SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 20. oktobra 2022 ( 1 )

Zadeva C‑291/21

Starkinvest SRL

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal de première instance de Liège (sodišče prve stopnje v Liègeu, Belgija))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 655/2014 – Postopek za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov – Pogoji za izdajo naloga za zamrznitev – Pojma ,sodna odločba‘ in ,sodna odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati zahtevek‘ – Sodna odločba o odreditvi plačila denarne kazni za kršitev odredbe o prenehanju ravnanja“

I. Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe izhaja iz postopka, v okviru katerega je družba belgijskega prava Starkinvest SRL zaprosila za odobritev izvršitve evropskega naloga za zamrznitev bančnega računa za zneske, ki so morda na francoskem bančnem računu družbe irskega prava.

2. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari želi s tem postopkom zagotoviti izvršitev zahtevka z denarnimi kaznimi, ki naj bi jih dolgovala ta družba irskega prava na podlagi sodne odločbe, izdane v Belgiji, s katero je tej družbi pod grožnjo denarne kazni v višini 2500 EUR za vsako kršitev naloženo, naj preneha nekatera ravnanja.

3. Kot je pojasnilo Sodišče, Uredba (EU) št. 655/2014 ( 2 ) določa različne pogoje za izdajo evropskega naloga za zamrznitev bančnih računov (v nadaljevanju: ENZBR) glede na to, ali je upnik že pridobil naslov, na podlagi katerega lahko od dolžnika zahteva plačilo dolga v državi članici izvora, ali ne. V prvem primeru mora upnik dokazati le, da je ukrep nujen zaradi neposredne nevarnosti, medtem ko mora v drugem primeru sodišče prepričati tudi o fumus boni juris. ( 3 )

4. V obravnavani zadevi se postavlja vprašanje, ali upnik, ki je pridobil sodno odločbo, s katero je dolžniku naloženo plačilo denarne kazni v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja, naložene s to odločbo, razpolaga z naslovom, ki izpolnjuje pogoje iz Uredbe št. 655/2014, in ali je zato oproščen obveznosti, ki se zahteva v tem drugem primeru.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

5. Člen 4, točki 5 in 8, Uredbe št. 655/2014 določa: „5. ‚zahtevek‘ pomeni zahtevek za plačilo določenega zneska denarja, ki je zapadel v plačilo, ali zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču; […] 8. ,sodna odločba‘ pomeni vsako odločbo, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na njeno poimenovanje, vključno z odločbo o določitvi stroškov, ki jo izda sodni uradnik;“

6. Člen 5 te uredbe, naslovljen „Razpoložljivost“, določa: „[ENZBR] je upniku na voljo v naslednjih primerih: (a) preden upnik v državi članici začne postopek v glavni stvari zoper dolžnika ali v kateri koli fazi takega postopka, vse do izdaje sodne odločbe ali potrditve ali sklenitve sodne poravnave; (b) potem ko upnik v državi članici pridobi sodno odločbo, sodno poravnavo ali javno listino, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek.“

7. Člen 7 navedene uredbe, v katerem so našteti pogoji za izdajo ENZBR, določa: „1. Sodišče izda [ENZBR], če upnik predloži zadostne dokaze, na podlagi katerih sodišče ugotovi, da je ukrep zavarovanja v obliki naloga za zamrznitev nujen, ker obstaja dejansko tveganje, da bo brez takega ukrepa poznejša izvršitev upnikovega zahtevka zoper dolžnika ovirana ali precej otežena. 2. Kadar upnik v državi članici še ni pridobil sodne odločbe, sodne poravnave ali javne listine, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, upnik predloži tudi zadostne dokaze, na podlagi katerih sodišče ugotovi, da bo verjetno uspel v glavni stvari zahtevka zoper dolžnika.“

8. Uredba (EU) št. 1215/2012/ES ( 4 ) v členu 55 določa, da je „[s]odna odločba, izdana v državi članici, ki nalaga plačilo denarne kazni, […] izvršljiva v zaprošeni državi članici samo, če je znesek kazni dokončno določilo sodišče izvora.“

B. Belgijsko pravo

9. V belgijskem pravu je denarna kazen določena v členih od 1385a do 1385h code judiciaire (sodni zakonik). ( 5 ) Te določbe izhajajo iz Beneluške konvencije iz leta 1973 o enotnem zakonu v zvezi z denarno kaznijo. ( 6 )

10. Člen 1385a tega zakonika določa: „Sodišče lahko na predlog ene od strank drugi stranki naloži plačilo denarnega zneska, imenovanega denarna kazen, če ne bi bila izpolnjena glavna obveznost, pri čemer to ne vpliva na morebitno odškodnino. […]“

11. Člen 1385b navedenega zakonika določa: „Sodišče lahko določi denarno kazen kot enkraten znesek, kot znesek na časovno enoto ali na kršitev. V zadnjih dveh primerih lahko sodišče določi tudi znesek, nad katerim se denarna kazen ne nalaga več.“

12. V skladu s členom 1385c istega zakonika je izvršilni naslov, na podlagi katerega je mogoče izterjati denarno kazen, sodna odločba, s katero je ta kazen naložena, in upravičenec ne more zahtevati njenega izplačila pred izvršitvijo.

13. Upravičenec do denarne kazni nosi dokazno breme, da so izpolnjeni pogoji za zapadlost te kazni. Če dolžnik ugovarja, mora upravičenec svojo trditev glede zatrjevanega neizpolnjevanja dokazati. Takrat mora izvršilno sodišče presoditi, ali so pogoji za denarno kazen izpolnjeni.

III. Spor o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

14. S sodbo z dne 3. septembra 2013, ki jo je izdalo tribunal de commerce de Liège (sodišče za gospodarske spore v Liègeu, Belgija) v okviru spora med družbo Starkinvest in dvema družbama (v nadaljevanju: sodba z dne 3. septembra 2013) ter ki je bila nato potrjena s sodbo cour d’appel de Liège (pritožbeno sodišče v Liègeu, Belgija) z dne 6. januarja 2015 (v nadaljevanju: sodba z dne 6. januarja 2015), ( 7 ) je bilo tema družbama pod grožnjo denarne kazni v višini 2500 EUR za vsako kršitev ( 8 ) med drugim naloženo, naj na ozemlju Beneluksa prenehata tržiti svoje proizvode in storitve pod besedno znamko SOFT PARIS.

15. Družba Starkinvest je 27. aprila 2021 sprožila postopek s plačilnim nalogom za plačilo zneska 86.694,22 EUR, od tega 85.000 EUR iz naslova denarne kazni za obdobje od 24. marca do 27. aprila 2021.

16. Družba Starkinvest je s pritožbo, ki jo je 3. maja 2021 vložila v sodnem tajništvu tribunal de première instance de Liège (sodišče prve stopnje v Liègeu, Belgija), zaprosila za dovoljenje za izvršitev evropskega naloga za zamrznitev bančnega računa v višini 85.000 EUR na zneske, ki so morda na francoskih bančnih računih ene od družb, udeleženih v sporu, katere sedež je na Irskem.

17. Predložitveno sodišče poudarja, da v odločbi, s katero je odrejeno plačilo denarnih kazni ob neizpolnitvi odredbe o prenehanju ravnanja, ni naveden natančni znesek teh denarnih kazni. Ta znesek torej v trenutku sprejetja te odločbe po definiciji ni znan.

18. Poleg tega po belgijskem pravu ni potrebno, da je znesek denarnih kazni določen pred zamrznitvijo. Kot je razvidno iz informacij, ki so jih zagotovile zainteresirane strani, neizpolnitve odredbe o prenehanju ravnanja ugotovi le sodni izvršitelj. Zato v skladu z belgijskim pravom sodišče, če je obsodilna sodna odločba izvršljiva in vročena, šele v okviru postopka z ugovorom zoper zamrznitev odloči, med drugim, o vprašanju, ali te denarne kazni izhajajo iz naloženih obveznosti.

19. Po vložitvi vloge za izdajo ENZBR mora predložitveno sodišče preveriti, ali so izpolnjeni pogoji in zahteve iz Uredbe št. 655/2014.

20. Predložitveno sodišče priznava, da je v skladu z Uredbo št. 655/2014 ( 9 ) položaj upnika, ki razpolaga z izvršilnim naslovom v zvezi s terjatvijo, ki jo želi zavarovati, kot je sodna odločba, sodna poravnava ali javna listina, povsem drugačen od položaja upnika, ki tega naslova nima.

21. V tem okviru ima predložitveno sodišče dvome glede razlage Uredbe št. 655/2014.

22. Natančneje, ker je, na prvem mestu, „zahtevek“ v členu 4 Uredbe št. 655/2014 opredeljen kot „zahtevek za plačilo določenega zneska denarja, ki je zapadel v plačilo, ali zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču“, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je denarno kazen, katere temelj in osnovni znesek sta določena v sodni odločbi, njen izterljivi znesek pa je odvisen od morebitnih prihodnjih kršitev dolžnika, mogoče šteti za tak „zahtevek“ v smislu te določbe.

23. Predložitveno sodišče meni, da se v primeru pritrdilnega odgovora sodna odločba o denarni kazni lahko šteje za sodno odločbo, „ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014. Ugotavlja, da bi bila v tem primeru izvršilnemu sodišču, pristojnemu za odobritev evropskega naloga za zamrznitev bančnega računa, odvzeta vsa pooblastila v zvezi z nadzorom „obstoja“ zadevnega zahtevka. Toda po mnenju predložitvenega sodišča tak nadzor izvršilnemu sodišču omogoča, da preveri, ali je zahtevana denarna kazen dejansko izvršljiva, ali ni treba uporabiti morebitnega zastaralnega roka in ali so bila upoštevana vsa postopkovna pravila.

24. Na drugem mestu, predložitveno sodišče je s sklicevanjem na člen 55 Uredbe št. 1215/2012 očitno želelo Sodišče opozoriti na to, da je v skladu s to uredbo sodna odločba o naložitvi denarne kazni sicer izvršljiva v državi članici izvora, vendar je v zaprošeni državi članici izvršljiva le, če je sodišče izvora dokončno določilo znesek denarne kazni. ( 10 ) To sodišče se sprašuje, ali bi moralo enako veljati za Uredbo št. 655/2014, tako da bi morala biti določitev denarne kazni zahtevana, da bi se odločba o naložitvi denarne kazni lahko štela za „sodno odločbo“ v smislu člena 4, točka 8, te uredbe.

25. V teh okoliščinah je tribunal de première instance de Liège (sodišče prve stopnje v Liègeu) z odločbo z dne 6. maja 2021, ki je na Sodišče prispela 7. maja 2021, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je vročena sodna odločba, s katero se stranki naloži plačilo denarne kazni, če krši odredbo o prenehanju ravnanja, sodna odločba, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, v smislu člena 7(2) [Uredbe št. 655/2014]? 2. Ali sodna odločba, s katero se stranki naloži plačilo denarne kazni, čeprav je izvršljiva v državi izvora, spada pod pojem ‚sodna odločba‘ v smislu člena 4 [Uredbe št. 655/2014], čeprav denarna kazen ni bila določena v skladu s členom 55 [Uredbe št. 1215/2012]?

26. Pisna stališča so predložile družba Starkinvest, belgijska in nizozemska vlada ter Komisija. Družba Starkinvest, belgijska vlada in Komisija so bile zastopane na obravnavi 16. junija 2022.

IV. Analiza

27. Prvo vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na to, ali je sodna odločba, s katero se stranki naloži plačilo denarne kazni, če krši odredbo o prenehanju ravnanja, „sodna odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014, drugo pa na to, ali je ta sodna odločba zajeta s pojmom „sodna odločba“, kot je opredeljen v členu 4, točka 8, te uredbe.

28. Primerneje se zdi bodisi spremeniti vrstni red vprašanj za predhodno odločanje, kot predlaga belgijska vlada, bodisi ti vprašanji obravnavati skupaj, kot predlaga nizozemska vlada. Podpiram drugi predlog.

29. Na podlagi odgovora Sodišča na vprašanji za predhodno odločanje bo namreč predložitveno sodišče lahko določilo obseg preverjanja, ki ga mora opraviti za izdajo ENZBR.

30. V zvezi s tem iz člena 17(1) Uredbe št. 655/2014 izhaja, da mora sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, preveriti, ali so izpolnjeni pogoji in zahteve iz te uredbe. V teh okoliščinah je treba poudariti, da se vprašanji za predhodno odločanje nanašata na isto točko tega preverjanja, in sicer, ali lahko nacionalno sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, med drugim preveri obstoj in znesek terjatve, ki jo upnik želi zavarovati z ukrepom zavarovanja.

31. Poleg tega v skladu z Uredbo št. 655/2014 dejstvo, da upnik razpolaga s „sodno odločbo“ v smislu člena 4, točka 8, te uredbe, kar je predvideno v drugem vprašanju za predhodno odločanje, v zvezi s to točko preverjanja, ki ga opravi sodišče, ki mu je zadeva predložena, ne spremeni bistveno njegovega položaja v primerjavi z upnikom, ki ne razpolaga z nobeno sodno odločbo. V skladu s členom 7(2) navedene uredbe je namreč položaj upnika drugačen le, če je pridobil „sodno odločbo, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, kar je predvideno v prvem vprašanju za predhodno odločanje.

32. Zato je treba šteti, da želi predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba člen 7(2) Uredbe št. 655/2014 razlagati tako, da je vročena sodna odločba, s katero se dolžniku naloži plačilo denarne kazni, če krši odredbo o prenehanju ravnanja, „sodna odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati zahtevek“, v smislu te določbe, tako da sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, s katerim želi upnik zavarovati plačilo zahtevka, povezanega s to denarno kaznijo, ne more preveriti obstoja in zneska tega zahtevka.

A. Stališča zainteresiranih strani

33. Le družba Starkinvest trdi, da je treba na obe vprašanji za predhodno odločanje odgovoriti pritrdilno.

34. Iz njenega pisnega stališča v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje izhaja, da je zahtevek, ki ga pomeni denarna kazen, „zahtevek“ v smislu člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014. Ta družba trdi, da je znesek denarne kazni jasno določljiv in izhaja iz dogodka, do katerega je že prišlo, in sicer iz neupoštevanja odredbe o prenehanju ravnanja v določenem obdobju, pri čemer se razume, da je ta znesek postal določljiv s sodbo z dne 6. januarja 2015.

35. V zvezi z drugim vprašanjem za predhodno odločanje družba Starkinvest, na prvem mestu, trdi, da ENZBR ni izvedbeni ukrep, ampak ukrep zavarovanja, ki se zahteva za zagotovitev poznejše učinkovite izvršitve izdane nacionalne sodne odločbe. Po njenem mnenju se Uredba št. 655/2014 uporablja za fazo pred izvršitvijo in je ni mogoče razlagati ob upoštevanju Uredbe št. 1215/2012.

36. Družba Starkinvest, na drugem mestu, trdi, da dejansko ni mogoče uporabiti člena 55 Uredbe št. 1215/2012 v fazi zavarovanja, ker belgijsko pravo za upnika ne določa nobene tožbe ali pritožbe, ki bi mu omogočala izvršitev denarne kazni.

37. Nizozemska vlada navaja, da v skladu s členom 48(b) Uredbe št. 655/2014 ta določba ne posega v Uredbo št. 1215/2012. Po mnenju te vlade evropski nalog za zamrznitev bančnih računov spada tudi na področje uporabe zadnjenavedene uredbe, pri čemer se ta uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah. Navedena vlada torej trdi, da je treba ta izraz, kolikor se Uredba št. 655/2014 nanaša na „sodno odločbo, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, razlagati ob upoštevanju člena 55 Uredbe št. 1215/2012. Po njenem mnenju je iz te razlage razvidno, da sodna odločba o naložitvi denarne kazni za morebitne prihodnje kršitve odredbe o prenehanju ravnanja ni taka „sodna odločba, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“.

38. Belgijska vlada v pisnih stališčih v zvezi z drugim vprašanjem za predhodno odločanje opozarja, da je Sodišče že pojasnilo, da mora biti naslov izvršljiv v državi članici izvora, zato da bi se upnik, ki je njegov imetnik, lahko skliceval na člen 7(2) Uredbe št. 655/2014. ( 11 ) Toda po njenem mnenju bi bilo treba to pojasnilo razlagati v povezavi s členoma 39 in 55 Uredbe št. 1215/2012. Za belgijsko vlado sodna odločba, s katero se stranki naloži plačilo denarne kazni v primeru neizpolnitve glavne obveznosti, če znesek te kazni ni bil določen, ni „sodna odločba“ v smislu člena 4, točka 8, Uredbe št. 655/2014.

39. V zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje belgijska vlada dodatno poudarja, da je denarna kazen pomožna kazen glede na naložitev glavne obveznosti ukrepanja ali opustitve ukrepanja, katere namen je zagotoviti izpolnitev te glavne obveznosti. Neizpolnitev navedene glavne obveznosti pa je dogodek, do katerega po opredelitvi še ni prišlo, ko je izdana sodba odločba, s katero je stranki naloženo plačilo denarne kazni v primeru neizpolnitve glavne obveznosti.

40. Poleg tega po mnenju te vlade sodna odločba, s katero se naloži plačilo denarne kazni v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja, ni sodna odločba, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, glede na to, da postopka, ki je privedel do te sodne odločbe, ni mogoče šteti za „postop[ek], kater[ega] cilj je pridobitev izvršljivega naslova za zadevni zahtevek“, v smislu uvodne izjave 13 Uredbe št. 655/2014. Navedena vlada namreč trdi, da glavni namen obsodbe, ki jo spremlja denarna kazen, ni zahtevek denarne terjatve same, ampak obveznost ukrepanja ali opustitve ukrepanja.

41. Ne da bi Komisija predlagala spremembo vrstnega reda vprašanj za predhodno odločanje, navaja, da čeprav odločba, s katero je dolžniku naloženo plačilo denarne kazni, če ni izpolnjena glavna obsodba, pomeni „sodno odločbo“ v smislu člena 4, točka 8, Uredbe št. 655/2014 (drugo vprašanje za predhodno odločanje), pa taka odločba ne pomeni „sodne odločbe, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) te uredbe (prvo vprašanje za predhodno odločanje).

B. Presoja

1. Uvodne ugotovitve

42. Da bi bil upnik oproščen obveznosti, da sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, prepriča o fumus boni juris, mora ta upnik v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 655/2014 razpolagati s „sodno odločbo […], ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“. V členu 5(b) te uredbe je uporabljen enak izraz.

43. Zato je treba za koristen odgovor na vprašanji za predhodno odločanje ugotoviti, ali upnik razpolaga s sodno odločbo, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov „zahtevek“, če ima sodno odločbo, ki določa osnovni znesek denarne kazni za vsako kršitev odredbe o prenehanju ravnanja, naložene s to odločbo.

44. Dvomi predložitvenega sodišča očitno izvirajo iz opredelitve pojma „zahtevek“ iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014. ( 12 )

45. Ta opredelitev je sestavljena iz dveh delov, ki se nanašata na različna primera, in sicer primer zahtevka, ki pomeni“ zahtevek za plačilo določenega zneska denarja, ki je zapadel v plačilo“ (prvi del opredelitve), in primer zahtevka, ki pomeni „zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču“ (drugi del opredelitve).

46. Prvič in v zvezi s prvim delom te opredelitve se postavlja vprašanje, ali sodna odločba, ki določa osnovni znesek denarne kazni za vsako kršitev odredbe o prenehanju ravnanja, naložene s to odločbo, pomeni sodno odločbo, ki določa, da mora dolžnik poplačati določen znesek denarja, ki je zapadel v plačilo.

47. Po mojem mnenju to v obravnavani zadevi ne velja.

48. Sodna odločba, kot je sodba z dne 3. septembra 2013 ali sodba z dne 6. januarja 2015, ki določa osnovni znesek denarne kazni, ne določa zneska, ki ga mora dolžnik plačati upniku. Zadnjenavedeni znesek v času sprejetja sodne odločbe sploh ni znan in je odvisen od dogodkov po njenem sprejetju. Nasprotno pa se po belgijskem pravu navedeni znesek določi na podlagi ugotovitev sodnega izvršitelja ( 13 ) po sprejetju katere koli sodne odločbe.

49. Drugič in v zvezi z drugim delom navedene opredelitve se postavlja vprašanje, ali za to, da se šteje, da upnik razpolaga s sodno odločbo, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, zadostuje, da je znesek, ki ga želi upnik zavarovati z ENZBR, „določljiv“ v smislu drugega dela opredelitve iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014.

50. Najprej pa je treba ugotoviti, ali je treba izraz „zahtevek“, uporabljen v izrazu „sodna odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, razlagati tudi v smislu drugega dela te opredelitve, v skladu s katerim zahtevek pomeni „zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ki izhaja iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, pod pogojem, da je mogoče tak zahtevek uveljavljati na sodišču“.

51. Družba Starkinvest in Komisija sta v odgovor na vprašanje, ki jima je bilo v zvezi s tem postavljeno na obravnavi, navedli, da je treba ta izraz razlagati v smislu drugega dela opredelitve iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014, ( 14 ) belgijska vlada pa, da je treba navedeni izraz razlagati le v smislu prvega dela te opredelitve.

52. Ugotoviti je treba, da je izraz „zahtevek“ v Uredbi št. 655/2014 uporabljen večkrat in v različnih sobesedilih.

53. Načeloma mora imeti pojem v istem zakonodajnem besedilu enak pomen, ne glede na sobesedilo, v katerem se pojavlja v tem besedilu. V skladu s to logiko je mogoče predpostavljati, da imajo pojmi, ki so bili uporabljeni v istem aktu Unije, isti pomen. ( 15 )

54. V zvezi s tem, kot izhaja iz člena 1(1) Uredbe št. 655/2014, ENZBR po eni strani preprečuje, da bi bila ogrožena poznejša izterjava „zahtevka“. ( 16 ) Zato se mora ENZBR vedno nanašati na „zahtevek“ v smislu člena 4(5) te uredbe, oba dela opredelitve tega pojma pa se v tem okviru v celoti uporabljata.

55. Vendar se po drugi strani glede na značilnosti „zahtevka“, kot je opredeljen v drugem delu opredelitve tega pojma, zdi vprašljivo, ali je ta del opredelitve upošteven, kadar se upnik želi sklicevati na odločbo, v kateri je določen osnovni znesek denarne kazni, zato da bi bil oproščen obveznosti, da prepriča sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, o fumus boni juris.

56. Zato je treba te značilnosti preučiti glede na zahteve, ki jih Uredba št. 655/2014 določa za položaje, v katerih je upnik oproščen obveznosti, da sodišče prepriča o fumus boni juris. Te zahteve se po eni strani nanašajo na to, da je treba v sodni odločbi, ki jo je pridobil ta upnik, določiti znesek zahtevka, ki ga navedeni upnik želi zavarovati z ENZBR, in po drugi strani na to, da je treba to odločbo pridobiti v okviru postopka v zvezi s tem zahtevkom.

2. Potreba po določitvi zneska zahtevka, ki ga upnik želi zavarovati z ENZBR

57. Da bi zahtevek za plačilo ustrezal značilnostim iz drugega dela opredelitve pojma „zahtevek“ iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014, zadostuje, da se ta zahtevek nanaša na plačilo „določljivega“ zneska denarja.

58. Vendar je treba, kot je belgijska vlada trdila na obravnavi, izraz „odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“ iz člena 5(b) in člena 7(2) Uredbe št. 655/2014, razlagati v povezavi s členom 8(2)(g)(ii) te uredbe.

59. V skladu s to trditvijo je iz člena 8(2)(g)(ii) Uredbe št. 655/2014 ( 17 ) ob upoštevanju njene uvodne izjave 12 ( 18 ) razvidno, da lahko upnik zaprosi za izdajo ENZBR za „višino glavnice [njegovega] zahtevka, navedenega v sodni odločbi“, ali za „njegov del“. Prav tako člen 6(3) te uredbe določa, da „[k]adar je upnik že pridobil sodno odločbo […], so za izdajo [ENZBR] glede zahtevka, navedenega v sodni odločbi […], pristojna sodišča države članice, v kateri je bila izdana sodna odločba […]“. ( 19 )

60. Podobno v skladu z navedbami v obrazcu, ki se uporablja ( 20 ) v okviru vloge za izdajo ENZBR, ( 21 ) upnik, ki razpolaga z naslovom, v katerem je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek, v skladu z razdelkom 8 tega obrazca poleg informacij o naslovu navede znesek, ki ga je treba zamrzniti, ta pa je bodisi znesek, naveden na naslovu, in sicer „[g]lavnica zneska, dodeljenega v sodni odločbi“, bodisi nižji znesek. ( 22 ) Poleg tega je v navedenem obrazcu pojasnjeno, da mora biti „znesek, [za katerega se zahteva ENZBR,] običajno enak znesku, določenemu v sodni odločbi“.

61. V obravnavani zadevi je edini znesek, določen v sodni odločbi, na katero se sklicuje družba Starkinvest, osnovni znesek za vsako kršitev odredbe o prenehanju ravnanja. ( 23 ) Znesek, ki ustreza večkratniku osnovnega zneska denarne kazni za vsako kršitev odredbe o prenehanju ravnanja, ki ga ta družba želi zavarovati z ENZBR, je torej nujno višji od katerega koli zneska, za katerega se lahko šteje, da je bil „določen“ v tej sodni odločbi. Toda Uredba št. 655/2014 določa, da se ENZBR lahko izda za višino glavnice zahtevka, določenega v sodni odločbi, ali za nižji znesek.

62. Kar je še pomembneje, znesek, ki ustreza večkratniku osnovnega zneska denarne kazni za vsako kršitev odredbe o prenehanju ravnanja, kljub temu, da je teoretično „določljiv“, ni določen v sodni odločbi, s katero je naložena ta odredba. Ta znesek prav tako ni dodeljen s to sodno odločbo in v njej ni določen.

63. Tako se sodna odločba, na katero se namerava sklicevati upnik, zato da bi bil v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 655/2014 oproščen obveznosti, da bi sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, prepričal o fumus boni juris, ne sme nanašati na zahtevek za plačilo določljivega zneska denarja, ampak na znesek, določen v tej odločbi. Vendar ni tako, kadar gre za sodno odločbo, s katero je dolžniku naloženo plačilo denarne kazni v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja, naložene s to odločbo.

3. Potreba po pridobitvi sodne odločbe v okviru postopka v zvezi z zadevnim zahtevkom

64. Tudi če bi se želelo pojem „zahtevek“ v izrazu „sodna odločba, v kateri je določeno, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“ razumeti v smislu drugega dela opredelitve iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014, bi bilo treba upoštevati dejstvo, da mora v skladu s tem delom opredelitve zahtevek izhajati iz „transakcije“ ali „dogodka, do katerega je že prišlo“.

65. Belgijska vlada je na obravnavi trdila, da se lahko drugi del te opredelitve pojma „zahtevek“ nanaša le na zahtevke, ki izhajajo iz dogodkov, kot sta „transakcija“ ali „dogodek, do katerega je že prišlo“, do katerih je prišlo pred sprejetjem sodne odločbe („[zahtevek, ki ga je mogoče] uveljavljati na sodišču“), na katero se upnik namerava sklicevati, zato da bi bil oproščen obveznosti, da sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, prepriča o fumus boni juris.

66. V pravni teoriji velja mnenje, da je treba drugi del navedene opredelitve „zahtevka“ razlagati tako, da se pojem „transakcija“ nanaša na pogodbe ali gospodarske dejavnosti, ki lahko privedejo do pogodbene odgovornosti, medtem ko se v skladu s to pravno teorijo pojem „dogodek, do katerega je prišlo“ nanaša na delikte, ki privedejo do nepogodbene odgovornosti. ( 24 ) Ta razlaga je potrjena z uvodno izjavo 12 Uredbe št. 655/2014, v skladu s katero „[bi moral biti ENZBR na voljo] za zahtevke, ki še niso zapadli v plačilo, kolikor izhajajo iz transakcije ali dogodka, do katerega je že prišlo, in je njihov znesek mogoče določiti, vključno z zahtevki v zvezi z deliktom ali kvazideliktom in tožbenimi zahtevki za odškodnino ali za vrnitev v prejšnje stanje, ki temeljijo na dejanju, zaradi katerega je bil uveden kazenski postopek“. ( 25 )

67. V zvezi s tem denarna kazen za neizpolnjevanje odredbe o prenehanju ravnanja, naložene s sodno odločbo, ni predhodna tej odločbi. Odredba o prenehanju ravnanja je namreč naložena z navedeno odločbo. Zato to pomeni, da sodišče, ki je izdalo zadevno sodno odločbo, ni preučilo dogodkov, zaradi katerih je treba plačati to denarno kazen.

68. V tem okviru moram ugotoviti, da je v členu 5 Uredbe št. 655/2014 pri razlikovanju med položajem upnika, ki mora sodišče, pri katerem je bil vložena vloga za izdajo ENZBR, prepričati o utemeljenosti svoje vloge v glavni stvari, in položajem upnika, ki ima naslov, na podlagi katerega je oproščen te obveznosti, prvi položaj opisan kot položaj upnika, preden „v državi članici začne postopek v glavni stvari zoper dolžnika“ in „v kateri koli fazi takega postopka, vse do izdaje sodne odločbe“. ( 26 ) Iz tega izhaja, da mora upnik, da bi bil v drugonavedenem položaju, razpolagati z naslovom, ki izhaja iz takega postopka v glavni stvari.

69. Čeprav ima pojem „postopek v glavni stvari“ široko področje uporabe, ( 27 ) pa je v uvodni izjavi 13 Uredbe št. 655/2014 pojasnjeno, da mora postopek v glavni stvari zajemati vse postopke, katerih cilj je pridobiti izvršljiv naslov za zadevni zahtevek, zato da bi spadal pod ta pojem. ( 28 )

70. Gre torej za zahtevek, ki je bil obravnavan v postopku v glavni stvari in katerega utemeljenost je bila ocenjena ob koncu tega postopka, kar pomeni, da je bil že uveljavljan na sodišču. Zato ne zadostuje, da gre, kot določa drugi del opredelitve pojma „zahtevek“ iz člena 4, točka 5, Uredbe št. 655/2014, za zahtevek, ki ga je mogoče uveljavljati na sodišču. Zato namreč v skladu z logiko člena 7(2) te uredbe, če je upnik že pridobil naslov, ni več treba preučiti utemeljenosti zahtevka, na katerega se ta naslov nanaša.

71. Po tej logiki je bilo v pravni teoriji ob sklicevanju na pojasnilo iz uvodne izjave 13 Uredbe št. 655/2014 ugotovljeno, da postopki, katerih cilj ni pridobitev izvršilnega naslova, s katerim bi bilo dolžniku naloženo plačilo denarnega zahtevka, ki naj bi se zaščitil z ENZBR, ne bi smeli spadati pod pojem „postopek v glavni stvari“. V skladu s to pravnoteoretično razlago je treba torej „začasne ukrepe in ukrepe zavarovanja, katerih namen je pridobivanje dokazov, odločbe o zamrznitvi premoženja in enakovredne nacionalne ukrepe, kot je zamrznitev iz prava francosko govorečih držav“, izključiti iz tega pojma. ( 29 )

72. Podobno tudi denarna kazen, naložena v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja, ne pomeni temeljnega zahtevka, na katerega se nanaša sodna odločba, s katero je naložena ta odredba.

73. Ker je namreč denarna kazen zapadla v plačilo zaradi neizpolnjevanja odredbe o prenehanju ravnanja, zahtevek v trenutku sprejetja sodne odločbe, s katero je razglašen, ne obstaja. A fortiori sodišče, ki je izdalo to sodno odločbo, ni preučilo, ali in za katere kršitve je treba plačati denarno kazen. Zato denarna kazen, naložena v primeru neizpolnjevanja odredbe o prenehanju ravnanja, ne pomeni zahtevka, na katerem temelji postopek, v katerem je bila izdana sodna odločba, s katero je naložena ta denarna kazen. ( 30 ) Upnik se torej ne more sklicevati na to sodno odločbo, zato da bi bil v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 655/2014 oproščen obveznosti, da bi sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, prepričal o fumus boni juris svojega zahtevka v zvezi z denarno kaznijo.

74. Ta razlaga člena 7(2) Uredbe št. 655/2014 je potrjena s sistematično in teleološko razlago te uredbe, iz katere izhaja, da je njen namen vzpostaviti ravnotežje med interesom upnika in interesom dolžnika.

4. Ravnotežje med interesom upnika in interesom dolžnika

75. Kot je potrjeno v uvodni izjavi 14 Uredbe št. 655/2014, bi bilo treba pri pogojih za izdajo ENZBR doseči ustrezno ravnotežje med interesom upnika, da pridobi ENZBR, in interesom dolžnika, da prepreči zlorabo tega naloga. Tako ravnotežje pa bi bilo ogroženo, če bi se sledilo razlagi, v skladu s katero sodna odločba, s katero se dolžniku v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja naloži plačilo denarne kazni, pomeni „sodno odločbo […], ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, v smislu člena 7(2) Uredbe št. 655/2014.

76. Kot ugotavlja predložitveno sodišče, bi namreč upoštevanje te razlage pomenilo, da bi bila sodišču, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, s katerim želi upnik zavarovati zahtevek v zvezi s to denarno kaznijo, odvzeta kakršna koli pristojnost, da preveri obstoj uveljavljanega zahtevka. Če upnik predloži dovolj dokazov, da prepriča sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, da je nujno sprejeti ukrep zavarovanja, mora to sodišče izdati ENZBR, za katerega je zaprosil ta upnik.

77. Poleg tega v takem primeru dolžnik ne bi mogel sprožiti nadzora „obstoja“ uveljavljanega zahtevka.

78. Člena 33 in 34 Uredbe št. 655/2014 namreč določata pravna sredstva zoper ENZBR in zoper izvršitev tega naloga. Ta pravna sredstva so izčrpna. Dolžnik zato ne more doseči preklica ENZBR niti s pravnim sredstvom na podlagi nacionalnih določb niti iz razlogov, ki niso določeni v tej uredbi.

79. Uredba št. 655/2014 ne določa možnosti, da bi dolžnik trdil, da znesek, ki ga je upnik želel zavarovati z ENZBR na podlagi sodne odločbe, v kateri je določeno, da mora dolžnik plačati ta zahtevek, ni zapadel v plačilo.

80. Če ni sodne odločbe v glavni stvari, ki bi določala, da je upnik upravičen zahtevati večkratnik osnovnega zneska denarne kazni, dolžnik v državi članici izvora ne more doseči razglasitve ničnosti take odločbe, zato da bi se nato lahko skliceval na pravno sredstvo iz člena 33(1)(g) Uredbe št. 655/2014. ( 31 )

81. V teh okoliščinah bi bila lahko zahteva po določitvi denarne kazni pred izdajo ENZBR utemeljena s spoštovanjem pravičnega ravnotežja, ki ga je treba ohraniti med interesi upnika in dolžnika. Ugotavljam, da je Sodišče temu razlogovanju sledilo v drugačnih okoliščinah v zvezi z uredbo, ki tako kot Uredba št. 655/2014 ne vsebuje določbe, enakovredne členu 55 Uredbe št. 1215/2012. ( 32 )

82. Zaradi izčrpnosti naj pojasnim, da ugotovitev, da vročena sodna odločba, v kateri je določeno, da mora dolžnik plačati denarno kazen v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja, ni „sodna odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“, in z njo upnik ni oproščen obveznosti, da sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo ENZBR, prepriča o fumus boni juris, ne pomeni, da ta sodna odločba za upnika nikakor ni upoštevna.

83. Upnik lahko namreč svoji vlogi za izdajo ENZBR priloži navedeno sodno odločbo, ki so ji priloženi dokumenti sodnega izvršitelja, s katerimi je ta ugotovil kršitve odredbe o prenehanju ravnanja, da bi sodišče, ki je obravnavalo njegovo vlogo, poskusil prepričati o utemeljenosti svojega zahtevka v zvezi z denarno kaznijo.

V. Predlog

84. Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo tribunal de première instance de Liège (sodišče prve stopnje v Liègeu, Belgija), odgovori: Člen 7(2) Uredbe (EU) št. 655/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da vročena sodna odločba, s katero se dolžniku v primeru kršitve odredbe o prenehanju ravnanja naloži plačilo denarne kazni, ni „sodna odločba, ki določa, da mora dolžnik poplačati upnikov zahtevek“ v smislu te določbe, tako da mora sodišče, pri katerem je vložena vloga za izdajo evropskega naloga za zamrznitev bančnih računov, s katerim želi upnik zavarovati plačilo zahtevka, povezanega s to denarno kaznijo, preveriti obstoj in znesek tega zahtevka.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o določitvi postopka za evropski nalog za zamrznitev bančnih računov z namenom olajšanja čezmejne izterjave dolgov v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2014, L 189, str. 59).

( 3 ) Sodba z dne 7. novembra 2019, K. H. K. (Zamrznitev bančnih računov) (C‑555/18, EU:C:2019:937, točka 40).

( 4 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).

( 5 ) Moniteur belge z dne 31. oktobra 1967.

( 6 ) Opozarjam, da besedilo upoštevnih nacionalnih določb ni navedeno v predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Je pa to navedeno v pisnih stališčih belgijske vlade in Evropske komisije.

( 7 ) Iz pisnih stališč zainteresiranih strani izhaja, da postopka, v katerem sta bili izdani ti odločbi, ni začela družba Starkinvest. Družba Starkinvest je namreč svoja predloga vložila kot nasprotna zahtevka v okviru postopka, ki sta ga proti njej in njenemu poslovodji sprožili zadevni družbi. Zadnjenavedeni sta sodišču prve stopnje predlagali, naj prijavo znamk in drugih logotipov razglasi za „nično in vloženo v slabi veri“ ter naj za uporabo nekaterih znamk razglasi, da je v nasprotju s poštenimi tržnimi praksami. Družba Starkinvest in njen poslovodja sta v okviru teh nasprotnih zahtevkov med drugim predlagala, naj se ugotovi kršitev njunih izključnih pravic in avtorskih pravic, naj se sprejme odredba o prenehanju kršitev pod grožnjo denarne kazni ter naj se navedenima družbama naloži plačilo odškodnine.

( 8 ) Natančneje, iz prilog, ki jih je vložila družba Starkinvest, izhaja, da je sodišče prve stopnje znesek denarne kazni določilo na „1000 EUR za vsako ugotovljeno kršitev in za dan zamude“, sodišče druge stopnje pa je ta znesek določilo na „2500 EUR za vsako kršitev“. Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja, da družba Starkinvest svojo terjatev utemeljuje z denarnimi kaznimi na podlagi sodbe, ki jo je izdalo sodišče druge stopnje.

( 9 ) Glej točko 3 teh sklepnih predlogov.

( 10 ) Uredba (EU) št. 1215/2012 namreč po eni strani v členu 39 določa, da je „[s]odna odločba, ki je izdana v državi članici in je izvršljiva v tej državi članici, […] izvršljiva tudi v drugih državah članicah, ne da bi jo bilo treba razglasiti za izvršljivo“, in po drugi strani v členu 55 določa, da je „[s]odna odločba, izdana v državi članici, ki nalaga plačilo denarne kazni, […] izvršljiva v zaprošeni državi članici samo, če je znesek kazni dokončno določilo sodišče izvora“.

( 11 ) Sodba z dne 7. novembra 2019, K. H. K. (Zamrznitev bančnih računov) (C‑555/18, EU:C:2019:937).

( 12 ) Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.

( 13 ) Glej točko 18 teh sklepnih predlogov.

( 14 ) Navesti moram, da se prvi del te opredelitve nanaša na zahtevke za plačilo zneska denarja, ki je zapadel v plačilo, drugi del pa na zahtevke zneska, ki še ni zapadel v plačilo, kot to izhaja iz uvodne izjave 12 Uredbe št. 655/2014. Čeprav družba Starkinvest trdi, da je drugi del navedene opredelitve prav tako upošteven, pa se zdi, da ne trdi, da njen zahtevek za plačilo večkratnika osnovnega zneska denarne kazni še ni zapadel v plačilo.

( 15 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 30. januarja 2019, Planta Tabak (C‑220/17, EU:C:2019:76, točka 67).

( 16 ) Podobno je pojem „zahtevek“ v istem smislu uporabljen v členu 4, točki 6 in 7, Uredbe št. 655/2014 za opredelitev pojmov „upnik“ in „dolžnik“ kot osebe, ki vloži vlogo za izdajo ENZBR v zvezi z zahtevkom ali pa je tak nalog že pridobila, oziroma osebe, proti kateri si upnik prizadeva pridobiti tak nalog v zvezi z zahtevkom ali ga je že pridobil.

( 17 ) Ta določba določa, da „kadar je upnik že pridobil sodno odločbo, sodno poravnavo ali javno listino, [vloga za izdajo ENZBR zajema] znesek glavnice zahtevka, navedenega v sodni odločbi, sodni poravnavi ali javni listini, ali njegovega dela ter morebitnih obresti in stroškov, ki jih je mogoče izterjati, v skladu s členom 15“. Moj poudarek.

( 18 ) V tretjem stavku te uvodne izjave je pojasnjeno, da bi moralo biti „[u]pniku […] omogočeno, da zahteva, da se [ENZBR] izda za višino glavnice zahtevka ali za nižji znesek“.

( 19 ) Moj poudarek.

( 20 ) Glej Cuniberti, G., Migliorini, S., L’ordonnance européenne de saisie conservatoire des comptes bancaires: commentaire du règlement UE no 655/2014. Belgique, France, Luxembourg, Legitech, 2021, str. 130.

( 21 ) Izvedbena uredba Komisije (EU) 2016/1823 z dne 10. oktobra 2016 o določitvi obrazcev iz [Uredbe št. 655/2014] (UL 2016, L 283, str. 1).

( 22 ) Cuniberti, G., Migliorini, S., op. cit., str. 137.

( 23 ) Zaradi izčrpnosti moram ugotoviti, da se v taki sodni odločbi na podlagi belgijske ureditve poleg osnovnega zneska lahko določi le znesek, nad katerim se naložitev denarnih kazni razveljavi (glej točko 11 teh sklepnih predlogov). Vendar je belgijska vlada na obravnavi potrdila, da nacionalna sodišča v dejanskih okoliščinah zadeve v glavni stvari te možnosti niso uporabila.

( 24 ) Villamarín López, M. L., „Article 4: Definition“, The European Account Preservation Order. A Commentary on Regulation (EU) No 655/2014, D’Alessandro, E., Gascón Inchausti, F. (ur.), 2022, str. 53 in 54.

( 25 ) Moj poudarek.

( 26 ) Kar zadeva prvi položaj, je ta v uvodni izjavi 11 Uredbe št. 655/2014 opisan kot položaj „upnik[a], ki želi zagotoviti izvršitev poznejše odločbe o glavni stvari pred začetkom postopka v glavni stvari in v kateri koli fazi takega postopka“.

( 27 ) Glej sodbo z dne 7. novembra 2019, K. H. K. (Zamrznitev bančnih računov) (C‑555/18, EU:C:2019:937, točka 47).

( 28 ) V uvodni izjavi 13, drugi in tretji stavek, Uredbe št. 655/2014 je pojasnjeno, da bi moral „[z]a namene te uredbe […] pojem postopek v glavni stvari zajemati vse postopke, katerih cilj je pridobitev izvršljivega naslova za zadevni zahtevek, vključno s skrajšanimi postopki v zvezi s plačilnimi nalogi in postopki, kakršen je francoski ‚procédure de référé‘ (postopek za izdajo začasne odredbe). Če je dolžnik potrošnik s stalnim prebivališčem v državi članici, bi morala pristojnost za izdajo naloga imeti zgolj sodišča te države članice.“

( 29 ) Cuniberti, G., Migliorini, S., op. cit., str. 151 in 152.

( 30 ) Zaradi izčrpnosti je treba navesti, da je bil namen postopka, v okviru katerega sta bili izdani sodba z dne 3. septembra 2013 in sodba z dne 6. januarja 2015, med drugim pridobitev odredbe o prenehanju ravnanja in naložitev plačila odškodnine. Glej opombo 7 teh sklepnih predlogov.

( 31 ) Člen 33(1)(g) Uredbe št. 655/2014 določa, da se „[n]alog za zamrznitev […] na podlagi vloge dolžnika, naslovljene na pristojno sodišče države članice izvora, prekliče ali, kadar je ustrezno, spremeni, če […] je bila sodna odločba o glavni stvari ali sodna poravnava ali javna listina, katere izvršitev je želel upnik zagotoviti z nalogom, razveljavljena ali odpravljena, odvisno od primera“.

( 32 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 9. septembra 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, točka 57), ki se je nanašala na izvršitev denarne kazni, ki jo je odredilo belgijsko sodišče v okviru določb v zvezi s pristojnostjo, priznavanjem in izvrševanjem sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo.