ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑151/14

Evropska komisija

proti

Republiki Latviji

„Neizpolnitev obveznosti države — Člen 49 PDEU — Svoboda ustanavljanja — Notarji — Pogoj državljanstva — Člen 51 PDEU — Sodelovanje pri izvajanju javne oblasti“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 10. septembra 2015

Svoboda ustanavljanja – Odstopanja – Dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem javne oblasti – Dejavnosti notarja – Izključitev – Pogoj državljanstva za opravljanje notarskega poklica – Nedopustnost

(člena 49 PDEU in 51, prvi odstavek, PDEU)

Država članica, ki opravljanje notarskega poklica pogojuje z državljanstvom, ne izpolnjuje svojih obveznosti iz člena 49 PDEU, če dejavnosti, ki so notarjem zaupane v pravnem redu te države članice, niso povezane z izvajanjem javne oblasti v smislu člena 51, prvi odstavek, PDEU.

Namreč, prvič, za dejavnost potrjevanja je značilno, da mora notar zlasti preveriti, ali so izpolnjeni vsi zakonski pogoji, ki so nujni za sestavo listine. Poleg tega se potrjujejo le akti ali sporazumi, h katerim so stranke prostovoljno pristopile, pogoj za posredovanje notarja pa je predhodno soglasje ali ujemanje volje strank. Poleg tega, čeprav obveznost preverjanja, ki jo imajo notarji, uresničuje cilje v splošnem interesu, pa le uresničevanje tega cilja ne more upravičiti tega, da so pooblastila, ki so za to potrebna, pridržana samo notarjem, ki so državljani zadevne države članice, niti zadostovati za to, da bi se za neko dejavnost štelo, da je v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti. Poleg tega je to, da notarji overjajo podpise državljanov v okviru postopka vlaganja zakonodajnih pobud državljanov še manj mogoče šteti za povezano z izvajanjem javne oblasti.

Drugič, glede drugih dejavnosti, ki so zaupane notarjem, ker se naloge v zvezi z dedovanjem opravljajo na podlagi soglasja ali kot pripravljalne naloge pod nadzorom sodišča, ni mogoče šteti, da so same v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti. Poleg tega pristojnost notarja v zvezi z razvezo zakonske zveze, ki temelji izključno na volji strank in ne posega v prerogative sodišča, kadar ni soglasja strank, ni v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti.

Nazadnje, glede posebnega statusa notarjev v nacionalnem pravnem redu je treba to, ali se izjema iz člena 51, prvi odstavek, PDEU nanaša na dejavnosti, ki jih opravljajo ti notarji, preizkusiti glede na naravo zadevnih dejavnosti, in ne glede na ta status kot tak. V zvezi s tem, notarji poklic opravljajo v razmerah konkurence, kar za izvajanje javne oblasti ni značilno.

(Glej točke 57, 58, 60, 63, 67, 70, 73, 74, 76 in 77.)
Člen 2(1)(a) in (c) Uredbe št. 2027/97 o odgovornosti letalskih prevoznikov v zvezi z letalskim prevozom potnikov in njihove prtljage, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 889/2002, in člen 1(1) Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sprejeta 28. maja 1999 v Montrealu in odobrena v imenu Evropske unije s Sklepom 2001/539, je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da se na podlagi člena 17 te konvencije preuči odškodninski zahtevek, ki ga vloži oseba, ki je – medtem ko je bila na krovu zrakoplova, ki vzleta in pristaja v istem kraju, ki je v državi članici, in je v okviru načrtovanja nepremičninskega posla s pilotom tega zrakoplova opravila brezplačni predstavitveni let z namenom ogleda nepremičnine – utrpela telesne poškodbe zaradi strmoglavljenja navedenega zrakoplova.

Uredba 2027/97 se namreč uporablja le za letalske prevoznike in letalske prevoznike Skupnosti v smislu člena 2(1)(a) te uredbe z veljavno operativno licenco, ki jo je izdala država članica v skladu z določbami Uredbe št. 2407/92 o licenciranju letalskih prevoznikov.

(Glej točki 29, 35 in točko 1 izreka.)
Ker ni sporno, da dobava električne energije spada pod člen 3(1)(h) Direktive 2000/43 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost, je treba to določbo razlagati tako, da namestitev števca za električno energijo pri končnem uporabniku, ki je pripomoček, neločljivo povezan z navedeno dobavo, spada na področje uporabe te direktive in je treba pri njej spoštovati načelo enakega obravnavanja, določenega v tej direktivi.

Izraz „diskriminacija na podlagi narodnosti“ v smislu Direktive 2000/43 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost in zlasti njenih členov 1 in 2(1) je treba razlagati tako, da se v okoliščinah, v katerih so vsi števci za električno energijo v mestni četrti, v kateri večinoma živijo prebivalci romskega porekla, nameščeni na stebrih, ki so del električnega omrežja, napeljanega po zraku, na višini od šest do sedem metrov, medtem ko so taki števci v drugih četrtih nameščeni na višini pod dvema metroma, navedeni izraz uporablja ne glede na to, ali navedeni kolektivni ukrep vpliva na osebe neke narodnosti ali na osebe, ki niso navedene narodnosti in se skupaj s prvimi obravnavajo manj ugodno ali so postavljene v posebno neugoden položaj, ki izhaja iz tega ukrepa.

Glede na cilj Direktive 2000/43 in narave pravic, ki jih ta ščiti, namreč njenega področja uporabe ni mogoče opredeliti ozko in se načelo enakega obravnavanja, na katerega se navedena direktiva sklicuje, ne uporablja za določeno skupino oseb, ampak se uporablja na podlagi razlogov iz njenega člena 1.

Taka razlaga je poleg tega podprta z uvodno izjavo 16 in s členom 3(1) te direktive, v skladu s katerima zaščita pred diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti, ki jo ta zagotavlja, velja za „vse“ osebe.

Podprta je tudi z besedilom člena 13 ES, ki je po spremembi postal člen 19 PDEU in je pravna podlaga za Direktivo 2000/43, ki daje Uniji pristojnost, da sprejme ustrezne ukrepe za boj proti diskriminaciji, med drugim na podlagi rase in narodnosti, in z načelom prepovedi diskriminacije na podlagi rase in etničnega porekla, določenim v členu 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, katerega konkretni izraz je navedena direktiva na stvarnih področjih, ki jih ureja.

(Glej točke od 56 do 58, 60 in točko 1 izreka.)
Za določitev višine globe zaradi kršitve konkurenčnih pravil pojem vrednosti prodaje iz člena 13 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003, obsega prodajo, ki je bila opravljena na trgu v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP), na katerega se nanaša kršitev, ne da bi bilo treba določiti, ali je ta kršitev dejansko vplivala na to prodajo, saj promet od prodaje proizvodov, ki so predmet kršitve, najbolje odraža gospodarski pomen te kršitve. Čeprav tega pojma dejansko ni mogoče razširiti tako, da bi zajemal prodajo, ki jo je opravilo zadevno podjetje in ki v ničemer ne spada v okvir očitane kršitve, bi bilo v nasprotju s ciljem, ki se uresničuje s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, če bi se za vertikalno integrirane udeležence v kartelu lahko zgolj zato, ker so proizvode, na katere se nanaša kršitev, vgradili v končne proizvode zunaj EGP, iz izračuna globe izključil del vrednosti njihove prodaje teh končnih proizvodov, ki je bila opravljena v EGP in ki bi lahko ustrezala vrednosti proizvodov, na katere se nanaša kršitev.

Vertikalno integrirana podjetja lahko namreč pridobijo korist od sporazuma o horizontalni določitvi cen, ki je bil sklenjen s kršitvijo člena 101 PDEU, ne le pri prodaji tretjim neodvisnim strankam na trgu proizvoda, na katerega se nanaša ta kršitev, temveč tudi na prodajnem trgu predelanih proizvodov, ki so sestavljeni iz teh proizvodov, in to na dveh različnih podlagah. Ta podjetja bodisi zvišanje cen vložkov, ki izhaja iz predmeta kršitve, prenesejo naprej na ceno predelanih proizvodov bodisi ga ne prenesejo naprej, kar jim torej podeli cenovno prednost v razmerju do njihovih konkurentov, ki te vložke nabavljajo na trgu proizvodov, ki so predmet kršitve. Učinek izključitve te prodaje bi bilo umetno minimiziranje gospodarskega pomena kršitve, ki jo je storilo dano podjetje, saj bi zgolj to, da bi bilo izključeno upoštevanje take prodaje, na katero je kartel v EGP resnično vplival, privedlo do tega, da bi bila nazadnje naložena globa, ki ne bi imela resnične povezave s področjem uporabe zadevnega omejevalnega sporazuma na tem ozemlju.

Upoštevanje te notranje prodaje, ki jo je zunaj EGP opravilo vertikalno integrirano podjetje, pri izračunu globe ne presega krajevne pristojnosti Komisije. Ta je namreč pristojna, da za kartel, ki ima svetovni obseg, uporabi člen 101 PDEU, če so udeleženci v tem kartelu omejevalni sporazum izvajali v EGP s tem, da so na tem ozemlju opravljali neposredne prodaje proizvoda, na katerega se nanaša kršitev, tretjim podjetjem. Če je tako pa mora vrednost prodaje, ki se upošteva pri izračunu globe, odražati gospodarski pomen kršitve in relativno težo zadevnega podjetja v tej kršitvi.

(Glej točke 51, 55, 56, 62 in od 70 do 74.)
Člen 15(3) in (6) Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba z vidika členov 6 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da mora biti vsaka odločba pristojnega organa v zvezi s pridržanjem državljana tretje države, sprejeta ob izteku najdaljšega trajanja začetnega pridržanja, izdana v obliki pisnega akta, v katerem so navedeni dejanski in pravni razlogi za to odločitev.

Edini pogoj, ki je v zvezi s sprejetjem pisnega akta izrecno določen v členu 15 Direktive 2008/115 je namreč tisti iz odstavka 2 tega člena, torej da je treba pridržanje odrediti pisno z navedbo dejanskih in pravnih razlogov. To zahtevo po sprejetju pisne odločbe je treba razlagati tako, da se nujno nanaša na vsako odločbo o podaljšanju pridržanja. Vendar določbe člena 15 te direktive ne zahtevajo sprejetja pisnega akta v zvezi z rednim pregledom. Organom, ki izvajajo pregled pridržanja državljana tretje države v razumnih časovnih presledkih v skladu s členom 15(3), prvi stavek, te direktive, zato ni treba ob vsakem pregledu sprejeti izrecnega pisnega akta, v katerem so navedeni dejanski in pravni razlogi za ta akt.

Vendar mora organ, če v postopku pregleda po izteku s členom 15(5) te direktive najdaljšega dovoljenega začetnega obdobja pridržanja odloča v zvezi s tem pridržanjem, odločitev sprejeti z obrazloženim pisnim aktom. V takem primeru namreč pregled pridržanja in sprejetje odločbe v zvezi s tem pridržanjem potekata v isti procesni fazi. Zato mora ta odločba izpolnjevati zahteve iz člena 15(2) Direktive 2008/115. Vsekakor mora biti taka odločba tudi predmet nadzora sodnega organa v skladu s členom 15(3) navedene direktive.

(Glej točke 44, od 47 do 49, 52 in točko 1 izreka.)
48

Čeprav se za presojo teže kršitve in nato za določitev zneska globe, ki jo je treba naložiti, lahko med drugim upošteva geografski obseg te kršitve in število proizvodov, na katere se nanaša, pa okoliščina, da se neka kršitev nanaša na večje geografsko ozemlje kot druga in na večje število proizvodov kot druga, sama po sebi ne more nujno pomeniti, da bi bilo treba to prvo kršitev, gledano v celoti in zlasti glede na njeno naravo, opredeliti kot težjo od druge in da kot taka upravičuje določitev višjih koeficientov „teža kršitve“ in „dodatni znesek“ od tistih, ki se upoštevajo za izračun globe, s katero se sankcionira ta druga kršitev (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 178).
15

Komisija je 23. junija 2010 na podlagi zaslišanja, ki je potekalo od 12. do 14. novembra 2007 in na katerem so bile navzoče tožeče stranke na prvi stopnji, poslanega dopisa z dne 9. julija 2009 o ugotovljenih dejstvih, v katerem jih je opozorila na nekatere dokaze, na katere se je nameravala opreti v okviru sprejetja končnega sklepa, in zahtev po dodatnih informacijah, ki so bile nato naslovljene zlasti na navedene tožeče stranke, sprejela sporni sklep. S tem sklepom je menila, da so ravnanja, opisana v točki 8 te sodbe, del celovitega načrta s ciljem omejiti konkurenco med naslovniki navedenega sklepa in imajo značilnosti enotne in trajajoče kršitve, katerih področje uporabe je zajemalo tri podskupine proizvodov in je vključevalo belgijsko, nemško, francosko, italijansko, nizozemsko in avstrijsko ozemlje. V zvezi s tem je ta institucija zlasti poudarila dejstvo, da so se ta ravnanja odvijala po ponavljajočem se vzorcu, ki je bil v šestih državah članicah, v katerih je potekala preiskava, enak. Poudarila je tudi obstoj nacionalnih poklicnih združenj, ki so se nanašala na vse tri podskupine proizvodov in ki jih je poimenovala „usklajevalna telesa“, nacionalnih poklicnih združenj, v katerih se je dejavnost članov nanašala na vsaj dve od treh podskupin proizvodov in ki jih je poimenovala „združenja za več proizvodov“, in specializiranih združenj, v katerih se je dejavnost članov nanašala na eno od treh podskupin proizvodov. Nazadnje, ugotovila je, da je obstajala osrednja skupina podjetij, ki je sodelovala pri kartelu v različnih državah članicah in v okviru usklajevalnih teles in združenj za več proizvodov.
11

Da bi razbremenili javne zdravstvene ustanove in skrajšali čakalne dobe pacientov, ki so dodeljeni tem ustanovam in ki potrebujejo zdravstvene storitve, ki jih javne zdravstvene službe ne morejo opraviti v razumnem roku, so pristojni organi vzpostavili mehanizem za sodelovanje z zasebnimi zdravstvenimi ustanovami in bolnišnicami, na podlagi katerega so nekatere podporne javno zdravstvene storitve oddane v izvajanje zunanjim izvajalcem, in sicer jih opravljajo te zasebne ustanove na podlagi pogodbe po oddaji javnega naročila storitev. Tako dajo te zasebne ustanove javnim zdravstvenim službam na razpolago svojo infrastrukturo ter tehnična sredstva in zaposlene, in sicer zlasti medicinske sestre in negovalce, da bi s tem prispevali k izpolnjevanju nalog javnega zdravstvenega sistema. Vendar kirurške posege in druge zdravstvene storitve opravljajo kirurgi, ki spadajo v javno zdravstveno službo in ki te naloge opravijo v prostorih navedenih zasebnih ustanov.
12

Člen 20(1) Sklepa 2010/413 določa zamrznitev sredstev za več kategorij oseb in subjektov. Člen 20(1)(a) se nanaša na osebe in subjekte, ki jih je Varnostni svet vpisal na seznam in so našteti v Prilogi I k temu sklepu. Člen 20(1)(b) se nanaša na „osebe in subjekte, ki niso navedeni v Prilogi I in ki sodelujejo v dejavnostih Irana, nevarnih z vidika širjenja jedrskega orožja, ali pri razvoju izstrelitvenih sistemov jedrskega orožja, so z njimi neposredno povezani ali jih podpirajo, vključno s sodelovanjem pri nabavi prepovedanih predmetov, blaga, opreme, surovin in tehnologije, ali osebe in subjekte, ki delujejo v njihovem imenu ali po njihovih navodilih, ali subjekte, ki jim pripadajo ali jih nadzirajo (tudi na nezakonit način), ali osebe in subjekte, ki so osebam ali subjektom, uvrščenim na seznam, pomagale pri izmikanju določbam [Resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov, v nadaljevanju: RVSZN] 1737 (2006), RVSZN 1747 (2007), RVSZN 1803 (2008) ali RVSZN 1929 (2010) ali tega sklepa ali kršenju teh določb, kakor tudi drug[e] vodiln[e] član[e] in subjekt[e] [Islamske revolucionarne garde] in [družbe Islamic Republic of Iran Shipping Lines] in subjekt[e], ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom ali delujejo v njihovem imenu; te osebe in subjekt[e, ki] so navedeni v Prilogi II“.
74

Iz ukrepov, postopkov in pravnih sredstev, določenih v Direktivi 2004/48, izhaja, da pravne poti za zagotovitev varstva pravic intelektualne lastnine dopolnjujejo odškodninski zahtevki, ki so z njimi tesno povezani. Medtem ko člena 7(1) in 9(1) te direktive določata varnostne in začasne ukrepe, namenjene zlasti preprečitvi kakršne koli neposredne kršitve pravice intelektualne lastnine, ki med drugim vključujejo zaseg blaga, ki domnevno krši tako pravico, pa člena 7(4) in 9(7) navedene direktive določata ukrepe, ki tožencu omogočajo, da zahteva nadomestilo za škodo, če je naknadno ugotovljeno, da ni bilo kršitve ali nevarnosti kršitve pravice intelektualne lastnine. Kot je razvidno iz uvodne izjave 22 te direktive, ti odškodninski ukrepi pomenijo jamstva, za katera je zakonodajalec menil, da so potrebna kot protiutež takojšnjim in dejanskim začasnim ukrepom, ki jih je predvidel.
36

Organ za sprejem pa mora uspešno opraviti vročitev pisanja naslovniku, kot določa člen 7 Uredbe št. 1393/2007. V zvezi s tem mora obveščati organ za pošiljanje o vseh upoštevnih elementih tega opravila s posredovanjem standardnega obrazca iz Priloge I k tej uredbi in v skladu s členom 8(1) te uredbe naslovnika poučiti, da lahko zavrne sprejem pisanja, če to ni napisano ali prevedeno v enega od jezikov, navedenih v tej določbi, in sicer jezik, ki ga zadevna oseba razume, ali uradni jezik zaprošene države članice ali po potrebi v enega od uradnih jezikov kraja, kjer je treba opraviti vročitev, kar so jeziki, ki naj bi jih naslovnik obvladal. Če zadnjenavedeni dejansko uveljavlja to zavrnitev, mora poleg tega na podlagi odstavkov 2 in 3 istega člena nemudoma obvestiti organ za pošiljanje ter vrniti zaprosilo in pisanje, za katero se zahteva prevod.
33

Vendar morajo take površine, da se lahko štejejo za „trajne pašnike“ in torej za „kmetijske površine“ v smislu člena 2(h) Uredbe št. 73/2009, ustrezati opredelitvi iz člena 2(c) Uredbe št. 1120/2009, po katerem „trajni pašnik“„pomeni zemljišče, ki se uporablja za naravno gojenje trave ali druge zelnate krme (samoposajene) ali gojene (posejane) in ki ni vključeno v kolobarjenje gospodarstva pet let ali več, razen območij v prahi“. Ta določba pojasnjuje da, „v ta namen ‚trave ali druga zelnata krma‘ pomenijo trave, ki tradicionalno rastejo na naravnih pašnikih ali so običajno vsebovane v mešanicah semen za pašnike ali travnike v državi članici (ne glede na to, ali se uporabljajo za pašo ali ne)“.
17

Spomniti je treba, da morajo biti v skladu s členom 120(c) Poslovnika Sodišča in zadevno sodno prakso v vsaki tožbi navedeni predmet spora, tožbeni razlogi in trditve ter povzetek teh tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoča pripravo obrambe in Sodišču, da opravi nadzor. Iz tega izhaja, da morajo biti bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidne iz besedila tožbe in da morajo biti ti predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o očitku ne bi odločilo (glej v tem smislu sodbo Združeno kraljestvo/Svet, C‑209/13, EU:C:2014:283, točka 30 in navedena sodna praksa).
17

Minister je v zvezi s tem ugotovil, da na podlagi člena 2(1)(b) in (c) Direktive 2008/7 za kapitalsko družbo ni mogoče opredeliti družbe, katere le del deležev in članov izpolnjuje pogoje, določene s to določbo. Tako so države članice, ki so želele KDD vključiti na področje uporabe Direktive 2008/7, zagotovile, da je ta kategorija družb vključena v seznam iz Priloge I k tej direktivi. Republika Poljska se predvsem zaradi prevlade osebne narave KDD ni odločila za vpis te oblike družb na seznam iz Priloge I, ampak je raje izbrala možnost iz člena 9 Direktive 2008/7 in z zakonom PCC KDD opredelila kot osebno družbo. Zato KDD tudi ni mogoče šteti za kapitalsko družbo na podlagi člena 2(2) Direktive 2008/7, tako da naj se člena 4(1)(b) in 5(1)(e) te direktive ne bi mogla uporabljati v postopku v glavni stvari.
63

Iz točk 20, 21, 57, 67, 68 in 70 obrazložitve Sklepa 2011/346 je namreč razvidno, da je bila odločba z dne 13. marca 2009 začasna in da je bila sprejeta ob upoštevanju zavez, ki so jih sprejeli portugalski organi, in sicer, na eni strani, da garancije ne bodo podaljšali po 5. juniju 2009 brez predhodne priglasitve Komisiji in njene odobritve ter, na drugi strani, da bodo predložili načrt za prestrukturiranje banke BPP v šestih mesecih, to je najpozneje do 5. junija 2009. V točki 67 obrazložitve Sklepa 2011/346 pa je bilo ugotovljeno, da so portugalski organi dvakrat podaljšali garancijo, ne da bi o tem predhodno obvestili Komisijo in pridobili njeno odobritev, in da načrt za prestrukturiranje banke BPP ni bil predložen, tudi po tem, ko je Komisija na Portugalsko republiko naslovila odredbo za to. Komisija je tako po tem, ko je spomnila na pogoje, pod katerimi je odobrila ukrep pomoči, in ugotovila, da niso bili izpolnjeni, v točki 71 obrazložitve Sklepa 2011/346 ugotovila, da garancija ni združljiva z notranjim trgom.
76

Tudi če Komisija v končni odločbi razglasi državno poroštvo za združljivo z notranjim trgom, je nacionalno sodišče v skladu z nacionalnim pravom dolžno odrediti vračilo te državne pomoči. Zadevna končna odločba Komisije namreč ne vodi do naknadne pravne ureditve izvršilnih aktov, ki so neveljavni, ker so bili sprejeti v nasprotju s prepovedjo iz člena 108(3) PDEU, saj bi v nasprotnem primeru prišlo do poseganja v neposredni učinek zadnjega stavka te določbe in kršitev interesov posameznikov, ki jih morajo varovati nacionalna sodišča. Katera koli drugačna razlaga bi spodbujala zadevno državo članico h kršitvi zadnjega stavka odstavka 3 navedenega člena in ji odvzela polni učinek (glej v tem smislu sodbi Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires in Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, točka 16, in SFEI in drugi, C‑39/94, EU:C:1996:285, točke od 67 do 69).
8

V skladu s členom 209(1) tega zakonika je „nepošten […] splošni pogodbeni pogoj oziroma pogoj iz potrošniške pogodbe, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če v nasprotju z zahtevo vestnosti in poštenja enostransko in neutemeljeno določa pogodbene pravice in obveznosti strank tako, da so v škodo pogodbene stranke, ki tega pogoja ni določila.“
62

Iz odgovora na drugo vprašanje v zadevi C 144/13, prvo vprašanje v zadevi C 154/13 in na vprašanje v zadevi C 160/13 je razvidno, da je za to, da se ugotovi, ali se za pridobitve zobne protetike znotraj Skupnosti lahko uporabi oprostitev, treba preučiti, ali sta dobava oziroma uvoz tega blaga oproščena na ozemlju namembne države članice. Iz tega sledi, da je referenčno merilo ureditev, ki se uporabi v namembni državi članici.
49

V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo to poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen ter obseg tega pravila, kot se razume in uporablja vse od dneva začetka njegove veljave oziroma bi ga bilo treba razumeti in uporabljati vse od dneva začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče takó razlagano pravilo lahko uporabi – in ga tudi mora – tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je bila izrečena sodba v zvezi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe, če so pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila pristojnemu sodišču sicer izpolnjeni (glej sodbo Santander Asset Management SGIIC in drugi, od C‑338/11 do C‑347/11, EU:C:2012:286, točka 58 in navedena sodna praksa).
22

Družba Agrooikosystimata je zoper to odločbo vložila tožbo. Pred Dioikitiko Efeteio Larisas (višje upravno sodišče v Larisi) zlasti zatrjuje, da je iz člena 2(1) Uredbe št. 2078/92, iz člena 2(1) Uredbe št. 746/96, iz Odločbe Komisije 89/651/EGS z dne 26. oktobra 1989 o opredelitvi značilnosti in o seznamu kmetijskih pridelkov za raziskovanje o strukturi kmetijskih gospodarstev Skupnosti v letih 1988–1997 (UL L 391, str. 1) in iz Odločbe 2000/115 razvidno, da so upravičenci iz programa DPKZ nosilci, to so fizične ali pravne osebe, ki so lahko lastniki ali zakupniki, ne glede na to, ali opravljajo kmetijsko dejavnost na že delujočih gospodarstvih, ki so vir kmetijskega dohodka. Družba Agrooikosystimata meni, da se finančno nadomestilo iz Uredbe št. 2078/92 nosilcu izplača zaradi izgube možnosti uporabe zadevnih zemljišč v skladu z njihovim namenom.