SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 2. marca 2017 ( 1 )

Zadeva C‑54/16

Vinyls Italia SpA, v stečaju

proti

Mediterranea di Navigazione SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Tribunale Ordinario di Venezia

(redno sodišče v Benetkah, Italija))

„Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Postopki v primeru insolventnosti — Dejanja, ki so v škodo vseh upnikov — Pogoji, pod katerimi je zadevno dejanje mogoče izpodbijati — Uredba (ES) št. 593/2008 (Rim I) — Izbira prava, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja — Izbira prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I“

I. Uvod

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki je bil v obravnavani zadevi predložen Sodišču, mu ponuja možnost, da nadalje razvije svojo sodno prakso v zvezi z učinkom, ki ga ima uvedba postopka v primeru insolventnosti na izpodbojnost dejanj, ki so v škodo vseh upnikov. To vprašanje v pravu Unije ureja člen 13 Uredbe (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti ( 2 ). Kot dokazuje ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, se pri tem vprašanju, čeprav je bilo predmet več nedavnih sodb Sodišča, še vedno pojavljajo številne težave. ( 3 ) Poleg tega bodo odgovori Sodišča gotovo vplivali na prihodnje izvajanje nove Uredbe (EU) 2015/848 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o postopkih v primeru insolventnosti ( 4 ), ki v členu 16 v nespremenjeni obliki določa pravo, ki se uporablja za pravna dejanja v škodo vsem upnikom.

2. Sodišče bo imelo priložnost tudi pojasniti vprašanja, katerih pomen ni bistven samo v okviru mednarodnih postopkov v primeru insolventnosti, temveč tudi v okviru splošnih vprašanj mednarodnega zasebnega prava. Prvič, potrebna bo razlaga pojma „primeri, ko pride do kolizije med zakoni več držav“, s katerim je opredeljeno področje uporabe Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) ( 5 ). Drugič, v okviru tega predloga za sprejetje predhodne odločbe bodo preučene tudi posledice, ki jih ima izbira prava, ki se uporablja, kadar se ta izbira opravi v povsem notranjih položajih, torej v položajih, ki niso povezani s pravom več kot ene države.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. Člen 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000 določa: „2. Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa: […] (m) pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov.“

4. Člen 13 te uredbe določa: „Člen 4(2)[(m)] se ne uporablja, če oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, dokaže, da: — je za navedeno dejanje odločilno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in — v ustreznem primeru pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja.“

5. Člen 1 Uredbe Rim I, naslovljen „Vsebinsko področje uporabe“, v odstavku 1 določa: „Ta uredba se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja v civilnih in gospodarskih zadevah v primerih, ko pride do kolizije med zakoni več držav. […]“.

6. Nasprotno, člen 3 Uredbe Rim I, naslovljen „Svoboda izbire“, v odstavkih 1 in 3 določa: „1. Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira mora biti izrecno izražena ali mora jasno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del. […] 3. Kadar so vsi elementi, pomembni za zadevo, v trenutku izbire prava v državi, katere prava pogodbeni stranki nista izbrali, izbira pogodbenih strank ne posega v uporabo določb prava te države, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom.“

B. Italijansko pravo

7. Upoštevna določba italijanskega prava, in sicer člen 67(2) Legge fallimentare (zakon o stečajnem postopku), določa: „V primeru, da upravitelj dokaže, da je druga stranka vedela, da je dolžnik insolventen, se prekličejo tudi plačila z zneskom določenih zapadlih dolgov, odplačne pogodbe in pogodbe o ustanovitvi prednostne pravice za [plačilo] dolgo[v], tudi tretjih oseb, ki so nastali istočasno, če so bile sklenjene največ šest mesecev pred razglasitvijo stečaja“.

8. Člen 167 Codice di procedura civile (italijanski zakonik o civilnopravnem postopku) pa določa: „Tožena stranka mora v odgovoru na tožbo navesti vse trditve za svojo obrambo, pri čemer zavzame stališče o dejstvih, ki jih je navedla tožeča stranka, ter navede svoje podatke, davčno številko, dokaze, na katere se namerava opreti, in dokumente, ki jih vlaga v spis, prav tako pa mora oblikovati predloge. V prekluzivnem roku mora vložiti morebitne nasprotne tožbe ter procesne in vsebinske ugovore, ki jih ni mogoče vložiti po uradni dolžnosti.“

C. Pravo Združenega kraljestva

9. Člen 239(2) in (3) Insolvency Act 1986 (zakon o insolventnosti iz leta 1986), ki se uporablja v Angliji in Walesu, določa: „2. „Če je družba na upoštevni datum [kot je določen z zakonom o insolventnosti] osebi zagotovila ugodnejšo obravnavo, lahko upravitelj sodišču predlaga sprejetje ukrepa na podlagi tega oddelka. 3. Sodišče, ki obravnava ta predlog, sprejme v skladu z naslednjimi določbami ukrep, ki je po njegovem mnenju primeren za ponovno vzpostavitev položaja, kakršen bi obstajal, če družba ne bi zagotovila navedene ugodnejše obravnave.“

III. Postopek v glavni stvari

10. Vinyls Italia SpA, družba italijanskega prava s sedežem v Benetkah (Italija), deluje v kemijskem sektorju.

11. Družba Vinyls Italia je 11. marca 2008 z družbo Mediterranea di Navigazione SpA (v nadaljevanju: Mediterranea) s sedežem v Raveni (Italija) za potrebe prevoza kemikalij sklenila pogodbo o zakupu ladje, ki pluje pod italijansko zastavo.

12. Družba Vinyls Italia je družbi Mediterranea v okviru izvajanja pogodbe nakazala dve plačili v skupnem znesku 447.740,27 EUR, in sicer 17 oziroma 9 dni po rokih, ki sta v pogodbi v ta namen določena na 24. februar in 24. marec 2009.

13. Nekaj mesecev po teh nakazilih je bil proti družbi Vinyls Italia uveden postopek izrednega upravljanja, ki se je spremenil v stečajni postopek.

14. Družba Vinyls Italia je nato na podlagi člena 67(2) italijanskega zakona o stečajnem postopku zoper družbo Mediterranea vložila izpodbojno tožbo za izpodbijanje plačil, ki sta bili izvedeni v korist zadnjenavedene, in zahtevala vračilo zneska v višini 447.740,27 EUR z obrestmi. Družba Vinyls Italia je trdila, da sta bili plačili izvedeni v časovnem obdobju, ko je bilo njeno stanje insolventnosti splošno znano.

15. Družba Mediterranea se je sklicevala na uporabo člena 13 Uredbe št. 1346/2000, ker sta bili sporni plačili izvedeni na podlagi izvajanja pogodbe o zakupu, za katero v skladu z izbiro strank velja angleško pravo. V skladu z angleškim pravom, ki se uporablja za presojo pravic in obveznosti na podlagi pogodbe (v nadaljevanju: lex contractus ali pravo, ki se uporablja za pogodbo) ( 6 ), plačil v korist družbe Mediterranea po njenih trditvah ni mogoče izpodbijati. Družba Mediterranea je kot dokaz za to trditev predložila dokument, ki ga je pripravil angleški odvetnik, v katerem je navedeno, da naj na podlagi angleškega prava ne bi bilo mogoče izpodbijati izvedenih plačil.

16. Predložitveno sodišče poudarja, da upoštevnih določb italijanskega prava, na podlagi katerih bi bilo mogoče izpodbijati izvedeni plačili, ne bi bilo mogoče uporabiti, če se družba Mediterranea veljavno sklicuje na klavzulo o odstopanju iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

17. Člen 4(2)(m) te uredbe določa, da vprašanje v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov, ureja pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti (v nadaljevanju: lex fori concursus). Vendar člen 13 Uredbe št. 1346/2000 omogoča odstopanje od uporabe lex fori concursus, če zadevna oseba dokaže, da je pravo, ki se uporablja za dejanje, pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in da to pravo ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje tega dejanja.

18. Tribunale Ordinario di Venezia (redno sodišče v Benetkah, Italija) navaja, da se je družba Mediterranea sklicevala na uporabo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 po izteku rokov, ki so v italijanskem pravu določeni za vložitev procesnih ugovorov.

19. Predložitveno sodišče ugotavlja tudi, da angleško pravo ne izključuje na splošno in abstraktno vsake možnosti za izpodbijanje dejanj, ki so bila storjena malo pred razglasitvijo insolventnosti. Po njegovem mnenju je iz dokumenta, ki ga je predložila družba Mediterranea, razvidno, da angleško pravo priznava možnost za izpodbijanje dejanja, ki bi bilo storjeno na podlagi „prednostne“ obravnave posameznega upnika.

20. Predložitveno sodišče je izrazilo dvom tudi o samem načelu uporabe Uredbe Rim I v tej zadevi, saj se ta uredba v skladu z njenim členom 1(1) uporablja „za pogodbena obligacijska razmerja v civilnih in gospodarskih zadevah v primerih, ko pride do kolizije med zakoni več držav“.

21. Po mnenju Tribunale Ordinario di Venezia (redno sodišče v Benetkah) je treba razjasniti tudi vprašanje, kako izbira prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I vpliva na možnost, da se stranka veljavno sklicuje na člen 13 Uredbe št. 1346/2000.

IV. Vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

22. V teh okoliščinah je Tribunale Ordinario di Venezia (redno sodišče v Benetkah) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali ‚dokaz‘, predložitev katerega nalaga člen 13 [Uredbe št. 1346/2000] osebi, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, za nasprotovanje izpodbijanju tega dejanja v skladu z določbami lex fori concursus, vključuje zahtevo, da se vloži procesni ugovor v ožjem smislu v rokih, določenih v procesnem pravu države sodišča, pred katerim poteka postopek, kar pomeni, da se je treba sklicevati na določbo o odstopanju iz navedene uredbe in dokazati, da sta izpolnjeni zahtevi iz navedene določbe; ali pa se člen 13 [Uredbe št. 1346/2000] uporabi, kadar je zadevna oseba predlagala njegovo uporabo med postopkom, tudi po izteku rokov za procesne ugovore, določenih v procesnem pravu države sodišča, ali tudi po uradni dolžnosti, če je zadevna oseba dokazala, da škodljivo dejanje ureja lex causae druge države članice, katere pravo v konkretnem primeru ne dopušča izpodbijanja navedenega dejanja z nobenim sredstvom? 2. Ali je treba sklicevanje na ureditev iz lex causae, ki ga določa člen 13 [Uredbe 1346/2000] za ugotovitev, ali ‚v ustreznem primeru pravo ne dopušča izpodbijanja navedenega dejanja z nobenim sredstvom‘, razlagati tako, da mora stranka, ki nosi dokazno breme, dokazati, da v konkretnem primeru lex causae na splošno in abstraktno ne določa nobenega sredstva za izpodbijanje dejanja, kakršno je obravnavano, za katero je bilo ugotovljeno, da je škodljivo – to je plačila pogodbenega dolga – ali tako, da mora stranka, ki nosi dokazno breme – če lex causae dopušča izpodbijanje tovrstnega dejanja – dokazati, da v konkretnem primeru niso izpolnjeni pogoji za izpodbijanje, ki se razlikujejo od tistih iz lex fori concursus in so zahtevani za dopustitev izpodbijanja v primeru, predloženem v obravnavo? 3. Ali se odstopanje iz člena 13 [Uredbe št. 1346/2000] – ob upoštevanju njenega namena, to je zaščititi legitimno zaupanje strank v nepreklicnost dejanja v skladu z lex causae – lahko uporablja tudi, kadar imata pogodbeni stranki sedež v isti državi pogodbenici, katere pravo bo torej v primeru insolventnosti ene od njiju predvidljivo postalo lex fori concursus, in ti stranki s pogodbeno določbo o izbiri prava druge države pogodbenice za izpodbijanje dejanj za izvajanje navedene pogodbe onemogočita uporabo pravil lex fori concursus, od katerih ni mogoče odstopati in s katerimi je zaščiteno načelo par condicio creditorum, kar bi škodovalo vsem upnikom v primeru insolventnosti? 4. Ali je treba člen 1(1) [Uredbe št. 593/2008] razlagati tako, da ‚primeri, ko pride do kolizije med zakoni več držav‘ za namene uporabe te uredbe vključujejo tudi primer pogodbe o zakupu ladje, sklenjene v državi članici med družbama, ki imata sedež v tej državi članici, pri čemer ta pogodba vključuje določbo o uporabi prava druge države članice? 5. Ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora na četrto vprašanje člen 3(3) [Uredbe št. 593/2008] v povezavi s členom 13 [Uredbe št. 1346/2000] razlagati tako, da odločitev strank, da se za pogodbo uporablja pravo države članice, ki ni tista, na katero se navezujejo ‚vsi elementi, pomembni za zadevo‘, ne vpliva na uporabo pravil prava zadnjenavedene države članice, od katerih ni mogoče odstopati in ki se uporabljajo kot lex fori concursus, za izpodbojnost dejanj, ki so bila opravljena pred insolventnostjo in so v škodo vsem upnikom, tako da ta pravila prevladajo nad določbo o odstopanju iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000?“

23. Sodišče je predlog za sprejetje predhodne odločbe prejelo 29. januarja 2016.

24. Pisna stališča so predložile stranki v postopku v glavni stvari, italijanska in grška vlada ter Evropska komisija. Stranki, italijanska vlada in Komisija so se tudi udeležile obravnave 1. decembra 2016.

V. Analiza

A. Prvo vprašanje za predhodno odločanje

25. Predložitveno sodišče je pri oblikovanju prvega vprašanja za predhodno odločanje uvedlo alternativo; gre torej za dve vprašanji, ki sta predstavljeni kot dva dela te alternative.

26. Prvo vprašanje v prvem delu kaže na to, da želi predložitveno sodišče izvedeti, ali mora oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 vložiti ugovor v tem smislu in se sklicevati na to določbo. Vendar vprašanje temelji na premisi, da se navedena oseba dejansko sklicuje na uporabo člena 13 Uredbe št. 1346/2000. Vsekakor je treba po mojem mnenju tako razlagati dikcijo v nadaljevanju vprašanja, ki se glasi „kar pomeni, da se je treba sklicevati na določbo o odstopanju iz navedene uredbe“.

27. Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali se mora oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom – da prepreči izpodbijanje tega dejanja na podlagi lex fori concursus – sklicevati na člen 13 Uredbe št. 1346/2000 v rokih, določenih s procesnim pravom države članice, v kateri so sodišča, pristojna za obravnavanje zadeve.

28. Drugi del alternative pa sam po sebi vsebuje dvojno vprašanje. Gre za to, prvič, da se določi, ali se zadevna oseba lahko sklicuje na uporabo člena 13 Uredbe št. 1346/2000 neodvisno od omejitev v zvezi z roki, ki jih določa lex fori processualis. Prvi del alternative in prvi primer iz drugega dela alternative torej zadevata eno in isto vprašanje.

29. Drugo poizvedovanje se nanaša na obveznost, da se po uradni dolžnosti uporabi člen 13 te uredbe.

30. Če mora nacionalno sodišče dejansko po uradni dolžnosti uporabiti člen 13 Uredbe št. 1346/2000, se vprašanje glede obveznosti zadevne osebe, da se sklicuje na to določbo v rokih, ki jih določa procesno pravo pristojnega sodišča, ne bo več postavljalo. Zato bi v nasprotju z vrstnim redom vprašanj, h kateremu nas v tem delu predložitvene odločbe poziva predložitveno sodišče, najprej želel obravnavati vprašanje v zvezi z obveznostjo, da se člen 13 Uredbe št. 1346/2000 uporabi po uradni dolžnosti.

31. Če se pokaže, da pravo Unije nacionalnim sodiščem ne nalaga take obveznosti, bo treba torej preučiti le, ali se mora zadevna oseba sklicevati na člen 13 Uredbe št. 1346/2000 v rokih, ki jih določa procesno pravo pristojnega sodišča.

32. Za koristen odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje je treba torej določiti, ali pravo Unije nacionalnemu sodišču nalaga obveznost uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 po uradni dolžnosti, da se prepreči izpodbijanje dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, na podlagi lex fori concursus, kadar je zadevna oseba dokazala, da sta bila izpolnjena pogoja iz te določbe.

33. Če je odgovor nikalen, bo treba preučiti to vprašanje: ali procesno pravo pristojnega sodišča določa ter, če je to ustrezno, v skladu s katerimi pravili, da se mora zadevna oseba, ki dokaže izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000, sklicevati na to določbo, da prepreči izpodbijanje dejanja na podlagi lex fori concursus?

1. Uvodni preudarki v zvezi s klavzulo o odstopanju iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000

34. Člen 4 Uredbe št. 1346/2000 določa, da se za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke uporablja pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki (lex fori concursus). To pravo določa vse pogoje v zvezi z uvedbo postopka v primeru insolventnosti ter pravila o vodenju in končanju postopka. V skladu s členom 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000 določa med drugim pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov.

35. Vendar pa veljajo za načelo iz člena 4 Uredbe št. 1346/2000 nekatere omejitve, ki jih terjata – kot je določeno v uvodni izjavi 24 te uredbe – zaščita zakonitih pričakovanj gospodarskih subjektov in potreba po zagotavljanju pravne varnosti. Uredba št. 1346/2000 določa v ta namen v členih od 5 do 15 izjeme, ki omogočajo odstopanje od načela, da se uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki.

36. Uredba št. 1346/2000 načeloma podpira enotnost lex fori concursus in temelji na načelu „omiljene univerzalnosti“. Povedano drugače, vsa vprašanja v zvezi s postopkom v primeru insolventnosti mora – razen nekaterih izjem – urejati lex fori concursus.

37. Med temi izjemami ima bistveni pomen člen 13 Uredbe št. 1346/2000, saj ob upoštevanju nekaterih pogojev določa, da se pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, ne uporablja za vprašanja iz člena 4(2)(m) te uredbe, torej za vprašanja, ki so povezana z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov. Ta določba vsebuje posebno klavzulo o odstopanju, ki omogoča, da se ne uporabi lex fori concursus, kadar to pravo omogoča izpodbijanje dejanja, ki je v škodo vseh upnikov. Vendar mora oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dokazati, da za to dejanje velja pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki, in da to pravo z nobenim sredstvom ne omogoča izpodbijanja tega dejanja.

38. Namen člena 13 Uredbe št. 1346/2000 je zaščititi legitimna pričakovanja osebe, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov. Zdi se, da ta določba izhaja iz načela, da mora biti tej osebi zagotovljeno, da se lahko zanese na nepreklicnost takega dejanja, ki se presoja z vidika prava, ki se zanj uporablja, ne da bi se morala nepripravljena soočiti z dejstvom, da je po uvedbi postopka v primeru insolventnosti postalo upoštevno lex fori concursus.

2. Obveznost uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 po uradni dolžnosti

39. Za odgovor na prvo vprašanje je treba določiti, ali mora nacionalno sodišče – če je zadevna oseba dokazala, da sta pogoja iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 izpolnjena – uporabiti to določbo po uradni dolžnosti in odstopiti od uporabe prava države, v kateri so bili uvedeni postopki (lex fori concursus), kolikor to omogoča izpodbijanje dejanja, ki je v škodo vseh upnikov.

40. Dvome predložitvenega sodišča v zvezi s tem je mogoče pojasniti z besedilom člena 13 Uredbe št. 1346/2000, ki zadevni osebi na eni strani nalaga, da „dokaže“ izpolnjevanje dveh pogojev iz te določbe, in na drugi strani določa, da se člen 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000 ob predložitvi tega dokaza „ne uporablja“. Iz kategoričnega izraza, ki ga uporablja zakonodajalec, bi bilo mogoče razumeti, da mora sodišče ukrepati po uradni dolžnosti, kadar zadevna oseba predloži dokaze, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da sta pogoja iz člena 13 te uredbe izpolnjena.

41. Vendar se mi to stališče ne zdi utemeljeno.

42. Dragocena pomoč za razlago Uredbe št. 1346/2000 so komentarji iz poročila M. Virgósa in E. Schmita ( 7 ), ki se sicer nanaša na konvencijo o postopkih v primeru insolventnosti, vendar se načeloma kljub temu šteje za vir koristnih informacij za razlago določb te uredbe. ( 8 )

43. V tem poročilu je pojasnjeno, da mehanizem, ki je bil sprejet v določbi te konvencije, po kateri se zgleduje člen 13 Uredbe št. 1346/2000, temelji na načelu „veta“. Avtorja poročila sta ugotovila, da zadevna oseba ne sme zgolj poskušati izogniti se uporabi prava države, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, temveč mora to tudi „zahtevati“: „člen 13 pomeni obrambo pred uporabo prava države, v kateri so bili uvedeni postopki, na kar se mora sklicevati zadevna oseba“ (točka 136).

44. To je tudi v skladu z utemeljitvijo Sodišča v sodbi Nike European Operations Netherlands ( 9 ), v kateri je dokazno breme za izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 naloženo stranki, „ki se sklicuje na ta člen“.

45. Menim, da je uporaba izjeme iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 v pravu Unije pogojena s tem, da ima stranka, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dejavno vlogo v postopku.

46. Naj poudarim tudi, da ta del vprašanja za predhodno odločanje temelji na premisi, da je stranka dokazala, da sta pogoja iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 izpolnjena, vendar se kljub temu ni sklicevala na uporabo te določbe.

47. Nisem prepričan, da je mogoče jasno razlikovati med dvema vidikoma dejavne vloge zadevne osebe, ki zajemata predložitev elementov, na podlagi katerih je mogoče dokazati upoštevne okoliščine za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000, in predlog za uporabo izjeme iz te določbe.

48. Ti vprašanji sta tesno povezani. Namreč, če zadevna oseba med postopkom predloži dokaze, želi doseči določen postopkovni rezultat. Na tem mestu ne želim podrobno obravnavati različnih rešitev, ki so uporabljene v procesnem pravu različnih držav članic. Kljub temu se mi zdi, da dokaz, pridobljen na pobudo stranke, načeloma omogoča ugotovitev bistvene okoliščine za rešitev spora. Nisem torej prepričan, da je mogoče na pobudo stranke zbrati dokaze z namenom, da se dokaže izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000, ter obenem trditi, da ta stranka ne predlaga uporabe te določbe.

49. Vsekakor bo moralo predložitveno sodišče v skladu z določbami procesnega prava zadevne države članice presoditi, ali stranka, ki predloži elemente, s katerimi namerava dokazati izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000, hkrati predlaga uporabo te določbe.

3. Določbe o podrobnih pravilih, v skladu s katerimi se stranka lahko sklicuje na izjemo iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000

50. Kot sem že navedel, je uporaba izjeme iz člena 13 v Uredbi št. 1346/2000 pogojena z dejavno postopkovno vlogo osebe, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov. Vendar ta uredba ne ureja vprašanja o podrobnih pravilih, v skladu s katerimi se lahko zadevna oseba sklicuje na ta člen. Prav tako ne vsebuje pravil o rokih, ki jih je treba spoštovati za sklicevanje na uporabo člena 13 te uredbe.

51. Iz informacij, ki jih je v predložitveni odločbi navedlo predložitveno sodišče, je razvidno, da italijansko pravo za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 od zadevne osebe zahteva, da pred iztekom določenega roka vloži ustrezen procesni ugovor.

52. Predložitveno sodišče želi torej s prvim vprašanjem – v delu, ki se ne nanaša na obveznost uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 po uradni dolžnosti – izvedeti, ali lahko država članica opredeli podrobna pravila, v skladu s katerimi se je mogoče sklicevati na člen 13 Uredbe št. 1346/2000 za nasprotovanje temu, da se na podlagi določb lex fori concursus izpodbija dejanje, ki je v škodo vseh upnikov.

a) Izjema iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 in procesna avtonomija držav članic

53. V sodbi Nike European Operations Netherlands je Sodišče menilo, da člen 13 Uredbe št. 1346/2000 ne vsebuje določb, ki bi se nanašale med drugim na to, kako je treba predložiti dokaze, kateri dokazi so dopustni pred pristojnim nacionalnim sodiščem ali katera načela mora to sodišče uporabiti pri presoji dokazne vrednosti dokazov, ki so mu predloženi. Ta pravila morajo na podlagi načela procesne avtonomije določiti države članice. Vendar uvedene določbe ne smejo biti manj ugodne od tistih, ki urejajo podobne notranje položaje, urejene z nacionalnim pravom (načelo enakovrednosti), in ne smejo v praksi onemogočati ali čezmerno oteževati uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije (načelo učinkovitosti). ( 10 )

54. Naj poudarim, da čeprav je Sodišče v sodbi Nike European Operations Netherlands zanimal predvsem potek postopka v zvezi z izvedbo dokazov, morajo države članice – ker v sami Uredbi št. 1346/2000 ni določb v zvezi s tem – v okviru procesne avtonomije pripraviti zakonodajo o vseh procesnih vprašanjih v zvezi z uporabo člena 13 te uredbe.

55. Kot sem navedel že v točki 48 teh sklepnih predlogov, sta pojavni obliki dejavne vloge zadevne osebe v postopku (da predlaga izvedbo dokazov, da se ugotovi izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000, in se sklicuje na to isto določbo), tesno povezani. Zanju morajo torej veljati pravila, ki izhajajo iz istega pravnega sistema.

56. Za dopolnitev te analize bi rad poudaril tudi, da lahko procesno pravo države članice, ki je pristojna v zadevi, določa roke za predložitev dokazov. Uredba št. 1346/2000 prav tako ne ureja – razen rokov za vložitev ugovorov, ki se obravnavajo v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe – rokov, ki jih mora zadevna oseba spoštovati za vložitev vseh predlogov v zvezi z dokazovanjem. Vprašanje zbiranja dokazov je tako tesno povezano z zagotovitvijo učinkovitega sodnega postopka, da ga je težko ločiti od vseh postopkovnih določb, ki se uporabljajo v zadevni državi članici. Zato morajo taki roki izhajati iz procesnega prava države članice, katere sodišča so pristojna za obravnavanje zadeve (lex fori processualis).

57. Ob izteku rokov za vložitev predlogov v zvezi z dokazovanjem zadevna oseba izgubi možnost, da dokaže izpolnjevanje pogojev iz člena 13 uredbe, zato se ne bo mogla sklicevati na varstvo, ki izhaja iz te določbe. Določbe o rokih za vložitev procesnih ugovorov, navedene v tem postopku predhodnega odločanja, imajo vsaj v okoliščinah, ki se tukaj obravnavajo, primerljivo funkcijo. Po mojem mnenju torej ni dvoma, da mora odgovor na vprašanje o rokih, ki jih je treba spoštovati za vložitev procesnega ugovora, izhajati iz prava države, katere sodišča so pristojna za odločanje o zadevi.

b) Določbe o rokih, ki se uporabljajo za vložitev procesnih ugovorov, izhajajo iz lex fori processualis

58. Poleg tega se mi zdi, da je treba omejiti področji uporabe lex fori processualis in lex causae, da se opredeli pravo, v skladu s katerim se v obravnavani zadevi določijo podrobna pravila, ki jih mora zadevna oseba spoštovati za sklicevanje na uporabo izjeme iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

59. Iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 izhaja, da se oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, lahko zanaša na uporabo prava, ki se uporablja za to dejanje, pri čemer pa je treba opozoriti, da lahko pričakuje le to, da se določbe navedenega prava uporabijo ter da se z njimi določijo njene pravice in obveznosti zunaj postopka v primeru insolventnosti. Pravo, ki se uporablja za pogodbo, določeno z določbami Uredbe Rim I, v skladu z njenim členom 12(1)(d) med drugim ureja „prekluzijo in zastaranje terjatev“, vendar le v okviru „različnih načinov prenehanja obveznosti“. Ni upoštevno, kar zadeva presojo rokov za vložitev procesnih ugovorov. Čeprav ima izvrševanje procesne pravice (ki na primer vključuje vložitev procesnega ugovora) materialnopravne učinke, pa so podrobna pravila za izvrševanje teh procesnih pravic kljub temu – v skladu z načelom lex fori processualis – vprašanje, ki ga ureja procesno pravo države članice, v kateri je sodišče, ki mu je bila zadeva predložena. To je posredno potrjeno s členom 18(2) Uredbe Rim I, v skladu s katerim se lahko pogodbe in pravni posli dokazujejo z vsakim dokaznim sredstvom, ki ga dopušča pravo države sodišča, pred katerim poteka postopek, ali katero koli pravo, ki ureja formalno veljavnost (člen 11), vendar le, če je tako dokazno sredstvo pred sodiščem, pred katerim poteka postopek, možno izvesti.

60. Določbe, ki časovno omejujejo možnost sklicevanja na člen 13 Uredbe št. 1346/2000, poleg tega ne ustrezajo pojmu „pravil“ v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj iz člena 4(2)(m) te uredbe. Te določbe niso del ureditve za razveljavitev dejanj, samo pravila iz te ureditve pa lahko izhajajo iz lex causae, kot sem navedel že v sklepnih predlogih v zadevi Lutz ( 11 ). Ne zadevajo pravnih sredstev, ki se uporabijo za izpodbijanje pravnega dejanja.

61. Po mojem mnenju izid te analize nedvomno kaže, da morajo države članice na podlagi načela procesne avtonomije opredeliti podrobna pravila, ki jih mora zadevna oseba spoštovati za sklicevanje na člen 13 Uredbe št. 1346/2000 z namenom izpodbijanja dejanja, ki je v škodo vseh upnikov.

62. Nacionalnim sodiščem je treba prepustiti presojo, ali je postopkovna določba, ki določa rok za vložitev procesnih ugovorov, v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti. Med elementi, navedenimi v predložitveni odločbi, nič ne kaže, da se ti načeli nista spoštovali.

63. Z vidika teh preudarkov Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori: Za namene uporabe izjeme iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 mora imeti stranka, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dejavno vlogo v postopku. Vendar opredelitev podrobnih pravil, ki jih mora zadevna oseba – ki dokaže izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe – spoštovati za sklicevanje na to določbo in nasprotovanje temu, da se na podlagi lex fori concursus izpodbija dejanje, ki je v škodo vseh upnikov, v skladu z načelom procesne avtonomije držav članic izhaja iz procesnega prava države, katere sodišča so pristojna za odločanje o zadevi.

B. Drugo vprašanje za predhodno odločanje

64. Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem izvedeti, ali je treba za namene pogoja iz člena 13, druga alinea, Uredbe št. 1346/2000 dokazati, da dejanja ni mogoče izpodbijati na splošno in abstraktno, ali pa, da dejanju, čeprav ga je načeloma mogoče izpodbijati, ni mogoče učinkovito nasprotovati ob upoštevanju vseh okoliščin postopka v glavni stvari.

65. Za odgovor na to vprašanje je treba spomniti, da člen 13 Uredbe št. 1346/2000 omogoča odstopanje od uporabe prava države, v kateri so bili uvedeni postopki, v korist prava, ki se uporablja za zadevno dejanje, če to pravo „v ustreznem primeru […] ne dopušča nobenega sredstva za izpodbijanje navedenega dejanja“.

66. Zdi se mi, da je razlaga izraza „v ustreznem primeru“ bistvenega pomena za odgovor na to drugo vprašanje.

67. Avtorja poročila Virgós/Schmit v zvezi s konvencijo o postopkih v primeru insolventnosti sta navedla, da bi bilo izraz „v ustreznem primeru“ („in the relevant case“) treba razumeti tako, da dejanja v okoliščinah posameznega primera z nobenim sredstvom ni mogoče izpodbijati. Torej ne gre za le abstraktno sklicevanje na to, da dejanja ni mogoče izpodbijati na podlagi določb lex causae (točka 137).

68. Če te preudarke uporabimo v okviru prava Unije, je treba ugotoviti, da se izraz „v ustreznem primeru“ pojavi v italijanski („nella fattispecie“) in angleški („in the relevant case“) različici Uredbe št. 1346/2000. Vendar je Sodišče v sodni praksi že poudarilo, da je med različnimi jezikovnimi različicami te uredbe v tej točki nekaj razhajanj in da se zdi, da v členu 13 ni vedno uporabljen izraz „v ustreznem primeru“ ali podoben. ( 12 ) Vendar pa nujnost enotne razlage določbe prava Unije v primeru razhajanja med njenimi jezikovnimi različicami zahteva, da je treba zadevno določbo razlagati glede na sobesedilo in namen predpisa, katerega del je. ( 13 )

69. Sodišče je v sodbi Nike European Operations Netherlands na podlagi teh razlagalnih načel pojasnilo, da se člen 13 Uredbe št. 1346/2000 uporablja, če zadevnega dejanja ni mogoče izpodbijati na podlagi lex causae„ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve“. ( 14 )

70. Poleg tega bi rad spomnil, da je namen izjeme iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 varstvo legitimnih pričakovanj v zvezi z nepreklicnostjo pravnega dejanja.

71. V skladu s stališčem, na katerem temelji ta določba, se oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, lahko sklicuje na pravo, ki se uporablja za to pravno dejanje, kar zadeva dopustnost in podrobna pravila za izpodbijanje tega dejanja. V sklepnih predlogih v zadevi Lutz sem tako ugotovil, da potek časa spada med okoliščine, ki lahko vplivajo na možnost izpodbijanja dejanja na podlagi lex causae. ( 15 ) Včasih možnost za izpodbijanje dejanja preneha šele po izteku nekaterih rokov. Šele takrat je lahko oseba, ki je imela korist od tega dejanja, prepričana o njegovi nepreklicnosti. Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 po mojem mnenju varuje tudi legitimna pričakovanja v zvezi z veljavnostjo pravnega dejanja, ki ga je povzročil nastanek takih okoliščin.

72. Če bi bilo treba izpodbojnost dejanja presojati neodvisno od okoliščin konkretnega primera, varstvo teh legitimnih pričakovanj ne bi bilo zagotovljeno. Če namreč ni postopka v primeru insolventnosti, bi morala zadevna oseba pričakovati, da te okoliščine vplivajo na izpodbojnost dejanja, medtem ko se po uvedbi postopka v primeru insolventnosti ne bi upoštevale.

73. Obveznost predložitve dokaza, da dejanja ni mogoče izpodbijati na podlagi prava, ki se zanj uporablja, se nanaša tudi – poleg določb lex causae s področja insolventnosti – na vse določbe in vsa splošna načela tega prava. ( 16 ) V različnih pravnih sistemih so razne in včasih številne ureditve v zvezi z ničnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj. Izhajati je mogoče iz načela, da je vsaj v teoriji mogoče izpodbijati večino dejanj, ki so v škodo upnikov. Treba je še ugotoviti, ali bi se z obveznostjo predložitve dokaza, da dejanja ni mogoče izpodbijati na splošno in abstraktno, zadevni osebi naložile pretirane zahteve, zaradi katerih ne bi imela nobene možnosti sklicevati se na izjemo iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

74. Ob upoštevanju vseh teh preudarkov Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori: Za veljavno sklicevanje na izjemo iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 mora oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, dokazati – kadar je na podlagi lex causae mogoče izpodbijati tako vrsto dejanja – le, da dejanju, čeprav ga je načeloma mogoče izpodbijati, ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve na podlagi lex causae dejansko ni mogoče nasprotovati z nobenim sredstvom.

C. Četrto vprašanje za predhodno odločanje

75. Ker se tretje in peto vprašanje za predhodno odločanje nanašata na posledice, ki jih ima izbira prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I, menim, da je najprej treba obravnavati četrto vprašanje za predhodno odločanje, s katerim se želi ugotoviti, ali se navedena uredba uporablja v tej zadevi.

76. Predložitveno sodišče namreč v okviru tega četrtega vprašanja prosi za pojasnila v zvezi s stvarnim področjem uporabe Uredbe Rim I, s čimer predpostavlja, da se ta uredba v tem postopku uporablja ratione temporis. Menim, da je treba v zvezi s tem vprašanjem navesti nekatere uvodne pripombe.

1. Področje uporabe ratione temporis Uredbe Rim I

77. Področje uporabe ratione temporis Uredbe Rim I je opredeljeno v njenem členu 28, v katerem je določeno, da se „uredba […] uporablja za pogodbe, sklenjene po 17. decembru 2009“.

78. Plačili, na kateri se nanaša postopek v glavni stvari, pa sta bili izvedeni na podlagi pogodbe, ki je bila sklenjena 11. marca 2008, pri čemer je bila njena veljavnost v skladu z navedbami iz pisnih stališč družbe Mediterranea nato podaljšana z dopolnilom z dne 9. decembra 2009. Ugotoviti je treba, da se Uredba Rim I ne uporablja v postopku v glavni stvari. V vsakem primeru gre za dogodke pred 17. decembrom 2009.

79. Tega ne spremeni dejstvo, da se postopek v glavni stvari nanaša na storitve, ki so bile opravljene več mesecev po sklenitvi pogodbe. Tudi plačili sta bili namreč izvedeni pred 17. decembrom 2009, in sicer 17 oziroma 9 dni po rokih, ki sta v ta namen določena na 24. februar in 24. marec 2009.

80. Vsekakor menim, da tudi če bi bili ti plačili izvedeni 17. decembra 2009 ali kasneje, se Uredba Rim I ne bi uporabljala.

81. Uporaba Uredbe Rim I namreč ni odvisna od datuma, ko so opravljene pogodbene storitve, temveč od datuma sklenitve pogodbe. Sodišče v predhodni sodni praksi pojasnjuje, da je zakonodajalec Unije izključil takojšnjo uporabo Uredbe Rim I, zaradi katere bi na njeno področje uporabe spadali prihodnji učinki pogodb, sklenjenih pred 17. decembrom 2009. ( 17 )

82. Na podlagi teh preudarkov ugotavljam, da se določbe Uredbe Rim I ne uporabljajo za obravnavo te zadeve.

2. Pristojnost Sodišča za razlago člena 1(1) in člena 3(3) Rimske konvencije

83. Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da se Uredba Rim I ne uporablja v postopku v glavni stvari, bi bilo treba uporabiti ureditev, ki za kolizijo zakonov velja v skladu z Rimsko konvencijo o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, podpisano 19. junija 1980 ( 18 ), ki je bila nadomeščena z Uredbo Rim I.

84. Vendar Rimska konvencija ni akt prava Unije. V skladu s členom 1(a) in členom 2(a) in (b) Prvega protokola k Rimski konvenciji je Sodišče sicer pristojno za odločanje o razlagi te konvencije, vendar samo na podlagi predlogov v tem smislu, ki jih podajo nekatera sodišča držav članic. Sodišča, ki odločajo na prvi stopnji, ne spadajo med ta sodišča. Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da Tribunale Ordinario di Venezia (redno sodišče v Benetkah) odloča na prvi stopnji.

85. V naslednjih preudarkih iz teh sklepnih predlogov bom kljub temu predstavil svoje stališče o razlagi člena 3(3) Uredbe Rim I v okviru uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

86. Predložitveno sodišče mora namreč na koncu odločiti, ali je z dejanskimi okoliščinami obravnavane zadeve mogoče upravičiti uporabo Uredbe Rim I. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja, ki jih postavi nacionalno sodišče, velja domneva upoštevnosti.

87. Razlaga prava Unije lahko tudi koristi predložitvenemu sodišču. Treba je pojasniti, da obstaja določena skladnost med določbami Rimske konvencije in Uredbo Rim I, ki za države članice nadomešča določbe navedene konvencije.

3. Področje uporabe ratione materiae Uredbe Rim I, kot izhaja iz člena 1(1) te uredbe

88. Predložitveno sodišče želi v četrtem vprašanju za predhodno odločanje izvedeti, ali pogodba o zakupu ladje, ki je bila v državi članici sklenjena med družbama s sedežem v tej isti državi članici in vsebuje določbo o uporabi prava druge države članice, spada na stvarno področje uporabe Uredbe Rim I.

89. Naj poudarim, da se je družba Mediterranea v pisnem stališču v zvezi s petim vprašanjem za predhodno odločanje in ustnem stališču, predstavljenem na obravnavi, sklicevala na druge okoliščine – poleg izbire prava, ki se uporablja – zaradi katerih je sporna pogodba po njenem mnenju povezana s pravom več kot ene države. Predvsem navaja možnost, da se ladja uporabi zunaj italijanskih teritorialnih voda. Predložitveno sodišče je upoštevalo tudi del teh okoliščin, pri čemer je v predložitveni odločbi poudarilo, da je bila pogodba napisana v angleščini in da je vsebovala arbitražno klavzulo v korist LMAA (London Maritime Arbitrators Association).

90. Vendar predložitveno sodišče na te okoliščine ni opozorilo pri oblikovanju tretjega, četrtega in petega vprašanja za predhodno odločanje. Tako je v tretjem vprašanju samo izrazilo dvome o uporabi člena 13 Uredbe št. 1346/2000 za zahteve v zvezi s pogodbami, ki so sklenjene med strankami s sedežem v isti državi članici in vsebujejo določbo o uporabi prava druge države članice. Te navedbe je dopolnilo v četrtem in petem vprašanju, pri čemer je pojasnilo, da je bila pogodba sklenjena v državi članici, v kateri imata sedež obe stranki.

91. Ne da bi se spremenila vsebina četrtega vprašanja, je treba za odgovor na to vprašanje torej določiti, ali se za pogodbo, sklenjeno v državi članici, v kateri imata pogodbeni stranki sedež, in za katero sta določili pravo druge države članice, uporabi Uredba Rim I.

a) Uvodne ugotovitve

92. Čeprav se to nanaša na poznejše preudarke, moram pojasniti, da bodo nekateri odlomki v nadaljevanju namenjeni izredno teoretični in abstraktni analizi. Kot generalnemu pravobranilcu se mi kljub temu zdi primerno predstaviti svoje stališče o vprašanju, ki že dolgo deli doktrino mednarodnega zasebnega prava. Zavedam se, kot bo razvidno iz mojega sklepa, da za končni odgovor na tretje in peto vprašanje za predhodno odločanje v tej zadevi ne bo dovolj izbrati eno od stališč, ki bodo predstavljena. Vendar to ne spremeni dejstva, da gre za problematiko, ki se lahko izkaže kot pomembna za razlago prava Unije. Prepričan sem tudi, da lahko poglobljen razmislek Sodišču omogoči, da vprašanje iz tega postopka presodi z vseh njegovih vidikov.

93. Namen četrtega vprašanja za predhodno odločanje je ugotoviti, ali dejanski položaji, ki – če povzamemo izraz, ki se uporablja v doktrini v zvezi s kolizijskim pravom – ne vključujejo nobenega „tujega elementa“ in zato nimajo nobene povezave s pravom dveh ali več držav članic, spadajo na področje uporabe Uredbe Rim I.

94. To vprašanje je del vprašanj, o katerih se je v okviru kolizijskega prava najdlje in najširše razpravljalo. ( 19 ) S poenotenjem sistema teh pravil v pravu Unije dvomi v zvezi s tem niso bili odpravljeni.

95. Nekateri trdijo, da se lahko določbe mednarodnega zasebnega prava uporabljajo izključno za pravna razmerja, ki so povezana s pravom več kot ene države članice. ( 20 ) To stališče je včasih dopolnjeno s trditvijo, da obstoj kakršne koli povezave s tujim pravom ni zadosten. Nasprotno, nujno je ugotoviti bistvene okoliščine z vidika kolizijskega prava, torej okoliščine, ki lahko v obravnavani zadevi povzročijo kolizijo med zakoni. ( 21 )

96. Nasprotno stališče izhaja iz načela, da pravila mednarodnega zasebnega prava veljajo za vsa pravna razmerja, vključno s tistimi, ki so povsem notranja. ( 22 ) V takem primeru upoštevna ureditev v zvezi s kolizijo zakonov nujno povzroči uporabo prava države članice, s katero je to pravno razmerje v celoti povezano.

b) Vloga, ki jo ima tuj element pri opredelitvi stvarnega področja uporabe Uredbe Rim I

97. Za opredelitev stvarnega področja uporabe Uredbe Rim I je najprej treba napotiti na njen člen 1(1), ki določa, da se ta uredba uporablja za pogodbena obligacijska razmerja v primerih, ko pride do kolizije med zakoni več držav.

98. Besedilo člena 1(1) Uredbe Rim I napotuje na člen 1(1) Rimske konvencije, v katerem je bilo opredeljeno njeno področje uporabe ratione materiae. V skladu s tem členom se je ta konvencija uporabljala za pogodbena obligacijska razmerja v primerih, ko pride do kolizije med zakoni več držav.

99. V poročilu o Rimski konvenciji, ki sta ga pripravila M. Giuliano in P. Lagarde, ( 23 ) je pojasnjen pomen te določbe, pri čemer je navedeno, da se konvencija uporablja samo v zadevah, povezanih s kolizijo zakonov. Gre za položaje, ki vključujejo enega ali več tujih elementov glede na notranje družbeno življenje države.

100. Iz besedila člena 1(1) Uredbe Rim I, ki se opira na analizo avtorjev poročila Giuliano/Lagarde, bi bilo mogoče sklepati, da ta uredba ne zadeva povsem notranjih dejanskih položajev.

101. Vendar bi bilo mogoče zagovarjati tudi nasprotno stališče, in sicer da se Uredba Rim I uporablja tudi za povsem notranje položaje, ker se na te položaje nanaša člen 3(3) te uredbe.

102. To stališče je podprto z razlago določbe, ki ustreza členu 3(3) Uredbe Rim I, in sicer v sorodni Uredbi (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti („Rim II“) ( 24 ).

103. Člen 1(1) Uredbe Rim II tako kot člen 1(1) Uredbe Rim I določa, da se ta akt uporablja „v primeru kolizije zakonov […] za nepogodbene obveznosti“ ( 25 ).

104. Člen 14(2) Uredbe Rim II, ki ustreza členu 3(3) Uredbe Rim I, določa, da „[k]adar so vsi dejavniki, pomembni za situacijo v času dogodka, ki je povzročil nastalo škodo, prisotni v državi, katere prava stranki nista izbrali, izbira strank ne vpliva na uporabo določb prava te druge države, od katerih ni dovoljeno odstopiti s sporazumom“ ( 26 ). V smislu člena 14(2) Uredbe Rim II izbira prava torej ni okoliščina, na podlagi katere bi bilo mogoče ugotoviti položaj kolizije zakonov. ( 27 ) V nasprotju s primerom izbire prava v smislu člena 3(3) Uredbe Rim I se ta izbira v okviru Uredbe Rim II namreč ne šteje za „drug“ element položaja. Menim, da Uredba Rim II in predvsem njen člen 14(2) torej zadevata tudi povsem notranje položaje, ki ostajajo omejeni na pravni prostor le ene države članice.

105. Glede na zahtevo po skladnosti iz uvodne izjave 7 teh uredb pa bi moralo področje uporabe Uredbe Rim I sovpadati s področjem uporabe Uredbe Rim II. ( 28 )

106. Zato se strinjam s stališčem, da se pravila o koliziji zakonov uporabljajo tudi, kadar gre za povsem notranji položaj. ( 29 )

107. Poleg tega vsak poskus opredelitve področja uporabe Uredbe Rim I s sklicevanjem na merilo „mednarodne razsežnosti“ danega položaja – ki bi ga torej navdihnilo prvotno pojmovanje, ki ga navajata avtorja poročila Giuliano/Lagarde – po mojem mnenju potrjuje nenatančnost tega pojma, ki bi lahko privedla do težko premostljivih zapletov.

108. Dovolite mi, da s tem primerom ponazorim izvor takih težav: ali bi se Uredba Rim I uporabljala, če bi najemodajalec od najemnika zahteval plačilo najemnine, ki se dolguje na podlagi pogodbe o najemu premičnine, sklenjene v državi članici, v kateri imata stranki navedene pogodbe običajno prebivališče, vendar je najemnik državljan druge države članice, pri čemer se predpostavlja tudi, da stranki nista določili prava, ki se uporablja za pogodbo?

109. V takem primeru – ker položaj vsebuje tuj element, povezan z državljanstvom ene od pogodbenih strank – bi se lahko vprašali, ali je treba za določitev prava, ki se uporablja za obravnavo spora o plačilu najemnine, uporabiti Uredbo Rim I.

110. Pri sklicevanju na Uredbo Rim I pa bi bilo najprej treba določiti, na podlagi katere od njenih določb je mogoče opredeliti pravo, ki se uporablja za to pogodbo. V sami Uredbi Rim I ni nobene določbe, ki bi jasno zadevala najem premičnin.

111. Zato bi bilo nujno razložiti pojme, ki se uporabljajo v različnih določbah uredbe Rim I, da se določijo pogoji za njihovo uporabo. V skladu z doktrino v zvezi s pravili o koliziji zakonov je treba za tako razlago poiskati „opredelitev“ (kwalifikacja, Qualifikation, characterisation) ( 30 ).

112. Nacionalno sodišče bi moralo pogodbo o najemu po razlagi nedvomno šteti za „pogodbo o opravljanju storitev“ v smislu člena 4(1)(b) Uredbe Rim I. Šele v tej fazi se bo vprašanje o državljanstvu najemnika izkazalo kot neupoštevno v sporu o plačilu najemnine, saj – ker ni bilo izbrano pravo, ki se uporablja – se za pogodbo o opravljanju storitev uporablja pravo države, v kateri ima običajno prebivališče izvajalec storitev (najemodajalec). Naj kljub temu pojasnim, da bi bilo državljanstvo lahko upošteven dejavnik, če bi se spor nanašal na pravno nesposobnost najemnika. ( 31 )

113. Na podlagi teh vprašanj je po mojem mnenju mogoče skleniti, da poskusi razlikovanja med pogodbenimi obligacijskimi razmerji glede na to, ali spadajo v povsem notranji okvir ali pa so povezana s pravom več kot ene države, niso utemeljeni. Taka merila bi bilo mogoče uporabiti samo za konkretna vprašanja, povezana z nastankom, izpolnitvijo ali prenehanjem pogodbenega obligacijskega razmerja.

114. To po mojem mnenju pomeni, da mednarodna razsežnost posameznega spora, ki lahko izhaja iz pogodbe, ne more biti odločilnega pomena za uporabo Uredbe Rim I za pogodbo kot tako. To bi nujno pomenilo sistematično presojo, ali – neodvisno od okoliščin obravnavane zadeve – položaj vključuje elemente, s katerimi bi bilo mogoče upravičiti uporabo prava druge države v drugih morebitnih sporih. Pred odločitvijo o uporabi Uredbe Rim I bi bilo torej treba natančno analizirati njene določbe in celo vrsto razlag, v zvezi s katerimi se postavljajo številna vprašanja, ki bodo veliko bolj zapletena od preproste opredelitve prava, ki se uporablja na podlagi določb Uredbe Rim I.

115. Z vidika teh preudarkov menim, da se Uredba Rim I uporablja tudi za povsem notranje položaje, ki niso povezani s pravom več kot ene države članice. Iz tega sledi, da zgolj določitev prava druge države članice, navedena v četrtem vprašanju za predhodno odločanje, ne vpliva na vprašanje, ali položaj spada na področje uporabe ratione materiae Uredbe Rim I. Ni treba torej preučiti, ali izbira prava, ki se uporablja, vodi do opredelitve položaja, ki vključuje kolizijo zakonov, saj ne gre za pogoj za uporabo Uredbe Rim I.

116. Sodišču torej predlagam, naj na četrto vprašanje odgovori pritrdilno in da ta pojasnila: Določbe člena 1(1) v povezavi s členom 3(3) Uredbe Rim I je treba razlagati tako, da pogodba o zakupu ladje, ki je bila v državi članici sklenjena med družbama, ki imata sedež v tej državi članici, spada na stvarno področje uporabe Uredbe Rim I, neodvisno od vprašanja, ali ta pogodba vključuje določbo o uporabi prava druge države članice.

117. Če se Sodišče ne bi strinjalo z mojim stališčem, bi odgovor – v tej zadevi – kljub temu ostal enak, če bi se upoštevala analiza, da čeprav se Uredba Rim I ne uporablja za povsem notranje položaje, se lahko zgolj zaradi dejstva, da pogodba vključuje določbo o uporabi prava druge države članice, ustvari dovolj tesna povezava z drugim pravnim sistemom, da je upravičena uporaba določb Uredbe Rim I.

D. Tretje in peto vprašanje za predhodno odločanje

118. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče sprašuje o uporabi člena 13 Uredbe št. 1346/2000, če imata pogodbeni stranki sedež v isti državi članici in za pravo, ki se uporablja, s pogodbeno določbo določita pravo druge države članice. Predložitveno sodišče v tem delu predloga za sprejetje predhodne odločbe še ne navaja izrecno člena 3(3) Uredbe Rim I. Vendar pa je po mojem mnenju bistvena točka tretjega vprašanja povezana s posledicami izbire prava, ki se uporablja, pod pogoji, opisanimi v tej določbi.

119. Predložitveno sodišče želi v petem vprašanju za predhodno odločanje izvedeti, ali se zadevna oseba zaradi izbire prava, ki se uporablja, v primeru iz člena 3(3) Uredbe Rim I ne more več veljavno sklicevati na izjemo iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

120. Tretje in peto vprašanje za predhodno odločanje v bistvu zadevata enako vprašanje, in sicer kako izbira prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I vpliva na možnost sklicevanja na člen 13 Uredbe št. 1346/2000. Zato menim, da je treba ti vprašanji za predhodno odločanje analizirati skupaj.

121. Najprej bom analiziral razmerje med členom 3(3) Uredbe Rim I in členom 13 Uredbe št. 1346/2000. Nato bom obravnaval vprašanje v zvezi z učinki pogodbene določbe o izbiri prava pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I.

1. Razmerje med členom 13 Uredbe št. 1346/2000 in členom 3(3) Uredbe Rim I

a) Ali posledice izbire prava, ki se uporablja, za namene uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 ureja člen 3 Uredbe Rim I?

122. Člen 13, prva alinea, Uredbe št. 1346/2000 od zadevne osebe zahteva, da dokaže, da za dejanje, ki je v škodo vsem upnikom, velja pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki.

123. V uvodni izjavi 23 Uredbe št. 1346/2000 je navedeno, da bi bilo s to uredbo treba določiti enotne kolizijske norme, ki v okviru njihovega področja uporabe nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava. V Uredbi št. 1346/2000 pa ni pravil o koliziji zakonov, na podlagi katerih bi bilo mogoče določiti pravo, ki se uporablja za izpodbijano pravno dejanje iz člena 13 te uredbe. Pravo, ki se uporablja za to dejanje, je po mojem mnenju torej določeno s pravili o koliziji zakonov, na podlagi katerih bi bilo treba poiskati lex causae, neodvisno od postopka v primeru insolventnosti. Uredba št. 1346/2000 je bila sprejeta v obdobju, ko se je pravo, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja, v zvezi z državami članicami določilo na podlagi Rimske konvencije. Ob upoštevanju svojih stališč v zvezi s četrtim vprašanjem se bom v nadaljevanju teh sklepnih predlogov skliceval na določbe Uredbe Rim I. Izhajam namreč iz načela, da je za potrebe uporabe člena 13 Uredbe št. 1346/2000 v tej zadevi pravo, ki se uporablja za izpodbijano dejanje, določeno z določbami Uredbe Rim I, vključno z njenim členom 3, ki dovoljuje izbiro prava, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja.

124. V zvezi s pridržkom iz poročila Virgós/Schmit, in sicer da je namen določbe Rimske konvencije, ki ustreza členu 13 Uredbe št. 1346/2000, ohraniti upravičena pričakovanja upnikov ali tretjih oseb „v skladu s pravom, ki se običajno uporablja“, se postavljajo nekatera vprašanja. To je morda indic, da je za namene člena 13 Uredbe št. 1346/2000 (ker se v tej določbi zahteva dokaz, da je za dejanje „odločilno pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki“) upoštevno le pravo, določeno na podlagi pravil o koliziji zakonov, ki temeljijo na objektivnih naveznih okoliščinah, neodvisno od prava, ki ga izbereta stranki.

125. Ta pristop bi bilo mogoče potrditi s spoznanji, ki jih je mogoče izpeljati iz uvodne izjave 24 Uredbe št. 1346/2000, v kateri je določeno, da so izjeme iz te uredbe, med drugim izjema iz člena 13, razen varstvu legitimnih pričakovanj namenjene tudi varstvu „pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti“. Taka formulacija bi lahko pomenila, da so za namene člena 13 Uredbe št. 1346/2000 upoštevni samo elementi dejanskega položaja, saj ti v skladu s pojmovanji, na katerih temelji člen 3(3) Uredbe Rim I, določeno pravno dejanje „navezujejo“ na državo (ali države) članico (članice), ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki.

126. Vendar se mi to stališče ne zdi prepričljivo. V členu 13 Uredbe št. 1346/2000 je izražena zahteva po zaščiti legitimnih pričakovanj. Težko si je predstavljati, da stranki, ki delujeta v skladu s pravom, ki sta ga izbrali, in v mejah avtonomije, ki jo imata na podlagi mednarodnega zasebnega prava, ne bi bili upravičeni do te zaščite. Na področju kolizije zakonov je izbira prava, ki se uporablja, enakovreden način določitve prava, ki se uporablja. Načelo avtonomije volje je v središču normativne ureditve prava Unije na področju mednarodnega zasebnega prava. ( 32 )

127. Iz tega po mojem mnenju izhaja, da za namene uporabe člena 13, prva alinea, Uredbe št. 1346/2000 vprašanje v zvezi s posledicami tega, da stranki s sedežem v državi, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, izbereta pravo, ki se uporablja, še vedno urejajo določbe Uredbe Rim I, predvsem njen člen 3.

b) Ali lahko stranki ob izbiri prava, ki se uporablja za njuno pogodbo, določita, katero pravo se bo uporabljalo kot lex fori concursus po uvedbi postopka v primeru insolventnosti?

128. Naj opozorim, da se pri tretjem vprašanju – kot v pisnem stališču ugotavlja tudi Komisija – predpostavlja, da lahko pogodbeni stranki s sedežem v isti državi članici od faze izbire prava, ki se bo uporabljalo za pogodbo, določita, katero pravo se bo uporabljalo kot lex fori concursus po uvedbi postopka v primeru insolventnosti zoper eno od njiju.

129. Vendar se mi zdi ta analiza malo preveč poenostavljena. Stanki ob uresničitvi pravnega dejanja načeloma še ne vesta, ali bo uveden postopek v primeru insolventnosti in kdo bo predmet tega postopka.

130. Zato v tej fazi a fortiori ne moreta vedeti, katero pravo se bo uporabljalo za morebitni postopek v primeru insolventnosti.

131. Za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke se uporablja pravo države članice, na katere ozemlju so uvedeni postopki (člen 4(1) Uredbe št. 1346/2000). Za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti so pristojna sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov (člen 3(1) te uredbe).

132. Pravo, ki se bo na koncu uporabljalo za vsa vprašanja v zvezi s postopkom v primeru insolventnosti, se torej določi na podlagi pravil o pristojnosti iz člena 3 Uredbe št. 1346/2000. Okoliščine, od katerih je odvisna pristojnost sodišč neke države članice, se lahko spremenijo tudi po uresničitvi dejanja s strani družbe, ki bo v stečaju.

133. Če ta družba sedež pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti prestavi v drugo državo članico, bodo za obravnavo spora v zvezi s tem postopkom v primeru insolventnosti praviloma pristojna sodišča te države članice. Za namene preverjanja, ali obstaja navezna okoliščina iz člena 3 Uredbe št. 1346/2000, je upošteven datum predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti. ( 33 )

134. Posledice izbire prava, ki se uporablja, se torej ne smejo omejiti, ker bi se nekako predpostavljalo, da se želita stranki – ki vesta, da se lahko pravo posamezne države članice uporablja kot lex fori concursus – izogniti njegovi uporabi. Stanki namreč ob izbiri prava, ki se uporablja za pogodbo, praviloma ne moreta vedeti, ali bo uveden postopek v primeru insolventnosti, ne katera stranka bo predmet tega postopka, ne, a fortiori, katero pravo se bo uporabljalo za ta postopek.

c) Ali se skušata stranki, ki izbereta pravo, ki se uporablja, izogniti uporabi prava, določenega na podlagi pravil o koliziji zakonov ( „izogibanje pravu “)?

135. Če povzamem točko, ki jo je Komisija izpostavila v pisnem stališču, tudi po mojem mnenju ni edini cilj strank, ki izbereta pravo, ki se uporablja za pogodbo, vedno to, da se izogneta določbam posameznega prava, kot se zdi nakazano v tretjem vprašanju za predhodno odločanje.

136. V doktrini prava o koliziji zakonov se je razvil pojem „izogibanje pravu“ („fraude à la loi“, „Gesetzesumgehung“, „evasion of law“) ( 34 ). Ta pojem se uporablja za opredelitev ravnanja stranke (ali strank) v pravnem razmerju, katerega namen je izogniti se učinkom prava, ki bi se običajno uporabljalo, z njegovo nadomestitvijo z drugim pravom. Po mnenju nekaterih avtorjev bi bilo treba za zaščito splošnega interesa in varnosti transakcij nasprotovati takim praksam in pri določanju prava, ki se uporablja, izključiti okoliščine, ki nastanejo zaradi ukrepov strank (ki so na primer posledica izbire prava, ki se uporablja, s strani strank).

137. V sedanjih okoliščinah naraščajoče vloge, ki jo ima avtonomija volje na področju pravil o koliziji zakonov, je treba podvomiti v upoštevnost takega pojmovanja, še zlasti v primerih, ko je dovoljena možnost izbire prava, ki se uporablja. ( 35 )

138. V skladu s členom 2 Uredbe Rim I se pojmuje, da izbira ni omejena, kar pomeni, da lahko stranki za pravna razmerja, ki ju zavezujejo, uporabita pravo po svoji izbiri, ne da bi to nujno imelo kakršno koli povezavo z dejanskimi okoliščinami obravnavane zadeve. Ta rešitev je poleg tega v skladu z usmeritvami, ki trenutno prevladujejo v kolizijskem pravu. ( 36 ) Zato je vprašanje v zvezi z razumnostjo izbire prava prepuščeno strankam, ki to izbiro opravijo. ( 37 )

139. Ker stranki lahko izbereta pravo, ki se uporablja za pogodbo, ki ju zavezuje, in ker je ta izbira brez omejitev, samo dejstvo, da se za te pogodbene zaveze zahteva uporaba prava države članice, ki je bilo izbrano, težko pomeni ravnanje, ki bi mu bilo treba nasprotovati.

140. Avtonomija volje, ki je zasnovana široko, je zamejena z vrsto mehanizmov iz Uredbe Rim I, kot so prevladujoče obvezne določbe (člen 9), izjema javnega reda (člen 21), varstvo pravic tretjih oseb (člen 3(2), druga poved) in varstvo najšibkejše stranke iz pogodbenega razmerja (člen 6(2) in člen 8(1)) ter določba, ki omejuje nekatere učinke v zvezi z izbiro prava, ki se uporablja, kadar so vsi elementi, pomembni za zadevo, v eni sami državi, katere prava pogodbeni stranki nista izbrali (člen 3(3)). Zadnjenavedena določba nedvomno izraža pojmovanja iz doktrine o izogibanju pravu. Vendar v Uredbi Rim I razen določb, na katere sem pravkar opozoril, ni nobenega splošnega pravila za preprečitev tega izogibanja pravu. Po mojem mnenju te funkcije prav tako ne bi mogel izpolnjevati člen 13 Uredbe št. 1346/2000, kar zadeva izbiro prava, ki se uporablja za pogodbo, katere stranki imata sedež v isti državi članici. Posledice take izbire vsekakor ureja člen 3(3) Uredbe Rim I.

2. Izbira prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I

a) Področje uporabe člena 3(3) Uredbe Rim I

141. Bistvena problematika, ki izhaja iz petega vprašanja – in vsaj posredno iz tretjega – zadeva posledice izbire prava, ki se uporablja za pogodbeno obligacijsko razmerje, ki je v celoti povezano s pravom države članice.

142. Člen 3(3) Uredbe Rim I, na katerega se v predložitveni odločbi sklicuje predložitveno sodišče, določa, da „[k]adar so vsi elementi, pomembni za zadevo, v trenutku izbire prava v državi, katere prava pogodbeni stranki nista izbrali, izbira pogodbenih strank ne posega v uporabo določb prava te države, od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom“.

143. Naj pojasnim, da peto vprašanje za predhodno odločanje temelji na premisi, da se v dejanskih okoliščinah obravnavane zadeve „vsi elementi, pomembni za zadevo“ – razen sama izbira – navezujejo na državo, v kateri so bili uvedeni postopki.

144. V vsakem primeru mora predložitveno sodišče odločiti, ali je bila izbira prava, ki se uporablja, v obravnavani zadevi opravljena pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I.

145. Predložitveno sodišče bo lahko zlasti preučilo, ali samo dejstvo, da pogodba vsebuje določbo, na podlagi katere je ladjo mogoče uporabljati v teritorialnih vodah države članice, ki ni država, na katere ozemlju je bila sklenjena pogodba in v kateri imata pogodbeni stranki sedež, zadostuje za ugotovitev, da gre za kolizijo zakonov. Družba Mediterranea je to okoliščino navedla v stališču.

146. Naj opozorim tudi, da taki analizi nasprotuje besedilo člena 3(3) Uredbe Rim I, v skladu s katerim so upoštevni elementi, pomembni za zadevo, takšni, kot obstajajo ob izbiri prava, ki se uporablja.

147. Poleg tega preprosto pogodbeno določilo, ki dovoljuje uporabo premoženja zunaj meja države članice, po mojem mnenju ne omogoča, da se ugotovi položaj kolizije zakonov in da se torej ne uporabi člen 3(3) Uredbe Rim I. Večina pogodb, sklenjenih na trgovinskem področju, ne vključuje take vrste pridržka. To ne pomeni, da je uporaba premoženja omejena na pravni prostor ene in iste države članice. Kljub temu morebitna možnost, da se premoženje uporabi v teritorialnih vodah druge države članice, ni dovolj, da bi imel položaj mednarodno razsežnost, zaradi katere bi bilo izključeno, da je na podlagi člena 3(3) Uredbe Rim I mogoče omejiti posledice izbire prava, ki se uporablja. Vloga te določbe, katere namen je preprečiti, da bi se stranki lahko izognili učinkom prava, ki se običajno uporablja v povsem notranjih položajih, bi bila tako po mojem mnenju pretirano omejena.

148. A fortiori, preprosto pogodbeno določilo, ki dovoljuje uporabo premoženja na ozemlju druge države, težko ovira uporabo člena 3(3) Uredbe Rim I. To bi namreč odprlo možnost, da se s spretno oblikovanimi in preprostimi pogodbenimi določili zaobidejo določbe člena 3(3) te uredbe. Menim, da enako velja za jezik druge države članice, ki ga stranki uporabita pri pripravi pogodbe, in za določitev sodišč druge države članice kot sodišč, pristojnih za odločanje o morebitnih sporih, ki bi izhajali iz te pogodbe.

149. Da se za namene uporabe člena 3(3) Uredbe Rim I oceni, ali so „vsi elementi, pomembni za zadevo, v trenutku izbire prava v državi, katere prava pogodbeni stranki nista izbrali“, po mojem mnenju ni treba upoštevati vseh okoliščin, temveč le tiste, ki so upoštevne glede na pravila o koliziji zakonov.

b) Posledice izbire prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I

150. V sodni praksi Sodišča in doktrini še vedno ni enotnega stališča v zvezi s posledicami izbire prava, ki se uporablja, kadar se ta izbira opravi pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I.

151. V doktrini v zvezi s kolizijskim pravom obstajata dve pojmovanji glede posledic izbire prava, ki se uporablja, v povsem notranjih položajih, pri čemer njuni zagovorniki različno določajo omejitve za avtonomijo volje v mednarodnem zasebnem pravu.

– Izbira prava v smislu pravil o koliziji zakonov

152. Nekateri avtorji zagovarjajo stališče, da izbira prava v povsem notranjih položajih povzroči učinke v skladu s pravili o koliziji zakonov. Povedano drugače, ta izbira povzroči, da se za pogodbena obligacijska razmerja uporablja izbrano pravo.

153. Vendar veljajo za tako izbiro nekatere omejitve, katerih namen je preprečiti poskuse strank, da bi se izognile učinkom prava, ki se običajno uporablja. Poleg izbranega prava je treba uporabiti prevladujoče obvezne določbe prava države članice, s katero je pravno razmerje izključno povezano. ( 38 )

– Napotitev na pravila materialnega prava

154. V skladu z drugim stališčem „izbira“ strank v povsem notranjih položajih ne povzroči učinkov, ki izhajajo iz pravil o koliziji zakonov, ampak bi jo bilo treba šteti za „napotitev na pravila materialnega prava“ ( 39 ) („incorporation au contrat de règles de droit matériel“, „materiellrechtliche Verweisung“, „incorporation of foreign law“) ( 40 ). Taka napotitev pomeni, da stranki izvajata svojo pogodbeno svobodo, katere omejitve so določene s pravom, ki se uporablja za zadevno obligacijsko razmerje. ( 41 ) Stranki pri napotitvi na drug pravni sistem vsebino pravil, ki se uporabljajo za njuno pravno razmerje, razumeta v skladu z določbami iz tega pravnega sistema, če to dopuščajo dopolnilne določbe prava, ki se uporablja. Prevladujoče obvezne določbe lex causae se še naprej uporabljajo, saj stranki od njih ne moreta – kot zahteva člen 3(3) Uredbe Rim I – odstopiti s sporazumom.

– Posledice izbire prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I

155. Strinjam se s pogledom podpornikov drugega stališča, navedenega zgoraj, ki menijo, da izbira pod pogoji iz člena 3(3) uredbe Rim I povzroči zgolj napotitev na pravila materialnega prava, ki se uporabljajo za pogodbo.

156. V sami Uredbi Rim I ni nobene jasne navedbe, na podlagi katere bi bilo mogoče dati prednost enemu ali drugemu predlaganemu pristopu.

157. Vendar uvodna izjava 13 Uredbe Rim I določa, da slednja „pogodbenim strankam ne preprečuje, da se v pogodbi sklicujeta na nedržavno pravo ali mednarodno konvencijo“ ( 42 ).

158. Tudi kar zadeva člen 3(3) Uredbe Rim I, „izbira“ prava, ki se uporablja, po mojem mnenju povzroči le napotitev na veljavna pravila materialnega prava. Uvodna izjava 13 Uredbe Rim I namreč kaže, da je zakonodajalec Unije določil, da so taki učinki določbe o uporabi prava, s katero se ne spoštujejo omejitve avtonomije volje, ki izhajajo iz pravil o koliziji zakonov.

159. Gre za prevladujoče stališče v doktrini v zvezi z mednarodnim zasebnim pravom, čeprav se utemeljitve razlikujejo. ( 43 )

– Posledice izbire prava, ki se uporablja, pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I in možnost sklicevanja na člen 13 Uredbe št. 1346/2000

160. Neodvisno od vprašanja, ali izbira prava, ki se uporablja za povsem notranji položaj, povzroči učinke, ki izhajajo iz pravil o koliziji zakonov, ali pa gre za napotitev na pravila materialnega prava, ki se zanj uporabljajo, se bodo prevladujoče obvezne določbe prava države članice, ki bi se običajno uporabljalo (lex fori concursus), še naprej uporabljale.

161. Vendar se mi ne zdi, da bi bila izbira enega ali drugega pristopa brez praktičnega pomena. Stališče o napotitvi na pravila materialnega prava prinaša prednosti zlasti, ko je treba določiti, ali so bili izpolnjeni pogoji, ki jih zahteva klavzula o odstopanju iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000.

162. Stranka, ki se sklicuje na člen 13 te uredbe, mora dokazati, da za dejanje, ki je v škodo vsem upnikom, velja pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki.

163. Če se uporabi stališče o napotitvi na pravila materialnega prava, se zadevna oseba ne more sklicevati na izjemo iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000. Ker izbira prava, ki se uporablja, ne povzroči učinka, ki izhaja iz pravil o koliziji zakonov, zadevna oseba ne more dokazati, da izpodbijano dejanje ureja pravo države članice, ki ni država lex fori concursus.

164. Na podlagi stališča, v skladu s katerim izbira prava, ki se uporablja, prinaša učinke, ki izhajajo iz pravil o koliziji zakonov, pa bi imela zadevna oseba možnost dokazati, da so v povsem notranjih položajih izpolnjeni pogoji iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000. Samo dejstvo, da so postale upoštevne določbe prava, ki se običajno uporablja, „od katerih ni dovoljeno odstopanje z dogovorom“, tega ne bi oviralo.

165. Določbe s področja insolventnosti namreč niso del določb, od katerih ni dovoljeno „odstopanje z dogovorom“. Izbira prava, ki se uporablja, za pogodbena obligacijska razmerja povzroči, da izbrano pravo velja samo za vprašanja s področja prava, ki se uporablja za pogodbo. To je opredeljeno v skladu z navedbami iz člena 12 Uredbe Rim I. Ta določba sicer ne vsebuje izčrpnega seznama vprašanj, ki izhajajo iz prava, ki se uporablja za pogodbo, vendar podpira stališče iz doktrine v zvezi s kolizijskim pravom, v skladu s katerim pravo, ki se uporablja za pogodbo, ureja vsebino pogodbe ter njene učinke in – razen nekaterih izjem, ki izhajajo iz Uredbe Rim I, zlasti iz njenega člena 11 in člena 1(2)(a) in (f) – pogoje za njeno veljavnost. Pravo, ki se uporablja za pogodbo, je torej upoštevno za določitev pravic in obveznosti strank. Vendar po mojem mnenju na njegovo področje uporabe ni dopustno vključiti različnih mehanizmov, ki izhajajo iz insolvenčnega prava.

166. Klavzula o odstopanju iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 torej temelji na poenostavitvi. Varstvo pričakovanj v zvezi s pravom, ki se uporablja za dejanje, ki je v škodo vsem upnikom, tako zajema širše področje od področja uporabe lex causae.

167. Dokaz, ki se zahteva v členu 13 Uredbe Rim I, da dejanja ni mogoče izpodbijati z „nobenim sredstvom“ na podlagi prava, ki se zanj uporablja, zadeva torej vprašanja, ki ne spadajo zgolj pod pravo, ki se uporablja za pogodbo. Gre za dokaz, da dejanja ni mogoče izpodbijati, in sicer na podlagi splošnih določb s klasičnimi pravnimi sredstvi civilnega in trgovinskega prava, ki jih, razen v postopku v primeru insolventnosti, urejajo lex contractus in različni mehanizmi iz insolvenčnega prava, ki so tuji pravu, ki se uporablja za pogodbo.

168. To ureditev upravičujejo učinki, ki so na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 1346/2000 povezani z uvedbo postopka v primeru insolventnosti. Na podlagi te določbe se namreč za vsa vprašanja v zvezi s postopkom v primeru insolventnosti uporablja pravo samo ene države članice, tudi če ob uresničitvi dejanja s strani družbe, ki bo predmet postopka v primeru insolventnosti, ni mogoče vedeti, katero bo lex fori concursus po uvedbi postopka v primeru insolventnosti. ( 44 )

169. Te ugotovitve so dodaten argument v podporo stališču, da izbira prava, ki se uporablja, opravljena pod pogoji iz člena 3(3) Uredbe Rim I, ustreza določbi o napotitvi na pravila materialnega prava.

170. Ob upoštevanju navedene analize predlagam, naj se na tretje in peto vprašanje za predhodno odločanje odgovori: Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 se lahko uporablja, če imata stranki pogodbe sedež v isti državi članici in izbereta pravo, ki se uporablja za to pogodbo. Posledice te izbire pa izhajajo iz člena 3 Uredbe Rim I. Izbira strank, da določita pravo države članice, ki ni država, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, na katero se navezujejo „vsi elementi, pomembni za zadevo“, ob upoštevanju člena 3(3) Uredbe Rim I ne omogoča, da se za pogodbo uporablja pravo, ki ga izbereta stranki, kar izključuje kakršno koli možnost dokazovanja pogoja iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000, v skladu s katerim se za pogodbo uporablja pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki.

VI. Predlog

171. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja Tribunale Ordinario di Venezia (redno sodišče v Benetkah, Italija) odgovori: 1. Za namene uporabe izjeme iz člena 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti mora imeti stranka, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vseh upnikov, dejavno vlogo v postopku. Vendar opredelitev podrobnih pravil, ki jih mora zadevna oseba – ki dokaže izpolnjevanje pogojev iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 – spoštovati za sklicevanje na to določbo in nasprotovanje temu, da se na podlagi lex fori concursus izpodbija dejanje, ki je v škodo vseh upnikov, v skladu z načelom procesne avtonomije držav članic izhaja iz procesnega prava države, katere sodišča so pristojna za odločanje o zadevi. 2. Za veljavno sklicevanje na izjemo iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000 mora oseba, ki je imela korist od dejanja, ki je v škodo vsem upnikom, dokazati – kadar je na podlagi lex causae mogoče izpodbijati tako vrsto dejanja – le, da dejanju, čeprav ga je načeloma mogoče izpodbijati, ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve na podlagi lex causae dejansko ni mogoče nasprotovati z nobenim sredstvom. 3. Določbe člena 1(1) v povezavi s členom 3(3) Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I), je treba razlagati tako, da pogodba o zakupu ladje, ki je bila v državi članici sklenjena med družbama, ki imata sedež v tej državi članici, spada na stvarno področje uporabe Uredbe Rim I, neodvisno od vprašanja, ali ta pogodba vključuje določbo o uporabi prava druge države članice. 4. Člen 13 Uredbe št. 1346/2000 se lahko uporablja, če imata stranki pogodbe sedež v isti državi članici in izbereta pravo, ki se uporablja za to pogodbo. Posledice te izbire pa izhajajo iz člena 3 Uredbe Rim I. Izbira strank, da določita pravo države članice, ki ni država, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, na katero se navezujejo „vsi elementi, pomembni za zadevo“, ob upoštevanju člena 3(3) Uredbe Rim I ne omogoča, da se za pogodbo uporablja pravo, ki ga izbereta stranki, kar izključuje kakršno koli možnost dokazovanja pogoja iz člena 13 Uredbe št. 1346/2000, v skladu s katerim se za pogodbo uporablja pravo države članice, ki ni država, v kateri so bili uvedeni postopki.

( 1 ) Jezik izvirnika: poljščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191.

( 3 ) Glej sodbi z dne 16. aprila 2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227), in z dne 15. oktobra 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690).

( 4 ) UL 2015, L 141, str. 19. Uredba št. 1346/2000 je bila razveljavljena na podlagi člena 91 Uredbe 2015/848, ki se razen nekaterih izjem uporablja za postopke, uvedene po 26. juniju 2017.

( 5 ) UL 2008, L 177, str. 6, v nadaljevanju: Uredba Rim I.

( 6 ) Naj v zvezi s tem navedem, da se avtorji doktrine o mednarodnem zasebnem pravu pogosto sklicujejo na splošnejši pojem „lex causae“ za opredelitev prava, ki se uporablja za posebno vprašanje. Za potrebe obravnavane zadeve menim, da je „lex causae“lex contractus, čeprav gre za širši pojem, ki ne ustreza nujno pojmu prava, ki se uporablja za pogodbeno obligacijsko razmerje.

( 7 ) Poročilo M. Virgósa in E. Schmita v zvezi s konvencijo o postopkih v primeru insolventnosti, objavljeno v G. Moss, I. F. Fletcher, S. Isaacs, The EC Regulation on Insolvency proceedings. A Commentary and Annotated Guide, druga izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2009, str. 381 in naslednje (v nadaljevanju: poročilo Virgós/Schmit).

( 8 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, točka 2). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Lutz (C‑557/13, EU:C:2014:2404, točka 48) in v zadevi SCI Senior Home (C‑195/15, EU:C:2016:369, točke 41, 42, 44).

( 9 ) Glej sodbo z dne 15. oktobra 2015 (C‑310/14, EU:C:2015:690, točka 26).

( 10 ) Glej sodbo z dne 15. oktobra 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, točki 27 in 28).

( 11 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404, točka 78.

( 12 ) Na primer, člen 13, druga alinea, estonske različice Uredbe št. 1346/2000 („kõnealuse seaduse alusel ei ole võimalik tema tegevust mingil viisil vaidlustada“) se ne nanaša jasno na okoliščine konkretnega primera. Vendar je treba poudariti, da je bil pogoj iz člena 13, druga alinea, Uredbe št. 1346/2000 kot tak praktično povzet v členu 16(b) nove Uredbe št. 2015/848. Potreba po dokazovanju, da dejanja ni mogoče konkretno izpodbijati, kot pogoj, ki ga zahteva člen 13 Uredbe št. 1346/2000, torej ni bila opuščena. To potrjuje analiza različnih jezikovnih različic Uredbe št. 2015/848, v katerih je ohranjena ta zahteva po dokazu, ki temelji na okoliščinah obravnavane zadeve. V angleški različici se še naprej uporablja izraz „in the relevant case“, v francoski pa „en l’espèce“. Nemška različica se je malenkost spremenila, saj je bil izraz „in diesem Fall“ zamenjan z izrazom „im vorliegenden Fall“. V poljski različici Uredbe št. 2015/848 se sicer ne zahteva več dokaz, da dejanja ni mogoče izpodbijati „w takim przypadku“, vendar je bila vsebina zamenjana s sorodnim izrazom „w odnośnej sprawie“.

( 13 ) Glej sodbo z dne 15. oktobra 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, točka 17).

( 14 ) Glej sodbo z dne 15. oktobra 2015 (C‑310/14, EU:C:2015:690, točka 22).

( 15 ) Glej moje sklepne predloge v zadevi Lutz (C‑557/13, EU:C:2014:2404, točka 73).

( 16 ) Glej sodbo z dne 15. oktobra 2015, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, točka 39).

( 17 ) Glej sodbo z dne 18. oktobra 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, točke od 33 do 37).

( 18 ) UL 2005, C 169, str. 10, v nadaljevanju: Rimska konvencija.

( 19 ) Glej Lalive, P., „Tendances et méthodes en droit international privé: cours général“, Recueil des cours de l’Académie de la Haye, zv. 155, 1977, str. od 16 do 33, in de Boer, Th. M., „Facultative Choice of Law. The Procedural Status of Choice-of-Law Rules and Foreign Law“, Recueil des Cours de l’Académie de la Haye, zv. 257, 1996, str. od 239 do 250.

( 20 ) Behr, V., „Rome I Regulation. A – Mostly – Unified Private International Law of Contractual Relationships Within – Most – of the European Union“, Journal of Law and Commerce, zv. 29, 2011, str. 238.

( 21 ) Pazdan, J., „Rozporządzenie Rzym I: nowa wspólnotowa kolizyjnoprawna regulacja zobowiązań umownych“, Problemy Prawa Prywatnego Międzynarodowego, št. 5, 2009, str. 14.

( 22 ) Lüttringhaus, J. D., „Article 1“, v F. Ferrari (ured.), Rome I Regulation. Pocket Commentary, Sellier european law publisher, München, 2015, str. 41.

( 23 ) UL 1980, C 282, str. 1, v nadaljevanju: poročilo Giuliano/Lagarde.

( 24 ) UL 2007, L 199, str. 40.

( 25 ) Moj poudarek.

( 26 ) Moj poudarek.

( 27 ) Naj pojasnim, da dejstva, da izbira prava ni okoliščina, na podlagi katere bi bilo mogoče ugotoviti položaj kolizije zakonov, ni mogoče pojasniti s sklicevanjem iz člena 14(2) Uredbe Rim II na položaj, kakršen je „v času dogodka, ki je povzročil nastalo škodo“, medtem ko člen 3(3) Uredbe Rim I napotuje na okoliščine ob izbiri prava. V skladu s členom 14(1)(b) Uredbe Rim II je tako izbiro namreč mogoče opraviti tudi vnaprej.

( 28 ) Uvodna izjava 7 Uredbe Rim II, ki je bila pripravljena pred Uredbo Rim I, določa, da bi morali biti „[v]sebinsko področje uporabe in določbe te uredbe […] skladn[i] z Uredbo Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah („Bruselj I“) in instrumenti o pravu, ki se uporablja za pogodbene obveznosti“. V uvodni izjavi 7 Uredbe Rim I, ki vsebuje enako besedilo, je že izrecno navedena zahteva po skladnosti z Uredbo Rim II.

( 29 ) To stališče prevladuje tudi v poljski doktrini mednarodnega zasebnega prava. Pazdan, M., Prawo prywatne międzynarodowe, LexisNexis Polska, Varšava, 2017, str. 26. Gre za mnenje, ki ga je poljska doktrina branila že v zvezi z določbami Rimske konvencije. Glej Popiołek, W., „Konwencja EWG o prawie właściwym dla zobowiązań“, Państwo i Prawo, zv. 2, 1982, str. 106; Wojewoda, M., Zakres prawa właściwego dla zobowiązań umownych, Wolters Kluwer, Varšava, 2007, str. 73.

( 30 ) Pazdan, M., Prawo prywatne międzynarodowe, LexisNexis Polska, Varšava, 2017, str. 76.

( 31 ) Vprašanje pravne sposobnosti je bilo izključeno s področja uporabe Uredbe Rim I (člen 1(2)(a)). To vprašanje zato ureja pravo, določeno na podlagi nacionalnih pravil mednarodnega zasebnega prava, ki veljajo na sedežu sodišča, pristojnega za obravnavanje zadeve. Državljanstvo najemnika bi torej lahko bilo upoštevno, če so v nacionalni ureditvi v zvezi s pravili o koliziji zakonov predpisane take določbe. V tem primeru bi se Uredba Rim I vseeno uporabljala ratione materiae. Člen 13 te uredbe določa, da se lahko „[v] primeru pogodbe, sklenjene med osebama, ki se nahajata v isti državi, […] fizična oseba, ki bi bila pravno in poslovno sposobna po pravu te države, sklicuje na svojo pravno in poslovno nesposobnost na podlagi prava druge države samo, če je druga pogodbena stranka v trenutku sklenitve pogodbe vedela za njeno nesposobnost oziroma tega ni vedela zaradi malomarnosti“.

( 32 ) V uvodni izjavi 11 Uredbe Rim I je navedeno, da bi morala biti svoboda pogodbenih strank, da izberejo pravo, ki naj se uporablja, „temelj sistema kolizijskih pravil na področju pogodbenih obligacijskih razmerij“. V uvodni izjavi 31 Uredbe Rim II pa je avtonomiji volje vsaj v angleški („principle of party autonomy“) in francoski („le principe de l’autonomie“) različici priznana vrednost načela, kar potrjuje tudi njen pomen v pravu Unije.

( 33 ) Glej sodbo z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točki 55 in 56).

( 34 ) Glej Graveson, R. H., „Comparative Aspects of the General Principles of Private International Law“, Recueil des Cours de l’Académie de la Haye, zv. 109, 1963, str. 48, in Bogdan, M., „Private International Law as Component of the Law of the Forum: General Course on Private International Law“, Recueil des Cours de l’Académie de la Haye, zv. 348, 2011, str. 196.

( 35 ) Glej Bogdan, M., op. cit., str. 200 in 201.

( 36 ) Leible, S., „Rechtswahl im IPR der außervertraglichen Schuldverhältnisse nach der Rom II-Verordnung“, Recht der Internationalen Wirtschaft, zv. 257, št. 5, 2008, str. 261; Von Hein, J., „Europäisches Internationales Deliktsrecht nach der Rom II-Verordnung“, Zeitschrift für Europäisches Privatrecht, 2009, str. 22.

( 37 ) Pazdan, M., „Autonomia woli w prawie prywatnym międzynarodowym – aktualne tendencje“, Europeizacja prawa prywatnego, zv. II, ured. M. Pazdan, W. Popiołek, E. Rott-Pietrzyk, M. Szpunar, Wolters Kluwer Business, Varšava, 2008, str. 144.

( 38 ) Piroddi, P., „International Subcontracting in EC Private International Law“, Yearbook of Private International Law, zv. 7, 2005, str. 307.

( 39 ) V poljski doktrini je včasih naveden pojem „napotitev na materialno pravo“. Kljub temu se predlaga, naj se nadomesti z izrazom „napotitev na pravila materialnega prava“, pri čemer je pojasnjeno, da se stranki lahko sklicujeta ne le na pravo, ki velja v državi, temveč tudi na izbiro pravil, ki torej ni enake narave. Pazdan, M., „Materialnoprawne wskazanie a kolizyjnoprawny wybór prawa“, Problemy Prawne Handlu Zagranicznego, zv. 18, 1995, str. 107.

( 40 ) Rigaux, F., „Les situations juridiques individuelles dans un système de relativité générale: cours général de droit international privé“, Recueil des Cours de l’Académie de la Haye, zv. 213, 1989, str. 192.

( 41 ) Pazdan, M., „Materialnoprawne wskazanie a kolizyjnoprawny wybór prawa“, Problemy Prawne Handlu Zagranicznego, zv. 18, 1995, str. 107.

( 42 ) Ta rešitev je bila izbrana zlasti zaradi strahu, da bi se stranki z izbiro sklopa nedržavnih pravil lahko izognili učinkom v zvezi z uporabo prevladujočih obveznih določb prava, ki velja v državi članici. Glej Heiss, H., „Party Autonomy“, Rome I Regulation: The Law Applicable to Contractual Obligations in Europe, ured. F. Ferrari, S. Leible, Sellier European Law Publisher, München, 2009, str. 11. Člen 3(3) Uredbe Rim I ima podobno vlogo, saj preprečuje odstopanje od določb ius cogens, ki izhajajo iz prava, ki se običajno uporablja.

( 43 ) Garcimartín Alférez, F. J., „The Rome I Regulation: Much ado about nothing?“, The European Legal Forum, št. 2, 2008, str. 64; Ragno, F., Article 3, v: Rome I Regulation. Pocket Commentary, ured. F. Ferrari, München, Sellier european law publisher 2015, str. 113 in 114.

( 44 ) Glej točke od 128 do 134 teh sklepnih predlogov.