SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

CHRISTINE STIX-HACKL,

predstavljeni 20. novembra 2003( )

Zadeva C-164/01 P

G. van den Berg

proti

Svetu Evropske unije

in

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba – Odškodninska tožba – Nepogodbena odgovornost – Predpostavke – Mlečne kvote – Uredba (EGS) št. 857/84 – Referenčna količina – Pridelovalci, ki so sprejeli obveznost neprodaje – Vzročna zveza – Zamenjava gospodarstva – Prenos referenčne količine – Zastaranje – Pretrganje – Zadržanje“

Stvarno kazalo

I – Uvod 2

II – Pravni okvir 3

A – Določbe na področju dodelitve referenčne količine, ki so posebno upoštevne z ozirom na zamenjavo gospodarstva 3

B – Pravni akti Sveta in Komisije v povezavi z odškodovanjem pridelovalcev SLOM 5

III – Dejansko stanje 7

IV – Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba 8

V – Pritožba 12

VI – Pravni preskus 13

A – Jamčevanje Skupnosti za obdobje po prodaji prvotno SLOM gospodarstva (prvi pritožbeni razlog) 13

1. Glavne trditve strank 15

2. Presoja 15

B – Zastaranje odškodninnskega zahetvka (drugi in tretji pritožbeni razlog) 20

1. Glavne trditve strank 20

2. Presoja 23

VII – Stroški 27

I – Uvod

II – Pravni okvir

A – Določbe na področju dodelitve referenčne količine, ki so posebej upoštevne glede na zamenjavo gospodarstva

B – Pravni akti Sveta in Komisije v povezavi z odškodovanjem pridelovalcev SLOM

III – Dejansko stanje

IV – Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba

V – Pritožba

VI – Pravna presoja

A – Jamčevanje Skupnosti za obdobje po prodaji prvotno SLOM gospodarstva (prvi pritožbeni razlog)

1. Glavne trditve strank

2. Presoja

B – Zastaranje odškodninskih zahtevkov (drugi in tretji pritožbeni razlog)

1. Glavne trditve strank

2. Presoja

a) Pretrganje ali zadržanje zastaranja odškodninskih zahtevkov na splošno

b) Presoja zastaranja v izpodbijani sodbi posebej

VII – Stroški

VIII – Rezultat

I – Uvod

1. Zadevna pritožba je uperjena zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi T-143/97( ) (v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Sodišče prve stopnje kot nedopustno zavrglo odškodninsko tožbo, ki jo je mlečni pridelovalec Gerhardus van den Berg vložil proti Svetu in Komisiji.

2. Ta postopek spada v skup pravnih sporov, ki zadevajo, rečeno na splošno, položaj tako imenovanih pridelovalcev SLOM( ) v okviru sistema mlečnih kvot, torej mlečnih pridelovalcev, ki so na podlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 1078/77( ) sprejeli obveznost, da v obdobju petih let ne bodo prodajali mleka ali mlečnih proizvodov (v nadaljevanju: obveznost neprodaje) ali da bodo črede preusmerili iz mlečnih krav v krave za zakol (v nadaljevanju: obveznost preusmeritve).

3. Izhodišče te problematike je v tem, da pri vpeljavi sistema mlečnih kvot od 1. aprila 1984 – ki je za omejitev mlečne pridelave predvidel določitev določenih referenčnih količin kot tudi dajatve za primer, da bi bile te količine prekoračene – ni bil upoštevan položaj pridelovalcev SLOM. Kajti po Uredbi Sveta (EGS) št. 857/84 z dne 31. marca 1984 v njeni izvirni različici( ), s katero je bil preračun referenčnih količin urejen v podrobnostih, je bilo treba referenčne količine določiti na podlagi mlečnih dobav referenčnega leta, kar je, kot se je izkazalo, popolnoma ali deloma sovpadalo s trajanjem obveznosti neprodaje, ki so jo prevzeli pridelovalci SLOM. Posledično je to privedlo do tega, da so bili taki mlečni pridelovalci – zaradi neobstoja mlečne pridelave med referenčnim letom – izključeni od dodelitve mlečne kvote in tako niso mogli pridelovati mleka oziroma dajatve oproščenega mleka.

4. Iz tega izhajajoč slabši položaj pridelovalcev SLOM, ki so ga deloma podaljšali „popravni ukrepi“ zakonodajalca Skupnosti in ki je bil ,,obogaten“ za nadaljnje pravne vidike, že več kot desetletje z različnimi stališči zaposluje sodišča Skupnosti in se je izrazil tudi v vrsti sekundarnih pravnih aktov. Te sodbe in ukrepi sekundarnega prava, katerih dejansko stanje so deloma pravila (veljavnost pravil) glede na dodelitev referenčnih količin kot tako, deloma nadomestitev škode, ki je iz teh pravil nastala pridelovalcem SLOM, tvorijo vedno ožji pravni okvir, v katerega se umešča obravnavana zadeva.

5. Pravkar sem s svojimi sklepnimi predlogi z dne 18. septembra 2003 v povezanih zadevah C-162/01 P in C-163/01 P( ) glede problematike jamčevanja, ki zadeva pridelovalce SLOM, zavzela stališče, pri čemer je pri tovrstnih primerih šlo predvsem za vprašanje, ali je jamčevanje Skupnosti odvisno od ponovnega začetka pridelave po poteku obveznosti neprodaje oziroma od ustrezne izjave o nameri pridelovalcev SLOM.

6. Obravnavana pritožba odpira še posebej dve vprašanji v primerljivem pravnem in dejanskem okviru: po eni strani, ali je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi pravilno izhajalo iz tega, da se odgovornost Skupnosti za škodo, ki je bila utrpljena zaradi nedodelitve referenčne količine, konča z zamenjavo gospodarstva prizadetega pridelovalca SLOM, in po drugi strani, ali je Sodišče prve stopnje ustrezno ugotovilo, da so obravnavani odškodninski zahtevki že zastarani, ker ni prišlo do pretrganja ali zadržanja zastaranja.

II – Pravni okvir

7. V nadaljevanju bom navedla zgolj pravne akte Skupnosti, na katere se v luči pritožbe neposredno sklicuje. Za širok pravni kontekst tudi obravnavane zadeve odkazujem na pravni okvir( ), predstavljen v mojih sklepnih predlogih z dne 18. septembra 2003 v povezanih zadevah Bouma in Beusmans.

A – Določbe na področju dodelitve referenčne količine, ki so posebej upoštevne glede na zamenjavo gospodarstva

8. V skladu z odstavkom 1 člena 3a, ki je bil z Uredbo Sveta (EGS) št. 764/89 z dne 20. marca 1989 o spremembi Uredbe Sveta (EGS) št. 857/84( ) dodan v to uredbo, prejmejo začasno pridelovalci na zahtevo referenčno količino med drugim pod pogoji, da

„a) [...] niso [...] popolnoma prenesli svojega mlečnega gospodarstva pred potekom obdobja neprodaje ali obdobja preusmeritve;

b) [...] za obrazložitev zahtevka dokažejo, da lahko zahtevano referenčno količino v celotnem obsegu pridelajo v svojem gospodarstvu [...]“

9. V skladu s členom 3a(1) Uredbe (EGS) št. 1546/88 z dne 3. junija 1988 z izvedbenimi določbami za dodatno dajatev v składu s členom 5c Uredbe (EGS) št. 804/68( ), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1033/89 z dne 20. aprila 1989( ), je moral pridelovalec zahtevek za dodelitev posebne referenčne količine „vložiti [...] pri pristojnem organu, ki ga določi država članica, v kolikor lahko dokaže, da ob vložitvi [...] zahteve za premijo [...] še v celoti ali deloma upravlja gospodarstvo“.

10. Poleg tega je treba napotiti na člen 7 Uredbe Komisije št. 857/84, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 590/85 z dne 26. februarja 1985( ), katerega odlomek se glasi:

„1. V primeru prodaje, najema ali prenosa gospodarstva z dedovanjem se ustrezna referenčna količina popolnoma ali delno prenese na pridobitelja ali najemnika ali dediča glede na podrobna pravila, ki jih je treba določiti.

V primeru prenosa zemljišč na javne organe in/ali zaradi javnega koriščenja, brez da bi to vplivalo na odstavek 3, drugi pododstavek, lahko države članice določijo, da se vsa ali del referenčne količine, ki ustreza gospodarstvu ali delu gospodarstva, ki je predmet prenosa, da na razpolago pridelovalcu, ki izstopa, če namerava nadaljevati pridelavo mleka.

[...]

4. V primeru zakupa zemljišč, ki se izteka, če imetnik nima pravice do obnove zakupne pogodbe v enakih pogojih, lahko države članice določijo, da se da na razpolago imetniku, ki izstopa, vso ali del referenčne količine, ki ustreza gospodarstvu, ki je predmet zakupa, če namerava nadaljevati pridelavo mleka.“

11. Tozadevno člen 7 Uredbe Sveta št. 1546/88 spet vsebuje nadaljnje izvedbene določbe:

„Za uporabo člena 7 Uredbe (EGS) št. 857/84 in brez da bi to vplivalo na odstavek 3 tega člena, se referenčne količine pridelovalcev in odkupovalcev v okviru formul A in B in pridelovalcev, ki prodajajo neposredno potrošnikom, prenesejo ob naslednjih pogojih:

1. V primeru prodaje, zakupa ali prenosa celega gospodarstva z dedovanjem se ustrezna referenčna količina prenese na pridelovalca, ki prevzame gospodarstvo.

2. V primeru prodaje, zakupa ali prenosa dela gospodarstva z dedovanjem se ustrezna referenčna količina dodeli pridelovalcem, ki prevzamejo gospodarstvo, glede na površine, ki se uporabljajo za pridelavo mleka, ali glede na druga objektivna merila, ki jih določijo države članice. Oddanih delov gospodarstva, katerih površino, uporabljena za pridelavo mleka, je manjša od minimalne površine, ki jo morajo določiti države članice, ni treba upoštevati. Del referenčne količine, ki ustreza tej površini, se lahko popolnoma doda rezervni količini.

3. Določbe iz točk 1 in 2 in iz četrtega pododstavka se uporabijo glede na različne nacionalne ureditve z analogijo z drugimi primeri prenosa, ki ima za pridelovalce primerljive pravne učinke.

4. Kadar se uporabijo določbe člena 7(1), drugi pododstavek, in odstavka 4 Uredbe 857/84 o prenosu zemljišč na javne organe in/ali po eni strani zaradi javnega koriščenja in po drugi strani v primeru zakupov zemljišč, ki se iztekajo brez možnosti obnove ob enakih pogojih, se da vsa ali del referenčne količine, ki ustreza gospodarstvu ali delu gospodarstva, ki je glede na primer predmet prenosa ali neobnovljenega zakupa, na razpolago zadevnemu pridelovalcu, če namerava nadaljevati mlečno pridelavo, pod pogojem, da vsota referenčne količine, ki mu je tako dana na voljo, in vsota količine, ki ustreza gospodarstvu, ki ga prevzame ali na katerem nadaljuje pridelavo, ni večja od referenčne količine, s katero je razpolagal pred prenosom ali prenehanjem zakupa.

Države članice lahko določbe točk 1, 2 in 4 uporabijo za prenose, do katerih je prišlo med in od referenčnega obdobja.

[...]“

B – Pravni akti Sveta in Komisije v povezavi z odškodovanjem pridelovalcev SLOM

12. Neposredno po sodbi z dne 19. maja 1992 v zadevi Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji( ) (v nadaljevanju: sodba Mulder II) sta Svet in Komisija 5. avgusta 1992 objavila Obvestilo 92/C-198/04( ).

13. Točka 1 Obvestila opozarja, da Skupnost jamči nasproti pridelovalcem, ki izpolnjujejo merila in pogoje, ki izhajajo iz sodbe Mulder II. Preostale točke Obvestila se v odlomkih glasijo:

„2. Institucije se glede vseh pridelovalcev iz točke 1 do poteka roka iz točke 3 odpovedujejo uporabiti ugovor zastaranja, ki izhaja iz določb člena 43 Statuta Sodišča, ker pravica do odškodnine na datum objave tega obvestila v Uradnem listu Evropskih skupnosti ali na datum, na katerega se je pridelovalec že naslovil na eno od institucij, še ni bila zastarana.

3. Da bi sodbi z dne 19. maja 1992 zagotovili poln učinek, bodo institucije sprejele praktične ukrepe za odškodovanje zadevnih oseba, skupaj z vprašanjem obresti [...]“

14. Za uskladitev s sodbo Mulder II je Svet izdal še Uredbo Sveta (EGS) št. 2187/93 z dne 22. julija 1993 o določitvi ponudbe za odškodnino nekaterim pridelovalcem mleka ali mlečnih izdelkov, ki jim je bilo začasno onemogočeno izvajanje njihove dejavnosti( ). S to uredbo je bila pridelovalcem, ki jim je bila dokončno dodeljena( ) posebna referenčna količina, ponujena pavšalna odškodnina za izravnavo vse škode, ki so jo utrpeli na podlagi ureditve, ki je bila predmet sodbe Mulder II.

15. V skladu s členom 8(1) te uredbe se odškodnina ponudi samo za obdobje, za katero pravica do odškodnine ni zastarana. Za določitev tega obdobja člen 8(2) določa:

„a) Kot datum pretrganja zastaralnega roka petih let, kot je določen v členu 43 Statuta Sodišča, se šteje datum zahtevka, naslovljenega na eno od institucij Skupnosti, ali če gre za tožbo, vloženo na Sodišče, datum vpisa tožbe v register Sodišča, ali najkasneje datum Obvestila institucij, objavljenega v Uradnem listu Evropskih skupnosti št. C 198, torej 5. avgusta 1992.

b) Obdobje, ki pride v poštev za odškodnino, se prične pet let pred datumom pretrganja zastaranja, najprej pa 2. aprila 1984 oziroma s prenehanjem obveznosti neprodaje oziroma preusmeritve.

c) Obdobje, ki pride v poštev za odškodnino, se konča za pridelovalce, ki so posebne referenčne količine pridobili v skladu z Uredbo (EGS) št. 764/89, 29. marca 1989; za pridelovalce, ki so posebne referenčne količine pridobili v skladu z Uredbo (EGS) št. 1639/91, se konča 15. junija 1991.“

16. Glede vložitve odškodninskega zahtevka člen 10(2) Uredbe št. 2187/93 v preostalem določa:

„Pridelovalec naslovi svoj zahtevek na pristojne organe. Zahtevek pridelovalca mora na pristojni organ prispeti najkasneje 30. septembra 1993, sicer se zavrne.

Zastaralni rok iz člena 43 Statuta Sodišča glede vseh pridelovalcev prične teči ponovno od datuma iz prvega pododstavka, če zahtevek iz tega pododstavka ni bil postavljen pred tem datumom, če zastaranja ni pretrgala tožba, vložena pri Sodišču, v skladu s členom 43 Statuta.“

III – Dejansko stanje

17. Dejansko stanje, ki je podlaga postopku, je v izpodbijani sodbi( ) predstavljeno tako:

„14 Tožnik je pridelovalec mleka na Nizozemskem. Ker se je v okviru Uredbe št. 1078/77 obvezal, da ne bo prodajal mleka, ta obveznost pa je prenehala 23. februarja 1985, ni prideloval mleka v referenčnem letu, določenem ob uporabi Uredbe št. 857/84. Posledično mu po uveljavitvi te uredbe referenčna količina ni mogla biti dodeljena.

15 Tožnik je 1. maja 1985 pridobil gospodarstvo v Dalfsnu (Nizozemska), ki ga je leto dni upravljal skupaj s prvotnim gospodarstvom v Wijhe (Nizozemska). Gospodarstvo v Wijhe je prodal 13. maja 1986.

16 Z dopisom svojega odvetnika z dne 31. marca 1989, naslovljenim na Svet [Evropske unije] in na Komisijo [Evropskih skupnosti], je tožnik ter 351 drugih pridelovalcev, imenovanih pridelovalci SLOM, navedeni v seznamu, priloženem navedenemu dopisu, ki ob izvrševanju obveznosti iz naslova Uredbe št. 1078/77 med referenčnim letom niso dostavljali mleka, navedlo, da menijo, da je Skupnost odgovorna zaradi škode, ki izvira iz neveljavnosti Uredbe št. 857/84, kot jo je ugotovilo Sodišče v sodbi Mulder I. Institucije na ta dopis niso odgovorile.

17 Zaradi sodbe Mulder in sprejetja Uredbe št. 764/89 je tožnik v juniju 1989 ponovno zahteval podelitev kvote. Ta zahteva je bila zavrnjena 30. avgusta 1989, ker tožnik ni več upravljal istega gospodarstva kot ga je upravljal v času, ko je sprejel obveznost o neprodaji.

18 Tožnik je neuspešno izpodbijal to zavrnilno odločbo pred nacionalnimi sodišči. Zato je navedena odločba postala pravnomočna.

19 S pismom je tožnikov svetovalec 14. julija 1992 zahteval pretrganje zastaranja v njegovo korist in v korist pridelovalcev, navedenih v prilogi dopisa z dne 31. marca 1989 na datum tega dopisa. Z dopisom z dne 22. julija 1992 je generalni direktor pravne službe Sveta odgovoril, da je zastaralni rok, kar zadeva 348 pridelovalcev, med katerimi je tožnik, ki niso vložili tožbe, ponovno pričel teči. Vendar pa je potrdil, da lahko pismo z dne 14. julija 1992 glede njih predstavlja novo predhodno zahtevo v smislu člena 43 Statuta Sodišča. Poleg tega je navedel, da se Svet naj ne bi skliceval na zastaranje od tega datuma in do 17. septembra 1992, če zahtevki za odškodnino zadevnih oseb na dan 14. julija 1992 še niso bili zastarani. Nazadnje je navedel: ‚V času tega roka si bodo institucije prizadevale skupaj sprejeti praktične ukrepe za odškodnino v skladu s sodbo Sodišča. Torej med tem ni treba vložiti tožbe na Sodišče za ohranitev pretrganja zastaranja. Če ti ukrepi [ne bodo] določeni do 17. septembra tega leta, vam bo Svet sporočil, kako [boste morali] nadalje ravnati.‘

20 Z dopisom z dne 10. septembra 1993 o odškodnini za nekatere pridelovalce v okviru Uredbe št. 2187/93 je Komisija nizozemskim organom sporočila:

‚Priložen vam pošiljamo seznam tožnikov SLOM, ki so na podlagi splošnega Obvestila institucij Skupnosti z dne 5. avgusta 1992 pretrgali zastaralni rok, ki se ga uporabi za njihove odškodninske zahtevke, s tem da so se obrnili na Komisijo, Svet ali Sodišče.‘

21 Ime tožnika je bilo na tem seznamu in datum 31. marca 1989 je glede njega bil naveden kot datum pretrganja zastaranja na podlagi obvestila z dne 5. avgusta 1992.“

IV – Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba

18. Zaradi tega je G. Van den Berg (v nadaljevanju: tožnik) 29. aprila 1997 z vložitvijo tožbe pri tajništvu Sodišča prve stopnje na podlagi členov 178 in 215, drugi odstavek, Pogodbe ES (sedaj člena 235 in 288, odstavek 2 ES) proti Svetu in Komisiji postavil zahtevek za povrnitev škode, ki mu je nastala s tem, da mu je bila na podlagi Uredbe št. 857/84, kot je dopolnjena z Uredbo št. 1371/84, preprečena prodaja mleka.

19. Tožnik je zahteval odškodnino v višini 606.315 nizozemskih guldnov, povišano za zamudne obresti po letni obrestni meri 8 % od dneva vložitve tožbe za škodo, ki mu je bila povzročena s protipravnim odrekom referenčne količine, ki mu je nastala( ) od prenehanja obveznosti neprodaje dne 23. februarja 1985, od dneva, od katerega je zanj veljala ureditev dajatev.

20. Toženi stranki nasprotujeta stališču tožnika, po katerem naj bi bile izpolnjene predpostavke jamčevanja Skupnosti za njemu nastalo škodo, in uveljavljata ugovor nedopustnosti, ker naj bi bili uveljavljani zahtevki zastarani( ).

21. S Sklepom z dne 24. junija 1997 je Sodišče prve stopnje prekinilo postopek do razglasitve sodbe Mulder III.

22. S sklepom z dne 11. marca 1999 je Sodišče prve stopnje odredilo nadaljevanje postopka.

23. Z izpodbijano sodbo je sodišče zavrnilo pritožbo kot nedopustno. Obrazložitev tožbe vsebuje v bistvenem sledeče:

24. Sodišče se v sodbi najprej ukvarja z vprašanjem, ali je Skupnost lahko odgovorna v skladu s členom 215 Pogodbe ES (sedaj člen 288 ES), in če je, do kdaj. Dalje preizkuša, ali so uveljavljani zahtevki zastarani( ).

Presoja glede jamčevanja Skupnosti

25. Po predstavitvi podlage za morebitno nepogodbeno jamčevanje Skupnosti proti pridelovalcem SLOM, ki temelji na kršitvi načela zaupanja v pravo, Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je glede na odškodninski zahtevek za čas od 23. februarja 1985 do 13. maja 1986, ko je tožnik prodal svoje gospodarstvo SLOM, nesporno, da na podlagi Uredbe št. 857/84 ni mogel oddajati mleka in da Skupnost odgovarja( ) za škodo, ki je nastala s tem.

26. Z ozirom na škodo, ki naj bi nastala po 13. maju 1986, Sodišče prve stopnje nasprotno preverja, v kolikšnem obsegu je ta škoda posledica tega, da je bila tožniku 1985 prvikrat zavrnjena kvota. Iz tega izpeljuje( ) naslednje:

„44 Tožnik je svoje gospodarstvo SLOM iz razlogov ekonomičnosti odstopil v letu 1986 in nadaljeval pridelavo v drugem gospodarstvu. Ta prostovoljna odločitev tožnika očitno ni v nikakršni povezavi s tem, da leta 1985 po prenehanju obveznosti neprodaje ni prejel nikakršne kvote.

45 Poleg tega iz člena 7(1) Uredbe št. 857/84, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 590/85 z dne 26. februarja 1985 (UL L 68, str. 1), v povezavi s členom 7 Uredbe št. 1546/88 izhaja, da so bile celo v položaju pridelovalca mleka, ki ni sprejel obveznosti glede neprodaje ali preusmeritve, možnosti prenosa kvote gospodarstva na drugo gospodarstvo omejene na primere bodisi prenosa zemljišč na javne organe in/ali zaradi javnega koriščenja (člen 7(1)) bodisi zakupov zemljišč v iztekanju in jih ni bilo mogoče podaljšati (člen 7(4)).

46 Posledično, celo če drži, da so jo pridelovalci, ki so v letu 1985/1986 razpolagali z referenčno količino, glede na nizozemsko upravno prakso lahko prenesli, je šlo za okoliščino, tujo zakonodajalcu Skupnosti, in glede na posamičen primer bi se nizozemskim organom zdelo, da tožnika ne obravnavajo diskriminatorno.

47 Po uveljavitvi Uredbe št. 764/89 je bil zahtevek tožnika, naj se mu ob uporabi te uredbe dodeli kvota, zavrnjen na podlagi člena 3a(1) Uredbe št. 1546/88 (glej zgoraj, točka 7), ki je za dodelitev posebne referenčne količine zahteval dokaz, da je pridelovalec ob vložitvi zahtevka v celoti ali deloma upravljal gospodarstvo SLOM.

48 V nasprotju s trditvami tožnika naj bi se, kot je že večkrat ugotovilo Sodišče prve stopnje (primerjaj med drugim sodbo z dne 27. januarja 1994 v zadevi Herbrink, C-98/91, Recueil, str. I‑223), s to zahtevo le v členu 7(1) določeno načelo, da se referenčna količina prenese s površinami, za katere je bila dodeljena, razširilo na posebne referenčne količine (točka 13). Ob teh okoliščinah se tožnik ne more sklicevati na to, da uporaba te zahteve glede njega krši načelo zaupanja v pravo, ker ob prenosu svojega gospodarstva SLOM ni mogel predvideti, da bo določena taka predpostavka.

49 Ker tožnikova prodaja njegovega gospodarstva SLOM ni bila posledica zavrnitve podelitve kvote, ki mu je bila nezakonito zavrnjena v letu 1985, in ker ni bila izvedena znotraj možnosti prenosa, ki so določene v Uredbi št. 857/84, za razloge, zaradi katerih tožnik ni mogel pridobiti kvote v okviru Uredbe št. 764/89, in za škodo, ki izhaja iz tega, Skupnost ne more biti odgovorna.“

27. Zato Sodišče prve stopnje zaključuje, da je nastala( ) samo škoda, ki jo je tožnik zaradi odtegnitve referenčne količine utrpel do 13. maja 1986, in dalje preskuša, ali je tozadevni zahtevek tožnika zastaran.

Presoja glede zastaranja

28. Glede vprašanja zastaranja Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je zastaralni rok za postopek pred Sodiščem prve stopnje pričel teči 23. februarja 1985, z dnem, od katerega je glede tožnika veljala Uredba št. 857/84. Odškodninski zahtevek zadeva zaporedna obdobja, ki so se pričenjala vsak dan, ko prodaja ni bila mogoča( ).

29. Po mnenju Sodišča prve stopnje tožnik vendarle, ker je svoje gospodarstvo SLOM prodal 13. maja 1986, od takrat naprej ni imel več nobenega zahtevka za referenčno količino. Zastaranje je zato „z ozirom na to, da – kot je izhajalo iz presoje – med škodo, glede katere zatrjuje, da jo je utrpel po tej prodaji, in uporabo Uredbe št. 857/84 glede njega ni nobene povezave, na[stopilo][...] pet let po 13. maju 1986, torej 13. maja 1991, v kolikor ni bilo prej pretrgano“( ).

30. Sodišče zato zavrača ugovore, ki jih je uveljavljal tožnik proti nastopu zastaranja, kot sledi( ):

„62 Po členu 43 Statuta ES Sodišča se zastaranje pretrga samo z vložitvijo tožbe pri enem od sodišč Skupnosti ali s poprejšnjim uveljavljanjem zahtevka proti pristojnemu organu Skupnosti, pri čemer v zadnjem primeru pretrganje zastaranja učinkuje vendarle zgolj takrat, če je po uveljavljanju znotraj vsakokrat odločilnega roka iz člena 173 Pogodbe ES (po spremembi sedaj člen 230 ES) ali člena 175 Pogodbe ES (sedaj člen 232 ES) vložena tožba (sodbi Sodišča z dne 5. aprila 1973 v zadevi Giordano proti Komisiji, 11/72, Recueil, str. 417, točka 6, in Sodišča prve stopnje z dne 25. novembra 1998 v zadevi Steffens proti Svetu in Komisija, T-222/97, Recueil, str. II-4175, točki 35 in 42).

63 Iz tega izhaja, da tožnik pretrganja zastaranja po členu 43 Statuta Sodišča ni mogel izpeljati iz dopisa organom Skupnosti z dne 31. marca 1989, ker neposredno po tem dopisu na Sodišče prve stopnje tožba ni bila vložena.

64 Tožnik zatrjuje, da iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992 zanj izhaja, da sta se toženi strani obvezali, da se od 31. marca 1989, od dneva, na katerega se je obrnil nanje, odpovedujeta uveljavljanju zastaranja.

65 Odpoved zastaranju v Obvestilu z dne 5. avgusta 1992 je bila enostranski akt, ki naj bi z namenom omejiti število tožb vzpodbudil pridelovalce k temu, da počakajo na uporabo sistema pavšalnih odškodnin, določenega z Uredbo št. 2187/93 (sodba v zadevi Steffens proti Svetu in Komisij, točka 38).

66 To obvestilo zadeva zlasti pridelovalce, katerih pravice do odškodnine še niso bile zastarane na datum njegove objave v Uradnem listu ali na datum, na katerega so se že naslovili na eno od institucij (glej zgoraj, točka 11). S to zadnjo navedbo so tožene stranke mislile na pridelovalce, ki so se naslovili na institucije pred objavo navedenega obvestila, da bi uveljavljali pravico do povračila na podlagi sodbe Mulder II, in od katerih so zahtevale, da ne vložijo odškodninskih tožb ob pričakovanju uredbe o pavšalni odškodnini. Namen te navedbe je v bistvu bil varovati pravice do odškodnine teh pridelovalcev.

67 Vendar tožene stranke na dopis z dne 31. marca 1989 nikoli niso odgovorile, tako da se posledično te takrat niso zavezale proti tožniku. V teh okoliščinah se tožnik ne more sklicevati na Obvestilo z dne 5. avgusta 1992.

68 Dalje je treba zavrniti trditev tožnika, da naj bi njegovo ime bilo navedeno na seznamu, ki ga je Komisija poslala nizozemskim organom po uveljavitvi Uredbe št. 2187/93 in v katerem so bili našteti pridelovalci, na katere se je nanašala odpoved uveljavljanju zastaranja v Obvestilu z dne 5. avgusta 1992.

69 Ta seznam je bil naslovljen na nacionalne organe z namenom navesti jim, če bi prejeli odškodninske zahtevke v okviru odškodninske sheme, določene z Uredbo št. 2187/93, kdaj je prišlo do pretrganja zastaranja zahtevkov. Seznam ni ločeval med pridelovalci SLOM, ki jim je bila dodeljena dokončna referenčna količina in ki so torej lahko zahtevali poravnavo v okviru Uredbe št. 2187/93, in med pridelovalci, kot je tožnik, ki niso prejeli kvote in ki posledično niso spadali v okvir take odškodninske sheme. Iz tega sledi, da se je ime tožnika na tem seznamu znašlo pomotoma.

70 Taka napaka pri tožniku vendarle ni mogla vzbuditi prepričanja, da uživa obveznost iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992, in da je bilo zastaranje njegove zahteve pretrgano 31. marca 1989. Ob odpošiljanju zadevnega seznama z dne 10. septembra 1993 je tožnik namreč bil sposoben uvideti, da ni upravičen do ponudbe odškodninske sheme, določene v Uredbi št. 2187/93, in da ga posledično prej navedena obveznost ni zadevala.

71 Stališče toženih strank glede zastaranja zadevnih zahtevkov tudi ne more pomeniti diskriminatornega obravnavanja v razmerju do odnosa Komisije do pridelovalcev SLOM, ki so prejeli ponudbe o odškodnini, kajti glede na zgornja izvajanja (glej točko 69) se tožnik nahaja v drugačnem položaju kot tisti, ki so upravičenci iz Uredbe št. 2187/93.

72 Končno glede trditev tožnika o domnevni izjavi g. Boossa zadošča ugotovitev, da za to ni nobenega dokaza.“

31. Iz teh razlogov je prišlo Sodišče prve stopnje do rezultata, da je bila tožba, vložena 29. aprila 1997, postavljena prepozno, ker je ob neobstoju pretrganja ali zadržanja zastaranja 13. maja 1991 prišlo do zastaranja( ) odškodninskega zahtevka tožnika.

V – Pritožba

32. M. van den Berg je proti sodbi Sodišča prve stopnje (v nadaljevanju: pritožnik) 13. aprila 2001 pri Sodišču vložil pritožbo. Sodišču predlaga, naj:

– razveljavi izpodbijano sodbo Sodišča prve stopnje z dne 31. januarja 2001 v zadevi T-143/97 ;

– vrne zadevo Sodišču prve stopnje;

– Svetu in Komisiji naloži plačilo stroškov postopka pred Sodiščem prve stopnje in tega postopka.

33. Svet predlaga Sodišču, naj:

– pritožbo zavrne kot delno nedopustno in jo v vsakem primeru v celoti zavrne kot neutemeljeno;

– pritožniku naloži plačilo stroškov.

34. Komisija predlaga Sodišču, naj:

– primarno zavrne pritožbo kot neutemeljeno;

– podredno odškodninsko tožbo zavrže kot nedopustno;

– pritožniku naloži plačilo stroškov.

VI – Pravna presoja

35. Pritožba pritožnika temelji na treh pritožbenih razlogih. Prvi pritožbeni razlog zadeva vprašanje, ali Sodišče prve stopnje odgovornost Skupnosti za škodo, nastalo v obdobju po zamenjavi gospodarstva, presodilo pravno nepravilno. Tako z drugim kot s tretjim pritožbenim razlogom pritožnik nasprotuje ugotovitvi Sodišča, po kateri naj bi bili odškodninski zahtevki že zastarani. Ker zadnje omenjena pritožbena razloga v bistvenem temeljita na istih očitkih, bosta v nadaljevanju obravnavana skupaj.

A – Jamčevanje Skupnosti za obdobje po prodaji prvotno SLOM gospodarstva (prvi pritožbeni razlog)

1. Glavne trditve strank

36. S prvim pritožbenim razlogom v bistvenem pritožnik uveljavlja, da naj bi Sodišče prve stopnje v točkah od 43 do 50 pravno nepravilno ugotovilo, da Skupnost ne jamči za škodo, ki jo je utrpel po zamenjavi gospodarstva 13. maja 1986.

37. Dalje naj bi Sodišče spregledalo delitev pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami. Glede točke 46 sodbe tožeča stranka izvaja, da gre še kako za obveznosti organov Skupnosti in ne za obveznosti nacionalnih organov. Nacionalnim organom naj bi bilo na podlagi Uredbe skupnosti preprečeno, da v primeru prenosa gospodarstva dodelijo referenčno količino; tozadevna odgovornost naj bi zato zadevala organe Skupnosti.

38. Dalje naj bi po mnenju pritožnika Sodišče prve stopnje v točki 48 izpodbijane sodbe napačno ocenilo načelo zaupanja v pravo ter pomen sodbe v zadevi Herbrink. Sodišče prve stopnje naj bi na tem mestu želelo izraziti, da se ni mogoče sklicevati na to načelo, ker naj pričakovanje, na katerega se tožeča stranka sklicuje, ne bi uživalo takega varstva. Pritožnik se sklicuje le na pričakovanje, da se ga obravnava kot vsakega „normalnega“ pridelovalca oziroma z drugimi besedami, da ni podvržen nikakršnim posebnim omejitvam zgolj na podlagi tega, ker je pridelovalec SLOM. Prav to pričakovanje naj bi Sodišče prve stopnje v sodbi Herbrink pripoznalo( ) kot legitimno. Če bi lahko – kot naj bi sledilo iz te sodbe – zakupnik prenesel svojo referenčno količino na novo gospodarstvo, bi moralo tudi za pridelovalca SLOM veljati, da svojo referenčno količino lahko prinese v novo gospodarstvo. Po njegovem mnenju je obžalovanja vredno, da Sodišče prve stopnje ni prepoznalo vzporednice z zadevo Herbrink.

39. Pritožnik poudarja, da je menjavo gospodarstva izpeljal – z enoletnim vzporednim upravljanjem starega in novega gospodarstva – prav na tak način, ki je po nizozemski praksi vsakemu pridelovalcu omogočila, da referenčno količino prenese na novo gospodarstvo. Bilo naj bi splošno priznano, da taka praksa ustreza pravu Skupnosti. Uredba št. 1033/89 naj bi z nepričakovano in zahtevo s povratnim učinkom, da mora pridelovalec SLOM dokazati, da gospodarstvo, ki ga je upravljal ob vložitvi zahteve za premijo, še upravlja v celoti ali deloma, kršila njegovo legitimno pričakovanje, da bi lahko na ta skrbno izbran način prenesel referenčno količino kot vsak normalen pridelovalec. V vsakem primeru je treba po njegovem mnenju zavrniti utemeljitev Sodišča prve stopnje in nasprotnih strank, po mnenju katerih pritožnik tudi kot normalen pridelovalec ne bi mogel prenesti svoje referenčne količine oziroma se ne bi mogel sklicevati na nizozemsko prakso.

40. Dalje pritožnik navaja, da je Sodišče prve stopnje, kot izhaja iz predstavljenih izvajanj, zmotno uporabilo element dejanskega stanja, in sicer vzročno zvezo. Zavrnitev dodelitve posebne referenčno količine leta 1989 naj ne bi izhajala iz dejstva zamenjave gospodarstva, temveč iz uporabnih pravil Skupnosti. Sodišče prve stopnje naj bi element vzročne zveze nepravilno navezalo na povezavo med prvotno ureditvijo dajatev in zamenjavo gospodarstva leta 1986. Ta povezava naj seveda ne bi obstajala. Odločilna vzročna zveza naj bi bila tista med nepravilnim ravnanjem zakonodajalca Skupnosti in izgubo dobička, ki jo je utrpela tožeča stranka.

41. Svet in Komisija zanikata, da bi Sodišče prve stopnje z odločitvijo, da Skupnosti ne treba povrniti škode, ki jo je utrpela tožeča stranka po menjavi gospodarstva, nepravilno ugotovilo vzročno zvezo oziroma da ni upoštevalo sodbe Herbrink.

42. Oba v bistvu zatrjujeta, da – kot naj bi Sodišče prve stopnje pravilno navedlo – naj bi v pravu Skupnosti tako v skladu z zadevnimi uredbami kot v skladu s sodbo Herbrink veljalo načelo, da se referenčna količina prenese s površinami, za katere je bila dodeljena. V skladu s pravom Skupnosti zato naj tudi „normalen“ pridelovalec, ki zamenja gospodarstvo kot v tem primeru, svoje referenčne količine ne bi mogel prenesti na novo gospodarstvo. Možnost prenosa, ki jo zatrjuje pritožnik, je obstajala kvečjemu v nizozemski upravni praksi.

43. Svet glede tega dvomi, da po nizozemskem pravu sploh obstaja možnost prenosa na način, kot ga je opisal pritožnik, pri čemer se sklicuje na sodbo nizozemskega pritožbenega sodišča v zadevah SLOM( ). Komisija poudarja, da te prakse nikoli ni priznala, tudi če je obstajala.

44. Do neenakega obravnavanja v odnosu do „normalnih“ pridelovalcev naj bi zato, kot navajata Svet in Komisija, prišlo torej samo na podlagi nacionalnega prava, ne na podlagi ali v skladu s pravom Skupnosti. Sodišče naj bi zato pravilno izhajalo iz tega, da se v nobenem primeru zakonodajalcu Skupnosti ne more očitati kršitve načela zaupanja v pravo. Vzrok za zatrjevano škodo naj poleg tega ne bi bila, kot je ugotovilo Sodišče prve stopnje, ureditev dajatev, temveč prostovoljna menjava gospodarstva pritožnika.

2. Presoja

45. Da bi preverili, ali je Sodišče prve stopnje pri ugotovitvi, da Skupnost odgovarja za škodo, ki jo je utrpela tožeča stranka do 13. maja 1986, napačno uporabilo pravo, je treba zadevni del izpodbijane sodbe postaviti v njen okvir.

46. Kot izhaja( ) iz sodbe, je pritožnik v postopku na prvi stopnji postavil zahtevek za povrnitev škode, ki naj bi jo utrpel s tem, da od prenehanja obveznosti netrženja, to je od 23. februarja 1985, na podlagi Uredbe št. 857/84 ni mogel prejeti referenčne količine in uredbe, s katerimi bi se moral razrešiti položaj, pa naj ne bi predvidele referenčnih količin za pridelovalce SLOM, ki so svoje prvotno gospodarstvo prostovoljno zamenjali za drugo gospodarstvo. Kot je Sodišče prve stopnje ugotovilo v točki 41 izpodbijane sodbe pritožnik torej v celoti uveljavlja škodo, povzročeno s protipravnim odrekom referenčne količine, ki traja od 23. februarja 1985 do danes.

47. Glede na dejansko stanje kot ga je ugotovilo Sodišče prve stopnje je treba ugotoviti dve okoliščini, zaradi katerih je prišlo do odreka referenčne količine pritožniku v času po prenehanju obveznosti netrženja. Po eni strani mu je bila neposredno po prenehanju roka za netrženje zavrnjena dodelitev referenčne količine. Po drugi strani je bil zavrnjen nov zahtevek, vložen po uveljavitvi Uredbe št. 764/89, za dodelitev (posebne) referenčne količine.

48. Temu ustrezno prideta v poštev dve določili, ki utemeljujeta odgovornost Skupnosti za ravnanja njenih institucij.

49. Po eni strani se da zatrjevano škodo pritožnika razlagati s tem, da zakonodajalec Skupnosti v Uredbi št. 857/84 ni upošteval položaja pridelovalcev SLOM, ker se naj bi referenčna leta za izračun referenčnih količin, oproščenih dajatev, prekrivala z obdobji netrženja. V sodbi Mulder II je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da Skupnost odgovarja( ) za morebitno škodo, nastalo z uporabo teh določil.

50. Po drugi strani se lahko po uveljavitvi Uredbe št. 764/89 ponovna zavrnitev dodelitve referenčne količine in iz tega nastalo škodo pripiše pravilu, v skladu s katerim bi lahko pridelovalec prejel referenčno količino le, če še vedno razpolaga s prvotnim gospodarstvom.

51. Sporne ugotovitve Sodišča prve stopnje je treba pretehtati z vidika, da je očitno preizkusilo, ali in v kolikšnem obsegu obe zgoraj navedena predpisa, ki urejata dodelitev referenčnih količin, utemeljujeta odškodninske zahtevke.

52. Točke od 42 do 46 izpodbijane sodbe zadevajo najprej vprašanje, katero škodo je pripisati Skupnosti, ker je Uredba št. 857/84 za pritožnika veljala prvikrat po prenehanju netrženja in ga je zato prikrajšala za referenčno količino, ker ni upoštevala, da pridelovalci SLOM med referenčnim letom niso mogli pridelovati mleka.

53. V tej povezavi je treba preveriti, ali je Sodišče prve stopnje v luči zahtevanega elementa vzročne zveze napačno ugotovilo, da Skupnost lahko odgovarja le za škodo, ki je nastala do prodaje prvotnega gospodarstva, ne pa za škodo, ki bi bila nastala pozneje.

54. Bolj točno gre pri tem za vprašanje, ali je prodaja gospodarstva, izvedena 13. maja 1986 prekinila vzročno zvezo med zgoraj navedenim predpisom in sedanjo in prihodnjo škodo.

55. Na podlagi ustaljene sodne prakse je ravnanje institucij Skupnosti vzrok za škodo, če je mogoče( ) dokazati neposredno in izključno vzročno zvezo med tem ravnanjem in škodo.

56. V nasprotju s tem zahtevana vzročna zveza ni (več) podana, če bi škoda v isti meri nastala( ) tudi brez zadevnega ravnanja institucij Skupnosti.

57. Preneseno na obravnavan primer to pomeni, da škode, ki jo je utrpel pritožnik, ni mogoče razložiti z dejstvom, da Uredba št. 857/84 ni dopuščala dodelitve referenčne količine pridelovalcu SLOM, ker naj mu neodvisno od te uredbe oziroma na podlagi neizpolnitve nadaljnjih predpostavk ne bi pripadla referenčna količina in bi mu škoda v vsakem primeru nastala.

58. Ta primer je mogoče pojmovati( ) kot posebno obliko prekinitve vzročne zveze oziroma prekoračene vzročnosti zaradi ravnanja oškodovanca. Oškodovanec je s svojim ravnanjem postavljen v položaj, v katerem bi utrpel škodo tudi brez obravnavanega protipravnega ravnanja, ker škode ni mogoče več razlagati( ) neposredno oziroma izključno kot posledico tega ravnanja.

59. Prodajo gospodarstva je treba torej ovrednotiti kot okoliščino, ki prekinja vzročno zvezo, če v okviru Skupnostnih pravil o referenčnih količinah v takem primeru prenos referenčne količine nikakor ne bi bil mogoč.

60. Po ustaljeni sodni praksi je v členu 7(1) Uredbe št. 857/84 določeno načelo, ki zaznamuje celotno ureditev referenčnih količin, da se referenčna količina prenese s površinami, za katere je bila dodeljena. Načelo je torej, da referenčne količine sledijo zemljišču in ne pridelovalcu( ).

61. Ločeni prenos referenčne količine v skladu s pravom Skupnosti je nasprotno mogoč samo v okviru izjeme, ki so bile z Uredbo št. 590/85 uvrščene v člen 7 Uredbe št. 857/84, in sicer v primeru prenosa zemljišč na javne organe in/ali za namen javnega koriščenja ter v primeru iztekajočih zakupnih pogodb brez možnosti podaljšanja. Na to je Sodišče prve stopnje pravilno opozorilo v točki 45 izpodbijane sodbe.

62. Kot je zato Sodišče prve stopnje pravilno izpeljalo v točki 46 izpodbijane sodbe, je lahko možnost prenosa, kot jo je navedel pritožnik, v primeru menjave gospodarstva obstajala kvečjemu v nacionalnem pravu oziroma v nacionalni upravni praksi.

63. Vendar pa je odločilno, da v skladu s pravom Skupnosti – in sicer ne le za pridelovalce SLOM – referenčne količine v primeru prodaje gospodarstva ni mogoče prenesti na novo gospodarstvo.

64. Posledično je tako Sodišče prve stopnje pravilno izhajalo iz tega, da škoda, nastala po prodaji prvotnega gospodarstva, ne izhaja iz protipravnega odreka referenčne količine po prenehanju obveznosti netrženja in s tem iz zadevnega ravnanja institucij Skupnosti, ker v tem času pritožniku referenčna količina nikakor ne bi bila na razpolago iz drugih razlogov.

65. Vendar je treba ugotoviti, da je očitek glede napačne ugotovitve potrebne vzročne zveze utemeljen, ker je Sodišče prve stopnje v točki 44 in posledično tudi v točki 49 izpodbijane sodbe ugotovil vzročno zvezo med odrekom referenčne količine in prodajo gospodarstva SLOM. Kot je razvidno iz zgornjih izvajanj, gre namreč kot je pravilno navedel pritožnik za vprašanje v kolikšnem obsegu je treba škodo šteti za posledico protipravnega odreka referenčne količine v okviru Uredbe št. 857/84.

66. Točki 47 in 48 izpodbijane sodbe je tako treba gledati v luči vprašanja, ali je mogoče iz pogoja, vsebovanega v členu 3a(1) Uredbe št. 1546/88, da naj bi moral pridelovalec še vedno razpolagati s svojim (prvotnim) gospodarstvom SLOM, da bi lahko zahteval (posebno) referenčno količino na podlagi člena 3a Uredbe št. 857/84, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 764/89, izpeljati odgovornost proti Skupnosti. Natančneje gledano gre tukaj za to, ali ta določba ustreza pojmu protipravnega ravnanja, ki je predpostavka za ugotovitev odgovornosti Skupnosti.

67. Tožeča stranka je v zvezi s tem navedla, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 48 nepravilno ugotovilo, da naj uporaba te zahteve glede nje ne bi kršila načela zaupanja v pravo.

68. Ugotoviti je treba, da je po ustaljeni sodni praksi upravičeno kršeno pričakovanje pridelovalcev, ki jih je ravnanje Skupnosti pripravilo do tega, da so v splošnem interesu proti plačilu premije za omejen čas prenehali tržiti mleko, če so po prenehanju prevzete obveznosti netrženja podvrženi omejitvam, ki jih zaradi te obveznosti na poseben način omejujejo( ).

69. Kot je Sodišče prve stopnje ugotovilo v točki 48, zadevna zahteva odgovarja vendarle le splošnemu načelu, določenemu v členu 7(1) Uredbe št. 857/84, v skladu s katerim se referenčne količine prenesejo s površinami, za katere so bile dodeljene( ). Ker so isti zahtevi podvrženi tudi „normalni“ pridelovalci, tožeča stranka ne more uveljavljati, da je bila podvržena posebnim omejitvam prav zaradi svoje obveznosti netrženja.

70. Po drugi strani je šlo v zadevi Herbrink glede pridelovalca za drugačen primer. Pri tem pridelovalcu SLOM je šlo namreč za zakupnika. Z ozirom na iztekajoče pogodbe o zakupu so države članice v členu 7(4) Uredbe št. 857/84, spremenjene z Uredbo št. 590/85, v povezavi s členom 7(1)(4) Uredbe št. 1546/88 pooblaščene referenčno količino, ki odpade na zakupljeno gospodarstvo, prenesti na prejšnjega zakupnika. V kolikor je zadevna država splošno uporabila to pooblastilo, se je smel pridelovalec SLOM v skladu z načelom zaupanja v pravo torej zanesti na to, da bo po prenehanju zakupne pogodbe prav tako deležen( ) posebne referenčne količine.

71. V preostalem se pritožnik ne more dokazati odgovornosti Skupnosti na podlagi načela zaupanja v pravo, pri čemer bi se skliceval na to, da naj bi na Nizozemskem „normalni“ pridelovalci svoje referenčne količine lahko prenesli na drugo gospodarstvo. Ker ta možnost prenosa, kot izhaja iz zgornjih izvajanj, nima temelja v pravu Skupnosti, iz tega ni mogoče izpeljati kršitve načela zaupanja v pravo s strani institucij Skupnosti. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč velja, da je sklicevanje na načelo zaupanja v pravo glede predpisov Skupnosti mogoče le v tolikšnem obsegu, kolikor je Skupnost sama ustvarila položaj, ki lahko vzbuja( ) upravičeno pričakovanje.

72. Očitke pritožnika, da naj Sodišče prve stopnje ne bi upoštevalo načelo zaupanja v pravo, pomen sodbe Herbrink oziroma delitev pristojnosti med državami članicami in Skupnostjo, je treba torej zavrniti.

73. Iz tega sledi, da je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da Skupnost odgovarja le za škodo, ki jo je tožeča stranka utrpela do 13. maja 1986. Tudi če so ugotovitve Sodišča prve stopnje glede vzročne zveze pomanjkljive, iz sodne prakse izhaja, da je to neupoštevno, če se izkaže, da je Sodišče prve stopnje iz drugih razlogov pravilno presodilo ali so izpolnjene predpostavke za odgovornost( ). Kot izhaja( ) iz predhodnih izvajanj, v tem primeru ni bilo tako.

74. Zaradi tega je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

B – Zastaranje odškodninskih zahtevkov (drugi in tretji pritožbeni razlog)

1. Glavne trditve strank

75. Drugi in tretji pritožbeni razlog se nanašata na stališče Sodišča prve stopnje, da so zadevni odškodninski zahtevki že zastarali. Tožeča stranka v okviru drugega pritožbenega razloga trdi, da je Sodišče prve stopnje pri presoji zastaranja v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo, ker naj ne bi priznalo pretrganja zastaranja za obdobje med 31. marcem 1989 in objavo Obvestila 5. avgusta 1992. V okviru tretjega pritožbenega razloga naj bi se pri presoji zastaranja napačno uporabilo pravo, ker naj bi Sodišče prve stopnje tudi za obdobje po 5. avgustu 1992 štelo, da zastaranje ni bilo pretrgano ali zadržano. Oba pritožbena razloga v bistvu temeljita na dveh idejah. Po eni strani pritožnik izhaja iz tega, da je Sodišče prve stopnje Obvestilu z dne 5. avgusta 1992 prisodilo nepravilen pomen oziroma iz njega ni izpeljalo pravilnih posledic z ozirom na zastaranje. Po drugi strani uveljavlja, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo bistvenih dejstev in da je kršilo( ) dolžnost obrazložitve. Sodba naj bi zato v celoti kršila načelo enakosti, pravne varnosti, zaupanja v pravo ter dolžnost obrazložitve.

76. Pritožnik v bistvu natančno zatrjuje, da naj bi se Svet in Komisija z Obvestilom z dne 5. avgusta 1992 proti skupini pridelovalcev SLOM, ki ji pripada tudi sam, odpovedala uveljavljanju zastaranja zahtevka za povrnitev škode oziroma naj bi se na podlagi lastnega ravnanja odpovedala tej pravici. Navaja, da naj bi bilo to Obvestilo zavestno oblikovano širše kot člen 43 Statuta Sodišča (sedaj člen 46 Statuta Sodišča( )) in da vključuje tudi dopis z dne 31. marca 1989. Sicer po mnenju tožeče stranke razlaga člena 43 Statuta Sodišča ni odločilna, ker se je pred Sodiščem prve stopnje skliceval na odpoved pravici, navedeno v Obvestilu, ne pa na to določbo. Iz besedila Obvestila z dne 5. avgusta 1992 naj bi vendarle jasno izhajalo, da naj se Skupnost proti nobenemu pridelovalcu SLOM, ki mu je bila ponujena odškodnina v okviru Uredbe št. 2187/93, ne bi mogla sklicevati na zastaranje zahtevka za povrnitev škode,.

77. Tudi v okviru pogajanj o odškodnini s Komisijo po letu 1993 se naj ta proti pridelovalcem SLOM, ki naj bi bili navedeni na dopisu z dne 31. marca 1989, ne bi sklicevala na zastaranje, in sicer neodvisno od tega, ali je pridelovalec SLOM v tem času pri Sodišču prve stopnje vložil tožbo ali ne. Te okoliščine naj Sodišče prve stopnje napačno ne bi upoštevalo.

78. Sodišče prve stopnje naj tudi ne bi upoštevalo okoliščine, da naj bi Komisija v pisnem postopku v zadevi T-179/96( ) na podlagi dopisa z dne 31. marca 1989 umaknila ugovor zastaranja in s tem ponovno priznala, da se Skupnost na zastaranje ne more sklicevati. Nadalje naj bi mu Sodišče prve stopnje v točki 72 nepravilno naložilo dokazno breme glede izjav uslužbenca Komisije in spregledalo, da te izjave vsaj posredno pomenijo, da je imel dopis z dne 31. marca 1989 skupaj z Obvestilom z dne 5. avgusta 1992 učinek pretrganja.

79. Pritožnik še konkretneje nasprotuje nadaljnjim navedbam Sodišča prve stopnje v točkah od 62 do 70 izpodbijane sodbe. Kar zadeva točki 62 in 63 sodbe, se naj glede pretrganja zastaranja ne bi skliceval na člen 43 Statuta Sodišča, temveč na Obvestilo z dne 5. avgusta 1992. Navedbe v točki 65, po katerih naj bi odpoved iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992 pomenila enostransko ravnanje, naj glede pravic tožeče stranke ne bi bile upoštevne. Šlo naj namreč ne bi za vprašanje kaj sta Svet in Komisija na splošno nameravala z Obvestilom, temveč za to, katero pravno razmerje naj bi obstajalo med Skupnostjo in pritožnikom glede vsebine Obvestila in navedenih preostalih okoliščin.

80. Utemeljitev Sodišča prve stopnje v točkah 66 in 67 naj ne bi bila točna, ker naj Sodišče prve stopnje, ne bi upoštevalo, prvič, razlike v besedilu med Obvestilom z dne 5. avgusta 1992 in členom 43 Statuta Sodišča in drugič zgoraj navedenega pomena, ki ga je Komisija prisodila Obvestilu v praksi in glede na dopis z dne 31. marca 1989.

81. Iz izpodbijane sodbe nadalje ne izhaja zakaj bi bil pritožnik lahko podvržen neenakemu obravnavanju v primerjavi s pridelovalci SLOM, glede katerih naj bi Komisija očitno sprejela, da se sklicujejo na dopis z dne 31. marca 1989 v povezavi z Obvestilom z dne 5. avgusta 1992, ki naj bi imel učinek pretrganja zastaranja.

82. V točkah 68 in 69 naj bi poleg tega Sodišče prve stopnje napačno ocenilo pomen seznama, ki ga je Komisija nizozemskim organom poslala kmalu po uveljavitvi Uredbe št. 2187/93. Seznam pomeni nadaljnjo potrditev, da se je Komisija z zadevnim Obvestilom proti avtorjem dopisa z dne 31. marca 1989 odpovedala pravici sklicevanja na zastaranje. Iz tega naj bi sledilo, da naj bi bila ugotovitev v točki 70, po kateri zmotna omemba pritožnika v tem seznamu pri njem ni mogla vzbuditi prepričanja, da bo imel koristi od obveznosti iz Obvestila, napačna.

83. Pritožnik je zaključil, da naj bi Sodišče prve stopnje zastaranje tožbe za povračilo škode presodilo napačno in da bi moralo namesto tega ugotoviti zgolj, da se Skupnost v zvezi z njim vsaj za obdobje do 30. septembra 1993( ) ne bi mogla sklicevati na zastaranje. Ker naj bi Sodišče prve stopnje menilo, da naj bi njeni zahtevki na ta datum že zastarali, naj sploh, kot dopolnjuje, ne bi preverilo, ali je med tem obdobjem in vložitvijo tožbe 29. aprila 1997 prišlo do delnega zastaranja. To vprašanje bi moralo dokončno obravnavati Sodišče prve stopnje po ponovnem prejetju zadeve.

84. Svet očitke pritožnika zavrača delno kot nedopustne, v vsakem primeru pa kot neutemeljene.

85. Pritožnik skuša doseči, da bi se Sodišče ponovno ukvarjalo s celotnim pravnim sporom, še posebej kar zadeva ugotovitev dejanskega stanja. Razlogi naj bi bili na vsak način nedopustni, v kolikor pritožnik uveljavlja, da naj bi Sodišče prve stopnje upoštevne okoliščine razlagalo napačno ali da jih ni upoštevalo. Svet se ob tem še posebej sklicuje na razloge tožeče stranke glede gospoda Boossa. Podredno naj bi bili tudi ti očitki neutemeljeni. Kot nedopusten nov očitek je treba po mnenju Sveta zavreči tezo, da naj bi se Komisija za obdobje od 31. marca 1989 do 5. avgusta 1992 odpovedala pravici sklicevati se na zastaranje. Pred Sodiščem prve stopnje naj bi pritožnik mnogo bolj želel uveljavljati učinek pretrganja dopisa z dne 31. marca 1989 – z ozirom na obdobje pred 31. marcem 1989. Svet v zvezi s tem ugotavlja, da naj bi bil, če se šteje, da je prišlo do odpovedi zastaranju do 5. avgusta 1992, razlog glede zastaranja izključen za obdobje pred tem datumom. Če po drugi strani priznamo pretrganje zastaranja, nja bi se po ustaljeni sodni praksi učinek pretrganja povsem izgubil, če v času predpisanega roka pri Sodišču prve stopnje ni bila vložena tožba. Svet tudi na splošno ugotavlja, da pritožnik zatrjuje samo eno odpoved zastaranju s strani Komisije, medtem ko bi lahko tovrstno odpoved veljavno podali samo oba zadevni instituciji.

86. Neutemeljena naj bi bila tudi trditev pritožnika, da je Sodišče prve stopnje pomen Obvestila z dne 5. avgusta 1992 in posledice, ki jih je treba izpeljati iz dopisa z dne 31. marca 1989, presodilo napačno. Svet še posebej odkazuje na člen 43 Statuta Sodišča. Če naj bi institucija Skupnosti zavrnila uveljavljanje zahtevka, bi lahko bilo zastaranje zahtevka zaradi odgovornosti po tej določbi pretrgano samo, če bi bila tožba vložena v roku dveh mesecev. Svet naj ne bi odgovoril niti na dopis z dne 31. marca 1989 – kar je enakovredno odločbi zaradi molka organa – niti naj pritožnik znotraj predpisanega roka dveh mesecev ne bi vložil tožbe.

87. Svet nasprotuje tezi, da naj bi Obvestilo z dne 5. avgusta 1992 obsegalo dopis z dne 31. marca 1989 in naj bi zato pretrganje zastaranja – povratno – učinkovalo. Sodišče prve stopnje naj bi navedeno Obvestilo pravilno razlagalo v luči člena 43 Statuta Sodišča, ki naj bi bil kot določba primarnega prava odločilen za institucije Skupnosti.

88. Svet nadalje navaja, da Sodišče prve stopnje iz odločbe Komisije za tožečo stranko pravilno naj ne bi izpeljalo pravic, ki naj bi zadevale nekatere druge pridelovalce SLOM, ker naj tožeča stranka ne bi bila v primerljivem položaju. Odpoved glede teh pridelovalcev bi bilo treba presojati z vidika prizadevanj, da se s pridelovalci, katerih odškodninski zahtevki še niso popolnoma zastarali in ki naj bi bili prišli v upoštev za odškodnino, doseže izvensodna poravnava. Šlo naj bi za abstraktno ali splošno odpoved pravicam, ki na podlagi člena 43 Statuta Sodišča pripadajo Skupnosti. Svet opozarja tudi na to, da je bil pritožnik le pomotoma naveden na seznamu pridelovalcev, ki pridejo v poštev.

89. Komisija se pretežno strinja s pravnim nazorom Sveta. Tudi pa njenem mnenju je treba vprašanje zastaranja presojati na podlagi člena 43 Statuta Sodišča.

90. V bistvu navaja, da naj pritožnik ne bi izpodbijal – pravilne – ugotovitve Sodišča prve stopnje, da je zastaranje odškodninskih zahtevkov nastopilo 13. maja 1991, če pred tem ni bilo pretrgano. Kot edino ravnanje pretrganja naj bi prišel v poštev dopis z dne 31. marca 1989. Ker pa po tem dopisu ni bila vložena tožba v roku, določenem v členu 43 Statuta Sodišča, in ker institucije niso nanj nikoli odgovorile, se postavlja vprašanje, ali so institucije Skupnosti pri pritožniku vzbudile vtis, da proti njemu ne bodo uveljavljale zastaranja. Sporočilo naj bi bilo vendarle jasno usmerjeno na pridelovalce, ki so izpolnjevali predpostavke sodbe Mulder II, torej na pridelovalce, ki so razpolagali z dokončno referenčno količino in katerih zahtevki tudi še niso zastarali. Pritožnik naj torej ne bi spadal v skupino pridelovalcev, glede katerih se je Komisija odpovedala uveljavljanju zastaranja. Tega naj ne bi spremenila tudi njegova navedba v seznamu, ki je bil posredovan nizozemskim organom, ker naj ne bi prišel v poštev za odškodninsko shemo v okviru Uredbe št. 2187/93, zadevni seznam pa naj bi se posredoval prav s tem namenom. Vse to je Sodišče prve stopnje pravilno predstavilo v točkah od 68 do 71 izpodbijane sodbe.

2. Presoja

a) Pretrganje ali zadržanje zastaranja odškodninskih zahtevkov na splošno

91. Da bi lahko preizkusili sporne dele obrazložitve sodbe in ustrezno razvrstili očitke pritožnika, se je treba najprej lotiti ureditve zastaranja, ki se uporablja za odškodninske zahtevke v zvezi z nepogodbeno odgovornostjo Skupnosti.

92. Najprej je treba opomniti, da je v členu 43 Statuta Sodišča (sedaj člen 46 Statuta Sodišča( )), v katerem je zastaranje zahtevkov glede nepogodbene odgovornosti Skupnosti urejeno s primarnim pravom, navedeno( ) le pretrganje, ne pa zadržanje zastaranja.

93. Kot je pravilno izpeljalo Sodišče prve stopnje v točki 62, lahko glede na besedilo te določbe pretrganje zastaranja nastopi na dva načina, in sicer bodisi z vložitvijo tožbe pri Sodišču ali s tem, da oškodovanec svoj zahtevek prej uveljavlja proti pristojnim institucijam Skupnosti. V zadnjem primeru pa lahko do učinka pretrganja pride le, če se po uveljavljanju zahtevka v roku iz člena 230 ES oziroma člena 232 ES vloži( ) tožba.

94. Vendarle Sodišče prve stopnje, kot je Sodišče razjasnilo v sodbi Roquette Frères proti Komisiji, vprašanja zastaranja po členu 46 Statuta dejansko ne sme upoštevati( ) po uradni dolžnosti.

95. Toženi instituciji oziroma naslovnika zahtevka lahko zato preprečita zavrnitev odškodninskega zahtevka na podlagi zastaranja, ki je nastopilo po členu 46 Statuta in s tem, če opustita uveljavljanje zastaranja, dosežeta podaljšanje zastaralnega roka.

96. Zaradi tega je Sodišče prve stopnje v ustaljeni sodni praksi na področju povračila škode pridelovalcem SLOM priznalo, da se lahko institucije Skupnosti tudi v naprej proti določeni skupini ter za določeno obdobje odpovejo( ) uveljavljanju ugovora zastaranja.

97. Medtem ko je na to mogoče gledati kot nadaljevanje navedene sodne prakse iz zadeve Roquette-Frères, v kateri je Sodišče zastaranje po členu 46 Statuta pravzaprav obravnavalo kot ugovor, ki se mu je mogoče odreči, je odločilno vprašanje, katere posledice je treba izpeljati iz v naprej izražene odpovedi zastaranju, če se institucije Skupnosti nasprotno s to odpovedjo pred Sodiščem prve stopnje vendarle sklicujejo na zastaranje odškodninskega zahtevka po členu 46 Statuta.

98. V tem primeru bi bilo mogoče meniti, da je Sodišče v celoti dolžno uporabiti člen 46 Statuta, torej za celotno zastaralno obdobje, in sicer s posledico, da mora glede na primer ugotoviti zastaranje odškodninskih zahtevkov. Oškodovanec, ki mu je bila zagotovljena odpoved ugovoru zastaranja in se je zato odpovedal prejšnji vložitvi tožbe, bi lahko tako zgolj poskusil doseči odškodnino s posebno odškodninsko tožbo, ki temelji na kršitvi načela zaupanja v pravo.

99. Vendar pa se je Sodišče prve stopnje v svoji praksi podalo na drugačno pot. Tovrstne vnaprej izražene odpovedi ugovorom je uvrstilo med enostranske zaveze z učinkom, da institucijam z ozirom na obdobje, ki ga zajema odpoved, glede na konkreten primer, prepreči sklicevanje na zastaranje. Obdobje, ki ga zajema odpoved ugovoru, je izvzeto od izteka zastaralnega roka, tako da ima odpoved ugovoru ( ) posledično učinek zadržanja zastaranja.

100. Rešitev, ki dopušča zadržanje zastaranja v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča prve stopnje, je v vsakem primeru priporočljiva z vidika pravne varnosti in procesne sistematike.

101. Ker ta možnost zadržanja zastaranja temelji manj na določbah člena 46 Statuta kot na odpovedi sklicevanja na ta člen s strani zadevnega naslovnika zahtevka, ji po mojem mnenju ne nasprotuje dejstvo, da je v tem členu govora samo o pretrganju zastaranja.

102. Glede izteka zastaralnega roka odškodninskih zahtevkov je treba torej razlikovati med možnostmi pretrganja, določenega v členu 46 Statuta Sodišča, na eni strani in možnostmi zadržanja v navedenem smislu na drugi strani.

b) Presoja zastaranja v izpodbijani sodbi posebej

103. Kar zadeva zgolj presojo zastaranja v izpodbijani sodbi, je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje najprej v točkah od 62 do 63 preizkusilo obstoj pretrganja v smislu člena 46 Statuta.

104. Glede vprašanja pretrganja sta Svet in Komisija, kot izhaja iz mojih prejšnjih izvajanj, pravilno ugotovila, da pritožnik ni vložil tožbe (po dopisu institucijam Skupnosti z dne 31. marca 1989) in je Sodišče prve stopnje iz tega razloga v točki 63 pretrganje upravičeno zanikalo.

105. V naslednjih točkah izpodbijane sodbe pa Sodišče prve stopnje ne obravnava vprašanja pretrganja zastaranja, ampak ali je podano( ) zadržanje zastaranja v zgoraj navedenem smislu, tako da ni odvisno od tega, ali je vložena tožba v smislu člena 46 Statuta, temveč od tega, ali obstaja ustrezna odpoved zastaranju.

106. Kot je v točki 64 izpodbijane sodbe izpeljalo Sodišče prve stopnje, je pritožnik v postopku pred Sodiščem prve stopnje navedel, da naj bi se Svet in Komisija proti njemu zavezala, da se odpovedujeta uveljavljanju zastaranja za obdobje od 31. marca 1989.

107. Dalje Sodišče prve stopnje v točkah od 65 do 72 izpodbijane sodbe preizkuša, ali in v kolikšnem obsegu sta se Svet in Komisija v luči ravnanj in okoliščin, ki jih je navedla tožeča stranka, posebej v luči Obvestila z dne 5. avgusta 1992 in dopisa pritožnika z dne 31. marca 1989, dejansko odpovedala uveljavljanju zastaranja proti tožeči stranki.

108. Vprašanje ali in v kolikšnem obsegu sta Svet in Komisija z Obvestilom z dne 5. avgusta 1992 v povezavi z dopisom pritožnika z dne 31. marca 1989 in glede na preostale okoliščine, ki jih je navedel pritožnik, proti njemu dejansko izjavila, da se odpovedujeta uveljavljanju zastaranja, vendarle pomeni vprašanje presoje dejanskega stanja, ki ni podvrženo nadzoru Sodišča. Na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča lahko pritožba temelji zgolj na razlogih, ki se nanašajo( ) na kršitev pravnih predpisov, ne pa na presojo dejanskega stanja.

109. V tem oziru je treba kot nedopustne zavreči očitke pritožnika, ki zadevajo to točko in tvorijo težišče drugega in tretjega pritožbenega razloga, ki se nanašajo na pomen Obvestila z dne 5. avgusta 1992, dopisa z dne 31. marca 1989, seznama, poslanega nizozemskim organom, in izjav gospoda Boossa.

110. Končno, če bi bilo očitke pritožnika treba razumeti v tem smislu, da naj bi Sodišče prve stopnje pri presoji zastaranja kršilo svojo dolžnost obrazložitve, zadostuje ugotovitev, da se je Sodišče prve stopnje ukvarjalo z utemeljitvami proti zastaranju, ki mu jih je navedel pritožnik, kot s povzete v točkah od 52 do 57 izpodbijane sodbe, preizkusilo jih je z ozirom na obstoj pretrganja( ) oziroma zadržanja( ) in na tej podlagi zaključilo, da je zaradi pomanjkanja pretrganja ali zadržanja zastaranje nastopilo že 13. maja 1991. Sodišče prve stopnje je s tem zadostilo dolžnosti obrazložitve.

111. Iz vsega tega izhaja, da Sodišče prve stopnje pri presoji zastaranja ni napačno uporabilo prava in da je treba drugi in tretji pritožbeni razlog zavreči kot nedopustna in ju v vsakem primeru zavrniti kot neutemeljena.

VII – Stroški

112. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se v skladu s členom 118 uporablja za pritožbeni postopek, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov. Če bodo vsi deli pritožbenih razlogov pritožnika mojim predlogom ustrezno zavrnjeni kot neutemeljeni ali zavrženi kot nedopustni, je treba pritožniku naložiti plačilo stroškov.

VIII – Predlog

113. Iz teh razlogov Sodišču predlagam, naj:

– pritožbo zavrne in

– pritožniku naloži plačilo stroškov.