SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

M. POIARESA MADURA,

predstavljeni 16. novembra 2006( )

Zadeva C‑3/06 P

Groupe Danone

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba – Konkurenca – Globa – Člen 15(2) Uredbe Sveta št. 17 – Ponovljena kršitev – Smernice za izračun globe – Člen 229 ES – Člen 17 Uredbe Sveta št. 17 – Neomejena pristojnost – Pravilo non ultra petita – Pravica do obrambe“

1. To pritožbo je Groupe Danone (v nadaljevanju: pritožnica) vložila zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji (T‑38/02, v nadaljevanju: izpodbijana sodba).( ) V tej zadevi je bila obravnavana Odločba Komisije 2003/569/ES z dne 5. decembra 2001 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba),( ) s katero je bila pritožnici naložena globa zaradi sodelovanja v kartelu v belgijskem pivovarskem sektorju. Sodišče prve stopnje je v večjem delu potrdilo izpodbijano odločbo, vendar je zmanjšalo globo. V tem postopku, ki se nanaša le na določitev globe, pritožnica zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker se je oprlo na napačno razlago koncepta ponovljene kršitve in ker je nezakonito spremenilo način izračuna, ki ga je uporabila Komisija.

I – Ozadje pritožbe

A – Pravni okvir

2. V upoštevnem času je bilo izvajanje členov 81 ES in 82 ES, vključno z globami, ki jih lahko v primeru kršitve naloži Komisija, urejeno v Uredbi Sveta (EGS) št. 17.( )

3. Člen 15(2) Uredbe št. 17 določa:

„Komisija lahko podjetjem ali podjetniškim združenjem z odločbo naloži globo od 1000 do 1.000.000 [EUR] ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi, kadar namerno ali iz malomarnosti:

(a) kršijo člen [81](1) ali člen [82] Pogodbe; ali

(b) ne izpolnjujejo katere koli obveznosti, naložene v skladu s členom 8(1) [Uredbe].

Pri določanju višine globe se upoštevata teža in trajanje kršitve.“

4. Smernice za izračun glob, naloženih na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 in člena 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: smernice) določajo metodo za izračun zneska teh glob, ki „temelji na določitvi osnovnega zneska, ki se poviša ob upoštevanju obteževalnih okoliščin in zmanjša ob upoštevanju olajševalnih okoliščin“ (smernice, druga uvodna izjava).

5. Po teh smernicah se „osnovni znesek določi glede na težo in trajanje kršitve, edini merili iz člena 15(2) Uredbe št. 17“ (smernice, točka 1). Osnovni znesek se poveča v primeru obteževalnih okoliščin, kot je na primer ponovljena kršitev iste vrste in istega podjetja (smernice, točka 2). Osnovni znesek se zmanjša v primeru olajševalnih okoliščin (smernice, točka 3).

6. V skladu s členom 229 ES se „[z] uredbami, ki jih […] sprejemata Evropski parlament in Svet skupaj in ki jih sprejema Svet sam, […] lahko Sodišču dodeli neomejena pristojnost glede kazni, predvidenih v teh uredbah“.

7. Ob upoštevanju te določbe člen 17 Uredbe št. 17 določa:

„Sodišče ima neomejeno pristojnost v smislu člena [229 ES], da pregleda odločbe, s katerimi je Komisija določila globo ali periodično denarno kazen; naloženo globo ali periodično denarno kazen lahko razveljavi, zniža ali zviša.“

B – Dejansko ozadje spora

8. Izpodbijana odločba( ) je naslovljena na pritožnico in na družbe Interbrew, Alken‑Maes, Haacht in Martens. Z odločbo sta ugotovljeni dve različni kršitvi pravil o konkurenci, in sicer, prvič, zapletena mreža sporazumov in/ali usklajenih ravnanj na področju prodaje piva v Belgiji (v nadaljevanju: kartel Interbrew/Alken‑Maes) in, drugič, usklajena ravnanja na področju prodaje piva pod znamko distributerja.

9. Ob nastanku dejstev je bila pritožnica obvladujoča družba družbe Alken‑Maes. Glede na njeno dejavno vlogo pri kartelu Interbrew/Alken‑Maes je Komisija pritožnico spoznala za odgovorno za lastno sodelovanje in za sodelovanje družbe Alken‑Maes v omejevalnem sporazumu.( ) Nasprotno pa je Komisija menila, da pritožnici ni mogoče pripisati odgovornosti za sodelovanje njene hčerinske družbe pri usklajenem ravnanju na področju prodaje piva pod znamko distributerja, saj pritožnica sama ni bila vpletena v ta omejevalni sporazum.( )

10. Zaradi vpletenosti v kartel Interbrew/Alken‑Maes med 28. januarjem 1993 in 28. januarjem 1998 je bila pritožnici z izpodbijano odločbo naložena globa 44,043 milijona EUR.( )

11. Globa je izračunana tako:

teža teža 25,00 milijonov EUR 25,00 milijonov EUR trajanje (+45 %) trajanje (+45 %) + + 11,25 milijona EUR 11,25 milijona EUR osnovni znesek osnovni znesek = = 36,25 milijona EUR 36,25 milijona EUR obteževalne okoliščine (+50 %) obteževalne okoliščine (+50 %) + + 18,125 milijona EUR 18,125 milijona EUR skupni znesek po upoštevanju obteževalnih okoliščin skupni znesek po upoštevanju obteževalnih okoliščin = = 54,38 milijona EUR 54,38 milijona EUR olajševalne okoliščine (–10 %) olajševalne okoliščine (–10 %) – – 5,438 milijona EUR 5,438 milijona EUR skupni znesek pred ugodno obravnavo skupni znesek pred ugodno obravnavo = = 48,94 milijona EUR 48,94 milijona EUR znižanje zaradi ugodne obravnave (–10 %) znižanje zaradi ugodne obravnave (–10 %) – – 4,894 milijona EUR 4,894 milijona EUR skupni znesek skupni znesek = = 44,043 milijona EUR 44,043 milijona EUR





12. Izpodbijana odločba se sklicuje na te obteževalne okoliščine: prvič, kršitev člena 81 ES je pomenila ponovljeno kršitev, saj je bilo ugotovljeno, da je pritožnica že dvakrat pred tem storila podobno kršitev;( ) drugič, pritožnica je prisilila družbo Interbrew k podaljšanju sodelovanja z grožnjo, da bo, če ta ne bo sodelovala, ukrepala proti njej.( )

C – Izpodbijana sodba

13. Pritožnica je 22. februarja 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Podredno je predlagala, naj se ji zniža višina globe.

14. Sodišče prve stopnje je zavrnilo vse tožbene razloge, ki jih je navedla pritožnica, razen petega tožbenega razloga, s katerim je zatrjevala pomanjkanje podlage za ugotovitev, da je njen pritisk na družbo Interbrew obteževalna okoliščina.( ) Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da čeprav je bila družbi Interbrew izrečena grožnja, ni bilo dokazano, da je bila ta grožnja razlog, da je družba Interbrew pristala na podaljšanje kartela.( ) Zato je Sodišče prve stopnje določilo skupno zvišanje osnovnega zneska globe zaradi obteževalnih okoliščin za 40 % namesto za 50 %.( ) Sodišče prve stopnje, ki je uporabilo drugačno metodo izračuna od tiste v odločbi, je znižalo globo na 42,4125 milijona EUR, v preostalem delu pa je tožbo zavrnilo.

15. Pritožnica je zoper sodbo Sodišča prve stopnje 4. januarja 2006 vložila to pritožbo.

II – Analiza pritožbe

16. Pritožnica v utemeljitev svojega predloga za delno razveljavitev izpodbijane sodbe uveljavlja pet pritožbenih razlogov. Ti se nanašajo, prvič, na razlago Sodišča prve stopnje v zvezi s ponovljeno kršitvijo in, drugič, na spremembo načina izračuna globe.

A – Pritožbeni razlogi v zvezi z upoštevanjem ponovljene kršitve kot obteževalne okoliščine





Prvi pritožbeni razlog: kršitev načela nulla poena sine lege

17. Pritožnica zatrjuje, da Sodišče prve stopnje, ko je potrdilo povišanje njene globe zaradi obteževalne okoliščine v obliki ponovljene kršitve, ni upoštevalo načela, po katerem morajo biti kršitve in kazni opredeljene z zakonom, in dodatnega načela prepovedi retroaktivne veljavnosti za težje kazni. Po navedbah pritožnice v pravu Skupnosti ni jasne in dovolj predvidljive pravne podlage za obravnavanje ponovljene kršitve kot obteževalne okoliščine. Pritožnica zatrjuje, da v vsakem primeru takšna pravna podlaga ob prejšnjih kršitvah ni bila podana.

18. Sodišče prve stopnje je v točki 351 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni kršila načela nulla poena sine lege, „saj ni sporno, da je ta možnost vsebovana v prvi alinei točke 2 smernic in da za te ni mogoče trditi, da presegajo pravni okvir sankcij, kot ga opredeljuje člen 15(2) Uredbe št. 17“.

19. Iz tega besedila bi lahko izhajalo, da je Sodišče prve stopnje opredelilo točko 2 smernic kot pravno podlago za odločitev Komisije v zvezi s ponovljeno kršitvijo pritožnice. Takšna razlaga smernic bi bila napačna. Smernice zagotavljajo pravno varnost, saj določajo metodo izračuna, ki se jo je Komisija zavezala uporabiti, vendar niso pravna podlaga za določitev globe.( ) Kljub temu menim, da bi moralo Sodišče prvi pritožbeni razlog zavrniti.( )

20. Prvič, trditev pritožnice, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo nulla poena sine lege, ker v času prejšnjih kršitev ni bilo ustrezne pravne podlage, temelji na napačni predpostavki. Upoštevni čas za ugotovitev obstoja ustrezne pravne podlage za zvišanje globe je čas zadnje kršitve – to je kršitve, zaradi katere je bila izdana odločba, ki upošteva prejšnje kršitve kot obteževalno okoliščino. V zvezi s tem je mogoče potegniti analogijo s sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 29. marca 2006 v zadevi Achour, v kateri je to sodišče ugotovilo, da je treba „upoštevanje predhodnih dejanj […] razlikovati od retroaktivne uporabe prava stricto sensu“.( ) Pomembno je torej, da je imela pritožnica ob zadnji kršitvi možnost predvideti pravne posledice svojih dejanj in temu ustrezno prilagoditi svoje obnašanje.( )

21. Ali je ob zadnji kršitvi obstajala ustrezna pravna podlaga za upoštevanje ponovljene kršitve kot obteževalne okoliščine? Upoštevna pravna podlaga je člen 15(2) Uredbe št. 17, ki jasno in nedvomno določa, ( ) da sme Komisija izreči globo podjetju, ki krši člen 81 ES ali 82 ES. Poleg tega določa, da globa na sme preseči 10 % prometa podjetja v predhodnem poslovnem letu in da se „[p]ri določanju višine globe […] upoštevata teža in trajanje kršitve“.( ) Tako člen 15(2), čeprav jasno določa zgornjo mejo, precej na splošno opredeljuje elemente, ki določajo natančno višino globe. Kljub temu menim, da je na področju konkurenčnega prava praviloma razumljivo in predvidljivo, da bo Komisija pri uresničevanju svoje diskrecijske pravice upoštevala ponovljeno kršitev kot element, ki prispeva k teži kršitve. Zdi se, da je takšno tudi mnenje Sodišča, kot izhaja iz sodne prakse.

22. Sodišče je dosledno razsojalo, da „pri presoji teže kršitve za potrebe določitve višine globe Komisija ne upošteva le posebnih okoliščin primera, temveč tudi kontekst, v katerem je bila kršitev storjena, in da mora zagotoviti, da imajo njeni ukrepi odvračilen učinek, zlasti za tiste oblike kršitev, ki so posebej škodljive za doseganje ciljev Skupnosti.“( ) V sodbi v zadevi SGL Carbon je Sodišče nedavno ponovilo svojo sodno prakso: „[M]edtem ko se osnovni znesek globe zaradi kršitve pravil o konkurenci določi glede na samo kršitev, pa se teža kršitve določi ob upoštevanju številnih drugih dejavnikov, glede katerih ima Komisija pri določitvi globe široko pristojnost odločanja po prostem preudarku. Upoštevanje obteževalnih okoliščin pri določitvi zneska globe je v skladu s pristojnostjo Komisije, da zagotovi skladnost s pravili o konkurenci.“( ) V sodbi v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji je Sodišče potrdilo, da je treba pri oceni teže kršitve upoštevati ponovljene kršitve.( ) V tej točki je sodna praksa Sodišča skladna s sodno prakso Sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje je v sodbi z dne 17. decembra 1991 v zadevi Enichem Anic proti Komisiji ugotovilo, da je „dejstvo, da je Komisija v preteklosti že spoznala podjetje za odgovorno za kršitev pravil o konkurenci in mu naložila kazen za to kršitev, […] mogoče šteti za obteževalno okoliščino zoper to podjetje“.( )

23. Pritožbeni razlog, ki ga uveljavlja pritožnica, je torej v nasprotju z odločitvami Sodišča, v katerih je to navedlo, da je člen 15(2) Uredbe št. 17 ustrezna pravna podlaga za upoštevanje obteževalnih okoliščin, kakršna je ponovljena kršitev.

24. Prav tako ni prepričljiva navedba pritožnice, da ni bila podana zadostna pravna podlaga, ker ob zadnji kršitvi Komisija še ni sprejela smernic. Smernice niso pravna podlaga za določitev globe. Njihov namen je zgolj razjasniti uporabo člena 15(2) Uredbe št. 17.( ) Vendar pa bi tudi brez smernic pritožnica lahko predvidela pravne posledice svojih dejanj.

25. Mimogrede naj omenim, da je Komisija že pred sprejetjem in objavo smernic upoštevala ponovljeno kršitev v nekaterih odločbah( ), in sicer tudi v odločbi, ki je bila sprejeta proti pritožnici zaradi predzadnje kršitve člena 81 ES.( )

26. Tako pritožnica, zlasti ob upoštevanju v točki 22 zgoraj navedene sodne prakse, ne more upravičeno zatrjevati, da ob storitvi obravnavane kršitve ni mogla predvideti, da bo ponovljena kršitev upoštevana kot obteževalna okoliščina.( )

Drugi pritožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti

27. V okviru drugega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo načelo pravne varnosti, ker ni omejilo obdobja, v katerem je mogoče upoštevati ponovljene kršitve. Pritožnica poudarja, da izvirata prvi dve odločitvi, s katerima je Komisija ugotovila kršitev, iz let 1974 in 1984 in da je bila prva odločitev sprejeta v posebnih okoliščinah. Po mnenju pritožnice je tako Sodišče prve stopnje v nasprotju v splošnimi skupnimi načeli prava držav članic upoštevalo sistem „večne ponovljene kršitve“.

28. Menim, da ta pritožbeni razlog temelji na napačni razlagi izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje je v bistvu ugotovilo, da načelo pravne varnosti ni bilo kršeno, ker niti Uredba št. 17 niti smernice ne določajo zastaralnega roka.( ) Povedano drugače, Sodišče prve stopnje je navedlo, da je zaradi tega, ker zastaralni rok ni določen, mogoče predvideti, da lahko vodi kršitev iste vrste, ki jo je storilo isto podjetje in jo je Komisija v preteklosti že uradno ugotovila, v ugotovitev ponovljene kršitve.( )

29. Kot izhodišče to drži. Načelo pravne varnosti ne zahteva določitve zastaralnega roka za ponovljeno kršitev. Posledično ima Komisija določeno diskrecijsko pravico pri določitvi obdobja, v okviru katerega bo upoštevala predhodno ugotovljene kršitve. Vendar pa mora Komisija, zlasti zato, ker je lahko življenjska doba podjetja izjemno dolga, to diskrecijsko pravico uresničevati tako, da upošteva razumna pričakovanja glede preteklih kršitev, ki so še vedno vredne upoštevanja, in kršitev, ki so bile v vseh pogledih odpisane.

30. Namen upoštevanja ponovljene kršitve je spodbuditi podjetja, ki so izkazala težnjo kršiti pravila konkurence, da spremenijo svoje ravnanje. Tako morata Komisija in sodišče Skupnosti – glede na to, da ni zastaralnega roka – v vsakem posameznem primeru preučiti, kateri elementi potrjujejo takšno težnjo, vključno, na primer, z obdobjem, ki je preteklo med kršitvami.

31. Natanko tako je Sodišče prve stopnje pristopilo k problemu pravne varnosti v izpodbijani sodbi. V točkah 354 in 355 te sodbe je Sodišče prve stopnje skrbno preučilo dokumentirano zgodovino pritožničinih kršitev pravil o konkurenci in ugotovilo, da je med posameznimi kršitvami vsakokrat preteklo relativno omejeno obdobje. Posledično je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da „ponovit[ev] kršitev s strani tožeče stranke, priča o nagnjenju te, da ne ukrepa ustrezno glede na ugotovitev kršitev pravil Skupnosti o konkurenci“.

32. V podporo utemeljitvi, da bi moralo Sodišče prve stopnje uporabiti zastaralni rok, se pritožnica sklicuje na sodno prakso, ki se je začela s sodbo v zadevi Geigy proti Komisiji.( ) Vendar ta sodna praksa dejansko ponuja argument a maior ad minus v podporo stališču, da sodišča Skupnosti niso dolžna omejiti obdobja, v katerem je mogoče upoštevati ponovljeno kršitev. V sodbi Geigy proti Komisiji je moralo Sodišče odločiti, ali je Komisija prekoračila kakršenkoli zastaralni rok, ko je dopustila, da je preteklo več let, preden je začela postopek za ugotavljanje kršitve člena 81 ES. V takšnih primerih je potreba po pravni varnosti še večja. Navsezadnje, neobstoj zastaralnega roka ohranja stalno grožnjo glede kazni kadarkoli v prihodnosti za ravnanje, ki je v celoti potekalo v preteklosti. Poleg tega vse do tega trenutka ni uradno ugotovljeno, da to ravnanje dejansko pomeni kršitev. Sodišče je ugotovilo, da „temeljna zahteva pravne varnosti preprečuje Komisiji, da bi za nedoločen čas odložila uresničevanje svojih pravic do naložitve glob“.( ) Kljub temu Sodišče ni določilo zastaralnega roka. Namesto tega je raje ocenilo ravnanje Komisije ob upoštevanju posebnih okoliščin primera,( ) kar je natanko to, kar je Sodišče prve stopnje storilo v obravnavani zadevi.

33. Pritožnica trdi, da Sodišče prve stopnje ni dovolj upoštevalo okoliščine, da ji z odločbo iz leta 1974 ni bila naložena kazen, temveč ji je bilo zgolj naloženo, naj nemudoma preneha s kršitvijo.( )

34. Ta očitek ni utemeljen. Kot je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, „pojem ponovne kršitve […] ne vključuje nujno predhodne denarne sankcije, ampak samo predhodno kršitev“.( ) Dejansko zgolj dejstvo, da Komisija ne naloži sankcije, ko ugotovi obstoj kršitve, ne ustvarja legitimnega pričakovanja, da ta kršitev v prihodnje ne bo upoštevana.

35. Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče zavrne drugi pritožbeni razlog.

Tretji pritožbeni razlog: napaka v obrazložitvi

36. Pritožnica v okviru tretjega pritožbenega razloga zatrjuje, da je pri izpodbijani sodbi podana protislovna razlaga povezave med ponovljeno kršitvijo in potrebo po zagotavljanju odvračilnega učinka glob. Po njenem mnenju je Sodišče prve stopnje v enem delu sodbe, pri presoji resnosti kršitve, ugotovilo, da je treba razlikovati med odvračilnimi elementi in ponovljeno kršitvijo, medtem ko je pozneje v isti sodbi ugotovilo, da ponovljena kršitev utemeljuje povišanje globe zaradi odvračilnega namena.

37. Osebno v izpodbijani sodbi ne vidim takšnega protislovja. Sodišče prve stopnje je dejansko ugotovilo, da je Komisija opravila zakonito presojo različnih elementov, vključno s ponovljeno kršitvijo, kot okoliščin, ki kažejo resnost kršitve, da bi določila globo, ki bi imela dovolj odvračilen učinek. Zato predlagam, naj Sodišče zavrne tretji pritožbeni razlog.

B – Pritožbeni razlogi glede metode izračuna globe

38. Četrti in peti pritožbeni razlog se nanašata na dejstvo, da je Sodišče prve stopnje uporabilo manj ugodno metodo izračuna od tiste, ki je bila uporabljena v izpodbijani odločbi. Komisija je naložila globo v višini 44,043 milijona EUR. Ker je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je Komisija napačno upoštevala grožnjo družbi Interbrew kot obteževalno okoliščino, je določilo povišanje zaradi obteževalnih okoliščin na 40 % namesto 50 %. Nato je Sodišče prve stopnje določilo skupni znesek globe na 42,4125 milijona EUR z uporabo drugačne formule, kot jo je uporabila Komisija.

39. Tako je bil z izpodbijano sodbo skupni znesek globe znižan za 1,6305 milijona EUR. Vendar pa bi bila globa zmanjšana za 2,9355 milijona EUR, če bi Sodišče prve stopnje uporabilo enako metodo izračuna kot Komisija.

40. Pritožnica s četrtim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje prekoračilo pristojnost, ki jo ima v skladu s členom 229 ES in členom 17 Uredbe št. 17, ker je spremenilo metodo izračuna globe. Podredno pritožnica uveljavlja peti pritožbeni razlog, ki ga utemeljuje na kršitvi pravice do obrambe in načela prepovedi retroaktivne veljavnosti. Pritožbena razloga sta tesno povezana, vendar ju bom obravnaval ločeno.

Četrti pritožbeni razlog: Sodišče prve stopnje ni upoštevalo meje svoje pristojnosti

41. Pritožnica trdi, da niti člen 230 ES niti člen 229 ES v povezavi s členom 17 Uredbe št. 17 ne dopuščata Sodišču prve stopnje, da spremeni metodo izračuna, ki jo je uporabila Komisija. Pritožnica v bistvu trdi, da je Sodišče prve stopnje ravnalo bodisi ultra vires v povezavi s pristojnostjo, ki jo ima na podlagi člena 230 ES, bodisi ultra petita pri izvrševanju pristojnosti, ki jo ima na podlagi člena 229 ES.

42. Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog nedopusten. Meni, da pritožnica predlaga Sodišču, naj zamenja oceno globe, ki jo je podalo Sodišče prve stopnje, s svojo oceno. Komisija poudarja, da v primerih, ko je Sodišče prve stopnje pri izvrševanju neomejene pristojnosti, ki jo ima v okviru člena 229 ES, določilo višino globe, „Sodišče, ki v okviru pritožbe odloča o pravnih vprašanjih, iz razlogov pravičnosti, ni tisto, ki s svojo presojo nadomesti presojo Sodišča prve stopnje“.( )

43. Ne strinjam se s tem, kako je Komisija klasificirala pritožbeni razlog. Menim, da pritožnica uveljavlja pravno vprašanje v zvezi z mejami pristojnosti Sodišča prve stopnje na področju glob. Pritožbeni razlog je torej dopusten.

44. Vendar pa trditev pritožnice, da Sodišče prve stopnje na podlagi člena 230 ES nima potrebne pristojnosti za spremembo metode izračuna, ni pomembna. Pri določitvi novega zneska globe Sodišče prve stopnje ni ravnalo v okviru člena 230 ES, temveč je izvrševalo svojo pristojnost na podlagi člena 229 ES in člena 17 Uredbe št. 17. Tako se bom posvetil trditvi pritožnice, da je Sodišče prve stopnje z zamenjavo metode izračuna, ki jo je uporabila Komisija, s svojo metodo odločilo ultra petita.

45. Na podlagi člena 17 Uredbe št. 17 ima sodišče Skupnosti „neomejeno pristojnost v smislu člena [229 ES], da pregleda odločbe, s katerimi je Komisija določila globo ali periodično denarno kazen; naloženo globo ali periodično denarno kazen lahko razveljavi, zniža ali zviša.“ Razlikovalna lastnost pristojnosti sodišča Skupnosti po tej določbi je, da mu ne omogoča le preverjanja zakonitosti sankcije, temveč tudi spremembo sankcije, celo če Komisija ni storila očitne napake pri dejanski ali pravni presoji.( )

46. Pravilo non ultra petita ima za posledico, da lahko sodišča izvršujejo svojo pristojnost le, kolikor jih je k temu uradno pozvala stranka postopka, o katerem odločajo. Vprašanje, ki se zastavlja tukaj, je, kakšne posledice ima pravilo non ultra petita v povezavi s konceptom „neomejene pristojnosti“ v smislu člena 229 ES.

47. Pravilo non ultra petita v zasebnem pravu, iz katerega izvira, omejuje pristojnost sodišč, da zagotovi neodvisnost in pravno varnost strank postopka.( ) V bistvenem velja enako v okviru upravnega prava. Vendar v tem okviru pravilo non ultra petita neposredno vpliva na razmerje med sodnimi in upravnimi organi, saj so zadnji, po definiciji, stranke postopka.

48. Pojem „neomejene pristojnosti“ zadeva ravno ta vidik – razmejitev med pristojnostmi sodišč in pristojnostmi upravnih organov. Člen 229 ES in člen 17 Uredbe št. 17 dajeta sodišču Skupnosti možnost, da nadomesti presojo upravnega organa in tako odloči namesto Komisije. To je očitno pomembna izjema od običajnega položaja sodišč Skupnosti, čeprav na omejenem področju.( )

49. Posledično ima na tem področju pravilo non ultra petita, ki ga je treba pravilno razumeti kot omejitev izvrševanja sodne oblasti, le omejeno vlogo. Menim, da pomeni zgolj, da sodišče Skupnosti ne sme izvrševati neomejene pristojnosti, če se nihče ni obrnil nanj v zvezi z globo. Ko je vprašanje višine globe predloženo v ponovno presojo, je pristojnost na podlagi člena resnično „neomejena“ v smislu, da jo je mogoče izvrševati tako, da se globa zniža ali zviša.( ) Posledično lahko Sodišče prve stopnje pri ponovni presoji globe uporabi drugačno metodo izračuna, tudi če je ta metoda manj ugodna za zadevno podjetje.

50. Iz tega sledi, da bi moralo Sodišče zavrniti četrti pritožbeni razlog.

51. Kljub temu moram že na tej točki poudariti, da ne trdim, da ima Sodišče prve stopnje neomejeno diskrecijsko pravico po členu 229 ES in členu 17 Uredbe št. 17. To me pripelje do petega pritožbenega razloga.

Peti pritožbeni razlog: kršitev pravice do obrambe in načela prepovedi retroaktivne veljave

52. Prvi del petega pritožbenega razloga je utemeljen na kršitvi pravice do obrambe. Pritožnica trdi, da bi moralo Sodišče prve stopnje namero, da bo spremenilo metodo izračuna, izpostaviti razpravi. Ker Sodišče prve stopnje pritožnici ni dalo možnosti, da poda svoje mnenje o zadevi, je kršilo splošno načelo prava Skupnosti.

53. Kolikor vem, mora sodišče Skupnosti pri izvrševanju neomejene pristojnosti spoštovani enake zakonske zahteve, kot veljajo za Komisijo, ko določa sankcijo. Te zahteve vključujejo obveznost obrazložitve, načelo enake obravnave( ), načelo pravne varnosti( ) in pravico do izjave.( )

54. V tem kontekstu je treba upoštevati, da je v zvezi s pristojnostjo Komisije, da sprejme odločbo o kazni, Sodišče prve stopnje pravilno navedlo v svoji sodni praksi, da je pravica do izjave „temeljno načelo prava Skupnosti in jo je treba spoštovati v vseh okoliščinah, zlasti v vseh postopkih, v katerih so lahko izrečene kazni, vključno z upravnimi postopki“.( )

55. Iz tega razloga mora sodišče Skupnosti spoštovati to pravico pri izvrševanju neomejene pristojnosti. To stališče podpira tudi generalni pravobranilec VerLoren van Themaat v sklepnih predlogih, predstavljenih 29. januarja 1985 v združenih zadevah Stichting Sigarettenindustrie proti Komisiji.( ) V tej zadevi je generalni pravobranilec menil, da Komisija ni ugotovila in upoštevala stopnje krivde prosilcev. Posledično je Komisija naložila raven kazni, ki je bila po njegovem mnenju prenizka. Takrat je navedel:

„V skladu s členom 17 Uredbe št. 17, […] ima Sodišče možnost, da po uradni dolžnosti poveča globe, ki so naložene podjetjem. Kljub temu ne bom predlagal Sodišču, naj uporabi to pristojnost v tej zadevi. […] [V] zadevi, v kateri se presoja izvrševanje te pristojnosti, bi bilo po mojem mnenju priporočljivo, da bi bile stranke pisno obveščene o obstoju te pristojnosti dovolj časa pred obravnavo in da bi bilo obenem, če se izkaže za potrebno, Komisiji naloženo, naj predloži informacije, ki so potrebne za njeno izvrševanje in bi bila vlagateljem dana možnost, da podajo pisna stališča pred ustno obravnavo.“( )

56. Pristop, ki ga predlaga generalni pravobranilec, izhaja iz upravičene skrbi, da izvrševanje neomejene pristojnosti ne sme imeti za posledico upoštevanja dejstev in meril, o katerih stranki nista imeli prave možnosti, da se izjavita. Menim, da je ta skrb enako upravičena v primeru spremembe metode izračuna, kadar učinkuje ta sprememba, kot v obravnavani zadevi, v škodo zadevnega podjetja. Glede na široke pristojnosti, ki jih ima sodišče Skupnosti na podlagi člena 17 Uredbe št. 17, in pomembne finančne posledice, ki jih lahko ima takšna sprememba, je ključnega pomena, da sodišče Skupnosti izvršuje neomejeno pristojnost ob kar največjem upoštevanju pravice prosilca do izjave.

57. Vzorčna sodba v zvezi s tem je sodba Sodišča prve stopnje v zadevi Cheil Jedang proti Komisiji.( ) Komisija je, podobno kot v obravnavani zadevi, uporabila drugačno metodo izračuna od metode, določene v smernicah. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je metoda, ki je opredeljena v smernicah, bolj primerna.( ) Tako je v okviru izvrševanja neomejene pristojnosti uporabilo to metodo.( ) Vendar pa je, kot je jasno razvidno iz sodbe Cheil Jedang, to storilo šele po tem, ko je omogočilo prosilcu, da o tem poda svoje mnenje:

„225. S pisnim vprašanjem, ki je bilo poslano 7. februarja 2002, je Sodišče pozvalo Komisijo, naj, med drugim, natančno pojasni in utemelji metodo, ki jo je uporabila za izračun glob.

226. V odgovoru z dne 27. februarja 2002 je Komisija navedla, da je primeren način za izračun povečanj in znižanj, ki bodo izrazila obteževalne in olajševalne okoliščine, uporaba odstotka od osnovnega zneska globe. Priznala je tudi, da v odločbi ni dosledno sledila metodi […]

227. Na obravnavi je prosilec navedel, da ne nasprotuje uporabljeni metodi za izračun glob, ki jo je Komisija opisala v dopisu z dne 27. februarja 2002.“

58. Nasprotno pa izpodbijana sodba nikjer ne omenja pisnih vprašanj v zvezi z metodo izračuna. Prav tako se ne sklicuje na kakršnokoli izmenjavo mnenj o zadevi s pritožnico na ustni obravnavi. V teh okoliščinah Sodišče pri odločanju o pritožbi ne more šteti, da je bila pravica pritožnice do izjave spoštovana v postopku pred Sodiščem prve stopnje.

59. Tako ugotavljam, da je prvi del petega pritožbenega razloga utemeljen in da bi moralo Sodišče, posledično, razveljaviti izpodbijano sodbo v delu, v katerem je določena globa v višini 42, 4125 milijona EUR.

C – Posledice razveljavitve izpodbijane sodbe v delu, v katerem je določena višina globe

60. Sodišče lahko v skladu s členom 61 svojega statuta, „[č]e stanje postopka to dovoljuje, […] samo dokončno odloči o zadevi“. Zdaj, ko je seznanjeno z navedbami pritožnice v zvezi z višino globe, predlagam, naj Sodišče izkoristi to možnost in uporabi pristojnost, ki jo ima na podlagi člena 229 ES in člena 17 Uredbe št. 17.

61. Pritožnica je predlagala, naj se znesek globe zniža na 41,11 milijona EUR, kolikor bi znašal znesek, ki bi ga naložilo Sodišče prve stopnje, če bi uporabilo enako metodo izračuna kot Komisija.

62. V zvezi s to zahtevo je treba navesti, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi uporabilo metodo izračuna, ki je določena v smernicah. Pritožnica ustreznosti te metode kot take ne nasprotuje. Vendar pa trdi, da pomeni njena uporaba v obravnavani zadevi kršitev načela prepovedi retroaktivne veljavnosti.

63. Ne strinjam se s pritožnico. Sodišče je problem retroaktivne uporabe smernic pazljivo preučilo v sodbah Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji( ) in Archer Daniels Midland.( ) Sklenilo je, da so bile „smernice in predvsem nova metoda izračuna kazni, ki jo prinašajo, ob predpostavki, da ta poostri naložene globe, za podjetja, kot so pritožniki, razumno predvidljive takrat, ko so bile zadevne kršitve storjene.“( ) Zato Komisija z uporabo smernic za kršitve, ki so bile v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji storjene celo daljnega leta 1990, ni kršila načela prepovedi retroaktivne veljavnosti.( ) Enako tudi v obravnavani zadevi uporaba metode izračuna, ki je določena v smernicah, ne nasprotuje temu načelu.

64. Predlagam torej, naj Sodišče uporabi metodo, določeno v smernicah, in ob upoštevanju vseh okoliščin primera določi znesek kazni na 42,4125 milijona EUR.

III – Stroški

65. V skladu s členom 69(3) Poslovnika, ki se na podlagi člena 118 uporablja za pritožbeni postopek, lahko Sodišče, če vsaka stranka uspe samo deloma, odloči, da se stroški delijo. Ker Komisija ni uspela v eni točki, pritožnica pa ni uspela v preostalih, predlagam, naj se pritožnici naloži, naj nosi svoje stroške in tri četrtine stroškov Komisije.

IV – Predlog

66. Tako Sodišču predlagam, naj:

1. razveljavi točko 1 izreka sodbe Sodišča prve stopnje z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Groupe Danone proti Komisiji (T-38/02);

2. določi znesek globe, ki se naloži pritožnici, na 42,4125 milijona EUR;

3. v preostalem delu zavrne pritožbo;

4. naloži pritožnici, naj nosi svoje stroške in tri četrtine stroškov Komisije.