Začasna izdaja

SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

LAILE MEDINA,

predstavljeni 12. januarja 2023( )

Zadeva C‑598/21

SP,

CI

proti

Všeobecná úverová banka a.s.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu, Slovaška))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Varstvo potrošnikov – Listina EU o temeljnih pravicah – Členi 7, 38 in 47 – Direktiva 93/13/EGS – Člen 1(2) – Klavzula o predčasni zapadlosti pogodbe o hipotekarnem kreditu – Pogoj, ki temelji na obvezni zakonski določbi – Člen 3(1), člen 4(1) in člen 7(1) – Zavarovanje kredita v obliki zastavne pravice na nepremičnini – Glavno prebivališče potrošnika – Uresničitev zastavne pravice s prodajo na dražbi – Učinkovito pravno sredstvo – Nepoštene poslovne prakse – Direktiva 2005/29/ES – Veriga kreditnih pogodb, namenjenih odplačilu obstoječega dolga – Direktiva 2008/48/ES – Potrošniški kredit – Področje uporabe – Izogibanje – Opredelitev skupnega zneska dolga“





I. Uvod

1. Od finančne krize naprej pravo EU zagotavlja trdnejši okvir varstva potrošnikov na področju kreditov, ki so zavarovani z nepremičnim premoženjem.( ) Med tem je Sodišče razvilo pomembno usmeritev sodne prakse o procesnem varstvu potrošnikov, ki se odraža tudi na področju postopkov zaplembe stanovanja. Navedena sodna praksa odraža konstitucionalizacijo pogodbenega prava potrošnikov.( ) Sekundarna zakonodaja, ki deluje kot vez( ) med postopkovnim pravom, pravom potrošnikov in Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), je Direktiva 93/13/EGS.( )

2. Na področju izvršilnih postopkov na nepremičninah, v katerih potrošniki prebivajo, je Sodišče v sodbi z dne 10. septembra 2014, Kušionová(C‑34/13, EU:C:2014:2189; v nadaljevanju: sodba v zadevi Kušionová) proučilo skladnost slovaškega prava o zunajsodnih postopkih izvršbe z Direktivo 93/13. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je v bistvu nadaljevanje navedene sodbe. Predložitveno sodišče prosi Sodišče, naj dalje prouči povezavo med postopki izvršbe, pravom potrošnikov in temeljnimi pravicami iz Listine.

3. Natančneje, s predlogom za sprejetje predhodne odločbe Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu, Slovaška) sprašuje ali so sodišča pristojna za presojanje sorazmernosti predčasnega uveljavljanja kredita v okviru zunajsodnih postopkov izvršbe. Postavlja se tudi vprašanje skladnosti bančnih praks z Direktivo 2005/29/ES,( ) v skladu s katerimi se sklepajo nove kreditne pogodbe, pri katerih se večina sredstev ne izplača potrošniku, ampak so namenjena odplačilu starejših posojil, ter vprašanje posledic takih praks glede na opredelitev področja uporabe Direktive 2008/48/ES.( )

II. Pravni okvir

A. Pravo Evropske unije

Direktiva 93/13

4. Člen 1(2) Direktive 93/13 določa:

„Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah ali načelih mednarodnih konvencij, katerih pogodbenice so države članice ali Skupnost, zlasti na področju prometa.“

5. Besedilo člena 3(1) navedene direktive se glasi:

„Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“

6. Člen 4(1) navedene direktive določa:

„Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.“

7. Člen 7(1) Direktive 93/13 določa:

„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“

Direktiva 2005/29

8. Člen 3(1) Direktive 2005/29, naslovljen „Področje uporabe“, določa:

„Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred, med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.“

9. Člen 5(1) in (5) navedene direktive določa:

„1. Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.

[…]

5. Priloga I vsebuje seznam poslovnih praks, ki se v vseh okoliščinah štejejo za nepoštene. V vseh državah članicah se uporablja isti enotni seznam, ki se lahko spremeni samo s pregledom [spremembo] te direktive.“

Direktiva 2008/48

10. Uvodna izjava 14 Direktive 2008/48 se glasi:

„Kreditne pogodbe, ki zajemajo podeljevanje kreditov, zavarovanih z nepremičnino, bi morale biti izključene iz področja uporabe te direktive. Ta vrsta kredita je zelo posebne vrste. Iz področja uporabe te direktive bi morale biti izključene tudi kreditne pogodbe, katerih namen je financiranje pridobitve ali ohranitve lastninskih pravic na zemljiščih ali na obstoječih ali načrtovanih zgradbah. […]“.

11. Člen 2 Direktive 2008/48, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 2 določa:

„Ta direktiva se ne uporablja za naslednje:

(a) kreditne pogodbe, zavarovane s hipoteko ali z drugim primerljivim poroštvom, ki se običajno uporablja v državi članici za nepremično premoženje, oziroma zavarovane s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem;

[…]“

12. Člen 22(3) Direktive 2008/48 določa:

„Države članice nadalje zagotovijo, da se določbam, ki jih sprejmejo pri izvajanju te direktive, ni mogoče izogniti z načinom oblikovanja pogodb, zlasti z vnašanjem črpanj ali kreditnih pogodb, ki spadajo v področje uporabe te direktive, v kreditne pogodbe, katerih značilnosti ali namen bi lahko omogočili, da se izognejo njeni uporabi.“

B. Nacionalno pravo

13. Člen 565 Občiansky zákonník (civilni zakonik) določa:

„Če se terjatev odplačuje v obrokih, upnik ne sme zahtevati plačila celotne terjatve zaradi neplačila posameznega mesečnega obroka, razen če je bilo to dogovorjeno med strankama ali določeno v odločbi. Upnik pa to pravico lahko uresniči pred datumom zapadlosti prvega naslednjega obroka.“

14. Člen 53 civilnega zakonika ureja nepoštene pogoje v potrošniških pogodbah. Odstavek 9 navedenega člena se glasi:

„Če se pogodba, sklenjena s potrošnikom, odplačuje v obrokih, lahko prodajalec ali ponudnik uresniči pravico iz člena 565 civilnega zakonika šele tri mesece po zamudi plačila enega obroka in če je potrošnika obvestila vsaj 15 dni pred uresničitvijo navedene pravice.“

15. Člen 151j(1) civilnega zakonika določa:

„Če dolg, zavarovan z zastavno pravico, ni v celoti in pravočasno plačan, lahko zastavni upnik začne izvršbo s prodajo zastavljene stvari. Z izvršbo s prodajo zastavljene stvari se zastavni upnik lahko poplača tako, kot je določeno v pogodbi, ali s prodajo zastavljene stvari na dražbi v skladu s posebnim zakonom […], ali pa lahko zahteva poplačilo s prodajo zastavljene stvari v skladu s posebnimi zakonskimi določbami, […] če ni v tem zakoniku ali v posebnem zakonu določeno drugače.“

16. Predložitveno sodišče navaja, da navedeni člen vsebuje opombo, vstavljeno za izrazom „v skladu s posebnim zakonom“, ki se nanaša na Zákon 527/2002 Z.z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (zakon št. 527/2002 o prostovoljnih dražbah, ki dopolnjuje zakon slovaškega državnega sveta št. 323/1992 o notarjih in notarski dejavnosti (notarski zakonik), kakor je bil spremenjen; v nadaljevanju: zakon o prostovoljnih dražbah), in nadaljnjo opombo za izrazom „v skladu s posebnimi zakonskimi določbami“, ki se nanaša na zakonik o civilnem postopku in pravila o izvršbi.

17. Člen 151m(1) in (2) civilnega zakonika določa:

„1. Zastavni upnik lahko zastavljeno stvar proda tako, kot je določeno v zastavni pogodbi, ali na javni dražbi, in sicer ne prej kot 30 dni od takrat, ko sta bila zastavitelj in dolžnik, če ne gre za isto osebo, obveščena o uresničitvi zastavne pravice, razen če je v posebnem zakonu določeno drugače. […]

2. Po obvestilu o uresničitvi zastavne pravice se lahko zastavitelj in zastavni upnik dogovorita, da lahko zastavni upnik zastavljeno stvar proda tako, kot je določeno v zastavni pogodbi, ali na javni dražbi tudi pred potekom roka iz odstavka 1.“

18. Člen 6 zakona o prostovoljnih dražbah opredeljuje voditelja dražbe kot „osebo, ki organizira dražbo in izpolnjuje merila, določena v tem zakonu in v posebnem zakonu, ter ima dovoljenje za opravljanje ustrezne dejavnosti“. Člen 7(1) navedenega zakona pa določa, da je predlagatelj prodaje na dražbi lastnik premoženja, ki je predmet dražbe, zastavni upnik ali oseba, ki je na podlagi posebnega zakona pooblaščena, da predlaga izvedbo dražbe.

19. Člen 7(2) tega zakona natančneje v zvezi z zastavnim upnikom določa, da temu ni treba samo pisno izjaviti, da se lahko premoženje, ki je predmet dražbe, proda na dražbi, temveč mora tudi navesti obstoj, višino in zapadlost terjatve, za katero se v skladu s tem zakonom predlaga uresničitev zastavne pravice.

20. V skladu s členom 16(1) navedenega zakona se lahko prodaja na dražbi izvede samo na podlagi pisnega dogovora med osebo, ki je predlagala prodajo, in voditeljem dražbe.

21. V skladu s členom 17 zakona o prostovoljnih dražbah mora voditelj dražbe objaviti razpis prodaje na dražbi. Če je predmet prodaje stanovanje, hiša, druga nepremičnina, podjetje ali njegov del oziroma če je najnižja ponudba višja od 16.550 EUR, voditelj dražbe objavi razpis v registru javnih prodaj vsaj 30 dni pred začetkom prodaje na dražbi in razpis prodaje na dražbi brez odlašanja posreduje ministrstvu za objavo v Obchodný vestník (uradni trgovski list).

22. Člen 21(2) zakona o prostovoljnih dražbah določa, da lahko ob kršitvi njegovih določb oseba, ki meni, da so ji bile s tem kršene pravice, sodišču predlaga, naj razglasi prodajo na dražbi za nično. Ta pravica pa ugasne, če se ne uveljavi v treh mesecih po javni dražbi, razen če ni razlog za razglasitev ničnosti storitev kaznivega dejanja in se prodaja nanaša na hišo ali stanovanje, v katerem je prejšnji lastnik uradno prebival.

23. V skladu s členom 325(1) Zákon 160/2015 Z.z. Civilný sporový poriadok (zakon 160/2015 – zakonik o civilnem postopku) lahko sodišče odredi začasne ukrepe, če je treba začasno urediti razmerja med strankami ali če obstaja tveganje, da bi bila izvršitev sodne odločbe ogrožena. V skladu s členom 325(2)(d) zakonika o civilnem postopku lahko sodišče stranki naloži začasne ukrepe, zlasti „da nekaj stori, opusti ali trpi“.

24. Člen 63(3) Zákon 233/1995 Z.z. Exekučný poriadok (zakon št. 233/1995 – zakonik o izvršbi) določa:

„Izvršba s prodajo nepremičnine, v kateri ima dolžnik glavno ali začasno prebivališče v smislu člena 2, se lahko opravi le izjemoma, na podlagi odobritve sodišča, če zoper zadevno osebo poteka več izvršilnih postopkov v zvezi z dolgovi, katerih skupna vrednost presega 2000 EUR, in voditelj dražbe dokaže, da poplačila dolga ni mogoče zagotoviti drugače.“

III. Spor v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

25. SP in CI sta 9. februarja 2012 s toženo stranko, Všeobecná úverová banka, a.s. (v nadaljevanju: banka VÚB), sklenila potrošniški kredit z naslovom Hypo Pôžička, v vrednosti 30.221,50 EUR za obdobje 20 let do leta 2032 (v nadaljevanju: sporni kredit). Namen spornega kredita v kreditni pogodbi ni bil naveden.

26. Banka VÚB je skoraj celotni sporni kredit uporabila za poplačilo predhodnih potrošniških kreditov, ki sta jih od leta 2004 odobrili bodisi banka VÚB oziroma družba, s katero je bila slednja v preteklosti poslovno povezana, in sicer Consumer Finance Holding a.s. (v nadaljevanju: CFH). Tožeči stranki v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: tožeči stranki) sta prvi kredit pri CFH vzeli leta 2004, in sicer še v prejšnji valuti, v vrednosti 18.000 slovaških kron (SKK) (597,49 EUR). Pozneje sta vzeli še druge potrošniške kredite. Tožeči stranki kreditov nista mogli odplačati. Banka VÚB jima je zato odobrila nove kredite, ki pa jih ni izplačala tožečima strankama, ampak jih je uporabila neposredno za odplačilo terjatev, ki so izhajale iz predhodnih potrošniških kreditov. Banka VÚB je znesek dolgov določila enostransko. Prav tako je del spornega kredita uporabila v svojo korist za poplačilo stroškov v zvezi z odobritvijo navedenega kredita.

27. Posebna značilnost spornega kredita je, da je zavarovan s hipoteko na nepremičnini – hiši, v kateri prebivata tožeči stranki in druge osebe. Po odobritvi spornega kredita sta bili tožeči stranki v zamudi z odplačevanjem obrokov v znesku 1106,50 EUR. Iz tega razloga je banka VÚB januarja 2013 razglasila zapadlost celotnega kredita. V pogodbenih pogojih spornega kredita je bila dogovorjena pravica kreditodajalca, da razglasi predčasno zapadlost kredita in ga razglasi za v celoti izterljivega. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da slovaško pravo določa en sam pogoj za predčasno zapadlost, in sicer trimesečno zamudo pri odplačevanju obrokov, ter da mora upnik upoštevati dodatni rok 15 dni po pozivu.

28. Banka VÚB je 12. aprila 2013 izdala obvestilo o uresničitvi zastavne pravice na nepremičnini v obliki prostovoljne dražbe za prodajo hiše tožečih strank, katere vrednost je vsaj tridesetkrat višja od zneska, zaradi katerega je banka uresničila predčasno zapadlost kredita in posledično zahtevala prodajo hiše.

29. Tožeči stranki sta vložili tožbo pri Okresný súd v Prešov (okrajno sodišče v Prešovu, Slovaška), s katero sta zahtevali izdajo odredbe o prepovedi uresničitve zastavne pravice na nepremičnini s prostovoljno dražbo. Tožeči stranki sta trdili, da je banka VÚB med drugim kršila pravice, ki jima jih zagotavlja pravo EU na področju potrošniških kreditov. V prvi sodbi je Okresný súd v Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) tožbo zavrnilo in v bistvenem navedlo, da ni ovir za prodajo hiše tožečih strank v okviru zunajsodnega postopka.

30. Na podlagi pritožbe tožečih strank je predložitveno sodišče razveljavilo sodbo prvostopenjskega sodišča. Ugotovilo je, da prostovoljna dražba hiše tožečih strank ni sorazmerna, ker obstaja drug način poplačila zavarovane terjatve, v okviru sodnega postopka izvršbe, v katerem bi bila terjatev banke VÚB poplačana, hkrati pa tožeči stranki ne bi izgubili lastninske pravice na hiši, v kateri prebivata.

31. V drugi sodbi je Okresný súd v Prešov (okrajno sodišče v Prešovu) tožbo znova zavrnilo. Sklicevalo se je na sodbo v zadevi Kušionová. Okrajno sodišče je navedeno sodbo razlagalo tako, da tudi nepošteni pogodbeni pogoji ne preprečujejo prodaje hiše tožečih strank, v kateri prebivata, v okviru zunajsodnega postopka izvršbe. Navedeno sodišče se je pri tem sklicevalo na sodno prakso Najvyšší súd Slovenskej republiky (vrhovno sodišče Slovaške republike), ki po navedbah predložitvenega sodišča ni priznalo ex ante sodnega varstva potrošnikov z zaustavitvijo zunajsodne prodaje njihovega stanovanja s prostovoljno dražbo brez časovne omejitve.

32. Tožeči stranki sta znova vložili pritožbo pri predložitvenem sodišču, v kateri zahtevata ustavitev uresničitve zastavne pravice na nepremičnini s prostovoljno dražbo. Pri tem sta med drugim zatrjevali kršitev njunih potrošniških pravic in kršitev njune pravice do stanovanja v primeru prodaje njune družinske hiše.

33. Predložitveno sodišče je pojasnilo, da v slovaškem pravu ni izrecne zahteve v zvezi s predčasno uresničitvijo zastavne pravice na nepremičnini, na podlagi katere bi bilo treba upoštevati sorazmernost uresničitve in uporabiti merila, ki jih je Sodišče navedlo v točki 73 sodbe v zadevi Aziz.( ) Natančneje, navedlo je, da slovaška zakonodaja dovoljuje predčasno zapadlost brez proučitve vprašanja, ali potrošnik morda ni izpolnil bistvene obveznosti, ali je taka kršitev dovolj resna glede na obdobje in višino kredita, in ali nacionalno pravo določa ustrezne in učinkovite ukrepe, ki potrošniku omogočajo, da odpravi posledice navedene zapadlosti kredita.

34. Predložitveno sodišče je nato pojasnilo, da slovaška zakonodaja zagotavlja dve metodi uresničitve zastavne pravice na nepremičnini. Prva je prodaja zastavljenega premoženja v okviru prostovoljne dražbe. Take dražbe izvaja zasebni subjekt – podjetnik. Upnik enostransko določi višino terjatve. Drug podjetnik – organizator dražbe – pogosto prodaja tudi stanovanja potrošnikov brez kakršnega koli sodnega postopka in brez objektivne ocene višine terjatve in sorazmernosti prodaje stanovanja potrošnika na dražbi. Kljub neobstoju soglasja potrošnika zakon te dražbe opredeljuje kot „prostovoljne“.

35. Drugi način uresničitve zastavne pravice na nepremičnini je tisti, ki ga določa zakon št. 233/1995 – zakonik o izvršbi. Pred tem postopkom sodišče preizkusi pogodbene pogoje. Sodišča lahko dovolijo obročno odplačevanje, poleg tega pa morajo po uradni dolžnosti upoštevati pravo o varstvu potrošnikov. Upnik si lahko pri izvršbi pomaga z izvršiteljem, ki lahko prav tako odredi odplačilo v obrokih. V okviru sodnega postopka izvršbe je torej mogoče do konca obdobja kreditiranja prilagoditi raven prvotnih obrokov kredita pri dolgoročnih kreditih. Na ta način je mogoče doseči to, da je upnik poplačan v istem roku, kot se je dogovoril s potrošnikom, potrošnik pa ohrani stanovanje.

36. Predložitveno sodišče meni, da v nasprotju s tem postopek prodaje v okviru prostovoljne dražbe ne zagotavlja takih jamstev. Ni ga mogoče prekiniti zaradi odprtega sodnega postopka zaradi nepoštenih pogojev. Dalje, sodni postopki po dražbi glede ugotavljanja neveljavnosti dražbe so po izgubi lastninske pravice za potrošnika še posebej čustveno naporni.

37. Predložitveno sodišče meni, da je varstvo zoper nesorazmerno poseganje v pravice potrošnikov, vključno z njihovo pravico do stanovanja, še zlasti pomembno pred izvedbo dražbe. Ker materialno pravo ne zagotavlja nobene druge možnosti varstva ex ante, je edina preostala možnost tožba za ustavitev uresničitve zastavne pravice na nepremičnini v postopku prostovoljne dražbe.

38. V zvezi z uporabo Direktive 2005/29 predložitveno sodišče ugotavlja, da so bili sporni kredit in predhodni potrošniški krediti vsakokrat uporabljeni za odplačilo predhodnih kreditov, čeprav prihodki tožečih strank niso zadoščali za odplačilo. Predložitveno sodišče meni, da okoliščine, v katerih je bil sklenjen sporni potrošniški kredit, pomenijo nepoštene poslovne prakse, ki bi morale spadati na področje uporabe navedene direktive.

39. V zvezi z Direktivo 2008/48 predložitveno sodišče ugotavlja, da je edina okoliščina, ki izključuje sporni kredit s področja uporabe navedene direktive, zavarovanje z nepremičnino. Vendar pa je resnični namen zavarovanja z nepremičnino odplačilo predhodnih potrošniških kreditov. V takih okoliščinah obstaja tesna povezava med spornim kreditom in predhodnim potrošniškim kreditom, za katerega odplačilo je bil sporni kredit dogovorjen.

40. Predložitveno sodišče želi dokončno ugotoviti, ali je mogoče pristop, ki ga je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 21. aprila 2016, Radlinger in Radlingerová (C377/14, EU:C:2016:283; v nadaljevanju: sodba v zadevi Radlinger in Radlingerová) uporabiti tudi v obravnavani zadevi.

41. V teh okoliščinah je Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

„1. Ali člen 47 v povezavi s členoma 7 in 38 [Listine], [Direktiva 93/13], [Direktiva 2005/29] ter načelo učinkovitosti prava Evropske unije nasprotujejo pravni ureditvi, kot je člen 53(9) in člen 565 Občiansky zákonník (civilni zakonik), v skladu s katerimi se pri predčasni zapadlosti ne upošteva sorazmernost te posledice, zlasti teža kršitve obveznosti potrošnika glede na višino kredita in roka za njegovo odplačilo?

2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen (torej da ne nasprotujejo), predložitveno sodišče zastavlja naslednja vprašanja:

2.a Ali člen 47 v povezavi s členoma 7 in 38 [Listine], [Direktiva 93/13], [Direktiva 2005/29] in načelo učinkovitosti prava Evropske unije nasprotujejo sodni praksi, v skladu s katero se vsebinsko ne prepreči uresničitev zastavne pravice s prodajo na zasebni dražbi nepremičnine, ki je stanovanje potrošnikov ali drugih oseb, in se obenem ne upošteva teža kršitve obveznosti potrošnika glede na višino kredita in obdobje kreditiranja tudi tedaj, kadar obstaja drug način izpolnitve terjatve kreditodajalca s sodno izvršbo, v kateri prodaja stanovanja, obremenjenega s hipoteko, ni prioritetna?

2.b Ali je treba člen 3(1) [Direktive 2005/29] razlagati tako, da varstvo potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami pri kreditiranju potrošnikov zajema vse načine plačila terjatve kreditodajalca, vključno s sklenitvijo novega kredita zaradi kritja obveznosti, ki izhajajo iz prejšnjega kredita?

2.c Ali je treba Direktivo [2005/29] razlagati tako, da je nepoštena poslovna praksa tudi ravnanje kreditodajalca, ki da večkrat kredit potrošniku, ki ni zmožen odplačevati kreditov, tako da iz tega nastane veriga kreditov, ki jih kreditodajalec potrošniku dejansko ne izplača, temveč jih zadrži zaradi kritja prejšnjih kreditov in celotnih stroškov kreditov?

2.d Ali je treba člen 2(2)(a) [Direktive 2008/48] v povezavi z uvodno izjavo 10 te direktive razlagati tako, da ne izključuje uporabe te direktive tudi v primeru kredita, ki ima vse značilnosti potrošniškega kredita, vendar gre za nenamenski kredit, pri katerem je kreditodajalec celotni kredit, razen nepomembnega dela, zadržal zaradi kritja prejšnjih potrošniških kreditov, kot zavarovanje pa je dogovorjena hipoteka na nepremičnini?

2.e Ali je treba [sodbo v zadevi Radlinger in Radlingerová] razlagati tako, da se uporablja tudi za pogodbo o sklenitvi potrošniškega kredita, kadar je na podlagi te pogodbe del vzetega kredita namenjen kritju stroškov kreditodajalca?“

IV. Postopek pred Sodiščem

42. Predložitveno sodišče je 6. julija 2022 na zahtevo Sodišča predložilo pojasnila v skladu s členom 101 Poslovnika Sodišča.

43. Pisna stališča so predložile banka VÚB, slovaška vlada in Evropska komisija. Na obravnavi 28. oktobra 2022 so ustna stališča predstavile tožeči stranki, slovaška vlada in Komisija.

V. Presoja

Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje

44. Banka VÚB trdi, da bi bilo treba predložena vprašanja zavreči kot hipotetična. V tem smislu navaja več dejanskih elementov, ki po njenem mnenju kažejo na to, da je potrošnik kršil bistvene obveznosti pogodbe in da je banka upoštevala načelo sorazmernosti.

45. Slovaška vlada in, v bistvenem, Komisija sta navedli, da prvo in drugo vprašanje nista dopustni glede na Direktivo 2005/29. Trdita, da predložitveno sodišče ni navedlo razlogov, iz katerih je Sodišču postavilo vprašanje o tem, kako naj se navedena direktiva razlaga, in tudi ne, zakaj je navedena razlaga potrebna za odločitev v sporu v postopku v glavni stvari. Natančneje, Komisija navaja, da predložitveno sodišče ni pojasnilo, v kakšnem okviru bi lahko začetek postopka izvršbe pomenil nepošteno poslovno prakso. Vendar pa Komisija navaja, da je predložitveno sodišče pojasnilo, zakaj je pomembna razlaga Direktive 2005/29 v okviru tretjega in četrtega vprašanja.

46. V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja v zvezi z razlago prava EU, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo nacionalno sodišče, zavrne le, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, potrebnih za to, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja.( )

47. Prvič, poudariti je treba, da se prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje nanašata na Direktivo 93/13 in na Direktivo 2005/29. Kot pa sta pravilno opozorili slovaška vlada in Komisija, je predložitveno sodišče zadnjo direktivo v navedenih vprašanjih le navedlo, ne da bi pojasnilo, zakaj je njena razlaga potrebna za rešitev spora v postopku v glavni stvari. Poleg tega tudi ni pojasnilo, v kakšnem okviru bi lahko postopek uresničitev zastavne pravice na nepremičnini, ki ga tožeči stranki izpodbijata, pomenil nepošteno poslovno prakso.

48. Zato predlagam, da se na prvi dve vprašanji odgovori le v okviru določb Direktive 93/13.

49. Drugič, dejstvo, da banka VÚB trdi, da je uresničitev zastavne pravice na nepremičnini sorazmerna, še ne pomeni, da sta navedeni vprašanji hipotetični. Namen predloženih vprašanj ni ugotoviti, ali je bil konkreten postopek izvršbe sorazmeren – tudi če po mnenju predložitvenega sodišča ni bil – ampak ali lahko upnik de jure uporabi tako izvršbo, če ne obstaja zakonska obveznost sodišč proučiti sorazmernost zaplembe.( )

50. Vprašanja za predhodno odločanje zato niso hipotetična in razlaga določb Direktive 93/13 je potrebna za rešitev spora v postopku v glavni stvari.

51. Glede na zgoraj navedeno menim, da bi moralo Sodišče predlog za sprejetje predhodne odločbe razglasiti za dopusten.

Prvo vprašanje

52. S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/13 v povezavi s členi 7, 38 in 47 Listine ter načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji in natančneje členu 53(9) civilnega zakonika v povezavi s členom 565 civilnega zakonika, ki prodajalcu ali ponudniku omogoča uvedbo postopka predčasne zapadlosti v zvezi s kreditom zaradi neizpolnjevanja obveznosti dolžnika v omejenem in konkretnem obdobju, ne da bi za navedeno pravico veljala zahteva sorazmernosti, zlasti v zvezi z resnostjo kršitve obveznosti potrošnika glede na znesek kredita in obdobje njegovega odplačevanja.

53. Iz predložitvene odločbe izhaja, da lahko v primeru pogodbe o potrošniškem kreditu, v kateri je dogovorjeno odplačevanje v obrokih, prodajalec ali ponudnik na podlagi člena 53(9) civilnega zakonika razglasi zapadlost celotnega kredita, kot določa člen 565 civilnega zakonika, če sta se stranki tako dogovorili. Uresničitev navedene pravice je po eni strani odvisna od preteka vsaj treh mesecev po zamudi s plačilom enega obroka, po drugi strani pa od predhodnega poziva potrošniku vsaj 15 dni pred izvršbo.

54. Uvodoma je treba spomniti, da iz člena 1(1) Direktive 93/13 izhaja, da je namen navedene direktive približati nacionalne določbe držav članic, ki se nanašajo na nepoštene pogoje v potrošniških pogodbah. Kot je razvidno iz člena 1(2) navedene direktive v povezavi z njeno trinajsto uvodno izjavo in njenim členom 3(1), namen navedene direktive ni uvedba nadzora nad nacionalnimi določbami glede njihovih morebitnih neugodnosti za potrošnika, ampak le nadzor nad pogoji iz pogodb s potrošniki, o katerih se stranki nista dogovorili posamično.( )

55. Poleg tega v skladu s členom 1(2) navedene direktive njene določbe ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih.

56. V zvezi s tem je Sodišče že večkrat navedlo, da je izključitev s področja uporabe navedene direktive iz člena 1(2) upravičena zato, ker se upravičeno domneva, da je nacionalni zakonodajalec vzpostavil ravnotežje med vsemi pravicami in obveznostmi strank nekaterih pogodb, prav to ravnotežje pa si je zakonodajalec Unije izrecno prizadeval ohraniti.( )

57. V postopku v glavni stvari se določbe nacionalnega prava, ki so predmet predhodnega odločanja, odražajo v pogoju iz pogodbe o potrošniškem kreditu.

58. V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem iz člena 267 PDEU nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanje, ki mu je bilo predloženo.( )

59. Dalje, v odgovoru na zahtevo za pojasnilo je predložitveno sodišče navedlo, da je naklonjeno preoblikovanju prvega vprašanja tako, da se zahteva razlaga pojma „nepošteni pogoj“ iz člena 3(1) Direktive 93/13 ter meril, ki jih nacionalno sodišče lahko ali mora uporabiti pri presoji pogodbenega pogoja, ki temelji na sporni določbi nacionalnega prava.

60. Da bi se predložitvenemu sodišču lahko zagotovil koristen odgovor, se v navedenih okoliščinah zdi potrebno preoblikovati prvo vprašanje za predhodno odločanje. Z navedenim vprašanjem se v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da se navedena direktiva uporablja za pogodbene pogoje, ki temeljijo na določbi nacionalnega prava, ki prodajalcu ali ponudniku omogoča začeti postopek predčasne zapadlosti v zvezi s kreditom zaradi dolžnikovega neizpolnjevanja njegovih obveznosti v omejenem in konkretnem obdobju, ne da bi za navedeno pravico veljala zahteva sorazmernosti. Če je odgovor na navedeno vprašanje pritrdilen, nacionalno sodišče prosi za merila za oceno morebitne nepoštenosti takega pogoja v skladu s členom 3(1) in členom 4 Direktive 93/13.

Ali sporni pogoj temelji na „obveznih zakonih ali predpisih“ v smislu člena 1(2) Direktive 93/13

61. Da bi se najprej ugotovilo, ali sporni pogoj temelji na „obveznih zakonih ali predpisih“ v smislu člena 1(2) Direktive 93/13, je treba spomniti, da se z navedeno določbo uvaja izjema od področja uporabe Direktive 93/13. Ob upoštevanju namena navedene direktive, to je varstvo potrošnikov pred nepoštenimi pogoji, vnesenimi v pogodbe, ki jih prodajalec ali ponudnik sklene s potrošniki, je treba to izjemo (kot vsako izjemo) razlagati ozko.( )

62. Posebna narava navedene izjeme izhaja iz sodbe v zadevi Kušionová,( ) v kateri je Sodišče člen 1(2) Direktive 93/13 razlagalo tako, da je pogodbeni pogoj iz pogodbe, ki jo prodajalec ali ponudnik sklene s potrošnikom, izključen s področja uporabe te direktive samo, če navedeni pogodbeni pogoj temelji na vsebini obvezne določbe iz zakona ali drugega predpisa, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

63. Jasno je, da morata biti izpolnjena oba pogoja za uporabo navedene izjeme: prvič, pogodbeni pogoj mora temeljiti na določbi iz zakona ali predpisa, in drugič, taka določba mora biti obvezna.( )

64. Sodišče je razsodilo, da mora nacionalno sodišče, da bi ugotovilo, ali so ti pogoji izpolnjeni, preveriti, ali zadevni pogodbeni pogoj temelji na določbah nacionalnega prava, ki med pogodbenima strankama veljajo ne glede na njuno izbiro, ali na tistih, ki so dopolnilne, ki torej veljajo, če se stranki v zvezi s tem nista dogovorili drugače.( )

65. V svojih pisnih stališčih je slovaška vlada trdila, da je člen 53(9) civilnega zakonika taka obvezna določba. Navaja, da navedena določba potrošniku na eni strani zagotavlja višjo stopnjo varstva, saj določa dodatne zaščitne ukrepe v primeru predčasne zapadlosti pogodbe o potrošniškem kreditu. Na drugi strani pa se v skladu s členom 54(1) civilnega zakonika stranki ne moreta izogniti uporabi sporne določbe v škodo potrošnika.

66. Predložitveno sodišče se s stališčem slovaške vlade ne strinja. V odgovoru na zahtevo za pojasnilo je navedlo, da se določba člena 53(9) v povezavi z določbo člena 565 civilnega zakonika ne uporablja samodejno. Njena uporaba je odvisna od izbire strank. Predložitveno sodišče je poudarilo, da tudi če se stranki strinjata z možnostjo predčasne zapadlosti kredita, to ostaja možnost upnika, ne da bi obstajala kakršna koli pravna obveznost predčasne izvršbe. V tem smislu poudarja, da je v določbah člena 53(9) in 565 civilnega zakonika uporabljen izraz „lahko“ („môže“), kar kaže na možnost upnika začeti izvršbo in ne na obveznost. Dalje, predložitveno sodišče meni, da člen 54(1) civilnega zakonika, na katerega se sklicuje slovaška vlada, ne vodi do drugačne razlage. Navedena določba ni ovira za odstopanje od določb civilnega zakonika, ki so določene v korist potrošnika. Pojasnjuje, da le če stranki v pogodbo vključita pogoj o predčasni zapadlosti, mora upnik upoštevati minimalne zahteve iz člena 53(9) civilnega zakonika, preden začne izvršbo.

67. Na obravnavi so Komisija in tožeči stranki poudarile, da je uporaba spornih določb civilnega zakonika odvisna od predhodnega dogovora med strankama. Tožeči stranki sta navedli, da ima prodajalec ali ponudnik izbiro, ali bo uresničil svojo pravico do uvedbe postopka predčasne zapadlosti. Če se prodajalec ali ponudnik odloči, da bo uresničil navedeno pravico, mora upoštevati minimalne procesne zahteve iz člena 53(9) civilnega zakonika. Upoštevanje trimesečnega roka pred začetkom izvršbe terjatve je obvezno, vendar je predhodni pogoj za njegovo uporabo, to je odločitev za izvršbo, odločitev prodajalca ali ponudnika.

68. Pojasnila predložitvenega sodišča ter argumenti tožečih strank in Komisije me prepričajo. Po mojem mnenju podpirajo ugotovitev, da se sporne določbe nacionalnega prava ne uporabljajo samodejno, če se stranki v zvezi s tem nista dogovorili drugače, da bi se štele za „obvezne“ v smislu člena 1(2) Direktive 93/13. Namesto tega se zanje zahteva izrecen dogovor med strankama. V odsotnosti takega dogovora člen 565 civilnega zakonika določa pravilo, da upnik ne sme zahtevati odplačila celotne terjatve zaradi neizpolnitve posameznega mesečnega obroka.

69. Pomembno je poudariti tudi, da čeprav se člen 53(9) civilnega zakonika nanaša na potrošniško pogodbo, ki se izpolnjuje v obrokih, pa posebej ne določa predčasne izvršbe dolgoročne kreditne pogodbe ali obstoja zavarovanja takega kredita s hipoteko na družinski hiši potrošnika. V navedenih okoliščinah se izbira prodajalca ali ponudnika o vključitvi nedogovorjenega pogoja, ki temelji na taki določbi, v kreditno pogodbo, zavarovano z družinsko hišo potrošnika, ne more enačiti z vzpostavitvijo ravnovesja med vsemi pravicami in obveznostmi pogodbenih strank od nacionalnega zakonodajalca.

70. Vsekakor pa je splošno sprejeto, da je v postopkih na podlagi člena 267 PDEU, ki temeljijo na jasnem ločevanju funkcij nacionalnih sodišč in Sodišča, le nacionalno sodišče pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava.( )

71. V navedenih okoliščinah je očitno, da obravnavani pogodbeni pogoj, ki določa pravico upnika do predčasne izvršbe, ne temelji na obveznih zakonih ali predpisih v smislu člena 1(2) Direktive 93/13. Zato ugotavljam, da tak pogoj spada na področje uporabe Direktive 93/13.

Merila za presojo pogodbenega pogoja, ki se nanaša na predčasno zapadlost

72. V skladu s členom 4(1) Direktive 93/13 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja presoditi ob upoštevanju narave stvari ali storitev, ki so predmet pogodbe, in s sklicevanjem na vse okoliščine pogodbe, ki so obstajale ob sklepanju pogodbe. Iz tega izhaja, da je treba v okviru tega presoditi tudi posledice, ki jih ima lahko navedeni pogoj v okviru prava, ki se uporablja za pogodbo, kar pomeni preučitev nacionalnega pravnega sistema.( )

73. Podrobneje, predložitveno sodišče sprašuje, ali je pri presoji nepoštenosti spornega pogodbenega pogoja mogoče upoštevati sorazmernost uresničevanja pravice prodajalca ali ponudnika, da razglasi zapadlost celotnega kredita, in zlasti resnost kršitve obveznosti potrošnika glede na višino in obdobje kredita. Nacionalno sodišče se v tem smislu sklicuje na eno od meril iz točke 73 sodbe v zadevi Aziz.( )

74. V navedeni sodbi je opredeljenih več meril, na podlagi katerih nacionalno sodišče presodi morebitno nepoštenost pogoja, ki se nanaša na uvedbo postopka predčasne zapadlosti dolgoročne pogodbe, natančneje hipotekarne kreditne pogodbe, ki izhaja iz neizpolnitve obveznosti dolžnika v omejenem in konkretnem obdobju. Navedena merila so bila dalje razvita v sodbi v zadevi Banco Primus.( ) Sodišče je odločilo, da mora predložitveno sodišče med drugim proučiti, prvič, ali je možnost, ki je dana proizvajalcu ali ponudniku, da za izterljiv razglasi celoten kredit, odvisna od tega, da potrošnik ni izpolnil obveznosti, ki je v okviru zadevne pogodbe bistvena; drugič, ali je ta možnost določena za primere, v katerih je taka neizpolnitev dovolj resna glede na obdobje in višino kredita; tretjič, ali navedena možnost odstopa od skupnih pravil, ki se na tem področju uporabljajo, če ni podrobnih pogodbenih določil; in četrtič, ali nacionalno pravo potrošniku daje na voljo ustrezna in učinkovita sredstva, ki mu, če se ta pogoj zanj uporablja, omogočajo, da odpravi posledice navedene izterljivosti kredita. Sodišče je dalje v svoji sodbi Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire-Atlantique et du Centre Ouest( ) pojasnilo, da je treba sodbo Banco Primus razlagati tako, da merila, ki je z njo vzpostavljeno za presojanje nepoštenosti pogodbenega pogoja, v skladu s členom 3(1) Direktive 93/13, zlasti bistvenega neravnovesja med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank, ki jih ta pogoj ustvarja v škodo potrošnika, ni mogoče razumeti niti kumulativno niti alternativno, temveč ga je treba razumeti tako, da je del vseh okoliščin, v katerih je bila sklenjena zadevna pogodba, ki jih mora nacionalno sodišče preučiti za presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja, v skladu s členom 3(1) Direktive 93/13.

75. Obravnavani pogodbeni pogoj se nanaša na predčasno zapadlost dolgoročne pogodbe, ki je bila sklenjena za dvajset let in je zavarovana z družinsko hišo potrošnika. V navedenih okoliščinah bi bilo treba nepoštenost navedenega pogoja presojati glede na sodno prakso, navedeno v predhodni točki.

76. Na podlagi zgoraj navedenega ugotavljam, da je treba člen 1(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da se navedena direktiva uporablja za pogodbeni pogoj, ki temelji na določbi nacionalnega prava, ki prodajalcu ali ponudniku omogoča začeti postopek predčasne zapadlosti v zvezi s kreditom zaradi neizpolnitve obveznosti s strani dolžnika v omejenem in konkretnem obdobju, ne da bi za navedeno pravico veljala zahteva sorazmernosti. Člena 3(1) in 4(1) Direktive 93/13 je treba razlagati tako, da glede presoje, ki jo opravi nacionalno sodišče, v zvezi z morebitno nepoštenostjo pogoja, ki se nanaša na postopek predčasne zapadlosti zaradi dolžnikovega neizpolnjevanja obveznosti v omejenem in konkretnem obdobju, mora predložitveno sodišče med drugim proučiti naslednja merila: prvič, ali je možnost, ki je dana proizvajalcu ali ponudniku, da za izterljiv razglasi celoten kredit, odvisna od tega, da potrošnik ni izpolnil obveznosti, ki je v okviru zadevne pogodbe bistvena; drugič, ali je ta možnost določena za primere, v katerih je taka neizpolnitev dovolj resna glede na obdobje in višino kredita; tretjič, ali navedena možnost odstopa od skupnih pravil, ki se na tem področju uporabljajo, če ni podrobnih pogodbenih določil; in četrtič, ali nacionalno pravo potrošniku daje na voljo ustrezna in učinkovita sredstva, ki mu, če se ta pogoj zanj uporablja, omogočajo, da odpravi posledice navedene izterljivosti kredita.

77. Če Sodišče na prvo vprašanje, kot je bilo preoblikovano, odgovori pritrdilno, predložitveno sodišče navaja, da odgovori na preostala vprašanja niso potrebni. Vendar pa bom iz razloga popolnosti analizirala tudi preostala vprašanja.

Drugo vprašanje

78. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi s členi 7, 47 in 38 Listine ter načelom učinkovitosti prava EU nasprotujejo nacionalni sodni praksi, v skladu s katero se vsebinsko ne prepreči uresničitve zastavne pravice z zasebno dražbo nepremičnine, ki je stanovanje potrošnikov ali drugih oseb.

79. Najprej je treba navesti, da sistem varstva, ki ga uvaja Direktiva 93/13, temelji na pojmovanju, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar privoli v pogoje, ki jih je prej sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi imel možnost vplivati na njihovo vsebino. Poleg tega člen 38 Listine določa, da politike Unije zagotavljajo visoko raven varstva potrošnikov. Ta zahteva velja za izvajanje Direktive 93/13.( )

80. Dalje, glede na naravo in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo potrošnikov, Direktiva 93/13 – kot izhaja iz njenega člena 7(1) v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo – državam članicam nalaga, da zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.( )

Ozadje vprašanja: sodba Sodišča v zadevi Kušionová

81. Po uvodnih navedbah je potrebna obravnava ozadja postavljenega vprašanja. To ni prvi primer, v katerem so se slovaška sodišča obrnila na Sodišče v zvezi s skladnostjo slovaških pravil, ki upniku omogočajo poplačilo dolga z zunajsodno uresničitvijo zastavne pravice na nepremičnini, ki jo potrošnik ponudi v zavarovanje, z Direktivo 93/13. Prvi tak primer je bil v okviru zadeve C‑482/12, Macinský in Macinská. Navedena zadeva je bila umaknjena iz evidence Sodišča po umiku predloga za sprejetje predhodne odločb,( ) pred tem pa je generalni pravobranilec N. Wahl že predstavil svoje sklepne predloge.( ) Podrobneje, v zadevi Macinský in Macinská je bilo postavljeno vprašanje, ali je to, da ima država članica postopkovna pravila, ki dopuščajo, da je terjatev, ki temelji na nepoštenem pogoju iz potrošniške pogodbe, izterjana zunajsodno in s tem – morebiti – brez kakršnega koli sodnega nadzora, v nasprotju z Direktivo 93/13. Na podlagi elementov spisa in stališč strank, predstavljenih na obravnavi, je generalni pravobranilec ugotovil, da Direktiva 93/13 ne izključuje takega postopka. Navedena ugotovitev je v bistvu temeljila na naslednjem. Na eni strani, učinkovito procesno varstvo potrošnikov ne zahteva obveznega ex ante sodnega preverjanja nepoštenih pogojev.( ) Na drugi strani je sporni postopek zadostno zagotavljal učinkovito varstvo pravic potrošnikov, kot se zahteva z Direktivo 93/13.( )

82. Sklepni predlogi generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Macinský in Macinská so bili v bistvenem upoštevani v sodbi v zadevi Kušionová. V navedeni sodbi je Sodišče odločilo, da je slovaška ureditev zunajsodnih postopkov izvršbe oziroma „prostovoljne“ prodaje na dražbi v skladu z Direktivo 93/13, če s to ureditvijo ni praktično onemogočeno ali pretirano oteženo varstvo pravic, ki jih ta direktiva priznava potrošniku, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

83. Ugotovitve Sodišča v zadevi Kušionová so odvisne od obstoja učinkovitih sredstev za izpodbijanje izvršbe na podlagi potencialno nepoštenih pogojev. Na podlagi razpoložljivih elementov je Sodišče ugotovilo, da slovaška zakonodaja zagotavlja začasno sodno varstvo, ki omogoča sprejetje začasnih ukrepov za preprečitev izvedbe prodaje, ter ex post sodno varstvo. Sodišče se je sklicevalo predvsem na naslednje elemente: prvič, na možnost izpodbijanja prodaje na dražbi v 30 dneh od obvestitve o uresničitvi zastavne pravice, v skladu s členom 151m(1) civilnega zakonika v povezavi s členom 17(3) zakona o prostovoljnih dražbah; drugič, na možnost osebe, ki izpodbija podrobna pravila prodaje, da v treh mesecih po javni dražbi od sodišča zahteva, naj prodajo razglasi za nično, v skladu s členom 21(2) navedenega zakona; in tretjič, na dejstvo, da lahko pristojno nacionalno sodišče v skladu s členoma 74(1) in 76(1) zakonika o civilnem postopku med postopkom zunajsodne uresničitve zastavne pravice sprejme kateri koli začasni ukrep, s katerim prepove nadaljnjo izvedbo take prodaje.( )

84. V zvezi z možnostjo, da nacionalno sodišče oceni sorazmernost izvršbe, sodba v zadevi Kušionováv bistvu vključuje tako preverjanje v splošni presoji nacionalnega sodišča, ki jo to opravi glede ustreznosti in učinkovitosti sredstev, ki so na voljo v okviru pravnega reda, da se prepreči nadaljnja uporaba nepoštenih pogojev na podlagi člena 7(1) Direktive 93/13.( ) Iz razlogovanja Sodišča izhaja ustavnopravna razsežnost Direktive 93/13 v okviru potrošniških sporov. Sodišče je navedlo, da je treba posebno pozornost posvetiti temu, da je premoženje, na katero se nanaša postopek zunajsodne uresničitve zastavne pravice, ki je predmet postopka v glavni stvari, nepremičnina, ki je družinsko bivališče potrošnika.( ) Razlogovanje v smislu temeljnih pravic je podkrepljeno s sklicevanjem na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP). ESČP je ugotovilo, prvič, da je izguba bivališča med najhujšimi posegi v pravico do spoštovanja stanovanja in da bi morala imeti vsaka oseba, za katero obstaja nevarnost tako velikega posega, možnost, da zahteva preizkus sorazmernosti tega ukrepa.( ) Sodišče je poudarilo, da morajo nacionalna sodišča pri razlagi Direktive 93/13 upoštevati člen 7 Listine, ki zagotavlja pravico do spoštovanja stanovanja.( ) Nazadnje, ob sklicevanju na sodbo v zadevi Aziz( ) Sodišče poudarja pomembnost tega, da ima nacionalno sodišče na voljo začasne ukrepe, ki omogočajo prekinitev ali pretrganje nezakonitega postopka izvršbe, da se zagotovi učinkovitost varstva, ki se želi doseči z Direktivo 93/13, ob upoštevanju posledic prisilne izselitve potrošnika in njegove družine iz bivališča, ki je njihovo glavno prebivališče.( )

85. Glede na vse elemente iz točke 83 teh sklepnih predlogov in zlasti glede na dejstvo, da se je zdelo mogoče, da bi pristojno nacionalno sodišče sprejelo začasne ukrepe, sodba v zadevi Kušionová določa, da v okviru slovaškega zunajsodnega postopka izvršbe obstaja „primeren in učinkovit ukrep za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče“.

Preverjanje predpostavk sodbe v zadevi Kušionová

86. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je Nayvyšší súd Slovenskej republiky (vrhovno sodišče Republike Slovaške) sodbo v zadevi Kušionová razlagalo tako, da omogoča zunajsodno prodajo nepremičnine, vključno s potrošnikovim stanovanjem. Dalje, iz nacionalne sodne prakse izhaja, da od upnika ni mogoče nedoločeno dolgo zahtevati, naj se vzdrži uresničitve zastavne pravice.( ) Predložitveno sodišče v bistvenem meni, da taka nacionalna sodna praksa ni pravilna in preskuša predpostavke, na podlagi katerih je bila sprejeta sodba v zadevi Kušionová. Meni, da prostovoljna prodaja na dražbi ne zagotavlja enakih jamstev kot sodna izvršba. Navaja, da gre za način izvršbe, ki ga organizirajo izključno zasebni pravni subjekti, kar onemogoča sodno preverjanje dolga in sorazmernosti prodaje. Predložitveno sodišče poudarja, da prostovoljne prodaje na dražbi ni mogoče prekiniti s sodnim postopkom, v okviru katerega bi bilo mogoče izpodbijati poštenost pogodbenih pogojev.

87. V nasprotju s tem pa slovaška vlada v svojih pisnih stališčih trdi, da slovaška zakonodaja, kot je navedena v sodbi Kušionová, zagotavlja učinkovito sodno varstvo za potrošnike pred prisilno prodajo in po njej, sodišča pa lahko sprejemajo začasne ukrepe.

88. V odgovoru na zahtevo za pojasnila predložitveno sodišče zavrača pravno analizo slovaške vlade. Najprej, predložitveno sodišče zavrača stališče, da ureditev zunajsodne prodaje zagotavlja visoko stopnjo varstva potrošnikov zgolj zaradi dejstva, da upnik premoženja ne more neposredno prodati. Meni, da določbi, na kateri se sklicuje slovaška vlada, in sicer člen 17(3) in (5) zakona o prostovoljnih dražbah in člen 151m(1) civilnega zakonika, ne priznavata pravice do izpodbijanja izvršbe še pred prodajo. Po mnenju predložitvenega sodišča navedeni določbi urejata formalne pogoje za izvršbo v obliki prostovoljne prodaje na dražbi ter organizacijske vidike take prodaje. V zvezi z možnostjo sprejemanja začasnih ukrepov pa predložitveno sodišče poudarja, da člen 325(1) in (2) zakonika o civilnem postopku sodiščem podeljuje pristojnost sprejemanja začasnih ukrepov le v zvezi z adversarnimi postopki. Sodišče pojasnjuje, da se zato navedena določba ne uporablja v okviru zunajsodnih postopkov izvršbe. Dalje, predložitveno sodišče je navedlo, da člen 63(3) zakonika 233/1995 o izvršbi ni povezan s postopkom iz zakona o prostovoljnih dražbah in da prodajalcem ali ponudnikom v okviru zunajsodnih postopkov izvršbe na splošno ni treba upoštevati zakonika 233/1995 o izvršbi.

89. Stranke, ki so se udeležile obravnave, so bile pozvane, naj podrobne je pojasnijo sredstva, ki so potrošnikom na voljo za izpodbijanje morebitne nepoštenosti izvršilnega naslova v okviru zunajsodnih postopkov izvršbe. Prav tako so bile pozvane, naj navedejo pravne podlage, na podlagi katerih lahko sodišča izvedejo deklarativne postopke o morebitni nepoštenosti pogodbenih pogojev, vključenih v izvršilni naslov, ali obravnavajo vprašanja, ki se nanašajo na izvršbo, v okviru katerih lahko sprejmejo začasne ukrepe, s katerimi se ustavi postopek izvršbe, da se zagotovi polna učinkovitost končne odločbe o vsebini.

90. Slovaška vlada je navedla, da v pravu ni nobenih ovir za pristojnost sodišč, da po uradni dolžnosti obravnavajo vprašanje nepoštenih pogojev. Navedla je, da člen 298(1) zakonika o civilnem postopku izrecno priznava tako pristojnost. Slovaška vlada se je sklicevala na več določb civilnega zakonika ter zakona št. 250/2007 o varstvu potrošnikov, iz katerih izhaja, da lahko potrošniki začnejo postopke, v katerih se nepošteni pogoji razglasijo za neveljavne. Dalje, navedena vlada je navedla, da zakonik o civilnem postopku priznava možnost vložitve tožbe na ugotovitev obstoja pravice.

91. Tožeči stranki nista izpodbijali navedb slovaške vlade, da vse navedene določbe obstajajo. Vendar pa sta trdili, da gre za splošna pravila, ki se ne uporabljajo pri zunajsodni izvršbi. Po njunem mnenju ne obstaja nobena pravna podlaga, na podlagi katere bi morala sodišča prekiniti prostovoljno prodajo na dražbi zgolj zaradi nepoštenih pogojev. Tožeči stranki sta tudi trdili, da je celoten postopek premalo pregleden in da v nobeni fazi postopka ne sodeluje javni organ. Glede možnosti izpodbijanja prodaje ex post pa sta tožeči stranki pojasnili, da je to za potrošnike dolgotrajen in naporen postopek( ) z zelo malo možnosti za uspeh.

92. Komisija je navedla, da ostaja nejasno, ali zunajsodni postopek izvršbe, ki temelji na zakonu o prostovoljnih dražbah, omogoča prekinitev izvršbe zaradi nepoštenih pogojev. Tudi če bi bilo sprejeto, da taka možnost o bstaja v nacionalni zakonodaji, ugotavlja, da obstaja neusklajenost med prvotnim namenom zakona ter tem, kako sodišča zakon razlagajo in uporabljajo. Zaradi tega je izvrševanje potrošnikovih pravic v praksi za potrošnike zapleteno.

93. Čeprav je Sodišče na podlagi člena 267 PDEU pristojno, da iz člena 7 Direktive 93/13 izpelje merila za okvir, ki omogoča, da sodišče preizkusi spoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz te direktive, pa je predložitveno sodišče tisto, ki mora preveriti, ali lahko določbe zakona o prostovoljnih dražbah tak okvir, odvisno od primera, zagotavljajo.( )

94. Zato se bom omejila na naslednje vsebine. Zunajsodni postopek izvršbe se uporablja ne glede na status dolžnika in ne glede na vrsto zadevnega premoženja. Lahko se nanaša (kot v postopku v glavni stvari) na premoženje, ki pomeni osnovno potrebo potrošnika, in sicer zagotavljanje stanovanja.( ) Prodajalec ali ponudnik lahko tak postopek začne le na podlagi kreditne pogodbe, ki je izvršilni naslov, pri čemer vsebina take pogodbe ni podvržena sodnemu preizkusu, s katerim bi se ugotovila morebitna nepoštenost enega ali več pogojev. Dalje, upnik enostransko določi dolg, izvršbo pa izvede zasebni gospodarski subjekt (vodja dražbe), brez nadzora javnega organa. Zaradi tako močne pravice prodajalca začeti izvršbo, zoper katero ni nasprotnega sredstva, je toliko pomembnejše dejstvo, da je potrošnik kot dolžnik v izvršbi upravičen do učinkovitega sodnega varstva.( )Kot je jedrnato navedel eden od komentatorjev, postopek prisilne izselitve iz stanovanja mora zagotavljati „najvišjo stopnjo procesne strogosti“.( )

95. Po mojem mnenju sodni spis , ki ga ima na voljo Sodišče, in razprava na obravnavi razkrivata, da obstoj in obseg sodnih pristojnosti v konkretnem okviru izpodbijanja zunajsodne izvršbe na podlagi nepoštenih pogojev ostajata nejasna in zapletena za sodišča in potrošnike. Natančneje, zdi se, da ni jasno, katere postopkovne poti so na voljo potrošnikom, ki želijo prekiniti izvršbo, da bi lahko pristojno sodišče proučilo morebitno nepoštenost pogodbenih pogojev, ki jih vsebuje izvršilni naslov. Pomanjkanje jasnega pravnega okvira pomeni predvsem neupoštevanje načela pravne varnosti. V tem smislu je treba opozoriti, da načelo pravne varnosti, ki je eno od splošnih načel prava EU, zahteva, da so pravna pravila jasna, natančna in da imajo predvidljive učinke, predvsem kadar imajo lahko neugodne posledice za posameznike in podjetja, da lahko osebe nedvoumno ugotovijo vsebino svojih pravic in obveznosti in ustrezno ukrepajo.( )

96. Zdi se, da navedeni pravni okvir za izvensodno uresničitev pravic, kot ga opisuje predložitveno sodišče, ne zagotavlja visoke stopnje postopkovnih zaščitnih ukrepov. Zaradi svoje razdrobljenosti ustvarja znatno tveganje, da zadevni potrošnik bodisi ne bo vložil ugovora zoper zunajsodno izvršbo, ki bi omogočal sodno presojo nepoštenih pogojev, bodisi da bo storil procesno napako.( ) Navedeno tveganje še poslabšuje dejstvo, da se vsi koraki v zunajsodnem postopku izvršbe, vključno z določitvijo zneska dolga, opravijo brez kakršnega koli nadzora javnega organa.

97. V tem smislu je treba poudariti tudi, da novejša sodna praksa Sodišča kaže na to, da so standardi glede tega, kaj se šteje za učinkovito preverjanje nepoštenih pogojev, posebno visoki. Sodišče je navedlo, da obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, med drugim v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz Direktive 93/13, vključuje zahtevo po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva, potrjeno v členu 7(1) te direktive in določeno tudi v členu 47 Listine, ki se med drugim uporablja za opredelitev postopkovnih pravil v zvezi s tožbami, ki temeljijo na takih pravicah.( )

98. Natančneje, v okviru ex parte postopkov za izdajo plačilnega naloga je Sodišče odločilo, da zahteva po učinkovitem sodnem varstvu zahteva, da lahko izvršilno sodišče presodi, in sicer tudi prvič, morebitno nepoštenost pogodbenih pogojev, ki so bili podlaga za plačilni nalog, ki ga je na predlog upnika izdalo sodišče in zoper katerega dolžnik ni vložil ugovora.( ) V okviru postopkov uresničitve zastavne pravice na nepremičnini je Sodišče menilo, da učinkovitega nadzora morebitne nepoštenosti pogodbenih pogojev, kot se zahteva z Direktivo 93/13, ni mogoče zagotoviti, če bi pravnomočnost veljala tudi za sodne odločbe, v katerih tak nadzor ni omenjen.( )

99. Iz navedene sodne prakse izhaja, da tudi v primeru sodne odločbe, ki dovoljuje izvršbo, učinkovito preverjanje nepoštenih pogojev morda ni zagotovljeno v okoliščinah, kadar taka odločba ne vsebuje nobenih navedb, iz katerih bi izhajalo, da je sodišče po uradni dolžnosti obravnavalo morebitno nepoštenost pogodbenih pogojev. Zato menim, a fortiori, da učinkovitega preverjanja morda ni mogoče zagotoviti, kadar se postopek izvršbe začne brez ex ante sodne presoje, kadar jo izvajajo izključno zasebni prodajalci ali ponudniki ter kadar so pravila, ki urejajo sredstva, ki so potrošniku na voljo za izpodbijanje postopka izvršbe, in pristojnosti sodišč nejasna in zapletena. Zato menim, da vsaj način, na katerega se v slovaški pravni praksi uporabljajo procesna pravila, ki urejajo zunajsodne postopke izvršbe, ne dosega standardov učinkovitega sodnega varstva potrošnikov.

100. Nazadnje želim opozoriti tudi na Direkt ivo 2014/17, ki je bila sprejeta – kot je navedeno v uvodni izjavi 3 – glede potrošniških posojil v zvezi z nepremičninami po mednarodni finančni krizi in ki (čeprav se ne uporablja ratione temporis),( )kaže na željo zakonodajalca EU okrepiti varstvo potrošnikov v okviru postopkov izvršbe na stanovanjih. Člen 28(1) Direktive 2014/17 določa, da države članice sprejmejo ukrepe, s katerimi dajalce kreditov spodbudijo, da pokažejo razumno potrpežljivost pred začetkom postopka izvršbe. Cilj potrpežljivosti je čim prej rešiti plačilne težave, da se je mogoče izogniti začetku takega postopka. Postopek izvršbe bi moral biti zadnja možnost, ko se vsi drugi načini urejanja zaostalih plačil izkažejo za neuspešne.( )

101. Na podlagi zgoraj navedenega ugotavljam, da je treba člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi s členi 7, 47 in 38 Listine ter načelom učinkovitosti prava EU razlagati tako, da nasprotujejo sodni praksi, v skladu s katero se vsebinsko ne prepreči uresničitve hipoteke z zasebno dražbo na nepremičnini, ki je stanovanje potrošnikov ali drugih oseb, saj je treba izdati začasno odredbo, da se zagotovi polna učinkovitost odločbe sodišča, ki je pristojno za presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja.

Tretje in četrto vprašanje

102. S tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je primerno obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali na eni strani primer, ko kreditna institucija potrošniku odobri več zaporednih kreditov, katerih cilj je odplačilo predhodnih kreditov in ki jih potrošnik ne zmore odplačati, spada na področje uporabe Direktive 2005/29 in ali na drugi strani tako ravnanje pomeni nepošteno poslovno prakso v smislu člena 5 navedene direktive.

103. Najprej je treba poudariti, prvič, da gre pri zadevni praksi, kot jo je opisalo predložitveno sodišče, za zaporedne odobritve potrošniških kreditov od kreditne institucije, pri čemer je bil namen kreditov odplačevanje predhodnih kreditov isti kreditni instituciji ter stroškov navedenih kreditov. Predložitveno sodišče navaja, da je znesek vsakega novega kredita v verigi kreditov enostransko določila banka, posojilojemalca pa jih nista mogla odplačati. Drugič, iz predložitvene odločbe izhaja, da je odgovor na vprašanje, ali gre pri zadevni praksi za nepošteno poslovno prakso, potreben, da lahko nacionalno sodišče prouči okoliščine, v katerih je bil sporni kredit sklenjen, kot del ocene nepoštenosti pogodbenih pogojev na podlagi člena 4(1) Direktive 93/13.( )

104. Glede vprašanja, ali zaporedne odobritve potrošniških kreditov s ciljem odplačevanja predhodnih kreditov spadajo na področje uporabe Direktive 2005/29, je treba najprej opozoriti, da člen 2(d) navedene direktive z zelo široko formulacijo opredeljuje pojem „poslovnih praks“ kot „vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlaga ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom“.( )

105. Dalje, v skladu s členom 3(1) Direktive 2005/29 v povezavi z njenim členom 2(c) se ta direktiva uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov pred ali med poslovno transakcijo v zvezi z nekim izdelkom ali storitvijo ali po njej.( )

106. Posledično izraz „neposredno povezano s prodajo izdelka“ zajema vse ukrepe v zvezi ne le s sklenitvijo pogodbe, ampak tudi z njeno izvedbo, in zlasti ukrepe, sprejete za plačilo izdelka.( )

107. Odobritev kredita s ciljem odplačevanja predhodnih potrošniških kreditov, kot je tisti v postopku v glavni stvari, je torej treba šteti za „izdelek“ v smislu člena 2(c) Direktive 2005/29.( )

108. Pod navedenimi pogoji se strinjam s slovaško vlado in Komisijo, da zaporedne odobritve kredita potrošniku od kreditne institucije, katerih namen je odplačati predhodne potrošniške kredite in ki jih potrošnik ne zmore odplačati, spadajo na področje uporabe Direktive 2005/29.

109. V zvezi z vprašanjem, ali zadevna praksa pomeni nepošteno poslovno prakso, je treba spomniti, da člen 5 Direktive 2005/29 v odstavku 1 prepoveduje nepoštene poslovne prakse in v odstavku 2 določa merila za opredelitev, ali je poslovna praksa nepoštena.

110. Člen 5(4) navedene direktive dalje določa, da so nepoštene zlasti tiste poslovne prakse, ki so „zavajajoče“ v smislu členov 6 in 7 Direktive 2005/29, in tiste, ki so „agresivne“ v smislu členov 8 in 9 navedene direktive.

111. V zvezi s tem je treba spomniti, da se z Direktivo 2005/29 na ravni Unije popolnoma usklajujejo pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov in da je v Prilogi I k tej direktivi naveden izčrpen seznam 31 poslovnih praks, ki se v skladu s členom 5(5) te direktive „v vseh okoliščinah“ štejejo za nepoštene. Zato gre, kot je izrecno pojasnjeno v uvodni izjavi 17 navedene direktive, samo za poslovne prakse, ki lahko veljajo za nepoštene, brez ocene posameznih primerov na podlagi členov od 5 do 9 navedene direktive.( )

112. Zadevna poslovna praksa ni vključena na seznam poslovnih praks, ki jih je treba v vseh okoliščinah v vseh okoliščinah šteti za nepoštene. Zato je za njeno opredelitev za „nepošteno“ potrebna ocena posameznega primera. V tem smislu Komisija in slovaška vlada pravilno navajata, da je refinanciranje kredita na splošno zakonita praksa. To lahko velja, kot navaja slovaška vlada, v primeru refinanciranja kredita, da se starejši kredit nadomesti z novejšim z nižjo obrestno mero, ali v primeru konsolidacije raznih kreditov v enega.

113. V obravnavani zadevi banka VÚB v svojih pisnih stališčih trdi, da je bil namen odobrenega kredita refinanciranje s ciljem zmanjšanja finančnega bremena za tožeče stranke. Predložitveno sodišče pa nasprotno meni, da je veriga pogodb, odobrenih tožečima strankama, povzročila njuno prezadolženost in tveganje za izgubo doma.

114. Čeprav mora predložitveno sodišče na koncu odločiti o naravi poslovne prakse iz postopka v glavni stvari, mu lahko Sodišče na podlagi informacij, navedenih v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, poda elemente, ki bi lahko bili koristni za opredelitev navedene prakse.( )

115. V tem smislu bi bilo treba upoštevati, da so bili različni krediti tožečima strankama odobreni, čeprav nista bili kreditno sposobni. Strinjam se s Komisijo, da lahko nacionalno sodišče tak dejavnik upošteva pri natančnejši opredelitvi, ali je zadevna praksa agresivna zaradi „nedopustnega vplivanja“ v smislu členov 8 in 9 Direktive 2005/29.

116. V tem smislu je treba spomniti, da pojem „nedopustno vplivanje“, ki je opredeljen v členu 2(j) Direktive 2005/29, zajema izkoriščanje premoči v razmerju do potrošnika za izvajanje pritiska, tudi brez uporabe ali brez grožnje uporabe sile, in sicer na način, ki bistveno omejuje potrošnikovo sposobnost sprejeti odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.( )

117. V obravnavani zadevi bi se lahko štelo, da sta tožeči stranki zaradi svoje prezadolženosti ranljivi in da njune okoliščine pomenijo „izkoriščanje določenega nesrečnega dogodka ali okoliščin s strani trgovca, ki zaradi svoje resnosti zmanjšujejo potrošnikovo sposobnost presoje, česar se trgovec zaveda, z namenom vplivati na potrošnikovo odločitev glede izdelka“, v skladu s členom 9(c) Direktive 2005/29.

118. Na obravnavi je Komisija uporabila močan izraz, da so si krediti sledili kot „kotaleča se snežna kepa“, s katerim je opredelila prakso banke, ki je odobrila več zaporednih kreditov. V odgovoru na vprašanje, kako je dolg naraščal, sta tožeči stranki navedli, da za kredite nista zaprosili, ampak so jima bili ponujeni samodejno kot način odplačevanja predhodnih dolgov. Vsakič sta tožeči stranki prejeli minimalni znesek, preostali znesek pa je bil dodeljen banki. Menim, da je to precej presenetljivo razkritje. Lahko bi rekli, da iz njega ne izhaja le to, da se je trgovec zavedal nesrečnih okoliščin potrošnika (v smislu člena 9(c) Direktive 2005/29), ampak da je k temu tudi prispeval in to večkrat.

119. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da je cilj, ki mu sledi Direktiva 2005/29, med drugim doseči visoko raven varstva potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami, pri čemer ta cilj temelji na okoliščini, da je potrošnik v razmerju do trgovca v podrejenem položaju, zlasti glede stopnje informiranosti, pri čemer je pojasnjeno, da ni mogoče zanikati, da je med tema strankama veliko neravnovesje v informiranosti in znanju.( ) Potrošnik se mora šteti za ekonomsko šibkejšega in pravno manj izkušenega kot njegov sopogodbenik, zlasti v okviru kreditnih storitev, ki jih ponuja banka.( )

120. Glede na navedeno menim, da je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da na eni strani primer, ko kreditna institucija potrošniku odobri več zaporednih kreditov, katerih cilj je odplačilo predhodnih kreditov in ki jih potrošnik ne zmore odplačati, spada na področje uporabe Direktive 2005/29, na drugi strani pa lahko tako dejanje pomeni nepošteno poslovno prakso v smislu člena 5 navedene direktive, natančneje, agresivno poslovno prakso v smislu členov 8 in 9 navedene direktive, če predložitveno sodišče ugotovi, da taka praksa glede na dejanske okoliščine in ob upoštevanju vseh njenih značilnosti vključuje nedopustno vplivanje zaradi trgovčevega izkoriščanja prezadolženosti dolžnika v daljšem obdobju.

Peto vprašanje

121. S petim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(2)(a) Direktive 2008/48 v povezavi z uvodno izjavo 10 navedene direktive razlagati tako, da ne izključuje uporabe navedene direktive tudi v primeru kreditne pogodbe, katere namen je odplačilo predhodnih potrošniških kreditov, tudi če je zavarovana s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem.

122. V tem smislu je treba poudariti, da se v skladu s členom 2(2)(a) Direktive 2008/48 navedena direktiva ne uporablja za kreditne pogodbe, zavarovane s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem. V skladu z uvodno izjavo 14 navedene direktive je treba te vrste kreditov izključiti z njenega področja uporabe, saj so „zelo posebne vrste“.

123. Vendar lahko države članice, kot je razvidno iz uvodne izjave 10 navedene direktive, v skladu s pravom EU uporabijo določbe navedene direktive za področja, ki jih ta ne ureja. Sodišče je tako že razsodilo, da lahko države članice za kreditne pogodbe zunaj področja uporabe Direktive 2008/48 obdržijo ali sprejmejo nacionalne ukrepe, ki ustrezajo določbam navedene direktive ali nekaterim od njih.( )

124. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je sporni kredit iz postopka v glavni stvari kreditna pogodba, zavarovana s hipoteko na stanovanju tožečih strank. Predložitveno sodišče ne navaja, da nacionalno pravo razširja uporabo Direktive 2008/48 na kreditne pogodbe, zavarovane z zastavno pravico na nepremičnini. Slovaška vlada je to potrdila v svojih pisnih in ustnih stališčih.

125. Glede na navedeno stranke, ki so predložile pisna stališča, menijo, da je kreditna pogodba iz postopka v glavni stvari izključena s področja uporabe Direktive 2008/48.

126. Že iz vprašanja izhaja, da predložitveno sodišče na splošno ne izpodbija mnenja, da so kreditne pogodbe, zavarovane s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem, izključene s področja uporabe Direktive 2008/48. Vendar pa iz njegovih pojasnil izhaja, da njegovi dvomi izhajajo iz posebnih pogojev sklenitve spornega kredita. Namen navedenega kredita je bil odplačati predhodne kredite banki, pri čemer zadevni zneski tožečima strankama niso bili izplačani. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da s poslovnega stališča obstaja povezava med spornim kreditom, sklenjenim leta 2012, in predhodnimi krediti, sklenjenimi od leta 2004.

127. V zvezi s tem je treba poudariti, da je besedilo člena 2(2)(a) Direktive 2008/48 jasno.( ) Harmonizacija na področju kreditov, zavarovanih s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem, je bila dosežena šele pozneje, s sprejetjem Direktive 2014/17,( ) katere povod je bila mednarodna finančna kriza, ki je pokazala, da lahko neodgovorno ravnanje udeležencev na trgu spodkoplje temelje finančnega sistema.( )

128. Vendar je treba navesti, da je bil sporni kredit sklenjen v zelo posebnih okoliščinah. Njegova sklenitev sledi vzorcu vedenja, v okviru katerega je banka (glede na opis dejstev predložitvenega sodišča) tožečima strankama odobrila več zaporednih kreditov, vendar jima zneskov kreditov ni izplačala, ampak jih je porabila za odplačilo predhodnih kreditov. Znesek in stroški kredita so bili opredeljeni enostransko. Kot je navedeno v točki 118 teh sklepnih predlogov sta tožeči stranki na obravnavi navedli, da za navedene kredite kot potrošnika nista niti zaprosila, ampak jih je banka samodejno predlagala. Na koncu navedene verige kreditov, ki se je „valila kot snežna kepa“, kot je Komisija opisala na obravnavi, in ko sta bili tožeči stranki ujeti v dolgovih, jima je banka odobrila sporni kredit.

129. Spomniti je treba, da je Sodišče že večkrat razsodilo, da je namen Direktive 2008/48 zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov. Ta sistem varstva temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti.( )

130. Za zagotavljanje navedenega varstva člen 22(3) Direktive 2008/48 od držav članic zahteva, naj zagotovijo, da se določbam, ki jih sprejmejo pri izvajanju te direktive, ni mogoče izogniti z načinom oblikovanja pogodb,( ) „zlasti z vnašanjem črpanj ali kreditnih pogodb, ki spadajo v področje uporabe te direktive, v kreditne pogodbe, katerih značilnosti ali namen bi lahko omogočili, da se izognejo njeni uporabi“.

131. Iz obrazložitvenega memoranduma k predlogu Komisije glede Direktive 2008/48( ) izhaja, da je cilj navedene določbe zagotoviti, da izjem od uporabe navedene direktive, vključno z izjemo glede stanovanjskega kredita, ni mogoče uporabiti tako, da bi bile transakcije, na katere se nanaša, vključene v navedene pogodbe. Primer, naveden v obrazložitvenem memorandumu, se nanaša na zahtevo potrošnika glede črpanja kredita na podlagi pogojev njegovega stanovanjskega kredita.

132. Zadeva v postopku v glavni stvari se nanaša na kredit, ki je poslovno povezan s predhodnimi. Kot pojasnjuje predložitveno sodišče, je bil namen spornega kredita izključno refinanciranje predhodnih kreditov. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, ali je z navedenim upnik predhodne kredite vključil v sporni kredit, da bi se izognil uporabi Direktive 2008/48. V tem smislu bi moralo nacionalno sodišče upoštevati nacionalne določbe za izvajanje člena 22(3) Direktive 2008/48 v nacionalnem pravnem redu. Slovaška vlada je na obravnavi navedla, da nacionalna zakonodaja o varstvu potrošnikov vsebuje določbe, ki kaznujejo kreditne institucije za izogibanje pravu potrošnikov. Natančneje, navedla je, da slovaška zakonodaja bankam prepoveduje združevanje pogodb z namenom izogibanja pravu oziroma vključevanje zavajajočih navedb v pogodbe.

133. Glede na zgoraj navedeno je treba člen 2(2)(a) Direktive 2008/48 razlagati tako, da uporaba navedene direktive ni izključena v primeru kreditne pogodbe, katere namen je odplačilo predhodnih potrošniških kreditov, tudi če je zavarovana s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem, če nacionalno sodišče ugotovi, da je bila zadevna kreditna pogodba oblikovana tako, da se izogne uporabi navedene direktive, na podlagi njenega člena 22(3).

Šesto vprašanje

134. S šestim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se pristop Sodišča, ki ga je uporabilo v sodbi v zadevi Radlinger in Radlingerová, uporablja za pogodbo o potrošniškem kreditu, kadar se na podlagi te pogodbe del kredita ne izplača potrošniku, ampak je namenjen kritju stroškov kreditodajalca, zaradi česar posledično skupni znesek kredita ne sme vključevati navedenih stroškov.

135. Na začetku želim poudariti, da je odgovor na to vprašanje relevanten le, če Sodišče sledi mojemu predlogu glede odgovora na peto vprašanje.

136. Spomniti je treba, da je Sodišče v sodbi v zadevi Radlinger in Radlingerová razsodilo, da v skupni znesek kredita v smislu člena 3(l) in člena 10(2) Direktive 2008/48 ne sme biti vključen noben znesek, ki je namenjen kritju obveznosti na podlagi zadevnega kredita, kot so administrativni stroški, obresti, provizije in vse druge vrste stroškov, ki se jih je potrošnik zavezal plačati.( ) Sodišče je ugotovilo, da je treba navedene določbe ter točko I Priloge I k navedeni direktivi razlagati tako, da skupni znesek kredita in znesek črpanja kredita pomenita vse zneske, s katerimi lahko potrošnik razpolaga, kar izključuje zneske, ki pripadejo posojilodajalcu za plačilo stroškov v zvezi s kreditom in ki potrošniku dejansko niso nakazani.( )

137. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da mora ugotoviti znesek kredita, za katerega je upnik začel postopek izvršbe. Prav tako pojasnjuje, da upnik zneske kredita, ki so bili namenjeni plačilu stroškov kredita, šteje za zneske, ki so bili dejansko izplačani tožečima strankama, in da jih je vštel v znesek odobrenega kredita.

138. Glede na navedeno je po mojem mnenju iz sodbe v zadevi Radlinger in Radlingerová jasno razvidno, da upnik stroškov ne sme vključiti v skupni znesek kredita.

139. Pristop, ki ga je Sodišče uporabilo v sodbi v zadevi Radlinger in Radlingerová, se uporablja za pogodbo o potrošniškem kreditu, pri kateri se del kredita ne izplača potrošniku, ampak je namenjen kritju stroškov kreditodajalca, zaradi česar posledično skupni znesek kredita ne sme vključevati navedenih stroškov.

VI. Predlog

140. Glede na vse zgoraj navedeno predlagam, da Sodišče odgovori na vprašanja, ki jih je predložilo Krajský súd v Prešove (regionalno sodišče v Prešovu, Slovaška), kot sledi:

1. Člen 1(2) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah

je treba razlagati tako, da

se navedena direktiva uporablja za pogodbeni pogoj, ki temelji na določbi nacionalnega prava, ki prodajalcu ali ponudniku omogoča začeti postopek predčasne zapadlosti v zvezi s kreditom zaradi neizpolnitve obveznosti s strani dolžnika v omejenem in konkretnem obdobju, ne da bi za navedeno pravico veljala zahteva sorazmernosti.

Člena 3(1) in 4(1) Direktive 93/13

je treba razlagati tako, da

glede presoje, ki jo opravi nacionalno sodišče, v zvezi z morebitno nepoštenostjo pogoja, ki se nanaša na postopek predčasne zapadlosti zaradi dolžnikovega neizpolnjevanja obveznosti v omejenem in konkretnem obdobju, mora predložitveno sodišče med drugim proučiti naslednja merila: prvič, ali je možnost, ki je dana proizvajalcu ali ponudniku, da za izterljiv razglasi celoten kredit, odvisna od tega, da potrošnik ni izpolnil obveznosti, ki je v okviru zadevne pogodbe bistvena; drugič, ali je ta možnost določena za primere, v katerih je taka neizpolnitev dovolj resna glede na obdobje in višino kredita; tretjič, ali navedena možnost odstopa od skupnih pravil, ki se na tem področju uporabljajo, če ni podrobnih pogodbenih določil; in četrtič, ali nacionalno pravo potrošniku daje na voljo ustrezna in učinkovita sredstva, ki mu, če se ta pogoj zanj uporablja, omogočajo, da odpravi posledice navedene izterljivosti kredita.

2. Člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi s členi 7, 47 in 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter načelo učinkovitosti prava EU

je treba razlagati tako, da

nasprotujejo sodni praksi, v skladu s katero se vsebinsko ne prepreči uresničitve hipoteke z zasebno dražbo na nepremičnini, ki je stanovanje potrošnikov ali drugih oseb, saj je treba izdati začasno odredbo, da se zagotovi polna učinkovitost odločbe sodišča, ki je pristojno za presojo nepoštenosti pogodbenega pogoja.

3. Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)

je treba razlagati tako, da

na eni strani primer, ko kreditna institucija potrošniku odobri več zaporednih kreditov, katerih cilj je odplačilo predhodnih kreditov in ki jih potrošnik ne zmore odplačati, spada na področje uporabe Direktive 2005/29, na drugi strani pa lahko tako dejanje pomeni nepošteno poslovno prakso v smislu člena 5 navedene direktive, natančneje, agresivno poslovno prakso v smislu členov 8 in 9 navedene direktive, če predložitveno sodišče ugotovi, da taka praksa glede na dejanske okoliščine in ob upoštevanju vseh njenih značilnosti vključuje nedopustno vplivanje zaradi trgovčevega izkoriščanja prezadolženosti dolžnika v daljšem obdobju.

4. Člen 2(2)(a) Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS

je treba razlagati tako, da

uporaba navedene direktive ni izključena v primeru kreditne pogodbe, katere namen je odplačilo predhodnih potrošniških kreditov, tudi če je zavarovana s pravico v zvezi z nepremičnim premoženjem, če nacionalno sodišče ugotovi, da je bila zadevna kreditna pogodba oblikovana tako, da se izogne uporabi navedene direktive, na podlagi njenega člena 22(3).

5. Pristop, ki ga je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 21. aprila 2016 v zadevi Radlinger in Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), se uporablja za pogodbo o potrošniškem kreditu, pri kateri se del kredita ne izplača potrošniku, ampak je namenjen kritju stroškov kreditodajalca, zaradi česar posledično skupni znesek kredita ne sme vključevati navedenih stroškov.