Zadeva T-240/07

Heineken Nederland BV in

Heineken NV

proti

Evropski komisiji

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Nizozemski trg piva – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Dokaz kršitve – Vpogled v spis – Globa – Načelo enakega obravnavanja – Razumen rok“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Pojem – Soglasje volj glede ravnanja na trgu

(člen 81(1) ES)

2. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Stik, ki ni skladen z obveznostjo, da mora vsako podjetje samostojno določati svoje ravnanje na trgu – Izmenjava informacij – Domneva – Pogoji

(člen 81(1) ES)

3. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Način dokazovanja – Uporaba sklenjenega kroga dokazov

(člen 81(1) ES)

4. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Način dokazovanja – Listinski dokazi

(člen 81(1) ES)

5. Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Domneva nedolžnosti – Postopek na področju konkurence – Uporabnost

(člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Uporaba izjav, ki so jih v okviru obvestila o ugodni obravnavi kot dokaz predložila druga podjetja, ki so sodelovala pri kršitvi – Dopustnost – Pogoji

(člena 81 ES in 82 ES)

7. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Dokazno breme Komisije pri dokazovanju kršitve – Meje

(člen 81(1) ES)

8. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Škodovanje konkurenci – Merila za presojo – Protikonkurenčni cilj – Zadostna ugotovitev

(člen 81(1) ES)

9. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Dokazno breme Komisije, da dokaže kršitev in njeno trajanje – Dokazna vrednost prostovoljnih navedb glavnih udeležencev omejevalnega sporazuma v breme enega podjetja, da bi se zanje uporabilo obvestilo o ugodni obravnavi

(člen 81(1) ES; Obvestilo Komisije 96/C 207/04)

10. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Kompleksna kršitev, ki ima značilnosti sporazuma in usklajenega ravnanja – Enotna opredelitev za „sporazum in/ali usklajeno ravnanje“ – Dopustnost

(člen 81(1) ES)

11. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sodelovanje na sestankih s protikonkurenčnim ciljem

(člen 81(1) ES)

12. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Vpogled v spis – Obseg – Zavrnitev posredovanja dokumenta – Posledice – Nujnost pri dokaznem bremenu, ki ga nosi zadevno podjetje, razlikovati med obremenilnimi in razbremenilnimi dokumenti

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

13. Konkurenca – Upravni postopek – Vpogled v spis – Dokumenti, ki jih ni bilo v spisu o preiskavi in jih Komisija ni obdržala kot obremenilni dokaz – Dokumenti, ki bi bili lahko koristni za obrambo strank

(člena 81(1) ES in 82 ES; Sporazum EGP, členi 53, 54 in 57; Uredba Sveta št. 139/2004; Obvestilo Komisije 2005/C 325/07, točka 27)

14. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Obremenilni dokument – Pojem

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 27(2))

15. Konkurenca – Upravni postopek – Odločba Komisije o ugotovitvi kršitve – Obveznost Komisije, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente posameznega primera

16. Konkurenca – Upravni postopek – Prezgodnja izrazitev prepričanja Komisije o obstoju zadevne kršitve

17. Konkurenca – Upravni postopek – Obveznosti Komisije – Spoštovanje razumnega roka – Merila za presojo – Kršitev – Posledice

(Uredba Sveta št. 1/2003)

18. Konkurenca – Upravni postopek – Zahteva za posredovanje podatkov – Splošna dolžnost previdnosti, ki jo imajo podjetja ali podjetniška združenja

(Uredba Sveta št. 17, člen 11)

19. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Pooblastilo Komisije za odločanje po lastnem preudarku – Meje – Spoštovanje smernic, ki jih je sprejela Komisija – Sodni nadzor

(člen 81 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

20. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Upoštevanje dejanskega vpliva na trg – Obseg

(člen 81 ES; Uredba št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A)

21. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Upoštevanje učinkov na določenem geografskem območju – Obseg

(člen 81 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

22. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Diskrecijska pravica Komisije

(uredbi Sveta št. 17 in št. 1/2003; Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

23. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Razvrstitev zadevnih podjetij v različne kategorije – Pogoji

(Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A, odstavek 6)

24. Konkurenca – Globe – Odločba o naložitvi glob – Obveznost obrazložitve – Obseg – Navedba elementov presoje, ki so Komisiji omogočili izmeriti težo kršitve – Zadostna navedba

(člen 253 ES; Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2) in (3))

25. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Odvračalni učinek – Merila za presojo dejavnika odvračanja

(Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A, četrti odstavek)

26. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Odvračalni učinek – Diskrecijska pravica Komisije

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 23(2) in (3); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A, četrti odstavek)

27. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Prenehanje kršitve ob prvem ukrepanju Komisije – Obseg

(člen 81(1) ES; Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3)

28. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine – Dejanska neuporaba prepovedanih sporazumov

(člen 81(1) ES; Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3)

29. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Globe – Določitev – Merila – Zvišanje splošne ravni glob – Dopustnost – Pogoji

(člen 81 ES; Uredba Sveta št. 1/2003)

30. Konkurenca – Upravni postopek – Obveznosti Komisije – Spoštovanje razumnega roka – Kršitev – Posledice – Pravično znižanje globe

(člena 81 ES in 288, drugi odstavek, ES)

1. Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način. Lahko se šteje, da je sporazum v smislu navedenega člena sklenjen že, če je načeloma podano soglasje o omejitvi konkurence, tudi če pogajanja o posameznih elementih nameravane omejitve še potekajo.

Obstoj sporazuma v smislu člena 81(1) ES ni mogoče izpodbiti niti z okoliščino, da soglasje med zadevnimi podjetji verjetno ni zajemalo konkretnih pogojev izvedbe podražitve, niti z dejstvom, da to soglasje ni bilo nikoli uresničeno na trgu.

(Glej točke 44, 45 in 183.)

2. Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na kakršno koli obliko usklajenega delovanja podjetij, pri čemer ni nujno, da gre za izvedbo sporazuma v pravem pomenu, ampak zadostuje, da so bila tveganja, povezana s konkurenco, hote nadomeščena s praktičnim sodelovanjem.

Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi ali vplival na ravnanje trenutnega oziroma potencialnega konkurenta na trgu ali bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je gospodarski subjekt odločil ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali posledica teh stikov omejevanje konkurence.

Če zadevni gospodarski subjekti ne dokažejo nasprotno, se v zvezi s tem domneva, da podjetja, ki so udeležena pri usklajevanju in so še naprej dejavna na trgu, pri odločanju, kako bodo ravnala na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti. To velja še zlasti, če se je usklajevanje dogajalo redno v daljšem časovnem obdobju.

(Glej točke 46, 47 in 186.)

3. Kar zadeva izvedbo dokazov glede kršitve člena 81(1) ES mora Komisija dokazati kršitve, ki jih ugotovi, in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj dejstev, ki pomenijo kršitev. Tako mora Komisija predložiti natančne in skladne dokaze o obstoju kršitve.

Vendar ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega elementa kršitve. Dovolj je, da več dokazov, na katere se sklicuje institucija in ki se presojajo skupaj, izpolnjuje to zahtevo.

Ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži listine, ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolni in posredni dokazi, ki bi jih lahko imela Komisija, morajo biti taki, da se vsekakor lahko dopolnijo s sklepanjem, ki omogoča rekonstrukcijo upoštevnih okoliščin. O obstoju protikonkurenčnega ravnanja ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi števila dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga dosledna razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci.

(Glej točke od 48 do 51.)

4. Če se Komisija pri ugotovitvi obstoja protikonkurenčnega ravnanja sklicuje na listinske dokaze, morajo stranke, ki pred Splošnim sodiščem izpodbijajo to ugotovitev, ne le predložiti prepričljivo alternativo tezi Komisije, temveč morajo dokazati, da dokazi, navedeni v izpodbijani odločbi, ne zadostujejo za ugotovitev obstoja kršitve.

(Glej točko 52.)

5. V zvezi z obsegom sodnega nadzora mora Splošno sodišče, kadar mu je predložena tožba za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na podlagi člena 81(1) ES, na splošno izvesti celovit nadzor za ugotovitev, ali so pogoji za uporabo člena 81(1) ES izpolnjeni.

Dvom, ki ga ima sodišče, je v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve, saj je treba upoštevati načelo domneve nedolžnosti, ki se kot splošno načelo prava Unije uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni.

(Glej točki 53 in 54.)

6. Nobena določba niti nobeno splošno načelo prava Unije Komisiji ne prepovedujeta, da bi proti podjetju uporabila izjave drugih obtoženih podjetij. Če ne bi bilo tako, bi bilo dokazno breme, ki ga nosi Komisija za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo ima Komisija na podlagi Pogodbe ES.

Izjave nekega podjetja – ki je obtoženo sodelovanja pri omejevalnem sporazumu –katere pravilnost izpodbija več drugih obtoženih podjetij, res ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila, ne da bi to potrjevali drugi dokazi. Torej taka izjava ne more zadostovati kot dokaz obstoja kršitve, temveč jo je treba utemeljiti še z drugimi dokazi. Vendar je treba upoštevati, da je stopnja zahtevane potrditve manjša v smislu natančnosti in intenzivnosti v primeru zanesljivejše izjave kot v primeru manj zanesljive izjave.

Zato, če bi bilo treba razsoditi, da je sklenjen krog indicev omogočil potrditev obstoja nekaterih posebnih vidikov ravnanja, na katerega se sklicuje taka zanesljiva izjava, bi ta lahko v takem primeru sama po sebi zadostovala za potrditev drugih elementov odločbe Komisije.

Če poleg tega dokument ni v očitnem nasprotju z izjavo o obstoju ali bistveni vsebini spornih ravnanj, dejstvo, da vsebuje pomembne elemente opisanih ravnanj, zadostuje za to, da se mu prizna določena vrednost potrdilnega dokaza med več obremenilnimi dokazi.

(Glej točke 70 in od 92 do 94.)

7. Komisija mora pogosto dokazati obstoj kršitve v okoliščinah, ki so za to neugodne, ker je lahko poteklo več let od nastanka dejstev, ki pomenijo kršitev, in ker več podjetij, ki so bila predmet preiskave, ni dejavno sodelovalo s Komisijo.

Čeprav mora Komisija nujno dokazati, da je bil sklenjen nezakonit sporazum o razdelitvi trgov, bi bilo pretirano še zahtevati, naj predloži dokaz o posebnem mehanizmu, s katerim je bil ta cilj dosežen. Podjetje, odgovorno za kršitev, bi se namreč prelahko izognilo sankciji, če bi se lahko sklicevalo na trditev o nedoločnosti predloženih informacij glede izvajanja nezakonitega sporazuma, kadar sta obstoj sporazuma in njegov protikonkurenčni cilj zadostno dokazana. Podjetja se v takem položaju lahko primerno branijo, če imajo možnost podati pripombe na vse dokaze, ki jih proti njim uveljavlja Komisija.

(Glej točko 78.)

8. Iz besedila člena 81 ES izhaja, da so sporazumi in usklajena ravnanja podjetij s protikonkurenčnim ciljem prepovedani ne glede na to, ali imajo kakršen koli učinek na trgu. Ker je torej Komisija ugotovila obstoj sporazumov in usklajenih ravnanj s protikonkurenčnim ciljem, te ugotovitve ni mogoče ovreči z navedbami o tem, da tajni dogovori niso bili izvedeni ali da niso imeli učinka na trgu.

(Glej točki 79 in 80.)

9. Nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeleženk nezakonitega omejevalnega sporazuma je sicer običajno, ker bi verjetno želele zmanjšati pomen svojega prispevka h kršitvi in poudariti prispevek preostalih, vendar dejstvo, da se z zahtevo za uporabo obvestila o ugodni obravnavi želi doseči znižanje globe, ne spodbuja nujno k temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi, kar zadeva preostale udeleženke očitanega omejevalnega sporazuma. Vsak poskus zavajanja Komisije lahko namreč omaje iskrenost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen neomejene ugodne obravnave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi.

(Glej točko 91.)

10. V tako kompleksnih dejanskih okoliščinah dvojne opredelitve protikonkurenčnih ravnanj kot „celote sporazumov in/ali usklajenih ravnanj“, ker so hkrati vsebovala elemente, ki jih je treba opredeliti kot „sporazume“, in elemente, ki jih je treba opredeliti kot „usklajena ravnanja“, ne smemo razumeti, kot da gre za opredelitev, po kateri bi bilo treba hkrati in kumulativno dokazati, da je vsak dejanski element del sporazuma in usklajene prakse, temveč je treba tako opredelitev razlagati, kot da opredeljuje kompleksno celoto, ki vsebuje tako dejanske elemente, opredeljene kot sporazum, kot tudi dejanske elemente, opredeljene kot usklajeno ravnanje v smislu člena 81 ES, ki ne določa posebne opredelitve za tovrstno kompleksno kršitev.

(Glej točko 191.)

11. Šteje se, da je podjetje sodelovalo pri usklajevanju, če je sodelovalo na sestanku, na katerem se je govorilo o nezakonitem usklajevanju, čeprav pri tem ni imelo dejavne vloge, razen če dokaže, da se je od usklajevanja odkrito distanciralo ali da je preostale udeležence obvestilo, da na zadevnem sestanku sodeluje z drugačnim namenom kot oni.

(Glej točko 195.)

12. Pravica do vpogleda v spis, ki je posledica načela spoštovanja pravice do obrambe, pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnem spisu, ki bi lahko bili pomembni za njegovo obrambo. K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov.

Kar zadeva obremenilne dokumente, neposredovanje dokumenta pomeni kršitev pravice do obrambe le, če zadevno podjetje dokaže, da se je Komisija opirala na ta dokument za utemeljitev svojega očitka glede obstoja kršitve in da bi bilo očitek mogoče dokazati le s sklicevanjem na ta dokument. Zadevno podjetje mora dokazati, da bi bil rezultat, do katerega je prišla Komisija v odločbi, drugačen, če bi moral biti dokument, ki ni bil sporočen, izločen kot dokaz.

Če pa, nasprotno, razbremenilni dokument ni bil sporočen, mora zadevno podjetje dokazati le, da je lahko njegovo nerazkritje v njegovo škodo vplivalo na potek postopka in na vsebino odločbe Komisije. Dovolj je, da podjetje dokaže, da bi lahko navedene razbremenilne dokumente uporabilo pri svoji obrambi, pri čemer mora zlasti dokazati, da bi se lahko sklicevalo na dokaze, ki ne bi bili skladni s presojo Komisije v fazi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in bi lahko tako kakor koli vplivalo na njeno presojo v poznejši odločbi.

(Glej točke od 235 do 238.)

13. Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah je akt, s katerim se opredeli predmet postopka zoper podjetje in se temu podjetju zagotovi učinkovito izvrševanje pravice do obrambe. S tega vidika za obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah veljajo procesna jamstva na podlagi načela spoštovanja pravice do obrambe, med katera spada tudi pravica do dostopa do dokumentov iz spisa Komisije.

Odgovori na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niso del preiskovalnega spisa v pravem pomenu besede. Kar zadeva dokumente, ki niso del spisa, sestavljenega ob vročitvi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, mora Komisija navedene odgovore drugih zadevnih strank razkriti samo, če se izkaže, da vsebujejo nove obremenilne ali razbremenilne dokaze. Podobno na podlagi točke 27 Obvestila Komisije o pravilih za vpogled v spis Komisije v zadevah na podlagi členov 81 ES in 82 ES, členov 53, 54 in 57 Sporazuma EGP in Uredbe Sveta (ES) št. 139/2004 na splošno velja, da vpogled v odgovore drugih strank, vključenih v preiskavo, na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni dovoljen. Stranki se zagotovi dostop do teh dokumentov le, če se ti lahko obravnavajo kot novi obremenilni ali razbremenilni dokazi, povezani s trditvami, ki jih v zvezi z zadevno stranko vsebuje obvestilo Komisije o ugotovitvah o možnih kršitvah.

V zvezi s tem glede novih obremenilnih dokazov po eni strani velja, da je treba – če se namerava Komisija opreti na element iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, da bi dokazala obstoj kršitve – drugim podjetjem, vpletenim v ta postopek, omogočiti, da se opredelijo glede takega novega dokaza.

Po drugi strani, kar zadeva nove razbremenilne dokaze, Komisiji ni treba zagotoviti dostopa do teh dokazov na svojo pobudo. Če je Komisija v upravnem postopku zavrnila prošnjo tožeče stranke za dostop do dokumentov, ki jih ni v preiskovalnem spisu, je mogoče ugotoviti kršitev pravice do obrambe samo, če se dokaže, da bi bil izid upravnega postopka lahko drugačen, če bi tožeča stranka v tem postopku imela dostop do zadevnih dokumentov.

(Glej točke od 239 do 244 in 253.)

14. Dokument je mogoče šteti za obremenilen le, če ga Komisija uporabi za utemeljitev ugotovitve kršitve, ki jo je storilo podjetje.

Da bi zadevno podjetje dokazalo, da je bila kršena njegova pravica do obrambe, ne zadostuje dokaz, da se v upravnem postopku ni imelo možnosti izreči o dokumentu, uporabljenem kjer koli v izpodbijani odločbi. Dokazati mora, da je Komisija ta dokument v izpodbijani odločbi uporabila kot dodaten dokaz za kršitev, pri kateri naj bi sodelovalo podjetje.

(Glej točko 245.)

15. Med postopkovnimi jamstvi, ki jih pravni red Unije podeljuje v upravnih postopkih, je med drugim obveznost pristojne institucije, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente obravnavanega primera.

(Glej točko 268.)

16. O obstoju kršitve je treba namreč presojati le na podlagi dokazov, ki jih je zbrala Komisija. Če je ob koncu upravnega postopka dokazano, da je bila kršitev dejansko storjena, resničnosti dokazov o kršitvi ni mogoče zanikati z dokazom o tem, da je Komisija v tem postopku prezgodaj izrazila prepričanje o obstoju zadevne kršitve.

(Glej točko 278.)

17. Upoštevanje razumnega roka pri vodenju upravnih postopkov na področju konkurenčne politike je splošno načelo prava Unije, katerega spoštovanje zagotavljajo sodišča Unije.

Zaradi uporabe tega načela je treba razlikovati med dvema fazama upravnega postopka, in sicer med fazo preiskave pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah in med preostankom upravnega postopka. Prvo obdobje, ki traja do prejetja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, se začne, ko Komisija na podlagi pooblastil, ki ji jih daje zakonodajalec, sprejme ukrepe, ki se navezujejo na očitek, da je bila storjena kršitev, pri čemer mora obdolženemu subjektu omogočiti, da sprejme stališče do usmeritve postopka. Drugo obdobje traja od obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah do sprejetja dokončne odločitve. Komisiji mora omogočiti, da se dokončno opredeli do očitane kršitve.

Petinšestdeset mesecev dolgo prvo obdobje je treba ob nepredložitvi dodatnih informacij ali pojasnil s strani Komisije glede preiskovalnih dejanj, opravljenih v tem obdobju, šteti za predolgo. Vendar lahko ugotovitev kršitve načela razumnega roka povzroči ničnost odločbe o ugotovitvi kršitve le, če je trajanje postopka vplivalo na izid postopka.

(Glej točke od 286 do 288, 290, 292 in 295.)

18. Zaradi splošne dolžnosti skrbnega ravnanja vsakega podjetja ali podjetniškega združenja morajo ta poskrbeti za dobro beleženje elementov v zvezi s svojo dejavnostjo v knjigah ali arhivih, predvsem da bi imela v primeru sodnih ali upravnih postopkov potrebne dokaze.

Kadar Komisija podjetju predloži zahteve za posredovanje podatkov na podlagi člena 11 Uredbe št. 17, mora to še toliko skrbneje sprejeti vse potrebne ukrepe, da bi ohranilo dokaze, na katere bi se lahko razumno oprlo.

(Glej točko 301.)

19. Komisija ima široko diskrecijsko pravico pri izbiri metode izračuna globe. Ta metoda, ki jo določajo Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, Komisiji omogoča veliko fleksibilnosti pri izvajanju diskrecijske pravice v skladu z določbami Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe.

Poleg tega se na področjih, kot je odmera globe na podlagi Uredbe št. 1/2003, na katerih ima Komisija tako diskrecijsko pravico, nadzor nad zakonitostjo njenih presoj omeji na ugotovitev neobstoja očitne napake pri presoji. Vendar pa diskrecijska pravica Komisije in njene omejitve v nobenem primeru ne vplivajo na izvrševanje neomejene pristojnosti sodišča Unije, na podlagi katere lahko to razveljavi, zniža ali zviša globo, ki jo je naložila Komisija.

(Glej točke od 308 do 310.)

20. Težo kršitve je treba ugotoviti ob upoštevanju več dejavnikov, kot so posebne okoliščine primera, njegov kontekst in odvračalni učinek glob, v zvezi s katerimi ima Komisija diskrecijsko pravico.

Natančneje, točka 1(A), prvi odstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, posebej določa, da je treba pri presoji teže kršitve upoštevati njeno naravo, dejanski vpliv na trg, kadar se ga lahko meri, in velikost upoštevnega geografskega trga. Splošno sodišče je v okviru nadzora z neomejeno pristojnostjo pristojno, da presodi, ali je višina naložene globe sorazmerna glede na težo in trajanje kršitve, ter da pretehta težo kršitve in okoliščine, na katere se sklicuje podjetje.

Na podlagi točke 1(A), drugi odstavek, tretja alinea, navedenih smernic so zelo resne kršitve navadno zlasti „horizontalne omejitve, kot so cenovni karteli in kvote o delitvah trga“. Med take omejevalne sporazume spadajo najhujše oblike poseganja v konkurenco, saj jo že z namenom poskušajo odstraniti med tistimi podjetji, ki te sporazume izvajajo, in so zato v nasprotju s temeljnimi cilji Unije. Horizontalne omejevalne sporazume glede cen ali razdelitev trgov je mogoče opredeliti kot zelo resne kršitve že na podlagi njihove narave, ne da bi bilo treba Komisiji dokazati dejanski vpliv kršitve na trg.

Obstoj dejanskega vpliva na trg je sicer res eden od elementov, ki se upoštevajo pri presoji teže kršitve, vendar je to le eno od meril, med katera spadata še narava kršitve in velikost geografskega trga. Iz točke 1(A), prvi odstavek, smernic še izhaja, da se zadevni vpliv upošteva le tam, kjer se ga lahko meri.

(Glej točke od 314 do 316, 319,320, 324 in 325.)

21. Celotno ozemlje države članice se šteje za precejšen del skupnega trga. Kršitve, kot so sporazumi ali usklajena ravnanja, ki zadevajo zlasti določanje cen in delitev strank, je mogoče že samo na podlagi njihove narave opredeliti kot zelo resne, ne da bi bilo treba taka ravnanja presojati glede na poseben geografski obseg.

To ugotovitev potrjuje tudi dejstvo, da je v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ v okvirnem opisu kršitev, ki jih je treba šteti za resne, navedeno, da „bodo [te] večinoma horizontalne ali vertikalne omejitve […], vendar uporabljene bolj strogo, z večjim vplivom na trg in z učinki na širokih področjih skupnega trga“, medtem ko v opisu zelo resnih kršitev ni omenjena nobena zahteva niti po dejanskem vplivu na trg niti po učinkih na določeno geografsko območje.

Iz tega izhaja, da dejstvo, da je zadevni geografski trg nacionalne velikosti, nikakor ni v nasprotju s tem, da se storjena kršitev opredeli kot zelo resna. Velikost trga zadevnega proizvoda načeloma ni eden od elementov, ki bi jih bilo treba obvezno upoštevati, ampak je samo eden od upoštevnih elementov za presojo teže kršitve in odmero globe.

(Glej točke 337 in od 339 do 342.)

22. Komisija ima na podlagi Uredbe št. 17 in Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES pri določanju višine glob diskrecijsko pravico, da bi ravnanje podjetij usmerila k spoštovanju pravil o konkurenci in da bi lahko višino glob kadar koli prilagodila potrebam te politike.

Prejšnja praksa odločanja Komisije ne šteje za pravni okvir za globe na področju konkurence. Odločbe glede drugih zadev so le kazalec glede morebitnega obstoja diskriminacije, ker je malo verjetno, da so okoliščine v teh zadevah – kot so trgi, proizvodi, podjetja in zadevna obdobja – enake.

Komisija težo kršitev presoja glede na več elementov, ki ne izhajajo z zavezujočega ali izčrpnega seznama meril, ki jih je treba upoštevati. Poleg tega ni dolžna uporabiti natančne matematične formule, ne glede na to, ali gre za ves znesek naložene globe ali za razčlenitev tega zneska na različne elemente. V takih okoliščinah bi lahko neposredna primerjava glob, ki so bile naložene naslovnikom dveh odločb v zvezi z različnimi kršitvami, izkrivila posebne funkcije, ki jih imajo različne faze izračuna globe. Končni zneski glob se namreč izračunajo na podlagi posebnih okoliščin posameznega omejevalnega sporazuma.

(Glej točke 345, 347, 350 in 351.)

23. Točka 1(A), šesti odstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, ki določa, da je mogoče, če kršitev vključuje več podjetij, na primer kartele, uporabljati ponderje za splošne izhodiščne zneske, da bi tako določili specifičen izhodiščni znesek ter upoštevali specifično težo in zato dejanski vpliv kršitev vsakega podjetja na konkurenco, zlasti če obstaja precejšnje neskladje med velikostjo podjetij, ki so storila kršitve iste vrste.

Upoštevanje specifične teže in zato dejanskega vpliva kršitev vsakega podjetja na konkurenco zadeva razdelitev sodelujočih pri omejevalnem sporazumu v kategorije na podlagi njihove velikosti na trgu v referenčnem obdobju, kar ne pomeni, da se je upošteval vpliv na trg, ki ga je imela kršitev kot celota.

Ni nujno, da različno obravnavanje na podlagi te določbe pomeni tudi upoštevanje dejanskega vpliva kršitve na trg.

(Glej točke od 356 do 358.)

24. Na podlagi ustaljene sodne prakse je zahteva po spoštovanju postopkovnih pravil, ki jo pomeni obveznost obrazložitve izračuna globe, izpolnjena, če Komisija v odločbi navede elemente presoje, na podlagi katerih je presodila težo in trajanje kršitve.

Komisiji pri obrazložitvi višine globe ni treba navesti številčnih podatkov, na podlagi katerih je izvrševala svojo diskrecijsko pravico, zlasti glede odvračalnega učinka, ki ga poskuša doseči.

(Glej točki 360 in 375.)

25. Komisija mora pri odmeri globe paziti na njen odvračalni učinek.

V zvezi s tem lahko Komisija upošteva zlasti velikost in gospodarsko moč zadevnega podjetja.

Poleg tega točka 1(A), četrti odstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, določa, da je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost kršiteljev, da povzročijo večjo škodo drugim subjektom, zlasti potrošnikom, in določiti kazen na ravni, ki naj zagotavlja, da ima dovolj odvračalen učinek.

Glede na diskrecijsko pravico Komisije pri odmeri glob, da bi ravnanje podjetij usmerila k spoštovanju pravil o konkurenci, dejstvo, da je Komisija v preteklosti za določene vrste kršitev uporabila določeno raven globe, torej ne more preprečiti možnosti, da to raven kadar koli zviša zaradi zagotovitve izvajanja politike konkurence in okrepitve odvračalnega učinka glob.

(Glej točke od 367 do 369 in 372.)

26. Načelo pravne varnosti je splošno načelo prava Unije, ki zahteva zlasti, da je vsak predpis z negativnimi posledicami za posameznike jasen in določen, da lahko zainteresirane stranke predvidijo njegovo uporabo.

Iz tega načela izhaja načelo zakonitosti kazni, na podlagi katerega je treba jasno opredeliti kršitve in kazni, s katerimi se jih kaznuje.

Čeprav člen 23(2) in (3) Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES daje Komisiji široko diskrecijsko pravico, njeno izvajanje vseeno omejuje z določitvijo objektivnih meril, ki jih je ta dolžna upoštevati.

Tako po eni strani za globo, ki se lahko naloži, velja številčno določljiva in absolutna zgornja meja, tako da je največji znesek globe, ki se lahko naloži danemu podjetju, določljiv vnaprej.

Po drugi strani je izvajanje te diskrecijske pravice omejeno tudi s pravili, ki si jih je določila Komisija v Smernicah o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, upravno prakso Komisije pa v celoti nadzira sodišče Unije.

Preudaren gospodarski subjekt torej lahko, po potrebi ob pomoči pravnega svetovalca, dovolj natančno predvidi metodo izračuna in okvirno višino globe, ki mu grozi za neko ravnanje, zato dejstvo, da ta subjekt ne more vnaprej poznati natančne višine globe, ki jo bo Komisija naložila v posameznem primeru, ni kršitev načela zakonitosti kazni. Poleg tega morajo podjetja, ki so v upravnem postopku, ki lahko pripelje do naložitve globe, upoštevati možnost, da lahko Komisija kadar koli poviša globe v primerjavi z globami, ki jih je naložila v preteklosti. Zadevna podjetja morajo torej razumno predvideti, da lahko Komisija kadar koli pretehta splošno raven glob v okviru uresničevanja druge politike konkurence.

(Glej točke od 383 do 386.)

27. Na podlagi točke 3 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, se osnovni znesek globe, ki ga določi Komisija, med drugim zniža, če obtoženo podjetje preneha kršitev takoj, ko poseže Komisija.

Priznanje takega znižanja osnovnega zneska globe je povezano z okoliščinami primera, ki lahko povzročijo, da ga Komisija ne prizna podjetju, ki je udeleženo pri nedovoljenem sporazumu. Priznati upravičenje do olajševalnih okoliščin v položajih, v katerih je podjetje udeleženo pri očitno nezakonitem sporazumu, za katerega je vedelo ali ni bilo mogoče, da ne bi vedelo, da je kršitev, bi lahko torej podjetja spodbudilo, da nadaljujejo tajni sporazum, kolikor dolgo je mogoče, v upanju, da njihovo ravnanje ne bo nikoli odkrito, pri čemer pa se zavedajo, da bo – če bo njihovo ravnanje odkrito – globa lahko znižana, če bodo po tem prenehala s kršitvijo.

Taka odobritev bi naloženi globi popolnoma odvzela odvračalni učinek in bi posegla v polni učinek člena 81(1) ES. Gre namreč za olajševalno okoliščino, ki jo je treba za zagotovitev polnega učinka člena 81(1) ES razlagati ozko, kar pomeni, da lahko le posebne okoliščine primera upravičijo njeno upoštevanje.

Še zlasti ni mogoče za olajševalno okoliščino šteti prenehanja namerno storjene kršitve, če je prenehanje posledica posega Komisije.

To, da je Komisija v prejšnji praksi odločanja menila, da so nekateri dejavniki olajševalne okoliščine za določanje višine globe, še ne pomeni, da mora tako presoditi tudi v poznejši odločbi.

(Glej točke od 394 do 397 in 401.)

28. Čeprav samo na podlagi tega, da podjetje ni uresničilo nezakonitih dogovorov, ni mogoče zavrniti njegove odgovornosti, pa je namreč treba to vseeno upoštevati kot olajševalno okoliščino pri določanju višine globe.

(Glej točko 409.)

29. Dejstvo, da je Komisija v preteklosti pri globah uporabljala določene višine za določene vrste kršitev, tej ne more odvzeti možnosti, da to raven zviša v okviru omejitev, navedenih v Uredbi št. 1/2003 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 ES in 82 ES, če je to potrebno za zagotovitev izvajanja politike konkurence. Učinkovita uporaba pravil o konkurenci nasprotno zahteva, da lahko Komisija višino glob kadar koli prilagodi potrebam te politike.

Podjetje ne more upravičeno trditi, da bi bila lahko sankcija nižja, če bi Komisija prej končala upravni postopek, ker je med trajanjem tega postopka povišala splošno raven sankcij.

Glede na navedeno ni mogoče šteti, da je sicer res predolgo trajanje upravnega postopka vplivalo na vsebino izpodbijane odločbe samo zato, ker je Komisija medtem povišala raven glob.

(Glej točke od 418 do 420.)

30. Zaradi nepravilnosti v postopku, zaradi katere sicer ni mogoče razglasiti ničnosti odločbe, ki jo je sprejela Komisija v zvezi z družbo zaradi kršitve pravil o konkurenci, je mogoče znižati globo. Komisija lahko zaradi prekoračitve razumnega roka sprejme odločitev o pravičnem znižanju globe, ker spada možnost za odobritev takega znižanja na področje izvajanja njenih prerogativ. To, da lahko Komisija izvaja zadevno prerogativo, še ne pomeni, da je Splošnemu sodišču odvzeta neomejena pristojnost, da dodatno zniža globo.

Namen znižanja sankcije je namreč popraviti kršitev načela razumnega roka, zato ga je treba določiti na ustrezni ravni glede na kazen, ki je bila naložena podjetju. Vendar mora biti zadevno znižanje pravično in ni treba, da se pred njegovo izvedbo preučijo pogoji v zvezi z uporabo nepogodbene odgovornosti Unije v smislu člena 288, drugi odstavek, ES.

(Glej točke 425,426, 428 in 432.)

SODBA Z DNE 16. 6. 2011 – ZADEVA T-240/07

HEINEKEN NEDERLAND IN HEINEKEN PROTI KOMISIJI

II - 74

II - 75

SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti razširjeni senat)

z dne 16. junija 2011( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Nizozemski trg piva – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Dokaz kršitve – Vpogled v spis – Globa – Načelo enakega obravnavanja – Razumen rok“

V zadevi T-240/07,

Heineken Nederland BV s sedežem v Zoeterwoudeju (Nizozemska),

Heineken NV s sedežem v Amsterdamu (Nizozemska),

ki ju zastopata T. Ottervanger in M. de Jong, odvetnika,

tožeči stranki,

proti

Evropski komisiji, ki so jo sprva zastopali A. Bouquet, S. Noë in A. Nijenhuis, nato pa A. Bouquet in S. Noë, zastopnika, skupaj z M. Slotboomom, odvetnikom,

tožena stranka,

zaradi razglasitve delne ničnosti Odločbe Komisije C(2007) 1697 z dne 18. aprila 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/B/37.766 – Nizozemski trg piva) in, podredno, predloga za zmanjšanje globe, naložene tožečima strankama,

SPLOŠNO SODIŠČE (šesti razširjeni senat),

v sestavi V. Vadapalas (poročevalec), v funkciji predsednika, A. Dittrich in L. Truchot, sodnika,

sodni tajnik: J. Plingers, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. marca 2010

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Tožeči stranki, družbi Heineken Nederland BV in Heineken NV, spadata v skupino Heineken (v nadaljevanju: Heineken), ki se ukvarja s proizvodnjo in trženjem piva. Družba Heineken NV vodi skupino, družba Heineken Nederland pa proizvaja pivo. Družba Heineken NV ima prek 100-odstotne hčerinske družbe Heineken Nederlands Beheer BV v lasti vse delnice družbe Heineken Nederland.

2 Skupina Heineken je eden glavnih akterjev na nizozemskem trgu piva. Preostali pomembni pivovarji na tem trgu so, prvič, skupina InBev (v nadaljevanju: skupina InBev), ki se je pred letom 2004 imenovala Interbrew in ki jo vodi družba InBev NV, za proizvodnjo pa je odgovorna hčerinska družba InBev Nederland NV, drugič, skupina Grolsch (v nadaljevanju: Grolsch), ki jo vodi družba Koninklijke Grolsch NV, in, tretjič, družba Bavaria NV.

3 Tožeči stranki in trije drugi glavni pivovarji na tem trgu prodajajo pivo končnim potrošnikom zlasti po dveh distribucijskih kanalih. Tako je treba razlikovati, na eni strani, med mrežo lokalov v gostinskem sektorju „horeca“, in sicer hotelov, restavracij in kavarn, v katerih se pivo uživa na kraju samem, in, na drugi strani, med mrežo „food“ iz supermarketov in prodajaln vina in žganih pijač, v katerih se pivo kupuje za uživanje doma. Zadnjenavedeni sektor vključuje tudi segment piva, ki se prodaja pod znamko distributerja. Med štirimi zadevnimi pivovarji sta v tem segmentu dejavni samo skupina InBev in družba Bavaria.

4 Ti štirje pivovarji so člani organizacije Centraal Brouwerij Kantoor (v nadaljevanju: organizacija CBK). To je krovna organizacija, ki v skladu s statutom zastopa interese svojih članov in je sestavljena iz generalne skupščine in različnih komisij, kot sta komisija za gostinstvo in finančna komisija, ki je postala upravni odbor. Za sestanke, ki potekajo v okviru CBK, njen sekretariat pripravi vabila in zaporedno oštevilčene uradne zapisnike, ki jih pošlje sodelujočim članom.

Upravni postopek

5 Skupina InBev je z dopisi z dne 28. januarja 2000 ter 3., 25. in 29. februarja 2000 predložila številne izjave glede informacij o omejevalnih poslovnih praksah na nizozemskem trgu piva. Te izjave so bile dane med preiskavo, ki jo je med drugim leta 1999 opravila Komisija Evropskih skupnosti glede obstoja omejevalnih sporazumov in morebitne zlorabe prevladujočega položaja na belgijskem trgu piva. Skupina InBev je skupaj s temi izjavami vložila prošnjo za ugodno obravnavo v skladu z Obvestilom Komisije o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL C 207, 18.7.1996, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi).

6 Komisija je na podlagi izjav skupine InBev 22. in 23. marca 2000 v prostorih tožečih strank in drugih zadevnih podjetij izvedla preiskave. Med letoma 2001 in 2005 so bile tožečima strankama poslane še dodatne zahteve za posredovanje podatkov.

7 Komisija je 30. avgusta 2005 tožečima strankama in drugim zadevnim podjetjem poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Tožeči stranki sta z dopisom z dne 24. novembra 2005 predložili pisne pripombe glede tega obvestila. Nobena od zadevnih strank ni zahtevala zaslišanja.

8 Komisija je tožeči stranki z dopisoma z dne 26. januarja in 7. marca 2006 seznanila z dodatnimi dokumenti. Pri tem je šlo zlasti za zahteve za posredovanje podatkov, naslovljene na skupino InBev, in njene odgovore na te zahteve.

9 Komisija je 18. aprila 2007 sprejela Odločbo C(2007) 1697 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 [ES] (zadeva COMP/B/37.766 – Nizozemski trg piva, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), katere povzetek je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 20. maja 2008 (UL C 122, str. 1) in ki je bila tožečima strankama vročena z dopisom z dne 24. aprila 2007.

Izpodbijana odločba

Zadevna kršitev

10 Člen 1 izpodbijane odločbe določa, da so tožeči stranki ter družbe InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch in Bavaria med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999 sodelovale pri enotni in trajajoči kršitvi člena 81(1) ES v obliki več sporazumov in/ali usklajenih ravnanj, katerih cilj je bil omejevanje konkurence na skupnem trgu.

11 Kršitev je zajemala, prvič, usklajevanje cen in podražitve piva na Nizozemskem v gostinskem sektorju in sektorju uživanja doma, vključno s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja, drugič, občasno usklajevanje drugih tržnih pogojev, ki so bili ponujeni posameznim strankam v gostinskem sektorju na Nizozemskem, kot so posojila lokalom, in, tretjič, občasno usklajevanje glede razdelitve strank v gostinskem sektorju in sektorju uživanja doma na Nizozemskem (člen 1 ter točki 257 in 258 obrazložitve izpodbijane odločbe).

12 V skladu z izpodbijano odločbo je do protikonkurenčnih ravnanj pivovarjev prišlo na rednih večstranskih neformalnih sestankih štirih glavnih akterjev na nizozemskem trgu piva in na dvostranskih srečanjih, na katerih so sodelovali isti pivovarji v različnih sestavah. V izpodbijani odločbi je še navedeno, da so ta srečanja potekala tajno in namerno, udeleženci pa so vedeli, da niso dovoljena (točke od 257 do 260 obrazložitve izpodbijane odločbe).

13 Tako je, prvič, več večstranskih sestankov, imenovanih „Catherijne overleg“ (uskladitev Catherijne) ali „agendacommissie (komisija za dnevni red) potekalo med 27. februarjem 1996 in 3. novembrom 1999. V izpodbijani odločbi je navedeno, da so bili cilji teh sestankov, ki so bili osredotočeni na gostinski sektor, lahko pa so se nanašali tudi na sektor uživanja doma, predvsem usklajevanje cen in podražitve piva, razpravljanje o omejitvah zneskov rabatov in razdelitvi strank ter dogovarjanje o nekaterih drugih tržnih pogojih. Na teh sestankih naj bi prav tako razpravljali o ceni piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (točke 85, 90, 98, od 115 do 127 in od 247 do 252 obrazložitve izpodbijane odločbe).

14 Drugič, v izpodbijani odločbi je glede dvostranskih stikov med pivovarji ugotovljeno, da sta se skupina InBev in družba Bavaria 12. maja 1997 sestali in razpravljali o podražitvi piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (točka 104 obrazložitve izpodbijane odločbe). Poleg tega Komisija trdi, da so se tožeči stranki in družba Bavaria leta 1998 sestale, da bi razpravljale o omejitvah glede prodajnih mest v gostinskem sektorju (točka 189 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija trdi, da je do dvostranskih stikov med tožečima strankama in skupino Grolsch prišlo tudi 5. julija 1999 zaradi nadomestil, odobrenih strankam na področju uživanja doma, ki so začasno znižala cene (točki 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe).

15 Nazadnje, v skladu z izpodbijano odločbo je leta 1997 prišlo do dvostranskih stikov in izmenjav informacij med skupino InBev in družbo Bavaria, namenjenih splošnim razpravam glede cene piva ter razpravam, ki so se bolj nanašale na znamke distributerja. Dvostranski stiki v obliki izmenjav informacij glede znamk distributerja naj bi junija in julija 1998 vključevali tudi belgijske pivovarje. Komisija je pojasnila, da so te razprave potekale v navzočnosti tožečih strank in skupine Grolsch (točke 105, od 222 do 229 in od 232 do 236 obrazložitve izpodbijane odločbe).

16 Odgovornost družbe Heineken NV je bila ugotovljena, ker je bila družba Heineken Nederland v času kršitve neposredno ali posredno njena 100-odstotna hčerinska družba, kar skupaj z drugimi elementi iz spisa dokazuje, da je odločilno vplivala na poslovne politike hčerinske družbe (točke od 400 do 414 obrazložitve izpodbijane odločbe).

Globa, naložena tožečima strankama

17 S členom 3(a) izpodbijane odločbe je bila tožečima strankama solidarno naložena globa v višini 219.275.000 EUR.

18 Komisija je zadevno globo izračunala na podlagi člena 23(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) ter metodologije iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) ESPJ (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171, v nadaljevanju: smernice) (točki 436 in 442 obrazložitve izpodbijane odločbe). Globa, naložena tožečima strankama, je bila po tej metodi odmerjena v skladu s težo in trajanjem kršitve (točka 437 obrazložitve izpodbijane odločbe).

19 Natančneje, kršitev je bila opredeljena kot „zelo resna“, ker je vključevala predvsem redno usklajevanje cen, podražitev in drugih tržnih pogojev ter razdelitev strank (točka 440 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je upoštevala tudi tajnost in namernost protikonkurenčnega ravnanja ter dejstvo, da je kršitev vplivala na celotno nizozemsko ozemlje in celoten trg piva, to je gostinski sektor in sektor uživanja doma (točki 453 in 455 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija je poleg tega pojasnila, da v obravnavanem primeru ni upoštevala dejanskega vpliva protikonkurenčnega ravnanja na nizozemski trg, ker ga ni bilo mogoče izmeriti (točka 452 obrazložitve izpodbijane odločbe).

20 Poleg tega se je odločila za različno obravnavo tožečih strank, da bi upoštevala njuno dejansko gospodarsko zmogljivost in posamičen prispevek pri ugotovljenih kršitvah. Za to je uporabila podatke o tem, koliko piva sta tožeči stranki prodali na Nizozemskem leta 1998, to je v zadnjem celem koledarskem letu kršitve. Na podlagi tega sta bili tožeči stranki uvrščeni v prvo kategorijo, za katero je bil določen izhodiščni znesek 65.000.000 EUR (točka 462 obrazložitve izpodbijane odločbe).

21 Da bi zagotovili zadosten odvračalni učinek, je bil navedeni izhodiščni znesek ob upoštevanju velikega prometa skupine Heineken pomnožen z 2,5 (točka 464 obrazložitve izpodbijane odločbe).

22 Ker sta tožeči stranki pri kršitvi sodelovali od 27. februarja 1996 do 3. novembra 1999, to je tri leta in osem mesecev, je bil ta izhodiščni znesek povečan za 35 % (točki 465 in 466 obrazložitve izpodbijane odločbe). Osnovni znesek je bil torej določen na 219.375.000 EUR.

23 Nazadnje, Komisija je globo znižala za 100.000 EUR, saj je priznala, da je bil v obravnavanem primeru upravni postopek nerazumno dolg (točke od 495 do 499 obrazložitve izpodbijane odločbe).

Postopek in predlogi strank

24 Tožeči stranki sta 4. julija 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili to tožbo.

25 Splošno sodišče je na podlagi členov 14(1) in 51(1) Poslovnika Splošnega sodišča s sklepom z dne 10. februarja 2010 zadevo dodelilo šestemu razširjenemu senatu.

26 Splošno sodišče je 12. februarja 2010 Komisiji v okviru ukrepov procesnega vodstva postavilo pisna vprašanja, na katera je odgovorila v predpisanem roku.

27 Stranke so na obravnavi 25. marca 2010 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.

28 Ker je bil sodnik poročevalec po koncu ustnega postopka odsoten, je bila zadeva dodeljena novemu sodniku poročevalcu, o tej sodbi pa so v skladu s členom 32 Poslovnika odločali trije sodniki, ki so sodbo tudi podpisali.

29 Tožeči stranki Splošnemu sodišču predlagata:

– naj izpodbijano odločbo razglasi za nično v celoti ali v delu, v katerem se nanaša nanju;

– naj odpravi ali zniža globo, ki jima je bila naložena;

– naj Komisiji naloži plačilo stroškov.

30 Komisija Splošnemu sodišču predlaga:

– naj tožbo zavrne;

– naj tožečima strankama naloži plačilo stroškov.

Pravo

31 Tožeči stranki v podporo svoji tožbi navajata enajst tožbenih razlogov, in sicer, prvič, kršitev načela dobrega upravljanja in člena 27 Uredbe št. 1/2003, kar zadeva zavrnitev dostopa do odgovorov na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah drugih podjetij, drugič, kršitev načela dobrega upravljanja, „načela skrbnosti“ in načela kontradiktornosti, saj naj preiskava ne bi bila skrbna in nepristranska, tretjič, kršitev domneve nedolžnosti, četrtič, kršitev obveznosti, da se upravni postopek izvede v razumnem roku, petič, nezadostnost dokazov o kršitvi, šestič, neobstoj sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81(1) ES, sedmič, napačno ugotovitev trajanja kršitve, osmič, kršitev člena 23(3) Uredbe št. 1/2003 smernic, načel enakega obravnavanja, pravne varnosti in sorazmernosti ter obveznosti obrazložitve, kar zadeva odmero globe, devetič, napačno presojo olajševalnih okoliščin, desetič, vpliv trajanja upravnega postopka na višino globe in, enajstič, premajhno znižanje globe, ki ga je Komisija odobrila zaradi upoštevanja predolgega trajanja upravnega postopka.

32 Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti peti, šesti in sedmi tožbeni razlog, s katerimi se v bistvu izpodbija kršitev, nato prvi, drugi, tretji in četrti tožbeni razlog, ki temeljijo na domnevnih procesnih napakah in kršitvi pravice do obrambe, ter nazadnje še osmi, deveti, deseti in enajsti tožbeni razlog, ki zadevajo odmero globe.

Peti in šesti tožbeni razlog: nezadostnost dokazov o kršitvi ter neobstoj sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81(1) ES

Trditve strank

33 Tožeči stranki v okviru petega tožbenega razloga v bistvu trdita, da dokazi, na katere se sklicuje Komisija v izpodbijani odločbi, ne zadostujejo za to, da bi lahko brez vsakega razumnega dvoma dokazali obstoj kršitve člena 81 ES. Zato naj bi bil sklep, do katerega je prišla Komisija glede tega, v nasprotju z domnevo nedolžnosti in obveznostjo obrazložitve.

34 Tožeči stranki v zvezi s tem izpodbijata dokazno vrednost izjave skupine InBev, na katero naj bi se večinoma opirala izpodbijana odločba, saj naj bi bila ta zelo nedoločna in protislovna ter naj bi delno temeljila na informacijah, pridobljenih od tretjih oseb. Poleg tega Komisiji očitata, da ni preučila, ali je bila ta izjava podana premišljeno in po resnem preudarku, ter da ni podrobneje preučila razbremenilnih navedb, ki jih je vsebovala.

35 Glede tega še menita, da obstoja protikonkurenčnega ravnanja ni mogoče zadostno dokazati z nepopolnimi rokopisnimi zapiski, ki so jih med spornimi sestanki sestavili predstavniki nizozemskih pivovarjev.

36 Tožeči stranki v okviru šestega tožbenega razloga izpodbijata upoštevnost in razlago Komisije, kar zadeva nekatere listinske dokaze, na podlagi katerih je bil ugotovljen obstoj celote sporazumov in/ali usklajenih ravnanj, s katerimi je bila omejena konkurenca.

37 Glede tega izpodbijata trditev, da so stiki med pivovarji pripeljali do sporazuma, saj naj ne bi med seboj nikoli dosegli „soglasja volj“ za določitev posebne usmeritve ravnanja na trgu.

38 Izpodbijata tudi obstoj usklajenega ravnanja. Glede tega trdita, da dokazi, ki so na voljo, ne kažejo na to, da je bila zaradi stikov med pivovarji odpravljena ali vsaj bistveno zmanjšana negotovost, kar zadeva njihovo prihodnje ravnanje na trgu. Nasprotno, menita, da sta zadostno dokazali, da so pivovarji o svojem ravnanju na trgu odločali samostojno.

39 Tožeči stranki še trdita, da sporni sestanki nikoli niso imeli protikonkurenčnega cilja. Na teh sestankih naj bi se razpravljalo o več zakonitih vprašanjih, pogovori o položaju na trgu, vključno z maloprodajnimi cenami na trgu, ki se nanaša na uživanje doma, in ponudbami nekaterim strankam v gostinskem sektorju, pa naj bi potekali le občasno in neformalno.

40 Nazadnje, tožeči stranki nasprotujeta tudi temu, da se jima pripisujejo razprave med skupino Interbrew in družbo Bavaria v zvezi s segmentom prodaje piva pod znamko distributerja, saj v tem segmentu sploh nista dejavni.

41 Komisija prereka trditve tožečih strank.

Presoja Splošnega sodišča

42 Tožeči stranki s petim tožbenim razlogom Komisiji v bistvu očitata, da ni pravno zadostno dokazala ugotovitev dejanskega stanja, na podlagi katerih je sklepala o obstoju kršitve. S šestim tožbenim razlogom izpodbijata opredelitev zadevnega ravnanja kot sporazumov in/ali usklajenih ravnanj v smislu člena 81 ES. Ker se z obema tožbenima razlogoma izpodbija ugotovitev kršitve, ju je treba preučiti skupaj.

43 Člen 81(1) ES določa, da so kot nezdružljivi s skupnim trgom prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu.

44 Za sporazum v smislu člena 81(1) ES zadostuje, da zadevna podjetja izrazijo skupno voljo, da bodo na trgu delovala na določen način (sodbi Splošnega sodišča z dne 17. decembra 1991 v zadevi Hercules Chemicals proti Komisiji, T-7/89, Recueil, str. II-1711, točka 256, in z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T-9/99, Recueil, str. II-1487, točka 199).

45 Lahko se šteje, da je sporazum v smislu člena 81(1) ES sklenjen že, če je načeloma podano soglasje volj o sami omejitvi konkurence,in to tudi, če o posameznih elementih nameravane omejitve še tečejo pogajanja (glej v tem smislu zgoraj v točki 44 navedeno sodbo HFB in drugi proti Komisiji, točke od 151 do 157 in 206).

46 Pojem usklajenega ravnanja se nanaša na kakršnokoli obliko usklajenega delovanja podjetij, pri čemer ni nujno, da gre za izvedbo sporazuma v pravem pomenu, ampak zadostuje, da so bila tveganja, povezana s konkurenco, hote nadomeščena s praktičnim sodelovanjem (sodbi Sodišča z dne 8. julija 1999 v zadevi Komisija proti Anic Partecipazioni, C-49/92 P, Recueil, str. I-4125, točka 115, in Hüls proti Komisiji, C-199/92 P, Recueil, str. I-4287, točka 158).

47 Člen 81(1) ES v zvezi s tem nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med gospodarskimi subjekti, ki bi bodisi vplival na ravnanje trenutnega ali potencialnega konkurenta na trgu bodisi bi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je gospodarski subjekt odločil ali ki ga namerava upoštevati, kadar je cilj ali posledica teh stikov omejevanje konkurence (glej v tem smislu zgoraj v točki 46 navedeno sodbo Komisija proti Anic Partecipazioni, točki 116 in 117).

48 Spomniti je treba, da mora Komisija, kar zadeva izvedbo dokazov glede kršitve člena 81(1) ES, dokazati kršitve, ki jih ugotovi, in predložiti dokaze, s katerimi lahko pravno zadostno dokaže obstoj dejstev, ki pomenijo kršitev (sodbi Sodišča z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 58, in zgoraj v točki 46 navedena sodba Komisija proti Anic Partecipazioni, točka 86).

49 Tako mora Komisija predložiti točne in skladne dokaze o obstoju kršitve (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 6. julija 2000 v zadevi Volkswagen proti Komisiji, T-62/98, Recueil, str. II-2707, točka 43 in navedena sodna praksa).

50 Vendar je pomembno poudariti, da ni nujno, da vsak dokaz, ki ga predloži Komisija, izpolnjuje ta merila glede vsakega elementa kršitve. Dovolj je, da več dokazov, na katere se sklicuje institucija in ki se presojajo skupaj, izpolnjuje to zahtevo (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah JFE Engineering in drugi proti Komisiji, T-67/00, T-68/00, T-71/00 in T-78/00, ZOdl., str. II-2501, točki 179 in 180 ter navedena sodna praksa).

51 Ob upoštevanju splošno znane prepovedi protikonkurenčnih sporazumov od Komisije ni mogoče zahtevati, naj predloži listine, ki izrecno dokazujejo stike med zadevnimi gospodarskimi subjekti. Nepopolni in posredni dokazi, ki bi jih lahko imela Komisija, morajo biti taki, da se vsekakor lahko dopolnijo s sklepanjem, ki omogoča rekonstrukcijo upoštevnih okoliščin. O obstoju protikonkurenčnega ravnanja ali sporazuma je torej mogoče sklepati na podlagi določenega števila dogodkov, ki sovpadajo, in indicev, ki lahko skupaj, če ne obstaja druga dosledna razlaga, pomenijo dokaz kršitve pravil o konkurenci (sodba Sodišča z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točke od 55 do 57).

52 Če se Komisija pri ugotovitvi obstoja protikonkurenčnega ravnanja sklicuje na listinske dokaze, morajo stranke, ki pred Splošnim sodiščem izpodbijajo to ugotovitev, ne le predložiti prepričljivo alternativo tezi Komisije, temveč morajo dokazati, da dokazi, navedeni v izpodbijani odločbi, ne zadostujejo za ugotovitev obstoja kršitve (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 187).

53 V zvezi z obsegom sodnega nadzora mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče, kadar mu je predložena tožba za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na podlagi člena 81(1) ES, na splošno izvesti celovit nadzor za ugotovitev, ali so pogoji za uporabo člena 81(1) ES izpolnjeni ali ne (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Bayer proti Komisiji, T-41/96, Recueil, str. II-3383, točka 62 in navedena sodna praksa).

54 Dvom, ki ga ima sodišče, je v korist podjetja, naslovnika odločbe o ugotovitvi kršitve, saj je treba upoštevati načelo domneve nedolžnosti, ki se kot splošno načelo prava Unije uporablja zlasti v postopkih v zvezi s kršitvijo pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja in na podlagi katerih se lahko naložijo globe ali periodične denarne kazni (zgoraj v točki 46 navedena sodba Hüls proti Komisiji, točki 149 in 150, ter sodba Splošnega sodišča z dne 27. septembra 2006 v združenih zadevah Dresdner Bank in drugi proti Komisiji, T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP in T-61/02 OP, ZOdl., str. II-3567, točki 60 in 61).

55 Na podlagi teh ugotovitev je treba preučiti, ali je Komisija v obravnavanem primeru pravno zadostno dokazala, da je bil z ravnanjem tožečih strank kršen člen 81(1) ES.

– Izjava skupine InBev

56 Najprej je treba opozoriti, da se Komisija opira predvsem (glej zlasti točke od 40 do 62 obrazložitve izpodbijane odločbe) na izjavo, ki jo je predložila skupina InBev v okviru prošnje za ugodno obravnavo z dopisi z dne 28. januarja ter 3., 25. in 29. februarja 2000, ki jih je dopolnila s priloženimi izjavami petih direktorjev skupine InBev (točki 34 in 40 obrazložitve izpodbijane odločbe; v nadaljevanju skupaj: izjava skupine InBev).

57 Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je iz izjave skupine InBev razvidno, da so obstajale „različne oblike usklajevanja […] med pivovarji na nizozemskem trgu piva“, pri čemer se razlikuje med uradnimi sestanki generalne skupščine organizacije CBK, neformalnimi sestanki finančne komisije te organizacije in „drugimi [vzporednimi] sestanki“, imenovanimi „uskladitev Catherijne“, katerih sestava se je spreminjala in glede katerih skupina InBev navaja, da v zvezi z njimi ni našla pisnih sledi. „Druge sestanke“ je mogoče razdeliti zlasti na „(i) sestanke direktorjev za gostinski sektor pri štirih glavnih pivovarjih (Heineken, Interbrew, Grolsch in Bavaria) […], (ii) skupne sestanke direktorjev za gostinski sektor in direktorjev, zadolženih za sektor uživanja doma (dva v letu 1998), ter (iii) sestanke direktorjev, zadolženih za sektor uživanja doma (eden v letu 1999 […])“ (točke od 41 do 46 obrazložitve izpodbijane odločbe).

58 Na podlagi izjave skupine InBev je imela finančna komisija „uradni dnevni red, vendar je bila hkrati tudi forum za razpravo o določitvi cen za sektor uživanja doma in gostinski sektor[; v] zvezi s temi razpravami ni bil sestavljen noben zapisnik“ (točka 43 obrazložitve izpodbijane odločbe).

59 Na podlagi iste izjave se je tudi na „drugih sestankih“ razpravljalo o gostinskem sektorju, sektorju uživanja doma in segmentu prodaje piva pod znamko distributerja (točka 47 obrazložitve izpodbijane odločbe).

60 Na prvem mestu, kar zadeva gostinski sektor, se je razpravljalo o dveh glavnih temah: „[O]bstajal je temeljni sporazum glede določitve največjih količinskih rabatov za gostinski sektor […], drugi predmet posvetovanj so bile naložbe v tem sektorju[; s] tem naj bi v zadevnem sektorju ohranili status quo in preprečili prevzeme strank drugih pivovarjev“ (točka 48 obrazložitve izpodbijane odločbe).

61 Eden od direktorjev skupine InBev je navedel, da ni seznanjen z natančno vsebino zadevnega sporazuma, drugi direktor pa ga je opisal kot „zelo kompleksen in ohlapen sporazum o lestvicah (rabatih za gostinski sektor), pri katerem nismo nikoli sodelovali“, k čemur je dodal, da je „[u]sklajevanje potekalo v obliki sestankov direktorjev za gostinski sektor dvakrat mesečno, na katerih so razpravljali o znanih kršitvah ,pravila‘ (čeprav je bilo to ohlapno; govorilo se je o tržnih ekscesih)“ (točka 48 obrazložitve izpodbijane odločbe).

62 Na drugem mestu, kar zadeva sektor uživanja doma, so se v skladu z izjavo skupine InBev razprave nanašale na raven cen na splošno in na posebno vprašanjem prodaje piva pod znamko distributerja.

63 Kar zadeva raven cen na splošno, je eden od direktorjev skupine InBev izjavil, da „je bilo v navadi, da je pivovarna dvignila cene šele potem, ko je to napovedala kolegom pivovarjem [… ;] pobudo je vedno dala ena od velikih pivovarn, večinoma Heineken[; t]ako so imele preostale pivovarne čas, da so v zvezi s tem izoblikovale stališče[, in č]eprav so v grobem prilagajale cene druga drugi, je vsaka od njih imela in ohranila lastno cenovno politiko“ (točka 51 obrazložitve izpodbijane odločbe).

64 Kar zadeva prodajo piva pod znamko distributerja, je skupina InBev navedla, da sta nizozemska akterja iz tega segmenta (družbi Bavaria in Oranjeboom, ki jo je pozneje kupila skupina Interbrew) o cenah razpravljala od leta 1987. K temu je dodala, da sta „[o]be strani po tem, ko sta se o tem pogovorili še skupaj, sporazumeli, da ne bosta sprejeli nobenega poseganja v svoj krog strank v segmentu znamk distributerja, ki bi pomenilo zmanjšanje količine“ (točka 52 obrazložitve izpodbijane odločbe).

65 Kar zadeva vpletenost skupin Heineken in Grolsch v tem sektorju, je v izjavi skupine InBev navedeno, da je za „[n]izozemski trg […] značilna precejšnja razlika med cenami piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (,znamke B‘), in [cenami pod drugimi znamkami (,znamke A‘);] skupina Heineken, ki ne deluje v segmentu znamk distributerja, je vedno zavračala podražitve za znamke A, če se ni podražilo tudi pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja[; t]ako je izvajala posredni pritisk zlasti na proizvajalce znamk distributerja, kot sta družba Bavaria in skupina Interbrew“ (točka 53 obrazložitve izpodbijane odločbe).

66 Skupina InBev je izjavila, da so o cenah znamk distributerja razpravljali tudi vsi štirje pivovarji – torej tudi v navzočnosti skupine Grolsch – v okviru splošnejšega vprašanja razlik, ki jih je treba ohraniti med cenami znamk piva. Na podlagi izjave skupine InBev „skupini Heineken in Grolsch nista več let povišali cen, podražilo pa se ni niti pivo znamk drugih pivovarjev niti pivo, ki ga ti prodajajo pod znamko distributerja[; v] zadnjih letih sta podražitve izvedli družba Bavaria in skupina Interbrew, ki jima je sledila skupina Grolsch“ (točka 54 obrazložitve izpodbijane odločbe). Navedeno je še, da „[s]o bila pred tremi ali štirimi leti ta neformalna posvetovanja vključena v uskladitev Catherijne o gostinskem sektorju, pri kateri so sodelovali tudi predstavniki organizacije CBK[; p]o nekaj sestankih je bilo odločeno, da se ti sestanki znova ločijo na sestanke za sektor uživanja doma in gostinski sektor“ (točka 54 obrazložitve izpodbijane odločbe).

67 Skupina InBev je še navedla, da je bil po tem, ko je v letih 1996 in 1997 del trga prevzel belgijski pivovar Martens, sklenjen „sporazum med belgijskimi in nizozemskimi pivovarji, dejavnimi na trgu znamk distributerja[; d]va sestanka sta potekala [v] Bredi leta 1998 […; t]am je bilo dogovorjeno, da se bodo upoštevale ustrezne količine za znamke distributerja, ki se prodajajo strankam na Nizozemskem oziroma v Belgiji“ (točka 55 obrazložitve izpodbijane odločbe).

68 Na podlagi izjav direktorjev skupine InBev so bili „drugi sestanki“ organizirani za vzajemno pomiritev glede „omejene napadalnosti“ na trgu (točka 46 obrazložitve izpodbijane odločbe).

69 Skupina InBev je v odgovor na zahtevo za posredovanje podatkov z dne 19. decembra 2001 navedla, da so bili „rokovniki iz predhodnih let in zapiski, izdelani na teh neformalnih sestankih, uničeni konec novembra 1998[; p]ribližno v tem času se je začel na trgu razkrivati obstoj usklajevanja med nizozemskimi pivovarji, kar je vzbudilo strah pred nadzorom nizozemskega organa za varstvo konkurence[; r]okovniki so bili uničeni še v naslednjih letih“ (točka 61 obrazložitve izpodbijane odločbe).

70 Najprej je treba ugotoviti, da nobena določba niti nobeno splošno načelo prava Unije Komisiji ne prepovedujeta, da bi proti podjetju uporabila izjave drugih obtoženih podjetij. Če ne bi bilo tako, bi bilo dokazno breme, ki ga nosi Komisija za ravnanja, ki so v nasprotju s členoma 81 ES in 82 ES, nevzdržno in nezdružljivo z nalogo nadzora nad pravilno uporabo teh določb, ki jo Komisiji dodeljuje Pogodba ES (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 192).

71 V obravnavanem primeru tožeči stranki ne izpodbijata navedb iz izjave skupine InBev, po katerih so obstajali sestanki med predstavniki nizozemskih proizvajalcev piva. Ne izpodbijata niti tega, da sta bili na večini teh sestankov zastopani in da se je tam neformalno razpravljalo o splošnem položaju na trgu piva. Poleg tega v tožbi še priznavata, da je bila na teh sestankih občasno izražena tudi zaskrbljenost nad ravnjo maloprodajnih cen in težavami, povezanimi z nekaterimi strankami.

72 Vendar pa zanikata, da bi bil na podlagi razprav na teh sestankih sklenjen nezakonit sporazum ali da bi se udeleženci dogovorili o usklajenem ravnanju. Tožeči stranki trdita, da so sestanki večinoma zadevali zakonita vprašanja, razprave o položaju na trgu pa niso imele protikonkurenčnih namenov. Glede tega izpodbijata zanesljivost izjave skupine InBev, saj trdita, da je zelo nedoločna in protislovna ter da delno vsebuje ugotovitve, s katerimi avtorji zadevnih izjav niso bili neposredno seznanjeni, kar pomeni, da vsebuje posredne izjave (tako imenovane „dokaze hearsay“).

73 Kar zadeva protislovnost izjave skupine InBev, tožeči stranki pripominjata, da vsebuje več razbremenilnih izjav.

74 To naj bi po eni strani zadevalo izjave, ki niso navedene v izpodbijani odločbi in po katerih se je „[r]azpravljalo […] o znanih primerih kršitve lestvic (ki pa so bile zelo ohlapne)“, medtem ko je na terenu „vsakdo delal po svoji presoji“; je bilo „[n]aše ravnanje na trgu […] zelo odločno usmerjeno k pridobivanju novih strank – tudi z rabati“; „[s]mo torej ravnali popolnoma zakonito“; „[skupina InBev] ni sklenila nobenega sporazuma in ni ničesar upoštevala“; „[u]skladitev [Catherijne] ni imela dejanskega učinka na trgu […; n]iti prvič niti drugič nismo govorili konkretno o ravnanju na trgu“; je bil sestanek „bolj neformalen“; „[n]i obstajal sporazum za prehrambni sektor“; „[n]isem nikoli opazil, da bi bil sestanek [organizacije CBK] podaljšan zaradi razprav o vprašanjih, občutljivih za trg“; so lahko taki sestanki „vedno priložnost za neformalne dvostranske pogovore, vendar se po mojem mnenju kaj takega ni zgodilo“.

75 Po drugi strani se tožeči stranki sklicujeta na nekatere dele izjav, navedenih v izpodbijani odločbi, v katerih je zapisano: „Interbrew meni, da ta uskladitev kot taka ni nikoli pomembno vplivala na trg in je bila v zadnjem času manj intenzivna […; r]azprave so bile zelo splošne“ (navedeno v točki 45 obrazložitve izpodbijane odločbe); „[v]ečinoma smo se pogovarjali zato, da bi si vzajemno dajali vtis, da bomo na trgu ostali mirni[; l]e malo se je govorilo o lestvicah in prodajnih mestih ali pa o tem sploh nismo govorili[; v] bistvu smo imeli drug drugega za norca[; v] zadnjih letih so ti sestanki vsebinsko vse bolj bledeli, usklajevanje pa je postajalo vse bolj ohlapno“ (navedeno v točki 46 obrazložitve izpodbijane odločbe); „[o]bstajal je tudi zelo kompleksen in ohlapen sporazum o lestvicah (rabatih za gostinski sektor), pri katerem nismo nikoli sodelovali [in p]oleg tega nisem nikoli videl nobenega s tem povezanega dokumenta“ (navedeno v točki 48 obrazložitve izpodbijane odločbe).

76 Tožeči stranki menita, da te izjave niso niti konkretne niti se ne skladajo s sklepi Komisije glede obstoja zadevne kršitve. Po njunem mnenju iz navedenega izhaja, da so bili sestanki pivovarjev zelo splošni, da ni bil sklenjen noben dogovor, da skupina InBev ni upoštevala nobenega tajnega dogovarjanja in da usklajevanje ni imelo nobenega učinka na trgu.

77 Najprej je treba ugotoviti, da zaradi sklepov, ki sta jih tožeči stranki izpeljali iz nekaterih delov izjave skupine InBev, v skladu s katerimi so bile razprave splošne, neobstoja sporazuma za nekatere sektorje in neobstoja učinka razprav o ravnanju pivovarjev na trgu sami po sebi ne morejo ovreči ugotovitve Komisije, da je obstajala kršitev.

78 Kar zadeva domnevno splošno naravo zadevne izjave, je treba namreč opozoriti, da mora Komisija pogosto dokazati obstoj kršitve v okoliščinah, ki so za to neugodne, ker je lahko poteklo več let od časa nastanka dejstev, ki predstavljajo kršitev, in ker več podjetij, ki so bila predmet preiskave, ni dejavno sodelovalo s Komisijo. Čeprav mora Komisija nujno dokazati, da je bil sklenjen nezakonit sporazum o razdelitvi trgov, bi bilo pretirano še zahtevati, naj predloži dokaz o posebnem mehanizmu, s katerim je bil ta cilj dosežen. Podjetje, odgovorno za kršitev, bi se namreč prelahko izognilo sankciji, če bi se lahko sklicevalo na trditev o nedoločnosti predloženih informacij glede izvajanja nezakonitega sporazuma, kadar sta obstoj sporazuma in njegov protikonkurenčni cilj zadostno dokazana. Podjetja se v takem položaju lahko primerno branijo, če imajo možnost podati pripombe na vse dokaze, ki jih proti njim uveljavlja Komisija (zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 203; glej v tem smislu tudi sodbo Sodišča z dne 25. januarja 2007 v združenih zadevah Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel proti Komisiji, C-403/04 P in C-405/04 P, ZOdl., str. I-729, točka 50).

79 Dalje, kar zadeva domnevne navedbe, ki naj bi kazale na to, da sporno ravnanje ni imelo učinka na trgu, iz samega besedila člena 81 ES izhaja, da so sporazumi in usklajena ravnanja podjetij s protikonkurenčnim ciljem prepovedani ne glede na to, ali imajo kakršen koli učinek na trgu (zgoraj v točki 46 navedena sodba Sodišča Hüls proti Komisiji, točke od 163 do 166, in sodba Sodišča z dne 4. junija 2009 v zadevi T-Mobile Netherlands in drugi, C-8/08, ZOdl., str. I-4529, točka 29).

80 Ker je torej Komisija ugotovila obstoj sporazumov in usklajenih ravnanj s protikonkurenčnim ciljem, te ugotovitve ni mogoče ovreči z navedbami o tem, da tajni dogovori niso bili izvedeni ali da niso imeli učinka na trgu.

81 Kar zadeva domnevne navedbe iz izjave skupine InBev o tem, da v sektorju uživanja doma in gostinskem sektorju ni bil sklenjen noben sporazum, je treba ugotoviti, da odlomki, na katere se sklicujeta tožeči stranki, ob upoštevanju konteksta nikakor ne izključujejo obstoja sporazuma ali usklajenega ravnanja v zadevnih sektorjih.

82 Kar zadeva sektor uživanja doma (prodaja na drobno), trditvi enega od direktorjev skupine InBev, da „[n]i obstajal sporazum za [ta] sektor“, sledi konkreten opis mehanizma za usklajevanje cen, ki so ga uporabljali pivovarji. V upoštevnem odlomku je navedeno (točka 51 obrazložitve izpodbijane odločbe):

„Ni obstajal dogovor za sektor prodaje na drobno (,food‘). Kar zadeva podražitve piva, je bilo v navadi, da je pivovarna dvignila cene šele potem, ko je to napovedala kolegom pivovarjem. Po taki napovedi ene od strani je sledila razprava o vplivu take podražitve na trg, vendar je bila podražitev kljub vsemu izpeljana. Pobudo je vedno dala ena od velikih pivovarn, večinoma Heineken. Tako so imele preostale pivovarne čas, da so si v zvezi s tem izoblikovale stališče. Čeprav so v grobem prilagajale cene druga drugi, je vsaka od njih imela in ohranila lastno cenovno politiko.“

83 V tem okviru se ni mogoče učinkovito sklicevati samo na dejstvo, da je direktor skupine InBev omenil neobstoj „sporazuma“, saj sta za pravno opredelitev ravnanj, opisanih v izjavah, ki jih podajo pristojne osebe v zadevnih podjetjih, pristojna Komisija in po potrebi Splošno sodišče.

84 Kar zadeva domnevni neobstoj sporazuma in njegovo neupoštevanje v gostinskem sektorju, je treba ugotoviti, da izjava vodilnega uslužbenca pri skupini InBev, da „[skupina InBev] ni sklenila nobenega sporazuma in ni ničesar upoštevala“, ni v nasprotju s sklepom o obstoju sporazuma v smislu člena 81(1)ES. Isti vodilni uslužbenec pri skupini InBev namreč v svoji izjavi izrecno navaja, da je po eni strani obstajal „zelo kompleksen in ohlapen sporazum o lestvicah (rabatih za gostinski sektor)“, po drugi strani pa omenja sporazum, katerega namen naj bi bil „preprečiti preveliko sprememb v gostinskem sektorju“.

85 Iz navedenega izhaja, da trditev tožečih strank o protislovnosti izjave skupine InBev ni mogoče sprejeti. V zvezi s tem je treba zavrniti tudi trditev, ki temelji na domnevi, da je Komisija to izjavo uporabila selektivno, ker naj ne bi upoštevala domnevnih protislovij.

86 Tožeči stranki torej nista dokazali obstoja domnevnih protislovij, s katerimi bi bilo mogoče omajati zanesljivost izjave skupine InBev.

87 Dalje, tožeči stranki se v podporo trditvi, da izjava skupine InBev vključuje posredne izjave, sklicujeta na odlomke, po katerih „skupina Interbrew ni nikoli videla dokumenta, ki bi vseboval sporazum o rabatih, omenjen v razpravah, vendar se je zdelo, da je splošno pravilo znano“ (navedeno v točki 45 obrazložitve izpodbijane odločbe), „[n]isem seznanjen s tem sporazumom (lestvice) in nisem nikoli videl s tem povezanega dokumenta“ ter „[n]isem seznanjen z natančno vsebino sporazuma [… in p]oleg tega nisem nikoli videl nobenega s tem povezanega dokumenta“.

88 Opozoriti je treba, da se odlomki, na katere se sklicujeta tožeči stranki, nanašajo izključno na vprašanje obstoja sporazuma („lestvica“) o rabatih za stranke v gostinskem sektorju. Kar zadeva to posebno točko, je dokazna vrednost izjave skupine InBev sicer res zmanjšana, ker ne obstajajo neposredni dokazi. Vendar v prid zanesljivosti navedb v zvezi z obstojem „lestvice“ govori okoliščina, da te po eni strani izhajajo iz dveh različnih virov, po drugi strani pa vsebujejo natančne podatke o „lestvici“, to je natančen znesek največjega rabata (točka 48 obrazložitve izpodbijane odločbe). Obstoj „lestvice“ poleg tega potrjujeta dva dokaza, ki nista povezana s skupino InBev: rokopisni zapiski člana upravnega odbora družbe Bavaria v zvezi s sestankom 1. maja 1997 (točka 92 obrazložitve izpodbijane odločbe) in zapiski enega od direktorjev za gostinski sektor pri isti skupini v zvezi s sestankom 12. marca 1998 (navedeni v točki 143 obrazložitve izpodbijane odločbe).

89 Torej s trditvami tožečih strank glede „posrednih izjav“ ni mogoče omajati sklepov, izpeljanih iz izjave skupine InBev.

90 Nazadnje, kar zadeva splošno oceno zanesljivosti izjave skupine InBev, je treba v nasprotju s trditvami tožečih strank šteti, da je lahko Komisija izjavi te skupine upravičeno pripisala posebej veliko dokazno vrednost, saj gre za odgovor v imenu podjetja kot celote, zato njegova verodostojnost presega verodostojnost, ki bi jo bilo mogoče pripisati odgovoru katerega od zaposlenih, ne glede na njegove osebne izkušnje ali mnenje. Dodati je še treba, da je izjava skupine InBev nastala na podlagi interne preiskave, ki jo je opravilo podjetje, in da jo je Komisiji predložil odvetnik, ki je imel poklicno obveznost delovati v interesu tega podjetja. Zato ni mogel zlahka priznati obstoja kršitve, ne da bi pri tem pretehtal posledice tega dejanja (sodba Splošnega sodišča z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T-23/99, Recueil, str. II-1705, točka 45, in zgoraj v točki 50 navedena sodba JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 206).

91 Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da je nekaj nezaupanja do prostovoljnih navedb glavnih udeleženk nezakonitega omejevalnega sporazuma sicer običajno, ker bi verjetno želele zmanjšati pomen svojega prispevka h kršitvi in poudariti prispevek preostalih, vendar dejstvo, da se z zahtevo za uporabo obvestila o ugodni obravnavi želi doseči znižanje globe, ne spodbuja nujno k temu, da se predložijo izkrivljeni dokazi, kar zadeva preostale udeleženke očitanega omejevalnega sporazuma. Vsak poskus zavajanja Komisije lahko namreč omaje iskrenost in popolnost sodelovanja predlagatelja in s tem ogrozi njegovo možnost, da je deležen neomejene ugodne obravnave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi (sodba Splošnega sodišča z dne 16. novembra 2006 v zadevi Peróxidos Orgánicos proti Komisiji, T-120/04, ZOdl., str. II-4441, točka 70).

92 Treba je sicer spomniti, da izjave nekega podjetja, ki je obtoženo sodelovanja pri omejevalnem sporazumu, katere pravilnost izpodbija več drugih obtoženih podjetij, ni mogoče šteti za zadosten dokaz obstoja kršitve, ki so jo ta podjetja storila, ne da bi to potrjevali drugi dokazi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso-Gutzeit proti Komisiji, T-337/94, Recueil, str. II-1571, točka 91, in zgoraj v točki 50 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 219).

93 Torej samo izjava skupine InBev ne more zadostovati kot dokaz obstoja kršitve, temveč jo je treba podpreti še z drugimi dokazi.

94 Vendar je stopnja potrditve, ki se zahteva v tej zadevi, manjša, tako v smislu natančnosti kot tudi v smislu intenzivnosti, zaradi zanesljivosti izjave skupine InBev, kot bi bila v primeru, če ta ne bi bila posebej zanesljiva. Če bi se štelo, da vrsta usklajenih indicev potrjuje obstoj in določene posebne vidike ravnanj, omenjenih v izjavi skupine InBev in navedenih v členu 1 izpodbijane odločbe, je treba torej sklepati, da bi lahko ta izjava v tem primeru sama po sebi zadostovala za dokaz o drugih vidikih izpodbijane odločbe. Če dokument ni v očitnem nasprotju z izjavo skupine InBev o obstoju ali bistveni vsebini spornih ravnanj, dejstvo, da vsebuje pomembne elemente opisanih ravnanj, zadostuje za to, da se mu prizna določena vrednost potrdilnega dokaza med več obremenilnimi dokazi (glej v tem smislu zgoraj v točki 50 navedeno sodbo JFE Engineering in drugi proti Komisiji, točka 220 in navedena sodna praksa).

95 Trditve tožečih strank v zvezi z drugimi dokazi, na katere se sklicuje Komisija v izpodbijani odločbi, da bi podprla ugotovitve, izpeljane iz izjave skupine InBev, je treba preučiti na podlagi gornjih ugotovitev.

– Drugi dokazi

96 Komisija v izpodbijani odločbi navaja, da je izjava skupine InBev podprta z več internimi dokumenti tožečih strank in treh drugih nizozemskih pivovarjev, rokopisnimi zapiski s sestankov, poročili o stroških in kopijami rokovnikov, pridobljenimi v okviru preiskav in zahtev za posredovanje podatkov.

97 V točki 67 obrazložitve izpodbijane odločbe se sklicuje na rokopisne zapiske enega od komercialnih direktorjev skupine Grolsch v zvezi s sestankom 27. februarja 1996, pri čemer je predmet tega sestanka označen z navedbo „CBK cie HOR cath“. Ti zapiski vključujejo ta odlomek: „Jamstva/financiranje: fin[anciranje] za [...] višje od potreb za določena mesta. Torej […] mil[ijonov]“.

98 Po mnenju Komisije iz tega odlomka izhaja, da so štirje zadevni pivovarji v okviru „sestanka Catherijne“ razpravljali o finančnih pogojih, ki so se uporabljali ali naj bi se uporabljali za nekatere stranke iz gostinskega sektorja (točka 72 obrazložitve izpodbijane odločbe), zlasti za lokale, ki jih je vodil lastnik številnih gostinskih lokalov na Nizozemskem.

99 Komisija se v točki 76 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske enega od direktorjev za gostinski sektor pri družbi Bavaria v zvezi s sestankom 19. junija 1996. Navedene opombe se glasijo:

„– prilagoditi cene

visoka – nizka domača potrošnja

uskladitev Bavaria – Interbrew

[…] in […] -> težava […]

Martens

Schultenbrau!! 89 ct

– podražitev samo za sode

razlogi

le v celoti Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| skupno povišanje

Bavaria /

-> […] tudi

spodaj se poviša bolj kot zgoraj

– vpihati zrak

– sporazumi

sanirati rabat za pretok pijač 7,5 na sod Heineken

pripraviti predstavnike glede morebitnih sporazumov

Interbrew \

| lahko se uporabi zrak

Grolsch /“.

100 Po mnenju Komisije ti zapiski kažejo, da so navzoči pivovarji podrobno razpravljali o cenah piva, ki se je prodajalo pod znamko distributerja, in piva, ki se je prodajalo v sodih, ter da bi se moralo cenejše pivo, ki sta ga proizvajali skupina Interbrew in družba Bavaria, bolj podražiti kot dražje pivo, ki sta ga proizvajali skupini Heineken in Grolsch (točka 85 obrazložitve izpodbijane odločbe).

101 Komisija se v točki 89 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dopis, ki ga je generalni direktor družbe Interbrew Nederland 25. marca 1997 naslovil na sedež skupine InBev v Belgiji:

„Zdaj glavni pivovarji soglašajo glede podražitve pred letom 1998. Tako bodo lahko pivovarji povečali svoje rezerve za potrebne dodatne promocijske proračune. Akterji znamke A želijo doseči razliko med podražitvijo za znamke A (plus 2 NLG/hl) in znamke B (plus 4 NLG/hl). To se mi zdi zelo nerealistično – vsi moramo podpreti skupno podražitev za 4 NLG. Iz podražitve bi izključil naše posebne vrste piva, ,ki so zelo pitna‘ (DAS, Hoegaarden, Leffe). Začela so se pogajanja.“

102 Komisija je na podlagi tega dopisa sklepala, da je bila podražitev predvidena pred letom 1998, in sicer po koncu pogajanj o cenah med glavnimi proizvajalci. Ta dopis naj bi potrjeval tudi obstoj razlikovanja med proizvajalci in znamkami dražjega in cenejšega piva (točka 90 obrazložitve izpodbijane odločbe).

103 Komisija se v točki 92 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske člana upravnega odbora pri družbi Bavaria v zvezi s sestankom 1. maja 1997. Navaja naslednje odlomke:

„Catherijne Club 1/5 – 97

,interni‘ prenosi v skupini

morajo upoštevati tudi ,lestvico‘

[…] ,Haag‘

Monster ZH [južna Nizozemska] višja konkurenčna ponudba“.

104 Po mnenju Komisije ti zapiski potrjujejo, da so pivovarji razpravljali o „lestvici“ za tržne pogoje, odobrene posameznim prodajnim mestom pri prenosu z ene skupine na drugo, pa tudi pri prenosu znotraj iste skupine (točka 99 obrazložitve izpodbijane odločbe).

105 Komisija je v točki 100 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotovila, da zgoraj navedeni zapiski v prvi vrstici vsebujejo tudi imena „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch“, v drugi vrstici pa imeni „Interbrew/Bavaria“, pri čemer sta obe vrstici povezani z zavitim oklepajem, za katerim je zapisano „brez podražitev“. Komisija je na podlagi tega sklepala, da je bilo v središču razprav pivovarjev o podražitvah piva razlikovanje med znamkami A v lasti skupin Heineken in Grolsch ter znamkami B v lasti skupine Interbrew in družbe Bavaria (točka 103 obrazložitve izpodbijane odločbe).

106 Komisija se v točki 117 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske člana upravnega odbora družbe Bavaria v zvezi s sestankom 17. decembra 1997. Navaja naslednji odlomek:

„2) Položaj cen: marec/april

enostopenjski zagon/dvostopenjski zagon

a) Heineken računa na malo hrupa!! Heineken 18,59

b) v primeru povišanja: zelo odprte pogajalske možnosti: iskreno; bo podprto“.

107 Komisija je na podlagi tega sklepala, da so pivovarji, navzoči na sestanku 17. decembra 1997, zlasti Bavaria, Grolsch in Heineken, razpravljali o podražitvah in morebitnih odzivih nanje (točka 127 obrazložitve izpodbijane odločbe).

108 Komisija se v točki 129 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na odlomek iz rokopisnih zapiskov enega od direktorjev za gostinski sektor družbe Bavaria v zvezi s sestankom 12. marca 1998:

„– Od 1. januarja se ni veliko zgodilo

– Znamke A brez panike glede na ceno Hein

9,95 znižanje z 11,49 ni zelo smiselno Int

9,75 9,36 Bavaria

2x 4,95 4,75 }→

znamke distributerjev

cene na nizkocenovnem delu trga

[…] sredi marca Bavaria nekaj

pod Amstel (17) Bavaria (15)

z 9,75 na 10,75 če se nič

ne zgodi, potem Grolsch in Hein

povišanja pocket pivovarna

→ skleniti dogovor […] in Dick

Biti mora ,dokazljivo‘ prek Nielsen, sicer

se ne bo nič zgodilo“.

109 Po mnenju Komisije iz tega izhaja, da so pivovarji, navzoči na sestanku 12. marca 1998, razpravljali o znižanjih za nizozemske supermarkete (točka 137 obrazložitve izpodbijane odločbe) in da so morale biti podražitve družbe Bavaria dokazljive z blagajniškimi podatki supermarketov, ki jih zbira družba AC Nielsen (točka 133 obrazložitve izpodbijane odločbe).

110 Komisija se v točki 138 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na drugi odlomek iz zgoraj navedenih rokopisnih zapiskov:

„Bav obresti 4 %? 6 1/2

razen

v primeru odškodnine za oglaševanje“.

111 Po mnenju Komisije ta odlomek dokazuje, da se je razpravljalo o ravni obrestnih mer za posojila prodajnim mestom v gostinskem sektorju (točka 142 obrazložitve izpodbijane odločbe).

112 Komisija se v točki 143 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na tretji odlomek iz zgoraj navedenih rokopisnih zapiskov:

„Nogometni klubi Prireditvene dvorane Gledališča

Študentska združenja

[…]

Grolsch

Nad/zunaj lestvice

130

[…] (125) 124,5 “.

113 Po mnenju Komisije iz tega izhaja, da so pivovarji posebej razpravljali o točno določenih strankah iz gostinskega sektorja v zvezi z „lestvico“, kar podpira izjavo skupine InBev o obstoju sporazuma, poimenovanega „lestvica“ (točka 147 obrazložitve izpodbijane odločbe).

114 Komisija se v točki 156 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na odlomek iz rokopisnih zapiskov člana upravnega odbora družbe Bavaria v zvezi s sestankom 3. julija 1998:

„[…] Heineken povišano

[…] >> Heineken pivo v sodu“.

115 Na podlagi tega odlomka je sklepala, da so pivovarji razpravljali o cenah za stranke v sektorju uživanja doma in za eno od strank v gostinskem sektorju (točke od 162 do 164 obrazložitve izpodbijane odločbe).

116 Komisija se v točki 165 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na drug odlomek iz zgoraj navedenih rokopisnih zapiskov:

„ Kavarna […] 1800 […]

[…] 400 […]

60 na hl

650.000,– V.B.K.“.

117 Po mnenju Komisije iz tega odlomka izhaja, da so pivovarji razpravljali o rabatu in/ali proviziji za znižanje, ki se je ali naj bi se uporabljalo za posebna prodajna mesta v gostinskem sektorju (točka 171 obrazložitve izpodbijane odločbe).

118 Komisija se v točki 174 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dokument z datumom 30. junij 1998 in seznam cen skupine Heineken, s katerim so bile napovedane nove cene za ustekleničeno in točeno pivo (pivo v cisterni in v sodu) od 1. junija 1998, ki sta bila najdena v pisarni enega od prodajnih direktorjev za sektor uživanja doma pri skupini Grolsch in na katerih je bil zaznamek „agenda c[ommiss]ie CBK“ (komisija za dnevni red CBK). Po mnenju Komisije ti dokumenti podpirajo izjavo skupine InBev, da se je na zadevnih sestankih razpravljalo o cenah za sektor uživanja doma in konkurenci na trgu gostinskega sektorja (točka 175 obrazložitve izpodbijane odločbe).

119 Komisija se v točki 179 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na interni zapisek skupine Heineken z dne 14. oktobra 1998, naslovljen na vodilno ekipo skupine Heineken, v katerem je navedeno: „podražitev, ki jo je obljubila družba Bavaria v CBK, ni jasno razvidna iz [številk] družbe Nielsen“. Po mnenju Komisije je mogoče s tem zapiskom podkrepiti sklep, da je družba Bavaria na sestanku 12. marca 1998 napovedala, da bo prva dvignila cene v sektorju uživanja doma, drugi pivovarji pa bi ji morali slediti pozneje, pri čemer bi morale biti podražitve družbe Bavaria „dokazljive“ s številkami družbe Nielsen (točka 180 obrazložitve izpodbijane odločbe).

120 Komisija se v točki 184 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dopis, naslovljen na enega od direktorjev enote za gostinski sektor na Nizozemskem pri skupini Heineken, ki ga je poslal direktor za oglaševanje in uživanje doma pivovarne Brand BV skupine Heineken v zvezi s svojim pogovorom s članom upravnega odbora družbe Bavaria:

„Na sejmu prehrane v Noordwijku 9. septembra [1998] sem se s [članom upravnega odbora družbe Bavaria] pogovarjal o zadevi […] in odzivu skupine Heineken. Če povzamem, po njegovem mnenju bi lahko skupina Heineken veliko prej sedla za pogajalsko mizo z najvišjimi predstavniki te skupine in družbe Bavaria na nizozemskem trgu gostinskega sektorja. Izgubljene hektolitre bi bilo torej mogoče nadomestiti kako drugače. Dodal je še, da ima družba Bavaria na koncu morda v načrtu še druge potencialne stranke iz gostinskega sektorja, ki bi želele prostovoljno (poudarek je bil na prostovoljno, kot se je to po njegovem mnenju zgodilo z […]) preiti na družbo Bavaria [ime enega od uslužbencev, pristojnih za gostinski sektor na Nizozemskem pri skupini Heineken]; ni treba posebej poudarjati, da se te trditve popolnoma skladajo z dobro znano retoriko […] Nisem te hotel prikrajšati za to informacijo. Vso srečo pri tvojem razgovoru.“

121 Komisija meni, da ta dopis potrjuje izjavo skupine InBev, po kateri pivovarji niso razpravljali le o omejitvah pri znižanjih, temveč tudi o omejitvah v zvezi s prodajnimi mesti, ki so izbrala drugega pivovarja, in sicer ne le na večstranskih sestankih, ampak tudi na dvostranskih srečanjih (točka 189 obrazložitve izpodbijane odločbe).

122 Komisija se v točki 193 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske enega od generalnih direktorjev družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland v zvezi z vabilom na sestanek 8. januarja 1999:

„– prodaja ‘98

– cena piva →

– zabojnik vrste ‚pinool‘ | akcije/cat II

– zabojniki | spodaj

| sod

| NMA“.

123 Po mnenju Komisije iz teh zapiskov izhaja, da so bile razprave o ceni piva osredotočene na štiri elemente: prvič, na promocijske akcije na trgu za uživanje doma, drugič, na cenejše pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja, tretjič, na ceno piva v sodih in velikih zabojnikih, ki se uporabljajo v gostinskem sektorju na nizozemskem trgu piva, in, četrtič, na nizozemski organ, pristojen za konkurenco, NMA (točka 194 obrazložitve izpodbijane odločbe).

124 Komisija se v točkah 197 in 199 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na seznam tem, ki naj bi se obravnavale na sestanku 8. januarja 1999, na katerem je predstavnik skupine Grolsch zapisal kratico „BP“, ki jo Komisija razlaga kot „cena piva“ (bierprijs) ali „najnižja cena“ (bodemprijs) ter „P[rivate] L[abel] 50 ct. več“. Komisija na podlagi teh zaznamkov v zvezi s pivom v sodih sklepa, da so pivovarji podrobno razpravljali o cenah (točka 203 obrazložitve izpodbijane odločbe).

125 Komisija se v točkah 212 in 213 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na dokument, ki se sklicuje na tri stike na vodstveni ravni med skupinama Heineken in Grolsch okrog 5. julija 1999, pri čemer je omenjena „cenovna vojna“ med dvema pivovarjema. Komisija na podlagi tega meni, da je skupina Heineken neposredno stopila v stik s skupino Grolsch glede znižanj, in to mesec in pol pred uvedbo začasnih znižanj v verigi trgovin, ki ji je skupina Grolsch odklonila odobritev nadomestila (točka 213 obrazložitve izpodbijane odločbe).

126 Komisija se v točki 224 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na več dokumentov iz svojega upravnega spisa, iz katerih je mogoče razbrati teme, ki so se obravnavale na dvostranskih sestankih med družbo Bavaria in skupino InBev 8. marca 1995, v drugi polovici marca 1997, 12. maja 1997, 19. junija 1997 in 8. septembra 1997. Navaja naslednje odlomke:

– sestanek 8. marca 1995: „[družbi Bavaria] in [Interbrew Nederland] sta navedli, da imata velike težave z g. […] na Nizozemskem“ (opomba 491 k izpodbijani odločbi);

– sestanek 12. maja 1997: omenjene so bile „podražitve“ ter „znamke distributerjev kot Damoklejev meč […] psihološki pritisk skupine Grolsch in še bolj Heineken za podražitev piva, ki se prodaja pod znamko distributerja“ (opomba 493 k izpodbijani odločbi);

– sestanek 19. junija 1997: obravnavano je bilo „ravnanje, ki bi bilo potrebno v segmentu znamk distributerja, in v zvezi s tem stališče skupine Interbrew glede družbe Martens (ki se v svetu nizozemskega piva obravnava kot neželeni gost)“ (opomba 494 k izpodbijani odločbi);

– sestanek 8. septembra 1997: obravnavala sta se „položaj na nizozemskem trgu znamk distributerja in dejstvo, da je družba Bavaria prevzela eno od strank skupine Interbrew […], pri čemer je ta družba [stranki] pripravila najnižjo ponudbo […] in tako spremenila status quo […]“ (opomba 495 k izpodbijani odločbi).

127 Komisija te dokumente razlaga kot dokaz za to, da so dvostranska posvetovanja med družbo Bavaria in skupino InBev omogočila vzdrževanje „oboroženega miru“ ali „pakta o nenapadanju“ v zvezi s pivom, ki se prodaja pod znamko distributerja (točka 223 obrazložitve izpodbijane odločbe).

128 V točki 227 obrazložitve izpodbijane odločbe se sklicuje na dopis, opremljen z datumom 26. september 1997, ki ga je eden od izvoznih direktorjev družbe Interbrew Nederland naslovil na enega od izvoznih direktorjev na osrednjem sedežu skupine Interbrew v zvezi s „prodajo piva v Nemčiji in znamkami distributerja“:

„Pred nedavnim sem se v zvezi s tem pogovarjal z našim glavnim konkurentom na Nizozemskem in ob tej priložnosti izvedel, da se namerava sestati z […], da bi se dogovoril o tem, ali naj se poveča količina piva TIP za leto 1998 ali ne. Pozanimal sem se o ravni cen, za katere nameravajo delati, in potrdil mi je natančno isto ceno minus prispevek za osrednji sedež […] ter to, da bi za to ceno sprejel okrog 200.000 hl.“

129 Po mnenju Komisije iz tega izhaja, da je skupina Interbrew od družbe Bavaria zahtevala in dobila podrobne informacije o cenah in količinah, če bi se družba Bavaria odločila za dobavo piva pod znamko distributerja veliki nemški distribucijski verigi. Komisija meni, da je mogoče s tem potrditi izjavo skupine InBev, po kateri sta si skupina Interbrew in družba Bavaria izmenjevali informacije o ravneh cen, ki sta jih ponujali kupcem piva pod znamko distributerja. Poleg tega trdi, da je to priznala tudi skupina InBev v dopisu z dne 21. februarja 2006 (točka 228 obrazložitve izpodbijane odločbe).

130 Komisija se v točki 234 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na spodaj navedeno izjavo pivovarne Haacht v zvezi s sestankom 14. ali 15. junija 1998 med družbama Bavaria in Interbrew Nederland ter belgijskimi pivovarji Interbrew Belgique, Alken-Maes, Haacht in Martens:

„Na tem sestanku so bile nizozemske pivovarne obveščene o vsebini izmenjave informacij med belgijskimi udeleženci. Nizozemske pivovarne so soglašale z izmenjavo podatkov o količinah, vrstah embalaže, trajanju pogodb, morebitnih rokih zapadlosti in strankah. Kar zadeva cene, so se udeleženci dogovorili, da si načeloma ne bodo izmenjevali podatkov v zvezi s tem […]

Udeleženci sestanka so menili, da bi bilo treba za centralizacijo izmenjave podatkov zadolžiti nevtralno stran. Ta zahteva je bila podana, ker sodelujoči, ki so bili navzoči na nizozemskem trgu, niso zaupali drugim sodelujočim. Pivovarni Haacht je bilo predlagano, naj prevzame nalogo centralizacije podatkov, ker ni bila dejavna na nizozemskem trgu.“

131 Komisija meni, da ta izjava potrjuje izjavo skupine InBev v zvezi z obravnavanim vprašanjem (točka 235 obrazložitve izpodbijane odločbe).

132 Komisija se v točki 236 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na rokopisne zapiske z zgoraj navedenega sestanka, ki je potekal 14. ali 15. junija 1998, najdene v pisarni tajnice predsednika upravnega odbora družbe Bavaria:

„Martens → na Nizozemskem ni bilo nikoli nič uresničeno

→ nizkocenovni del trga – spodkopava cene

|→ dane so ponudbe za cene

Interbrew Nederland – Martens -> dana je ponudba veliki stranki znamk

distributerja

[…]

7,68 [obkroženo]

Martens – ,pocenitev v Belgiji‘

trenutno NL → […]

Interbrew Belgique je naredil prvi korak v zvezi s P[rivate] L[abel]

samo za […]

Pilsener […]

/ \ / \

večkrat enkrat

[…] – ,odločeno‘ |→ pri Interbrew

CAT I + II“.

133 Po mnenju Komisije ti zapiski potrjujejo, da je družba Interbrew Belgique dala pobudo za sestanek o pivu, ki se prodaja pod znamko distributerja, na katerem je bilo odločeno, da bo pogodba z organizacijo za nakup na drobno „pripadla družbi Interbrew na Nizozemskem“ (točka 237 obrazložitve izpodbijane odločbe).

134 Komisija se v zvezi s tem sestankom sklicuje še na spodaj navedeno izjavo enega od direktorjev za uživanje doma pri skupini InBev, ki ji jo je ta skupina predložila 21. februarja 2006 v odgovor na zahtevo za posredovanje podatkov (točka 238 obrazložitve izpodbijane odločbe):

„Ob neki priložnosti […] me je g. [...] iz […] seznanil z nizko ceno, ki mu jo je ponudila družba Martens. Dejal je, da je dosegel ceno 0,32 NLG na steklenico. To se ujema s ceno 7,68 NLG na zabojnik s 24 steklenicami, omenjeno v zapiskih g. [pristojna oseba pri družbi Bavaria]. Med razpravami, ki so potekale od aprila do začetka junija 1998, sem mu predlagal, naj preide na kategorijo II in tako izkoristi znižanje trošarine. Nazadnje smo v začetku junija 1998 sklenili sporazum z […] v zvezi z dobavo novega […] piva kategorije II […] Zaradi znižanja trošarine zaradi prehoda na pivo kategorije II smo lahko ponudili ceno 6,36 NLG (vključno z znižanjem trošarine za 0,84 NLG) in se tako zavarovali pred ponudbo družbe Martens.

[…]

V času sestanka 14. ali 15. junija 1998 […] je skupina Interbrew sklenila sporazum z […] o dobavi piva kategorije I […] in kategorije II. Na tem sestanku sem sodeloval pri razpravah in sporazumu z […] iz dveh razlogov. Prvič, pri družbi Martens sem se želel pozanimati o ponudbi, ki jo je predložila […], ker je ta še naprej zanikala, da bi predložila cenovne ponudbe na Nizozemskem. Drugič, preostale udeležence sem želel obvestiti, naj ne dajejo več ponudb […], ker je bil sklenjen sporazum med skupino Interbrew in […] Vrstica n [dokumenta iz točke 236 obrazložitve izpodbijane odločbe] priča o mojem obvestilu glede sklenitve pogodbe o dobavi piva kategorije I in kategorije II med […] in skupino Interbrew. Obstoj tega sporazuma […] izhaja iz telefaksa z dne 24. junija 1998.“

135 Komisija se v točki 240 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na izjavo belgijskega pivovarja Haacht glede drugega belgijsko-nizozemskega sestanka, ki je potekal 7. julija 1998, v kateri je navedeno:

„To je zadnji sestanek, ki je bil organiziran med sodelujočimi. Na njem je družba Haacht razdelila informacije, ki jih je zbrala na nizozemskem trgu.

Udeleženci so nato spremenili temo in so začeli razpravo o manj pomembnih vprašanjih, vendar predstavnik družbe Haacht v tej razpravi ni sodeloval. V zvezi s temi temami ni bila izmenjana nobena pomembna informacija. Zdelo se je, da ta sestanek ni prinesel ničesar konkretnega.“

136 Po mnenju Komisije izjava enega od direktorjev za uživanje doma pri skupini Interbrew potrjuje izjavo družbe Haacht, po kateri je bil to zadnji belgijsko-nizozemski sestanek. Komisija meni, da je bila odločitev o končanju teh sestankov sprejeta iz točno določenega razloga, to je strahu, da bo nizozemski organ za varstvo konkurence opravil pregled v eni ali več pivovarnah, kar potrjuje tudi izjava skupine InBev (točka 241 obrazložitve izpodbijane odločbe).

137 Komisija se v točki 248 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje na interno izjavo skupine Heineken, po kateri so „izjemno nizke cene, ki jih trenutno ponuja belgijska pivovarna Martens […], v nasprotju s politiko dviga nizkocenovnega dela trga na višjo cenovno raven“.

138 Nazadnje, Komisija se v točki 249 obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje še na izjavo, ki jo je med inšpekcijskim pregledom Komisije 23. marca 2000 podal in podpisal eden od generalnih direktorjev družbe Grolsche Bierbrouwerij Nederland, ki je postal predsednik upravnega sveta pri družbi Koninklijke Grolsch:

„Na sestanke finančne komisije organizacije CBK je prinesel dokument […], naslovljen ,Scenariji cen na podlagi neto povišanja veleprodajnih cen za 2,00 NLG na hl‘, ki je vseboval zaznamek ,CBK – Fie – vedno prinesti‘. Ta dokument je uporabil, da je skupino Interbrew in družbo Bavaria (proizvajalki piva, ki se na Nizozemskem prodaja pod znamko distributerja) opozoril na po njegovem mnenju neutemeljeno določitev cen piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (manj kot 10 goldinarjev na zabojnik).“

139 Komisija se v isti točki obrazložitve izpodbijane odločbe sklicuje še na spodaj navedeno izjavo enega od generalnih direktorjev družbe Heineken Nederland:

„Bil sem že navzoč na sestanku organizacije CBK, na katerem so drugi govorili o določitvi cen za znamke distributerja. S takimi pripombami se je izražala zaskrbljenost. Nisem se odzval, ker skupina Heineken načeloma ni vključena v proizvodnjo znamk distributerja.“

140 Komisija na podlagi odlomkov, navedenih v točkah 248 in 249 obrazložitve izpodbijane odločbe, meni, da sta proizvajalki piva, ki se prodaja pod znamko distributerja (Interbrew in Bavaria), razkrili svojo cenovno strategijo skupinama Heineken in Grolsch, ki nista dejavni v tem sektorju (točka 248 obrazložitve izpodbijane odločbe). Na podlagi tega sklepa, da so bile dvostranske razprave med skupino Interbrew in družbo Bavaria, katerih namen je bil podražiti pivo, ki se prodaja pod znamko distributerja, del splošnih razprav med vsemi štirimi pivovarji (točka 252 obrazložitve