Člena 18 PDEU in 21 PDEU je treba razlagati tako, da mora država članica, v kateri se nahaja državljan Unije, ki je državljan druge države članice, in kateri tretja država, s katero je sklenila sporazum o izročitvi, poda prošnjo za izročitev, obvestiti državo članico, katere državljan je navedeni državljan, in glede na okoliščine primera tej državi članici na njeno prošnjo predati tega državljana v skladu z določbami Okvirnega sklepa Sveta 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299, če je ta država članica na podlagi svojega nacionalnega prava pristojna, da zoper to osebo uvede kazenski postopek za kazniva dejanja, izvršena zunaj njenega nacionalnega ozemlja.

V zvezi s tem položaj, v katerem gre državljan države članice v drugo državo članico, tako da pri tem kot državljan Unije uporabi svojo pravico do prostega gibanja v Uniji, spada na področja uporabe Pogodb v smislu člena 18 PDEU, ki vsebuje načelo prepovedi diskriminaicje na podlagi državljanstva. Z nacionalnimi pravili, ki omogočajo izročitev takega državljana, pa se uvaja različno obravnavanje glede na to, ali je zadevna oseba nacionalni državljan ali državljan neke druge države članice, saj se z njimi državljanom drugih držav članic, ne priznava varstvo pred izročitvijo, ki velja za nacionalne državljane. Tako se lahko s temi pravili vpliva na pravico državljanov drugih držav članic do prostega gibanja v Uniji in pomenijo omejitev njihove pravice do prostega gibanja v smislu člena 21 PDEU.

Takšna omejitev bi bila lahko upravičena le, če bi temeljila na objektivnih razlogih in bi bila sorazmerna s ciljem, ki ga legitimno zasleduje nacionalno pravo. Izročitev je postopek, katerega namen je boj proti nekaznovanosti osebe, ki se nahaja na ozemlju, ki ni tisto, na katerem naj bi izvršila kaznivo dejanje. Čeprav se namreč neizročitev nacionalnih državljanov običajno uravnoteži z možnostjo zaprošene države članice, da kazensko preganja svoje državljane za huda kazniva dejanja, izvršena zunaj njenega ozemlja, pa ta država članica načeloma ni pristojna, da sodi o takem kaznivem dejanju, če niti storilec niti žrtev zatrjevanega kaznivega dejanja nimata državljanstva te države članice. V tem okviru so nacionalna pravila, ki omogočajo, da se prošnji za izročitev ugodi, da se zagotovita pregon in sojenje v tretji državi, v kateri naj bi bilo kaznivo dejanje izvršeno, očitno primerna za uresničitev zastavljenega cilja.

Če pravo Unije ne ureja izročitve med državo članico in tretjo državo, je treba za zaščito državljanov Unije pred ukrepi, s katerimi se lahko omeji njihova pravica do prostega gibanja in prebivanja iz člena 21 PDEU – ob hkratnem boju proti nekaznovanosti za kazniva dejanja – uporabiti vse potrebne mehanizme sodelovanja in vzajemne pomoči, ki na podlagi prava Unije obstajajo na področju kazenskega prava. Tako je treba dati prednost izmenjavi podatkov z državo članico, katere državljan je zadevna oseba, da se organom te države članice omogoči – če so na podlagi nacionalnega prava pristojni za pregon te osebe zaradi kaznivih dejanj, izvršenih zunaj nacionalnega ozemlja – da z namenom uvedbe kazenskega postopka izdajo evropski nalog za prijetje. Člen 1(1) in (2) Okvirnega sklepa 2002/584 v takem primeru namreč ne izključuje možnosti, da država članica, katere državljan je domnevni storilec, za uvedbo kazenskega postopka izda evropski nalog za prijetje. S takšnim sodelovanjem države članice, katere državljan je zadevna oseba, in s tem, da se da evropskemu nalogu za prijetje prednost pred prošnjo za izročitev, država članica gostiteljica s svojim ravnanjem manj poseže v pravico do prostega gibanja, hkrati pa se s tem, kolikor je mogoče, prepreči nevarnost nekaznovanosti.

(Glej točke od 31 do 34, 39, 40 in od 47 do 50 ter izrek 1.)