SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 3. februarja 2011( )

Zadeva C-122/10

Konsumentombudsmannen KO

proti

Ving Sverige AB

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Marknadsdomstolen (Švedska))

„Varstvo potrošnikov – Nepoštene poslovne prakse – Direktiva 2005/29/ES – Pojem vabila k nakupu – Zahteva po informaciji o oglaševanem izdelku in ceni, ki potrošniku omogoča nakup – Pojem značilnosti izdelka – Navedba začetne cene v tržni komunikaciji, objavljeni v tisku – Zavajajoče opustitve“

I – Uvod

1. Člen 169 Pogodbe o delovanju Evropske unije določa, da mora Unija podpirati interese potrošnikov in zagotoviti visoko raven njihovega varstva. Namen Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (imenovana Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)( ) je vsekakor podpirati ta cilj in biti učinkovito sredstvo za preprečevanje nepoštenih poslovnih praks in boj proti njim.

2. Zakonodajalec Unije se je z Direktivo 2005/29 odločil, da morajo trgovci obvezno navesti dodatne informacije, kadar se odločijo za objavo tržne komunikacije v posebni obliki vabila k nakupu. Sodišče ima s to zadevo prvič priložnost za razlago navedenega pojma.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Štirinajsta uvodna izjava Direktive 2005/29 določa, da „[v] zvezi z opustitvami predvideva ta direktiva omejeno število ključnih informacij, ki jih potrošnik potrebuje, da lahko sprejme odločitev o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev. Ni treba, da so takšne informacije podane v vseh oglasih, temveč samo v primeru, da trgovec vabi k nakupu; ta pojem je v tej direktivi jasno opredeljen“.

4. Člen 1 Direktive 2005/29 določa, da je „[n]amen te direktive [...] prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov“.

5. V skladu s členom 2(i) Direktive 2005/29 „vabilo k nakupu“ pomeni „tržno komunikacijo, ki navaja značilnosti izdelka in ceno na način, ki ustreza sredstvu uporabljene tržne komunikacije, in tako omogoči potrošniku nakup“.

6. Člen 2(k) Direktive 2005/29 odločitev o poslu opredeljuje kot „vsako odločitev, ne glede na to[,] ali se potrošnik odloči za dejanje ali opustitev dejanja, ki jo sprejme potrošnik v zvezi s tem, ali izdelek kupiti ali ne, kako in pod kakšnimi pogoji, ali zanj plačati v celoti ali deloma, ga obdržati ali z njim nadalje razpolagati, ali v zvezi z izdelkom uveljavljati katero izmed pogodbenih pravic“.

7. Člen 4 Direktive 2005/29 določa, da „[d]ržave članice ne omejujejo niti svobode opravljanja storitev niti prostega pretoka blaga iz razlogov, ki sodijo na področje, ki ga približuje ta direktiva“.

8. Člen 5 Direktive 2005/29 določa:

„1. Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.

2. Poslovna praksa je nepoštena, če:

(a) nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti

in

(b) v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga izdelek doseže ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.

[…]“

9. Člen 7 Direktive 2005/29 o zavajajočih opustitvah določa:

„1. Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev [uporabljenega] sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve [o poslu] ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.

2. Za zavajajočo opustitev se šteje tudi, če trgovec ob upoštevanju okoliščin, opisanih v odstavku 1, prikriva ali na nejasen, nerazumljiv, dvoumen način ali ob nepravem času navede bistvene informacije iz navedenega odstavka ali ne opredeli komercialnega namena poslovne prakse, če ta ni razviden iz konteksta in če v enem ali drugem primeru to povzroči ali bi utegnilo povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.

3. Če so za sredstvo, uporabljeno za komunikacijo poslovne prakse, značilne prostorske ali časovne omejitve, se te omejitve in kateri koli ukrepi, ki jih trgovec sprejme, da postanejo informacije dostopne potrošnikom prek drugih sredstev, upoštevajo pri odločanju o tem, ali so bile informacije opuščene.

4. V primeru vabila k nakupu se štejejo za bistvene naslednje informacije, v kolikor niso razvidne že iz konteksta:

a) glavne značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza [uporabljenemu] sredstvu [komunikacije] in [zadevnemu] izdelku;

b) geografski naslov in identiteta trgovca, kot na primer njegovo poslovno ime, in po potrebi geografski naslov in identiteta trgovca, v imenu katerega nastopa;

c) cena, vključno z davki, ali če je zaradi narave izdelka ceno nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena izračuna, ter po potrebi vključno z dodatnimi prevoznimi, dostavnimi ali poštnimi stroški, ali, če teh stroškov ni mogoče razumno izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške treba plačati;

d) plačilni pogoji, pogoji dostave, izpolnitve in obravnavanja pritožb, če ti odstopajo od zahtev poklicne skrbnosti;

e) za izdelke in posle, ki vključujejo odstopno pravico ali pravico do preklica, obstoj take pravice.

5. Zahteve po informacijah, določene s pravom Skupnosti glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, katerih neizčrpni seznam je podan v Prilogi II, se štejejo za bistvene.“

B – Nacionalno pravo

10. Direktiva 2005/29 je bila v švedski pravni red prenesena z zakonom 2008:486 o tržnih praksah (v nadaljevanju: zakon o tržnih praksah), katerega člen 12 v zvezi z vabili k nakupu določa:

„Trženje je zavajajoče, kadar trgovec v tržni komunikaciji ponuja potrošnikom določen izdelek z navedbo cene brez navedbe teh bistvenih informacij:

1. glavnih značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza uporabljenemu sredstvu komunikacije in zadevnemu izdelku;

2. cene in cene na enoto, podanih tako, kakor je določeno v členih od 7 do 10 [zakona 2004:347 o objavi cen];

3. identitete in geografskega naslova trgovca;

4. plačilnih pogojev, pogojev dostave, izpolnitve in obravnavanja pritožb, če ti odstopajo od tega, kar je običajno za zadevno industrijo ali zadevni izdelek;

5. informacij o odstopni pravici ali pravici do preklica nakupa, ki morajo biti potrošniku zagotovljene po zakonu.

Trženje je zavajajoče tudi, kadar trgovec v tržni komunikaciji ponuja potrošnikom več določenih izdelkov z navedbo skupne cene, ne da bi ponudba vključevala bistvene informacije v skladu s točkami od 1 do 5 prvega odstavka.“

III – Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

11. Agencija Ving Sverige AB (v nadaljevanju: agencija Ving) organizira in trži paketna potovanja s čarterskimi in z rednimi leti. Prodaja tudi letalske vozovnice in hotelske rezervacije za tiste, ki želijo potovati samostojno. Potovanja, vozovnice in rezervacije prodaja na svojih prodajnih mestih in v izbranih potovalnih agencijah na Švedskem ter po telefonu ali spletu.

12. Agencija Ving je 13. avgusta 2008 v švedskem dnevniku SvenskaDagbladet objavila tak oglas: na vrhu je bilo z velikimi črkami navedeno besedilo „New York od 7820 švedskih kron naprej“, spodaj z manjšimi črkami besedilo „Let iz Arlande z British Airways in dve nočitvi v hotelu Bedford – cena na osebo v dvoposteljni sobi, vključno z letališkimi taksami. Dodatna prenočitev od 1320 švedskih kron naprej. Velja za izbrane izlete od septembra do decembra. Omejeno število prostih mest“. Na dnu oglasa sta bila navedena spletni naslov agencije Ving in telefonska številka.

13. Generalni direktor švedskega organa za varstvo potrošnikov je tudi pooblaščenec, ki zlasti spremlja, ali podjetja spoštujejo zakon o tržnih praksah. V zvezi s tem je pooblaščenec menil, da je objavljeni oglas tržna komunikacija v smislu vabila k nakupu, ki vsebuje zavajajočo opustitev, ker je v njej navedena le začetna cena brez natančnejše ali zadostne opredelitve glavnih značilnosti ponujenega izdelka. Zato je 27. februarja 2009 pri Marknadsdomstolen (gospodarsko sodišče) (Švedska) vložil tožbo, da bi to agenciji Ving v bistvu odredilo, naj pri objavi tržne komunikacije v zvezi s potovanji, ki jih trži, v oglasu navede fiksno ceno in natančneje opredeli, kako lahko glavne značilnosti izleta – na primer datumi ali potrošnikove možnosti – vplivajo na navedeno začetno ceno. Pooblaščenec predložitvenemu sodišču še predlaga, naj z grožnjo kazni v obliki globe agenciji Ving prepove navajanje začetnih cen.

14. Pooblaščenec je pred predložitvenim sodiščem trdil, da je treba sporni oglas opredeliti kot vabilo k nakupu in da je zavajajoč, ker naj informacije o glavnih značilnostih izleta ne bi bile zadostne. Oglas torej ni v skladu s členom 12 zakona o tržnih praksah. Poleg tega so glavne značilnosti potovanja opisane zavajajoče, ker je navedena le začetna cena. Nazadnje oglas, ki ga je objavila agencija Ving, pomeni nepošteno prakso, ker se zaradi njega zmanjša ali bi se utegnila zmanjšati zmožnost potrošnika, da sprejme odločitev o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.

15. Agencija Ving pa meni, da potrošnikov s samo objavo oglasa ni povabila k nakupu določenega izdelka, zato nasprotuje njegovi opredelitvi kot vabilu k nakupu. Agencija Ving je pred predložitvenim sodiščem podredno trdila, da so bile glavne značilnosti izdelka navedene tako, da ustrezajo uporabljenemu sredstvu komunikacije in zadevnemu izdelku. Poleg tega je cena navedena v skladu z zakonom o objavi cen, na katerega se sklicuje zakon o tržnih praksah. Agencija Ving trdi, da ni opustila nobene bistvene informacije. Če bi bilo treba upoštevati, da so bile informacije opuščene, to nikakor ni zmanjšalo niti ne bi utegnilo zmanjšati zmožnosti potrošnika, da sprejme odločitev o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, zato sporni oglas ne more pomeniti nepoštene prakse.

16. Pri tem se zastavlja vprašanje, ali je mogoče oglas, ki ga je objavila agencija Ving, šteti za vabilo k nakupu, in če je odgovor pritrdilen, ali pomeni nepošteno poslovno prakso ali ne, pri čemer sta bila navedena pojma vključena v švedski pravni red med prenosom Direktive 2005/29.

17. Ker se je Marknadsdomstolen tako znašlo pred težavo, povezano z razlago prava Unije, je prekinilo odločanje in z odločbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispela 8. marca 2010, Sodišču na podlagi člena 267 PDEU predložilo v predhodno odločanje teh sedem vprašanj:

„1. Ali je treba zahtevo ,tako omogoči potrošniku nakup‘ iz člena 2(i) Direktive 2005/29/ES […] razlagati tako, da vabilo k nakupu obstaja takoj, ko so na voljo informacije o oglaševanem izdelku in njegova cena, tako da se potrošnik lahko odloči za nakup, ali mora tržna komunikacija ponujati tudi dejansko priložnost za nakup izdelka (na primer naročilnico) oziroma da je na voljo dostop do take priložnosti (na primer oglas zunaj trgovine)?

2. Če je odgovor na prejšnje vprašanje, da mora obstajati dejanska priložnost za nakup izdelka, ali je treba šteti, da ta obstaja, če tržna komunikacija napotuje na telefonsko številko ali spletno stran, na kateri se ta izdelek lahko naroči?

3. Ali je treba člen 2(i) Direktive [2005/29] razlagati tako, da je zahteva glede cene izpolnjena, če tržna komunikacija vsebuje začetno ceno, torej najnižjo ceno, po kateri se lahko kupi oglaševani izdelek ali skupina izdelkov, medtem ko so hkrati na voljo oglaševani izdelek ali skupina izdelkov v drugih različicah ali z drugačno vsebino po cenah, ki niso navedene?

4. Ali je treba člen 2(i) Direktive [2005/29] razlagati tako, da je zahteva glede značilnosti izdelka izpolnjena takoj, ko obstaja besedno ali slikovno napotilo na izdelek (,verbal or visual reference to the product‘), torej da je izdelek določen, vendar ne podrobneje opisan?

5. Če je odgovor na zgoraj navedeno vprašanje pritrdilen, ali to velja tudi, kadar se oglaševani izdelek ponuja v številnih različicah, vendar tržna komunikacija napotuje nanje le s skupnim poimenovanjem?

6. Če obstaja vabilo k nakupu, ali je treba člen 7(4)(a) Direktive [2005/29] razlagati tako, da zadostuje, da so podane le določene] glavne značilnosti izdelka in da se trgovec poleg tega sklicuje na svojo spletno stran, če so na tej strani bistvene informacije o glavnih značilnostih izdelka, ceni in drugih pogojih v skladu z zahtevami iz člena 7(4) [Direktive 2005/29]?

7. Ali je treba člen 7(4)(c) Direktive [2005/29] razlagati tako, da zadostuje podana začetna cena, da je izpolnjena zahteva glede cene?“

IV – Postopek pred Sodiščem

18. Tožena stranka v postopku v glavni stvari, švedska, nemška, španska, nizozemska, poljska in norveška vlada, vlada Združenega kraljestva ter Evropska komisija so Sodišču predložile pisna stališča.

V – Pravna analiza

A – Pojem vabila k nakupu (vprašanja od prvega do petega)

19. Predložitveno sodišče želi s prvimi petimi vprašanji od Sodišča dobiti pojasnila o pojmu „vabilo k nakupu“ v smislu Direktive 2005/29. Ker člen 2(i) navedene direktive vabilo k nakupu opredeljuje kot „tržno komunikacijo, ki navaja značilnosti izdelka in ceno na način, ki ustreza sredstvu uporabljene tržne komunikacije, in tako omogoči potrošniku nakup“, je treba prvih pet vprašanj prerazporediti glede na vrstni red meril v opredelitvi navedene direktive.

20. Poleg tega bi najprej želel predstaviti tri vrste opomb.

21. Najprej želim spomniti, da kljub nedvomnemu cilju Direktive 2005/29, ki popolnoma usklajuje pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov( ), zagotoviti visoko raven njihovega varstva( ), zakonodajalec Unije ni prezrl trgovcev. Tako dvanajsta uvodna izjava Direktive 2005/29 določa, da se bo „[z] uskladitvijo [...] znatno povečala pravna varnost za potrošnike in podjetja. Potrošniki in podjetja se bodo lahko zanesli na enotni ureditveni okvir, temelječ na jasno opredeljenih pravnih pojmih, ki bodo urejali vse vidike nepoštenih poslovnih praks po celotni [Evropski uniji]“. Pri razlagi Direktive 2005/29 bo zato treba upoštevati ta dvojni cilj in ohraniti ravnovesje, ki ga je v zvezi s tem vzpostavila.

22. Poleg tega je v skladu z Direktivo 2005/29 vabilo k nakupu posebna oblika oglasa, povezana z obvezno navedbo dodatnih informacij v skladu s členom 7(4) navedene direktive. Obstajajo druge oblike oglaševanja in trgovec se torej zavestno odloči, da bo objavil vabilo k nakupu, s čimer prevzame tveganje, da bo moral navesti dodatne informacije.

23. Razlaga, h kateri je pozvano Sodišče, bo morala po mojem mnenju poskušati upoštevati to dvojno ravnovesje: ravnovesje med pravicami potrošnikov in pravicami trgovcev, vendar tudi med oglaševanjem na splošno in vabilom k nakupu posebej. Vse zainteresirane stranke, ki so Sodišču predložile pisna stališča, so poudarile tveganja, povezana s preozko razlago pojma vabila k nakupu – ki bi torej omejila predpostavke, v skladu s katerimi bi bilo mogoče uporabiti člen 7(4) Direktive 2005/29 – ali preširoko – ki bi trgovce odvrnila od izbire te posebne vrste tržne komunikacije.

24. Naj na koncu spomnim, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz načela enotne uporabe prava Unije in načela enakosti izhaja, da je treba za določitev pomena in obsega pojmov v določbi prava Unije, ki se nikjer izrecno ne nanaša na pravo držav članic, te običajno razlagati samostojno in enotno ter pri tem upoštevati okvir določbe in cilj predpisov, med katere je umeščena.( ) Ker Direktiva 2005/29 uvaja popolno uskladitev in ker se upoštevne določbe, povezane z vabilom k nakupu, ne sklicujejo na pravo držav članic, mora Sodišče podati samostojno in enotno razlago tega pojma v pravnem redu Unije( ), tako da člen 2(i) Direktive 2005/29 razloži ne le z vidika teh pojmov, temveč tudi z vidika njegovega okvira in ciljev navedene direktive( ).

1. Merilo, povezano z ustrezno navedbo značilnosti izdelka (četrto in peto vprašanje)

25. Agencija Ving med vsemi zainteresiranimi strankami, ki so Sodišču predložile pisna stališča, edina trdi, da besedno ali slikovno napotilo na izdelek, ki ni natančneje opisan, ne zadostuje za izpolnitev merila o navajanju značilnosti izdelka v smislu člena 2(i) Direktive 2005/29 in za obstoj vabila k nakupu. Toda v zvezi s tem vprašanjem obstaja več elementov, zaradi katerih sem prej prepričan o nasprotnem.

26. V členu 2(i) Direktive 2005/29 je določeno le, da morajo biti navedene „značilnosti izdelka“, ne da bi bila natančneje opredeljena vrsta informacij in njihov obseg. Zato tržna komunikacija, ki vsebuje besedno ali slikovno napotilo na izdelek, lahko izpolni pogoj iz člena 2(i) Direktive 2005/29 o navajanju značilnosti izdelka.

27. Zakonodajalec Unije v členu 2(i) Direktive 2005/29 ne more zahtevati natančnejših pojasnil, ker morajo biti v skladu s tem členom značilnosti izdelka glede na sredstvo komunikacije, ki ga izbere trgovec, seveda bolj ali manj natančno opisane. Tržna komunikacija, objavljena po radiu, bo nujno vsebovala manj podrobnosti o značilnostih izdelka kakor podobna komunikacija, objavljena na celotni strani nacionalnega dnevnega časopisa. Čeprav je zakonodajalec v členu 6(1)(b) Direktive 2005/29, ki določa zavajajoča dejanja, opredelil, kaj pomenijo „glavne značilnosti izdelka“( ), je treba ugotoviti, da tega ni naredil za značilnosti, določene v členu 2(i) Direktive 2005/29( ).

28. Zato ne gre toliko za izčrpnost glavnih ali bistvenih značilnosti izdelka, temveč bolj za določitev, ali glede na zadevni izdelek in uporabljeno sredstvo komunikacije informacije v tržni komunikaciji potrošniku zadostujejo, da bi prepoznal izdelek. Le besedno ali slikovno napotilo na izdelek torej lahko zadostuje, kar pa je odvisno od primera. Za vse izdelke namreč ne bo nujna niti potrebna enaka raven podrobnosti v napotilu nanje; isti izdelek ne bo mogel biti opisan enako glede na uporabljeno sredstvo komunikacije. Nacionalna sodišča morajo zato v posameznem primeru presoditi, ali tržna komunikacija, ki jo morajo nadzirati, ustreza merilom tega prvega preverjanja.( )

29. Ne glede na to, ali navedba začetne cene zadostuje za izpolnitev pogoja glede cene, navedenega v členu 2(i) Direktive 2005/29 – vprašanje, ki bo obravnavano pozneje –, je treba ugotoviti, da lahko pri navedbi začetne cene potrošnik tudi razume, da izdelek, ki bi ga lahko individualiziral, obstaja v drugih različicah, čeprav je uporabljeno samo eno skupno poimenovanje. To pojmovanje se mi zdi primerno, ker Direktiva 2005/29 v skladu z osemnajsto uvodno izjavo„kot merilo postavlja povprečnega potrošnika, ki je razumno obveščen, pozoren in pazljiv in ob upoštevanju družbenih, kulturnih in jezikovnih dejavnikov, v skladu z razlago Sodišča“.( ) Zato je mogoče glede na naravo izdelka ali obliko navedbe cene sklepati, da uporaba skupnega poimenovanja v tržni komunikaciji lahko zadostuje za izpolnitev merila o značilnostih izdelka v smislu člena 2(i) Direktive 2005/29, čeprav izdelek obstaja v več različicah.

30. V zvezi s tem in brez poseganja na področje predložitvenega sodišča bi želel poudariti, da je agencija Ving tržno komunikacijo v postopku v glavni stvari objavila na manj kot četrtini strani izbranega časopisa; da vsebuje ilustracijo kipa svobode; da so v njej navedeni kraj odhoda letala, mesto prihoda, letalska družba, ime hotela v mestu prihoda, začetna cena( ) in obdobje, na katero se ponudba nanaša, z navedbo, da je število mest omejeno. Predložitveno sodišče bo moralo torej na podlagi teh podatkov presoditi, ali si je lahko potrošnik, ki je dobil te informacije, ustvaril dovolj natančno predstavo o ponujenem izdelku. To potrjuje tudi razlaga Komisije pri smernicah o uporabi Direktive 2005/29, da bi se ohranil polni učinek člena 2(i) in člena 7(4) navedene direktive.( )

31. V takih okoliščinah je treba sklepati, da se v členu 2(i) Direktive 2005/29 ne nasprotuje uporabi besednega ali slikovnega napotila na izdelek v tržni komunikaciji, ki lahko zadostuje za izpolnitev pogoja o značilnostih izdelka. Načeloma se ne nasprotuje niti temu, da se uporabi skupno poimenovanje izdelka, čeprav je iz tržne komunikacije mogoče razumno sklepati, da izdelek obstaja v več različicah. Vendar mora predložitveno sodišče v posameznem primeru presoditi, ali glede na zadevni izdelek in uporabljeno sredstvo komunikacije povprečnemu razumno obveščenemu, pozornemu in pazljivemu potrošniku to zadostuje, da bi prepoznal izdelek.

2. Merilo o ustrezni navedbi cene izdelka (tretje vprašanje)

32. Predložitveno sodišče želi pri tem izvedeti, ali navedba začetne cene zadošča za izpolnitev drugega elementa v členu 2(i) Direktive 2005/29.

33. Vprašanje, ali omemba začetne cene v tržni komunikaciji lahko zadostuje za izpolnitev pogoja o navedbi cene, se razlikuje od vprašanja, ali je začetna cena zavajajoča ali ne. Preučitev pogojev iz člena 2(i) Direktive 2005/29 mora biti ločena od preučitve obveznosti navedbe informacij v skladu s členom 7(4). Trditev, da za obstoj vabila k nakupu zadostuje začetna cena, ne pomeni trditve, da je z navedbo te cene izpolnjena zgoraj navedena obveznost. Čeprav so se nekatera pisna stališča, predložena Sodišču, od stopnje preučevanja pogojev v navedenem členu 2(i) nanašala na to, ali je začetna cena zavajajoča, je treba ugotoviti, da te trditve ne vplivajo na stopnjo opredeljevanja vabila k nakupu.

34. Glede začetne cene je mogoče sklepanje, zelo podobno tistemu, ki je povezano s prejšnjim pogojem – pogojem o značilnostih izdelka.

35. Najprej, tako kot v členu 2(i) Direktive 2005/29 ni pojasnil v zvezi z zahtevo glede značilnosti izdelka, tudi opredelitev zahteve glede cene ni natančna, zato je takoj mogoče sklepati, da navedena direktiva načeloma ne izključuje, da je lahko v vabilu k nakupu navedena začetna cena. Zaradi nenatančnosti zakonodajalca je mogoče ohraniti široko pojmovanje zahteve glede cene. Nemška, nizozemska in norveška vlada so upravičeno poudarile, da bi lahko trgovci v vsaki tržni komunikaciji, če navedba začetne cene po mnenju Sodišča ne bi zadostovala za izpolnitev pogoja glede cene, navedli samo začetno ceno, da tržna komunikacija nikoli ne bi bila opredeljena kot vabilo k nakupu in zato nikoli ne bi bilo treba navesti dodatnih informacij iz člena 7(4) navedene direktive. Polni učinek te določbe bi bil s tem vsekakor oslabljen.

36. Dalje, glede na zadevne izdelke je popolnoma dopustno, da trgovec v tržni komunikaciji ne more navesti končne cene izdelka. Sicer pa je zakonodajalec Unije( ) to možnost predvidel. Končna cena nekaterih kompleksnih izdelkov – kot je avto – ali sestavljenih izdelkov – kakor so potovanja, ker vključujejo prevozno sredstvo in nastanitev – je lahko odvisna od dejavnikov, ki jih trgovec med objavo tržne komunikacije še ne pozna.( ) Začetna cena, kakor nakazuje izraz pred njo, to je „od“, je spodnja meja cene, najnižja cena, po kateri je mogoče kupiti najmanj eno različico izdelka. Obenem potrošniku nakazuje, da izdelek obstaja v drugih različicah, ki jih je mogoče kupiti po ceni, višji od navedene začetne cene.

37. Dopustitev navedbe začetne cene („od“) se mi torej zdi popolnoma v skladu z mojim predlogom razlage v zvezi s pogojem glede značilnosti izdelka: če dopustim, da tržna komunikacija temelji na besednem ali slikovnem napotilu s skupnim poimenovanjem za izdelek, ki obstaja v več različicah, in če domnevam, da trgovec dejansko ne more izračunati končne cene, je treba torej dopustiti, da trgovec navede samo začetno ceno, ker ne more navesti vsake cene za vsako obstoječo različico.

38. V skladu s členom 2(i) Direktive 2005/29 mora biti cena v vabilu k nakupu navedena „na način, ki ustreza sredstvu uporabljene tržne komunikacije“. Nenatančen pojem cene in dejstvo, da se navedbe, namenjene potrošniku, razlikujejo glede na uporabljeno sredstvo komunikacije, podpirata široko razlago pogoja glede navedbe cene. Glede na to je potrebna analiza posameznega primera. Predložitveno sodišče mora torej preveriti, ali je navedba začetne cene ustrezala uporabljenemu sredstvu komunikacije in ali je zadostovala, da lahko kupec po tem, ko je prepoznal zadevni izdelek, razume, da je mogoče opisani ali predstavljeni izdelek kupiti po navedeni ceni.

3. Izraz „in tako omogoči potrošniku nakup“ (prvo in drugo vprašanje)

39. Predložitveno sodišče želi s prvim in z drugim vprašanjem izvedeti, ali je navedba „in tako omogoči potrošniku nakup“ iz člena 2(i) Direktive 2005/29 dodatno merilo, da bi se lahko tržna komunikacija štela za vabilo k nakupu, ali zadostujeta že kombinacija ustrezne navedbe značilnosti izdelka in njegove cene, da bi se potrošnik lahko posledično odločil za nakup. Od Sodišča želi izvedeti, ali mora v skladu s členom 2(i) Direktive 2005/29 vabilo k nakupu nujno vsebovati dejansko možnost za nakup.

40. Med vsemi zainteresiranimi strankami, ki so predložile pisna stališča, si nasprotujeta dve stališči. Po eni strani se švedska, nemška, španska, poljska in norveška vlada strinjajo z razlago Komisije v njenih smernicah glede člena 2(i) Direktive 2005/29( ), saj menijo, da za vabilo k nakupu ni treba, da tržna komunikacija dejansko omogoča nakup niti da je ta možnost zagotovljena. Navedba „in tako omogoči potrošniku nakup“ samo ponazarja posledico, povezano s tem, da ima potrošnik zadostno informacijo o izdelku in ceni za nakup, ne pa dodatnega merila. Po mnenju švedske, nemške in poljske vlade je treba ugotoviti vpliv komunikacije z navedbo značilnosti izdelka in njegove cene na odločitev za nakup, pri čemer pa ni nujno, da do njega pride neposredno po tem, ko je potrošnik izvedel za tržno komunikacijo. Poleg tega naj pojem vabila k nakupu ne bi izključeval, da potrošnik izvede dodatne korake pred dejanskim nakupom.( ) Po drugi strani agencija Ving in nizozemska vlada menita, da mora tržna komunikacija vsebovati dejansko možnost za nakup. Vendar se razhajata pri opredelitvi navedene možnosti: po mnenju agencije Ving ta zahteva neposredno bližino prodajnega mesta, nizozemska vlada pa, nasprotno, meni, da za take možnosti lahko zadostujeta telefonska številka ali spletni naslov. Nazadnje vlada Združenega kraljestva predlaga vmesno rešitev. Meni, da vabilo k nakupu omogoča ali olajša potrošnikovo končno odločitev. Poleg tega vlada Združenega kraljestva načeloma meni, da navedba značilnosti izdelka in njegove cene potrošniku še ne more omogočiti nakupa izdelka. Le tržne komunikacije, ki imajo precejšen učinek na odločitev za nakup, bi bilo treba opredeliti kot vabila k nakupu v smislu Direktive 2005/29, da se ne bi odločili za preširoko pojmovanje pojma, ki bi porušil želeno ravnovesje zakonodajalca Unije med interesi potrošnikov in interesi trgovcev. Treba bi bilo torej oceniti učinek tržne komunikacije na odločitev za nakup, ki je lahko bolj ali manj oddaljena, tako da bi bila tržna komunikacija, ki vsebuje dejansko možnost za nakup, še vedno vabilo k nakupu, kar pa bi redkeje veljalo za tržne komunikacije brez take možnosti. Z drugimi besedami, obstoj dejanske možnosti za nakup torej ne bi bil nepogrešljiv element za obstoj vabila k nakupu.

41. Menim, da le dobesedna razlaga člena 2(i) Direktive 2005/29 potrjuje to, da potrošniku nakup omogoča zadostna obveščenost, na podlagi katere lahko prepozna izdelek in ceno. Poleg tega je zveza med vzrokom (razpoložljivost informacij o izdelku in ceni) in posledico (omogočen nakup) izražena v uporabi prislova „tako“. Če se držim te le dobesedne razlage, pri tržni komunikaciji torej ne bi bila potrebna obstoj ali navedba dejanske možnosti za nakup, da bi pomenila vabilo k nakupu.

42. Poudarjam še, da zakonodajalec Unije v opredelitvi iz člena 2(i) Direktive 2005/29 ni zajel navedbe „odločitev o poslu“( ), čeprav ga je opredelil kmalu zatem, saj gre za to, da se potrošniku omogoči nakup, in ne za sprejetje odločitve o poslu, ki je širši pojem( ). Direktiva 2005/29 se namreč nanaša na „nepošten[e] poslovn[e] praks[e] podjetij v razmerju do potrošnikov [...] pred, med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom“( ). V smislu Direktive 2005/29 lahko odločitev o poslu nastopi v različnih trenutkih in je ni mogoče omejiti le na odločitev za nakup( ); nasprotno pa je jasno, da vabilo k nakupu obstaja le v fazi pred nakupom.

43. Treba je še presoditi, ali mora vabilu k nakupu nujno in takoj slediti odločitev za nakup, to je prehod na pogodbeno razmerje, ki zavezuje potrošnika in trgovca v zvezi z zadevnim izdelkom v okviru dejanske možnosti za nakup, ki bi jo vsebovalo vabilo k nakupu. O tem nisem prepričan predvsem iz dveh razlogov. Najprej je jasno, da bi taka razlaga pomembno omejila predpostavke, po katerih bi tržna komunikacija pomenila vabilo k nakupu. Poleg tega bi bila razlaga v smeri odločitve za nakup takoj po vabilu k nakupu težko združljiva s predpostavko iz člena 7 Direktive 2005/29, v skladu s katero lahko tržna komunikacija ne vsebuje vseh naštetih bistvenih informacij ali pa v njej ni navedena končna cena,( ) s čimer se predvideva, da je odločitev za nakup nujno odložena, ker potrošnik ne more dobiti vseh zadostnih podatkov, da bi lahko opravil nakup.( )

44. Po mojem mnenju bi opredelitev samostojnega pojma prava Unije težko pogojevali s subjektivnimi dejavniki, kakor je celota psiholoških parametrov vsakega posameznika, zaradi katerih se bo ta v nekem trenutku odločil za nakup izdelka ali pa ne. Zato bi morali navedbo „in tako omogoči potrošniku nakup“ razumeti še kot splošno merilo za ugotovitev, ali ima potrošnik z objektivnega vidika dovolj informacij, da bi bil nakup dopusten. Na primer: razen pogoja v zvezi z informacijami o izdelku in ceni v členu 2(i) ni navedena nobena informacija, povezana z identiteto prodajalca. Zato se zdi očitno, da je ta podatek, poleg tega, da izhaja iz besedila člena 2(i), to je da ga navedeni člen ne zadeva izrecno, z vsemi potrebnimi pojasnili, ki izhajajo iz njega glede na sloves prodajalca,( ) očitno temelj za obstoj vabila k nakupu.

45. Vendar se mora pogoj, izražen z besedami „in tako omogoči potrošniku nakup“, razlagati v smislu, da obstaja vabilo k nakupu samo, če tržna komunikacija vsebuje dejansko možnost za nakup ali če je objavljena v bližini prodajnega mesta. Navedene besede je treba sicer razlagati tako, da samo tržna komunikacija, ki vsebuje dovolj informacij, zlasti o izdelku, ceni in identiteti prodajalca, kakor je razumljena v smislu teh sklepnih predlogov, da bi se potrošnik lahko odločil za nakup, pomeni vabilo k nakupu.

46. Če pa bi moralo Sodišče vseeno skleniti, da navedba „in tako omogoči potrošniku nakup“ pomeni obstoj dejanske možnosti za nakup zadevnega izdelka v tržni komunikaciji, da bi navedena komunikacija pomenila vabilo k nakupu, se lahko telefonska številka ali spletna stran načeloma štejeta za dejanski možnosti za nakup, pri čemer mora predložitveno sodišče preveriti, ali je dejansko mogoče kupiti izdelek s klicem na navedeno telefonsko številko ali povezavo na navedeno stran.

B – Pojem zavajajoče opustitve (šesto in sedmo vprašanje)

1. Bistvena informacija o glavnih značilnostih izdelka (šesto vprašanje)

47. Šesto vprašanje se nanaša na to, ali je treba pri vabilu k nakupu v smislu člena 2(i) Direktive 2005/29 člen 7(4)(a) navedene direktive razlagati tako, da zadostuje, da so podane le nekatere glavne značilnosti izdelka in da se trgovec poleg tega sklicuje na svojo spletno stran, če so na tej strani bistvene informacije o glavnih značilnostih izdelka, ceni in drugih pogojih v skladu z zahtevo navedenega člena 7(4).

48. Predhodno je treba spomniti, da je cilj Direktive 2005/29 boj proti nepoštenim poslovnim praksam, ki so načeloma prepovedane.( ) V tej direktivi sta navedeni dve vrsti nepoštenih poslovnih praks, in sicer zavajajoče poslovne prakse in agresivne poslovne prakse.( ) Poleg tega je zakonodajalec Unije k Direktivi 2005/29 priložil seznam 31 poslovnih praks, ki v vseh okoliščinah veljajo za nepoštene. Samo te poslovne prakse je mogoče šteti za nepoštene, ne da bi bile predmet ocene posameznih primerov na podlagi določb iz členov od 5 do 9 navedene direktive.( ) V uvodu torej poudarjam, da napotilo trgovca na spletno stran za pridobitev bistvenih informacij ni zajeto v priloženem seznamu in da je treba torej predloženo vprašanje preučiti na podlagi člena 7 Direktive 2005/29.

49. Člen 7(4) navedene direktive navaja seznam informacij, ki veljajo za bistvene pri vabilu k nakupu.( ) Zlasti v skladu s členom 7(4)(a) so bistvene informacije „glavne značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza uporabljenemu sredstvu komunikacije in zadevnemu izdelku“, če niso razvidne že iz konteksta.( ) Navedeni člen 7(4)(a) je treba brati v povezavi s členom 7(1), ki določa, da se „[p]oslovna praksa […] šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel“.

50. V Direktivi 2005/29 ni opredelitve pojma „glavne značilnosti“. Iz člena 7(4) je jasno razvidno, da je navedba glavnih značilnosti odvisna od treh dejavnikov. Najprej je treba preveriti, ali niso glavne značilnosti jasno razvidne že iz konteksta;( ) v tem primeru dodatna navedba glavnih značilnosti izdelka pri tržni komunikaciji v podporo vabilu k nakupu ni potrebna. Nato je ta navedba odvisna še od narave izdelka in uporabljenega sredstva komunikacije. Zahtevana obveznost navedbe informacij o značilnostih izdelka iz člena 7(4)(a) Direktive 2005/29 je torej bolj ali manj intenzivna, glede na to, ali gre za preprosti ali kompleksni izdelek, za katerega je bilo vabilo k nakupu objavljeno na celotni strani dnevnika ali na primer predvajano po radiu.

51. Poleg tega so v členu 7(4)(a) Direktive 2005/29 navedene le glavne značilnosti, kar izključuje razlago navedene direktive v smislu izčrpnega opisa vseh značilnosti proizvoda v vabilu k nakupu.( ) Ob tem člena 7(4)(a) ni mogoče razlagati v smislu, da bi se ta nanašal na izčrpno navedbo glavnih značilnosti, ker bi to nasprotovalo možnosti za prilagojeno obveznost navedbe informacij, ki jih vsebuje.

52. Nič torej ne nasprotuje mnenju Sodišča, da je mogoče člen 7(4)(a) Direktive 2005/29 razlagati tako, da so navedene le nekatere glavne značilnosti izdelka. Poleg tega navedena direktiva izrecno dopušča domnevo, v skladu s katero naj bi trgovec prostorske ali časovne omejitve, zaradi katerih lahko navede le nekatere glavne značilnosti, reševal z napotilom na drugo sredstvo.( ) Zato lahko trgovec načeloma potrošnika napoti na svojo spletno stran, če lahko potrošnik na njej najde bistvene informacije o glavnih značilnostih izdelka. Nazadnje ne glede na vsa navedena ohlapna merila (kontekst, narava izdelka, uporabljeno sredstvo komunikacije) ostaja enako naslednje: potrošnik mora vsekakor še naprej biti zmožen sprejeti odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev. Ko to ni več tako, opustitev informacije iz člena 7(4) postane zavajajoča in vabilo k nakupu zato pomeni nepošteno poslovno prakso. Nacionalna sodišča morajo glede na svojo vlogo, določeno v Direktivi 2005/29, pri njenem izvajanju in uporabi, v skladu z njeno osemnajsto uvodno izjavo( ) in napotilom iz člena 7(1) očitno v konkretnem primeru odločiti o vprašanju.

53. Tako so lahko v vabilu k nakupu navedene le nekatere glavne značilnosti zadevnega izdelka. Druge glavne značilnosti so lahko navedene na način, ki se razlikuje od sredstva komunikacije, uporabljenega za vabilo k nakupu, če njihova navedba v vabilu ni potrebna (glede na kontekst ali zadevni izdelek) ali ni mogoča (glede na uporabljeno sredstvo komunikacije) oziroma če se trgovec poleg tega sklicuje na svojo spletno stran ali drugo primerljivo sredstvo, če navedena stran ali sredstvo potrošniku dejansko zagotavlja dodatne informacije o glavnih značilnostih izdelka. Predložitveno sodišče mora pretehtati vse navedene podatke in vsekakor preveriti, ali opustitev navedbe nekaterih glavnih značilnosti v vabilu k nakupu potrošniku ni onemogočala sprejetja odločitve o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.

2. Bistvena informacija o ceni (sedmo vprašanje)

54. Sedmo vprašanje se nanaša na to, ali je treba člen 7(4)(c) Direktive 2005/29 razlagati tako, da zadostuje podana začetna cena, da je izpolnjena zahteva glede cene.

55. Menim, da se podoben pristop, uporabljen pri analizi člena 7(4)(a) Direktive 2005/29, lahko smiselno uporabi med preučitvijo zahteve iz člena 7(4)(c) te direktive.

56. Najprej dejstvo, da je v vabilu navedena le začetna cena, ne pomeni poslovne prakse, ki v vseh okoliščinah velja za nepošteno, ker ta primer ni naveden v Prilogi I k Direktivi 2005/29.

57. Nato je v členu 7(4)(c) Direktive 2005/29 navedena domneva, da trgovec zaradi narave izdelka ne more razumno izračunati končne cene. Vendar je trgovec v takem primeru v skladu z navedenim členom zavezan navesti način, na katerega se cena izračuna, in po potrebi vse morebitne dodatne stroške potrošnika ali dejstvo, da bo take dodatne stroške treba plačati.

58. Zato besedilo člena 7(4)(c) Direktive 2005/29 ne izključuje predpostavke, v skladu s katero lahko začetna cena zadostuje, če navedbi začetne cene sledijo dodatne navedbe o stroških in njihovem kritju. Odslej se postavlja vprašanje, ali je v vabilu k nakupu lahko navedena začetna cena brez dodatnih navedb ali pa je treba člen 7(4)(c) razlagati tako, da morajo biti, kadar vabilo k nakupu vsebuje začetno ceno, poleg nje navedene tudi zgornje dodatne navedbe.

59. V zvezi s tem švedska vlada poudarja, da v nasprotju z besedilom člena 7(4)(a) Direktive 2005/29 člen 7(4)(c) ne določa omejitve obveznosti navedbe informacij, ki upošteva omejitve uporabljenega sredstva komunikacije, kar bi podprlo strogo razlago navedene točke (c). Vendar tako kot točke (a) niti točke (c) ni mogoče razlagati brez pravilnega upoštevanja celotnega člena 7. Kadar pa je treba presoditi, ali gre za zavajajočo opustitev, člen 7(3) določa splošno načelo, ki nalaga, da „[č]e so za sredstvo, uporabljeno za komunikacijo poslovne prakse, značilne prostorske ali časovne omejitve, se te omejitve in kateri koli ukrepi, ki jih trgovec sprejme, da postanejo informacije dostopne potrošnikom prek drugih sredstev, upoštevajo pri odločanju o tem, ali so bile informacije opuščene“. Obseg bistvene informacije o ceni se torej določi glede na naravo izdelka (člen 7(4)(c)), vendar tudi glede na sredstvo komunikacije, uporabljeno za vabilo k nakupu, in morebitne dodatne informacije trgovca (člen 7(3) Direktive 2005/29).

60. Tako bo brez poseganja v presojo nacionalnega sodišča, ki je pristojno za uporabo prava Unije v postopku v glavni stvari, to moralo pri presoji, ali navedba le začetne cene v tržni komunikaciji agencije Ving pomeni zavajajočo opustitev, oceniti upoštevnost trditev tožene stranke v postopku v glavni stvari. Agencija Ving je namreč trdila, da je končna cena izdelka, navedenega v vabilu, odvisna od dejavnikov, ki jih povprečni potrošnik dobro pozna( ), vendar so ti tako zapleteni( ), da je zaradi zahteve po razumljivosti komunikacije in načela, v skladu s katerim mora vsebina zagotovljenih informacij ustrezati eni od možnosti izbranega sredstva komunikacije, trgovcu ni treba navesti.

61. Agencija Ving je v nadaljevanju navedla, da naj bi bila pojasnila, povezana z različnimi dejavniki, ki vplivajo na končno ceno bivanja, kot je ponujena v sporni tržni komunikaciji, na voljo na spletu, in pri tem omenila obstoj spletne strani, ki jo je razvilo združenje potrošnikov. Vseeno bi še rad dodal, da v skladu s členom 7(3) Direktive 2005/29 ne zadostuje, da je bistvena informacija, ki ni zajeta v vabilu k nakupu, na voljo v katerem koli drugem mediju, temveč mora, nasprotno, trgovec s pozitivnim ukrepom navesti manjkajočo bistveno informacijo.

62. Nazadnje, čeprav Direktiva 2005/29 do neke mere omogoča odstopanje, ni mogoče opustiti bistvene informacije iz člena 7(4) navedene direktive, če povprečni potrošnik zaradi tega sprejme ali bi utegnil sprejeti odločitev o poslu, ki je sicer ne bi sprejel. Ker je za potrošnika cena načeloma odločilna, kadar mora sprejeti odločitev o poslu, mora nacionalno sodišče preučiti tudi ta vidik. V zvezi s tem bo lahko upoštevalo število izdelkov, ki so bili dejansko prodani po navedeni začetni ceni. ( )

63. Tako lahko navedba začetne cene zadostuje za izpolnitev zahteve po obveznosti navedbe informacij o ceni v smislu člena 7(4)(c) Direktive 2005/29 le, če navedba podrobnih pravil glede izračuna končne cene ali morebitnih dodatnih stroškov in njihovega kritja ni potrebna (glede na kontekst ali zadevni izdelek) ali ni mogoča (glede na uporabljeno sredstvo komunikacije) in če se trgovec poleg tega sklicuje na svojo spletno stran ali drugo primerljivo sredstvo, če navedena stran ali sredstvo potrošniku dejansko zagotavlja to navedbo. Predložitveno sodišče mora presoditi vse navedene podatke in vsekakor preveriti, ali opustitev navedbe podrobnih pravil glede izračuna končne cene ali morebitnih dodatnih stroškov in njihovega kritja v vabilu k nakupu potrošniku ni onemogočala sprejetja odločitve o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.

VI – Predlog

64. Glede na vse zgornje premisleke Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Marknadsdomstolen, odgovori:

1. Člen 2(i) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29 z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (imenovana Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) ne nasprotuje uporabi besednega ali slikovnega napotila na izdelek v tržni komunikaciji, ki lahko zadostuje za izpolnitev pogoja o značilnostih izdelka. Načeloma ne nasprotuje niti temu, da se uporabi skupno poimenovanje izdelka, čeprav je iz tržne komunikacije mogoče ustrezno sklepati, da izdelek obstaja v več različicah. Vendar mora predložitveno sodišče v posameznem primeru presoditi, ali glede na zadevni izdelek in uporabljeno sredstvo komunikacije povprečnemu razumno obveščenemu, pozornemu in pazljivemu potrošniku to zadostuje, da bi prepoznal izdelek.

2. Predložitveno sodišče mora še preveriti, ali je navedba začetne cene ustrezala uporabljenemu sredstvu komunikacije in ali zadostuje, da lahko kupec po tem, ko je prepoznal zadevni izdelek razume, ali je opisani ali predstavljeni izdelek mogoče kupiti po navedeni ceni.

3. – V smislu člena 2(i) Direktive 2005/29/ES se mora pogoj, izražen z besedami „in tako omogoči potrošniku nakup“, razlagati v smislu, da obstaja vabilo k nakupu samo, če tržna komunikacija vsebuje dejansko možnost za nakup ali če je objavljena v bližini prodajnega mesta. Navedeno navedbo je treba sicer razlagati tako, da pomeni splošno merilo za ugotovitev, ali ima potrošnik z objektivnega vidika dovolj informacij, da bi bil nakup dopusten.

– Če bi Sodišče zahtevalo obstoj dejanske možnosti za nakup zadevnega izdelka, da bi navedena komunikacija pomenila vabilo k nakupu, se lahko telefonska številka ali spletna stran načeloma štejeta za dejanski možnosti za nakup, pri čemer mora predložitveno sodišče preveriti, ali je dejansko mogoče kupiti izdelek s klicem na navedeno telefonsko številko ali povezavo na navedeno stran.

4. Člen 7(4)(a) Direktive 2005/29 je treba razlagati tako, da so lahko v vabilu k nakupu navedene le nekatere glavne značilnosti zadevnega izdelka. Druge glavne značilnosti so lahko navedene na način, ki se razlikuje od sredstva komunikacije, uporabljenega za vabilo k nakupu, če njihova navedba v vabilu ni potrebna (glede na kontekst ali zadevni izdelek) ali ni mogoča (glede na uporabljeno sredstvo komunikacije) oziroma če se trgovec poleg tega sklicuje na svojo spletno stran ali drugo primerljivo sredstvo, če navedena stran ali sredstvo potrošniku dejansko zagotavlja dodatne informacije o glavnih značilnostih izdelka. Predložitveno sodišče mora presoditi vse navedene podatke in vsekakor preveriti, ali opustitev navedbe nekaterih glavnih značilnosti v vabilu k nakupu potrošniku ni onemogočala sprejetja odločitve o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.

5. Navedba začetne cene lahko zadostuje za izpolnitev zahteve po obveznosti navedbe informacij o ceni v smislu člena 7(4)(c) Direktive 2005/29 le, če navedba podrobnih pravil glede izračuna končne cene ali morebitnih dodatnih stroškov in njihovega kritja ni potrebna (glede na kontekst ali zadevni izdelek) ali ni mogoča (glede na uporabljeno sredstvo komunikacije) in če se trgovec poleg tega sklicuje na svojo spletno stran ali drugo primerljivo sredstvo, če navedena stran ali sredstvo potrošniku dejansko zagotavlja to navedbo. Predložitveno sodišče mora presoditi vse navedene podatke in vsekakor preveriti, ali opustitev navedbe podrobnih pravil glede izračuna končne cene ali morebitnih dodatnih stroškov in njihovega kritja v vabilu k nakupu potrošniku ni onemogočala sprejetja odločitve o poslu ob poznavanju vseh pomembnih dejstev.