SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 2. septembra 2021 ( 1 )

Zadeva C‑338/20

Prokuratura Rejonowa Łódź‑Bałuty

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (občinsko sodišče v Lodžu – mestno središče, Poljska))

„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Vzajemno priznavanje – Denarne kazni – Okvirni sklep 2005/214/PZN – Razlogi za zavrnitev priznanja in izvršitve – Nepredložitev prevoda odločbe, ki je v postopku izvršitve – Jezikovne pravice – Pravica do poštenega sojenja“

I. Uvod

1. Voznika s stalnim prebivališčem na Poljskem je leta 2019 na Nizozemskem ustavila lokalna policija. S pomočjo poljsko govorečega tolmača, ki ga je policija poklicala po telefonu, je vozniku pojasnila, da je kršil zakonik o cestnem prometu in da mu bo naložena globa.

2. Nato so pristojni upravni organi na Nizozemskem sprejeli odločbo o naložitvi denarne kazni in jo vozniku vročili po pošti. Čeprav je bila odločba napisana v nizozemščini, so bile nekatere informacije v zvezi z njo povzete tudi v francoščini, angleščini in nemščini, skupaj z napotilom na spletno stran z informacijami v dodatnih jezikih, vključno s poljščino. Te odločbe nihče ni izpodbijal, zato je postala pravnomočna.

3. V postopku v glavni stvari mora poljsko sodišče, ki je pristojno za to zadevo, odločiti o zahtevku nizozemskih organov za izvršitev odločbe o kazni. Voznik temu nasprotuje na podlagi tega, da ni prejel prevedene različice te odločbe v poljščini.

4. Ali mora poljsko sodišče v teh okoliščinah v skladu z Okvirnim sklepom Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni ( 2 ) to odločbo priznati in izvršiti? Ali pa mora to sodišče nasprotovati priznanju in izvršitvi te odločbe zaradi kršitve pravice voznika do poštenega sojenja? To je v bistvu vprašanje, ki je Sodišču predloženo v okviru tega postopka.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

5. V uvodnih izjavah 2 in 4 Okvirnega sklepa 2005/214 je navedeno: „(2) Načelo vzajemnega priznavanja je treba uporabljati za denarne kazni, ki jih izrečejo pravosodni ali upravni organi, da bi olajšali izvršbo takšnih kazni v državah članicah, razen v državi, kjer je bila kazen izrečena. […] (4) Ta okvirni sklep mora zajemati tudi denarne kazni, izrečene za prekrške v cestnem prometu.“

6. Člen 1, naslovljen „Opredelitve“, določa, da v tem okvirnem sklepu: „(a) ‚odločba‘ pomeni dokončno odločbo, s katero je fizični ali pravni osebi naloženo plačilo denarne kazni, pri čemer gre za odločbo: […] (ii) organa države izdajateljice, razen sodišča, v zvezi s kaznivim dejanjem po pravu države izdajateljice, pod pogojem, da je zadevna oseba imela možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve; […] (b) ‚denarna kazen‘ pomeni obveznost plačila: (i) denarnega zneska iz odločbe o obsodbi zaradi kršitve; […]“

7. Člen 5(1) Okvirnega sklepa 2005/214 zamejuje področje uporabe in določa: „Če so naslednje kršitve kaznive v skladu z opredelitvijo po zakonodaji države izdajateljice, imajo pod pogoji iz tega okvirnega sklepa in brez preverjanja dvojne kaznivosti dejanja, za posledico priznanje in izvršbo odločb: […] – ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v cestnem prometu, vključno s kršitvami pravil o številu ur vožnje in času počitka, ter predpisov o nevarnem blagu, […]“

8. Člen 6 Okvirnega sklepa 2005/214 določa, da „[p]ristojni organi v državi izvršiteljici priznajo odločbo, ki jim je bila posredovana v skladu s členom 4, brez nadaljnjih formalnosti in nemudoma ukrenejo vse potrebno za njeno izvršbo, razen če pristojni organ sklene, da bo uveljavljal enega izmed razlogov za zavrnitev priznanja ali izvršbe, ki so predvideni v členu 7.“

9. Člen 7(3) tega okvirnega sklepa, ki se nanaša na razloge za nepriznanje in neizvršitev, določa: „Preden pristojni organ v državi izvršiteljici v primerih iz odstavkov 1 in 2(c) in (g) odloči, da bo bodisi v celoti bodisi delno zavrnil priznanje in izvršbo odločbe, se na kakršen koli primeren način posvetuje s pristojnim organom v državi izdajateljici in ga po potrebi zaprosi, da mu brez odlašanja posreduje informacije, ki jih potrebuje.“

10. Člen 20(3) tega okvirnega sklepa določa, da „[č]e je potrdilo iz člena 4 razlog za domnevo, da so bile kršene temeljne pravice ali temeljna pravna načela iz člena 6 Pogodbe, lahko vsaka država članica ugovarja priznavanju in izvršbi odločb. Uporabi se postopek iz člena 7(3).“

B. Poljsko pravo

11. Člen 611fg(1), točka 9, Kodeks Postępowania Karnego (zakon o kazenskem postopku) pooblašča poljsko sodišče, da zavrne izvršbo pravnomočne odločbe o denarnih kaznih, če iz vsebine potrdila izhaja, da oseba, na katero se odločba nanaša, ni bila pravilno poučena o možnosti in pravici do pritožbe zoper to odločbo.

C. Nizozemsko pravo

12. Centraal Justitieel Incassobureau (centralni urad za sodno izterjavo, Nizozemska, v nadaljevanju: CJIB) je centralni upravni organ, ki je odgovoren za pobiranje in izterjavo denarnih kazni, izrečenih za dejanja, izvršena na ozemlju Kraljevine Nizozemske. Zoper kazenski plačilni nalog, ki ga izda CJIB, se je mogoče v roku šestih tednov pritožiti pri officier van justitie (državno tožilstvo, Nizozemska).

III. Dejansko stanje, nacionalni postopki in vprašanje za predhodno odločanje

13. Lokalna policija je 11. julija 2019 na Nizozemskem ustavila D. P., ki je poljski državljan s stalnim prebivališčem na Poljskem. S pomočjo poljsko govorečega tolmača, ki ga je poklicala po telefonu („tolkentelefoon“), je voznika v poljščini obvestila, da je kršil zakonik o cestnem prometu, ker je vozil vozilo z dvema pnevmatikama, ki nista izpolnjevali zahtev glede profila. Policija je vozniku povedala tudi, da mu bo naložena kazen v višini 210 EUR ter da ima pravico do molka in pravico do obveščenosti in prevoda, ter ga nazadnje poučila o pravnih sredstvih za izpodbijanje globe.

14. CJIB je 22. julija 2019 izdal odločbo o naložitvi globe (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) in jo vozniku vročil po pošti. Ta odločba je bila napisana v nizozemščini, vendar sta jo spremljala (i) prevod njenih glavnih elementov v francoščino, angleščino in nemščino ter (ii) napotilo v teh jezikih na spletno mesto CJIB, na katerem so na voljo informacije, tudi v poljščini, med drugim o sredstvih, ki so na voljo za izpodbijanje odločbe ali pridobitev dodatnih informacij pri CJIB.

15. Izpodbijana odločba je postala septembra 2019 pravnomočna, saj zoper njo ni bila vložena pritožba.

16. Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (občinsko sodišče v Lodžu – mestno središče, Poljska) je 21. januarja 2020 prejelo zahtevo CJIB za izvršitev denarne kazni, naložene vozniku.

17. To sodišče je CJIB zaprosilo za podatek, ali je bil D. P. skupaj z izpodbijano odločbo vročen prevod v poljščino. CJIB je odgovoril nikalno. D. P. je pred predložitvenim sodiščem potrdil, da je novembra ali decembra 2019 iz Nizozemske prejel dopis. Vendar je voznik trdil, da vsebine dopisa ni mogel razumeti, ker v njem ni bilo informacij v poljščini.

18. Sąd Rejonowy dla Łodzi-Śródmieścia w Łodzi (občinsko sodišče v Lodžu – mestno središče) je 7. julija 2020 zaradi dvomov o pravilni razlagi upoštevnih določb Okvirnega sklepa 2005/214 prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali vročitev sodne odločbe o naložitvi denarne kazni kaznovani osebi, ne da bi bil zagotovljen njen prevod v jezik, ki ga naslovnik razume, dovoljuje organu države izvršiteljice te odločbe, da zavrne njeno izvršitev na podlagi določb o prenosu člena 20(3) Okvirnega sklepa [2005/214] zaradi kršitve pravice do poštenega sojenja?“

19. Pisna stališča so predložili Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (občinsko državno tožilstvo v Lodžu – Bałuty, Poljska), nizozemska in poljska vlada ter Evropska komisija. Te stranke so tudi pisno odgovorile na vprašanja Sodišča.

IV. Analiza

20. Predložitveno sodišče s svojem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Okvirnega sklepa 2005/214 (in zlasti njegovega člena 20(3)) razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče države izvršiteljice na njihovi podlagi nasprotuje priznanju in izvršitvi pravnomočne odločbe, ki jo je sprejela država izdajateljica in v skladu s katero mora posameznik plačati denarno kazen (v nadaljevanju: odločba o kazni), če temu posamezniku ni bil vročen prevod te odločbe v jeziku, ki ga razume.

21. V teh sklepnih predlogih bom po uvodnih pojasnilih glede določb prava Unije, ki se uporabljajo (razdelek A), obravnaval vprašanje, ki se postavlja v vprašanju za predhodno odločanje: Ali ima posameznik v skladu z Okvirnim sklepom 2005/214 pravico prejeti prevod odločbe, katere izvršitev se zahteva? (razdelek B).

A. Uvodna pojasnila: upoštevni pravni okvir

22. Na začetku je morda koristno, da pojasnim, kateri pravni okvir se uporablja v obravnavani zadevi v glavni stvari.

23. Glede na informacije, ki jih je zagotovila nizozemska vlada, je bila odločba o globi v skladu z nacionalnim pravom rezultat postopka, ki zajema dve fazi: „ustno“ fazo, ki je potekala s pomočjo tolmača med policijskim nadzorom prometa, in „pisno“ fazo, ki je potekala več tednov pozneje pri CJIB. Odločba, katere izvršitev se zahteva v obravnavani zadevi, je torej tista, ki je bila vozniku poslana po pošti, napisana v nizozemščini, vendar s povzetkom informacij v francoščini, angleščini in nemščini ter podatki za dostop do spletnega mesta CJIB, na katerem je na voljo več informacij, vključno z informacijami v poljščini.

24. Tak (mešan) postopek je nekoliko drugačen od oblike postopka, ki ga ustno in takoj v celoti izvede policija. Za primer zadnjenavedenega postopka si lahko predstavljamo voznika, ki je ustavljen takoj zatem, ko je storil prometni prekršek (na primer prehitra vožnja ali vožnja skozi rdečo luč), priznal kršitev, ki jo je ugotovila policija, in je imel na voljo določeno obdobje za plačilo izdane globe. Pri tej drugi možnosti je voznik prisoten med celotnim postopkom in policija odločbo o globi – to je izvršilni naslov – izda takoj na kraju samem.

25. V položaju, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, pa ni tako. Kot razumem, se v skladu z nacionalno zakonodajo v obravnavanem postopku upravni postopek zaključi šele s pravnomočno pisno odločbo, ki jo izda CJIB.

26. Katere določbe prava Unije se glede na te okoliščine uporabljajo in so upoštevne v obravnavanem postopku?

27. Predložitveno sodišče z vprašanjem Sodišče prosi za razlago določb Okvirnega sklepa 2005/214. Ta zakonodajni akt se namreč uporablja v obravnavani zadevi.

28. Predložitveno sodišče je bilo pozvano, naj prizna in izvrši odločbo, posredovano na podlagi člena 4 Okvirnega sklepa 2005/214. Odločba, ki jo je treba izvršiti, pomeni v skladu s členom 1(a)(ii) Okvirnega sklepa 2005/214 „dokončno odločbo, s katero je fizični ali pravni osebi naloženo plačilo denarne kazni“, ki jo je izdal „organ[…] države izdajateljice, razen sodišča, v zvezi s kaznivim dejanjem po pravu države izdajateljice, pod pogojem, da je zadevna oseba imela možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“. Poleg tega člen 5 Okvirnega sklepa 2005/214 vključuje „ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu“, med kršitve, ki bi morale ob izpolnjevanju upoštevnih pogojev imeti za posledico priznanje in izvršbo.

29. Nasprotno se v obravnavani zadevi niti Direktiva (EU) 2015/413 ( 3 ) niti Direktiva 2010/64/EU ( 4 ), ki so ju predložitveno sodišče in nekatere od strank navajali kot možna zgleda za razlago Okvirnega sklepa 2005/214, ne uporabljata ratione materiae.

30. Direktiva 2015/413, ki je namenjena lajšanju čezmejne izmenjave informacij o prometnih prekrških, povezanih z varnostjo v cestnem prometu, se uporablja samo za posebne prekrške, ki so našteti v njenem členu 2. Ni sporno, da je ta seznam izčrpen. ( 5 ) Kršitve pravil v zvezi z zahtevami glede profila pnevmatik ni med njimi. Poleg tega je namen Direktive 2015/413, kot sledi zlasti iz njenega člena 1, člena 4(1) ter uvodnih izjav 2 in 8, zagotoviti učinkovitost preiskav prometnih prekrškov, povezanih z varnostjo v cestnem prometu, tako da je mogoče nato odgovornim posameznikom naložiti sankcije. Izvršitev teh sankcij ni predmet Direktive 2015/413.

31. Dalje, člen 1(3) Direktive 2010/64 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih določa, da „[k]adar pravo države članice določa, da sankcije za manjše kršitve naloži organ, ki ni sodišče, pristojno za kazenske zadeve, in je zoper naložitev takšne sankcije možna pritožba na sodišče, se ta direktiva uporablja le za postopke pred tem sodiščem, ki sledijo pritožbi“. ( 6 ) V uvodni izjavi 16 je pojasnjeno, da lahko „manjše kršitve“ zajemajo „ponavljajoč[e] se prometn[e] prekršk[e], ki se lahko ugotovijo pri opravljanju kontrol v prometu“. V tej uvodni izjavi je tudi pojasnjeno, da je zakonodajalec Unije menil, da se v „takih okoliščinah […] od pristojnega organa ne bi smelo zahtevati, da zagotovi spoštovanje vseh pravic iz [Direktive 2010/64]“. ( 7 )

32. V obravnavani zadevi posameznik, proti kateremu se zahteva izvršitev izpodbijane odločbe, ni uveljavil svoje pravice do pritožbe zoper to odločbo pred pristojnim nizozemskim sodiščem. Sodni postopek, v okviru katerega bi se lahko uporabljala Direktiva 2010/64, torej ni bil začet. Pa tudi če bi bil, bi se določbe Direktive 2010/64 uporabljale v okviru tistega postopka, ne pa v okviru tega, o katerem zdaj odloča predložitveno sodišče.

33. Jasno je torej, da se za sporni položaj, kar se tiče zakonodaje Unije, uporabljajo (samo) določbe Okvirnega sklepa 2005/214. Če se uporablja ta okvirni sklep, se seveda uporabljajo tudi določbe Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). V obravnavani zadevi se zdi, da je pravica do poštenega sojenja, določena v členu 47, drugi odstavek, Listine, še posebej upoštevna.

34. Glede na navedeno bom zdaj obravnaval glavno vprašanje, ki se postavlja v tem postopku.

B. Pravica do prevoda odločbe, ki je v postopku izvrševanja na podlagi Okvirnega sklepa 2005/214

35. Z vprašanjem za predhodno odločanje se v bistvu sprašuje, ali mora biti v skladu z Okvirnim sklepom 2005/214 k odločbi o globi, katere izvršitev se zahteva, v okoliščinah, ko je odločba napisana v jeziku, ki ni uradni jezik države članice izvršiteljice, načeloma priložen njen prevod.

36. Menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno.

37. Prvič, v določbah Okvirnega sklepa 2005/214 ni izrecne ali implicitne obveznosti zagotovitve prevoda izvirne odločbe, katere izvršitev se zahteva (podrazdelek 1). Drugič, menim, da iz splošnih načel prava ali temeljnih pravic, na katere napotuje člen 20(3) Okvirnega sklepa 2005/214, ne izhaja splošna obveznost zagotovitve prevoda (podrazdelka 2 in 3).

38. Naj pojasnim, da navedeno ne izključuje, da bi lahko to, da prevod odločbe o globi, ni bil posredovan, v nekaterih položajih pomenilo kršitev pravice naslovnika do poštenega sojenja v okviru postopka, ki je potekal v državi izdajateljici, zaradi česar bi država izvršiteljica lahko legitimno zavrnila priznanja in izvršitev te odločbe. Pomeni zgolj, da to, da ni prevoda, samodejno ne povzroči kršitve pravice do poštenega sojenja. Za ugotavljanje kršitev pravice naslovnika do poštenega sojenja je namreč treba presoditi vse upoštevne okoliščine v posamezni zadevi. V zvezi s tem bom v zadnjem delu teh sklepnih predlogov skušal podati nekaj smernic za predložitveno sodišče, kako naj v obravnavani zadevi opravi to presojo (podrazdelek 4).

1. Besedilo in cilj Okvirnega sklepa 2005/214

39. Člen 6 Okvirnega sklepa 2005/214 določa, da „[p]ristojni organi v državi izvršiteljici priznajo odločbo, ki jim je bila posredovana v skladu s členom 4, brez nadaljnjih formalnosti in nemudoma ukrenejo vse potrebno za njeno izvršbo, razen če pristojni organ sklene, da bo uveljavljal enega izmed razlogov za zavrnitev priznanja ali izvršbe, ki so predvideni v členu 7“. ( 8 )

40. Besedilo te določbe je povsem jasno: če organ, ki vloži zahtevo, izpolni vse formalnosti, določene v tem okvirnem sklepu, morajo organi države izvršiteljice načeloma priznati odločbo in sprejeti vse ukrepe, potrebne za njeno izvršitev. Izvršilni organi od organov, ki so vložili zahtevo, ne smejo zahtevati „nadaljnjih formalnosti“ niti ne smejo zavrniti priznanja in izvršitve, razen če se ne uporabi eden od razlogov za zavrnitev priznanja in izvršitve, določenih v sklepu. Taki razlogi so našteti v členu 7 Okvirnega sklepa 2005/214, v skladu s sodno prakso Sodišča pa še en razlog za nepriznanje izhaja iz člena 20(3) tega sklepa. ( 9 )

41. Glede na navedeno ugotavljam, prvič, da v nobeni določbi Okvirnega sklepa 2005/214 med formalnostmi, ki jih morajo izpolniti organi, ki vložijo zahtevo, da bi lahko zahtevali priznanje in izvršitev odločbe o naložitvi finančne kazni posamezniku, ni pogoja, da je treba zagotoviti prevod te odločbe. ( 10 )

42. Drugič, nezagotovitev prevoda odločbe, ki je v postopku izvršitve, ni navedena med razlogi za zavrnitev priznanja in izvršitve, določenimi v členu 7 Okvirnega sklepa 2005/214. To je še posebej pomembno, saj so v drugem odstavku te določbe navedene opustitve, ki lahko – kot opustitev, ki se zatrjuje v obravnavanem postopku – vplivajo na uveljavljanje pravice naslovnika do obrambe. Med izrecno navedenimi so zlasti nezagotovitev ustreznih informacij posamezniku o pravnih sredstvih, ki so na voljo (člen 7(2)(g)), opustitev ustreznega vabila osebe na pristojno sodišče (člen 7(2)(i)(i)) ali opustitev ustrezne vročitve odločbe posamezniku (člen 7(2)(i)(iii)).

43. Poleg tega menim, da cilj, ki se uresničuje z Okvirnim sklepom 2005/214, podpira strogo razlago členov 6 in 7 tega okvirnega sklepa.

44. Kot je poudarilo Sodišče, je namen Okvirnega sklepa 2005/214 „vzpostaviti učinkovit mehanizem za čezmejno priznavanje in izvrševanje pravnomočnih odločb, s katerimi je fizični ali pravni osebi naložena denarna kazen“. ( 11 ) Poleg tega je Sodišče pojasnilo tudi, da „načelo[…] vzajemnega priznavanja, na katerem temelji sistematika Okvirnega sklepa,“ pomeni, da je treba „razloge za zavrnitev priznanja ali izvršbe [odločbe, posredovane na podlagi člena 4,] razlagati strogo“. ( 12 )

45. Te ugotovitve so v skladu z razlogom za obstoj tega instrumenta: za izvršitev je zadevna odločba (v metaforičnem smislu) „zajeta“ v dokumentu, ki jo na kratko in shematično povzema in pojasnjuje: potrdilo, ki je določeno v členu 4 Okvirnega sklepa 2005/214 in katerega standardni obrazec je v Prilogi k temu sklepu. V skladu z načelom vzajemnega zaupanja mora država izvršiteljica zaupati vsebini potrdila, če ni razlogov, da mu ne bi. To pojasnjuje, zakaj člen 16 Okvirnega sklepa 2005/214 ureja jezikovne zahteve potrdila in ne zadevne odločbe. ( 13 )

46. S tega vidika je člen 16(2) očitno smiseln. V njem je določeno: „Izvršba odločbe se lahko odloži za čas, potreben za pridobitev njenega prevoda na stroške države izvršiteljice.“ Ta določba potrjuje, da je v skladu z Okvirnim sklepom 2005/214: (i) v fazi izvršitve ključen jezik potrdila in (ii) se prevod izvirne odločbe ne zahteva samodejno.

47. Zato menim, da iz določb Okvirnega sklepa 2005/214 ne more izhajati izrecna ali implicitna zahteva, da se posamezniku, proti kateremu se zahteva izvršitev odločbe o kazni, zagotovi celoten prevod te odločbe v določen jezik.

48. Ne glede na navedeno pa predložitveno sodišče v obravnavani zadevi opozarja na člen 20(3) tega okvirnega sklepa, ki določa, da „[č]e je potrdilo iz člena 4 razlog za domnevo, da so bile kršene temeljne pravice ali temeljna pravna načela iz člena 6 Pogodbe, lahko vsaka država članica ugovarja priznavanju in izvršbi odločb“. ( 14 )

49. Po mnenju predložitvenega sodišča bi lahko to, da naslovniku ni bil posredovan prevod izpodbijane odločbe, pomenilo, prvič, kršitev splošnega načela v zvezi s prevajanjem dokumentov, ki škodijo posamezniku, in drugič, kršitev pravice do poštenega sojenja.

50. Zdaj bom preučil ta vprašanja.

2. Pravica do prevoda kot stvar temeljnega načela prava Unije

51. Prvič, predložitveno sodišče meni, da v Okvirnem sklepu 2005/214 ni posebne določbe o jezikovni ureditvi v zvezi z odločbo, ki je v postopku izvršitve, ker je od njegovega sprejetja zdaj minilo že precej časa. Predložitveno sodišče navaja, da je na (zdajšnjo) voljo zakonodajalca Unije o tem vprašanju mogoče sklepati iz določb v zvezi z jezikovnimi zahtevami, ki so bile vključene v novejše pravne instrumente, sprejete v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice. Zlasti opozarja na določbe Direktive 2010/64 in Direktive 2015/413, ki vključujejo nekatere obveznosti za organe držav članic, da zagotovijo prevod odločb, za katerih izvršitev zaprosijo.

52. Predložitveno sodišče v bistvu predlaga, da bi se iz drugih instrumentov prava Unije izluščilo splošno načelo, v skladu s katerim bi morali organi v položajih, kot je obravnavani, zagotoviti prevod vsakega akta, ki neugodno vpliva na posameznika, v njegov materni jezik (ali morda v kateri koli drug jezik, ki ga razume).

53. Ta argument me ne prepriča.

54. Prvič, v zadevi BV sem imel priložnost pojasniti, zakaj menim, da sodišča Unije ne bi smela pretirano upoštevati domnevnega zakonodajnega namena zakonodajalca, če ta v sprejeti in veljavni zakonodaji ni nikjer izrecno izražen. Po mojem mnenju so pri razlagi zakonodaje Unije pomembni elementi, ki so vključeni v besedilo, ter zakonodajni namen, ki je izražen v preambuli. Niso pa pomembni nameni in ideje, ki so bili dejansko ali domnevno izraženi v zakonodajnem postopku, ki pa v besedilu zadevne zakonodaje niso nikjer navedeni. ( 15 )

55. To še toliko bolj velja, če gre za zatrjevano namero zakonodajalca Unije, ki se je ne dá izpeljati iz dokumentov, ki so bili del zadevnega zakonodajnega postopka, temveč jo je treba izpeljati iz drugih zakonodajnih aktov Unije, sprejetih po sprejetju zadevnega akta, ki poleg tega z njim niso povezani.

56. Drugič, v nobenem primeru me ne prepriča trditev, da je mogoče o zatrjevani nameri zakonodajalca Unije, da posebej zagotovi prevod odločb, ki imajo neugoden učinek na posameznike, sklepati iz drugih aktov Unije. Že hiter pregled upoštevnih določb iz različnih pravnih instrumentov pokaže, da je zakonodajalec Unije v zvezi s tem dejansko upošteval različne pristope.

57. Na primer, direktive Unije, sprejete na področju kazenskih postopkov, seveda določajo višjo raven varstva za posameznike, ki so predmet postopka. Vendar te direktive Unije ne izkazujejo enotnega vzorca. Direktiva 2010/64 zahteva prevod „bistvenih dokumentov“„v matern[i] jezik[…] osumljencev ali obdolžencev ali v kater[i] koli drug[…] jezik[…], ki ga govorijo“. ( 16 ) Direktiva 2012/13/EU o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku ( 17 ) državam članicam nalaga, da „zagotovijo, da prijete ali pridržane osumljene ali obdolžene osebe nemudoma prejmejo pisno obvestilo o pravicah“. To obvestilo je sestavljeno v „preprostem in razumljivem jeziku“ ter „v jeziku, ki ga razumejo“. ( 18 )

58. Razen na področju uporabe določb Unije, ki se nanašajo na kazenske postopke, posamezniki na podlagi zakonodajnih instrumentov Unije na različnih področjih urejanja v Uniji običajno nimajo subjektivnih jezikovnih pravic. Če so v zakonodajnih instrumentih sploh obravnavani jezikovni vidiki, je to običajno s ciljem lajšanja vzajemne pomoči med državami članicami. Tudi če se upošteva položaj naslovnika, ni zagotovila, da bo ta razumel zadevni dokument, saj se mu lahko ta dokument na primer zagotovi v uradnem jeziku države članice, v kateri ima stalno prebivališče, ( 19 ) ali v jeziku države članice, v kateri je vozilo, udeleženo v cestnoprometnem prekršku, registrirano. ( 20 )

59. V Evropski uniji trenutno torej ni enotnega pristopa v zvezi z jezikovno ureditvijo čezmejno vročenih dokumentov. Glede na konkretno vsebino zadevne zakonodaje Unije je lahko zahteva, da morajo organi države članice, ki zaprosi za pomoč, zagotoviti dokumente in/ali informacije v jeziku naslovnika akta, bolj ali manj pomembna. V skladu s tem menim, da določb Direktive 2010/64 in Direktive 2015/413 (ali katerega koli drugega instrumenta) ni mogoče razlagati kot izraz zdajšnje ali splošne namere zakonodajalca Unije, ki bi bila enaka ne glede na zadevni pravni instrument, tudi če bi se domnevalo (quod non), da je taka namera upoštevna za razlago.

60. Bolj drži prav nasprotno. Razlago Okvirnega sklepa 2005/214, ki jo predlaga predložitveno sodišče, je težko uskladiti z namero zakonodajalca Unije glede na jasne določbe Direktive 2015/413 in Direktive 2010/64.

61. Po eni strani se z razširitvijo zahteve po prevodu na vse odločbe o izvršitvi kazni, naložene za kateri koli cestnoprometni prekršek, razlaga člena 2 Direktive 2015/413 širi preko zakonodajnega akta. Kot sem že navedel v točki 30 zgoraj, je namreč seznam prekrškov iz tega člena izčrpen. To je, če se ne upošteva dejstvo, da je namen tega instrumenta drugačen kot namen Okvirnega sklepa 2005/214, zaradi česar je treba pri odkrivanju vzporednic med njima ravnati previdno.

62. Po drugi strani iz uvodne izjave 16 Direktive 2010/64 izhaja, da je zakonodajalec Unije menil, da se v primeru manjših prekrškov, kot so prometni, pri katerih kazen naloži upravni organ, „od pristojnega organa ne bi smelo zahtevati, da zagotovi spoštovanje […] pravic“ do tolmačenja in prevajanja, določenih v tej direktivi. ( 21 ) Ta izjava prav tako kaže, da je zakonodajalec Unije na tem področju sprejel jasno odločitev.

63. Trditev, da bi bilo treba določbe Okvirnega sklepa 2005/214 razlagati ob upoštevanju novejših zakonodajnih instrumentov, je še bolj nenavadna, če se upošteva, da je zakonodajalec Unije ta okvirni sklep spremenil leta 2009, ( 22 ) ne da bi dodal kako posebno določbo v zvezi s tem. Zakonodajalec Unije je imel v desetletju po tej spremembi veliko priložnosti, da bi besedilo tega okvirnega sklepa ponovno spremenil, če bi to želel. Vendar se za to očitno ni odločil.

64. Skratka, ne glede na zatrjevano namero zakonodajalca Unije ne najdem nobenega splošnega načela, v skladu s katerim bi morali nacionalni organi v položajih, kot je obravnavani, zagotoviti prevod vsakega akta, ki neugodno vpliva na posameznika, v njegov materni jezik (ali morda v kateri koli drug jezik, ki ga razume).

65. V zvezi s podobno temo sem našel dodatno, čeprav posredno, potrditev o neobstoju splošnega načela v zvezi s tem vprašanjem v različnih pravilih Unije, ki se nanašajo na možne posledice tega, da akt, ki se vroča ali katerega priznanje se zahteva, ali informacije, povezane s tem aktom, niso posredovane v danem jeziku. Zakonodajalec Unije namreč v več instrumentih ni določil posebnega pravila v zvezi s tem. ( 23 ) Kjer pa ga je, je za ta pravila značilna precejšnja raznolikost. ( 24 )

66. Zato se zdi pretirano misliti, da bi lahko Sodišče zgolj na podlagi pravice do poštenega sojenja iz člena 47 Listine izpeljalo splošno obveznost za vse upravne organe v državah članicah, da v čezmejnih položajih zagotovijo celoten prevod vsakega akta, ki ima neugodne posledice za posameznika, v njegov materni jezik (ali kateri koli drug jezik, ki ga razume).

67. Celo v Direktivi 2010/64 – ki se, kot sem navedel v točkah 29 in 32 zgoraj, v obravnavani zadevi ne uporablja – se celoten prevod zahteva samo za „bistvene dokumente“. ( 25 ) Tako je kljub dejstvu, da je Direktiva 2010/64 izrecno namenjena preseganju „minimalnih standardov“, določenih v Evropski konvenciji o človekovih pravicah (v nadaljevanju: EKČP) in Listini. ( 26 )

68. Breme, ki bi bilo s tako obveznostjo naloženo nacionalni upravi, bi bilo precejšnje in nedvomno pogosto nesorazmerno. Zato menim, da nikakor ni naključje, da tako daljnosežne obveznosti v primarnem ali sekundarnem pravu Unije ni mogoče najti. Pripravljavci Pogodb in zakonodajalec Unije so dosledno upoštevali razmeroma previden in pragmatičen pristop v zvezi z jezikovnimi pravicami. Ne glede na zgoraj ugotovljene praktične težave se tako države članice kot institucije Unije zavedajo tudi, da sprejemanje pravil o jezikih lahko vključuje odločitve, ki so včasih politično in/ali družbeno občutljive.

69. Enaka previdnost in pragmatizem se v zvezi z jezikovnimi pravicami najdeta tudi v praksi sodišč Unije. Kadar sta bili sodišči Unije na primer pozvani k priznanju in podprtju jezikovnih pravic, ki izhajajo iz prava Unije, sta skušali zagotoviti zaščito prizadetih posameznikov, ob tem pa pristojnim organom pustiti nekaj manevrskega prostora. ( 27 ) Kar je še pomembnejše, v sodni praksi Sodišča ni sledu o daljnosežni obveznosti, ki bi bila naložena nacionalni upravi, da zagotovi prevod vsakega v tujini vročenega ali izvršenega dokumenta.

70. Glede na navedeno ugotavljam, da v pravu Unije, kakršno je trenutno, ni splošnega načela, v skladu s katerim bi morali vsi upravni organi v državah članicah zagotoviti celoten prevod vsakega akta, ki neugodno vpliva na posameznika, v njegov materni jezik (ali kateri koli drug jezik, ki ga razume).

3. Kršitev pravice do poštenega sojenja v okviru prvotnega postopka

71. Zdaj je treba obravnavati vprašanje, ali to, da v okviru prvotnega upravnega postopka ni bila posredovana prevedena različica izpodbijane odločbe v poljščini (ali drugem jeziku, ki ga naslovnik razume), nujno pomeni kršitev pravice do poštenega sojenja iz člena 47 Listine, ki vpliva na poznejše priznanje in izvršitev te odločbe. ( 28 )

72. Menim, da ne.

73. Po pojem mnenju sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) in Sodišča podpira stališče, da je kršitev posameznikove pravice do poštenega sojenja v zadevi, kot je obravnavana, odvisna od konkretnih okoliščin zadeve.

74. Iz člena 6(3) PEU in člena 52(3) Listine izhaja, da je treba člen 47 Listine razlagati in uporabljati v skladu s členom 6 EKČP („pravica do poštenega sojenja“). ( 29 ) Stranke v tem postopku na splošno priznavajo, da se v obravnavani zadevi v okviru zadnjenavedene določbe uporablja odstavek 3 – ki se nanaša na osebe, „obdolžen[e] kaznivega dejanja“.

75. S tem se strinjam. Kot je Sodišče nedavno ugotovilo, ( 30 )prometni prekrški, tudi manjši, v skladu s sodno prakso ESČP običajno pomenijo „kazniva dejanja“ za namene člena 6 EKČP, ne glede na to, kako so opredeljeni v nacionalni zakonodaji. ( 31 ) Poleg tega je sodišče v Strassbourgu jasno navedlo, da je treba pravice, določene v členu 6(3) EKČP, zagotavljati v vseh fazah postopka, vključno s fazo pred sodnim postopkom. ( 32 )

76. Med „minimalnimi pravicami“, ki jih je treba v skladu s členom 6(3) EKČP zagotoviti vsakemu, ki je obdolžen kaznivega dejanja, je pravica „da ga takoj in podrobno seznanijo v jeziku, ki ga razume, o bistvu in vzrokih obtožbe, ki ga bremeni“ (točka a). Informacije, ki morajo biti zadevnemu posamezniku podane v jeziku, ki ga razume, vključujejo – kot je pojasnilo ESČP – ne le „vzrok obtožbe, to je dejanja, ki naj bi jih storil in na katerih temelji obtožba, temveč tudi pravno opredelitev teh dejanj“. ( 33 )

77. Te informacije morajo biti dovolj podrobne, ( 34 ) da lahko zadevni posameznik učinkovito in praktično uveljavlja svojo pravico do obrambe, zlasti s tem, da „lahko sodišču predstavi svojo različico dogodkov“. ( 35 ) Vendar je ESČP opozorilo, da ustreznosti teh informacij ni mogoče abstraktno določiti, temveč „se razlikuje glede na konkretne okoliščine posameznega primera“. ( 36 )

78. Kar se, konkretneje, tiče jezika, v katerem morajo biti podane informacije, je ESČP ugotovilo, da ni nujno, da so v maternem jeziku zadevnega posameznika. ( 37 ) Lahko so zlasti v jeziku države članice, v kateri poteka postopek, če zadevna oseba ta jezik „dovolj dobro razume“. ( 38 ) V nasprotnem primeru morajo biti v skladu z besedilom člena 6(3) EKČP te informacije zagotovljene v katerem koli drugem jeziku, ki ga oseba razume. ( 39 ) Ali je znanje jezika, ki se uporablja za komunikacijo, zadostno, je treba med drugim presojati glede na naravo kaznivega dejanja, katerega je obdolženec obdolžen, in zapletenost sporočil, ki so jih nanj naslovili ustrezni organi. ( 40 ) Organi držav članic imajo široko diskrecijsko pravico, da za preveritev tega uporabijo sredstva, ki se jim zdijo najprimernejša. ( 41 )

79. Glede načina, kako je treba obdolženca obvestiti o vsebini in vzrokih obtožbe, ki ga bremeni, je ESČP ugotovilo, da člen 6(3) EKČP ne določa nobene posebne oblike. ( 42 ) Ni nujno, da so zadevne informacije „podane pisno ali pisno prevedene“. ( 43 ) Iz tega izhaja, da „lahko zahtevam Konvencije zadosti ustna jezikovna pomoč“. ( 44 ) V zvezi s prevajanjem dokumentov člen 6(3) EKČP „ne gre tako daleč, da bi se zahteval pisni prevod vseh listinskih dokazov ali uradnih dokumentov v postopku“. ( 45 )

80. Skratka, iz zgoraj navedene sodne prakse ESČP izhaja, da (i) je treba ugotavljanje kršitev pravice do poštenega sojenja presojati od primera do primera, da (ii) morajo biti informacije, ki se sporočajo, dovolj podrobne in obdolžencu omogočati, da učinkovito in praktično uveljavlja svojo pravico do obrambe, da (iii) so lahko te informacije podane v katerem koli jeziku, ki ga ta oseba razume, in, odvisno od primera, celo ustno ter da (iv) ni treba zagotoviti pisnega prevoda vseh dokumentov.

81. Ta načela – ki izključujejo kakršno koli samodejnost in kažejo na neko prožnost (fr. souplesse) – se zdijo še toliko bolj veljavna v zadevah, kot je obravnavana. ESČP namreč dosledno priznava, da obstajajo „kazenske obtožbe“ z različno težo in da se v položajih, ki ne sodijo v trdo jedro kazenskega prava, kazensko kategorizirana jamstva, določena v členu 6(3) EKČP „ne uporabljajo nujno popolnoma dosledno“. ( 46 ) Menim, da gre za tak primer zlasti pri manjših prometnih prekrških, kot je ta v zadevi v glavni stvari. ( 47 )

82. Če preidem na sodno prakso Unije, je treba opozoriti, da Sodišče še ni imelo priložnosti razviti sodne prakse v zvezi s pravico do poštenega sojenja, ki bi bila tako obsežna in podrobna, kot je sodna praksa ESČP. Vendar je Sodišče v dosedanjih sodbah pogosto in izrecno navajalo sodbe ESČP v zvezi s členom 6(3) EKČP in v pravni red Unije „vključilo“ načela, ki izhajajo iz njih. ( 48 )

83. Podobno Sodišče v zvezi s pravico do obrambe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva, ki sta v zadevi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, nujno tesno prepleteni s pravico do poštenega sojenja, dosledno ugotavlja, „da je treba obstoj kršitve pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva presojati glede na posebne okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vrsto zadevnega akta, okvir, v katerem je bil sprejet, in pravna pravila, ki urejajo zadevno področje“. ( 49 )

84. Pomembno je, da je bil podoben pristop uporabljen v sodni praksi Sodišča o pravicah obdolžencev, da prejmejo ustrezne informacije, v skladu z Okvirnim sklepom 2005/214. V sodbi CJIB je Sodišče ugotovilo, da je organom držav članic omogočena določena prožnost v zvezi z načinom, na katerega sporočijo te informacije. Resnično pomembno je, da je „vročitev učinkovita in da je zagotovljeno izvajanje pravice do pravnega sredstva“, ( 50 ) kar mora v konkretnem primeru preveriti nacionalno sodišče. ( 51 )

85. Glede na navedeno moram ugotoviti, da mora predložitveno sodišče za ugotovitev morebitne kršitve pravice do poštenega sojenja v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, preučiti vse upoštevne okoliščine v zadevi, da bi ugotovilo, ali je zadevni posameznik v jeziku, ki ga razume, lahko dobil dovolj informacij o kršitvi, ki je je bil obdolžen, da bi lahko ustrezno uveljavljal svojo pravico do obrambe.

86. Zdi se, da mojo razlago upoštevnih določb Okvirnega sklepa 2005/214 potrjuje tudi besedilo člena 20(3) tega sklepa, ki omogoča zavrnitev izvršitve, „[č]e je potrdilo iz člena 4 razlog za domnevo, da so bile kršene temeljne pravice ali temeljna pravna načela iz člena 6 Pogodbe“. ( 52 ) Ta določba kaže, da zavrnitev ne sme temeljiti na abstraktnih ali splošnih razlogih, temveč mora sodišče države izvršiteljice presoditi posebne okoliščine posameznega primera, kot so razvidne iz spisa. ( 53 )

87. Menim, da je taka razlaga bolj v skladu s sodno prakso v zvezi z načeloma vzajemnega priznavanja in vzajemnega zaupanja. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ti načeli državam članicam nalagata, da „zlasti v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice […] razen v izrednih okoliščinah šteje[jo], da vse druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice, priznane s tem pravom“. ( 54 ) Tako se od držav članic, ko izvajajo pravo Unije, lahko „zahteva, da domnevajo, da druge države članice spoštujejo temeljne pravice“. ( 55 )

88. Glede na navedeno sklepam, da dejstvo, da odločba, kot je sporna odločba iz postopka v glavni stvari, naslovniku ni bila vročena skupaj s prevodom v jezik, ki ga razume, ne pomeni nujno, da je v prvotnem upravnem postopku prišlo do kršitve splošnega načela prava Unije ali pravice do poštenega sojenja.

89. V skladu s tem menim, da je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da člena 20(3) Okvirnega sklepa 2005/214 ni mogoče razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče zavrne priznanje in izvršitev izpodbijane odločbe zgolj zato, ker ta ni bila prevedena v poljščino.

90. Vendar lahko nacionalno sodišče na podlagi člena 20(3) tega okvirnega sklepa nasprotuje priznanju in izvršitvi odločbe, če na podlagi presoje vseh upoštevnih okoliščin v zvezi s posamezno zadevo ugotovi, da organi države članice, ki zahteva izvršitev, obdolžencu niso zagotovili dovolj informacij o vsebini in vzrokih obtožbe v jeziku, ki ga obdolženec razume.

91. Očitno je, da mora v obravnavani zadevi tako presojo opraviti predložitveno sodišče. ( 56 ) Kljub temu bom v pomoč temu sodišču poskusil zagotoviti nekaj smernic v zvezi s konkretno zadevo glede na informacije, ki so na voljo Sodišču.

4. Obravnavana zadeva

92. Menim, da na podlagi informacij iz spisa ni očitno, da je dejansko prišlo do kršitve pravice voznika do poštenega sojenja. Vendar te možnosti obenem ni mogoče povsem ovreči. Da bi predložitveno sodišče to ugotovilo, bi bila torej potrebna določena preudarnost in podrobna ocena spornega položaja.

93. Nizozemska vlada je v svojih stališčih pojasnila, da je lokalna policija v skladu z ustaljenim postopkom voznika v poljščini s pomočjo tolmača, ki ga je poklicala po telefonu, obvestila o: (i) zatrjevani kršitvi zakonika o cestnem prometu, ki jo je storil, (ii) znesku naložene kazni, (iii) njegovi pravici do molka, (iv) možnosti, da zoper kazen, ki mu je bila naložena, vloži pritožbo in (v) pravicah do pravne pomoči ter tolmačenja in prevajanja.

94. Vendar, kot sem navedel v točki 24 zgoraj, odločbe, ki se izvršuje v obravnavanem postopku, ni sprejela policija takoj in na kraju samem, ob prisotnosti voznika (ki mu je pomagal tolmač). Ta odločba je bila takrat zgolj napovedana in jo je pozneje sprejel CJIB. Odločba, sestavljena v nizozemščini, je bila nato poslana vozniku z dopisom, v katerem so bila dodatna pojasnila v francoščini, angleščini in nemščini ter napotilo v teh jezikih na spletno mesto CJIB, na katerem so informacije v poljščini.

95. Bi lahko bil voznik v skladu s tem upravičen do tega, da odločbe in z njo povezanih informacij iz dopisa, ki ga je prejel od nizozemskih organov, ni upošteval ter utemeljeno trdil, da ni seznanjen z odločbo, ki je v postopku izvrševanja?

96. Glede tega se strinjam s poljsko vlado, da se od posameznika, ki se znajde v položaju, v kakršnem je ta voznik, ne sme pričakovati, da bo aktivno iskal informacije, ki mu jih organi niso sporočili v jeziku, ki ga razume. ( 57 )

97. Vendar ne verjamem, da bi se presoja v obravnavani zadevi na tej točki dejansko lahko končala. Zadevne osebe so v prvi vrsti odgovorne, da izkažejo vso potrebno skrbnost v zvezi z obrambo svojih interesov. ( 58 ) Poleg tega načeloma, kot dosledno ugotavlja ESČP, „[n]e besedilo ne namen člena 6 ne preprečujeta, da se oseba prostovoljno, izrecno ali molče, odreče jamstvom poštenega sojenja“. ( 59 )

98. Predložitveno sodišče mora torej skrbno oceniti položaj v obravnavani zadevi, saj vsi položaji niso enaki. Zlasti vidim razliko med dvema vrstama položajev.

99. Na eni strani so postopki, ki v celoti potekajo v odsotnosti obdolženca. V takem položaju lahko posameznik dejansko povsem nepričakovano prejme dopis iz druge države članice v jeziku, ki ga ne razume, v zvezi z zatrjevano kršitvijo zakonov te države članice, o kateri predhodno ni bil obveščen.

100. Na drugi strani so položaji, v katerih posameznik prejme dopis iz druge države članice po tem, ko je v tej državi že sodeloval v neki obliki postopka. Za tak dopis se, čeprav je napisan v jeziku, ki ga posameznik ne razume, zdi, da se nanaša na domnevno kršitev, o kateri je bil voznik že obveščen, in v bistvu ponovno navaja informacije, ki jih je voznik že prejel „tam in tedaj“.

101. Menim, da je kršitev pravice do poštenega sojenja veliko verjetnejša pri prvi možnosti kot pri drugi. Seveda ni mogoče izključiti možnosti, da bi bile pravice naslovnika lahko kršene tudi v drugem primeru. Tako bi lahko denimo bilo, če se končna vročena odločba v nekem pomembnem vidiku razlikuje od informacij, ki so bile zagotovljene prej, in zato pride do položaja, v katerem obdolženec morda ne bi mogel ustrezno uresničevati svoje pravice do obrambe. Če pa med končno odločbo in ključnimi elementi, ki so bili naslovniku že sporočeni ustno, ni vsebinske razlike, bi težje sprejel trditev naslovnika, da ni mogel razumeti ali sklepati, za kaj gre v dopisu, ki ga je prejel od tujih organov.

102. Kot pa je bilo pojasnjeno, mora o tem odločiti predložitveno sodišče. Nacionalno sodišče mora v bistvu ugotoviti, ali je voznik, ne glede na to, da je bila odločba CJIB napisana v jeziku, ki ga ne razume, predhodno od policije prejel dovolj informacij, zlasti o tem, katere kršitve je obdolžen, kakšne so njegove posledice in katera pravna sredstva so mu na voljo za pritožbo zoper ugotovitve policije. V okviru te presoje pravice do poštenega sojenja je treba upoštevati celoten postopek v državi članici, ki zahteva izvršitev, in vse informacije, ki so bile med tem celotnim postopkom dane vozniku.

103. Če bi to sodišče dvomilo o tem, kateri zakoni se uporabljajo na Nizozemskem in katera so upoštevna dejstva, lahko zaprosi za pomoč organe države izdajateljice. Kot namreč izhaja iz člena 7(3) in člena 20(3) Okvirnega sklepa 2005/214, „[p]reden pristojni organ v državi izvršiteljici […] odloči, da bo bodisi v celoti bodisi delno zavrnil priznanje in izvršbo odločbe, se na kakršen koli primeren način posvetuje s pristojnim organom v državi izdajateljici in ga po potrebi zaprosi, da mu brez odlašanja posreduje informacije, ki jih potrebuje“.

104. Že iz besedila člena 7(3) tega okvirnega sklepa sledi, da je posvetovanje obvezno in ga je treba opraviti pred morebitno odločitvijo o popolni ali delni zavrnitvi izvršitve odločbe o globi. Ta določba je nenazadnje izraz načela vzajemnega priznavanja in načela lojalnega sodelovanja, na katerih temelji Okvirni sklep 2005/214.

105. Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče odgovori, da določbe Okvirnega sklepa 2005/214 nasprotujejo temu, da bi nacionalno sodišče zavrnilo priznanje in izvršitev pravnomočne odločbe, v skladu s katero mora posameznik plačati denarno kazen in ki jo je izdal upravni organ države izdajateljice, zgolj na podlagi tega, da posamezniku ni bil vročen prevod te odločbe v jezik, ki ga razume.

106. Nacionalno sodišče lahko na podlagi člena 20(3) Okvirnega sklepa 2005/214 ugovarja priznanju in izvršitvi odločbe, če na podlagi presoje vseh upoštevnih okoliščin konkretne zadeve ugotovi, da organi države članice, ki zahteva izvršitev, obdolženemu niso zagotovili zadostnih informacij o vsebini in vzrokih kršitve v jeziku, ki ga razume.

V. Predlog

107. Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Sąd Rejonowy dla Łodzi‑Śródmieścia w Łodzi (občinsko sodišče v Lodžu – mestno središče, Poljska), odgovori: – Določbe Okvirnega sklepa 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni nasprotujejo temu, da bi nacionalno sodišče zavrnilo priznanje in izvršitev pravnomočne odločbe, v skladu s katero mora posameznik plačati denarno kazen in ki jo je izdal upravni organ države izdajateljice, zgolj na podlagi tega, da posamezniku ni bil vročen prevod te odločbe v jezik, ki ga razume. – Nacionalno sodišče lahko na podlagi člena 20(3) Okvirnega sklepa 2005/214 ugovarja priznanju in izvršitvi odločbe, če na podlagi presoje vseh upoštevnih okoliščin konkretne zadeve ugotovi, da organi države članice, ki zahteva izvršitev, obdolženemu niso zagotovili zadostnih informacij o vsebini in vzrokih kršitve v jeziku, ki ga razume.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) UL 2005, L 76, str. 16.

( 3 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2015 o lažji čezmejni izmenjavi informacij o prometnih prekrških, povezanih z varnostjo v cestnem prometu (UL 2015, L 68, str. 9).

( 4 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1).

( 5 ) V zvezi s tem glej med drugim uvodni izjavi 7 in 9 ter člen 11 Direktive 2015/413.

( 6 ) Moj poudarek.

( 7 ) Moj poudarek.

( 8 ) Moj poudarek.

( 9 ) Glej sodbi z dne 14. novembra 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, točka 28), in z dne 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, točka 30).

( 10 ) Glej zlasti člen 4 tega sklepa, ki je glavna določba o formalnostih, ki jih je treba izpolniti, in dokumentih, ki jih je treba posredovati.

( 11 ) Glej sodbi z dne 14. novembra 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, točka 27), in z dne 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, točka 29). Moj poudarek. Glej tudi nedavne sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi LU (C‑136/20, EU:C:2021:412, točki 85 in 86).

( 12 ) Glej sodbi z dne 14. novembra 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, točka 29), in z dne 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, točka 31). Moj poudarek.

( 13 ) S tem se odraža splošni pristop, ki ga je zakonodajalec Unije uporabil v več instrumentih, sprejetih na tem področju. Vsi se opirajo na standardiziran obrazec ali potrdilo, priloženo zadevnemu pravnemu instrumentu, ki za priznavanje in izvrševanje v praksi nadomešča zadevno odločbo. Namen odločitve, da ti sistemi temeljijo na standardnem dokumentu, ki vključuje ključne elemente zadevne odločbe, je ravno izogibanje težavam in zapletenosti, ki izhaja iz večjezičnosti v Evropski uniji.

( 14 ) Moj poudarek.

( 15 ) Glej moje sklepne predloge v zadevi BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, točke od 117 do 123).

( 16 ) Uvodna izjava 22 in člen 3 Direktive 2010/64.

( 17 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 (UL 2012, L 142, str. 1). Ta direktiva se v obravnavani zadevi tudi ne uporablja. Člen 2(2) namreč določa, da „[k]adar je s predpisi države članice določeno, da lahko sankcije za manjše kršitve naloži organ, ki ni sodišče s sodno pristojnostjo v kazenskih zadevah in je zoper naložitev takšne sankcije možna pritožba na sodišču, se ta direktiva uporablja le za postopke pred tem sodiščem, ki sledijo pritožbi“.

( 18 ) Člen 4 Direktive 2012/13.

( 19 ) Člen 43(2) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).

( 20 ) Člen 5 Direktive 2015/413.

( 21 ) Zato sodba Sodišča Sleutjes – na katero so se sklicevale nekatere stranke – v obravnavani zadevi ni upoštevna. Sodišče je v tej sodbi preprosto uporabilo določbe Direktive 2010/64 v zadevi, ki je za razliko od obravnavane, spadala na področje uporabe te direktive, ker je kazen naložil sodni organ. Glej sodbo z dne 12. oktobra 2017, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, točke 10, 25 in 27).

( 22 ) Glej Okvirni sklep Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 o spremembi okvirnih sklepov 2002/584/PNZ, 2005/214/PNZ, 2006/783/PNZ, 2008/909/PNZ in 2008/947/PNZ zaradi krepitve procesnih pravic oseb ter spodbujanja uporabe načela vzajemnega priznavanja odločb, izdanih na sojenju v odsotnosti zadevne osebe (UL 2009, L 81, str. 24).

( 23 ) Glej na primer neobstoj določb v zvezi s posledicami kršitve obveznosti organov držav članic iz člena 5 Direktive 2015/413, člena 3 Direktive 2010/64 ali členov 4 in 5 Direktive 2012/13.

( 24 ) Primerjaj določbe Okvirne direktive 2005/214 na primer s členoma 9 in 12 Uredbe (EU) 2020/1784 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2020 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (vročanje pisanj) (prenovitev) (UL 2020, L 405, str. 40) ter členom 22 Direktive Sveta 2010/24/EU z dne 16. marca 2010 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev v zvezi z davki, carinami in drugimi ukrepi (UL 2010, L 84, str. 1).

( 25 ) Glej člen 3(1) in (2) te direktive.

( 26 ) Glej uvodno izjavo 7 te direktive.

( 27 ) Podrobneje in s konkretnim sklicevanjem na sodno prakso glej moje sklepne predloge v zadevi An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd-Aighne (C‑64/20, EU:C:2021:14, točke od 71 do 82).

( 28 ) V zvezi s tem je mogoče tudi poudariti, da je v uvodni izjavi 5 Okvirnega sklepa 2005/214 med drugim navedeno, da „[t]a okvirni sklep spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava člen 6 Pogodbe in ki jih določa Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, zlasti poglavje VI Listine“ (opomba izpuščena). Poleg tega člen 3 Okvirnega sklepa 2005/214 določa, da „[t]a okvirni sklep ne vpliva na obveznost spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel, določenih v členu 6 Pogodbe“.

( 29 ) Poleg tega je iz Pojasnil k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17) razvidno, da člen 48(2) Listine ustreza členu 6(3) EKČP ter ima enak pomen in obseg kot ta listina. Glej tudi sodbo z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi (C‑612/15, EU:C:2018:392, točka 105).

( 30 ) Sodba z dne 22. junija 2021, Latvijas Republikas Saeima (Kazenske točke) (C‑439/19, EU:C:2021:504, točke od 86 do 93).

( 31 ) Glej med drugim sodbo ESČP z dne 21. februarja 1984, Öztürk proti Nemčiji (CE:ECHR:1984:0221JUD000854479, točke od 46 do 54), in odločbo z dne 19. oktobra 2004, Falk proti Nizozemski (CE:ECHR:2004:1019DEC006627301, str. 7). Moj poudarek. Glej v tem smislu tudi nedavno sodbo ESČP z dne 8. oktobra 2020, Bajčić proti Hrvaški (CE:ECHR:2020:1008JUD006733413, točki 27 in 28).

( 32 ) Glej na primer sodbo ESČP z dne 20. oktobra 2015, Dvorski proti Hrvaški (CE:ECHR:2015:1020JUD002570311, točka 76 in navedena sodna praksa).

( 33 ) Glej sodbo ESČP z dne 25. marca 1999, Pélissier in Sassi proti Franciji (CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, točka 51).

( 34 ) Prav tam.

( 35 ) Glej sodbi ESČP z dne 24. februarja 2009, Protopapa proti Turčiji (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, točka 80), in z dne 19. decembra 1989, Kamasinski proti Avstriji (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, točka 74).

( 36 ) Glej zlasti odločbo ESČP z dne 25. julija 2000, Mattoccia proti Italiji (CE:ECHR:2000:0725JUD002396994, točka 60).

( 37 ) Glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 28. avgusta 2018, Vizgirda proti Sloveniji (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, točka 90).

( 38 ) Glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 19. decembra 1989, Brozicek proti Italiji (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, točka 41).

( 39 ) Glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 18. oktobra 2006, Hermi proti Italiji (CE:ECHR:2006: 1018JUD001811402, točka 68).

( 40 ) Prav tam, točka 71.

( 41 ) Glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 28. avgusta 2018, Vizgirda proti Sloveniji (CE:ECHR:2018:0828JUD005986808, točka 84).

( 42 ) Glej odločbo ESČP z dne 17. februarja 2004, Tabaï proti Franciji (CE:ECHR:2004:0217DEC007380501, točka 4).

( 43 ) Glej sodbo ESČP z dne 18. oktobra 2006, Hermi proti Italiji (CE:ECHR:2006:1018JUD0018, točka 68).

( 44 ) Prav tam, točki 69 in 70.

( 45 ) Prav tam, točka 70.

( 46 ) Glej zlasti sodbo ESČP z dne 23. novembra 2006, Jussila proti Finski (CE:ECHR:2006:1123JUD007305301, točka 43).

( 47 ) Zahtevi po prožnosti in presojanju okoliščin od primera do primera v fazi vsebinske presoje sta nujni posledici izjemno širokega pojmovanja „kaznivega dejanja“ v sodni praksi ESČP za namene ugotavljanja dopustnosti v skladu s členom 6 EKČP, ki se je začelo z znano zadevo Engel (sodba ESČP z dne 8. junija 1976, Engel in drugi proti Nizozemski (CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, točke od 80 do 82)). Če so tudi manjše kršitve zakona, za katere je treba naložiti blažje kazni, kot je na primer prometni prekršek v obravnavani zadevi, opredeljene kot „kaznivo dejanje“, iz tega logično sledi, da je treba za namene presojanja domnevne kršitve temeljnih pravic obdolženca razlikovati med kaznivimi dejanji različnih vrst in resnosti, kar je treba ponovno vključiti tudi pozneje, da se ponovno nekako vzpostavi razumno ravnovesje v sistemu. Države članice se seveda lahko zakonito odločijo za zagotavljanje več jamstev (ki so lahko draga za upravo in pomenijo veliko upravno breme) posameznikom, obdolženim kaznivih dejanj, kot sta umor ali terorizem, v primerjavi s posamezniki, ki so prejeli kazen za napačno parkiranje ali so se vozili s pnevmatikami s premajhnim profilom.

( 48 ) Glej zlasti sodbi z dne 13. junija 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, točka 55), in z dne 15. oktobra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, točka 39).

( 49 ) Glej zlasti sodbo z dne 26. julija 2017, Sacko (C‑348/16, EU:C:2017:591, točka 41 in navedena sodna praksa). Moj poudarek.

( 50 ) Sodba z dne 5. decembra 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje in izvrševanje denarnih kazni) (C‑671/18, EU:C:2019:1054, točka 35).

( 51 ) Prav tam, točki 42 in 50.

( 52 ) Moj poudarek. Standardni obrazec za potrdilo je v skladu s členom 4(2) Okvirnega sklepa 2005/214 zagotovljen v Prilogi.

( 53 ) Glede pomembnosti potrdila glej točko 45 zgoraj.

( 54 ) Glej sodbo z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti v pravosodnem sistemu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, točka 36 in navedena sodna praksa).

( 55 ) Prav tam, točka 37 in navedena sodna praksa.

( 56 ) Glej po analogiji sklep z dne 28. aprila 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, točki 57 in 58).

( 57 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2020, Staatsanwaltschaft Offenburg (C‑615/18, EU:C:2020:376, točki 57 in 64), in moje sklepne predloge v tej zadevi (EU:C:2020:9, točki 61 in 62).

( 58 ) Glej na primer odločbo ESČP z dne 4. oktobra 2001, Teuschler proti Nemčiji (CE:ECHR:2001:1004DEC004763699). To je izraz znanega in splošno priznanega načela, ki je pogosto izraženo z latinskim rekom vigilantibus (non dormientibus) iura (succurrunt).

( 59 ) Glej sodbo ESČP z dne 24. februarja 2009, Protopapa proti Turčiji (CE:ECHR:2009:0224JUD001608490, točke od 82 do 86 in navedena sodna praksa).