ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. marca 2012 –

Sibilio proti Comune di Afragola

(Zadeva C‑157/11)

„Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70/ES – Določba 2 – Pojem ‚pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici‘ – Področje uporabe okvirnega sporazuma – Določba 4, točka 1 – Načelo prepovedi diskriminacije – Osebe, ki pri javnih organih opravljajo ‚družbeno koristna dela‘ – Nacionalna zakonodaja, ki izključuje obstoj delovnega razmerja – Nacionalna zakonodaja, ki razlikuje med plačilom delavcem, ki opravljajo družbeno koristna dela, in plačo, ki jo dobijo delavci s pogodbo o zaposlitvi za določen in/ali nedoločen čas, pri čemer vsi delajo pri istih organih in opravljajo enake naloge“

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Splošna ali hipotetična vprašanja (člen 267 PDEU) (Glej točki 30 in 31.)

2. Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70 – Področje uporabe – Pogodba o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljuje nacionalna ureditev ali običaji (Direktiva Sveta 1999/70, Priloga, določba 2) (Glej točke 45 in od 49 do 58 ter izrek.)

Predmet

Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Tribunale di Napoli – Razlaga določb od 2 do 5 Priloge k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368) – Načelo prepovedi diskriminacije – Brezposelne osebe, vpisane na seznam mobilnosti ali seznam iskalcev zaposlitve, ki opravljajo t. i. družbeno/javno koristno delo za določen čas pri javnih organih (t. i. delavci, ki opravljajo družbeno/javno koristno delo) – Nacionalna zakonodaja, ki na področju plač različno obravnava delavce, ki opravljajo družbeno/javno koristno delo, in delavce, ki so zaposleni za nedoločen čas pri istih javnih organih in opravljajo enake naloge.

Izrek

Določbo 2 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenem 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da razmerje med delavci, ki opravljajo družbeno koristno delo, in javnimi organi, za katere ti delavci opravljajo naloge, ne spada na področje uporabe tega okvirnega sporazuma, kadar – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – ti delavci niso v delovnem razmerju, kot ga opredeljuje zakonodaja, kolektivne pogodbe ali veljavna nacionalna praksa, ali so države članice in/ali socialni partnerji uporabili možnost, ki jim je priznana s točko 2 navedene določbe.
Člen 3(5) Direktive 2003/54 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo v povezavi s Prilogo A k tej direktivi in člen 3(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom v povezavi s Prilogo A k tej direktivi je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa vsebino potrošniških pogodb o dobavi električne energije in plina, za katere velja splošna obveznost oskrbe, in vključuje možnost spremembe tarife za to dobavo, vendar ne zagotavlja, da so potrošniki pred začetkom veljavnosti te spremembe pravočasno obveščeni o razlogih in pogojih zanjo ter njenem obsegu.

Te določbe namreč države članice zavezujejo k zagotovitvi visoke ravni varstva potrošnikov glede preglednosti pogodbenih pogojev. Poleg tega, da imajo odjemalci pravico odpovedati pogodbo o dobavi, ki je določena v Prilogi A, točka (b), k vsaki od direktiv 2003/54 in 2003/55, bi morali imeti tudi pravico izpodbijati spremembo cene dobave. Odjemalci bi morali biti, da bi lahko v celoti in dejansko uveljavljali ti pravici in ob popolnem poznavanju položaja sprejeli odločitev o morebitni odpovedi pogodbe ali izpodbijanju cene dobave, pred začetkom veljavnosti te spremembe pravočasno obveščeni o razlogih in pogojih zanjo ter njenem obsegu.

(Glej točke od 45 do 47 in 53 ter izrek.)
1.

Kmetijstvo — Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov — Varstveni ukrepi glede transmisivnih spongiformnih encefalopatij — Uvoz mlečnih izdelkov iz tveganega kmetijskega gospodarstva — Nacionalni ukrepi prepovedi — Odločba Komisije o odreditvi prekinitve navedenih ukrepov — Neizvršitev — Neizpolnitev obveznosti (uredbi Evropskega parlamenta in Sveta št. 999/2001 in št. 178/2002; Uredba Komisije (ES) št. 727/2007; Odločba Komisije 2009/726) (Glej točke od 28 do 31 in 36.)
1.

Konkurenca — Pravila Unije — Kršitve — Pripis — Matična in hčerinske družbe — Gospodarska enota — Merila presoje — Domneva odločilnega vplivanja matične družbe na hčerinske družbe, ki so v celoti v njeni lasti — Možnost Komisije, da domnevo potrdi z elementi dejanskega stanja, ki dokazujejo dejansko izvrševanje odločilnega vpliva — Neobstoj obveznosti (člen 101(1) PDEU) (Glej točke od 36 do 41.)
4.

Kmetijstvo — Skupna ureditev trgov — Vino — Prodaje z razpisi za izvoz vinskega alkohola zunaj Unije — Nepravilnost, zaradi katere se naloži kazen — Neretroaktivna uporaba najmanj stroge sankcije zaradi uporabe določb Uredbe št. 2988/1995 in 1623/2000 — Uporaba Uredbe št. 360/95 kot lex specialis, ki se nanaša le na določene izvoze v Brazilijo (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 2(2), uredbe Komisije št. 2220/85, člen 23, št. 360/95, člen 5(5), in št. 1623/2000, člena 91(2), (12) in (13) ter 100) (Glej točke 53, od 57 do 60 in točko 4 izreka.)
Pravica do svobodnega opravljanja storitev, ki jo državljanom držav članic, torej državljanom Unije, daje člen 56 PDEU, vključuje pasivno svobodo opravljanja storitev, in sicer svobodo prejemnikov storitev, da vstopijo v drugi državo članico, da bi tam prejemali storitve, ne da bi jih pri tem ovirale omejitve. Turiste, uporabnike zdravstvene oskrbe in osebe na študijskem ali poslovnem potovanju je tako treba šteti za prejemnike storitev.

Pojem svobode opravljanja storitev iz člena 41(1) Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter sprejet, odobren in potrjen v imenu Skupnosti z Uredbo št. 2760/72, je treba razlagati tako, da ne vključuje svobode turških državljanov, prejemnikov storitev, da vstopijo v državo članico, da bi tam prejemali storitve.

V zvezi s tem med Pridružitvenim sporazumom in njegovim dodatnim protokolom na eni ter Pogodbo na drugi strani obstajajo razlike zlasti zaradi vezi med svobodo opravljanja storitev in prostim gibanjem oseb znotraj Unije. Natančneje, cilj člena 41(1) Dodatnega protokola in kontekst, v katerega je umeščena ta določba, se bistveno razlikujeta od tistih iz člena 56 PDEU, med drugim glede uporabe teh določb za prejemnike storitev.

Na prvem mestu, pridružitev EGS-Turčija ima izključno gospodarske cilje in njen namen je predvsem spodbujati gospodarski razvoj Turčije. Razvoj gospodarskih svoboščin za omogočanje splošnega prostega gibanja oseb, ki bi bilo primerljivo s tistim, ki se v skladu s členom 21 PDEU uporablja za državljane Unije, pa ni cilj Pridružitvenega sporazuma. Ta sporazum in Dodatni protokol ter Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki se nanaša samo na prosto gibanje delavcev, namreč nikjer ne določajo splošnega načela prostega gibanja oseb med Turčijo in Unijo. Pridružitveni sporazum poleg tega zagotavlja uživanje nekaterih pravic le na ozemlju države članice gostiteljice. Tako se klavzula „standstill“ lahko nanaša na pogoje za vstop in za prebivanje turških državljanov na ozemlju držav članic le, če je povezana z izvajanjem gospodarske dejavnosti.

Na drugem mestu, klavzula „standstill“, kakor je določena v členu 41(1) Dodatnega protokola, sama ne ustvarja pravic. Gre torej za določbo, ki prepoveduje uvedbo vsakršnega novega omejevalnega ukrepa od določenega dne.

(Glej točke 49, 50, 53, 55, 58 in 62 ter izrek.)
Komisija ima na področju konkurence diskrecijsko pravico pri izbiri, ali naj naloži globo podjetju, ki je kršilo določbe člena 101 PDEU. Možne omejitve odločanja na podlagi diskrecijske pravice, dodeljene Komisiji v zvezi s tem, ureja le pravo Unije, saj člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 ne vsebuje nikakršnega napotila na pravo držav članic. Glede teh omejitev mora Komisija na podlagi člena 105(1) PDEU zagotoviti spoštovanje načel, določenih zlasti s členom 101 PDEU.

Ni pa sporno, da na podlagi člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 med ta načela spada naložitev glob podjetjem, ki so sklenila protikonkurenčni sporazum, tako da mora Komisija, kadar se izjemoma odloči, da globe podjetju ne bo naložila, čeprav je to storilo kršitev pravil Unije o konkurenci, to odločitev utemeljiti z objektivnimi razlogi, ki lahko upravičijo tako odstopanje od načel iz člena 101 PDEU. Ta razlog je objektiven zlasti, kadar Komisija v konkretnem primeru ne more pravno zadostno dokazati, da je matična družba izvajala odločilen vpliv na svojo hčerinsko družbo, ki je bila neposredno vpletena v kršitev, to dokazovanje pa je sicer bistveno lažje, če ima matična družba v lasti ves kapital svoje hčerinske družbe.

Obveznost Komisije na podlagi člena 105(1) PDEU, da pri odločanju, ali naj globo naloži, zagotovi uporabo načel, določenih zlasti v členu 101 PDEU, je poleg tega enaka, naj gre za zadevno matično družbo ali njeno hčerinsko družbo. Ne obstaja namreč prioriteta, da Komisija globo naloži eni ali drugi izmed teh družb. Tudi kadar za omejevalni sporazum sprejme posebno metodo za določitev odgovornosti matičnih družb za kršitve njihovih hčerinskih družb, se mora, razen v posebnih okoliščinah, opreti na enaka merila glede vseh teh matičnih družb. Le ob prisotnosti objektivnih razlogov, ki lahko upravičijo odstopanje od načel člena 101 PDEU in le če taka odločitev ne bi pripeljala do ugodnejšega obravnavanja matične družbe v primerjavi z drugimi matičnimi družbami, vpletenimi v kršitev, se lahko Komisija odloči, da taki družbi globe ne naloži.

(Glej točke 44, 46, 47 in od 49 do 51.)
Keywords

Summary



Keywords

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Delavci – Priznavanje diplom in nazivov – Nacionalna ureditev, ki ne omogoča delnega dostopa do reguliranega poklica v državi članici gostiteljici – Omejitev – Upravičenost – Cilja varovanja zdravja in varstva potrošnikov – Upoštevanje stopnje različnosti med področjema dejavnosti

(člen 49 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člena 4(2) in 14(1))

Summary

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki državljanu države članice gostiteljice, ki je v drugi državi članici pridobil naziv, kot je maser - hidroterapevt, ki mu omogoča, da v tej drugi državi članici opravlja del dejavnosti, ki jih zajema poklic fizioterapevta, preprečuje delni dostop do poklica fizioterapevta, ki je v državi članici gostiteljici reguliran poklic, če so razlike med področji dejavnosti tako velike, da bi moral za dostop do poklica fizioterapevta dejansko opraviti celotno izobraževanje ali usposabljanje.

Taka ureditev namreč lahko ovira ali odvrača od uresničevanja pravice do ustanavljanja in ni utemeljena z nujnimi razlogi v splošnem interesu. Prvič, poklic fizioterapevta in zato tudi vseh vrst maserjev ne spada v sektor zdravstvenih poklicev v ožjem smislu, temveč na področje parazdravstvenih poklicev, pri čemer to področje, ki vključuje široko paleto raznovrstnih dejavnosti, že po naravi ne more biti izvzeto iz sistema vzajemnega priznavanja reguliranih poklicev, kakršen je bil vzpostavljen s pravom Unije. Drugič, uporabnik storitev, ki jih opravlja maser - hidroterapevt, je dejansko deležen posebne pozornosti, ki jo je treba zagotoviti zaradi varovanja zdravja. Zato preprečitev vsaj delnega dostopa do poklica fizioterapevta ne presega le tega, kar je nujno za doseganje cilja varstva potrošnikov, temveč tudi to, kar se zahteva glede varovanja zdravja, če je v državi članici izvora in državi članici gostiteljici stopnja podobnosti dveh poklicev taka, da se lahko opredelita kot „primerljiva“ in zato „enaka poklica“ v smislu člena 4(2) Direktive 2005/36 o priznavanju poklicnih kvalifikacij. V takih primerih je mogoče pomanjkljivosti, ki jih ima izobraževanje in usposabljanje prosilca v eni državi v primerjavi s tistim, ki se zahteva v državi članici gostiteljici, dejansko odpraviti z uporabo dopolnilnih ukrepov, ki so določeni v členu 14(1) Direktive 2005/36, tako da se zagotovi celovita vključitev zadevne osebe v poklicni sistem v državi članici gostiteljici.

Nasprotno pa v primerih, ki niso zajeti v Direktivi 2005/36, ker so razlike med področji dejavnosti tako velike, da bi moral prosilec dejansko opraviti celotno izobraževanje ali usposabljanje, da bi lahko v drugi državi članici opravljal dejavnosti, za katere je kvalificiran, taka zahteva pomeni dejavnik, ki bi lahko objektivno spodbudil zadevno osebo, da ne opravlja svojih dejavnosti v državi članici gostiteljici.

(Glej točke od 28 do 33, 35 in izrek.)
Na področju konkurence se lahko ravnanje hčerinske družbe pripiše matični družbi, kadar ta hčerinska družba, čeprav je ločena pravna oseba, ne odloča samostojno o svojem ravnanju na trgu, ampak se v bistvu ravna po navodilih matične družbe, pri čemer se upoštevajo zlasti poslovne, organizacijske in pravne povezave med tema pravnima subjektoma. Ker sta v takem primeru matična in hčerinska družba del iste gospodarske enote in sta eno samo podjetje v smislu člena 81 ES, lahko namreč Komisija odločbo, s katero je naloženo plačilo glob, naslovi na matično družbo, ne da bi bilo treba dokazati, da je bila matična družba pri tej kršitvi osebno vpletena.

V posebnem primeru, v katerem ima matična družba v lasti ves ali skoraj ves kapital hčerinske družbe, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, obstaja izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na hčerinsko družbo. V teh okoliščinah za domnevanje, da matična družba odločilno vpliva na poslovno politiko hčerinske družbe, zadostuje, da Komisija dokaže, da je ves ali skoraj ves kapital hčerinske družbe v lasti matične družbe. Komisija bo nato lahko štela, da je matična družba solidarno odgovorno za plačilo globe, naložene njeni hčerinski družbi, razen če ta matična družba, ki mora ovreči to domnevo, ne predloži zadostnih dokazov, da njena hčerinska družba na trgu ravna samostojno. Pri ugotavljanju, ali hčerinska družba o svojem ravnanju na trgu odloča samostojno, je treba upoštevati vse upoštevne dejavnike v zvezi z gospodarskimi, organizacijskimi in pravnimi povezavami, ki to hčerinsko družbo povezujejo z matično družbo in ki so lahko od primera do primera različni ter jih torej ni mogoče taksativno našteti.

Ta rešitev temelji na predpostavki, da se pravnemu subjektu lahko pripiše odgovornost za ravnanje drugega pravnega subjekta, če slednji o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno. To, da je subjekt, ki ima ves ali skoraj ves kapital drugega podjetja ali nadzoruje vse ali skoraj vse poslovne deleže tega drugega subjekta (krovni subjekt), ustanova, in ne družba, ni upoštevno.

Iz navedenega izhaja, da – kadar gre za sankcioniranje kršitve konkurenčnega prava, ki jo je storilo podjetje, ob uporabi člena 81 ES v povezavi s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 – vprašanje, ali ima vsak od pravnih subjektov, ki sestavljajo to podjetje, svojo gospodarsko dejavnost in torej sam ustreza pojmu podjetja, ni upoštevno. Glede sankcije je edini odločilni element ta, da skupek pravnih subjektov, ki so delno ali v celoti solidarno odgovorni za plačilo iste globe, skupaj s subjektom, za katerega je bilo dokazano direktno sodelovanje pri kršitvi (storilec kršitve), sestavljajo podjetje v smislu člena 81 ES. V zvezi s tem pa je pomembno dejansko odločilno vplivanje krovnega subjekta na storilca kršitve.

(Glej točke od 38 do 45 in 60.)
Eden od staršev otroka, ki je postal polnoleten in ki je imel dostop do izobraževanja na podlagi člena 12 Uredbe Sveta št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/38, ima lahko še vedno izvedeno pravico do prebivanja na podlagi tega člena, če ta otrok še vedno potrebuje njegovo prisotnost in skrb, da bi lahko nadaljeval in dokončal šolanje, kar mora presoditi predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve, ki jo obravnava.

Obdobij, v katerih so družinski člani državljana Unije, ki nimajo državljanstva države članice, v državi članici gostiteljici prebivali zgolj na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/38, in ne da bi bili izpolnjeni pogoji za pridobitev pravice do prebivanja na podlagi te direktive, ni mogoče upoštevati za to, da bi ti družinski člani pridobili pravico do stalnega prebivališča v njenem smislu.

Pridobitev pravice do stalnega prebivališča družinskih članov državljana Unije, ki nimajo državljanstva države članice, je namreč vsekakor odvisna od dejstva, da ta državljan sam izpolnjuje pogoje iz člena 16(1) te directive, v skladu s katerimi mora na ozemlju države članice gostiteljice zakonito bivati v neprekinjenem obdobju petih let in da so navedeni člani v zadevnem obdobju prebivali z njim.

V zvezi s tem mora, prvič, glede pogojev, ki jih mora izpolnjevati državljan Unije, pojem zakonitega prebivanja obsegati prebivanje, ki je v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi, zlasti s pogoji iz njenega člena 7(1). Zato prebivanja, ki je v skladu s pravom države članice, vendar ne izpolnjuje pogojev iz člena 7(1), ni mogoče šteti za zakonito prebivanje v smislu člena 1(38) Direktive 2004/38.

Glede pridobitve pravice do stalnega prebivališča s strani družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, zahteva iz točke 34 te sodbe po prebivanju s tem državljanom v državi članici gostiteljici v zadevnem obdobju pomeni, da imajo ti družinski člani nujno in istočasno pravico do prebivanja na podlagi člena 7(2) Direktive 2004/38 kot družinski člani, ki tega državljana spremljajo ali so se mu pridružili. Iz tega sledi, da se za to pridobitev lahko upoštevajo le obdobja bivanja teh družinskih članov, ki v državi članici gostiteljici spremljajo al iso se pridružili državljanu Unije, ki sam izpolnjuje pogoje iz člena 7(1)(a)(b) ali (c) Direktive 2004/38.

Dejstvo, da je družinski član državljana Unije, ki nima državljanstva države članice, prebival v državi članici le na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 tako nikakor ne more vplivati na pridobitev pravice do stalnega prebivališča v smislu Direktive 2004/38.

(Glej točke od 34 do 37, 39, 40, 48 in točko 2 izreka.)
Člen 6(3) Direktive 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst je treba razlagati tako, da bo načrt ali projekt, ki ni neposredno povezan z upravljanjem območja ali zanj potreben, škodoval celovitosti tega območja, če lahko prepreči trajno ohranitev značilnosti, ki opredeljujejo zadevno območje in so povezane s prisotnostjo prednostnega naravnega habitata, cilj ohranitve tega habitata pa je upravičil uvrstitev tega območja na seznam območij, pomembnih za Skupnost, v smislu te direktive. Za namene te presoje je treba uporabiti previdnostno načelo.

Natančneje, soglasje za načrt ali projekt v smislu te določbe se zato lahko izda samo, če so se pristojni organi prepričali, da tak načrt ali projekt ne bo imel trajnih škodljivih posledic za celovitost tega območja. To je podano, kadar z znanstvenega vidika ni nobenega razumnega dvoma glede neobstoja takih učinkov Po drugi strani pa pristojni nacionalni organi ne smejo dovoliti posega, ki lahko pripelje do izginotja ali delnega in nepopravljivega uničenja prednostnega naravnega habitatnega tipa na zadevnem območju.

(Glej točke 39, 40, 43 in 48 ter izrek.)
Člen 3 Direktive Sveta 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z direktivama 97/11 in 2003/35, je treba razlagati tako, da presoja vplivov na okolje, kakršna je določena v tem členu, ne vključuje presoje vplivov zadevnega projekta na vrednost materialne lastnine. Vendar je premoženjska škoda, če je neposredna gospodarska posledica vplivov javnega ali zasebnega projekta na okolje, vključena v cilj varstva, ki ga uresničuje ta direktiva.

V zvezi z povračilom te škode v skladu s pravom Unije in brez poseganja v manj stroga pravila nacionalnega prava na področju odgovornosti države okoliščina, da je bila v nasprotju z zahtevami iz te direktive presoja vplivov na okolje opuščena, sama po sebi načeloma posamezniku ne podeljuje pravice do povrnitve navadne premoženjske škode, ki je nastala z zmanjšanjem vrednosti njegove nepremičnine zaradi vplivov tega projekta na okolje. Vendar mora nacionalno sodišče na koncu preveriti, ali so izpolnjene zahteve iz prava Unije, ki veljajo glede pravice do odškodnine, še zlasti obstoj neposredne vzročne zveze med zatrjevano kršitvijo in nastalo škodo.

(Glej točke 30, 36, 47 in 48 ter izrek.)
Člena 63 in 65 Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ko je stavbna pravica ustanovljena za družbo zaradi gradnje zgradbe v zameno za gradbene storitve, ki vključujejo gradnjo nekih nepremičnin, ki bodo v tej zgradbi, in se navedena družba zaveže, da bo predala ključ v roke osebam, ki so ustanovile to stavbno pravico, ne nasprotujeta temu, da obveznost obračuna davka na dodano vrednost na te gradbene storitve nastane, ko je ustanovljena stavbna pravica, torej preden se opravijo te storitve, če so ob ustanovitvi te pravice vse upoštevne informacije glede te prihodnje storitve že znane in so tako zadevne storitve zlasti jasno opredeljene ter je mogoče vrednost navedene pravice izraziti v denarju, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Dejstvo, da je stavbno pravico mogoče podaljšati v skladu z zastaralnim rokom, določenim v nacionalni zakonodaji, ne vpliva na navedeno razlago. Ker ta možnost pomeni le razvezni pogoj v smislu člena 90(1) Direktive , okoliščina, da bi bilo tak pogoj mogoče uporabiti v prihodnosti, ne vpliva na dejstvo, da je bila transakcija opravljena ob ustanovitvi stavbne pravice, če so bile takrat vse upoštevne informacije o prihodnjem opravljanju storitev že znane in so bile torej zadevne storitve jasno opredeljene.

Poleg tega za ugotovitev, ali so pogoji za nastanek obveznosti obračuna davka na dodano vrednost, dolgovanega za take prihodnje storitve, izpolnjeni, ni pomembno vedeti, ali samo plačilo za te storitve pomeni transakcijo, ki je predmet davka. Za nastanek obveznosti obračuna davka na dodano vrednost, dolgovanega za take prihodnje storitve, namreč zadošča, da so vse upoštevne informacije glede teh prihodnjih storitev že znane in da je vrednost plačila zanje mogoče izraziti v denarju.

(Glej točke od 38 do 40 in točko 1 izreka.)
Tako je treba ta člen v povezavi s členom 12(1) in (3) te direktive razlagati tako, da oprostitev, določena v prvonavedenem členu, ne zajema dobave nepozidanega zemljišča po rušitvi stavbe, ki je na njem stala, tudi v primeru, da na datum te dobave razen navedene rušitve niso bila izvedena nobena druga ureditvena dela, če iz celovite presoje okoliščin te transakcije, ki so obstajale na datum dobave – vključno z namenom strank, če ga je mogoče razbrati iz objektivnih elementov – izhaja, da je na ta datum zemljišče bilo dejansko namenjeno za gradnjo, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Izkazani namen strank, ki se nanaša na obdavčenje transakcije z davkom na dodano vrednost, je treba pri celoviti presoji okoliščin take transakcije upoštevati, če ga je mogoče razbrati iz objektivnih elementov. Med temi elementi so poleg faze dokončanosti preureditvenih del, ki jih prodajalec opravi do dne dobave, lahko tudi rušitvena dela, ki jih je prodajalec opravil pred tem datumom za namene poznejše gradnje, ali zaveza prodajalca, da opravi take rušitve za namene poznejše gradnje.

(Glej točki 32 in 33.)