ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kot izhaja iz člena 1(2), drugi pododstavek, Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, je treba za namene davka na dodano vrednost vsako storitev običajno obravnavati kot ločeno in samostojno. Vendar je treba v nekaterih okoliščinah več formalno ločenih storitev, ki bi bile lahko opravljene ločeno in bi bile zato ločeno predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati kot enotno transakcijo, kadar storitve niso samostojne. Za enotno transakcijo gre, kadar sta dva ali več dejavnikov ali dejanj, ki jih za stranko opravi davčni zavezanec, tako tesno povezani, da dejansko sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko dobavo, katere delitev bi bila umetna. Za eno storitev gre zlasti takrat, kadar je treba enega ali več delov šteti za glavno storitev, medtem ko je po drugi strani treba del oziroma dele šteti za pomožne storitve, ki so davčno enako obravnavane kot glavna storitev. Zlasti je treba storitev šteti za pomožno storitev glavne storitve, če ta za stranko nima samostojnega namena, ampak ji prestavlja sredstvo za boljšo uporabo ponujene glavne storitve.

Načeloma ni tako v primeru storitve zavarovanja predmeta lizinga in storitve samega lizinga. Čeprav je res, da so tveganja, ki jih nosi lizingojemalec s storitvijo zavarovanja predmeta lizinga, v primerjavi s položajem, v katerem takega zavarovanja ni, običajno zmanjšana, velja tudi, da ta okoliščina izhaja iz same narave zavarovalne storitve. Navedena okoliščina tako sama zase ne pomeni, da je treba tako zavarovalno storitev šteti za pomožno v primerjavi s storitvijo lizinga, v okviru katere se sklene. Čeprav je res, da taka zavarovalna storitev, ki jo lizingodajalec ponuja lizingojemalcu, v zgoraj navedenem smislu olajša rabo storitve lizinga, je treba ugotoviti, da ta zavarovalna storitev sama po sebi za lizingojemalca v bistvu pomeni cilj, in ne izključno sredstvo, da lahko uporablja storitev lizinga pod boljšimi pogoji.

(Glej točke 29, 30, 41, 42, 48, 50 in točko 1 izreka.)
Vendar pa v skladu s pravom Unije ni izključeno, da pristojni organ preveri obstoj transakcij, za katere je davčni zavezanec izdal račun, in da po potrebi popravi davčni dolg, ki izhaja iz obračunov davčnega zavezanca. Nacionalno sodišče mora rezultat takega nadzora, skupaj z obračunom in plačilom na računu izkazanega davka na dodano vrednost s strani izdajatelja računa, upoštevati pri presoji obstoja obdavčljive transakcije, ki daje v konkretnem primeru naslovniku računa pravico do odbitka.

Pravo Unije je treba razlagati tako, da člena 167 in 168(a) Direktive o skupnem sistemu davka na dodano vrednost ter načela davčne nevtralnosti, pravne varnosti in enakega obravnavanja ne nasprotujejo temu, da bi se naslovniku računa zaradi neobstoja dejanske obdavčljive transakcije zavrnila pravica do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost, čeprav v odločbi, izdani izstavitelju tega računa v postopku davčnega nadzora, davek na dodano vrednost, ki ga je ta izstavitelj obračunal, ni bil popravljen. Vendar pa je treba – če se glede na davčne utaje in nepravilnosti, ki jih je storil ta izstavitelj ali do katerih je prišlo pred transakcijo, v zvezi s katero se uveljavlja pravica do odbitka, šteje, da ta transakcija ni bila dejansko opravljena – na podlagi objektivnih elementov in ne da bi se od naslovnika računa zahtevalo, da opravi preverjanja, ki jih ni dolžan opraviti, dokazati, da je ta naslovnik vedel oziroma bi moral vedeti, da je bila zadevna transakcija povezana z utajo DDV.

(Glej točko 64 in točko 2 izreka.)
Zadeva C-310/11

Grattan plc

proti

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber))

„Obdavčenje — DDV — Druga direktiva 67/228/EGS — Člen 8, prvi odstavek, točka (a) — Šesta direktiva 77/388/EGS — Dobava blaga — Davčna osnova — Provizija, ki jo družba, ki se ukvarja s prodajo blaga po pošti, plača svojemu zastopniku — Nakupi, ki jih opravijo tretje osebe — Znižanje cene po nastanku obdavčljivega dogodka — Neposredni učinek“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. decembra 2012

Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktivi 67/228 in 77/388 – Neprimerljivi stopnji uskladitve (direktivi Sveta 67/228 in 77/388) Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčna osnova – Dobava blaga – Provizija, ki jo družba, ki se ukvarja s prodajo blaga po pošti, plača svojemu zastopniku za dobave, ki so bile že opravljene – Možnost, da se na podlagi direktive 67/228 naknadno zmanjša davčna osnova – Neobstoj (direktiva Sveta 67/228, člen 8, prvi odstavek, točka (a))

Glej besedilo sodbe. (Glej točko 33.) Člen 8, prvi odstavek, točka (a), Druge direktive 67/228 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da davčnemu zavezancu ne daje pravice, da ravna, kot da se je davčna osnova za dobave blaga naknadno zmanjšala, če je po dobavi tega blaga zastopnik od dobavitelja prejel dobropis, ki ga je lahko uporabil tako, da je zahteval plačilo v denarju, ali tako, da je z njim pobotal dolg, ki ga je imel do dobavitelja zaradi že dobavljenega blaga. (Glej točko 37 in izrek.)

Zadeva C-310/11

Grattan plc

proti

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber))

„Obdavčenje — DDV — Druga direktiva 67/228/EGS — Člen 8, prvi odstavek, točka (a) — Šesta direktiva 77/388/EGS — Dobava blaga — Davčna osnova — Provizija, ki jo družba, ki se ukvarja s prodajo blaga po pošti, plača svojemu zastopniku — Nakupi, ki jih opravijo tretje osebe — Znižanje cene po nastanku obdavčljivega dogodka — Neposredni učinek“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. decembra 2012

Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Direktivi 67/228 in 77/388 — Neprimerljivi stopnji uskladitve (direktivi Sveta 67/228 in 77/388) Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Davčna osnova — Dobava blaga — Provizija, ki jo družba, ki se ukvarja s prodajo blaga po pošti, plača svojemu zastopniku za dobave, ki so bile že opravljene — Možnost, da se na podlagi direktive 67/228 naknadno zmanjša davčna osnova — Neobstoj (direktiva Sveta 67/228, člen 8, prvi odstavek, točka (a))
Člen 6(1), prva alinea, Sklepa št. 1/80 pridružitvenega sveta EGS-Turčija je treba razlagati tako, da pristojnim nacionalnim organom prepoveduje, da turškemu delavcu odvzamejo dovoljenje za prebivanje z učinkom za nazaj od trenutka, od katerega razlog za izdajo dovoljenja za prebivanje, določen v nacionalnem pravu, ne obstaja več, če ta ni ravnal goljufivo in če je do odvzema prišlo po izteku enoletnega obdobja zakonite zaposlitve, ki je določeno v navedenem členu 6(1), prva alinea.

Vendar te določbe ni mogoče razlagati tako, da lahko država članica enostransko spremeni vsebino sistema postopnega vključevanja turških državljanov na trg dela države članice gostiteljice, tako da delavcu, ki je lahko vstopil na njeno ozemlje in ki je v njej neprekinjeno in pri istem delodajalcu zakonito opravljal dejansko in resnično gospodarsko dejavnost več kot eno leto, prepreči uživanje pravic, ki so mu postopno – glede na trajanje zaposlitve – priznane s tremi alineami te določbe. Taka razlaga bi Sklepu št. 1/80 odvzela pomen in bi ta ostal brez polnega učinka, ker je besedilo člena 6(1) tega sklepa splošno in nepogojno, saj v njem ni določena možnost držav članic, da lahko omejijo pravice, ki so s to določbo priznane neposredno turškim delavcem.

(Glej točke 48, 49 in 56 ter izrek.)
V okviru ničnostne tožbe zoper odločbo Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) lahko Splošno sodišče opravi popoln nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe Urada, če je treba tudi tako, da razišče, ali so ti odbori pravilno pravno opredelili dejansko stanje oziroma ali je bila presoja dejanskih elementov, ki so bili predloženi navedenim odborom, pravilna. Kadar je Splošno sodišče pozvano, naj presodi o zakonitosti odločbe odbora za pritožbe Urada, ga ne zavezuje napačna presoja tega odbora o dejstvih, ker je namreč navedena presoja del ugotovitev, katerih zakonitost se izpodbija pred Splošnim sodiščem.

Splošno sodišče pa lahko Uradu prizna – zlasti kadar je ta pozvan k zelo tehnični presoji – določeno stopnjo diskrecije in se, kar zadeva obseg njegovega nadzora nad odločbami odbora za pritožbe na področju industrijskih modelov, omeji na preučitev očitnih napak pri presoji.

(Glej točke od 39 do 41.)
Člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in člen 7(1) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je socialni načrt, ki ga skleneta podjetje in njegov svet delavcev, na podlagi katerega se pravica do plačanega letnega dopusta delavca s skrajšanim delovnim časom izračuna po načelu pro rata temporis.

Delavci, ki delajo s skrajšanim delovnim časom, imajo s formalnega vidika res pogodbo o zaposlitvi za polni delovni čas. Vendar so med obdobjem skrajšanega delovnega časa vzajemne obveznosti delodajalca in zaposlenega v zvezi z delom in plačilom zaradi skrajšanja delovnega časa odložene, celo popolnoma odpravljene. Iz tega izhaja, da je treba delavce, ki jim je bil delovni čas skrajšan, opredeliti za „delavce z začasnim krajšim delovnim časom“, saj je njihov položaj de facto primerljiv s položajem delavcev s krajšim delovnim časom, in da se načelo pro rata temporis iz določbe 4, točka 2, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenega med UNICE, CEEP in ETUC, uporablja za njihovo pravico do letnega dopusta.

(Glej točki 32 in 36 ter izrek.)
Da se za osebo uporablja člen 14(2) Uredbe št. 1408/71, mora biti ta namreč „običajno“ zaposlena na območju dveh ali več držav članic. Iz tega sledi, da če je neka zaposlitev na območju ene same države članice za zadevno osebo običajna, ta ne more spadati na področje uporabe te določbe. V podobnih okoliščinah se načelo, izraženo v členu 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71, lahko po potrebi uporabi celo med prekinitvijo pogodb o zaposlitvi, kar izhaja iz točke (f) iste določbe.

Institucija, ki je izdala potrdilo E 101, je zavezana, da opravi ustrezno presojo dejstev, ki so upoštevna za uporabo pravil za določitev zakonodaje, ki se uporablja na področju socialnega varstva v smislu naslova II Uredbe št. 1408/71 v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, in da zagotavlja pravilnost podatkov, vpisanih v to potrdilo.

Zadevna institucija lahko pri presoji dejstev za določitev te zakonodaje, če je potrebno, poleg besedila teh dokumentov upošteva tudi elemente, kot so način, po katerem so se predhodno v praksi izvajale pogodbe o zaposlitvi med delodajalcem in zadevnim delavcem, okoliščine, v katerih so bile te pogodbe sklenjene, ter – bolj na splošno – značilnosti in oblike dejavnosti, ki jih opravlja zadevno podjetje, če se lahko s temi dejavniki pojasni dejanska narava zadevnega dela.

Če iz drugih upoštevnih elementov, ki niso pogodbeni dokumenti, izhaja, da se zaposlitveni položaj delavca dejansko razlikuje od tistega, opisanega v teh dokumentih, mora pristojna institucija, ne glede na besedilo teh pogodbenih dokumentov, svoje ugotovitve opreti na dejanski položaj delavca in po potrebi zavrniti izdajo potrdila E 101 ali odvzeti potrdilo, kadar pristojna institucija države članice, v kateri je delavec zaposlen, podvomi o pravilnosti dejstev, na katere se opira potrdilo, in/ali ob izpolnitvi zahtev iz naslova II Uredbe št. 1408/71.

(Glej točke 42 in od 44 do 47.)
Uredba št. 1206/2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah se načeloma uporablja le takrat, kadar se sodišče države članice odloči pridobiti dokaze na enega od dveh načinov, ki sta predvidena v tej uredbi, in sicer, po eni strani, pridobitev dokazov, ki ga opravi zaprošeno sodišče v skladu s členi od 10 do 16 navedene uredbe na podlagi zaprosila sodišča iz druge države članice, in po drugi strani, neposredno pridobivanje dokazov, ki ga sodišče, ki je zaprosilo, opravi v drugi državi članici na način, določen v členu 17 iste uredbe. V tem primeru mora zadnjenavedeno sodišče slediti postopkom v zvezi s tema načinoma. Navedena uredba pa ne vsebuje nobene določbe, ki bi urejala ali izključevala možnost sodišča države članice, da stranko, ki prebiva v drugi državi članici, povabi, da pride in priča neposredno pred njim.

Določbe te uredbe, zlasti njen člen 1(1), je zato treba razlagati tako, da ima pristojno sodišče države članice, ki želi kot pričo zaslišati stranko, ki prebiva v drugi državi članici, možnost, da jo zaradi takega zaslišanja povabi in zasliši v skladu s pravom svoje države članice. Poleg tega navedeno sodišče ohrani možnost – če se stranka kot priča brez opravičljivega razloga ne odzove vabilu – da sprejme morebitne ukrepe, ki jih določa pravo njegove države članice, pod pogojem, da jih izvede v skladu s pravom Unije.

(Glej točke od 26 do 28, 38 in 39 ter izrek.)
Člen 112(1)(a) Uredbe št. 918/83 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1315/88, člen 107(1)(a) Uredbe št. 1186/2009 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti, člen 82(1)(a) Direktive 83/181 o določitvi področja uporabe člena 14(1)(d) Direktive 77/388 glede oprostitve davka na dodano vrednost na končni uvoz določenega blaga, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 88/331, in člen 84(1)(a) Direktive 2009/132 o določitvi področja uporabe 143(b) in (c) Direktive 2006/112 glede oprostitve davka na dodano vrednost na končni uvoz določenega blaga je treba razlagati tako, da ne veljajo za lokomotive.

V zvezi z morebitnim različnim obravnavanjem železniškega in cestnega prometa je treba ugotoviti, da različni načini prevoza praviloma niso medsebojno zamenljivi in da položaj podjetij, ki opravljajo dejavnosti v vsakem od teh različnih sektorjev prevoza, zato ni primerljiv. Glede na cilj, ki mu je zakonodajalec Unije sledil s sprejetjem navedenih določb, ki je, prvič, olajšati posameznikom prehod zunanjih meja Unije, in, drugič, razbremeniti carinski in davčni nadzor, ki ga morajo izvesti pristojni organi, položaj lokomotiv tudi ni primerljiv s položajem cestnih vozil. Zato načelo enakega obravnavanja ne zahteva, da se zadevne določbe razlagajo tako, da veljajo tudi za lokomotive.

(Glej točke 36, 37 in od 46 do 49 ter izrek.)
Pojem „možnost doplačila“ iz člena 23(1), zadnji stavek, Uredbe št. 1008/2008 o skupnih pravilih za opravljanje zračnih prevozov v Skupnosti je treba razlagati tako, da zajema cene, ki so povezane z letalskim potovanjem, za storitve – kot je zavarovanje za primer odpovedi – ki jih ponuja subjekt, ki ni letalski prevoznik, in ki jih prodajalec tega potovanja zaračuna strankam skupaj z letalsko prevoznino v okviru skupne cene.

Člen 23(1), zadnji stavek, navedene uredbe se nanaša na doplačilo za storitve, ki dopolnjujejo letalsko storitev in ki niso niti obvezne niti neizogibne za prevoz potnikov ali tovora, tako da jih stranka lahko sprejme ali zavrne. Prav zato, ker ima stranka izbiro, ji mora biti ta možnost doplačila sporočena jasno, pregledno in nedvoumno ob začetku postopka nakupa in jo mora stranka izrecno potrditi.

Poleg tega za namen odobritve varstva iz te določbe ni nujno, da dodatno neobvezno storitev in doplačilo zanjo ponuja zadevni letalski prevoznik ali ponudnik, ki je z njim povezan, ampak da sta storitev in njena cena povezani z letom v okviru postopka nakupa tega leta.

(Glej točke 14, 18 in 20 ter izrek.)
Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Oprostitve, določene s Šesto direktivo — Oprostitev, ki velja za dobave objektov in zemljišč, na katerih ti stojijo — Obseg — Dobava nepremičnine, ki jo sestavljata zemljišče in star objekt, ki je v fazi predelave v nov objekt — Star objekt, ki je bil le deloma porušen in se deloma še uporablja — Vključitev

(Direktiva Sveta 77/388, člena 4(3)(a) in 13(B)(g))
Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Vprašanje, postavljeno glede spora, opredeljenega v eni državi članici – Pristojnost glede morebitne uporabe pravila prava Unije za navedeni spor zaradi prepovedi diskriminacije, ki jo določa nacionalno pravo

(člena 49 PDEU in 267 PDEU)

2. Države članice – Pridržane pristojnosti – Oblikovanje sistemov socialne varnosti – Meje – Spoštovanje prava Unije – Varovanje javnega zdravja – Polje proste presoje držav članic

3. Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna ureditev, v skladu s katero je za odprtje novih lekarn v določeni regiji potrebno predhodno upravno dovoljenje – Ugodnejša ureditev za lekarno univerze države članice kot za zasebne lekarne – Dopustnost – Pogoji – Preverjanje nacionalnega sodišča

(člen 49 PDEU)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 19 do 22.)

2. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 27 do 29.)

3. Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa poseben sistem dovoljenj za poslovanje podružnic lekarn, ki se uporablja za lekarno univerze države članice in je ugodnejši od tistega, ki se uporablja za zasebne lekarne, če – kar pa mora preveriti predložitveno sodišče – podružnice te univerzitetne lekarne dejansko sodelujejo pri opravljanju posebnih nalog, ki so ji dodeljene z nacionalnim zakonom, v zvezi z izobraževanjem študentov farmacije, raziskovanjem na področju oskrbe z zdravili in posebnimi storitvami v zvezi s pripravo posameznih redkih farmacevtskih pripravkov.

(Glej točko 44 in izrek.)
Člen 8(1) Uredbe Komisije (ES) št. 1663/95 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe št. 729/70 v zvezi s postopkom za potrditev obračuna Jamstvenega oddelka EKUJS določa, da mora Komisija na koncu poizvedbe in ko meni, da odhodki niso bili izvršeni v skladu s pravili Unije, o rezultatih svojih pregledov obvestiti zadevno državo članico in navesti korektivne ukrepe, ki naj se sprejmejo za zagotovitev prihodnje skladnosti. Ta določba zahteva, da mora biti nepravilnost, ki je očitana zadevni državi članici, v pisnem sporočilu iz prvega pododstavka navedenega člena zadosti natančna, tako da je ta država o njej jasno seznanjena. Neupoštevanje navedenega pogoja odvzame bistvo procesnemu jamstvu, ki je državam članicam zagotovljeno s členom 5(2)(c), peti pododstavek, Uredbe št. 729/70 o financiranju skupne kmetijske politike in členom 7(4), peti pododstavek, Uredbe št. 1258/1999 o financiranju skupne kmetijske politike, ki časovno omejuje odhodke, na katere se lahko nanaša zavrnitev financiranja s strani EKUJS.

Člen 8(1) Uredbe št. 1663/95 je tako treba povezati s členom 5(2)(c), peti pododstavek, Uredbe št. 729/70 in členom 7(4), peti pododstavek, Uredbe št. 1258/1999, v skladu s katerima Komisija ne sme izključiti odhodkov, ki so bili izvedeni prej kot 24 mesecev pred tem, ko je Komisija zadevno državo članico pisno obvestila o rezultatih svojih preverjanj. Iz tega je razvidno, da je pisno sporočilo iz člena 8(1) opozorilo, da bi lahko bili odhodki, izvedeni v 24 mesecih pred tem, ko je bila država članica obveščena o tem sporočilu, izključeni iz financiranja s strani EKUJS in da je zato to sporočilo referenčni element za štetje tako določenega roka 24 mesecev.

V sporočilu iz člena 8(1) Uredbe št. 1663/95 morajo biti zato najprej, da bi bila izpolnjena funkcija opozarjanja – zlasti ob upoštevanju člena 5(2)(c), peti pododstavek, Uredbe št. 729/70 in člena 7(4), peti pododstavek, Uredbe št. 1258/1999 – dovolj natančno opredeljene vse nepravilnosti, ki so očitane zadevni državi članici in na katerih končno temelji izvršeni finančni popravek. Samo s takim sporočilom je mogoče zagotoviti jasno seznanitev s pridržki Komisije, tako da lahko Komisija izpolni funkcijo opozarjanja, ki jo ima na podlagi navedene določbe, in le tako sporočilo je lahko referenčni element za štetje roka 24 mesecev, določenega v členu 5(2)(c), peti pododstavek, Uredbe št. 729/70 in členu 7(4), peti pododstavek, Uredbe št. 1258/1999.

(Glej točke 26, od 28 do 31, 33 in 34.)
Keywords

Summary



Keywords

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav

(Direktiva 2008/115 Evropskega parlamenta in Sveta, člena 15 in 16)

Summary

Direktivo 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, zlasti njena člena 15 in 16, je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki predvideva naložitev zaporne kazni za nezakonito prebivajočega državljana tretje države samo zato, ker ta brez utemeljenega razloga ostaja na ozemlju te države in tako krši odredbo o zapustitvi tega ozemlja v predpisanem roku.

Taka kazen, zlasti zaradi pogojev in podrobnih pravil uporabe, lahko namreč ogroža uresničitev cilja, ki mu sledi ta direktiva, in sicer uvedbo učinkovite politike odstranitev in repatriacije nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav.

(Glej točki 59 in 62 ter izrek.)
108

V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz člena 120(c) Poslovnika Sodišča in z njim povezane sodne prakse razvidno, da je treba v vsaki začetni vlogi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov ter da morajo biti te navedbe dovolj jasne in natančne, da toženi stranki omogočajo pripravo obrambe in Sodišču nadzor. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidni iz besedila vloge in da morajo biti tožbeni predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o očitku ne bi odločilo (glej zlasti sodbi z dne 16. julija 2009 v zadevi Komisija proti Poljski, C-165/08, ZOdl., str. I-6843, točka 42, in z dne 14. januarja 2010 v zadevi Komisija proti Češki republiki, C-343/08, ZOdl., str. I-275, točka 26).
87

Družba TUI Travel in drugi trdijo, da če Sodišče na prvo vprašanje odgovori pritrdilno, na drugo pa nikalno, mora časovni učinek te sodbe omejiti tako, da se na člene od 5 do 7 Uredbe št. 261/2004 ni mogoče sklicevati v utemeljitev odškodninskih zahtevkov potnikov v zvezi z leti, ki so imeli zamudo, pred datumom te sodbe, razen potnikov, ki so tožbo za to odškodnino že vložili na datum te sodbe. Letalske družbe in druge zadevne osebe naj bi namreč zdaj lahko kljub zgoraj navedeni sodbi Sturgeon in drugi razumno sklepale, da se člen 7 Uredbe št. 261/2004 ne uporablja za potnike, katerih let je imel zamudo, saj naj bi bila ta sodba v jasnem nasprotju z besedilom te uredbe in zgoraj navedeno sodbo IATA in ELFAA.
107

Družbi AOI in SCTC menita, da so jima z izpodbijano sodbo kršene nekatere od temeljnih pravic, in sicer pravica do domneve nedolžnosti ter načeli zakonitosti in individualizacije deliktov in kazni, ki so določene v členih 48 in 49 Listine. Menita, da začetek veljavnosti Listine neposredno vpliva na obravnavani primer, saj naj bi bila navedena načela od tedaj enakovredna primarnemu pravu.
5

Člen 20(2) zveznega ustavnega zakona (Bundes-Verfassungsgesetz, v nadaljevanju: BVG), kakor je bil spremenjen 1. januarja 2008, določa: „Z zakonom je mogoče obveznosti spoštovanja navodil nadrejenih organov oprostiti organe, […] 2. ki nadzorujejo spoštovanje veljavnih zakonov s strani uprave in javno naročanje, 3. ki odločajo na zadnji stopnji v senatu, v katerem je vsaj en sodnik, in katerih odločb ni mogoče odpraviti ali spremeniti po upravni poti. […] 8. če to zahteva pravo Evropske unije. Z deželnim ustavnim zakonom se lahko ustanovijo drugi avtonomni organi. Zakon določa ustrezno pravico nadrejenih organov do nadzora nad nalogami avtonomnega organa, vsaj pravico do obveščenosti o vseh vidikih vodenja avtonomnih organov in – če ne gre za organe iz točk 2, 3 in 8 – pravico do odprave avtonomnih organov iz resnih razlogov.“