včasih „[…] razlikovati med (i) javnim omrežjem in njegovim delovanjem; (ii) opremo uporabnika, povezanega v omrežje; in (ii) storitvami, ki jih zagotavlja omrežni posrednik“.

( 10 ) Zelena knjiga o razvoju skupnega trga telekomunikacijskih storitev in opreme, sprejeta v Bruslju, 16. decembra 1987 (COM(87) 290 konč., str. 6, 16 in naslednje), dopolnjena z nekaterimi predlogi, namenjenimi zagotovitvi poenotenja mehanizmov izdajanja pooblastil iz nacionalnih zakonodaj, kot so na primer tisti, vsebovani v Zeleni knjigi o liberalizaciji telekomunikacijske infrastrukture in kabelskega televizijskega omrežja, drugi del, sprejeti v Bruslju, (COM(94) 682 konč., str. 61 in naslednje).

( 11 ) Direktiva Komisije z dne 28. junija 1990 o konkurenci na trgih telekomunikacijskih storitev (UL L 192, str. 10).

( 12 ) Stanje, na katero je opozorjeno v drugi in sedmi uvodni izjavi Direktive 90/388.

( 13 ) Direktiva Sveta z dne 28. junija 1990 o vzpostavitvi notranjega trga za telekomunikacijske storitve z uvedbo zagotavljanja odprtosti omrežij (UL L 192, str. 1).

( 14 ) Na to zahtevo se sklicujem v sklepnih predlogih z dne 1. aprila 2008, na podlagi katerih je bila izdana sodba z dne v zadevi Arcor (C-152/07, ZOdl., str. I-5959).

( 15 ) Navedena opomba 3.

( 16 ) Moj poudarek.

( 17 ) V mojih sklepnih predlogih, predstavljenih 28. junija 2007 v zadevi Deutsche Telekom, v kateri je bila izdana sodba z dne (C-262/06, ZOdl., str. I-10057), in v sklepnih predlogih v navedeni zadevi Komisija proti Poljski s tem izrazom napotujem na štiri direktive Evropskega parlamenta in Sveta: na Direktivo 2002/19, ki je predmet preučitve; Direktivo 2002/20/ES o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev; navedeno direktivo 2002/21 in Direktivo 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami.

( 18 ) UL L 108, str. 7, 21, 33 in 51.

( 19 ) Podrobneje navedene v členih od 9 do 13 Direktive 2002/19, na katere napotuje člen 8(1) navedene direktive.

( 20 ) Ne da bi to vplivalo na prožnost, ki se na podlagi te določbe uporablja v navedenih primerih.

( 21 ) Zakon 393/2003.

( 22 ) Na podlagi odločbe, sprejete v skladu s členom 18.

( 23 ) V tem primeru na podlagi člena 19.

( 24 ) Viestintävirasto pri presoji utemeljenosti stališč strank preuči, ali bi lahko ta stališča v praksi ovirala medobratovalnost storitev in ali bi tako lahko v škodo končnih uporabnikov zavirala razvoj trajnostnega konkurenčnega trga.

( 25 ) Calviño Santamaría N., Regulación y competencia en telecomunicaciones; los retos derivados del nuevo marco normativo, v: Telecomunicaciones y audiovisual: regulación, competencia y tecnología, september-oktober 2006, št. 832, str. od 60 do 63.

( 26 ) Saracci, F., „L'interconnexion, objet du droit communautaire des télécommunications: exemple de régulation“ (application comparée France-Italie), Atelier national de reproduction des thèses, 2004, str. 101.

( 27 ) V sporočilu Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu svetu in Odboru regij z dne 19. marca 2008 (COM(2008) 153 konč.), „Poročilo o napredku enotnega evropskega trga za elektronske komunikacije za leto 2007 (13. poročilo)“, je navedeno, da je končni cilj postopno ukinjanje predhodne regulacije gospodarstva, pogoj pa je dovolj uspešna konkurenca.

( 28 ) Kot je predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o ustanovitvi organa za trg evropskih elektronskih komunikacij (SEC(2007) 1472 in SEC(2007) 1473).

( 29 ) Ali vsaj težnjo po premiku operaterjev z njihovega težišča zaščite na ureditev univerzalne storitve, torej v korist državljanov, kot izhaja iz predloga direktive Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Direktive 2002/22/ES, Direktive 2002/58/ES o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (UL L 2001, str. 37) in Uredbe (ES) št. 2006/2004 o sodelovanju na področju varstva potrošnikov (UL L 364, str. 1) (SEC(2007) 1472 in SEC(2007) 1473). V tem duhu prožnosti predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi direktiv 2002/21/ES, 2002/19/ES in 2002/20/ES (SEC(2007) 1472 in SEC(2007) 1473) vsebuje enako sklicevanje na zmanjšanje upravnih virov, potrebnih za izvajanje gospodarske ureditve, kot je postopek analize trga, z enostavnejšim in učinkovitejšim dostopom do radijskih frekvenc.

( 30 ) Italijanski ekonomski zgodovinar Carlo Maria Cipolla v svojem delu Allegro ma non troppo, založba Crítica, Biblioteca de bolsillo, Barcelona, 2001, z izbrano posmehljivostjo opiše „temeljne zakonitosti človeške neumnosti“, pri čemer ljudi razvrsti v štiri kategorije na podlagi preproste enačbe med izgubo in dobičkom: „naivnež“ stori nekaj v svojo škodo in korist prenese na bližnjega; „razumnež“ pridobi korist in jo prenese na drugega; „zlobnež“ pridobi ugodnost na račun drugega; in, ne nazadnje, kategoriji „neumneža“, nespametnega posameznika, ki drugim dela krivico, ne da bi imel od tega kakršno koli korist, doda podkategorijo „skrajnega neumneža“, ki s svojim neverjetnim ravnanjem škoduje drugim in sebi.

( 31 ) Ta izraz se nanaša na naprave, povezane „z elektronskim komunikacijskim omrežjem in/ali elektronsko komunikacijsko storitvijo, ki omogočajo in/ali podpirajo izvajanje storitev po tem omrežju in/ali s to storitvijo. Vključujejo sisteme s pogojnim dostopom in elektronske programske vodnike“ (člen 2(e) okvirne direktive].

( 32 ) Farr, S., in Oakley, V., EU Communications Law, 2. izdaja, založba Sweet & Maxwell, London, 2006, str. 234, te obveznosti oproščata ne samo ponudnike storitev, ampak tudi operaterje pripadajočih naprav.

( 33 ) Kar v praksi pomeni, da ni izvzet nihče.

( 34 ) Točka 46 pisnih pripomb.

( 35 ) Ki izraža tehtne pomisleke o nekaterih členih in uvodnih izjavah direktive o dostopu.

( 36 ) Iz tega lahko sklepamo, da s tehničnega vidika ne gre za medomrežno povezovanje storitev, ampak izključno omrežij.

( 37 ) Priloga, del A(3), zadnji stavek.

( 38 ) Nizozemska znova opozarja na to vprašanje, pri čemer zagovarja široko razlago.

( 39 ) V nadaljevanju opozarjam na dvojno naravo obveznosti pogajanj o medomrežnem povezovanju, saj je ta po eni strani splošni ukrep na podlagi člena 4 direktive o dostopu, po drugi strani pa jo lahko regulativni organi naložijo kot popravni ukrep na podlagi členov 8 in 12 te direktive, pri čemer morajo upoštevati omejitve, določene z zakonom ali nacionalnimi predpisi.

( 40 ) Peta uvodna izjava Direktive 2002/19.

( 41 ) Zastopnik Republike Finske je v odgovor na moje vprašanje potrdil, da je finski zakon o komunikacijskem trgu širši, saj direktiva o dostopu obveznost pogajanj omejuje na operaterje javnih omrežij, medtem ko je ponudnikom storitev ne nalaga.

( 42 ) To trditev zagovarjam v sklepnih predlogih v navedeni zadevi Komisija proti Poljski (C-227/07).

( 43 ) Sodbe z dne 17. decembra 1970 v zadevi Internationale Handelsgesellschaft (11/70, Recueil, str. 1125); z dne v zadevi Balkan-Import-Export (5/73, Recueil, str. 1091); z dne v zadevi Rutili (36/75, Recueil, str. 1219); z dne v zadevi Watson in Belmann (118/75, Recueil, str. 1185); z dne v zadevi Bela-Mühle Bergmann (114/76, Recueil, str. 1211); z dne v zadevi Buitoni (122/78, Recueil, str. 677); z dne v zadevi Atalanta Amsterdam (240/78, Recueil, str. 2137) in z dne v zadevi Hauer (44/79, Recueil, str. 3727).

( 44 ) Ki, to poudarjam, izhaja neposredno iz člena 4 Direktive 2002/19.

( 45 ) To izhaja iz njene štirinajste uvodne izjave.

( 46 ) V tej določbi se priznava, da je obveznost medomrežnega povezovanja naložena, „da bi“ zagotovili komunikacijske storitve.

( 47 ) Prek teh omrežij, ko bodo medsebojno povezana.

( 48 ) Ta izraz izhaja iz angleške terminologije: „significant market power“.

( 49 ) Na podlagi zapletene metode, opredeljene v členih 15 in 16 okvirne direktive, v zvezi s katero se bom vzdržal vsakršnih pripomb, saj v zadevi TeliaSonera Finland ni sporna.

( 50 ) Sodbi z dne 19. novembra 1998 v zadevi Nilsson in drugi (C-162/97, Recueil, str. I-7477, točka 54) in z dne v zadevi Manfredi (C-308/97, Recueil, str. I-7685, točka 30).

( 51 ) Ki je v členu 2(h) Direktive 2002/21 opredeljena kot „pravna ali fizična oseba, ki uporablja ali zaprosi za elektronsko komunikacijsko storitev, dostopno javnosti“, v nasprotju s končnim uporabnikom, za katerega je značilno, da ne zagotavlja „javnih […] omrežij ali javnosti dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev“ (člen 2(n) Direktive 2002/21).

( 52 ) V predložitvenem sklepu je kot omrežje opredeljen sistem (sklepam, da sta to sporočilna centra SMSC in MMSC), ki ga družba iMEZ Ab uporablja pri opravljanju svojih dejavnosti, čeprav se v njem navedeni pomisleki dejansko nanašajo na njegovo naravo, saj Korkein hallinto-oikeus v nasprotju z drugimi strankami v postopku za sprejetje predhodne odločbe, kot sta finska in nemška vlada, izhaja iz načela, upoštevanega v teh sklepnih predlogih, da se lahko pogajanja zahtevajo samo od operaterjev javnih komunikacijskih omrežij, ne pa tudi od drugih podjetij.

( 53 ) Člen 2(d) Direktive 2002/21.

( 54 ) Člen 2(c) Direktive 2002/21.

( 55 ) Te možnosti ni mogoče izključiti. Zaradi bliskovitega razvoja tehnologije se je treba oddaljiti od razlage, ki izhaja iz „tradicionalnih omrežij“, saj poleg javnih ali zasebnih omrežij obstajajo, kot poudarjajo G. Ariño, L. Aguilera, in J. M. De la Cuétara, Las telecomunicaciones por cable. Su regulación presente y futura, založba Marcial Pons, Madrid, 1996, str. 31, zelo različna omrežja, ki se razlikujejo glede na stopnjo specializacije ali podporo, ki je zanje značilna, pri čemer raznovrstnost in napredek v ničemer ne vplivata na njihovo vlogo ključnega dela celotnega telekomunikacijskega sistema.

( 56 ) Trditev, ki jo v svojih pripombah zagovarja družba iMEZ Ab.

( 57 ) V smislu upravljavca pripadajočih naprav, kot predlaga litovska vlada.

( 58 ) Številski kodi MCC in MNC, angleški okrajšavi za „Mobile Country Code“ in „Mobile Network Code“, se skupaj uporabljata za določitev države in operaterjev mobilne telefonije, ki uporabljajo komunikacijska omrežja.

( 59 ) Razen če sistema, ki ju družba iMEZ Ab uporablja na Finskem in Švedskem, nimata podobnih tehničnih in pravnih značilnosti, saj zakonodaji teh dveh držav izhajata iz istega vira Skupnosti („novega regulativnega okvira“).

( 60 ) Zastopnik Komisije je na obravnavi zatrdil, da ti parametri niso predmet uskladitve Skupnosti in da se merila za dodelitev navedene kode določijo izključno na državni ravni.

( 61 ) Na spletni strani švedskega regulativnega organa (http://www.pts.se) je na voljo angleška različica njegovega poročila z dne 23. decembra 2008„Plan of Mobile Networks Codes (MNC) according to ITU-T Recommendation E.212“.

( 62 ) Zlasti priporočilo ITU E.212 „The international identification plan for mobile terminals and mobile users“.

( 63 ) Pri pogajanjih. Izrecno se zahteva v peti uvodni izjavi Direktive 2002/19.

( 64 ) Romunska vlada na to težavo opozarja z zelo jasno obrazložitvijo v točkah od 71 do 73 svojih pripomb.

( 65 ) „Države članice v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem zagotovijo, da je nacionalni regulativni organ v utemeljenih primerih pooblaščen za posredovanje na lastno pobudo ali pa na zahtevo katere koli udeležene stranke, če med podjetji ni soglasja, da bi zavarovala politične cilje člena 8 Direktive 2002/21/ES (okvirna direktiva) v skladu z določbami te direktive in postopki iz členov 6, 7, 20 in 21 Direktive 2002/21/ES (okvirna direktiva).“

( 66 ) „Pri sporu med podjetji, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja ali storitve v državi članici, v zvezi z obveznostmi iz te direktive ali posebnih direktiv izda zadevni nacionalni regulativni organ na zahtevo katere koli stranke in brez poseganja v določbe odstavka 2 zavezujočo odločbo za čimprejšnjo rešitev spora, vsekakor pa v štirih mesecih, razen v izjemnih primerih. Zadevna država članica zahteva, da vse stranke tesno sodelujejo z nacionalnim regulativnim organom.“

( 67 ) V predlogu vladnega zakona, povezanega z zakonom o telekomunikacijskem trgu, je navedeno, da je s členom 39(3) prenesen člen 5(1)(a) direktive o dostopu in da se v njem pod podobnimi pogoji spodbuja medomrežno povezovanje.

( 68 ) Nanjo se litovska vlada sklicuje v točki 38 svojih pripomb.

( 69 ) A maiori ad minus.

( 70 ) V navedenih sklepnih predlogih v zadevi Komisija proti Poljski se sklicujem na sodbo z dne 26. novembra 1998 v zadevi Bronner (C-7/97, Recueil, str. I-7791), v kateri se je preučila predhodna sodna praksa (sodbe z dne v združenih zadevah Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents proti Komisiji, 6/73 in 7/73, Recueil, str. 223; z dne v zadevi CBEM, 311/84, Recueil, str. 3261, in z dne v združenih zadevah RTE in ITP proti Komisiji, C-241/91 P in C-242/91 P, Recueil, str. I-743) in v kateri se je ugotovilo, da lastnik edinega sistema dostave časopisov na dom na nacionalni ravni, s tem da ni dovolil uporabe sistema drugemu založniku, ni zlorabil prevladujočega položaja, saj so obstajali drugi načini distribucije, kot so, denimo, poštne pošiljke ali prodaja v trgovinah in trafikah; poleg tega ni bilo tehničnih, administrativnih ali ekonomskih ovir, ki bi onemogočile ali otežile konkurentom vzpostavitev lastnega distribucijskega sistema.

( 71 ) Opredeljen v členu 2(a) Direktive 2002/19.

( 72 ) Njegova vsebina je podrobno izražena v členu 2(b) Direktive 2002/19.

( 73 ) Saracci, F., op. cit., str. 106, in Strubel, X., Brèves observations sur la nature juridique du contrat d’interconnexion de réseaux de télécommunications, Lex Electronica, št. 4, 1998, na www.lex-electronica.org.

( 74 ) Tudi to izhaja iz podatkov finske odločbe z dne 11. decembra 2006, ki jih je navedlo Korkein hallinto-oikeus.