Zadeva T-201/04 R

Microsoft Corp.

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Postopek za izdajo začasne odredbe – Člen 82 ES“

Sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 22. decembra 2004

Povzetek sklepa

1. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – „Fumus boni juris“ – Nujnost –Kumulativnost – Tehtanje vseh zadevnih interesov – Diskrecija sodnika, pristojnega za izdajo začasne odredbe

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 104(2))

2. Izdaja začasne odredbe – Sklep o izdaji začasne odredbe – Obveznost obrazložitve – Meje

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 107(1))

3. Izdaja začasne odredbe – Postopkovne zahteve – Vložitev predlogov – Navedba bistvenih pravnih in dejanskih elementov v samem besedilu predloga za izdajo začasne odredbe in v priloženih dokumentih – Splošno sklicevanje na priložen dokument, v katerem je podrobna argumentacija – Nedopustnost

(Praktična navodila strankam, točka VII(1) in (2))

4. Izdaja začasne odredbe – Predložitev dokumentov, ki segajo v obdobje pred vložitvijo predloga, v teku postopka zaradi odgovora na trditve nasprotne stranke – Dopustnost

5. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Velika in nepopravljiva škoda – Dokazno breme

6. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Velika in nepopravljiva škoda – Obveznost podjetja, da predloži licence, ki zadevajo njegove pravice intelektualne lastnine – Presoja od primera do primera

7. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Velika in nepopravljiva škoda – Obveznost podjetja, da razkrije tajne podatke – Neobstoj hude škode same po sebi – Dokazno breme, ki ga nosi navedeno podjetje

8. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Velika in nepopravljiva škoda – Premoženjska škoda

9. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Velika in nepopravljiva škoda – Obveznost podjetja, ki ima prevladujoči položaj, da spremeni svojo poslovno politiko – Nezadostnost

(člen 82 ES)

10. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Velika in nepopravljiva škoda – Nepovraten razvoj pogojev trga – Vključitev

11. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Zavrnitev predloga – Možnost vložitve drugega predloga – Pogoj – Nova dejstva

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 109)

12. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Velika in nepopravljiva škoda – Premoženjska škoda

13. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Nujnost – Nastanek velike in nepopravljive škode predlagatelju

14. Izdaja začasne odredbe – Odlog izvršitve – Pogoji za izdajo – Velika in nepopravljiva škoda – Poseg v pravice intelektualne lastnine – Konkretna presoja

1. Člen 104(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje določa, da je treba v predlogu za izdajo začasne odredbe opredeliti okoliščine, zaradi katerih je zadeva nujna, ter dejanske in pravne razloge, ki na prvi pogled (fumus boni juris) izkazujejo utemeljenost predlagane začasne odredbe. Ti pogoji so kumulativni, tako da je treba predlog za odlog izvršitve zavrniti, če eden izmed njih ni izpolnjen. Sodnik, ki odloča o začasni odredbi, mora prav tako po potrebi pretehtati zadevne interese. V okviru te splošne presoje mora sodnik, ki odloča o začasni odredbi, uporabiti široka pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki jih ima za določitev načina, na katerega je treba presoditi različne pogoje glede na posebnosti vsakega primera.

(Glej točki 71 in 72.)

2. Sodniku, ki odloča o začasni odredbi, ni treba izrecno odgovoriti na vsa dejanska in pravna vprašanja, o katerih se je razpravljalo med postopkom. Natančneje, zadostuje da razlogi, ki jih je sprejel z vidika okoliščin zadeve, zadostno utemeljujejo njegov sklep in Sodišču omogočijo izvrševanje sodnega nadzora.

(Glej točko 73.)

3. V skladu s točko točko VII(1) Praktičnih navodil strankam, ki jih je sprejelo Sodišče prve stopnje, mora biti predlog za izdajo začasne odredbe razumljiv sam po sebi, ne da bi se bilo treba sklicevati na tožbo iz postopka v glavni stvari. Iz tega izhaja, da je utemeljenost takega predloga mogoče presoditi samo glede na dejanska in pravna vprašanja, ki izhajajo iz samega besedila predloga za izdajo začasne odredbe, in listin, ki so temu predlogu priložene in namenjene pojasnjevanju njegove vsebine. Čeprav ni mogoče sklepati, da je treba zanemariti vse navedbe, ki temeljijo na neki listini, ki k predlogu za izdajo začasne odredbe ni priložena, pa dokazov v podporo takih navedb vseeno ne bi bilo mogoče šteti za predložene, če druga stranka v sporu ali intervenient v podporo te stranke izpodbija zadevne navedbe. Čeprav je mogoče neko besedilo v določenih točkah podpreti in dopolniti s sklicevanjem na določene dele priloženih listin, pa splošno sklicevanje na druga pisanja, čeprav priložena k predlogu za izdajo začasne odredbe, ne more nadomestiti neobstoja bistvenih elementov navedenega predloga. V tem smislu točke VII(2) Praktičnih navodil, ki zahteva, da je treba dejanske in pravne razloge, na katerih temelji tožba iz postopka v glavni stvari in ki vzpostavljajo njeno očitno utemeljenost, navesti zelo na kratko in jedrnato, ne gre brez izkrivljanja predpisanega pravila razumeti tako, da omogoča splošno sklicevanje na priloženo listino, ki navaja podrobnosti argumentacije.

(Glej točke od 86 do 88 in 97.)

4. V okviru postopka za izdajo začasne odredbe stranki ni mogoče očitati, da je listine predložila šele med postopkom, če je s tem podkrepila svoje ugotovitve v okviru odgovora na argumente nasprotne stranke ali intervenientov iz intervencijske vloge, ne glede na to, da ima listina datum, ki je pred datumom vložitve predloga za izdajo začasne odredbe, oziroma da je enaka ali podobna neki listini, priloženi k tožbi iz postopka v glavni stvari.

(Glej točko 93.)

5. Nujnost nekega predloga za izdajo začasne odredbe je treba presoditi v povezavi s potrebo po začasni odločitvi zaradi preprečitve nastanka velike in nepopravljive škode stranki, ki predlaga izdajo začasne odredbe. Ta pa mora predložiti dokaz za to, da ne more čakati na konec postopka v glavni stvari, ne da bi ji pri tem nastala taka škoda. Domnevna škoda mora biti gotova ali vsaj zadostno verjetna, pri tem da mora predlagatelj dokazati dejstva, ki utemeljujejo domnevno škodo.

(Glej točke 240, 241 in 427.)

6. Stališče, da kršitev izključnih pravic imetnika pravic intelektualne lastnine pomeni sama po sebi in neodvisno od okoliščin, ki so značilne za vsak posamičen primer, veliko in nepopravljivo škodo, bi pomenilo, da je pogoj za odlog izvršitve glede nujnosti podan vedno, kadar odločba Komisije podjetje prisili v podelitev licenc, ki take pravice zadevajo. Sodnik, ki odloča o izdaji začasne odredbe, mora torej presoditi, ali je glede na okoliščine zadeve vpliv na omenjene pravice do odločitve o vsebini spora tak, da lahko poleg posega v izključne pravice imetnika zadevnih pravic povzroči veliko in nepopravljivo škodo.

(Glej točke 248, 250 in 251.)

7. Čeprav ni sporno, da se, ko se pridobi neko prej zaupno informacijo – ali zaradi obstoja pravice intelektualne lastnine na njej ali ker predstavlja poslovno skrivnost –, to informacijo lahko obdrži, saj morebitna razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je naloženo tako razkritje, ne bi omogočala izbrisa poznavanja te informacije iz spomina, odškodnino pa bi bilo težavno pridobiti, ker bi bilo težko v številkah oceniti vrednost prenosa znanja, pa mora podjetje, ki predlaga odlog izvršitve take odločbe, pojasniti, kakšna nepopravljiva škoda bi mu nastala, če bi tretji le poznali podatke, ki jih je razkrila, v nasprotju z razvojem dogodkov, ki bi izhajali iz uporabe tega znanja. Poleg tega razkritje neke prej zaupne informacije ne pomeni nujno tudi nastanka velike škode.

(Glej točki 253 in 254.)

8. O velikosti premoženjske škode, s katero podjetje pred sodnikom, ki odloča o začasni odredbi, utemeljuje nujnost odloga izvršitve, se mora presojati ob upoštevanju njegove finančne moči.

(Glej točko 257.)

9. Načeloma vsaka odločitev na podlagi člena 82 ES, ki prevladujoče podjetje zaveže k prenehanju zlorabe, nujno povzroči spremembe poslovne politike tega podjetja. Obveznosti, ki nekemu podjetju nalaga spremembo ravnanja, torej ni mogoče šteti za vzrok velike in nepopravljive škode, razen če se šteje, da je pogoj nujnosti izpolnjen vedno, kadar odločitev, katere odlog izvršitve se predlaga, nalaga prenehanje ravnanja, ki pomeni zlorabo. Kadar se tožeča stranka sklicuje na kršitev svobodne gospodarske pobude za utemeljitev nujnosti sprejetja predlagane začasne odredbe, mora predložiti dokaz, ali da jo bo izvršitev izpodbijanega akta prisilila spremeniti določene bistvene elemente njene poslovne politike in da bo učinek izvršitve tega akta v tem, da se tudi po izdaji zanjo ugodne sodbe v postopku v glavni stvari ne bo mogla več vrniti k svoji začetni poslovni politiki, ali da ji bo ta učinek povzročil drugačno veliko in nepopravljivo škodo, s tem da je treba opozoriti na to, da je treba domnevno škodo presojati ob upoštevanju okoliščin vsake zadeve posebej. Tako mora sodnik, ki odloča o začasni odredbi, posledice poseganja v svobodo podjetij, da določajo svojo poslovno politiko, presojati ob upoštevanju učinkov izvršitve akta.

(Glej točke od 291 do 293 in 409.)

10. Ni izključeno, da razkritje informacij o interoperabilnosti proizvoda s proizvodi konkurentov, ki je z odločbo Komisije naloženo podjetju, ki ima prevladujoči položaj, spreminja pogoje na trgu na način, ki lahko povzroči ne le to, da bi to podjetje izgubilo tržni delež, ampak tudi, da ob razglasitvi ničnosti Odločbe izgubljenega tržnega deleža ne bi več moglo pridobiti nazaj, in tudi, da bi se takšno obveznost lahko štelo za hudo in nepopravljivo škodo, kar zainteresirani stranki omogoča, da lahko kot začasni ukrep predlaga odlog izvršitve omenjene odločbe. Vendar pa mora zainteresirana stranka predložiti vse dokaze, ki podpirajo njeno argumentacijo, zlasti pri dokazovanju, da naj bi obstajale ovire, ki ji preprečujejo povrnitev precejšnjega pomembnega dela tržnega deleža, ki naj bi ga izgubila zaradi učinka ukrepa za odpravo kršitev.

(Glej točko 319.)

11. V skladu s členom 109 Poslovnika Sodišča prve stopnje zavrnitev predloga za izdajo začasne odredbe stranki, ki ga je vložila, ne preprečuje vložitve novega predloga, ki temelji na novih dejstvih. V obravnavani zadevi ni mogoče izključiti, da bi lahko kot „novo dejstvo“ šteli nadaljnja nesoglasja glede določenih podrobnosti izvršitve sporne odločbe.

(Glej točko 325.)

12. Škoda, ki za tožečo stranko v bistvu pomeni dodatne razvojne stroške in ki ob neobstoju nasprotnega dokaza pomeni finančno škodo, razen v izjemnih okoliščinah ni nepopravljiva.

(Glej točki 413 in 435.)

13. Nujnost nekega predloga za izdajo začasne odredbe je treba presojati v razmerju do potrebe po začasni odločitvi zaradi preprečitve velike in nepopravljive škode za stranko, ki ukrep predlaga. Zato morebitne povzročitve škode tretjim ni mogoče upoštevati pri ugotavljanju nujnosti, razen če se z njo dokazuje, da ta škoda predstavlja škodo stranki, ki ukrep predlaga.

(Glej točko 416.)

14. Samo dejstvo, da bi neka odločitev Komisije v določeni meri lahko vplivala na pravice intelektualne lastnine, brez dodatnih pojasnil ni zadostno za sklepanje o obstoju velike in nepopravljive škode, vsaj neodvisno od konkretnih učinkov navedene kršitve.

(Glej točko 473.)

SKLEP PREDSEDNIKA SODIŠČA PRVE STOPNJE

z dne 22. decembra 2004( )

„Postopek za izdajo začasne odredbe – Člen 82 ES“

V zadevi T-201/04 R,

Microsoft Corp., s sedežem v Redmondu, Washington (Združene države), ki jo zastopata J.-F. Bellis, odvetnik, in I. S. Forrester, QC,

tožeča stranka,

ob intervenciji

The Computing Technology Industry Association, Inc., s sedežem v Oakbrook Terraceu, Illinois (Združene države), ki ga zastopajo G. van Gerven in T. Franchoo, odvetnika, ter B. Kilpatrick, solicitor,

Association for Competitive Technology, Inc., s sedežem v Washingtonu, DC (Združene države), ki ga zastopata L. Ruessmann in P. Hecker, odvetnika,

TeamSystem SpA, s sedežem v Pesaru (Italija),

Mamut ASA, s sedežem v Oslu (Norveška),

ki ju je zastopal G. Berrisch, odvetnik,

DMDsecure.com BV, s sedežem v Amsterdamu (Nizozemska),

MPS Broadband AB, s sedežem v Stockholmu (Švedska),

Pace Micro Technology plc, s sedežem v Shipleyju, West Yorkshire (Združeno kraljestvo),

Quantel Ltd, s sedežem v Newburyju, Berkshire (Združeno kraljestvo),

Tandberg Television Ltd, s sedežem v Southamptonu, Hampshire (Združeno kraljestvo),

ki jih zastopa J. Bourgeois, odvetnik,

Exor AB, s sedežem v Uppsali (Švedska), ki jo zastopajo S. Martínez Lage, H. Brokelman in R. Allendesalazar Corcho, odvetniki,

intervenienti,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopa R. Wainwright, W. Mölls, F. Castillo de la Torre in P. Hellström kot zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

ob intervenciji

RealNetworks, Inc., s sedežem v Seattlu, Washington (Združene države), ki jo zastopajo A. Winckler, Dolmans in T. Graf, odvetniki,

Software & Information Industry Association, s sedežem v Washingtonu, DC (Združene države), ki ga zastopa C. A. Simpson, solicitor,

Free Software Foundation Europe eV, s sedežem v Hamburgu (Nemčija), ki jo zastopa C. Piana, odvetnik,

intervenienti,

katere predmet je predlog za odlog izvršitve člena 4, člena 5, od (a) do (c), in člena 6(a) Odločbe Komisije C(2004) 900, končna verzija z dne 24. marca 2004 o postopku uporabe člena 82 ES (Zadeva COMP/C-3/37.792 – Microsoft),

PREDSEDNIK SODIŠČA PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI

izdaja naslednji

Sklep

Stanje pred postopkom

1 Microsoft Corp. (v nadaljevanju: Microsoft) razvija in trži različne vrste programske opreme, vključno z operacijskimi sistemi za strežnike in „odjemalske osebne računalnike“ (client PCs).

2 Sun Microsystems Inc. (v nadaljevanju: Sun Microsystems), družba s sedežem v Kaliforniji (Združene države), ki med drugim ponuja operacijske sisteme za strežnike, je 10. decembra 1998 pri Komisiji vložila pritožbo. V pritožbi je družba Sun Microsystems družbi Microsoft očitala, da ji ta ni razkrila tehnologije, potrebne za interoperabilnost njenega operacijskega sistema za strežnike delovnih skupin z operacijskim sistemom Windows za odjemalske osebne računalnike. Po mnenju družbe Sun Microsystems je bila tehnologija, do katere dostop je zahtevala, potrebna za to, da ji omogoči konkuriranje na trgu operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin.

3 Komisija je 2. decembra 2000 na družbo Microsoft naslovila obvestilo o nasprotovanju. To obvestilo o nasprotovanju je v bistvu zadevalo vprašanje interoperabilnosti operacijskega sistema Windows za odjemalske osebne računalnike z operacijskimi sistemi drugih ponudnikov („interoperabilnost odjemalec strežnik“). Družba Microsoft je na to prvo obvestilo odgovorila 17. novembra 2000.

4 Komisija je 29. avgusta 2001 na Microsoft naslovila drugo obvestilo o nasprotovanju. V tem je ponovila predhodne očitke glede interoperabilnosti od odjemalca do strežnika. Poleg tega pa je Komisija postavila nekatera vprašanja v zvezi z interoperabilnostjo strežnikov delovnih skupin („interoperabilnost od strežnika do strežnika“). Končno, Komisija je postavila tudi nekaj vprašanj v zvezi z vključenostjo programa Windows Media Player v operacijski sistem Windows. Obvestilo o tem nasprotovanju je bilo posledica preiskave, ki je bila februarja 2000 sprožena na pobudo Komisije. Družba Microsoft je na drugo obvestilo o nasprotovanju odgovorila 16. novembra 2001.

5 Komisija je 6. avgusta 2003 na Microsoft naslovila obvestilo o nasprotovanju, s katerim je dopolnila predhodni obvestili o nasprotovanju. Družba Microsoft je z dopisoma z dne 17. in 31. oktobra 2003 odgovorila na to dopolnilno obvestilo o nasprotovanju.

6 Komisija je 12., 13. in 14. novembra 2003 organizirala zaslišanje. Družba Microsoft je z dopisom z dne 1. decembra 2003 vložila pisna stališča glede vprašanj, postavljenih med zaslišanjem s strani služb Komisije, pritožnika in zainteresiranih tretjih oseb. Po zadnji izmenjavi dopisov med Komisijo in družbo Microsoft je Komisija 24. marca 2004 izdala odločbo po postopku iz člena 82 ES v zadevi COMP/C-3/37.792 – Microsoft (v nadaljevanju: Odločba).

Izpodbijana Odločba

7 Po Odločbi je družba Microsoft kršila člen 82 ES in člen 54 Sporazuma o enotnem gospodarskem prostoru (EGP), in sicer z zlorabama prevladujočega položaja.

8 Komisija je najprej identificirala tri ločene trge proizvodov in menila, da je imela družba Microsoft prevladujoč položaj na dveh od treh trgov. Komisija je nato identificirala dve ravnanji zlorabe s strani družbe Microsoft na teh dveh trgih. Posledično je Komisija družbi Microsoft naložila v plačilo globo in nekatere ukrepe za odpravo kršitev.

I – Upoštevni trgi, identificirani v Odločbi, in prevladujoči položaj družbe Microsoft na dveh od teh trgov

Upoštevni trgi, identificirani v Odločbi

9 Prvi trg proizvodov, identificiran v Odločbi, je trg operacijskih sistemov za odjemalske osebne računalnike (uvodne navedbe od 324 do 342). Operacijski sistem je proizvod programske opreme, ki nadzoruje osnovne funkcije računalnika in omogoča uporabniku uporabo tega računalnika ter zagon programov. Odjemalski osebni računalniki so večfunkcijski računalniki, ki so bili razviti za sočasno uporabo s strani ene osebe in se lahko povežejo v omrežje.

10 Drugi trg proizvodov, identificiran v Odločbi, je trg operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin (uvodne navedbe od 343 do 401). Odločba opredeljuje „storitve delovne skupine“ kot „osnovne storitve omrežja, ki jih uporabljajo zaposleni v pisarnah pri vsakdanjem delu, in sicer za tri ločene vrste storitev, to je prvič za skupni dostop do datotek, shranjenih na strežniku, drugič za skupni dostop do tiskalnikov in tretjič za „upravljanje“ z načinom dostopa uporabnikov in skupin uporabnikov do storitev omrežja („upravljanje uporabnikov in skupin uporabnikov“, uvodna navedba 53). Slednja vrsta storitev pomeni zlasti zagotavljanje varnega dostopa in uporabe omrežja, med drugim najprej z identifikacijo uporabnikov in nato s preverjanjem njihove pooblaščenosti za izvedbo določenega dejanja (uvodna navedba 54).

11 V skladu z Odločbo so v prejšnji točki opredeljene tri vrste storitev tesno povezane znotraj operacijskih sistemov za strežnike (uvodna navedba 56). Odločba v zvezi s tem dodaja, da so „operacijski sistemi za strežnike delovnih skupin“ operacijski sistemi, ki so bili razviti in trženi za celovito zagotavljanje teh treh vrst storitev relativno omejenemu številu odjemalskih osebnih računalnikov, povezanih v majhno ali srednje veliko omrežje (uvodna navedba 53 in od 345 do 368). Odločba prav tako navaja, da odsotnost drugih nadomestnih proizvodov na strani povpraševanja potrjuje cenovna strategija družbe Microsoft (uvodne navedbe od 369 do 382) in pomembnost interoperabilnosti operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin z odjemalskimi osebnimi računalniki (uvodne navedbe od 383 do 386). Ker je poleg tega ugotovila omejen obstoj nadomestnih proizvodov za operacijske sisteme za strežnike delovnih skupin na strani ponudbe (uvodne navedbe od 388 do 400), je Komisija zaključila, da so ti operacijski sistemi ločen trg proizvodov.

12 Tretji trg proizvodov, identificiran v Odločbi, je trg pretočnih multimedijskih predvajalnikov s (uvodne navedbe od 402 do 425). Multimedijski predvajalnik je proizvod programske opreme, ki lahko bere vsebino zvoka in slike v digitalnem formatu, to je dekodira ustrezne podatke in jih prevede v navodila za strojno opremo (zvočniki, monitor). Pretočni multimedijski predvajalniki omogočajo branje vsebine, ki se „pretaka“ po medmrežju.

13 Komisija v Odločbi ocenjuje, da se, prvič, pretočni multimedijski predvajalniki ločijo od operacijskih sistemov (uvodne navedbe od 404 do 406), drugič, da nanje ni konkurenčnega pritiska s strani predvajalnikov, ki niso pretočni (uvoden navedbe od 407 do 410), tretjič, da lahko samo multimedijski predvajalniki s takimi lastnostmi konkurenčno pritiskajo na Windows Media Player (uvodne navedbe od 411 do 415), in četrtič, da je v bistvu prisotnost nadomestnih proizvodov z vidika ponudbe omejena (uvodne navedbe od 416 do 424). Komisija je na podlagi teh ugotovitev sklenila, da so pretočni multimedijski predvajalniki ločen trg proizvodov.

14 Glede geografske razsežnosti prej opredeljenih treh trgov proizvodov Komisija meni, da je upoštevni geografski trg svetovni trg (uvodna navedba 427).

Prevladujoči položaj družbe Microsoft na trgu operacijskih sistemov za odjemalske osebne računalnike in na trgu operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin

15 Prvič, glede trga operacijskih sistemov za odjemalske osebne računalnike Komisija ugotavlja, da ima Microsoft od leta 1996 na tem trgu prevladujoč položaj, ki izhaja zlasti iz tržnih deležev nad 90 % (uvodne navedbe od 430 do 435) in precejšnjih omejitev vstopa na trg zaradi posrednih omrežnih učinkov (glej zlasti uvodne navedbe od 448 do 452). Komisija v Odločbi pojasnjuje, da posredni omrežni učinki izvirajo iz dveh dejavnikov, in sicer na eni strani iz tega, da končni porabniki želijo računalniško okolje, v katerem lahko uporabljajo veliko število programov, na drugi strani pa iz tega, da razvijalci programske opreme razvijajo aplikacije za operacijske sisteme najbolj priljubljenih osebnih računalnikov po mnenju potrošnikov.

16 Drugič, Komisija ocenjuje, da je tržni delež družbe Microsoft na trgu operacijskih sistemov za delovne skupine, ob konservativni oceni, vsaj 60 % (točke od 473 do 499).

17 Komisija je na tem trgu ocenila tudi položaj treh glavnih konkurentov družbe Microsoft. Prvič, družba Novell naj bi imela s programsko opremo NetWare od 10- do 15-odstotni tržni delež. Drugič, proizvodi Linuxa na bi predstavljali od 5- do 15-odstotni tržni delež. Linux je „odprt“ operacijski sistem, ki se distribuira prek licence „GNU General Public Licence (GNU GPL) “. Iz uvodne navedbe 87 Odločbe izhaja, da ima Linux omejeno število storitev, značilnih za operacijski sistem, vendar pa se ga lahko poveže z drugimi programi v „operacijski sistem Linux“. Linux je na trgu operacijskih sistemov za delovne skupine prisoten s programom Samba, ki se prav tako distribuira prek GNU GPL (uvodne navedbe 294, 506 in 598). Tretjič, proizvodi UNIX, ki združujejo več operacijskih sistemov z določenimi skupnimi značilnostmi (uvodna navedba 42), naj bi predstavljali od 5- do 15 % trga.

18 Komisija je nato ugotovila, da so za trg operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin značilne številne ovire za vstop na trg (uvodne navedbe od 515 do 525) in posebne povezave s trgom operacijskih sistemov za odjemalske osebne računalnike (uvodne navedbe od 526 do 540). Komisija je na podlagi tega zaključila, da ima Microsoft na trgu operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin prevladujoč položaj.

II – Ravnanja zlorabe, identificirana v Odločbi

Zavrnitev, identificirana v Odločbi

19 Prvo ravnanje zlorabe družbe Microsoft, ki je opisano v uvodnih navedbah od 546 do 791 Odločbe, je to, da je družba Microsoft zavrnila, da bi konkurentom razkrila „informacije o interoperabilnosti“ in da bi jim dovolila njihovo uporabo za razvoj in distribucijo konkurenčnih proizvodov na trgu operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin v obdobju od oktobra 1998 do datuma izdaje Odločbe (člen 2(a) Odločbe). Po Odločbi so „informacije o interoperabilnosti [...] izčrpne in pravilne informacije o vseh protokolih, izvedenih v operacijskem sistemu Windows za strežnike delovnih skupin, ki jih strežniki delovnih skupin Windows uporabljajo za to, da omrežju Windows zagotavljajo storitve skupnega dostopa do datotek in tiskanja ter upravljanja z uporabniki in s skupinami uporabnikov, vključno s storitvami krmilnika domene Windows (Windows Domain Controller), storitvijo imenika Active Directory in storitvijo Group Policy (člen 1(1) Odločbe). Protokoli so opredeljeni kot „celota pravil medsebojne povezanosti in interakcije v različnih primerih uporabe operacijskih sistemov Windows za strežnike delovnih skupin in operacijskih sistemov Windows za odjemalske osebne računalnike, ki so nameščeni na različnih računalnikih v omrežju Windows za delovne skupine“ (člen 1(2) Odločbe).

20 Za identifikacijo takega ravnanja Odločba poudarja, da se zadevna zavrnitev ne nanaša na elemente izvirne kode družbe Microsoft, ampak samo na specifikacije zadevnih protokolov, to je opis tistega, kar se pričakuje od zadevne programske opreme, v nasprotju od „izvedbe“ (za ta sklepa imenovana tudi „realizacija“ ali „uveljavitev“), ki se vzpostavi z zagonom kode na računalniku (uvodni navedbi 24 in 569). Komisija poleg tega meni, da je ravnanje družbe Microsoft del splošnega načina obnašanja (uvodne navedbe od 573 do 577), da pomeni znižanje prejšnje ravni dobave (uvodne navedbe od 578 do 584), da povzroča nevarnost odprave konkurence (uvodne navedbe od 585 do 692) in da negativno vpliva na tehnološki razvoj, na škodo potrošnikov (uvodne navedbe od 693 do 708). Komisija tudi zavrača argumente družbe Microsoft, po katerih je bila njena zavrnitev objektivno utemeljena (uvodne navedbe od 709 do 778).

Vezana prodaja, identificirana v Odločbi

21 Komisija je identificirala drugo vrsto zlorabe s strani družbe Microsoft, opisano v uvodnih navedbah od 792 do 989 Odločbe. Po mnenju Komisije je to povzročila s tem, da je v obdobju od maja 1999 do datuma izdaje Odločbe dobavo operacijskega sistema Windows za odjemalske osebne računalnike pogojevala s hkratnim nakupom programa Windows Media Player (člen 2(b) Odločbe).

22 V zvezi s tem Komisija meni, da ravnanje družbe Microsoft izpolnjuje pogoje, ki so potrebni za ugotovitev vezane prodaje, ki pomeni zlorabo po členu 82 ES (uvodne navedbe od 794 do 954). Prvič, v skladu z Odločbo ima družba Microsoft prevladujoč položaj na trgu operacijskih sistemov za odjemalske osebne računalnike (uvodna navedba 799). Drugič, multimedijski predvajalniki s tekočim sprejemom in z operacijski sistemi za odjemalske osebne računalnike se v Odločbi štejejo za ločene proizvode (uvodne navedbe od 800 do 825). Tretjič, Odločba navaja, da družba Microsoft potrošnikom ne omogoča nakupa windowsov brez programa Windows Media Player (uvodne navedbe od 826 do 834). Četrtič, po mnenju Komisije vezana prodaja, ki jo je identificirala, vpliva na konkurenco na trgu multimedijskih predvajalnikov (uvodne navedbe od 835 do 954).

23 V okviru analize obstoja četrtega pogoja Komisija navaja, da sta pri „klasičnih“ vezanih prodajah Komisija in sodišče Skupnosti „ugotavljala, da vezana prodaja nekega ločenega proizvoda s prevladujočim proizvodom kaže na izključevalni učinek, ki ga ima tako ravnanje na konkurente“ (uvodna navedba 841). Kljub temu pa je Komisija v Odločbi menila, da so – dokler si porabniki v določeni meri pridobivajo programu Windows Media Player konkurenčne multimedijske predvajalnike prek medmrežja, včasih celo brezplačno – v obravnavani zadevi obstajali upravičeni razlogi za to, da se brez dodatne analize ne predpostavlja, da je vezana prodaja programa Windows Media Player ravnanje, ki bi lahko izkrivilo konkurenco (uvodna navedba 841).

24 V okviru navedene dodatne analize je Komisija najprej ugotovila, da zadevna vezana prodaja programu Windows Media Player zagotavlja splošno razširjenost na odjemalskih osebnih računalnikih, na kar ne bi bilo mogoče vplivati z drugimi načini distribucije (uvodne navedbe od 843 do 877); drugič, da ta splošna razširjenost ponudnike vsebine spodbuja k distribuciji njihovih proizvodov v formatu Windows Media, razvijalce programov pa k razvoju takih proizvodov, ki se opirajo na določene funkcije programa Windows Media Player (uvodne navedbe od 879 do 896); tretjič, da navedena splošna razširjenost vpliva na določene sosednje trge (uvodne navedbe od 897 do 899), in končno četrtič, da razpoložljive tržne analize brez razlik kažejo na težnjo v korist uporabe programa Windows Media Player in formatov Windows Media na škodo njegovih glavnih konkurentov (uvodne navedbe od 900 do 944). Komisija na podlagi teh različnih ugotovitev zaključuje, da obstaja razumna verjetnost, da zadevna vezana prodaja vodi k slabitvi konkurence, tako da obstoj učinkovite konkurenčne strukture v bližnji prihodnosti ne bi bil več mogoč (uvodna navedba 984).

25 Končno, Komisija zavrača argumente družbe Microsoft, po katerih pomeni zadevna vezana prodaja na eni strani povečanje učinkovitosti, tako da se s tem izravnajo protikonkurenčni učinki, ki jih je identificirala Komisija (uvodne navedbe od 955 do 970), na drugi strani pa ne spodbuja k omejevanju konkurence (uvodne navedbe od 971 do 977).

III – Ukrepi za odpravo kršitev in globa, naložena družbi Microsoft

26 Navedeni vrsti zlorabe, ki ju je v Odločbi identificirala Komisija, sta bili sankcionirani z naložitvijo plačila globe 497.196.304 eurov (člen 3 Odločbe).

27 Poleg tega mora družba Microsoft po členu 4 Odločbe prenehati z navedenima zlorabama iz člena 2, in sicer v skladu s členoma 5 in 6 Odločbe. Prav tako se mora Microsoft vzdržati ravnanja, kot je opisano v členu 2, in vsakršnega ravnanja, katerega cilj oziroma učinek je enak ali enakovreden.

28 Člen 5 Odločbe kot ukrepe za odpravo zavrnitve, ki po Odločbi pomeni zlorabo, družbi Microsoft nalaga naslednje:

„a) Microsoft [...] v roku 120 dni od vročitve [Odločbe] razkrije informacije o interoperabilnosti vsem podjetjem, ki želijo razvijati in distribuirati operacijske sisteme za strežnike delovnih skupin, ter ta podjetja pod razumnimi in nediskriminatornimi pogoji pooblasti za uporabo informacij o interoperabilnosti za razvoj in distribucijo operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin;

b) Microsoft [...] zagotovi, da so dane informacije o interoperabilnosti po potrebi in pravočasno posodobljene;

c) Microsoft [...] v roku 120 dni od vročitve [Odločbe] vzpostavi sistem ocenjevanja, ki omogoči zainteresiranim podjetjem, da se na učinkovit način informirajo o obsegu in pogojih uporabe informacij o interoperabilnosti; Microsoft [...] lahko postavlja razumne in nediskriminatorne pogoje za zagotovitev, da je dostop do informacij o interoperabilnosti možen le za namene ocene;

[…]“

29 120-dnevni rok iz člena 5 Odločbe se je iztekel 27. julija 2004.

30 Člen 6 Odločbe kot ukrep za odpravo vezane prodaje, ki po Odločbi pomeni zlorabo, družbi Microsoft nalaga naslednje:

„a) Microsoft [...] v roku 90 dni od vročitve te odločbe ponudi popolnoma delujočo različico svojega operacijskega sistema Windows za odjemalske osebne računalnike, ki ne vsebuje predvajalnika Windows Media Player. Microsoft [...] ohrani pravico do ponujanja svojega operacijskega sistema Windows za odjemalske osebne računalnike z vključenim predvajalnikom Windows Media Player;

[…]“

31 90-dnevni rok iz člena 6 Odločbe se je iztekel 28. junija 2004.

Postopek zaradi kršitev ameriškega prava o konkurenci (antitrust)

32 Družba Microsoft je bila vzporedno s preiskavo Komisije tudi predmet preiskave zaradi kršitev ameriškega prava o konkurenci.

33 Združene države Amerike in 20 zveznih držav je leta 1998 po Sherman Act vložilo tožbo zoper družbo Microsoft. Njihovi očitki so zadevali ukrepe družbe Microsoft zoper spletni brskalnik Netscape „Netscape Navigator“ in tehnologije „Java“ Sun Microsystems. 20 zadevnih zveznih držav je zoper družbo Microsoft vložilo tudi tožbe zaradi kršitev ameriškega prava o konkurenci.

34 Po tem, ko je „United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit“ (v nadaljevanju: Court of Appeals), ki je obravnavalo pritožbo družbe Microsoft zoper sodbo z dne 3. aprila 2000, ki jo je izdalo „United States District Court for the District of Columbia“ (v nadaljevanju: District court), 28. junija 2001 izdalo sodbo, je družba Microsoft novembra 2001 z ministrstvom za pravosodje Združenih držav in „Attorneys General“ devetih držav sklenila poravnavo (v nadaljevanju: ameriška poravnava), po kateri je prevzela dve obveznosti.

35 Prvič, družba Microsoft je pristala na to, da bo vzpostavila specifikacije komunikacijskih protokolov, ki se uporabljajo za operacijske sisteme Windows za strežnike, da bo „interoperirala“, to je da jih bo naredila združljive z operacijskimi sistemi Windows za odjemalske osebne računalnike, in da bo tretjim pod določenimi pogoji podelila licence za te specifikacije.

36 Drugič, ameriška poravnava določa, da mora družba Microsoft omogočiti proizvajalcem izvirne opreme (OEM) in končnim potrošnikom, da omogočijo ali onemogočijo dostop do njenih vmesnih proizvodov („middleware products“). Program Windows Media Player je eden od proizvodov, ki sodi v navedeno kategorijo, kot je opredeljena v ameriški poravnavi. Te določbe so namenjene zagotovitvi, da bi ponudniki vmesne programske opreme lahko razvili in distribuirali proizvode, ki bodo pravilno delovali z windowsi.

37 Te določbe je 1. novembra 2002 potrdilo District Court. Isto sodišče je tudi zavrnilo predloge ukrepov za odpravo kršitev devetih držav, ki niso soglašale z ameriško poravnavo.

38 Court of Appeals je, ko je obravnavalo pritožbo države Massachusetts, 30. junija 2004 potrdilo odločitev District Court.

39 V izvršitev ameriške poravnave je bil avgusta 2002 vzpostavljen Microsoft Communications Protocol Program (v nadaljevanju: MCPP). Iz dokumentacije, predložene Sodišču prve stopnje, izhaja da je med avgustom 2002 in julijem 2004 17 jemalcev licence izkoristilo MCPP.

Postopek

40 Družba Microsoft je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 7. junija 2004, v skladu s členom 230(4) ES vložila tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe ali podrejeno za odpravo ali precejšnje zmanjšanje zneska naložene globe.

41 Z ločeno vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 25. junija 2004, je družba Microsoft prav tako, v skladu s členom 242 ES, vložila predlog za odlog izvršitve člena 4, člena 5, od (a) do (c), in člena 6(a) Odločbe. V isti vlogi je družba Microsoft prav tako, na podlagi člena 105(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje, predlagala odlog izvrševanja istih določb, dokler se ne odloči o predlogu za izdajo začasne odredbe.

42 Istega dne je predsednik Sodišča prve stopnje v vlogi sodnika, ki odloča o začasni odredbi, Komisijo pozval, naj se izjasni, ali namerava prisilno izvršiti Odločbo, preden bi se odločilo o predlogu za izdajo začasne odredbe.

43 Komisija je z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prejelo istega dne, sodnika, ki je odločal o začasni odredbi, obvestila o odločitvi, naj ne izvrši prisilno člena 5, od (a) do (c), in člena 6(a) Odločbe, dokler bo potekal postopek za izdajo začasne odredbe.

44 Družba Novell Inc. (v nadaljevanju: Novell), ustanovljena v Walthamu, Massachussetts (Združene države), ki jo zastopajo C. Thomas, M. Levitt, V. Harris, solicitors, in A. Müller-Rappard, odvetnik, je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 25. junija 2004, zaprosila za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe.

45 Družba RealNetworks Inc. (v nadaljevanju: RealNetworks) je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 30. junija 2004, zaprosila za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe.

46 Združenje Computer Communications Industry Association (v nadaljevanju: CCIA), ustanovljeno v Washingtonu DC (Združene države), ki ga zastopajo J. Flynn, QC, ter D. Paemen in N. Dodoo, odvetnika, je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 30. junija 2004, zaprosilo za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe.

47 Združenje Software Information Industry Association (v nadaljevanju: SIIA) je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 1. julija 2004, zaprosilo za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe.

48 Združenje The Computing Technology Industry Association Inc. (v nadaljevanju: CompTIA) je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 1. julija 2004, zaprosilo za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom družbe Microsoft v postopku za izdajo začasne odredbe.

49 Združenje The Association for Competitive Technology (v nadaljevanju: ACT) je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 2. julija 2004, zaprosilo za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom družbe Microsoft v postopku za izdajo začasne odredbe.

50 Digimpro Ltd, ustanovljen v Londonu (Združeno kraljestvo), TeamSystem SpA, Mamut ASA in CODA Group Holdings Ltd, ustanovljeni v Chippenhamu, Wiltshire (Združeno kraljestvo) so z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 5. julija 2004, zaprosili za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom družbe Microsoft v postopku za izdajo začasne odredbe.

51 DMDsecure.com BV, MPS Broadband AB, Pace Micro technology plc, Quantel Ltd in Tanberg Television Ltd (v nadaljevanju: DMDsecure.com in drugi) so z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 5. julija 2004, zaprosili za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom družbe Microsoft v postopku za izdajo začasne odredbe.

52 IDE Nätverkskonsulterna AB, ustanovljen v Stockholmu (Švedska), Exor AB, T. Rogerson, s prebivališčem v Harpendenu, Hertfordshire (Združeno kraljestvo), P. Setka, s prebivališčem v Sobeslavu (Češka republika), D. Tomicic, s prebivališčem v Nürnbergu (Nemčija), M. Valasek, s prebivališčem v Karlovyih Varyih (Češka republika), R. Rialdi, s prebivališčem v Genovi (Italija), in B. Nati, s prebivališčem v Parizu (Francija), so z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. julija 2004, zaprosili za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom družbe Microsoft v postopku za izdajo začasne odredbe.

53 Ustanova Free Software Foundation Europe (v nadaljevanju: FSF-Europe) je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 13. julija 2004, zaprosila za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe.

54 Po členu 116(1) Poslovnika so bile te vloge za vstop v postopek vročene tožeči in toženi stranki, ki sta, odvisno od primera, sporočili stališča v dodeljenem roku ali pa sta se predložitve stališč vzdržali. Družba Microsoft je glede vseh strank, ki naj bi jim bilo dovoljeno intervenirati, z dopisoma z dne 6. in 8. julija 2004 zahtevala zaupno obravnavo podatkov iz Odločbe, za katere se je Komisija strinjala, da se jih ne objavi v različici, ki je na voljo na njeni spletni strani.

55 Komisija je 21. julija 2004 predložila pisna stališča o predlogu za izdajo začasne odredbe. Ta stališča so bila istega dne vročena družbi Microsoft.

56 Predsednik Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 26. julija 2004 dovolil intervencijo CompTIA, ACT, TeamSystem SpA, Mamut ASA, DMDsecure.com in drugih, Exor AG, Novell, RealNetworks, CCIA in SIIA, zavrnil pa je vloge za vstop v postopek Digimpro Ltd, CODA Group Holdings Ltd, IDE Nätverkskonsulterna AD, T. Rogersona, P. Setka, D. Tomicica, M. Valaseka, R. Rialdija in B. Natija. Predsednik Sodišča prve stopnje je prav tako odredil, da se intervenientom vroči nezaupni del spisa in pridržal svojo odločitev o utemeljenosti predloga za zaupno obravnavo.

57 Predsednik Sodišča prve stopnje je kot sodnik, ki odloča o začasni odredbi, 27. julija 2004 organiziral neformalni sestanek, na katerega so bile poleg družbe Microsoft in Komisije vabljene tudi stranke, katerih intervencije so bile dovoljene s sklepom predsednika Sodišča prve stopnje z dne 26. julija 2004, in ustanova FSF-Europe. Na tem sestanku je sodnik, ki odloča o začasni odredbi, začasno dovolil FSF-Europe intervencijo v podporo Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe in strankam predstavil časovni razpored različnih faz postopka v tem postopku za izdajo začasne odredbe.

58 FSF-Europe je bilo s sklepom z dne 6. septembra 2004 dovoljeno intervenirati v podporo zahtevkom Komisije.

59 Vsaka od strank, ki jim je bilo dovoljeno intervenirati, je v dodeljenih rokih vložila stališča.

60 V skladu s tem, kar je bilo odločeno med neformalnim sestankom 27. julija 2004, je družba Microsoft 19. avgusta 2004 odgovorila na stališča Komisije z dne 21. julija 2004.

61 Audiobanner.com je v Los Angelesu, Kalifornija (Združene države) ustanovila družba Videobanner (v nadaljevanju: Videobanner) – zastopa jo L. Alvizar Ceballos, odvetnik –, ki je z vlogo, vloženo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 31. avgusta 2004, zaprosila za dopustitev intervencije v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe. Ker nobena od glavnih strank tej vlogi za vstop v postopek ni nasprotovala, je bilo družbi Videobanner začasno dovoljeno intervenirati in je bila pozvana k predložitvi stališč neposredno na obravnavi.

62 Komisija je 13. septembra 2004 v odgovor na stališča družbe Microsoft z dne 19. avgusta 2004 predložila nova stališča.

63 Tožeča in tožena stranka sta 13. septembra 2004 vložili tudi pisna stališča na vloge za vstop v postopek.

64 Predsednik Sodišča prve stopnje je v vlogi sodnika, ki odloča o začasni odredbi, kot ukrep procesnega vodstva družbe Microsoft Komisiji in nekaterim intervenientom postavil pisna vprašanja. Odgovori na ta vprašanja, ki so bili poslani v dodeljenih rokih, so bili vročeni vsem strankam.

65 Vse stranke, vključno z družbo Videobanner, so stališča predstavile na obravnavah 30. septembra in 1. oktobra 2004.

66 Družba RealNetworks je z dopisom z dne 8. oktobra 2004 pri sodnem tajništvu vložila nekatera dodatna pojasnila, k predložitvi katerih jo je na obravnavi pozval sodnik, ki odloča o začasni odredbi. Druge stranke so prejele obvestilo o tem dopisu in bile pozvane, naj predložijo stališča o zadevi.

67 Družba Microsoft je z dopisom z dne 27. oktobra 2004 predložila stališča o dopisu družbe RealNetworks z dne 8. oktobra 2004. Druge stranke stališč niso predložile.

68 Združenje CCIA oziroma družba Novell sta z dopisoma z dne 10. oziroma 19. novembra 2004 Sodišče prve stopnje obvestila, da umikata intervenciji v obravnavani zadevi. Komisija, Microsoft in intervenienti so v dodeljenem roku predložili stališča o teh dveh umikih.

69 Po umiku združenja CCIA in družbe Novell je bil 25. novembra 2004 organiziran neformalni sestanek, na katerem so bile prisotne vse stranke, da bi se obravnavalo procesne posledice teh dveh umikov. Zapisnik s tega sestanka je bil 26. novembra 2004 vročen vsem strankam.

Pravna vprašanja

70 V skladu s členom 242 ES in v povezavi s členom 225(1) ES lahko Sodišče prve stopnje, če meni, da to zahtevajo okoliščine, odredi odlog izvršitve izpodbijanega akta.

71 Člen 104(2) Poslovnika določa, da je treba v predlogu za izdajo začasne odredbe opredeliti okoliščine, zaradi katerih je zadeva nujna, ter dejanske in pravne razloge, ki verjetno (fumus boni juris) izkazujejo utemeljenost predlagane začasne odredbe. Ti pogoji so kumulativni, tako da je treba predlog za odlog izvršitve zavrniti, če eden izmed njih ni izpolnjen (sklep predsednika Sodišča z dne 14. oktobra 1996 v zadevi SCK in FNK proti Komisiji, C-268/96 P(R), Recueil, str. I-4971, točka 30). Sodnik, ki odloča o začasni odredbi, mora prav tako po potrebi pretehtati zadevne interese (sklep predsednika Sodišča z dne 23. februarja 2001 v zadevi Avstrija proti Svetu, C-445/00 R, Recueil, str. I-1461, točka 73).

72 V okviru te splošne presoje mora sodnik, ki odloča o začasni odredbi, uporabiti široka pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki jih ima za določitev načina, na katerega je treba presoditi različne pogoje glede na posebnosti vsakega primera (sklep predsednika Sodišča z dne 29. januarja 1997 v zadevi Antonissen proti Svetu in Komisiji, C-393/96 P(R), Recueil, str. I-441, točka 28).

73 Po členu 107(1) Poslovnika „se o predlogu odloči z obrazloženim sklepom“. Kljub temu pa je bilo razsojeno, da sodniku, ki odloča o začasni odredbi, ni treba izrecno odgovoriti na vsa dejanska in pravna vprašanja, o katerih se je razpravljalo med postopkom za izdajo začasne odredbe. Natančneje, zadostuje da razlogi, ki jih je sprejel sodnik, ki odloča o začasni odredbi na prvi stopnji, z vidika okoliščin zadeve zadostno utemeljujejo njegov sklep in Sodišču omogočijo izvrševanje sodnega nadzora (zgoraj v točki 71 navedeni sklep SCK in FNK proti Komisiji, točka 52, in sklep predsednika Sodišča z dne 25. junija 1998 v zadevi Nizozemski Antili proti Svetu, C-159/98 P(R), Recueil, str. I-4147, točka 70).

74 Ob upoštevanju ločenega značaja obeh družbi Microsoft očitanih zlorab prevladujočega položaja, ki sicer izhaja tako iz strukture Odločbe kot iz zasnove argumentacije tožeče stranke, sodnik, ki odloča o začasni odredbi, ocenjuje, da je primerno ločeno presoditi argumentacijo v podporo zahtevkom glede odložitve izvršitve na eni strani člena 5, od (a) do (c), v povezavi s členom 4 Odločbe (del glede vprašanja informacij o interoperabilnosti), na drugi strani pa člena 6(a) v povezavi prav tako s členom 4 (del glede vprašanja o vezani prodaji operacijskega sistema Windows in programa Windows Media Player). Pred tem pa je treba analizirati predlog za zaupno obravnavo, vlogo za vstop v postopek družbe Videobanner, učinke umika združenja CCIA in družbe Novella ter spoštovanja nekaterih formalnih pogojev glede pisnih vlog s strani tožeče stranke.

I – Predlog za zaupno obravnavo

75 V fazi postopka za izdajo začasne odredbe je primerno v razmerju do intervenientov, ki jim je bilo dovoljeno intervenirati, zagotoviti zaupno obravnavo podatkov iz Odločbe, glede katerih se je Komisija strinjala, da naj se ne objavijo v različici, ki je na voljo na internetu, kolikor se take podatke očitno lahko šteje za tajne ali zaupne v smislu člena 116(2) Poslovnika.

II – Vloga za vstop v postopek družbe Videobanner

76 Družba Videobanner je, kot je bilo navedeno zgoraj v točki 61, vložila vlogo za vstop v postopek za izdajo začasne odredbe v podporo zahtevkom Komisije.

77 Ker je bila ta vloga vložena v skladu s členom 115(2) Poslovnika, glavni stranki pa temu nista ugovarjali, je treba vlogi v skladu s členom 40(2) Statuta Sodišča, ki se po členu 53(1) istega statuta uporablja tudi za Sodišče prve stopnje, ugoditi.

III – Učinki umika nekaterih intervenientov

78 Ker sta združenje CCIA in družba Novell Sodišče prve stopnje obvestila o umiku intervencij v podporo zahtevkom Komisije v postopku za izdajo začasne odredbe, je predsednik Sodišča prve stopnje v vlogi sodnika, ki odloča o začasni odredbi, organiziral neformalni sestanek, na katerem so bile prisotne vse stranke, da bi obravnavali nekatere procesne posledice teh umikov.

79 Kot izhaja iz zapisnika tega sestanka, so se stranke strinjale o naslednjem: prvič, da se vloge, ki sta jih v okviru postopka za izdajo začasne odredbe vložila CCIA in Novell, vključno z vsemi prilogami k vlogam, in njuna argumentacija, obdržijo v spisu tega postopka za izdajo začasne odredbe; drugič, da se lahko vse stranke in sodnik, ki odloča o začasni odredbi, opirajo na te listine za potrebe argumentacije oziroma presoje, in tretjič, da so se imele vse stranke priložnost izjaviti o vseh v spis vloženih listinah iz obravnavane zadeve.

80 Poleg tega pa je družba RealNetworks v stališčih o umiku združenja CCIA navajala, da to ni pooblaščeno, da se umakne iz obravnavane zadeve.

81 V zvezi s tem sodnik, ki odloča o začasni odredbi, ocenjuje, da ni njegova dolžnost, da presodi očitek družbe RealNetworks, saj na eni strani ni pristojen za odločanje o vprašanju, ali so bile odločitve organov upravljanja združenja CCIA sprejete v skladu z določbami njegovega statuta, na drugi strani pa je CCIA predlog za umik vložilo v skladu z določbami Poslovnika Sodišča prve stopnje.

IV – Spoštovanje formalnih pogojev glede pisnih vlog

82 Komisija in nekateri od intervenientov, ki podpirajo njene zahtevke, so se, prvič, sklicevali na nedopustnost določenih sklicevanj na listine, priložene tožbi družbe Microsoft iz postopka v glavni stvari, drugič, na nedopustnost listin, ki jih je predložila družba Microsoft med postopkom, tretjič, na pomanjkanje dokazov v podporo določenim trditvam in četrtič, na nespoštovanje drugih formalnih pogojev.

Sklicevanje na tožbo iz postopka v glavni stvari

83 Komisija v stališčih z dne 21. julija 2004 našteva točke predloga za izdajo začasne odredbe, ki vsebujejo sklicevanja na tožbo iz postopka v glavni stvari in k tej tožbi priložene listine, ki pa niso bile priložene predlogu za izdajo začasne odredbe (priloge A.9, A.9.1, A.9.2, A.11, A.12.1, A.17, A.18, A.19, A.20, A.21, A.22 in A.24). Komisija iz tega sklepa, da se Microsoft ne more uspešno opirati na te listine.

84 Komisija v stališčih z dne 13. septembra 2004 dodaja, da se novih sklicevanj na tožbo iz postopka v glavni stvari iz stališč družbe Microsoft z dne 13. avgusta 2004, zlasti glede Sporazuma Svetovne trgovinske organizacije (WTO) o trgovinskih vidikih intelektualne lastnine (v nadaljevanju: Sporazum TRIPS), tako kot prej navedenih sklicevanj ne sme upoštevati. Priložitev ustreznih delov tožbe iz postopka v glavni stvari kot priloge (priloga T.9) k stališčem naj ne bi omogočala zaključka, da je predlog za izdajo začasne odredbe samozadosten.

85 V zvezi s tem je treba opozoriti, da je sodnik, ki odloča o začasni odredbi, na neformalnem sestanku 27. julija 2004 (glej zgoraj navedeno točko 57) družbo Microsoft opozoril na številna sklicevanja na tožbo iz postopka v glavni stvari, ki jih vsebuje predlog za izdajo začasne odredbe in jo o tem tudi povprašal. Družba Microsoft je v odgovor navedla, kot je zabeleženo v zapisniku navedenega sestanka, naslednje: „Tožeča stranka potrjuje, da bi bilo treba predlog za izdajo začasne odredbe šteti kot samozadosten in da se lahko številna sklicevanja na priloge k tožbi v iz postopka glavni stvari, vsebovana v njenem predlogu za izdajo začasne odredbe, za potrebe postopka za izdajo začasne odredbe zanemarijo.“

86 Tako stališče je v skladu s točko VII(1) Praktičnih navodil strankam (UL 2002, L 87, str. 48), ki določa, da mora biti predlog za izdajo začasne odredbe „razumljiv sam po sebi, ne da bi se bilo treba sklicevati na tožbo iz postopka v glavni stvari“.

87 Iz tega izhaja, da je utemeljenost predloga družbe Microsoft za izdajo začasne odredbe mogoče presoditi samo glede na dejanska in pravna vprašanja, ki izhajajo iz besedila predloga za izdajo začasne odredbe in listin, ki so temu predlogu priložene in namenjene pojasnjevanju njegove vsebine (v tem smislu glej sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 7. maja 2002 v zadevi Aden in drugi proti Svetu in Komisiji, T-306/01 R, Recueil, str. II-2387, točka 52). Čeprav ni mogoče sklepati, da je treba zanemariti vse navedbe, ki temeljijo na neki listini, ki k predlogu za izdajo začasne odredbe ni priložena, pa je treba kljub temu opozoriti na to, da dokazov v podporo takih navedb ne bi bilo mogoče šteti za predložene, če druga stranka v sporu ali intervenient v podporo te stranke izpodbija zadevne navedbe.

88 Glede sklicevanja na prilogo T.9 je treba opozoriti na to, da čeprav je mogoče neko besedilo v določenih točkah podpreti in dopolniti s sklicevanjem na določene dele priloženih listin, pa splošno sklicevanje na druga pisanja, čeprav priložena k predlogu za izdajo začasne odredbe, ne morejo nadomestiti neobstoj bistvenih elementov navedenega predloga (zgoraj v točki 87 navedeni sklep Aden in drugi proti Svetu in Komisiji, točka 52). V tem smislu je treba pojasniti, da točke VII(2) Praktičnih navodil, ki zahteva da je treba „dejanske in pravne razloge, na katerih temelji tožba iz postopka v glavni stvari in ki vzpostavljajo njeno očitno utemeljenost, navesti zelo na kratko in jedrnato“, ne gre brez izkrivljanja predpisanega pravila razumeti tako, da omogoča splošno sklicevanje na priloženo listino, ki navaja podrobnosti argumentacije.

89 Brez poseganja v listine, ki so bile v spis vložene kasneje, in ustna stališča z obravnave pred sodnikom za izdajo začasne odredbe, se bo razsojalo brez upoštevanja prilog k tožbi iz postopka v glavni stvari in priloge T.9.

Predložitev listin med postopkom

90 Komisija v stališčih z dne 13. septembra 2004 najprej navaja, da argumenti družbe Microsoft iz njenih stališč z dne 13. avgusta 2004 presegajo tiste iz tožbe iz postopka v glavni stvari, zlasti tisti v zvezi s pravicami intelektualne lastnine iz dveh ločenih prilog (priloga T.3 z naslovom „Mnenje g. Prescotta“ in T.6 z naslovom „Mnenje g. Gallouxa“). Poleg tega pa naj ne bi bilo predloženo nobeno pojasnilo glede tega, zakaj priloga T.3, z datumom 3. junij 2004, ni bila predložena v fazi vložitve predloga za izdajo začasne odredbe.

91 Komisija nato navaja, da je družba Microsoft stališčem z dne 13. avgusta 2004 priložila listino, ki jo je priložila tožbi iz postopka v glavni stvari (priloga A.21, ki je postala priloga T.5, Knauer, „Patentnopravni vidiki [Odločbe]“), ter listino, katere vsebina se zdi enaka tisti iz ene od prilog k tožbi iz postopka v glavni stvari (priloga T.8, Evans, Nichols in Padilla, „Ekonomski dokaz učinkov vprašanja glede prenehanja, ki ga postavlja Komisija v zvezi z dobavo in vezano prodajo“, podobna prilogi A.19).

92 Družba Novell in združenje CCIA sta v odgovoru na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje pred svojim umikom menili, da nekatere listine niso dopustne, kolikor naj bi bile predložene predlogu za izdajo začasne odredbe, to pa je bilo storjeno šele naknadno (priloge T.3, T.5, T.8 in U.2, Campbell-Kelly, „Komentar glede inovativnosti Active Directoryja“).

93 Sodnik, ki odloča o začasni odredbi, ugotavlja, da so bile listine T.3, T.5, T.6 in T.8 priložene k stališčem družbe Microsoft z dne 19. avgusta 2004 in zadevajo dopolnitev njihove vsebine. V takih okoliščinah družbi Microsoft ni mogoče očitati, da je na argumente Komisije iz stališč z dne 21. julija 2004 podrobneje odgovorila, pri tem pa ni pomembno, da ima listina datum, ki je pred datumom vložitve predloga za izdajo začasne odredbe oziroma da je enaka ali podobna neki listini, priloženi k tožbi iz postopka v glavni stvari. Enako se stališča družbe Microsoft o vlogah za vstop v postopek lahko iz istih razlogov veljavno opirajo na prilogo U.2.

Pomanjkanje dokazov

94 Komisija poudarja, da prilogi T.5 in T.8 temeljita na informacijah, do katerih ni imela dostopa (odstavek 4 priloge T.5 se sklicuje na podatek, ki ga je družba Microsoft pridobila, ne da bi bilo to pojasnjeno; k prilogi T.8 niso priložena poročila, ki jih zadeva odstavek 6 (pripravila Merrill Lynch in Forrester glede informacij o trgu strežnikov), na opombo na dnu strani št. 35 (študija, ki jo je opravila družba Microsoft), na opombi na dnu strani št. 42 in 43 („Raziskava Digital Media Tracker“), na opombo na dnu strani št. 48 („Analiza multimedijskih predvajalnikov, nameščenih v osebnih računalnikih“), na opombo na dnu strani št. 50 (vloga NERE)).

95 V zvezi s tem je dovolj opozoriti na to, da je sodnik, ki odloča o začasni odredbi, odvisno od primera, pristojen za presojo, ali imajo navedbe, ki temeljijo na zgoraj navedenih poročilih in informacijah, dokazno vrednost ali ne.

Nespoštovanje nekaterih drugih formalnih pogojev

96 Komisija in združenje CCIA – pred umikom tega – navajata, da se družba Microsoft v predlogu za izdajo začasne odredbe sklicuje na prilogo R.6 (Carboni, „Mnenje o pravu blagovnih znamk“), ne da bi pojasnila relevantnost zadevne listine, zato naj se te priloge ne bi upoštevalo.

97 Kot je bilo že pojasnjeno v zgoraj navedeni točki 88, splošno sklicevanje na druga pisanja, čeprav priložena k predlogu za izdajo začasne odredbe, ne more nadomestiti neobstoja bistvenih elementov navedenega predloga. V obravnavani zadevi se priloga R.6, na katero se sklicuje predlog za izdajo začasne odredbe, uporablja za podporo argumenta v zvezi z nevarnostjo oškodovanja blagovnih znamk družbe Microsoft, ki se glasi: „[T]akojšnja izvršitev člena 6(a) Odločbe bi prav tako resno škodila blagovnim znamkam Microsoft in Windows, saj bi bila družba Microsoft zavezana prodajati okrnjen proizvod, ki ni združljiv z njeno osnovno zasnovo.“ Kolikor iz tega stavka jasno izhaja, da priloga R.6 zadeva pojasnilo glede identificirane nevarnosti, sodnik, ki odloča o začasni odredbi, ocenjuje, da te priloge ni treba izključiti iz postopka.

V – Vsebina

A – Vprašanje informacij o interoperabilnosti

1. Argumenti strank

a) Argumenti družbe Microsoft in strank, ki jim je bilo dovoljeno intervenirati v podporo njenim zahtevkom

Fumus boni juris

98 Družba Microsoft meni, da obstaja resen spor med njo in Komisijo v zvezi z vprašanjem prisilnega podeljevanja licenc o njenih komunikacijskih protokolih, tako da naj bi bil pogoj, po katerem mora izkazati verjetno nezakonitost člena 5, od (a) do (c), Odločbe, izpolnjen.

99 Družba Microsoft navaja, da štiri merila za prisiljenje nekega podjetja v podelitev licence, kot jih je navedlo Sodišče v sodbah z dne 5. oktobra 1988 v zadevi Volvo (238/87, Recueil, str. 6211); z dne 6. aprila 1995 v zadevi RTE in ITP proti Komisiji (C-241/91 P in C-242/91 P, Recueil, str. I-743, v nadaljevanju: sodba Magill); z dne 26. novembra 1998 v zadevi Bronner (C-7/97, Recueil, str. I-7791) in z dne 29. aprila 2004 v zadevi IMS Health (C-41/01, Recueil, str. I-0000, točka 49), v obravnavani zadevi niso izpolnjena.

100 Prvič, intelektualna lastnina družbe Microsoft, katere razkritje konkurentom naj bi nalagala Odločba, naj ne bi bila nujno potrebna za izvajanje dejavnosti ponudnika operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin.

101 Prvič, družba Microsoft navaja, da obstaja pet metod za zagotavljanje interoperabilnosti operacijskih sistemov, ki jih ponujajo različni distributerji, in sicer: prvič, uporaba standardnih komunikacijskih protokolov, kot je TCP/IP (Transmission Control Protocol/Internet Protocol) in HTTP (HyperText Transfer Protocol); drugič, dodatek programske kode k operacijskemu sistemu Windows za odjemalske osebne računalnike ali za strežnike, tako da se jim omogoči komunikacija z operacijskim sistemom za družbi Microsoft konkurenčne strežnike z uporabo posebnih komunikacijskih protokolov za ta operacijski sistem za strežnike; tretjič, dodatek programske kode k operacijskemu sistemu za družbi Microsoft konkurenčne strežnike, tako da se mu omogoči komunikacija z operacijskim sistemom Windows za odjemalske osebne računalnike ali za strežnike z uporabo komunikacijskih protokolov, značilnih za operacijski sistem Windows; četrtič, dodatek bloka programskih kod vsem operacijskim sistemom za odjemalske osebne računalnike in za strežnike nekega omrežja, tako da se omogoči zagotavljanje interoperabilnosti prek komuniciranja med temi bloki programskih kod; in petič, uporaba operacijskega sistema Windows za strežnike kot „mostu“ med operacijskim sistemom Windows za odjemalske osebne računalnike in operacijskim sistemom za konkurenčne strežnike.

102 Drugič, družba Microsoft navaja, da se stranke ne pritožujejo glede obstoječe stopnje interoperabilnosti.

103 Končno, družba Microsoft navaja, da že ves čas obstaja več konkurentov, ki izvajajo to dejavnost.

104 Drugič, dejstvo da je družba Microsoft zavrnila razkritje svoje intelektualne lastnine konkurentom,naj ne bi preprečevalo nastanka novih proizvodov, v zvezi s katerimi naj povpraševanje potrošnikov ne bi bilo zadovoljeno. V zvezi z nezadovoljenim povpraševanjem potrošnikov naj ne bi bil predložen noben dokaz. Prav tako naj ne bilo dokazano, da bodo konkurenti intelektualno lastnino družbe Microsoft uporabili za razvoj novih proizvodov in ne le za kopiranje funkcij obstoječih proizvodov družbe Microsoft.

105 Tretjič, dejstvo da je družba Microsoft obdržala svojo tehnologijo za svojo uporabo, naj ne bi izključevalo konkurence na sekundarnem trgu, saj kot dokazuje konstantna rast Linuxa, obstaja med distributerji operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin precejšnja konkurenca. Šest let po domnevni zavrnitvi družbe Microsoft obstaja na trgu torej konkurenca.

106 Četrtič, zavrnitev podelitve licenc glede tehnologije družbe Microsoft distributerjem operacijskih sistemov za konkurenčne strežnike naj bi bila objektivno utemeljena. V nasprotju s tam navedenimi informacijami, ki jih varuje nacionalna zakonodaja in katerih razkritje je bilo zavrnjeno s strani družb iz zadev Magill in IMS Health, naj bi se varovane informacije v obravnavani zadevi nanašale na tajno tehnologijo velike vrednosti. V obravnavani zadevi naj bi bila Komisija, če bi hotela priti do zaključka, da zavrnitev razkritja z intelektualno lastnino varovanih informacij ni bila objektivno utemeljena in zato predstavlja kršitev člena 82 ES, pri presoji uporabila nenatančen test, ki se precej loči od testov, priznanih s prejšnjo sodno prakso. Tako naj bi Komisija ocenila, da taka zavrnitev predstavlja kršitev člena 82 ES, če se celostno gledano pozitiven vpliv na inovacije v celotnem sektorju poravna z morebitnimi negativnimi spodbudami za inovativnost podjetij (uvodna navedba 783). Poleg tekočega značaja tega novega testa naj na podlagi dokazov oziroma analiz ne bi bilo dokazano, da naj bi bile inovacije v tem sektorju spodbujene z razkritjem tehnologije, ki je v lasti družbe Microsoft, konkurentom. Družba Microsoft nasprotno navaja, da naj bi prisilna licenca vplivala na zmanjšanje konkurence med distributerji operacijskih sistemov za strežnike.

107 Sicer pa družba Microsoft navaja, da ga družba Sun Microsystems ni zaprosila za razkritje tehnologije, glede katere ji je Komisija naložila, naj jo razkrije. Poleg tega družba Microsoft navaja, da glede na to, da naj s strani navedene družbe zaradi razvoja programske opreme v EGP ne bi bilo zaprošeno za nobeno licenco, ni nikoli imela nobene obveznosti obravnavati zaprosila družbe Sun Microsystems, ki bi ga vodilo v ravnanje, ki bi bilo lahko zajeto s področjem uporabe člena 82 ES.

108 Končno, Komisija naj s tem, ko je družbo Microsoft obvezala k podelitvi licenc glede varovanih informacij, ne bi upoštevala pravilno obveznosti Skupnosti iz Sporazuma TRIPS (glej zgoraj navedeno točko 84).

109 Družba Microsoft v stališčih z dne 19. avgusta 2004 meni, da Komisija ne navaja utemeljeno, da ji Odločba ne nalaga nekega novega ravnanja, ampak je njen učinek samo v tem, da jo obvezuje k ponovnemu izvajanju poslovne politike, kot jo je imela v začetku. Družba Microsoft namreč najprej ugotavlja, da Komisija ne navaja, da naj bi se informacije iz člena 5 Odločbe razkrivale že v preteklosti. Nato ugotavlja, da če se je Komisija torej sklicevala na informacije o omrežni tehnologiji iz licence, podeljene družbi AT&T leta 1994 za razvoj proizvoda „Advanced Server for UNIX“ („AS/U“), bi bilo treba poudariti, da razkrivanje teh informacij ni bilo prekinjeno. Proizvod „PC Net Link“, ki ga je razvila družba Sun Microsystems, ki ji je družba AT&T podelila licenco glede AS/U, naj bi bil še danes na voljo na trgu. Sun Microsystems naj bi ga še vedno tržila z navajanjem, da v operacijskih sistemih za strežnike Solaris ponuja „storitve izvirnega omrežja Windows NT“, in sicer vključno s storitvami za datoteke in tiskanje ter storitvami za upravljanje uporabnikov in skupin. Družba Sun Microsystems naj bi prav tako navajala, da PC Net Link pravilno deluje tudi v najnovejših različicah operacijskega sistema Windows za odjemalske osebne računalnike družbe Microsoft, vključno s programoma Windows 2000 Professional in Windows XP.

110 Poleg tega naj družbi Microsoft ne bi bilo mogoče naložiti prihodnjega podeljevanja licenc za vse komunikacijske protokole, ker se je leta 1994 odločila podeliti licenco za omrežne tehnologije družbi AT&T. Poleg tega naj bi bilo s pogodbo med družbama Microsoft in AT&T določeno, da njunega poslovnega odnosa ne bi bilo mogoče razširiti na nove tehnologije.

111 Končno, družba Microsoft poudarja, da konkurenčni prodajalci operacijskih sistemov za strežnike niso odvisni od informacij o interoperabilnosti, posredovanje katerih naj bi družba Microsoft prekinila. NetWare družbe Novell naj bi storitve glede datotek in tiskanja ter storitve upravljanja uporabnikov in skupin zagotavljala operacijskim sistemom Windows z uporabo lastnega nabora komunikacijskih protokolov. Prodajalci Linuxa prav tako ne uporabljajo AS/U. Njihovi operacijski sistemi za strežnike naj bi storitve glede datotek in tiskanja, kot tudi storitve upravljanja uporabnikov in skupin, zagotavljali operacijskim sistemom Windows z uporabo programskega orodja odprte kode Samba, ki naj bi bil razvit po zaslugi obratnega inženiringa komunikacijskih protokolov družbe Microsoft.

Nujnost

112 Družba Microsoft navaja, da bi takojšnja izvršitev člena 5, od (a) do (c), Odločbe povzročila tri vrste velike in nepopravljive škode.

– Kršitev pravic intelektualne lastnine

113 Odločba naj bi učinkovala tako, da bi bila družba Microsoft prisiljena podeliti licence za informacije velike vrednosti, ki so varovane s pravicami intelektualne lastnine. Tako nastala kršitev pravic intelektualne lastnine naj bi predstavljala veliko in nepopravljivo škodo.

i) Informacije velike vrednosti

114 Družba Microsoft navaja, da so komunikacijski protokoli tehnologija, ki je njena last in jo uporabljajo operacijski sistemi Windows za odjemalske osebne računalnike in za strežnike, in sicer za izmenjavo informacij z drugimi kopijami teh operacijskih sistemov, in da je njihova poslovna vrednost velika (študija S. Madnicka in B. Meyerja, „Škoda, povzročena z naložitvijo obveznosti družbi Microsoft glede razkritja vseh komunikacijskih protokolov, ki se uporabljajo za zagotavljanje storitev delovnih skupin“ iz priloge R.2, v nadaljevanju: Madnickova in Meyerjeva študija). Njeni komunikacijski protokoli naj bi bili rezultat večletnih zelo dragih raziskav in razvoja. V razvoj komunikacijskih protokolov, ki zagotavljajo uporabne funkcije in izboljšujejo hitrost, zanesljivost, varnost in učinkovitost medsebojnih interakcij med operacijskimi sistemi Windows, naj bi bila vložena velika prizadevanja.

115 Glede specifikacije komunikacijskih protokolov, ki so podrobni opisi zasnove in načina delovanja komunikacijskih protokolov, naj bi te konkurentom, ki bi jih imeli, omogočale uporabo komunikacijskih protokolov družbe Microsoft v svojih operacijskih sistemih za strežnike.

116 Družba Microsoft v stališčih z dne 19. avgusta 2004 poudarja, da bi bil učinek prisilnega podeljevanja licenc glede specifikacij komunikacijskih protokolov, ki več operacijskim sistemom Windows za strežnike omogočajo skupno delovanje pri zagotavljanju storitev delovnih skupin v tem, da bi se razkrilo pomembno število informacij v zvezi z notranjo zasnovo operacijskih sistemov Windows. Kot naj bi izhajalo iz Madnickove in Meyerjeve študije, bi podelitev licenc glede komunikacijskih protokolov, ki omogočajo interakcijo med več operacijskimi sistemi Windows za strežnike, razkrila precej informacij o delovanju imenika Active Directory znotraj teh operacijskih sistemov.

ii) Informacije, varovane s pravicami intelektualne lastnine

117 Komunikacijski protokoli in specifikacije družbe Microsoft, ki jih opisujejo, naj bi bili varovani s pravicami intelektualne lastnine. Družba Microsoft v odgovor na argument Komisije iz stališč z dne 21. julija 2004 navaja, da je treba razlikovati med zasnovo protokolov, specifikacij protokolov in izvajanjem protokolov ter da varstvo intelektualne lastnine ni omejeno na eno od teh treh kategorij.

Avtorskopravno varstvo

118 Komunikacijski protokoli naj bi bili avtorskopravno varovani po Bernski konvenciji za varstvo književnih in umetniških del z dne 9. septembra 1886, nazadnje spremenjeni dne 28. septembra 1979, in z Direktivo Sveta 91/250/EGS z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov ( UL L 122, str. 42), na podlagi njene preambule in člena 1(1). Glede specifikacij teh protokolov, pa naj bi bile te pripravljalni material za zasnovo, ki je prav tako avtorskopravno varovan (mnenje g. Prescotta, priloga T.3, navedeno zgoraj v točki 90).

119 Zato naj bi bila družba Microsoft, kot vsak imetnik avtorske pravice, upravičena do izključnega dovoljevanja objave svojih varovanih del ali njihovega dajanja na razpolago javnosti na kakršen koli drug način. Zakonodaje s področja avtorske pravice različnih držav članic naj bi izrecno dovoljevale lastnikom varovanih del, da določijo, ali se bodo ta dela objavila ali razkrila na kakršen koli način. Odločba pa naj bi družbi Microsoft odvzela pravico odločanja, v kakšni obliki, komu, kdaj in pod kakšnimi pogoji želi dati na razpolago, če sploh, specifikacije svojih komunikacijskih protokolov. Komisija naj torej ne bi mogla priznavati, da so specifikacije komunikacijskih protokolov družbe Microsoft, ko so enkrat zapisane, avtorskopravno varovane, sočasno pa navajati, da obveznost družbe Microsoft iz Odločbe, da mora podeliti licence glede teh specifikacij, ne krši vsebine te pravice.

120 Imetnik avtorske pravice naj bi prav tako imel pravico do izključnega dovoljevanja ustvarjanja izvedenih del, tako po členu 12 Bernske konvencije in po členu 4 Direktive 91/250. Ta izključna pravica dovoljevanja ustvarjanja izvedenih del naj bi bila kršena, kolikor bi izvajanje specifikacij s strani konkurentov družbe Microsoft glede njenih komunikacijskih protokolov skoraj gotovo bilo v prilagoditvi ali prevodu navedenih specifikacij, kar bi sodilo v področje uporabe avtorske pravice, zaradi česar tega ne bi bilo mogoče šteti za neodvisno razvito delo. Sicer pa ob predpostavki, da bi imetniki licence lahko izvedli nekatere specifikacije brez kršenja avtorske pravice družbe Microsoft, naj Odločba od imetnikov ne bi zahtevala da ravnajo tako, kolikor družbi Microsoft nalaga, naj „dovoli uporabo“ specifikacij komunikacijskih protokolov, ne da bi bila predvidena omejitev glede načina, na katerega bodo jemalci licence razvili svoje stvaritve. Tako naj ne bi bilo nobenega razloga za prepričanje, da se bodo jemalci licence omejili na razvoj programov, ki ne bi bili nezakoniti, celo ob predpostavki, da je to mogoče.

121 Končno, družba Microsoft navaja, da so v okviru ameriške poravnave vse stranke soglašale s tem, da so specifikacije njenih komunikacijskih protokolov od odjemalca do strežnika avtorskopravno varovane.

Patentno varstvo

122 Družba Microsoft v predlogu za izdajo začasne odredbe navaja, da so nekateri od komunikacijskih protokolov, katerih razkritje ji nalaga Komisija, zajeti s patenti ali patentnimi prijavami in da namerava pred junijem 2005 vložiti precejšnje število patentnih prijav glede različnih vidikov operacijskih sistemov Windows za odjemalske osebne računalnike in za strežnike, med katere sodijo komunikacijski protokoli iz Odločbe. Neobstoj omejitve časovnih učinkov Odločbe naj bi pomenil, da naj bi bili bodoči patenti vključeni v obveznost prisilnega licenciranja, ki ga nalaga Odločba.

123 Družba Microsoft v stališčih z dne 19. avgusta 2004 opredeljuje tri obstoječe evropske patente in dve patentni prijavi v postopku, ki naj bi zajemali komunikacijske protokole iz prisilnih licenc. Po mnenju g. Knauerja iz priloga T.5, navedenem zgoraj v točki 91, je s patenti zajetih več komunikacijskih protokolov, ki jih uporabljajo operacijski sistemi Windows za strežnike za zagotavljanje storitev glede datotek in tiskanja ter storitev upravljanja uporabnikov in skupin, in sicer: prvič, protokol DFS (Distributed File System), zajet s patentom EP 0 661 652 B1; drugič, protokol SMB, zajet s patentom EP 0 438 571 B1, in tretjič, protokol Distributed Component Object Model Remote, zajet s patentom EP 0 669 020 B1. Glede patentnih prijav, naj bi te se nanašale na protokola Constraint Delegation in Active Directory Sites.

124 Družba Microsoft v tem smislu navaja, da Komisija iz ukrepa za odpravo kršitev ne izključuje patentirane tehnologije in nalaga podelitev licenc glede vseh pravic intelektualne lastnine v zvezi s komunikacijskimi protokoli, vključno z vsemi patenti. Konkurenti naj tako ne bi imeli nobenega razloga za poskus razvoja aplikacij, ki ne bi uporabljale patentiranih metod.

Varstvo s poslovno skrivnostjo

125 Po mnenju družbe Microsoft so komunikacijski protokoli poslovna skrivnost, ki ni bila razkrita tretjim, razen če so se ti pogodbeno zavezali z obveznostjo zaupnosti.

126 Družba Microsoft v odgovor na stališča Komisije z dne 21. julija 2004 – po katerih bi morala biti konkurenčnopravna zakonitost zavrnitve razkritja „skrivnosti“, katere obstoj je odvisen samo od neke enostranske poslovne odločitve, na eni strani v funkciji zadevnih interesov, na drugi strani pa je škoda, povzročena družbi Microsoft z obveznostjo razkritja poslovnih skrivnosti manjša kot škoda, povzročena z obveznostjo družbe Microsoft, da dovoli reprodukcijo svojih avtorskopravno varovanih del, ali s kršitvijo njenih patentov – navaja, da bi trenutno lahko odplačno prenesel komunikacijske protokole na tretje in da bi lahko sodno preganjal tiste, ki ne uporabljajo zakonito njenih protokolov (mnenji g. Prescotta in g. Gallouxa iz priloge T.3 oziroma T.6, navedeni zgoraj v točki 90), in da bo zato obvezna podelitev licenc škodovala vrednosti zadevnega premoženja. Sicer pa naj iz sodbe z dne 6. oktobra 1994 v zadevi Tetra Pak proti Komisiji (T-83/91, Recueil, str. II-755, točki 84 in 139) ne bi bilo mogoče sklepati, da je Sodišče prve stopnje soglašalo s tem, da naj zaupne informacije v obliki specifikacij ne bi bile varovane na enak način kot druge pravice intelektualne lastnine, saj to sodišče ni obravnavalo vprašanja, ali so specifikacije kartonskih škatel varovane poslovne skrivnosti.

Potrebnost informacij

127 Komisija v stališčih z dne 21. julija 2004 navaja, da so specifikacije komunikacijskih protokolov družbe Microsoft „informacije, ki so potrebne za interoperabilnost“ v smislu Direktive 91/250, in da naj zato obveznost podelitve licenc, ki jo nalaga Odločba, konkurentom družbe Microsoft ne bi zagotavljala ničesar, kar ne bi mogli sami pridobiti z dekompiliranjem operacijskih sistemov Windows za strežnike, v skladu z izjemo iz člena 6 Direktive.

128 Družba Microsoft pa meni, da te navedbe niso pravilne iz več razlogov.

129 Prvič, člen 6(2) Direktive 91/250 naj bi bil le omejena izjema od izključnih pravic lastnika varovane programske opreme iz člena 4 navedene direktive. V določenih dobro opredeljenih okoliščinah naj bi bilo „zakonitemu uporabniku“ dovoljeno „odkrivanje“ vmesnikov neke zaščitene programske opreme prek „dekompiliranja“ strojno berljive kode, ki razkriva te vmesnike. Taka „dekompilacija“ naj bi bila dovoljena, kadar so vmesniki nepogrešljivi za zagotavljanje delovanja neke programske opreme, ki je bila razvita neodvisno in jih lastnik programa ni dal na razpolago. V obravnavani zadevi naj – ne glede na to, da družba Microsoft navaja, da je že razkrila vmesnike, ki jih programska oprema tretjih potrebuje za delovanje operacijskega sistema Windows za strežnike – specifikacije komunikacijskih protokolov družbe Microsoft ne bi bile potrebne za zagotavljanje delovanje operacijskega sistema za strežnike delovnih skupin, ki je bil razvit neodvisno. Odločba pa naj bi nasprotno družbi Microsoft nalagala, naj konkurentom dovoli razvoj proizvodov, ki bi ponudili enake storitve za datoteke in tiskanje ter enake storitve za upravljanje uporabnikov in skupin, kot so tiste, ki jih z razvijanjem svojih izvedb komunikacijskih protokolov Windows ponujajo operacijski sistemi Windows za strežnike. Družba Microsoft naj bi bila tako prisiljena konkurentom posredovati pomembne poslovne informacije, in sicer v okoliščinah, ki naj jim ne bi dajale nobene pravice do dekompilacije v skladu s členom 6(2) navedene direktive.

130 Drugič, člen 6 Direktive 91/250 naj bi dovoljeval pridobitev informacij z dekompilacijo, vendar pa naj bi v odstavku 2 nalagal tudi tri stroge omejitve glede uporabe teh informacij, vključno s prepovedjo uporabe teh informacij za razvoj programa, ki bi reproduciral tistega, ki je bil predmet dekompilacije. Odločba pa naj ne bi vsebovala nobene omejitve glede tega. Nasprotno, dovoljevala naj bi jemalcem licenc razvoj programov, ki kršijo avtorsko pravico družbe Microsoft glede specifikacij njenih komunikacijskih protokolov.

131 Tretjič, specifikacije naj bi bile večje vrednosti od informacij, ki bi jih konkurenti družbe Microsoft lahko pridobili z zakonito dekompilacijo.

Velika in nepopravljiva škoda

132 Družba Microsoft drugič navaja, da naj bi bilo razkritje informacij, varovanih s pravicami intelektualne lastnine, vzrok za veliko in nepopravljivo škodo.

133 Člen 5(a) Odločbe naj bi s tem, ko konkurentom družbe Microsoft omogoča uporabo komunikacijskih protokolov zaradi ponujanja operacijskih sistemov za strežnike, ki bi lahko nadomestili tiste, ki jih distribuira družba Microsoft, tej odvzel konkurenčno prednost, ki si jo je pridobila na podlagi raziskav in razvoja. Pravice intelektualne lastnine pa naj bi pomenile pravico izbirati med uporabo ali neuporabo varovane lastnine in načinom uporabe. Kot je bilo že razsojeno, naložitev prisilne licence posega v „temeljni razlog za obstoj“ intelektualne lastnine, ki je „zagotoviti ustvarjalcu inventivnih in izvirnih del izključno pravico do izkoriščanja teh del“ (sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 26. oktobra 2001 v zadevi IMS Health proti Komisiji, T-184/01 R. Recueil, str. II-3193, točka 125). Zato naj bi bilo Sodišče prve stopnje priznalo, da pomeni zahtevati od nekega podjetja, naj podeli licence glede svojih pravic intelektualne lastnine, čeprav „samo začasno“, nevarnost, da se mu povzroči „velika in nepopravljiva škoda“, tudi če zadevne informacije že sodijo v javno sfero (isti sklep, točka 127).

134 Nepovratnost razkritja intelektualne lastnine naj bi bila še posebej očitna pri poslovnih skrivnostih. V obravnavani zadevi naj bi se intelektualna lastnina nanašala na zasnove družbe Microsoft glede načina uresničevanja določenih nalog, ki jih morajo operacijski sistemi za strežnike izvajati sami ali v sodelovanju z operacijskimi sistemi za odjemalske osebne računalnike in za strežnike. Razkritje teh zasnov pomeni razkrije znanja, ki naj ga ne bi bilo mogoče nikoli več izbrisati iz spomina prejemnikov.

135 Obveznost podeliti licence glede avtorskopravno varovanih informacij naj bi prav tako imela nepopravljive posledice za konkurenco. Analiza avtorskopravno varovanih specifikacij komunikacijskih protokolov naj bi namreč konkurentom družbe Microsoft omogočila pridobitev poglobljenega znanja o načinu notranjega delovanja njenih operacijskih sistemov in uporabo tega za svoje proizvode. Kasneje naj ne bi bilo mogoče preveriti, ali konkurenti družbe Microsoft tega znanja ne uporabljajo.

136 Prisilne licence glede patentov naj bi prav tako povzročile nepopravljivo škodo. Res je sicer, da bi razglasitev ničnosti Odločbe družbi Microsoft omogočila, da proti tretjim sproži postopke za preprečitev uporabe patentirane tehnologije, vendar pa naj bi bilo še posebej zapleteno in neučinkovito preverjati, ali se tehnologija družbe Microsoft še uporablja ali ne, proizvodi z njenimi izumi pa bi medtem še naprej ostajali v distribucijskih kanalih in v rokah strank.

137 Čeprav Odločba družbi Microsoft omogoča, da podeli licence glede svojih pravic intelektualne lastnine na „razumen in nediskriminatoren način“, kar verjetno implicira plačilo licenčnine, pa naj njenim pravicam intelektualne lastnine povzročena škoda s plačilom take licenčnine ne bi bila povrnjena (v tem smislu glej zgoraj v točki 133 navedeni sklep IMS Health proti Komisiji, točka 125).

– Poseg v svobodno gospodarsko pobudo družbe Microsoft

138 Družba Microsoft s sklicevanjem na sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 3. junija 1996 v zadevi Bayer proti Komisiji (T-41/96 R, Recueil, str. II-381, točka 54) in na zgoraj v točki 133 navedeni sklep IMS Health proti Komisiji (točka 130) navaja, da naj bi bila, kot se je to zgodilo v zadevah iz teh dveh sklepov, njena svoboda do prostega odločanja o bistvenih elementih poslovne politike z izvršitvijo Odločbe ogrožena.

i) Svoboda razkrivanja informacij

139 V obravnavani zadevi naj ne bi bilo v poslovni politiki družbe Microsoft, da podeljuje splošne licence o svojih komunikacijskih protokolih. Navaja, da je bila podelitev licenc o njenih komunikacijskih protokolih od odjemalca do strežnika dogovorjena v okviru ameriške poravnave, ta poravnava pa se nasprotno ne nanaša na podelitev licenc v zvezi s komunikacijskimi protokoli od strežnika do strežnika. S prisilitvijo družbe Microsoft v razkritje specifikacij komunikacijskih protokolov od strežnika do strežnika, od katerih večina naj ne bi bila nikoli pripravljena, naj bi jo Odločba spremenila v dobavitelja tehnologije v korist njenih konkurentov v sektorju operacijskih sistemov za strežnike.

140 Družba Microsoft zatem pojasnjuje razlike med ameriško poravnavo in sporazumom z družbo Sun Microsystems ter Odločbo.

141 Ameriška poravnava naj bi predvidevala podelitev licenc za komunikacijske protokole od odjemalca do strežnika, in sicer z edinim ciljem zagotoviti interoperabilnost z operacijskimi sistemi Windows za odjemalske osebne računalnike, v nasprotju z Odločbo, ki naj bi nalagala podelitev licenc za iste protokole za uporabo v operacijskih sistemih za strežnike za delovne skupine, ki zagotavljajo storitve za datoteke in tiskanje ter storitve upravljanja uporabnikov in skupin v katerem koli operacijskem sistemu Windows za odjemalske osebne računalnike ali za strežnike.

142 Poravnava, sklenjena z družbo Sun Microsystems aprila 2004, ta pa je bila tudi edina pritožnica pri Komisiji, naj bi vsebovala serijo vzajemnih sporazumov, s katerimi sta se stranki sporazumeli o sodelovanju pri razvoju proizvodov in o sklenitvi navzkrižnih licenc, vključno z licencami za take vrste komunikacijskih protokolov, ki jih zadeva Odločba. Družba Microsoft poudarja, da ji navzkrižne licence zagotavljajo neko korist, ki je v dostopu do intelektualne lastnine družbe Sun Microsystems, hkrati pa spodbujajo navedeno družbo k spoštovanju pravic intelektualne lastnine družbe Microsoft v zvezi s tehnologijo, ki se jo podeli z licenco. Vzajemnost teh sporazumov naj bi družbi Microsoft prinesla neko korist, ki pa naj je ne bi bilo pri prisilnih licencah po Odločbi.

ii) Svoboden razvoj svojih proizvodov

143 Družba Microsoft navaja, da bi ji izvršitev Odločbe odvzela sposobnost razvijati svoje proizvode. Prisilne licence za komunikacijske protokole naj bi namreč dokončno ogrozile njeno svobodo do odločanja o razvoju svojih proizvodov. Prizadete naj bi bile bodoče izboljšave njenih protokolov in njena sposobnost inoviranja, kot naj bi pokazala Madnickova in Meyerjeva študija. Družba Microsoft namreč navaja, da naj bi bila od trenutka, ko bi proizvodi tretjih postajali odvisni od lastnosti zasnove operacijskega sistema Windows za strežnike, namesto da bi izkoristili njene funkcije prek objavljenih vmesnikov, zmanjšana njena sposobnost spreminjati te lastnosti zasnove zaradi izboljšanja proizvoda. Nasprotne navedbe Komisije iz stališč z dne 21. julija 2004 naj bi zanemarjale poslovno resničnost. Že zdaj je za družbo Microsoft inženirski izziv, da v okviru zaporednega dajanja v promet novih operacijskih sistemov Windows za strežnike ohranja združljivost za nazaj s tisočimi objavljenimi vmesniki, ki jih uporabljajo programi tretjih. Dodajanje novih funkcij in izboljšanje delovanja, varnosti in zanesljivosti obstoječih funkcij naj bi bilo precej težje, če bi programi tretjih priklicevali funkcije windowsov z uporabo nekdaj zaupnih protokolov (Madnickova in Meyerjeva študija, prilogi R.2 in T.7).

iii) Potreba po „povečanju odpornosti“ protokolov

144 Zasebni protokoli naj ne bi bili ustvarjeni za uporabo v neznani programski opremi tretjih. Zato bi razkritje velikega števila zasebnih komunikacijskih protokolov lahko povzročilo morebitne motnje v delovanju, okvare in varnostna tveganja. Družba Microsoft bi torej morala del svojih sredstev nameniti “povečanju odpornosti“ protokolov, da bi preprečila nepravilno in škodljivo uporabo, kar pogosto zahteva dodatek varnostnih kod ali opravljanje številnih dodatnih preizkusov pred distribucijo proizvodov, ki uporabljajo komunikacijske protokole. V tem smislu naj bi Odločba nepovratno prizadela svobodo družbe Microsoft za razvoj proizvodov na kakršen koli način se ji zdi primerno.

145 Družba Microsoft v stališčih z dne 19. avgusta 2004 dodaja, da bi posredovanje konkurentom specifikacij komunikacijskih protokolov, katerih namen je bil vedno le v zagotavljanju komunikacije med operacijskimi sistemi Windows za strežnike, stranke izpostavila tehnični ranljivosti. Glede tega se sklicuje na Madnickovo in Meyerjevo študijo iz prilog R.2 in T.7. Ti protokoli naj bi temeljili na številnih predpostavkah glede notranjega delovanja operacijskih sistemov za strežnike, ki skupaj zagotavljajo storitve delovnih skupin. Zato nimajo varovalnih mehanizmov, ki bi jih imeli, če bi bili razviti za komuniciranje s programsko opremo tretjih. Čeprav bi družba Microsoft v prihodnje lahko „povečala odpornost“ izvedb svojih komunikacijskih protokolov, pa v odjemalskih omrežjih obstaja na milijone operacijskih sistemov Windows za strežnike, ki uporabljajo te protokole v njihovem trenutnem stanju. Menda pa naj ne bi bilo izvedljivo te proizvode spremeniti za nazaj, da bi jih zaščitili pred nepravilno uporabo komunikacijskih protokolov, ker naj bi vključevanje potrebnih varovalnih mehanizmov zahtevalo velike spremembe proizvodov, ki so že na trgu. Družba Microsoft opozarja na to, da čeprav Komisija zasmehuje to, kar sama imenuje „varnost prek zamegljenosti“ (priloga S.2), naj stranke ne bi bile zadovoljne, če bi izvedele, da so zaradi razkritij, ki jih je naložila z Odločbo, operacijski sistemi Windows za strežnike postali dovzetni za nepravilno delovanje (Madnickova in Meyerjeva študija, priloga T.7). Protokoli naj bi bili zapleteni in nevarnost napak ob njihovem izvajanju v drugih operacijskih sistemih za strežnike delovnih skupin naj bi bila velika. Take napake bi lahko povzročile velike izgube in spremembe podatkov, s tem pa škodo družbi Microsoft in njenim strankam. Jasno je, da so stranke zelo občutljive za izgube in spremembe podatkov, družba Microsoft pa bi imela veliko škodo, zlasti bi trpel njen ugled, če bi bila obstoječa baza operacijskih sistemov Windows za strežnike ogrožena z nepravilno uporabo komunikacijskih protokolov družbe Microsoft. Komisija trdi, da naj „bi bila kakršna koli škoda popravljiva [...], če bi bila Odločba razglašena za nično“. Vendar pa naj razglasitev ničnosti ne bi mogla niti odpraviti izgub ali sprememb podatkov niti povrniti ugleda družbi Microsoft.

– Nepovratna sprememba pogojev na trgu

146 Družba Microsoft navaja, da bi prisilna podelitev licenc nepopravljivo in v njeno škodo spremenila trenutno prevladujoče pogoje na trgu. Očitno naj bi bilo, da si Komisija želi take spremembe, kot to izhaja iz uvodne navedbe 695 Odločbe, ki navaja, da „če bi imeli konkurenti družbe Microsoft dostop do informacij o interoperabilnosti, ki jih sama ne želi dati, potem bi jih lahko uporabili za to, da bi dali napredne funkcije svojih proizvodov na voljo v okviru omrežja odnosov interoperabilnosti, na katerih temelji okolje Windows“.

147 Da bi dokazala nepopravljive spremembe na trgu družba Microsoft navaja, da bo preučitev podrobnih specifikacij komunikacijskih protokolov, katerih lastnica je, ki jo omogoča obvezna podelitev licenc, omogočila razkritje pomembnih elementov zasnove operacijskih sistemov Windows za strežnike konkurentom. Kot je to razloženo v Madnickovi in Meyerjevi študiji, bi bile specifikacije prej zasebnih komunikacijskih protokolov še posebej dovzetne za razkrivanje informacij o notranji zasnovi operacijskih sistemov, saj so ti protokoli pogosto odvisni od posebne izvedbe v programski kodi. Uporaba takih komunikacijskih protokolov s strani tretjih bi torej pomenila specificiranje veliko podrobnosti, čeprav te podrobnosti ostanejo implicitne, kadar se protokoli uporabljajo zasebno prek različnih kopij istega operacijskega sistema, ki deluje na različnih strežnikih.

148 Obsežno razkritje teh informacij naj bi konkurentom družbe Microsoft omogočilo, da v svojih operacijskih sistemih za strežnike reproducirajo serijo funkcij, ki jih je razvila družba Microsoft s prizadevanji na področju raziskav in razvoja. Škoda, ki bi s tem nastala družbi Microsoft, bi se razširila prek meja naloženega razkritja, prek trga operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin in celo prek geografskega območja uporabe neke prisilne licence.

Tehtanje interesov

149 Družba Microsoft najprej navaja, da interes Skupnosti po učinkoviti odpravi kršitev ne zahteva takojšnje izvršitve člena 5(a) Odločbe.

150 Prvič, ker je cilj člena 82 ES „varovati interese potrošnikov in ne varovati položaja posameznih konkurentov“ (zgoraj v točki 133 navedeni sklep IMS Health proti Komisiji, točka 145), bi bilo treba veliko težo nameniti neobstoju oškodovanja potrošnikov. V obravnavani zadevi naj bi bile strankam na voljo različne rešitve glede interoperabilnosti. Tako naj v času petih let postopka pred Komisijo nobeno podjetje ne bi izrazilo želje po izbiri drugega operacijskega sistema, kot je Windows, vendar pa naj bi bilo zaradi težav z interoperabilnostjo prisiljeno izbrati operacijski sistem Windows za strežnike.

151 Drugič, izvršitev ukrepa za odpravo kršitev iz člena 5 Odločbe naj ne bi bila potrebna, saj konkurenti družbe Microsoft trenutno naj ne bi imeli potrebe po dostopu do njenih komunikacijskih protokolov. Sicer pa, kot navaja družba Microsoft, naj tudi Komisija ne bi trdila, da naj bi konkurenca med prodajalci operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin kmalu izginila, če bi se odložila izvršitev člena 5 Odločbe.

152 Glede tega družba Microsoft navaja, da so proizvodi njenih konkurentov trenutno konkurenčni in v podporo temu ponuja različne študije in napovedi glede sistema Linux, proizvodov UNIX in družbe Novell.

153 Družba Microsoft poleg tega navaja, da Komisija ni dokazala povezave med ukrepom za odpravo kršitev iz člena 5 Odločbe in kakršno koli zahtevo distributerjev operacijskih sistemov za strežnike delovnih skupin. Družba Microsoft pojasnjuje, da družbe Sun Microsystems, Novell in Free Software Foundation/Samba niso zahtevale licenc za komunikacijske protokole, katerih lastnik je.

154 Prednost, ki bi jo njeni konkurenti pridobili zaradi možnosti vpogleda v način, na katerega je družba Microsoft rešila določene težave v zvezi z zasnovo operacijskih sistemov za strežnike, ne more prevladati nad zakonitim interesom družbe Microsoft, da zaščiti svojo tehnologijo. Pri tehtanju interesov bi moral splošni interes ohranjanja učinkovite konkurence imeti jasno prednost pred interesi konkurentov družbe Microsoft.

155 Nevarnost, da bi se lahko konkurenčni distributerji operacijskih sistemov za strežnike pri odložitvi izvrševanja člena 5 Odločbe umaknili s trga, naj ne bi obstajala. Konkurenti družbe Microsoft naj bi dolga leta podeljevali licence za svoje operacijske sisteme za strežnike poklicnim strankam in to brez dostopa do specifikacij komunikacijskih protokolov, ki naj bi jim jih po Odločbi morala posredovati družba Microsoft. Ta je v podporo svoje analize predložila različne podatke zvezi z nekaterimi svojimi konkurenti na zadevnem trgu.

156 Končno, družba Microsoft meni, da ni mogoče trditi, da je izvršitev Odločbe nujna, saj je upravni postopek, med katerim naj bi se presoja Komisije spreminjala, trajal pet let.

157 Drugič, pri tehtanju interesov bi bilo treba upoštevati obveznosti Skupnosti iz mednarodnih pogodb, med drugim iz Sporazuma TRIPS, in utemeljenost tožbe iz postopka v glavni stvari. Glede slednjega družba Microsoft ob tem, da se sklicuje na sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 11. aprila 2002 v zadevi NDC Health proti IMS Health in Komisiji (T-481/01 P(R), Recueil, str. I-3401), meni da bi bilo treba ob tehtanju interesov presoditi o utemeljenosti njene tožbe iz postopka v glavni stvari. V obravnavani zadevi naj bi bilo še posebej jasno, da Komisija ni dokazala, da so bili izpolnjeni pogoji iz sodne prakse (zgoraj v točki 99 navedena sodba IMS Health), ki omogočajo prisiljenje nekega podjetja v prevladujočem položaju, naj konkurentom podeli licence.

158 Končno, družba Microsoft opozarja na to, da je družba Sun Microsystems po sprejetju Odločbe z družbo Microsoft sklenila poravnavo, ki ureja vse težave, ki so bile vzrok pritožbe pri Komisiji. Torej ni nobene nujne potrebe po izvršitvi Odločbe, medtem ko poteka postopek v glavni stvari.

159 Združenje ACT navaja, da bi neodlog izvršitve ukrepov za odpravo kršitev imel resne in nepopravljive posledice, in sicer zaradi škode v zvezi z močjo in vrednostjo pravic intelektualne lastnine njegovih članov v EGP.

160 Natančneje združenje ACT navaja, da bi, prvič, takojšnja veljavnost ukrepov za odpravo kršitev predstavljala temeljni precedens glede prisilnih licenc v zvezi s pravicami intelektualne lastnine, ki bi hitro in precej zmanjšal vrednost pravic intelektualne lastnine njegovih članov. Združenje ACT v zvezi s tem navaja, da je Komisija člen 82 ES razlagala in uporabljala na način, ki ni v skladu z obveznostmi Skupnost po členih 13, 31 in 39 Sporazuma TRIPS.

161 Drugič, združenje ACT navaja da bi razkritje komunikacijskih protokolov, ki so bili prej v izključni lasti družbe Microsoft, povzročilo nestabilnost operacijskih sistemov Windows za odjemalske osebne računalnike in za strežnike, kar bi njenim članom povzročilo takojšnjo in precejšnjo škodo.

162 Združenje CompTIA meni, da ukrep za odpravo kršitev iz člena 5 Odločbe, kolikor družbi Microsoft nalaga razkritje intelektualne lastnine vsem podjetjem na trgu strežnikov, zmanjšujejo raven varstva intelektualne lastnine v celotni industriji informacijskih in komunikacijskih tehnologij, predstavljajo vzrok pravne negotovosti, njihov takojšnji učinek pa je zmanjšanje vrednosti naložb v tehnološkem sektorju in torej ravni splošne gospodarske dejavnosti.

163 Združenje CompTIA poleg tega meni, da velika in nepopravljiva škoda, ki bi jo ta ukrep povzročil v celotnem sektorju in članom združenja CompTIA, presega morebiten negativni učinek ob neobstoju takojšnjega razkritja za javni interes in interes tretjih. Združenje CompTIA v tem smislu poudarja, da ni bilo obveščeno o nobeni težavi glede interoperabilnosti na trgu strežnikov, čeprav naj bi igralo pomembnejšo vlogo kot vsa druga združenja pri certificiranju kvalifikacij tehnološke industrije v sektorju strežnikov.

b) Argumenti Komisije in strank, ki jim je bilo dovoljeno intervenirati v podporo njenih zahtevkov

164 Komisija najprej meni, da predlog za odlog izvršitve člena 5(a) do (c) Odločbe v veliki meri temelji na presoji vpliva, ki naj bi ga Odločba imela na izvrševanje „pravic intelektualne lastnine“ družbe Microsoft, in v zvezi s tem navaja nekaj uvodnih pripomb. Komisija v stališčih z dne 13. septembra 2004 pojasnjuje, da čeprav bi predpostavili, da je družba Microsoft izrecno dokazala, da jo Odločba prisiljuje k podelitvi licenc za njene pravice intelektualne lastnine, bi njena argumentacija še vedno in v enaki meri držala. FSF-Europe podpira to argumentacijo Komisije.

Predhodne ugotovitve

165 Komisija najprej opozarja na to, da člen 5, od (a) do (c), zavezuje družbo Microsoft, da posreduje tehnično dokumentacijo, imenovano „specifikacije“, ki podrobno opisuje „protokole“ iz člena 1(1) Odločbe. Komisija poudarja, da je treba razlikovati med to tehnično dokumentacijo in izvirno kodo proizvodov družbe Microsoft. Konkurent, ki bi želel razviti operacijski sistem za strežnike, ki bi razumel protokole družbe Microsoft, bi moral namreč svoj proizvod opremiti z izvirno kodo, ki omogoča izvedbo specifikacij. Dva programerja, ki bi izvedla iste specifikacije protokola, ne bi zapisala iste izvirne kode in tako bi bilo delovanje njunih programov različno (uvodne navedbe 24, 25, 698 in od 719 do 722). S tega vidika bi lahko protokole primerjali z jezikom, katerega skladnja in besedišče bi bile specifikacije, saj to, da se dve osebi naučita skladnjo in besedišče istega jezika, ne zagotavlja, da ga bosta tudi enako uporabljali.

166 Drugič, Komisija na navedeni podlagi prehaja na obravnavo različnih pravic intelektualne lastnine, na katere se sklicuje družba Microsoft.

– Avtorska pravica

167 Glede avtorske pravice Komisija najprej meni, da navedbe družbe Microsoft niso pravilne, če ne celo zavajajoče. Družba Microsoft naj bi namreč na eni strani napačno dajala vtis, da je uporaba informacij o interoperabilnosti zaradi učinkovitosti te običajno kršitev avtorske pravice. Na drugi strani pa naj bi prav tako napačno navajala, da avtorskopravno varstvo zajema tudi komunikacijske protokole, in se sklicevala na avtorsko pravico v zvezi s „specifikacijami“, da bi podprla svoje navedbe o tem, da je uporaba znanja, ki ga te specifikacije vsebujejo, kršitev avtorske pravice.

168 Komisija pa – ne da bi izključevala možnosti, da bi bile te specifikacije lahko zajete z avtorsko pravico – meni, da to ne pomeni, da je uporaba informacij iz tega dokumenta, v obliki izvedbe v nekem operacijskem sistemu, kršitev avtorske pravice, saj kot je navedeno v Odločbi, izvedba neke specifikacije ni kopiranje, ampak je jasno ločeno delo (uvodne navedbe 25, 570 in naslednje ter 719 in naslednje).

169 Komisija v stališčih z dne 13. septembra 2004 v bistvu navaja, da izvedba komunikacijskih protokolov ni oblika izkoriščanja, ki bi bila prepovedana z avtorsko pravico.

170 Med številnimi pripombami Komisije glede stališč družbe Microsoft z dne 19. avgusta 2004 je treba podrobneje izpostaviti odgovore na pet vrst argumentov.

171 Prvič, Komisija navaja, da se družba Microsoft v stališčih z dne 19. avgusta 2004 prvič opira na pravico do „razkritja“ (zgoraj navedena točka 119). Komisija ugotavlja, da člen 6a Bernske konvencije, ki ureja „moralne pravice“ imetnika avtorske pravice, te pravice ne omenja, in da zato kakršna koli kršitev glede izvrševanja te domnevne pravice ne more biti v nasprotju z „normalno uporabo računalniškega programa“, kot je to opredeljeno v členu 6(3) Direktive 91/250, saj ta določba pojasnjuje, da jo je treba razlagati „v skladu z določbami Bernske konvencije“. Pravica do razkritja naj bi bila še najbolj podobna „moralni pravici“, ki pa ne more biti predmet licence. Sicer pa naj bi bilo sklicevanje na pravico do razkritja le težko združljivo z dejstvom, da so proizvodi družbe Microsoft na trgu, da jih lahko osebe opazujejo, jih preučijo in preizkusijo ter v določenih okoliščinah dekompilirajo. Končno, razlogi družbe Microsoft za zavrnitev razkritja zadevnih informacij naj bi bili izključno ekonomski in naj torej ne bi imeli nič opraviti z razlogom za obstoj zadevne pravice.

172 Drugič, Komisija se ne strinja s tem, da bi lahko tehnično dokumentacijo, ki naj bi se jo razkrilo, šteli za „računalniški program“, varovan po Direktivi 91/250, in sicer zato, ker naj bi šlo za „pripravljalni material za zasnovo“ računalniškega programa (zgoraj navedena točka 118). Navaja, da namreč zadevne informacije ne nastanejo vnaprej kot notranja podpora pri ustvarjanju programov družbe Microsoft, ampak za nazaj in z edinim ciljem, da se njenim konkurentom razkrijejo le omejene informacije.

173 Komisija v zvezi z navedbo družbe Microsoft, ki temelji na členu 4 Direktive 91/250 in po kateri naj bi bila izvedba zadevnih protokolov „skoraj gotovo“ prilagoditev ali prevod specifikacij, ki jih zajemajo avtorsko pravico družbe Microsoft (zgoraj navedena točka 120), odgovarja da tožeča stranka ni utemeljila teh navedb. Navaja, da se iz besedila Direktive 91/250 in pripravljalnih dokumentov, ki se nanjo nanašajo, lahko sklepa, da člen 4 navedene direktive običajno ne zajema priprave vmesniške programske opreme na podlagi specifikacij vmesnikov. Člen 6 iste direktive naj bi namreč temeljil na predpostavki, da je uporaba informacij o interoperabilnosti, ki se jih zaradi „pridobivanja informacij, potrebnih za interoperabilnost nekega neodvisno ustvarjenega računalniškega progra