10

Sodišče prve stopnje je glede izračuna naloženih glob v točkah od 401 do 412 izpodbijane sodbe razsodilo: „401 Dalje je treba ugotoviti, da je glavni razlog, zakaj je Komisija SGL priznala le 30-odstotno zmanjšanje globe, naveden v uvodni izjavi 174 [sporne] odločbe: po mnenju Komisije podjetje zasluži zmanjšanje globe le, če je njegovo sodelovanje ‚prostovoljno‘ in ni del ‚izvajanja preiskovalnih pooblastil‘; ker je ‚bistven del informacij, ki jih je posredovala [SGL], dejansko odgovor SGL na uradno zahtevo Komisije za informacije, [so se] informacije iz izjave, ki so presegale tisto, kar je bilo zahtevano na podlagi člena 11‘, obravnavale kot prostovoljni prispevek v smislu obvestila. Poleg tega naj bi SGL izjavo z dne 8. junija 1999 posredovala šele po tem, ko je prejela opomin, v katerem si je Komisija pridržala pravico do izdaje formalne odločbe na podlagi člena 11(5) (uvodna izjava 173 [sporne] odločbe). Sklicujoč se na sodbo Sodišča z dne 18. oktobra 1989 v zadevi Orkem proti Komisiji (374/87, Recueil, str. 3283, točke 27 in 28 ter od 32 do 35), Komisija torej ni nagradila informacij, za katere je menila, da bi ji jih SGL v vsakem primeru morala poslati v odgovor na zahtevo po informacijah ali na odločbo, ki pod grožnjo sankcij odreja posredovanje zahtevanih informacij. 402 V tem okviru je treba poudariti, da ni mogoče priznati absolutne pravice do molka, na katero se sklicuje SGL, ko zatrjuje, da ni bila dolžna odgovoriti na nobeno zahtevo po informacijah. Priznanje take pravice bi namreč preseglo tisto, kar je nujno za ohranitev pravic obrambe podjetij in bi pomenilo neupravičeno oviranje Komisije pri uresničevanju naloge nadzora nad spoštovanjem pravil konkurence na skupnem trgu. Pravico do molka je mogoče priznati le, kadar se od zadevnega podjetja zahteva odgovore, s katerimi bi morala priznati obstoj kršitve, ki jo mora dokazati Komisija (sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. februarja 2001 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, T-112/98, Recueil, str. II-729, točki 66 in 67). 403 Zato sme Komisija, da ohrani polni učinek člena 11 Uredbe št. 17, prisiliti podjetja, da ji posredujejo vse potrebne informacije o njim znanih dejstvih in ji po potrebi pošljejo dokumente v tej zvezi, ki jih posedujejo, čeprav jih je mogoče uporabiti za dokazovanje obstoja protikonkurenčnega ravnanja (glej zgoraj v točki 402 navedeno sodbo Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, točka 65 in navedena sodna praksa). 404 Tej pravici Komisije, da zahteva podatke, ki jo potrjujeta zgoraj navedeni sodbi Orkem proti Komisiji in Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, točki 401 in 402 zgoraj, ne nasprotujeta niti člen 6(1) in (2) EKČP [Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 4. novembra 1950 v Rimu] (zgoraj navedena sodba Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, točka 75) niti sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice. 405 Čeprav je Sodišče presodilo [sodba z dne 15. oktobra 2002 v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, od C-250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, točka 274], da je sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice, ki jo morajo upoštevati sodišča Skupnosti, po izdaji sodbe Orkem proti Komisiji, točka, 401 zgoraj, sprejela nove tendence s sodbo Funke […], sodbo Saunders proti Združenemu Kraljestvu z dne 17. decembra 1996 (Recueil des arrêts et décisions, 1996-VI, str. 2044, [odstavki] 69, 71 in 76) in sodbo J. B. proti Švici z dne 3. maja 2001 (Recueil des arrêts et décisions, 2001-III, str. 455, [odstavki] od 64 do 71), Sodišče v zgoraj navedeni sodbi [Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji] ni spremenilo sodne prakse. 406 Golo dejstvo, da je zavezano odgovoriti na izključno dejanska vprašanja Komisije in izpolniti njene zahteve po predložitvi prej obstoječih dokumentov, v nobenem primeru ne more kršiti temeljnega načela spoštovanja pravice obrambe in pravice do pravičnega sojenja, ki na področju konkurenčnega prava ponujata enakovredno zaščito, kot jo jamči člen 6 EKČP. Naslovniku zahteve za informacije nič ne preprečuje, da kasneje v upravnem postopku ali v postopku pred sodiščem Skupnosti izkaže, da imajo dejstva, ki jih je navedel v odgovorih, ali dokumenti, ki jih je predložil, drugačen pomen, kot jim ga pripisuje Komisija (zgoraj navedena sodba Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, točka 402 zgoraj, točki 77 in 78). 407 Dalje, glede vprašanja, v kolikšnem obsegu je bila SGL v skladu z prej navedeno sodno prakso zavezana, da odgovori na zahtevo za informacije z dne 31. marca 1999, je treba ugotoviti, da je Komisija poleg izključno dejanskih vprašanj in zahtev za predložitev že obstoječih dokumentov zahtevala opis predmeta in poteka več sestankov, na katerih naj bi sodelovala SGL, in tudi rezultate/sklepe teh sestankov, ko je bilo jasno, da je Komisija sumila, da je bil predmet navedenih sestankov omejevanje konkurence. Torej je bila ta zahteva take narave, da je od SGL zahtevala, da prizna sodelovanje pri kršitvi pravil Skupnosti o konkurenci. 408 Enako velja za zahteve za pridobitev zapisnikov teh sestankov, delovnih in pripravljalnih dokumentov v zvezi s tem, lastnoročnih zapiskov, zaznamkov in sklepov, ki se nanašajo na te sestanke, dokumentov o načrtovanju in razpravah ter osnutkov o izvedbi povišanja cen v letih od 1992 do 1998. 409 Ker SGL ni bila dolžna odgovoriti na tovrstna vprašanja iz zahteve po informacijah z dne 31. marca 1999, je dejstvo, da je vendarle posredovala informacije o teh točkah, treba šteti za prostovoljno sodelovanje podjetja, ki bi lahko upravičilo zmanjšanje globe na podlagi obvestila o ugodni obravnavi. 410 Tega sklepa ne more omajati navedba Komisije, da zadevne informacije niso bile dane prostovoljno, ampak v odgovor na zahtevo za informacije. Točka D (2), prva alinea, obvestila o ugodni obravnavi sploh ne zahteva prostovoljnega dejanja zadevnega podjetja na lastno pobudo, ampak le informacije, ki prispevajo k ‚potrditvi‘ obstoja storjene kršitve. Celo točka C, ki zadeva večje zmanjšanje globe kot točka D, omogoča nagrajevanje sodelovanja ‚potem, ko je Komisija z odločbo že uvedla preiskavo proti podjetjem, ki so stranke ‚omejevalnega sporazuma‘‘. Zato dejstvo, da je bila zahteva za informacije poslana SGL na podlagi člena 11(1) Uredbe št. 17, ne more zmanjšati pomena sodelovanja podjetja na podlagi točke D (2), prva alinea, obvestila o ugodni obravnavi, še posebej ne, ker je zahteva za informacije milejši prisilni ukrep kot preiskava na podlagi odločbe. 411 Torej je Komisija napačno presodila pomen sodelovanja SGL v zvezi s tem. 412 V delu, kjer Komisija očita SGL, da je nepopolno odgovorila na vprašanje, katera podjetja je obvestila o bližajočih se preiskavah Komisije junija 1997, je res, da je SGL z dopisom z dne 30. julija 1997 SGL priznala le, da je opozorila VAW in neko drugo podjetje ter ni navedla, da je obvestila tudi UCAR. Vendar je Komisija sama poudarila, da je opozorilo SGL povečalo težo kršitve in privedlo do izreka globe z večjim odvračalnim učinkom kot običajno in da naj bi ga bilo upravičeno šteti kot oteževalno okoliščino, ker je to ravnanje SGL ustvarilo pogoje, potrebne za nadaljevanje omejevalnega sporazuma in podaljšanje njegovih škodljivih učinkov. SGL zato ni bila dolžna obvestiti Komisije, da je opozorila druga podjetja. Te informacije bi namreč lahko poostrile sankcijo, ki bi jo Komisija naložila SGL. Komisija je tako tudi v tej točki zmotno presodila ravnanje SGL s tem, da ji je očitala, da ji je posredovala nepopoln odgovor.“