SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 28. julija 2016 ( 1 )

Zadeva C‑173/15

GE Healthcare GmbH

proti

Hauptzollamt Düsseldorf(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija))

„Predhodno odločanje — Carinska unija — Carinski zakonik Skupnosti — Uredba (EGS) št. 2913/92 — Uredba (EGS) št. 2454/93 — Carinska vrednost — Vključitev avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke v carinsko vrednost — Plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke v korist s prodajalcem in kupcem blaga povezane družbe — Avtorski honorarji ali licenčnine iz naslova prodaje blaga in opravljanja storitev ter uporabe zaščitenega imena — Ustrezna porazdelitev na podlagi objektivnih in določljivih podatkov“

I – Uvod

1. Ali je mogoče avtorske honorarje ali licenčnine za znamke vključiti v carinsko vrednost uvoženega blaga, čeprav njihov znesek v času nastanka carinskega dolga še ni bil znan? Če je odgovor pritrdilen, ali je treba plačati te avtorske honorarje ali licenčnine za znamke – in pod katerimi pogoji – če se ti ne nanašajo izključno na uvoženo blago ter kupec in prodajalec pripadata istemu koncernu kot podjetje, ki mu jih je treba plačati?

2. Na to se v bistvu nanašajo vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) in ki zadevajo razlago določb Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, ( 2 ) kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006 ( 3 ) (v nadaljevanju: carinski zakonik), ( 4 ) ter določb Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92, ( 5 ) kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1792/2006 z dne 23. oktobra 2006 ( 6 ) (v nadaljevanju: izvedbena uredba). ( 7 )

3. Ta vprašanja so bila postavljena v okviru spora med družbo GE Healthcare GmbH in Hauptzollamt Düsseldorf (glavni carinski urad v Düsseldorfu) v zvezi z zahtevkom za vračilo uvoznih dajatev, ki ga je vložila družba GE Healthcare, ker naj se znesek licenčnin za znamke, plačanih družbi M., ne bi smel prišteti k carinski vrednosti blaga, ki ga je družba GE Healthcare uvozila v Skupnost in je bilo kupljeno pri prodajalcih iz tretjih držav, ki pripadajo istemu koncernu, to je koncernu General Electric (v nadaljevanju: koncern GE).

4. Natančneje, iz spisa izhaja, da je družba, ki jo je družba GE Healthcare nasledila kot univerzalna pravna naslednica, 1. januarja 2003 sklenila licenčno pogodbo (trademark agreement) z družbo M., to je podjetjem, ki prav tako pripada koncernu GE. Družba M. je na podlagi člena II A te pogodbe družbi GE Healthcare podelila plačljivo, neizključno licenco za uporabo znamke koncerna GE v povezavi s proizvedenimi in prodanimi izdelki ter storitvami, opravljenimi za tretje osebe, ob strogem spoštovanju standardov kakovosti. ( 8 ) Licenčnine iz tega naslova, ki so vsako leto zapadle v plačilo 31. decembra, so za uporabo znamke znašale 0,95 % prometa družbe GE Healthcare, za uporabo trgovskega imena GE pa 0,05 % njenega prometa. V zvezi z izračunom zneska licenčnin je pogodba zlasti določala pravila, po katerih je morala družba GE Healthcare družbi M. predložiti informacije o cenah, in pravila, po katerih je zadnjenavedena družba lahko preverila ta izračun.

5. Poleg tega je družba M. družbi GE Healthcare podelila neplačljivo, neizključno licenco za neomejeno predstavljanje znamke na izdelkih, ki jih zadnjenavedena družba uporablja za testiranja in kot komercialne vzorce, in na odpadnih kovinah ali odpadkih. Družba GE Healthcare je lahko izdelke s to znamko, ne da bi ji bilo treba plačati licenčnino, uporabljala tudi v trgovinskih odnosih z družbami (iz istega koncerna), ki so imele pravico do uporabe licence pod podobnimi pogoji, kot so tisti iz licenčne pogodbe.

6. Predložitveno sodišče meni, da je imela družba M. na podlagi licenčne pogodbe obsežna nadzorna pooblastila in je lahko v primeru kršitve standardov kakovosti odpovedala pogodbo s kratkim odpovednim rokom.

7. Glavni carinski urad v Düsseldorfu je med carinskim nadzorom v zvezi z obdobjem med letoma 2007 in 2009 zlasti ugotovil, da je družba GE Healthcare od družb koncerna GE kupila blago s poreklom iz tretjih držav, vendar pri določitvi carinske vrednosti tega blaga neupravičeno ni navedla licenčnin. Zato je ta urad izdal odločbo o naknadni odmeri neplačanih uvoznih dajatev.

8. Družba GE Healthcare je te dajatve plačala, nato pa je zahtevala njihovo povračilo v skladu s postopkom, določenim v členu 236 carinskega zakonika. Kot razlog za ta zahtevek je navedla, da licenčnine, ki so bile plačane na podlagi licenčne pogodbe, niso licenčnine, ki se prištejejo k carinski vrednosti uvoženega blaga na podlagi člena 32(1)(c) carinskega zakonika. Po mnenju družbe GE Healthcare se te licenčnine namreč niso nanašale na uvoženo blago in vsekakor niso bile „pogoj za prodajo blaga“ v smislu tega člena.

9. Ker je glavni carinski urad v Düsseldorfu ta zahtevek zavrnil, je družba GE Healthcare pri predložitvenem sodišču vložila tožbo.

10. Ker je predložitveno sodišče menilo, da je odločitev v postopku v glavni stvari odvisna od razlage določb carinskega zakonika in izvedbene uredbe, je odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja: „1. Ali se lahko avtorski honorarji ali licenčnine v smislu člena 32(1)(c) [carinskega zakonika] vključijo v carinsko vrednost, čeprav niti za trenutek sklenitve pogodbe niti za trenutek, ki je merodajen za nastanek carinskega dolga in v obravnavanem sporu izhaja iz členov 201(2) in 214(1) [tega] zakonika, ni mogoče ugotoviti, ali je nastal dolg avtorskih honorarjev ali licenčnine? 2. Če je treba na prvo vprašanje odgovoriti pritrdilno: ali se lahko avtorski honorarji ali licenčnine za znamke v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika nanašajo na uvoženo blago, čeprav se plačujejo tudi za storitve in uporabo bistvenega dela imena skupnega koncerna? 3. Če je treba na drugo vprašanje odgovoriti pritrdilno: ali so lahko avtorski honorarji ali licenčnine za znamke v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika pogoj za prodajo uvoženega blaga za izvoz v Skupnost v smislu člena 32(5)(b) carinskega zakonika, čeprav je njihovo plačilo zahtevala in opravila s prodajalcem in kupcem povezana družba? 4. Če je treba na tretje vprašanje odgovoriti pritrdilno in se licenčnine, kot v obravnavanem primeru, delno nanašajo na uvoženo blago in delno na storitve po uvozu: ali ustrezna, zgolj na podlagi objektivnih in določljivih podatkov opravljena porazdelitev v skladu s členom 158(3) [izvedbene uredbe] in pojasnjevalno opombo iz Priloge 23 izvedbene uredbe k členu 32(2) carinskega zakonika pomeni, da se sme popraviti samo carinska vrednost, določena z uporabo člena 29 carinskega zakonika, ali pa je, če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29 carinskega zakonika, pri določanju carinske vrednosti z uporabo njegovega člena 31 mogoče uporabiti tudi porazdelitev iz člena 158(3) izvedbene uredbe, če ti stroški sicer ne bi bili upoštevani?“

II – Postopek pred Sodiščem

11. Pisna stališča o teh vprašanjih so predložile stranki v postopku v glavni stvari, nemška in italijanska vlada ter Evropska komisija. Sodišče je ob koncu pisne faze postopka v skladu s členom 76(2) svojega poslovnika menilo, da ima na voljo dovolj informacij, da lahko o zadevi odloči brez obravnave.

III – Analiza

A – Predhodne ugotovitve

12. Namen ureditve Unije o carinskem vrednotenju uvoženega blaga je vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih in fiktivnih carinskih vrednosti. ( 9 )

13. Iz tega sledi, da mora carinska vrednost odražati resnično ekonomsko vrednost uvoženega blaga in upoštevati vse njegove dele, ki predstavljajo ekonomsko vrednost. ( 10 )

14. Tako je na podlagi člena 29 carinskega zakonika carinska vrednost uvoženega blaga načeloma njegova transakcijska vrednost, torej cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni med drugim v skladu s členom 32 tega zakonika. ( 11 )

15. V členu 32(1)(c) carinskega zakonika je pojasnjeno, da je treba pri določanju carinske vrednosti „z uporabo člena 29“ dejansko plačani ali plačljivi ceni za uvoženo blago prišteti „avtorske honorarje in licenčnine za vrednoteno blago, ki jih mora kupec plačati neposredno ali posredno kot pogoj za prodajo vrednotenega blaga, če ti avtorski honorarji in licenčnine niso bili vključeni v dejansko plačano ali plačljivo ceno“.

16. V skladu s členom 157(1) izvedbene uredbe se za namene člena 32(1)(c) carinskega zakonika za „avtorske honorarje in licenčnine“ med drugim štejejo plačila za uporabo pravic v zvezi „s prodajo za izvoz uvoženega blaga (predvsem blagovne znamke in zaščiteni modeli)“ ali „z uporabo ali ponovno prodajo uvoženega blaga (predvsem avtorske pravice in proizvodni postopki, ki so neločljivo vključeni v uvoženo blago)“.

17. Člen 157(2) izvedbene uredbe v zvezi s pogoji za uporabo člena 32(1)(c) carinskega zakonika določa, da je treba avtorske honorarje ali licenčnine prišteti k dejansko plačanim ali plačljivim cenam, le če se to plačilo, prvič, „nanaša na blago, ki je predmet vrednotenja“, in drugič, „predstavlja prodajni pogoj za to blago“.

18. Iz tega sledi, da morajo biti za uskladitev, ki se zahteva na podlagi člena 32(1)(c) carinskega zakonika v zvezi s plačilom avtorskih honorarjev ali licenčnin, izpolnjeni ti trije kumulativni pogoji, in sicer avtorski honorarji ali licenčnine ne smejo biti vključeni v dejansko plačano ali plačljivo ceno, nanašati se morajo na uvoženo blago in kupec mora biti zavezan k plačilu teh avtorskih honorarjev ali licenčnin kot pogoj za prodajo uvoženega blaga.

19. V zadevi v glavni stvari se vprašanja, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, ne nanašajo na prvega od teh pogojev. Ni namreč sporno, da družba GE Healthcare licenčnin v zvezi z uporabo znamke, na katere se je nanašala licenčna pogodba, ki jo je sklenila z družbo M., ni vključila v carinsko vrednost blaga, ki ga je uvažala iz tretjih držav. ( 12 )

20. Nasprotno pa sta preostala pogoja – prvič, to, da se morajo avtorski honorarji ali licenčnine za znamke „nanašati na“ uvoženo blago oziroma biti povezani z njim, in drugič, obveznost, da se plačajo kot „pogoj za prodajo“ tega blaga – v središču prvih treh vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče.

21. Namen prvih dveh vprašanj, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, je v bistvu ugotoviti, ali se avtorski honorarji ali licenčnine „nanašajo na“ uvoženo blago, čeprav ob sklenitvi licenčne pogodbe ali ob nastanku carinskega dolga ni mogoče ugotoviti, ali je treba plačati avtorske honorarje ali licenčnine, ter se ti plačujejo tudi za storitve, ki jih družba GE Healthcare opravi za druga podjetja, in za uporabo trgovskega imena koncerna GE. Če bi bil odgovor na prvi dve vprašanji pritrdilen, želi predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem izvedeti, ali so avtorski honorarji ali licenčnine za znamke „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga, čeprav v zadevi v glavni stvari njihovo plačilo zahteva s kupcem in prodajalcem tega blaga povezano podjetje in se plačajo temu podjetju. Kot bo izrecneje navedeno v nadaljevanju, je treba za preučitev tega vprašanja zlasti razložiti člen 160 izvedbene uredbe, v katerem je v bistvu pojasnjeno, da je treba avtorske honorarje ali licenčnine, če jih kupec uvoženega blaga plača tretji osebi, šteti za pogoj za prodajo, le če prodajalec ali z njim povezana oseba od kupca zahteva to plačilo.

22. Le če je treba pritrdilno odgovoriti tudi na tretje vprašanje, se predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali bi bilo mogoče uskladitev iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika – ki naj bi se v skladu s členom 158(3) izvedbene uredbe nanašala na ustrezno porazdelitev med licenčninami za znamke v zvezi z uvoženim blagom na eni strani in temi licenčninami v zvezi s storitvami, ki jih je opravila družba GE Healthcare, na drugi – izvesti, le če je mogoče carinsko vrednost določiti na podlagi transakcijske vrednosti, navedene v členu 29 carinskega zakonika, ne pa tudi, če se ta vrednost določi s podredno metodo, opredeljeno v členu 31 tega zakonika, na katerega člen 32 navedenega zakonika izrecno ne napotuje.

23. Po zgornjih pojasnilih je treba zdaj zaporedoma preučiti ta vprašanja.

B – Prvi dve vprašanji za predhodno odločanje: ali se avtorski honorarji ali licenčnine za znamke nanašajo na uvoženo blago?

24. Predložitveno sodišče se v bistvu najprej sprašuje, ali se avtorski honorarji ali licenčnine „nanašajo na“ uvoženo blago v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika, čeprav v času sklenitve licenčne pogodbe ali nastanka carinskega dolga ni jasno, ali je nastala obveznost njihovega plačila. Nato se mu porajajo še dvomi v zvezi s tem, ali lahko ti avtorski honorarji ali licenčnine izpolnijo isti pogoj, tudi če se ne plačajo le za trženje uvoženega blaga, ampak tudi za storitve, ki jih opravi družba GE Healthcare za druga podjetja, in za uporabo trgovskega imena koncerna GE.

25. Medtem ko družba GE Healthcare meni, da take okoliščine izključujejo to, da bi bilo mogoče avtorske honorarje ali licenčnine obravnavati tako, da se nanašajo na uvoženo blago, tako da se ne bi smela opraviti uskladitev iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika, menijo vse preostale zadevne stranke nasprotno.

26. Želim predvsem poudariti, da mora v okviru predhodnega odločanja izključno predložitveno sodišče – in ne Sodišče – presoditi dejstva iz spora o glavni stvari, zlasti pogoje licenčne pogodbe, ki sta jo sklenili družba GE Healthcare in družba M.

27. V zvezi s tem je iz pojasnil predložitvenega sodišča razvidno, da družba GE Healthcare na podlagi te pogodbe uvoženo blago, označeno z zaščiteno znamko, prodaja z vidika koncerna GE tretjim osebam, za kar plačuje licenčnine, vendar lahko poleg tega ta družba blago, označeno z zaščiteno znamko, uvaža tudi brez plačila licenčnine, če je to blago, ki se uporablja za poskusne namene, kot demonstracijski pripomočki ali kot odpadne kovine ali odpadki, ter tisto, ki se ponovno proda družbam koncerna GE, ki morajo podobno kot družba GE Healthcare plačevati licenčnine. Poleg tega se po navedbah predložitvenega sodišča znesek licenčnin za znamke določi glede na letni promet družbe GE Healthcare, to je promet, ki vključuje tudi storitve, ki jih je ta družba opravila ob pomoči uvoženega blaga.

28. Zaradi teh elementov torej predložitveno sodišče dvomi o tem, da se licenčnine nanašajo na uvoz blaga. Zdi se namreč, prvič, da je plačilo licenčnin odvisno od uporabe uvoženega blaga, torej od transakcije, ki sledi uvozu blaga, ko je carinski dolg že nastal in je bilo to blago dano v prosti promet. Drugič, znesek licenčnin, ki jih je treba plačati, ni določen na podlagi cene vsake enote uvoženega blaga.

29. Kar zadeva prvo točko, je iz spisa razvidno, da je obveznost plačila licenčnin za uporabo znamke, s katero je označeno blago, ki ga uvozi družba GE Healthcare, določena z licenčno pogodbo, pri čemer so izvzeti posebni primeri, navedeni zgoraj v točki 27, za katere se uporablja oprostitev. Te licenčnine se torej dejansko nanašajo na uvoženo blago, tudi če njihov natančen znesek ni določen v času sklenitve pogodbe ali naknadno ob sprejemu carinske deklaracije ali v času nastanka carinskega dolga.

30. Kot sta nemška vlada in Komisija upravičeno navedli, v členu 32(1)(c) carinskega zakonika med pogoji za uporabo te določbe ni navedeno, da mora biti znesek avtorskih honorarjev ali licenčnin, ki jih mora plačati kupec uvoženega blaga, določen že v času nastanka carinskega dolga.

31. Določbe izvedbene uredbe potrjujejo, da je naknadna uskladitev plačljive cene po nastanku carinskega dolga povsem mogoča. Tako lahko na podlagi člena 156a(1) izvedbene uredbe carinski organi na zahtevo udeleženca odobrijo, da se nekateri elementi, ki se prištejejo dejansko plačani ali plačljivi ceni, čeprav v času nastanka carinskega dolga njihove količine ni mogoče določiti, določijo na osnovi ustreznih in posebnih meril. Poleg tega lahko na podlagi člena 254 te uredbe carinski organi na zahtevo deklaranta sprejmejo nepopolno deklaracijo za sprostitev v prosti promet, ki lahko na podlagi člena 257 navedene uredbe vsebuje začasno navedbo carinske vrednosti. To deklaracijo je mogoče naknadno dopolniti ali celo nadomestiti pod pogoji, določenimi v členih 256, 257 in 259 iste uredbe.

32. Dalje, če se ne bi moglo nikakor dopustiti, da se avtorski honorarji ali licenčnine nanašajo na uvoženo blago, če njihov znesek v času nastanka carinskega dolga še ni določen, bi se s tem okrnil polni učinek člena 32(1)(c) carinskega zakonika. Kot namreč izhaja iz točke 14 pojasnila št. 3 Odbora za carinski zakonik (Oddelek za carinsko vrednotenje) o učinku avtorskih honorarjev in licenčnin na carinsko vrednost, se ti avtorski honorarji in licenčnine na splošno izračunajo po uvozu vrednotenega blaga. ( 13 ) Ta okoliščina pomeni prav to, da je treba ali odložiti dokončno določitev carinske vrednosti v skladu zlasti s členom 257 izvedbene uredbe ali pa uporabiti uskladitev, določeno s členom 156a te uredbe.

33. Menim, da iz tega izhaja, da se s členom 32(1)(c) carinskega zakonika ne zahteva, da je za možnost uporabe s tem členom določene uskladitve carinske vrednosti uvoženega blaga znesek avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke določen najpozneje v času nastanka carinskega dolga.

34. Kar zadeva drugo točko, ki se nanaša na okoliščino, da se na podlagi licenčne pogodbe znesek plačljivih avtorskih honorarjev ali licenčnin določi neodvisno od cene vsake enote uvoženega blaga, ta po mojem mnenju ne izključuje možnosti, da se avtorski honorarji ali licenčnine za znamke nanašajo na uvoženo blago ali so povezani z njim.

35. Člen 161, prvi odstavek, izvedbene uredbe sicer res določa, da se domneva, da se avtorski honorar ali licenčnina nanaša na vrednoteno blago, uporablja, če je način obračunavanja tega avtorskega honorarja ali licenčnine odvisen od cene uvoženega blaga.

36. Vendar ta določba še ne pomeni, da je v primeru, kot je tisti iz zadeve v glavni stvari, ko avtorski honorarji ali licenčnine niso določeni glede na ceno vsake enote uvoženega blaga, kakršna koli povezava med avtorskimi honorarji ali licenčninami in uvoženim blagom izključena.

37. Iz člena 161, drugi odstavek, izvedbene uredbe namreč izhaja, da se lahko plačilo tega avtorskega honorarja ali licenčnine prav tako „nanaša na vrednoteno blago“, tudi če se znesek tega avtorskega honorarja ali licenčnine „obračuna neodvisno od cene uvoženega blaga“.

38. V obravnavani zadevi ni sporno, da se plačljivi zneski licenčnin ujemajo z odstotnim deležem prometa, ustvarjenega s prodajo uvoženega blaga, označenega z znamko, na katero se nanaša licenčna pogodba. Licenčnine se tako plačajo kot plačilo za uporabo znamke, s katero je označeno uvoženo blago.

39. Ta položaj se ujema z meriloma, navedenima v členu 159 izvedbene uredbe, katerih namen je v posebnem okviru blagovnih znamk pojasniti pogoj v zvezi z „nanašanjem na“, ki mora biti izpolnjen za povezavo med plačilom avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke in uvoženim blagom. Tako je v tem členu pojasnjeno, da se avtorski honorar ali licenčnina za pravico uporabe blagovne znamke k dejansko plačani ali plačljivi ceni za uvoženo blago prišteje le tedaj, kadar „se avtorski honorar ali licenčnina nanaša na blago, ki je bilo po uvozu ponovno prodano v nespremenjenem stanju ali le nebistveno obdelano oziroma predelano“, in kadar „se to blago prodaja z blagovno znamko, nameščeno pred uvozom ali po njem in za katero se plačuje avtorski honorar ali licenčnina“.

40. Kot velja za zadevo v glavni stvari, se plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin torej dejansko „nanaša na“ uvoženo blago, označeno z zaščiteno znamko, in sicer, natančneje, nanaša se na letni dobiček, ustvarjen s prodajo tega blaga. ( 14 )

41. Kot je nemška vlada trdila, dejstvo, da se lahko avtorski honorarji ali licenčnine delno nanašajo tudi na storitve, opravljene po uvozu navedenega blaga, ali v neznatnem deležu na uporabo trgovskega imena GE, še ne pomeni, da se ti avtorski honorarji ali licenčnine nikakor ne nanašajo na uvoženo blago v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika.

42. Kot sta nemška vlada in Komisija upravičeno navedli, je bila z izvedbeno uredbo dejansko določena možnost, da se porazdelitev avtorskih honorarjev ali licenčnin, če se ti nanašajo le na del uvoženega blaga, izkaže za potrebno. Člen 158(3) te uredbe namreč določa, da se avtorski honorarji ali licenčnine „[č]e se […] delno nanašajo na uvoženo blago, delno pa na druge sestavine ali sestavne dele, ki se blagu dodajo po uvozu, ali na storitve po uvozu, […] ustrezno porazdelijo zgolj na podlagi objektivnih in določljivih podatkov v skladu s pojasnjevalno opombo iz Priloge 23 [k izvedbeni uredbi] k členu 32(2) [carinskega] zakonika“.

43. S členom 158(3) izvedbene uredbe je torej predpostavljeno, da je pogoj iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika izpolnjen, tudi če se avtorski honorarji ali licenčnine le delno nanašajo na uvoženo blago. V tem primeru uskladitev, ki jo je treba opraviti v zvezi s carinsko vrednostjo tega blaga, temelji na objektivnih in določljivih podatkih, na podlagi katerih je mogoče določiti znesek avtorskih honorarjev ali licenčnin, ki se nanašajo le na uvoženo blago brez preostalih, z uvozom blaga nepovezanih elementov ali nadaljnjih transakcij, vključno z opravljanjem storitev.

44. Iz tega izhaja, da je pogoj, po katerem se morajo na podlagi člena 32(1)(c) carinskega zakonika avtorski honorarji ali licenčnine nanašati na vrednoteno uvoženo blago, izpolnjen, tudi če se ti avtorski honorarji ali licenčnine le delno nanašajo na uvoženo blago.

45. Zato predlagam, naj se na prvi dve vprašanji za predhodno odločanje odgovori, kot je navedeno spodaj. Prvič, člen 32(1)(c) carinskega zakonika je treba razlagati tako, da se z njim ne zahteva, da je za možnost uporabe s tem členom določene uskladitve carinske vrednosti uvoženega blaga, označenega s to znamko, znesek avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke določen že v času nastanka carinskega dolga. Drugič, člen 32(1)(c) carinskega zakonika dopušča, da se avtorski honorarji ali licenčnine „nanašajo“ na uvoženo blago, označeno z isto znamko, v smislu tega člena in člena 157(2) izvedbene uredbe, tudi če se ti avtorski honorarji ali licenčnine le delno nanašajo na navedeno blago.

C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje: ali je plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke „pogoj za prodajo “ uvoženega blaga?

46. Če bi bil odgovor na prvi dve vprašanji pritrdilen, želi predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem izvedeti, ali so avtorski honorarji ali licenčnine „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika, čeprav v zadevi v glavni stvari njihovo plačilo zahteva s kupcem in prodajalcem tega blaga povezano podjetje in se plačajo istemu podjetju.

47. Naj spomnim, da člen 32(1)(c) carinskega zakonika določa, da se avtorski honorarji ali licenčnine vključijo v carinsko vrednost uvoženega blaga, če jih kupec „mora“ plačati neposredno ali posredno kot „pogoj za prodajo“ vrednotenega blaga. Ta pogoj je povzet tudi v členu 157(2) izvedbene uredbe.

48. Vendar pa niti člen 32(1)(c) carinskega zakonika niti člen 157(2) izvedbene uredbe ne pojasnjujeta, kako je treba razumeti „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga.

49. V točki 12 pojasnila št. 3 Odbora za carinski zakonik (Oddelek za carinsko vrednotenje) o učinku avtorskih honorarjev in licenčnin na carinsko vrednost je navedeno, da je treba odgovoriti na vprašanje, ali bi bil prodajalec pripravljen prodati blago brez plačila avtorskega honorarja ali licenčnine. Ta pogoj je lahko ekspliciten ali impliciten in ni nujno, da izhaja iz določb licenčnega sporazuma.

50. Kot sem že navedel, mnenja ali sklepi Odbora za carinski zakonik sicer niso zavezujoči, vendar so kljub temu pomembna sredstva za zagotovitev, da carinski organi držav članic enotno uporabljajo carinski zakonik, in se lahko kot taki štejejo za tehtna sredstva razlage tega zakonika. ( 15 )

51. Menim namreč, da je povsem pravilno domnevati, da je plačilo avtorskega honorarja ali licenčnine „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga, če prodajalec (ali z njim povezana oseba) ni pripravljen ali ne more prodati blaga brez plačila avtorskega honorarja ali licenčnine ali, drugače povedano, če kupec ne more kupiti uvoženega blaga, ne da bi plačal avtorski honorar ali licenčnino. ( 16 )

52. O tem, ali je ta pogoj izpolnjen, mora presoditi predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh dokumentov, zlasti licenčnega sporazuma in pogodb o prodaji blaga, ter okoliščin iz zadeve v glavni stvari.

53. Naj v zvezi s tem dodam, da se zdi, da tretje vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, izhaja iz predpostavke, da bi bil lahko pogoj iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika in člena 157(2) izvedbene uredbe a priori izpolnjen.

54. Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali se zadeva v glavni stvari, za katero je značilen trikotni odnos (kupec-pridobitelj licence, prodajalec in dajalec licence) znotraj istega koncerna, ujema s položajem iz člena 160 izvedbene uredbe. Ta člen namreč določa, da so, „[č]e kupec avtorske honorarje ali licenčnino plača tretji osebi, […] pogoji iz člena 157(2) [izvedbene uredbe] izpolnjeni le tedaj, če prodajalec ali z njim povezana oseba zahteva od kupca to plačilo“. ( 17 )

55. V zadevi v glavni stvari ni sporno, da je prejemnik plačila zneska licenčnin hkrati tudi subjekt, ki od družbe GE Healthcare zahteva to plačilo.

56. Ob upoštevanju razlage člena 160 izvedbene uredbe se je treba vprašati, ali je to, da sta „tretja oseba“ prejemnica in s prodajalcem „povezana oseba“ samo ena oseba, veljavna možnost. Če to drži, bo mogoče v praksi pogoj iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika in člena 157(2) izvedbene uredbe, po katerem mora biti plačilo avtorskega honorarja ali licenčnine „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga, obravnavati kot izpolnjen.

57. Razen tožeče stranke iz postopka v glavni stvari – ki se opira predvsem na nemško različico člena 160 izvedbene uredbe in pravzaprav meni, da se ta člen uporablja le v štirikotnih odnosih, v katerih je „tretja oseba“ ločena od kupca, prodajalca in s prodajalcem „povezane osebe“ – vse stranke, ki so predložile pisna stališča, menijo, da niti carinski zakonik niti izvedbena uredba ne izključujeta možnosti, da sta prejemnik plačila avtorskih honorarjev ali licenčnin in s prodajalcem uvoženega blaga povezana oseba samo en subjekt ali samo ena oseba.

58. Tudi sam se strinjam s tem stališčem.

59. Naj najprej pojasnim, da predložitveno sodišče Sodišča ne sprašuje o naravi odnosov ali intenzivnosti vezi, ki jih morata vzdrževati prodajalec in „z njim povezana“ oseba. To sodišče namreč predpostavlja, da je družba M. povezana s prodajalcem(‑ci) blaga, ki ga uvaža družba GE Healthcare, zaradi okoliščine, da so vsa ta podjetja družbe, ki pripadajo koncernu GE ter so neposredno ali posredno pod nadzorom matične družbe tega koncerna.

60. Ob upoštevanju elementov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, menim, da je ta predpostavka pravilna. Iz člena 143(1)(f) izvedbene uredbe, ki ga je treba upoštevati pri razlagi določb carinskega zakonika in izvedbene uredbe v zvezi s carinsko vrednostjo blaga, namreč izhaja, da se osebi štejeta za povezani, „če obe neposredno ali posredno nadzira tretja oseba“.

61. Dalje, kot je nemška vlada priznala, bi bilo mogoče na podlagi nemške različice člena 160 izvedbene uredbe, za katero se zdi, da v drugem delu tega člena napotuje na tretjo osebo tako z vidika prodajalca kot z vidika z njim povezane osebe, ( 18 ) dopustiti razlago, ki jo zagovarja tožeča stranka iz postopka v glavni stvari.

62. Vendar pa se v skladu z ustaljeno sodno prakso formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Določbe prava Unije je treba namreč razlagati in uporabljati enotno ob upoštevanju različic v vseh jezikih Unije. Če se med jezikovnimi različicami pravnega besedila Unije pojavijo razlike, je treba zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je. ( 19 )

63. Vendar nobena od preostalih jezikovnih različic člena 160 izvedbene uredbe ne vsebuje še enega napotila na „tretjo osebo“, ki ji je treba plačati avtorske honorarje ali licenčnine. ( 20 )

64. To pa niti ni odločilno. Jasno je namreč, da se obveznost kupca, da izvede „to plačilo“ (v angleščini „that payment“), nanaša na plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin, ki ga mora ta kupec izvesti v korist „tretje osebe“.

65. To, da se s prodajalcem povezana oseba ne opredeli za „tretjo osebo“ v smislu člena 160 izvedbene uredbe, še ne pomeni, da plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin ni „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika.

66. Po mojem mnenju namreč ni tako pomembna oseba, ki se ji plačajo avtorski honorarji ali licenčnine, ampak, kot sem že navedel, odgovor na vprašanje, ali lahko kupec uvoženega blaga to blago pri prodajalcu kupi, ne da bi plačal avtorske honorarje ali licenčnine, ali ne. Drugače povedano, to, ali je odnos trikoten ali štirikoten, ni odločilno, če prodajalec ali z njim povezana oseba od kupca uvoženega blaga tako ali drugače zahteva, da plača avtorske honorarje ali licenčnine. Pravzaprav se je treba vprašati, ali ima s prodajalcem povezana oseba nad kupcem in/ali prodajalcem pristojnost prisile ali nadzora, prek katere se lahko prepriča, da bo blago, označeno z znamko, na katero se nanaša licenčna pogodba, uvoženo, le če bodo plačani avtorski honorarji ali licenčnine za znamke.

67. Če mora kupec prodajalcu uvoženega blaga plačati avtorske honorarje ali licenčnine, je merilo „pogoja za prodajo“ v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika gotovo izpolnjeno, zato se vprašanje, ali je treba uporabiti člen 160 izvedbene uredbe, ne postavlja. Prav tako je mogoče predpostaviti, da je plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin „pogoj za prodajo“ blaga, če je treba to plačilo izvesti pri s prodajalcem povezani osebi, da ta privoli v dobavo navedenega blaga kupcu.

68. V položaju iz zadeve v glavni stvari, v kateri znotraj multinacionalnega koncerna med seboj povezanih družb plačilo licenčnin za znamke zahteva s prodajalcem povezana oseba v korist iste povezane osebe, je mogoče predpostaviti tudi, da prodajalec blago, označeno z zaščiteno znamko, kupcu dobavi le zato, ker mora ta z navedenim prodajalcem povezani osebi plačati licenčnine za znamke.

69. To razlago potrjuje točka 13 pojasnila št. 3 Odbora za carinski zakonik (Oddelek za carinsko vrednotenje) o učinku avtorskih honorarjev in licenčnin na carinsko vrednost, v skladu s katero se lahko za prodajalca blaga ali za z njim povezano osebo šteje, da od kupca zahteva to plačilo zneska avtorskih honorarjev ali licenčnin, kadar je v multinacionalni skupini blago kupljeno od enega člana skupine, avtorski honorar pa je treba plačati drugemu članu iste skupine.

70. Kot sta nemška in italijanska vlada v bistvu trdili, je mogoče le s tako razlago zagotoviti, da se odnosi med odvisnimi družbami multinacionalnega koncerna, znotraj katerega morajo te družbe upoštevati smernice krovne družbe skupine, zastavljene v skladu strateškim poslovnim modelom, ne znajdejo zunaj področja uporabe člena 32(1)(c) carinskega zakonika.

71. V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče potrdilo, da je imela družba M. kot dajalka licence, povezana s prodajalci iz koncerna GE, obsežna pooblastila za nadzor nad družbo GE Healthcare.

72. Drži sicer, da lahko v položaju, kot je tisti iz zadeve v glavni stvari, kupec izkoristi nekaj konkurence med prodajalci, ki pripadajo koncernu, saj se lahko za uvoz blaga, označenega z zaščiteno znamko, obrne na več dobaviteljev.

73. Vendar člen 159, tretja alinea, izvedbene uredbe določa, da če „kupec nima možnosti nabave tega blaga pri drugih, s prodajalcem nepovezanih dobaviteljih“, se avtorski honorar ali licenčnina za pravico uporabe blagovne znamke prišteje k dejansko plačani ali plačljivi ceni za uvoženo blago.

74. Menim, da je ta pogoj izpolnjen, zato je treba opraviti uskladitev iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika, če se izkaže – o čemer sem prepričan in kar je mogoče predpostaviti, vendar se bo moralo o tem na podlagi vseh listin v spisu prepričati še predložitveno sodišče – da tudi te dobavitelje zavezujejo notranje smernice koncerna in da kupcu ne morejo prodati blaga, če ta ne plača licenčnin za znamke. Ker je bila namreč pred prodajo blaga, označenega z zaščiteno znamko, sklenjena licenčna pogodba z drugo družbo iz koncerna, je mogoče na splošno predpostaviti, da se dobavitelji tega blaga z njegovo prodajo kupcu strinjajo le zato, ker tega že zavezuje licenčna pogodba.

75. Dejstvo, ki ga navaja tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, da znesek licenčnin v času uvoza blaga in nastanka carinskega dolga ni znan, saj je ta znesek odvisen od prometa, ki ga družba GE Healthcare ustvari s prodajo uvoženega blaga, označenega z zaščiteno znamko, tretjim osebam, ne spremeni tega, da je treba na podlagi licenčne pogodbe za to blago plačati licenčnine. Mogoče je torej predpostaviti, da znotraj istega koncerna prodajalec blaga ne bi privolil v dobavo blaga družbi GE Healthcare, če navedene licenčnine ne bi bile plačane.

76. Nazadnje, če bi sprejeli formalno razlago na podlagi besedila člena 160 izvedbene uredbe, ki jo zagovarja tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, bi bilo mogoče kot „pogoj za prodajo“ blaga v smislu člena 32(1)(c) carinskega zakonika obravnavati le avtorske honorarje ali licenčnine, ki jih kupec uvoženega blaga plača podjetju, ki je z vidika koncerna tretja oseba. Vendar ne morem razumeti, zakaj naj v takih okoliščinah ta pogoj ne bi bil izpolnjen le zato, ker se avtorski honorarji ali licenčnine za znamke plačajo znotraj istega koncerna.

77. Menim, da bi s tako formalno razlago člena 160 izvedbene uredbe členu 32(1)(c) carinskega zakonika odvzeli del polnega učinka. Taka razlaga bi namreč brez kakršne koli ekonomske utemeljitve negativno vplivala na cilj navedenega člena – in celo, splošneje, določb carinskega zakonika v zvezi s carinsko vrednostjo blaga – ki je, naj spomnim, zagotoviti, da uskladitve plačane ali plačljive cene uvoženega blaga lahko odražajo resnično vrednost tega blaga, pri čemer se upošteva ekonomska vrednost vseh njegovih sestavnih delov.

78. Torej predlagam, naj se na tretje vprašanje za predhodno odločanje odgovori: člen 32(1)(c) carinskega zakonika ter člena 159 in 160 izvedbene uredbe je treba razlagati tako, da je plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke lahko „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga, če je – znotraj istega koncerna – podjetje, v korist katerega se plačajo ti avtorski honorarji ali licenčnine za znamke, povezano s prodajalcem in kupcem navedenega blaga, kupec pa mora na zahtevo prodajalca ali z njim povezanega podjetja plačati avtorske honorarje ali licenčnine za znamke, pri čemer navedenega blaga ne more dobaviti od drugega dobavitelja, ki ni povezan s prodajalcem. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so v zadevi v glavni stvari ti pogoji izpolnjeni.

D – Četrto vprašanje za predhodno odločanje: ali se uskladitev iz člena 32 carinskega zakonika ne uporablja za carinsko vrednost, določeno v skladu s členom 29 tega zakonika?

79. S četrtim vprašanjem za predhodno odločanje, postavljenim izključno v primeru pritrdilnega odgovora na predhodno vprašanje, se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je mogoče uskladitev iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika – ki naj bi se v skladu s členom 158(3) izvedbene uredbe nanašala na ustrezno porazdelitev med licenčninami za znamke v zvezi z uvoženim blagom na eni strani in temi licenčninami v zvezi s storitvami, ki jih je opravila družba GE Healthcare, na drugi – izvesti, le če je mogoče carinsko vrednost določiti na podlagi transakcijske vrednosti, navedene v členu 29 carinskega zakonika, ne pa tudi, če se ta vrednost določi s podredno metodo, opredeljeno v členu 31 tega zakonika, na katerega člen 32 navedenega zakonika izrecno ne napotuje.

80. Zgolj na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe je težko razumeti izvor tega vprašanja in to, zakaj bi bil odgovor Sodišča nanj lahko koristen.

81. Vendar informacije, koristne za odgovor Sodišča, izhajajo iz spisa in stališč zadevnih strank. Tako iz teh elementov izhaja, da je lahko glavni carinski urad v Düsseldorfu – ker je bil obveščen o razčlenitvi prometa družbe GE Healthcare na delež, ki se je nanašal na uvoženo blago, označeno z zaščiteno znamko, in delež, ki se je nanašal na storitve, ki jih je opravilo to podjetje – za davčno obdobje 2009 uporabil uskladitev na podlagi člena 32(1)(c) carinskega zakonika (in je torej povečal transakcijsko vrednost na podlagi uporabe člena 29 tega zakonika), ki je ustrezala zgolj deležu prometa, ustvarjenega s prodajo uvoženega blaga.

82. Po drugi strani se zdi, da glavni carinski urad v Düsseldorfu za več predhodnih davčnih obdobij ni prejel zadostnih informacij, na podlagi katerih bi lahko izvedel tako uskladitev transakcijske vrednosti. Kaže, da je ta urad – ker se torej ni mogel opreti na člen 29 carinskega zakonika niti, kot se zdi, na metodo iz člena 30 tega zakonika – uporabil metodo za določitev carinske vrednosti, ki je določena s členom 31 tega zakonika.

83. Ker uvodni del člena 32 carinskega zakonika, ki se nanaša na uskladitve, ki jih je treba izvesti, izrecno napotuje le na določitev „carinske vrednosti z uporabo člena 29“ tega zakonika, ne pa tudi na določitev v skladu s členom 31 tega zakonika, se predložitveno sodišče pravzaprav sprašuje, ali nezmožnost določitve transakcijske vrednosti, ker je družba GE Healthcare zavrnila predložitev vseh podatkov v zvezi z razčlenitvijo svojega prometa za zadevna davčna obdobja, glavnemu carinskemu uradu v Düsseldorfu preprečuje povečanje carinske vrednosti uvoženega blaga, označenega z zaščiteno znamko, na podlagi podatkov, s katerimi razpolaga za davčno obdobje 2009.

84. Naj po teh pojasnilih opozorim, da ni sporno, da je treba carinsko vrednost uvoženega blaga prednostno določiti na podlagi transakcijske vrednosti, določene v členu 29 carinskega zakonika. Če tega ni mogoče storiti na podlagi tega člena, se carinsko vrednotenje izvede v skladu z določbami člena 30 tega zakonika. Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti niti na podlagi zadnjenavedenega člena, se carinsko vrednotenje izvede v skladu z določbami člena 31 carinskega zakonika. Med temi tremi določbami torej obstaja povezava subsidiarnosti. ( 21 )

85. Člen 31(1) carinskega zakonika omogoča, da se kot podredna metoda uporabi določitev carinske vrednosti uvoženega blaga „na podlagi razpoložljivih podatkov v Skupnosti […] z ustreznimi metodami, ki so skladne z načeli in splošnimi določbami“, med drugim „z določbami […] poglavja [3 v zvezi s carinsko vrednostjo blaga]“.

86. Navedeno napotilo na določbe poglavja 3 carinskega zakonika pomeni, da se načela in splošne določbe iz tega poglavja, v katero spada člen 32 tega zakonika, uporabljajo, tudi če se carinska vrednost določi v skladu s členom 31(1) carinskega zakonika.

87. V okviru te določbe gre torej za uporabo metod ocene carinske vrednosti z „razumno prožnostjo“, zlasti ob upoštevanju načel, s katerimi je urejena določitev te vrednosti. ( 22 )

88. To napotilo na načela iz poglavja 3 carinskega zakonika pomeni, prvič, da se pri carinskem vrednotenju izključi uporaba arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti, ( 23 ) na kar je opozorjeno tudi v členu 31(2)(f) carinskega zakonika.

89. Menim, da je s tega vidika torej mogoče – kot predvideva predložitveno sodišče – po analogiji uporabiti porazdelitev iz člena 158(3) izvedbene uredbe, ki določa, da se, če „se avtorski honorarji ali licenčnine delno nanašajo na uvoženo blago, delno pa na […] storitve po uvozu, […] avtorski honorarji ali licenčnine ustrezno porazdelijo zgolj na podlagi objektivnih in določljivih podatkov“. Kot je predložitveno sodišče navedlo, je v njegovi pristojnosti preverjanje, ali obstajajo „objektivni in določljivi podatki“, na podlagi katerih je mogoče izvesti porazdelitev, podobno tisti, določeni s členom 158(3) izvedbene uredbe.

90. Drugič, iz tega izhaja, da je treba pri določitvi carinske vrednosti v skladu s členom 31(1) carinskega zakonika upoštevati tudi načelo, po katerem mora ta vrednost odražati resnično vrednost uvoženega blaga, pri čemer se upoštevajo vsi njegovi sestavni deli z neko ekonomsko vrednostjo.

91. Če podjetje carinskim organom države članice ne predloži podatkov v zvezi z enim ali več davčnimi obdobji, ki so potrebni za določitev transakcijske vrednosti uvoženega blaga, označenega z zaščiteno znamko, ali jih posreduje v nepopolni obliki, lahko ti organi – pod nadzorom nacionalnih sodišč – uporabijo metodo iz člena 31(1) carinskega zakonika in upoštevajo razpoložljive podatke v Skupnosti, ki jih imajo na voljo, zlasti tiste v zvezi z drugimi davčnimi obdobji tega podjetja. Te podatke je mogoče načeloma šteti za „objektivne in določljive“ v smislu člena 158(3) izvedbene uredbe ter je torej na njihovi podlagi mogoče izvesti ustrezno porazdelitev, določeno s tem členom. Kot sta Komisija in nemška vlada upravičeno trdili, bi v nasprotnem primeru gospodarskemu subjektu omogočili neupravičeno prednost, saj bi lahko izkoristil možnost, da zavrne predložitev vseh zahtevanih informacij, na podlagi katerih bi bilo mogoče pravilno oceniti carinsko vrednost uvoženega blaga.

92. Sodišču torej predlagam, naj razsodi, da je mogoče uskladitev iz člena 32(1)(c) carinskega zakonika in ustrezno porazdelitev na podlagi objektivnih in določljivih podatkov iz člena 158(3) izvedbene uredbe med avtorskimi honorarji ali licenčninami za znamke v zvezi z uvoženim blagom na eni strani in temi avtorskimi honorarji ali licenčninami v zvezi s storitvami, opravljanimi po uvozu, na drugi mogoče izvesti, če carinske vrednosti blaga ni mogoče določiti na podlagi transakcijske vrednosti, navedene v členu 29 carinskega zakonika, ampak je to vrednost mogoče določiti le s podredno metodo iz člena 31(1) tega zakonika.

IV – Predlog

93. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), odgovori: 1. Člen 32(1)(c) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006, je treba razlagati tako, da se z njim ne zahteva, da je za možnost uporabe s tem členom določene uskladitve carinske vrednosti uvoženega blaga, označenega z navedeno znamko, znesek avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke določen že v času nastanka carinskega dolga. 2. Člen 32(1)(c) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, je treba razlagati tako, da dopušča, da se avtorski honorarji ali licenčnine „nanašajo“ na uvoženo blago, označeno s to znamko, v smislu tega člena in člena 157(2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1792/2006 z dne 23. oktobra 2006, tudi če se ti avtorski honorarji ali licenčnine na navedeno blago nanašajo le delno. 3. Člen 32(1)(c) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, ter člena 159 in 160 Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1792/2006, je treba razlagati tako, da je plačilo avtorskih honorarjev ali licenčnin za znamke lahko „pogoj za prodajo“ uvoženega blaga, če je – znotraj istega koncerna – podjetje, v korist katerega se plačajo ti avtorski honorarji ali licenčnine za znamke, povezano s prodajalcem in kupcem navedenega blaga, kupec pa mora na zahtevo prodajalca ali z njim povezanega podjetja plačati avtorske honorarje ali licenčnine za znamke, pri čemer navedenega blaga ne more dobaviti od drugega dobavitelja, ki ni povezan s prodajalcem. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so v zadevi v glavni stvari ti pogoji izpolnjeni. 4. Uskladitev iz člena 32(1)(c) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, in ustrezno porazdelitev na podlagi objektivnih in določljivih podatkov iz člena 158(3) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1792/2006, med avtorskimi honorarji ali licenčninami za znamke v zvezi z uvoženim blagom na eni strani in temi avtorskimi honorarji ali licenčninami v zvezi s storitvami, opravljanimi po uvozu, na drugi je mogoče izvesti, če carinske vrednosti blaga ni mogoče določiti na podlagi transakcijske vrednosti, navedene v členu 29 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, ampak je mogoče to vrednost določiti le s podredno metodo iz člena 31(1) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307.

( 3 ) UL 2006, L 363, str. 1.

( 4 ) Naj dodam, da je bil carinski zakonik, kot je izhajal iz Uredbe št. 2913/92, najprej „moderniziran“ (Uredba (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL 2008, L 145, str. 1)), nato pa s 1. majem 2016 nadomeščen s carinskim zakonikom Unije (Uredba (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013, L 269, str. 1)).

( 5 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307.

( 6 ) UL 2006, L 362, str. 1.

( 7 ) Naj dodam, da je bila ta uredba z učinkom od 1. maja 2016 razveljavljena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2016/481 z dne 1. aprila 2016 (UL 2016, L 87, str. 24).

( 8 ) Iz priloge k licenčni pogodbi je razvidno, da gre za figurativno znamko GE, ki se uporablja skupaj s sloganoma „We Bring Good Things to Life“ in „Imagination at Work“.

( 9 ) Glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 20. novembra 2003, Kyocera (C‑152/01, EU:C:2003:623, točka 35), z dne 16. novembra 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, točka 30), z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 36), in z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, točka 23).

( 10 ) Glej zlasti sodbe z dne 16. novembra 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, točka 30), z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 40), in z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, točka 26).

( 11 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 16. novembra 2006, Compaq Computer International Corporation (C‑306/04, EU:C:2006:716, točka 19), z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točke 38, 44 in 50), z dne 21. januarja 2016, Valsts ieņēmumu dienests (C‑430/14, EU:C:2016:43, točka 15), in z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, točka 24).

( 12 ) Odgovor na vprašanje, ali družba GE Healthcare teh licenčnin sprva upravičeno ni vključila v carinsko vrednost, je odvisno od tega, ali so bili izpolnjeni preostali pogoji, našteti v členu 32(1)(c) carinskega zakonika.

( 13 ) Naj zaradi popolnosti opozorim, da je bil Odbor za carinski zakonik ustanovljen zato, da se zagotovi tesno in učinkovito sodelovanje med državami članicami in Komisijo na tem področju. Člen 249 carinskega zakonika določa, da lahko ta odbor obravnava vsa vprašanja v zvezi s carinsko zakonodajo, ki jih postavi predsedujoči na lastno pobudo ali na zahtevo predstavnikov držav članic. Mnenja ali sklepi Odbora za carinski zakonik so, čeprav niso pravno zavezujoči, pomembna sredstva za zagotovitev, da carinski organi držav članic enotno uporabljajo carinski zakonik, in se lahko kot taki štejejo za tehtna sredstva razlage navedenega zakonika (glej v tem smislu sodbe z dne 11. maja 2006, Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, EU:C:2006:312, točki 39 in 40), z dne 22. maja 2008, Ecco Sko (C‑165/07, EU:C:2008:302, točka 47), in z dne 6. februarja 2014, Humeau Beaupréau (C‑2/13, EU:C:2014:48, točka 51)).

( 14 ) Iz stališč nemške vlade je razvidno, da je namen sprejetja navedenega načina izračuna licenčnin za znamke, ki temelji na dobičku, ustvarjenemu s prodajo uvoženega blaga, zagotoviti uravnoteženo porazdelitev tveganj med imetnikom in pridobiteljem licence, pri čemer zadnjenavedeni ne sme nositi tveganja, da bo moral vnaprej plačati licenčnine na podlagi nakupne cene blaga ali števila kupljenih enot, ne da bi vedel, ali bo imel od prodaje licenciranih izdelkov dobiček. Iz istega razloga je na podlagi licenčne pogodbe iz zadeve v glavni stvari licencirano blago, ki se med drugim uvozi kot vzorec ali v poskusne namene, oziroma blago, ki ga ni mogoče tržiti, izvzeto iz plačila licenčnin.

( 15 ) Glej opombo 13 zgoraj.

( 16 ) Glej tudi točko 1 pojasnila št. 11 Odbora za carinski zakonik (Oddelek za carinsko vrednotenje) o uporabi člena 32(1)(c) carinskega zakonika zvezi z avtorskimi honorarji in licenčninami, plačanimi tretji osebi v skladu s členom 160 Uredbe št. 2454/93.

( 17 ) Moj poudarek.

( 18 ) Nemška različica člena 160 izvedbene uredbe se glasi: „Zahlt der Käufer eine Lizenzgebühr an einen Dritten, so gelten die Voraussetzungen des Artikels 157 Absatz 2 nur dann als erfüllt, wenn der Verkäufer oder eine mit diesem verbundene Person die Zahlung an diese dritte Person vom Käufer verlangt“ (moj poudarek).

( 19 ) Glej zlasti sodbi z dne 15. novembra 2012, Kurcums Metal (C‑558/11, EU:C:2012:721, točka 48), in z dne 9. aprila 2014, GSV (C‑74/13, EU:C:2014:243, točka 27).

( 20 ) Glej poleg francoske različice člena 160 izvedbene uredbe zlasti različice v španščini: „[…], vendedor, o una persona vinculada al mismo, pide al comprador que efectúe dicho pago“, v angleščini: „When the buyer pays royalties or licence fees to a third party, the conditions provided for in Article 157 (2) shall not be considered as met unless the seller or a person related to him requires the buyer to make that payment“, v italijanščini: „[…] se il venditore o una persona ad esso legata chiede all’acquirente di effettuare tale pagamento“, v portugalščini: „[…] vendedor o uma persoa a este vinculada pedir ao comprador para efectuar esse pagamento“ in v finščini: „myyjä tai myyjään etuyhteydessä oleva henkilö pyytää ostajaa suosittamaan tämään maskun“.

( 21 ) Glej sodbi z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točke od 41 do 43), in z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary (C‑291/15, EU:C:2016:455, točke od 27 do 29).

( 22 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128, točki 60 in 61).

( 23 ) Glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 60).