SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 7. julija 2022 ( 1 )

Zadeva C‑351/21

ZG

proti

Beobank SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo justice de paix du canton de Forest (mirovno sodišče v kantonu Forest, Belgija))

„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Plačilne storitve na notranjem trgu – Informacije za plačnika po prejemu plačilnega naloga – Enkratne plačilne transakcije – Zagotovitev informacij v zvezi s prejemnikom plačila – Obveznost ponudnika storitev“

I. Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji na sporu med imetnikom računa in bančno ustanovo v zvezi z dvema plačilnima transakcijama, izvedenima z debetno kartico tega imetnika, za kateri ta meni, da nista bili odobreni. Navedeni imetnik v tem sporu zahteva predvsem povračilo zneska teh plačilnih transakcij. Bančna ustanova temu nasprotuje, saj meni, da sta bili zadevni transakciji odobreni oziroma da je imetnik vsaj ravnal zelo malomarno.

2. Predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje prosi za razlago določbe ( 2 ) Direktive 2007/64/ES ( 3 ), v skladu s katero mora plačnikov ponudnik plačilnih storitev temu plačniku, „kjer je primerno“ oziroma „po potrebi“, zagotoviti informacije v zvezi s prejemnikom v plačilni transakciji. To sodišče želi s postavljenima vprašanjema izvedeti, ali mora ponudnik plačilnih storitev – glede na to, kako je treba razlagati to določbo – take informacije zagotoviti v vseh primerih brez izjeme, da bo lahko na podlagi tega prišlo do sklepov o njegovi odgovornosti.

3. Z vidika mehanizma predhodnega odločanja, ki je instrument sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, je položaj neobičajen: da bo mogoč koristen odgovor predložitvenemu sodišču v tej zadevi, je treba preveriti, ali določbe Direktive 2007/64, s katerimi je izoblikovana harmonizirana ureditev odgovornosti ponudnika plačilnih storitev, pomenijo oviro za to, da lahko to sodišče, ne da bi ogrozilo cilje in polni učinek te direktive, pride do takih sklepov. Z navedeno direktivo je namreč izoblikovana harmonizirana ureditev odgovornosti ponudnika plačilnih storitev, pri čemer je v zvezi s tem vidikom z njo izvedena, kot je razvidno iz njenega člena 86, „popolna uskladitev [harmonizacija]“.

II. II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. Člen 47(1)(a) Direktive 2007/64 določa: „Potem ko se plačnikov račun bremeni za znesek posamezne plačilne transakcije, ali če plačnik ne uporablja plačilnega računa, po prejemu plačilnega naloga, plačniku njegov ponudnik plačilnih storitev nemudoma zagotovi naslednje informacije na enak način, kakor je določeno v členu 41(1): (a) sklic, ki plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije, in po potrebi informacije v zvezi s prejemnikom plačila […]“.

5. Člen 60 te direktive, naslovljen „Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene plačilne transakcije“, določa: „1. Države članice brez poseganja v člen 58 zagotovijo, da v primeru neodobrenih plačilnih transakcij plačnikov ponudnik plačilnih storitev plačniku takoj povrne znesek neodobrene plačilne transakcije in, če je ustrezno, vzpostavi tako stanje bremenjenega plačilnega računa, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena. 2. Dodatno finančno nadomestilo se lahko določi v skladu z zakonodajo, ki se uporablja za pogodbo, sklenjeno med plačnikom in njegovim ponudnikom plačilnih storitev.“

6. Člen 86(1) navedene direktive, naslovljen „Popolna uskladitev [harmonizacija]“, določa, da „[b]rez poseganja v člen […] 61(3) […], če ta direktiva vsebuje usklajene [harmonizirane] določbe, države članice ne ohranijo ali uvedejo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi“.

B. Belgijsko pravo

7. Belgijski code de droit économique (zakonik o gospodarskem pravu) v različici, ki se je uporabljala leta 2017 ( 4 ) (v nadaljevanju: zakonik o gospodarskem pravu), je v členu VII.18(1) določal: „Ko se plačnikov račun bremeni za znesek posamezne plačilne transakcije ali če plačnik ne uporablja plačilnega računa, po prejemu plačilnega naloga, plačniku njegov ponudnik plačilnih storitev nemudoma zagotovi naslednje informacije na enak način, kakor je določeno v členu VII.12, [odstavek 1]: 1° sklic, ki plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije, in po potrebi informacije v zvezi s prejemnikom plačila; […]“.

8. Člen VII.35 zakonika o gospodarskem pravu je določal: ( 5 ) „Brez poseganja v uporabo člena VII.33 mora v primeru neodobrenih plačilnih transakcij plačnikov ponudnik plačilnih storitev, potem ko prima facie preveri, da plačnik ni storil goljufije, plačniku takoj povrniti znesek neodobrene plačilne transakcije in, če je ustrezno, vzpostaviti tako stanje bremenjenega plačilnega računa, kakršno bi bilo, če neodobrena plačilna transakcija ne bi bila izvršena, po potrebi skupaj z obrestmi na ta znesek. Poleg tega mora ponudnik plačilnih storitev plačniku povrniti še druge morebitne finančne posledice, zlasti znesek stroškov, ki jih je imetnik imel z določanjem škode, ki jo je treba povrniti.“

III. III. Postopek v glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

9. Oseba ZG, ki je belgijski rezident, ima bančni račun pri banki Beobank v Belgiji, v zvezi s katerim ji je bila izdana debetna kartica.

10. Oseba ZG, ki je bila v Valencii (Španija), je v noči z 20. na 21. april 2017 v ustanovi, o naravi katere se stranki iz postopka v glavni stvari ne strinjata, izvedla tri plačila z isto debetno kartico na istem terminalu, in sicer ob 0.35, 1.35 in 2.06, v zneskih 100 EUR (znesek, ki naj bi zajemal vstopnino in eno konzumacijo), 991 EUR oziroma 993 EUR. Ob 2.35 je bila odrejena še četrta transakcija v znesku 994 EUR, a je bila zavrnjena.

11. Oseba ZG ne izpodbija prvega plačila, izpodbija pa drugo in tretje (v nadaljevanju: sporni plačili). Pred predložitvenim sodiščem je navedla, da se dogodkov po izkoriščeni konzumaciji v zadevni ustanovi ne spomni več. Ne spomni se niti imena in naslova te ustanove ter meni, da je bila žrtev goljufije, olajšane zaradi uporabe droge.

12. Oseba ZG je 23. aprila 2017 svojo kartico blokirala, 29. aprila 2017 pa je pri bruseljski policiji prijavila tatvino svoje bančne kartice in goljufijo pri njeni uporabi.

13. Oseba ZG pred predložitvenim sodiščem poleg odškodnine v višini 500 EUR zahteva povračilo spornih plačil, torej zneska v višini 1984 EUR, saj meni, da zadevni transakciji nista bili odobreni v skladu s členom VII.35 zakonika o gospodarskem pravu. Banka Beobank izpodbija dejstva, kot jih je opisala oseba ZG, in zavrača povračilo, ker sta bili po njenem mnenju ti transakciji odobreni, oziroma je oseba ZG vsaj ravnala zelo malomarno.

14. Predložitveno sodišče meni, da je pomembno vedeti, kdo je prejemnik spornih plačil. To sodišče navaja, da goljufija, ki jo izvede tretja oseba z debetno kartico oškodovanca, običajno goljufu omogoča nakupovanje ali dvige v gotovini.

15. Predložitveno sodišče navaja, da je banka Beobank na zahtevo pooblaščenca osebe ZG navedla le sklicno številko terminala in njegovo lokacijo, identiteto prejemnika plačil iz transakcij pa je omenila zgolj z navedbo „COM SU VALENCIA ESP“. To sodišče pojasnjuje, da je bila zadeva po ustni obravnavi preložena, da bi banka Beobank lahko predložila pojasnila, vendar jih ta ni predložila, saj je pojasnila, da od družbe ATOS, upravljavke uporabljenega plačilnega terminala, ni prejela dodatnih podatkov. Po navedbah banke Beobank naj bi bila španska bančna ustanova prejemnika plačila, banka Sabadell, tista, ki je zavrnila posredovanje identifikacijskih podatkov zadevnega trgovca.

16. Predložitveno sodišče ob sklicevanju na člen VII.18 zakonika o gospodarskem pravu, s katerim je bila prenesena ena od določb ( 6 ) Direktive 2007/64 in ki je določal, da mora ponudnik plačilnih storitev med drugim zagotoviti „po potrebi informacije v zvezi s prejemnikom plačila“, meni, da je treba razjasniti, ali je bančni ustanovi v skladu s to določbo v zvezi z zagotovitvijo teh informacij naložena obveznost prizadevanja ali obveznost rezultata. Če bi bilo mogoče na podlagi razlage Sodišča ugotoviti, da banka Beobank ni izpolnila svoje obveznosti, bi to po mnenju tega sodišča pomenilo, da lahko „sklepa o […] obveznosti [banke glede] vračila zneskov spornih transakcij in/ali glede odškodninskega zahtevka v zvezi z izgubo možnosti za izterjavo sredstev od tretje osebe“.

17. Banka Beobank pred predložitvenim sodiščem trdi, da je s členom VII.18 zakonika o gospodarskem pravu zanjo določena zgolj obveznost prizadevanja, saj ji je z njim naložena samo zagotovitev informacij, ki ji jih je posredoval njen korespondent, potrošniku pa prepušča, da se obrne na navedenega korespondenta, če bi bile te informacije nezadostne. V obravnavanem primeru banka Beobank temu sodišču predlaga, naj banki Sabadell po potrebi „izda sodni poziv“ za predložitev dokumentov, na podlagi katerih bo lahko ugotovilo, kdo je prejemnik plačila iz te transakcije. Če ne bi bilo zadovoljivega odgovora, bi bilo treba po mnenju banke Beobank v okviru zaprosila za pravno pomoč odrediti preiskavo zaradi zaslišanja organov banke Sabadell. Banka Beobank se pri utemeljevanju svojega stališča opira na besedno zvezo „po potrebi“, uporabljeno v zadevni določbi. Nasprotno pa oseba ZG meni, da mora odgovornost za to, da banka Sabadell ni predložila podatkov, nositi banka Beobank.

18. V teh okoliščinah je justice de paix du canton de Forest (mirovno sodišče v kantonu Forest, Belgija) z odločbo z dne 13. aprila 2021, ki je na Sodišče prispela 4. junija 2021, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali v skladu s členom 38[, prvi odstavek, točka (a)] Direktive 2007/64 za [plačnikovega] ponudnika [plačilnih] storitev pri zagotavljanju ‚informacij v zvezi s prejemnikom plačila‘ velja obveznost prizadevanja ali obveznost rezultata? 2. Ali ‚informacije v zvezi s prejemnikom plačila‘ iz navedene določbe zajemajo podatke, na podlagi katerih je mogoče identificirati fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilo?“

19. Pisna stališča so predložile stranki v postopku v glavni stvari, belgijska in češka vlada ter Evropska komisija. Obravnave ni bilo.

IV. Analiza

A. Upoštevne določbe prava Unije in njihov vpliv na potrebo po preoblikovanju vprašanj za predhodno odločanje

1. Direktiva, ki se uporablja ratione temporis

20. Vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, se nanašata na eno od določb Direktive 2007/64. Vendar je bila ta direktiva razveljavljena in nadomeščena z Direktivo (EU) 2015/2366 ( 7 ), in sicer z učinkom od 13. januarja 2018 ( 8 ).

21. Oseba ZG meni, da se – čeprav sta bili sporni plačili izvedeni pred prenosom Direktive 2015/2366 v belgijsko pravo – uporabljajo določbe te direktive, saj se je banka Beobank pri španski banki Sabadell o identiteti prejemnika plačila pozanimala šele septembra 2020.

22. Vendar je predmet spora o glavni stvari v bistvu odgovornost plačnikovega ponudnika plačilnih storitev v zvezi s spornima plačiloma, izvedenima z njegovo debetno kartico, povezano z računom pri tem ponudniku. S tega vidika spor o glavni stvari temelji na plačilnih transakcijah, ki sta bili izvedeni aprila 2017 in spadata v pogodbeni okvir, ki je obstajal pred 13. januarjem 2018. Torej se za dejansko stanje iz spora o glavni stvari ratione temporis uporablja Direktiva 2007/64.

2. Upoštevna določba Direktive 2007/64 v zvezi z obveznostjo predložitve informacij

23. Predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje Sodišče prosi, naj razloži člen 38, prvi odstavek, točka (a), Direktive 2007/64. Ta določba je vključena v poglavje 2 („Enkratne plačilne transakcije“) naslova III („Preglednost pogojev in zahteve za informacije za plačilne storitve“).

24. Kot je navedeno v členu 35 Direktive 2007/64, se navedena določba uporablja za „enkratne plačilne transakcije, ki niso zajete v okvirni pogodbi“. Po tej logiki se, kadar ne gre zgolj za „enkratne plačilne transakcije“, ampak za „okvirno pogodbo“, uporabljajo določbe poglavja 3 („Okvirne pogodbe“) iz naslova III te direktive, ne pa določbe poglavja 2 tega naslova.

25. „Okvirna pogodba“ je v členu 4, točka 12, Direktive 2007/64 opredeljena kot „pogodb[a] o plačilnih storitvah, ki ureja izvršitev enkratne plačilne transakcije ali več zaporednih plačilnih transakcij v prihodnosti in lahko vsebuje obveznost in pogoje za odprtje plačilnega računa“. Poleg tega je v uvodni izjavi 24 te direktive navedeno, da so „[v] praksi […] okvirne pogodbe in plačilne transakcije, za katere te pogodbe veljajo, veliko pogostejše in gospodarsko pomembne kot enkratne plačilne transakcije. Če gre za plačilni račun ali določen plačilni instrument, se zahteva okvirna pogodba.“

26. Kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, je oseba ZG imetnica računa pri banki Beobank, za katerega ima debetno kartico, s katero so bile izvedene vsaj tri zaporedne plačilne transakcije.

27. Ker plačilne transakcije iz spora o glavni stvari niso enkratne transakcije, se zdi, da se člen 38, prvi odstavek, točka (a), Direktive 2007/64 ne uporablja. Nasprotno, kot trdijo banka Beobank, češka vlada in Komisija, se zdi, da je za obravnavani spor upošteven člen 47(1)(a) te direktive, ki se uporablja za plačila, izvedena na podlagi okvirnih pogodb. ( 9 ) Zato je treba a priori šteti, da pravna težava, ki jo želi predložitveno sodišče razrešiti, zahteva razlago zadnjenavedene določbe. ( 10 )

3. Določbe v zvezi z odgovornostjo ponudnika plačilnih storitev in njihov vpliv na potrebo po preoblikovanju vprašanj za predhodno odločanje

28. Zdi se, da predložitveno sodišče spor o glavni stvari dojema kot postopek v zvezi z odgovornostjo ponudnika plačilnih storitev, ki izhaja iz tega, da uporabnik teh storitev brez informacij v zvezi s prejemnikom navedenih plačil od njega ne more izterjati zadevnih zneskov. V skladu s sklepanjem predložitvenega sodišča bi bilo treba, da bi se lahko uveljavljala odgovornost tega ponudnika, dokazati, da ni izpolnil obveznosti predložitve informacij iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, ki je bila v belgijsko pravo prenesena s členom VII.18 zakonika o gospodarskem pravu. Predložitveno sodišče v ta namen Sodišče prosi, naj razloži to določbo. V bistvu se sprašuje, ali mora ponudnik plačilnih storitev take informacije o prejemniku plačil zagotoviti v vseh primerih brez izjeme ali ne. ( 11 ) Zdi se, da ti alternativni možnosti ustrezata tistemu, kar predložitveno sodišče opredeljuje – verjetno z napotilom na pojma civilnega prava – kot „obveznost prizadevanja“ in „obveznost rezultata“.

29. Drži sicer, da predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja, da stranki v postopku v glavni stvari ne prerekata tega, da se za dejansko stanje iz spora o glavni stvari uporablja člen VII.18 belgijskega zakonika o gospodarskem pravu. Vendar je iz tega predloga hkrati razvidno, da tožba osebe ZG za povračilo zneskov spornih plačil temelji na členu VII.35 zakonika o gospodarskem pravu. ( 12 )

30. V zvezi s tem je banka Beobank v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča navedla, da tožba osebe ZG temelji na členih od VII.30 do VII.36 zakonika o gospodarskem pravu in da so s temi določbami preneseni členi od 56 do 61 Direktive 2007/64, pri čemer je poudarila, da se je o teh določbah razpravljalo pred predložitvenim sodiščem.

31. Belgijska vlada je v odgovor na enako vprašanje Sodišča potrdila, da je s členom VII.35 belgijskega zakonika o gospodarskem pravu prenesen člen 60 Direktive 2007/64, k čemur je še dodala, da bi bili za spor o glavni stvari lahko upoštevni členi od 58 do 61 te direktive.

32. Komisija je na vprašanje, katere določbe Direktive 2007/64 so upoštevne za spor o glavni stvari, odgovorila, da se za ta spor uporabljajo nacionalne določbe, s katerimi so preneseni členi od 58 do 61 te direktive, zato vprašanji za predhodno odločanje predložitvenega sodišča po njenem mnenju nista neposredno upoštevni za opredelitev odgovornosti ponudnika storitev v zvezi z neodobrenima plačilnima transakcijama.

33. Sodišče načeloma ni pristojno za izrekanje o vprašanju, ali je nacionalnemu sodišču dovoljeno, da v skladu s svojim procesnim pravom v okviru civilnega postopka po uradni dolžnosti ponovno opredeli tožbo, vloženo pri njem, in/ali ponovno določi njen okvir. Poleg tega se niti to vprašanje ( 13 ) niti vprašanje vpliva tega, da stranki iz postopka v glavni stvari ne prerekata upoštevnosti določbe o prenosu, ki ni določba, na kateri izrecno temelji tožba osebe ZG ( 14 ), ne zdita v središču obravnavane zadeve. Vsekakor ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ne vsebuje pojasnil, na podlagi katerih bi lahko obravnaval ti vprašanji.

34. Da pa bom lahko predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor glede razlage prava Unije, za katero prosi, je treba predhodno preučiti, ali določbe Direktive 2007/64, s katerimi je izoblikovana harmonizirana ureditev odgovornosti za plačilne transakcije, pomenijo oviro za to, da bi lahko navedeno sodišče – kot to namerava storiti – na podlagi razlage, ki jo je treba podati v zvezi z eno od določb te direktive, ki se nanaša na obveznost predložitve informacij, izpeljalo sklepe glede tega, da se banki Beobank naloži, da mora osebi ZG plačati znesek v višini spornih plačil. Kot sem namreč navedel že v uvodu k tem sklepnim predlogom, naslov člena 86 navedene direktive daje misliti, da je bila z njo izvedena popolna harmonizacija glede te harmonizirane ureditve odgovornosti. Čeprav torej predložitveno sodišče svojih vprašanj ni postavilo neposredno s tega zornega kota, vsekakor potrebuje razlago v okviru predhodnega odločanja v zvezi s tem vidikom, da bo lahko odločilo o sporu glede povračila zneska plačilnih transakcij, ki spadajo na področje uporabe te direktive. ( 15 )

35. Predlagam torej, naj se vprašanji za predhodno odločanje preučita skupaj in naj se preoblikujeta tako, da predložitveno sodišče z njima v bistvu sprašuje, ali je treba člen 60(1) Direktive 2007/64 v povezavi s členom 86(1) te direktive razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavlja odgovornost ponudnika teh storitev, ker ta ni izpolnil obveznosti predložitve informacij na podlagi člena 47(1)(a) navedene direktive, če se ta odgovornost nanaša na povračilo zneska plačilnih transakcij.

36. V zvezi s tem predlogom za preoblikovanje vprašanj za predhodno odločanje želim zaradi jasnosti še pripomniti, da predložitveno sodišče v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe navaja, da oseba ZG „poleg odškodnine v višini 500 EUR“ zahteva povračilo zneska spornih plačil v višini 1984 EUR, vendar se zdi, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša zgolj na drugonavedeni znesek.

37. Na eni strani predložitveno sodišče namreč navaja, da prosi za razlago ene od določb naslova III Direktive 2007/64, da bi lahko na podlagi te razlage prišlo do sklepov glede obveznosti banke Beobank, da povrne zneske spornih transakcij, „in/ali“ glede odškodninskega zahtevka v zvezi z izgubo možnosti za izterjavo sredstev od tretje osebe. Vendar povezava med obema deloma tega pojasnjevalnega stavka, ločenima s prirednima veznikoma „in/ali“, še zdaleč ni jasna. Na drugi strani ni gotovo, ali znesek 500 EUR ustreza odškodnini za izgubo možnosti oziroma se navezuje na zahtevek, nepovezan s to odškodnino, na katerega se vprašanji za prehodno odločanje sploh ne nanašata.

38. Še pomembneje, predložitveno sodišče v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe navaja, da oseba ZG zahteva, naj se banki Beobank naloži plačilo zneska 1984 EUR zaradi dvakratne „neodobrene“ transakcije z njeno debetno kartico. Po tej logiki dejstvo, da predložitveno sodišče navaja, da oseba ZG zahteva povračilo zneska plačilnih transakcij „poleg“ zneska 500 EUR, prav tako kaže na to, da vprašanji za predhodno odločanje nista postavljeni z zornega kota zahteve za povračilo tega zneska. Predlog za sprejetje predhodne odločbe ne vsebuje nobenega pojasnila o tej zahtevi. Stranki iz postopka v glavni stvari, belgijska vlada in Komisija, ki jim je bilo postavljeno vprašanje o podlagi tožbe, ki jo je vložila oseba ZG, v nacionalnem pravu, prav tako niso predložile pojasnil o tem zahtevku osebe ZG.

39. Da bi predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor in ob upoštevanju mojega predloga za preoblikovanje vprašanj za predhodno odločanje, bom najprej navedel nekaj pripomb o ureditvi odgovornosti ponudnika plačilnih storitev, izoblikovani z Direktivo 2007/64 (oddelek B), nato pa bom še preveril, ali ta direktiva nasprotuje temu, da lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavlja odgovornost ponudnika teh storitev, ker ta ni izpolnil obveznosti predložitve informacij na podlagi člena 47(1)(a) navedene direktive (oddelek C).

B. Harmonizirana ureditev odgovornosti ponudnika plačilnih storitev

40. Direktiva 2007/64 poleg pravice do povračila, ki se uporablja za odobrene plačilne transakcije, ki jih je odredil prejemnik plačila ali so bile odrejene prek njega (člen 62 te direktive) ( 16 ), določa še pravico do povračila zneska neodobrenih plačilnih transakcij (člen 60 navedene direktive) ( 17 ). Ker ni iz ničesar razvidno, da bi se spor o glavni stvari nanašal na to, da sta sporni plačili – pa čeprav samo potencialno – transakciji, ki ju je odredil prejemnik plačila ali sta bili odrejeni prek njega, v smislu člena 62 iste direktive, se bom osredotočil na odgovornost v zvezi s povračilom zneska drugih plačilnih transakcij.

41. Na prvem mestu in kot je v zvezi s tem navedlo Sodišče, ( 18 ) je treba najprej ugotoviti, da člen 58 Direktive 2007/64 ureja obveščanje o neodobrenih ali napačno izvršenih plačilnih transakcijah. To obveščanje je treba v skladu z navedeno določbo opraviti „ne kasneje kot 13 mesecev po datumu bremenitve, razen če, kjer je ustrezno, ponudnik plačilnih storitev informacij o tej plačilni transakciji ni posredoval ali jih ni dal na voljo v skladu z naslovom III“. Dalje, člen 59 te direktive se v bistvu nanaša na porazdelitev dokaznega bremena, če uporabnik plačilnih storitev zanika, da je odobril plačilno transakcijo, ki je bila izvršena. ( 19 ) Nazadnje, člena 60 in 61 navedene direktive obravnavata odgovornost plačnikovega ponudnika plačilnih storitev in plačnikovo odgovornost za neodobrene plačilne transakcije. V bistvu mora ponudnik povrniti znesek take transakcije, razen če je plačnik ravnal goljufivo ali če naklepno ali iz hude malomarnosti ni izpolnil ene ali več obveznosti, ki so mu naložene v skladu s to isto direktivo. ( 20 )

42. Na drugem mestu, iz člena 86 Direktive 2007/64, naslovljenega „Popolna uskladitev [harmonizacija]“, ( 21 ) je razvidno, da brez poseganja v izjeme, določene s to direktivo, če ta direktiva „vsebuje usklajene [harmonizirane] določbe, države članice ne ohranijo ali uvedejo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi“. Čeprav je med temi izjemami člen 61(3) iste direktive, ( 22 ) preostale določbe, ki sestavljajo „trdo jedro“ ureditve odgovornosti za neodobrene transakcije, niso izključene iz popolne harmonizacije, ki jo uresničuje Direktiva 2007/64. Nobenega od členov od 58 do 60 te direktive ni namreč med določbami, za katere člen 86 navedene direktive državam članicam daje manevrski prostor za njihovo izvajanje.

43. Na tretjem mestu in zaradi popolne harmonizacije, uresničene z Direktivo 2007/64 tudi v zvezi z ureditvijo odgovornosti za neodobrene transakcije, Sodišče je v sodbi CRCAM ( 23 ) pojasnilo, da države članice vsaj načeloma ne morejo ohraniti vzporedne ureditve odgovornosti na podlagi istega dogodka. ( 24 ) Sodišče je nato pojasnilo, da lahko alternativna ureditev iz nacionalnega prava, ki temelji na istih dejstvih in na isti podlagi, s harmonizirano ureditvijo konkurira le, če ne škoduje tako harmonizirani ureditvi ter ne ogroža ciljev in polnega učinka te direktive. ( 25 )

44. Zdaj je treba še preučiti, ali je mogoče preudarke Sodišča v zvezi z naravo Direktive 2007/64 in z njo uresničeno harmonizacijo, kot izhajajo iz sodbe CRCAM, prenesti na okoliščine obravnavane zadeve, ter opredeliti, ali ta direktiva ne nasprotuje temu, da sta lahko osebi ZG v skladu z usmeritvijo sklepanja, kakršno predvideva predložitveno sodišče, sporni plačili povrnjeni.

C. Vpliv harmonizirane ureditve odgovornosti v zvezi z možnostjo uveljavljanja odgovornosti ponudnika plačilnih storitev zaradi neizpolnitve njegove obveznosti predložitve informacij

45. Predložitveno sodišče prosi za razlago Direktive 2007/64, da bi izvedelo, ali lahko banki Beobank po potrebi naloži plačilo zneska spornih plačil v bistvu zato, ker je nepravilno izpolnila obveznost predložitve informacij, ki zanjo izhaja iz te direktive, ne pa zato, ker je ti plačili izvršila kljub temu, da nista bili odobreni v smislu člena 60(1) navedene direktive v povezavi s členom 54(1) in členom 59(2) iste direktive, in/ali ne zaradi zavrnitve povračila navedenih plačil.

46. A priori se zdi, da dogodek, zaradi katerega bi bilo to povračilo lahko naloženo, ne ustreza dogodku, zaradi katerega se uveljavlja odgovornost ponudnika plačilnih storitev v skladu s členom 60(1) Direktive 2007/64. Tako bi lahko vsaj na prvi pogled morda trdili, da ne gre za uveljavljanje odgovornosti banke Beobank v skladu z ureditvijo odgovornosti, konkurenčno ureditvi, določeni s členi od 58 do 61 te direktive.

47. Za razjasnitev, kaj lahko zajema ureditev odgovornosti, „ki temelji na istih dejstvih in na isti podlagi“ in/ali se uveljavlja „na podlagi istega dogodka“ v smislu sodbe CRCAM, opozarjam, da je Sodišče v zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, obravnavalo vprašanje, ali je treba člen 58 in člen 60(1) Direktive 2007/64 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavlja odgovornost ponudnika teh storitev na podlagi ureditve odgovornosti, ki je drugačna od ureditve iz teh določb, če ta uporabnik ni izpolnil svoje obveznosti obveščanja iz člena 58 te direktive. ( 26 ) Kot je navedlo predložitveno sodišče v prvem vprašanju za predhodno odločanje, je šlo v tej zadevi za morebitno uveljavljanje odgovornosti tega ponudnika v primeru, „neizpolnitv[e] obveznosti […], ki mu jih nalaga nacionalno pravo“ – za tožečo stranko iz postopka v glavni stvari pa je šlo, natančneje, za „neizpolnit[ev] dolžnosti skrbnega ravnanja“ ( 27 ) – na podlagi določbe splošnega prava ( 28 ).

48. Ker je šlo v obravnavani zadevi za povračilo zneska plačilne transakcije, se torej zdi, da po mnenju Sodišča niti okoliščina, da je bilo mogoče odgovornost ponudnika plačilnih storitev uveljavljati zaradi neizpolnitve posebne obveznosti, ki mu je bila naložena, niti okoliščina, da je ta odgovornost temeljila na določbi, ki ni člen 60 Direktive 2007/64, nista mogli omajati dejstva, da je šlo za odgovornost, „ki temelji na istih dejstvih in na isti podlagi“ in/ali se uveljavlja „na podlagi istega dogodka“. Po logiki iz sodbe CRCAM s takimi okoliščinami namreč ni mogoče omajati dejstva, da se ta odgovornost nanaša na povračilo zneska plačilnih transakcij v položaju, ki bi lahko spadal na področje uporabe člena 60 te direktive. Že samo to dejstvo je dovolj za ugotovitev, da gre za konkurenčno ureditev odgovornosti, ki načeloma ni združljiva s harmonizirano ureditvijo odgovornosti, določeno z navedeno direktivo.

49. Po tej logiki niti dejstvo, da namerava predložitveno sodišče v obravnavani zadevi odgovornost banke Beobank uveljavljati zaradi kršitve obveznosti predložitve informacij iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, niti dejstvo, da bi se ta odgovornost uveljavljala na podlagi druge določbe, ne pa člena 60 te direktive, ( 29 ) nista dovolj za sklep, da bi lahko to sodišče banki Beobank naložilo povračilo zneska spornih plačil, ne da bi pri tem ravnalo v nasprotju s harmonizirano ureditvijo odgovornosti. Naložitev takega povračila bi izhajala iz uporabe ureditve odgovornosti, konkurenčne ureditvi, izoblikovani z navedeno direktivo.

50. Vendar je Sodišče v sodbi CRCAM opredelilo tudi pogoja, pod katerima vzporedna ureditev odgovornosti lahko konkurira ureditvi, izoblikovani z Direktivo 2007/64, to je, če ne škoduje harmonizirani ureditvi ter ne ogroža ciljev in polnega učinka te direktive. ( 30 ) Vendar menim, da ta pogoja v obravnavani zadevi nista izpolnjena.

51. Na prvem mestu namreč harmonizirana ureditev na podlagi Direktive 2007/64 določa posebne posledice v zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami. Če je uporabnik plačilnih storitev podal obvestilo o neodobreni transakciji ( 31 ) in ni ravnal zelo malomarno ( 32 ), je na podlagi te direktive ponudniku plačilnih storitev načeloma naloženo, da mora znesek take transakcije povrniti. Nasprotno, zneski odobrenih plačilnih transakcij se povrnejo le, če jih je odredil prejemnik plačila ali so bile odrejene prek njega ter – s pridržkom pogodbenih sprememb – kadar so izpolnjeni posebni pogoji. ( 33 )

52. Iz besedila predloga za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče razbrati, ali predložitveno sodišče sporni plačili šteje za odobreni plačilni transakciji v smislu Direktive 2007/64. Predložitveno sodišče namreč navaja samo to, da oseba ZG trdi, da sta sporni plačili neodobreni transakciji, banka Beobank pa, da gre za odobreni transakciji ali da je oseba ZG – če bi ju bilo že treba opredeliti kot „neodobreni transakciji“ – ravnala zelo malomarno. Ni mogoče izključiti, da želi predložitveno sodišče spor o glavni stvari razrešiti samo z vidika kršitve obveznosti predložitve informacij iz člena 47(1)(a) te direktive, ne da bi se izreklo o odobrenosti spornih plačil niti o tem, ali je oseba ZG ravnala zelo malomarno, čeprav pravica do povračila teh plačil a priori spada na področje uporabe člena 60 ali člena 62 navedene direktive.

53. Vendar so z Direktivo 2007/64 enotno na ravni prava Unije urejene nekatere posledice, ki izhajajo tako iz neodobrenih plačilnih transakcij ( 34 ) kot tudi – s pridržkom pogodbenih sprememb – transakcij, ki so odobrene ( 35 ). S tem določa delitev tveganj v primeru neodobrenih transakcij. ( 36 ) Če pravica do povračila a priori spada na področje uporabe člena 60 te direktive (neodobrene plačilne transakcije) ali člena 62 te direktive (odobrene plačilne transakcije), nacionalno sodišče torej ne more ne upoštevati dihotomije, priznane z navedeno direktivo, v zvezi s plačilnimi transakcijami, glede na to, ali so bile odobrene ali ne, in se izreči o pravici do povračila, ne da bi pred tem opredelilo, ali je transakcija „odobrena“ ali „neodobrena“. Ugotoviti je treba, da v okviru te iste direktive ta opredelitev določa posledice takih transakcij, kar zadeva njihovo povračilo.

54. Na drugem mestu bi dopustitev, da bi uporabnik plačilnih storitev lahko zahteval povračilo plačilne transakcije, ker ponudnik storitev ni izpolnil obveznosti predložitve informacij iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, privedla do tega, da bi bilo mogoče uveljavljati odgovornost tega ponudnika storitev ter mu naložiti povračilo zneska navedene plačilne transakcije tudi v primerih, v katerih mu s členoma 60 in 62 te direktive taka obveznost ni naložena.

55. V zvezi s tem je iz sodbe CRCAM ( 37 ) razvidno, da Direktiva 2007/64 nasprotuje temu, da bi se odgovornost ponudnika plačilnih storitev za povračilo zneska neodobrene plačilne transakcije uveljavljala, če uporabnik teh storitev ni izpolnil obveznosti obveščanja. Še toliko bolj ta direktiva nasprotuje tudi temu, da bi se odgovornost ponudnika plačilnih storitev uveljavljala za povračilo zneska plačilne transakcije v položajih, v katerih mu v skladu s členoma 60 in 62 te direktive tako povračilo ni naloženo.

56. V okviru Direktive 2007/64 namreč obveščanje iz člena 58(1) te direktive ter okoliščin iz njenih členov 60 in 62 pomenijo celoto pogojev za uveljavljanje odgovornosti ponudnika plačilnih storitev, vsaj če se ta odgovornost nanaša na povračilo zneska plačilne transakcije. ( 38 ) S pridržkom manevrskega prostora, ki se priznava državam članicam ( 39 ), in pogodbenih sprememb, dovoljenih z Direktivo 2007/64 ( 40 ), ni mogoče ne upoštevati teh pogojev, ne da bi bila prizadejana škoda harmonizirani ureditvi ter polnemu učinku navedene direktive in njenemu cilju harmonizacije nacionalnih določb s tega področja.

57. Na tretjem mestu, kot je Sodišče že pojasnilo v sodbi CRCAM, ( 41 ) ureditev odgovornosti iz člena 60(1) Direktive 2007/64 temelji na ravnovesju med obveznostjo predložitve informacij, ki jo ima ponudnik plačilnih storitev, in obveznostjo obveščanja o vseh neodobrenih transakcijah v trinajstmesečnem roku, ki jo ima uporabnik plačilnih storitev, na podlagi česar je mogoče uveljavljati objektivno odgovornost tega ponudnika, ne da bi moral ta uporabnik dokazati krivdo ali malomarnost.

58. V nadaljevanju te logike je s členom 58 in členom 60(1) Direktive 2007/64 vzpostavljena povezava med odgovornostjo ponudnika plačilnih storitev, ki temelji na teh določbah, na eni strani in obveznostjo predložitve informacij, ki izhaja iz člena 47(1)(a) te direktive, na drugi strani. Člen 58(1) navedene direktive namreč določa posebno sankcijo za ponudnika storitve, ki ni izpolnil svoje obveznosti predložitve informacij. Tako je v skladu s to določbo mogoče odgovornost ponudnika plačilnih storitev uveljavljati tudi, če uporabnik plačilnih storitev ponudnika plačilnih storitev v 13 mesecih od obremenitve ni obvestil o tem, da plačilna transakcija ni bila odobrena, „kadar ponudnik plačilnih storitev informacij o tej plačilni transakciji ni posredoval ali jih ni dal na voljo v skladu z naslovom III“ navedene direktive. Sprejetje sklepanja predložitvenega sodišča bi privedlo do uporabe drugačne – in sicer strožje – sankcije, kot je določena s harmonizirano ureditvijo odgovornosti ponudnika plačilnih storitev v členu 60(1) iste direktive, s čimer bi bilo omajano ravnovesje, vzpostavljeno s to ureditvijo, na katero je napotilo Sodišče v sodbi CRCAM. ( 42 )

59. Na prvem mestu, tako bi se lahko v prvi fazi, če bi sprejeli sklepanje predložitvenega sodišča, v sporu o glavni stvari odgovornost ponudnika plačilnih storitev uveljavljala na podlagi ureditve, vzporedne harmonizirani ureditvi, izoblikovani z Direktivo 2007/64, in sicer zaradi neizpolnitve obveznosti predložitve informacij, določene s členom 47(1)(a) te direktive. ( 43 ) Na drugem mestu, ta vzporedna ureditev bi škodovala harmonizirani ureditvi ter ogrozila cilje in polni učinek navedene direktive. ( 44 )

60. Predlagam torej, naj se šteje, da je treba člen 60(1) Direktive 2007/64 v povezavi s členom 86(1) te direktive razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavljal odgovornost ponudnika teh storitev, ker ta ni izpolnil obveznosti predložitve informacij na podlagi člena 47(1)(a) te direktive, če se ta odgovornost nanaša na povračilo zneskov plačilnih transakcij.

V. Predlog

61. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo justice de paix du canton de Forest (mirovno sodišče v kantonu Forest, Belgija), kakor sta bili preoblikovani, odgovori: Člen 60(1) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES v povezavi s členom 86(1) te direktive je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavljal odgovornost ponudnika teh storitev, ker ta ni izpolnil obveznosti predložitve informacij na podlagi člena 47(1)(a) te direktive, če se ta odgovornost nanaša na povračilo zneska plačilnih transakcij.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) V zvezi z vprašanjem določbe, na katero se nanašata vprašanji za predhodno odločanje v okviru te zadeve, glej točko 23 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 3 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (UL 2007, L 319, str. 1, in popravek v UL 2009, L 187, str. 5).

( 4 ) V zvezi z vprašanjem možnosti uporabe upoštevnih določb ratione temporis glej točke od 20 do 22 teh sklepnih predlogov.

( 5 ) Čeprav predložitveno sodišče navaja, da je oseba ZG zahtevo vložila na podlagi člena VII.35 zakonika o gospodarskem pravu, v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni navedlo besedila te določbe. Je pa ta navedena v odgovorih belgijske vlade na pisna vprašanja Sodišča.

( 6 ) V zvezi z vprašanjem določbe, na katero se nanaša vprašanje za predhodno odločanje v okviru te zadeve, glej točko 23 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 7 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES (UL 2015, L 337, str. 35).

( 8 ) Glej člen 114 Direktive 2015/2366.

( 9 ) Naj zaradi izčrpnosti dodam, da je po mnenju predložitvenega sodišča člen VII.18 zakonika o gospodarskem pravu „prepis“ člena 38, Direktive 2007/64, po mnenju banke Beobank pa prenos člena 47 te direktive.

( 10 ) Banka Beobank v pisnih stališčih sicer trdi, da sta vprašanji za predhodno odločanje, ker se nanašata na razlago člena 38 Direktive 2007/64, nedopustni, saj se ta določba v sporu o glavni stvari ne uporablja. Vendar lahko Sodišče vprašanja za predhodno odločanje preoblikuje in celo razloži še druge določbe prava Unije poleg tistih, ki jih je navedlo predložitveno sodišče. Torej ni nujno mogoče ugotoviti, da sta vprašanji za predhodno odločanje iz te zadeve nedopustni samo zato, ker se v sporu o glavni stvari uporablja člen 47 te direktive, ne pa člen 38 navedene direktive.

( 11 ) Glej točki 16 in 17 teh sklepnih predlogov.

( 12 ) Glej točko 13 teh sklepnih predlogov.

( 13 ) Glej točko 28 teh sklepnih predlogov.

( 14 ) Glej točko 29 teh sklepnih predlogov.

( 15 ) Ker Sodišču ni naložena obveznost preoblikovanja vprašanj, ki so mu predložena, ni izključeno, da bo vprašanji za predhodno odločanje iz te zadeve štelo za nedopustni. Če namreč Sodišče meni, da določbe Direktive 2007/64, s katerimi je izoblikovana harmonizirana ureditev odgovornosti, pomenijo oviro za to, da bi lahko predložitveno sodišče iz razlage, ki bi jo Sodišče podalo v zvezi s členom 47(1)(a) te direktive, izpeljalo sklepe glede obsodbe banke Beobank, lahko ugotovi, da navedeno sodišče razlage zadnjenavedene določbe za rešitev spora, ki ga obravnava, ne potrebuje. Vendar bo lahko Sodišče do te ugotovitve prišlo samo na podlagi enake analize, kot jo bom opravil v nadaljevanju za odgovor na preoblikovani vprašanji za predhodno odločanje. Analiza v nadaljevanju je torej za Sodišče vsekakor koristna ne glede na to, ali se bo odločilo ti vprašanji za predhodno odločanje preoblikovati ali ne.

( 16 ) Glej Study on the impact of Directive 2007/64/EC on Payment Services in the Internal Market and on the Application of Regulation (EC) no 924/2009 on Cross-Border Payments in the Community, https://ec.europa.eu/info/sites/default/files/study-impact-psd-24072013_en.pdf, str. 239.

( 17 ) Naj zaradi celovitosti še dodam, da Direktiva 2007/64 določa tudi pravico do povračila zneska napačno izvršenih plačilnih transakcij, za katere se uporablja člen 75 in – kot za neodobrene plačilne transakcije – člen 58 te direktive. Na podlagi besedila člena 75 te direktive ugotavljam, da se neizvršitev ali napačna izvršitev nanaša zlasti na položaj, ko upravičenec ni prejel zneska iz plačilne transakcije ali ga je kvečjemu prejel z zamudo. Glej v tem smislu tudi Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o uporabi Direktive 2007/64 in o Uredbi št. 924/2009 o čezmejnih plačilih v Skupnosti (COM(2013) 549 final, str. 9). Nič ne kaže na to, da bi se v obravnavani zadevi uporabljale določbe v zvezi s takim položajem.

( 18 ) Glej nedavno sodbo z dne 11. aprila 2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, točka 42).

( 19 ) V takem položaju Direktiva 2007/64 na eni strani določa, da mora „ponudnik plačilne storitve dokazati, da je bila preverjena pristnost plačilne transakcije, da je bila ta pravilno evidentirana, knjižena in da nanjo ni vplivala tehnična okvara ali druga pomanjkljivost“ (člen 59(1)), na drugi strani pa še, da „uporaba plačilnega instrumenta, ki jo evidentira ponudnik plačilnih storitev, sama po sebi ni nujno zadosten dokaz, da je plačnik odobril plačilno transakcijo, niti da je plačnik goljufal ali naklepno ali iz velike malomarnosti ni izpolnil ene ali več svojih obveznosti iz člena 56“ (člen 59(2)).

( 20 ) Glej člen 61(2) Direktive 2007/64.

( 21 ) V zvezi s pojmom „popolna harmonizacija“ glej moje sklepne predloge v zadevi Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:378, opombi 15 in 16).

( 22 ) Člen 61(3) Direktive 2007/64 določa: „V primeru, da plačnik ni goljufal ali nenaklepno ni izpolnil svojih obveznosti iz člena 56, države članice lahko zmanjšajo odgovornost iz odstavkov 1 in 2 tega člena, ob upoštevanju zlasti narave osebnih varnostnih zaščit plačilnega instrumenta in okoliščin, v katerih je bil izgubljen, ukraden ali odtujen.“

( 23 ) Sodba z dne 2. septembra 2021 (C‑337/20, v nadaljevanju: sodba CRCAM, EU:C:2021:671).

( 24 ) Glej v tem smislu sodbo CRCAM, točka 42.

( 25 ) Sodba CRCAM, točka 45.

( 26 ) Točka 30 te sodbe.

( 27 ) Sodba CRCAM (točka 26).

( 28 ) Glej v tem smislu sodbo CRCAM (točke 2, 29 in 36).

( 29 ) Ob tem ugotavljam, da iz predloga za sprejetje predhodne odločbe ni mogoče ugotoviti ali bi se v skladu z usmeritvijo sklepanja predložitvenega sodišča odgovornost ponudnika plačilnih storitev za kršitev njegove obveznosti predložitve informacij uveljavljala na podlagi druge določbe Direktive 2007/64, ne pa njenega člena 60, ali na podlagi ene od določb nacionalnega prava.

( 30 ) Glej v tem smislu sodbo CRCAM, točka 45. Glej tudi točko 47 teh sklepnih predlogov.

( 31 ) Glej člen 58 Direktive 2007/64.

( 32 ) Glej člen 61(2) Direktive 2007/64.

( 33 ) Glej člen 62(1) in (3) Direktive 2007/64.

( 34 ) Glej sodbo z dne 11. aprila 2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, točka 47).

( 35 ) Glej člen 62(1) in (3) ter uvodno izjavo 36 Direktive 2007/64, pri čemer je v zadnjenavedeni med drugim pojasnjeno, da bi morala „[t]a direktiva […] določiti pravila za povračila, da bi bil potrošnik zaščiten, kadar izvedena plačilna transakcija prekorači upravičeno pričakovan znesek. Ponudnikom plačilnih storitev bi moralo biti omogočeno, da svojim strankam zagotovijo celo ugodnejše pogoje, na primer povračilo vseh zneskov spornih plačilnih transakcij.“

( 36 ) V zvezi z neodobrenimi plačilnimi transakcijami glej uvodno izjavo 35 Direktive 2007/64 in pojasnila Sodišča iz sodbe z dne 11. aprila 2019, Mediterranean Shipping Company (Portugal) – Agentes de Navegação (C‑295/18, EU:C:2019:320, točka 47).

( 37 ) Točka 52 te sodbe.

( 38 ) V skladu s členom 60(2) Direktive 2007/64 se lahko določi „[d]odatno finančno nadomestilo […] [v primerjavi s pravico do povračila zneska neodobrene plačilne transakcije] v skladu z zakonodajo, ki se uporablja za pogodbo, sklenjeno med plačnikom in njegovim ponudnikom plačilnih storitev“.

( 39 ) Glej člen 86 Direktive 2007/64.

( 40 ) Glej zlasti člen 62(1) in (3) Direktive 2007/64.

( 41 ) Točka 63 te sodbe.

( 42 ) Točka 63 te sodbe.

( 43 ) Glej točko 49 teh sklepnih predlogov.

( 44 ) Glej točke od 50 do 58 teh sklepnih predlogov.