ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Na področju konkurence, čeprav opredelitev zadevnega trga za ugotovitev znatne prizadetosti trgovine med državami članicami v smislu člena 81 ES v nekaterih okoliščinah ni potrebna, torej kadar je mogoče, čeprav take opredelitve ni, ugotoviti, da zadevni kartel lahko škodi trgovini med državami članicami in da je njegov cilj ali učinek preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu, pa ugotavljanja prekoračitve praga tržnega deleža po sami naravi stvari ni mogoče izvesti brez vsakršne opredelitve tega trga. Točka 55 Smernic o vplivu na trgovino iz členov 81 in 82 Pogodbe v zvezi s tem smiselno določa, da je treba za uporabo praga tržnega deleža določiti upoštevni trg in v opombi napotuje na Obvestilo o opredelitvi trga, ki se nahaja v točki 55. Komisija mora torej v okviru teh smernic opredeliti upoštevni trg.

Čeprav Komisije ni mogoče šteti za „sodišče“ v smislu člena 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, je v okviru upravnega postopka zavezana spoštovati temeljne pravice Unije, med katerimi je pravica do dobrega upravljanja, določena v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ureja upravni postopek za kartele, ki jih obravnava Komisija.

V skladu s členom 41 navedene listine ima vsakdo med drugim pravico, da institucije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko. Ta zahteva nepristranskosti zajema subjektivno nepristranskost v smislu, da noben član zadevne institucije, ki vodi postopek v zadevi, ne sme biti pristranski in ne sme imeti osebnih predsodkov, ter objektivno pristranskost v smislu, da mora institucija zagotoviti primerna jamstva, da se v zvezi s tem izključi vsak upravičen dvom.

Prvič, ugotoviti je treba, da zgolj to, da je Komisija preiskovala in naložila sankcijo za kartel, ki je škodoval finančnim interesom Unije, ne pomeni, da ni bila objektivno nepristranska. Drugič, to, da so službe Komisije, ki so zadolžene za pregon kršitev konkurenčnega prava Unije, in tiste, ki so zadolžene za selitev uradnikov in agentov te institucije, del iste organizacijske strukture, samo po sebi ne more ogroziti objektivne nepristranskosti te institucije, saj so navedene službe nujno del strukture, ki ji pripadajo. Tretjič, odločbe Komisije so lahko predmet nadzora sodišča Unije in pravo Unije določa sistem sodnega nadzora odločb Komisije med drugim glede postopkov uporabe člena 81 ES, ki zagotavlja vsa jamstva, zahtevana v členu 47 Listine. Zato nikakor ni mogoče šteti, da je Komisija hkrati žrtev kršitve in sodišče, ki določi sankcijo.

(Glej točke 154, 155, od 157 do 159.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Kmetijstvo – EKUJS – Dodelitev pomoči in premij – Obveznost držav članic, da organizirajo učinkovit sistem upravnih pregledov in pregledov na kraju samem – Obseg

(Uredba Sveta št. 4045/89, člen 2)

2. Kmetijstvo – EKUJS – Dodelitev pomoči in premij – Obveznost držav članic, da organizirajo učinkovit sistem upravnih pregledov in pregledov na kraju samem – Pregledano obdobje – Pojem – Možnost podaljšanja in časovne umestitve pregledanega obdobja – Vključitev – Kršitev postopka – Neobstoj

(Uredba Sveta št. 4045/89, člena 2(4), drugi odstavek, in 4)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 16 do 20.)

2. Člen 2(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 4045/89 o pregledu transakcij, ki so del sistema financiranja Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) je treba razlagati tako, da če država članica uporabi možnost razširitve pregledanega obdobja, ni nujno, da se to obdobje konča v prejšnjem obdobju pregledov, ampak se lahko konča tudi po tem obdobju. Navedeno določbo pa je vendar treba razlagati tudi tako, da zadevnim subjektom ne daje pravice ugovarjati pregledom, ki so obsežnejši oziroma niso tisti, ki jih določa ta določba. Iz tega izhaja, da dejstvo, da se pregled nanaša le na obdobje, ki se konča pred začetkom prejšnjega obdobja pregledov, samo po sebi ne pomeni, da je ta pregled nepravilen glede subjektov, ki se pregledujejo.

Torej člena 2(4) Uredbe št. 4045/89 ni mogoče razlagati tako, da zadevnim subjektom daje pravico, da ugovarjajo pregledom, ki so obsežnejši ali niso tisti, ki jih določa ta določba. Ker bi bila lahko posledica tega celo onemogočenje izterjave nezakonito izplačanih ali uporabljenih pomoči, bi taka pravica tudi ogrozila zaščito finančnih interesov Unije. Vsekakor se pregledi, ki jih zahteva Uredba št. 4045/89, nanašajo na subjekte, ki so se svobodno pridružili sistemu pomoči Jamstvenega oddelka EKUJS in ki so se zato, da bi bili upravičeni do te pomoči, strinjali s tem, da se pregledi izvajajo za zagotovitev pravilnosti uporabe sredstev Unije. Ti subjekti ne morejo upravičeno izpodbijati zakonitosti takšnega pregleda samo zato, ker se pri tem pregledu niso upoštevala organizacijska pravila glede razmerij med državami članicami in Komisijo.

Torej ni mogoče šteti, da obveznost prejemnika pomoči, ki je bila dodeljena v okviru sistema pomoči EKUJS, da pri pregledu, ki se nanaša na posebej določena obdobja, predloži dokumente, s katerimi izkaže veljavnost in zakonitost izplačanih pomoči, če se rok za hrambo teh dokumentov, ki je na podlagi člena 4 Uredbe št. 4045/89 določen na tri leta, še ni zakonito iztekel, ogroža načelo pravne varnosti.

(Glej točke 29, 30, 32, 33 in izrek.)
Členi 21 PDEU, 45 PDEU, 49 PDEU, 56 PDEU in 63 PDEU ter člena 22 in 24 Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic nasprotujejo regionalni ureditvi, v skladu s katero mora ocenjevalna komisija province za prenos nepremičnin, ki so v ciljnih občinah, preveriti, ali je potencialni kupec ali najemnik s temi občinami „zadostno povezan“. Taka ureditev namreč omejuje temeljne svoboščine, ki jih zagotavljajo navedene določbe prava Unije.

Zahteve v zvezi s politiko socialnih stanovanj države članice, ki se nanaša na zagotovitev zadostne ponudbe stanovanj za osebe z nizkimi prihodki ali druge ogrožene sloje lokalnega prebivalstva, pa lahko seveda pomenijo višji cilj v splošnem interesu in torej lahko upravičijo take omejitve.

Vendar ti ukrepi presegajo tisto, kar je nujno za uresničitev navedenega cilja. Alternativna merila – ki jih določa navedena ureditev in katerih spoštovanje mora ocenjevalna komisija province sistematično preverjati – za izpolnjevanje pogoja „zadostne povezanosti“ potencialnega kupca s ciljno občino lahko namreč izpolni ne le to manj premožno prebivalstvo, ampak tudi druge osebe, ki imajo na voljo dovolj sredstev in zato ne potrebujejo posebnega socialnega varstva na navedenem trgu.

Nazadnje, sistem predhodne odobritve upravnega organa mora – da bi bil utemeljen, čeprav krši temeljno svoboščino – temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in vnaprej znanih merilih, ki zagotavljajo, da lahko dovolj omejuje izvajanje diskrecijske pravice nacionalnih organov. Tako pa ni v primeru, ko eden od navedenih pogojev zahteva, da je potencialni kupec in najemnik iz pomembnega razloga dolgoročno poslovno, družinsko, socialno ali gospodarsko povezan z zadevno občino, pri čemer se upošteva da je ta pogoj ohlapen in da položaji, v katerih bi bilo mogoče šteti, da je v konkretnih primerih izpolnjen, ni podrobneje opredeljen.

(Glej točke 48, 51, 52, 55, od 57 do 60 in točko 1 izreka.)
V sektorju za telekomunikacije se glede naložitve enkratne pristojbine Direktiva 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev nanaša le na postopek dodelitve pravic do uporabe radijskih frekvenc in ne vsebuje nikakršnih posebnih določb glede določitve pogojev za postopek podaljšanja pravic do uporabe že dodeljenih radijskih frekvenc. Ker pa države članice dodelijo individualne pravice do uporabe za omejeno obdobje, je treba podaljšanje takšne odobritve šteti za dodelitev novih pravic za novo obdobje.

Člena 12 in 13 Direktive 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica operaterjem mobilne telefonije, ki so imetniki pravic do uporabe radijskih frekvenc, naloži enkratno pristojbino, ki se dolguje tako za novo pridobitev pravic do uporabe radijskih frekvenc kot tudi za njihovo podaljšanje, in ki se doda letni pristojbini za dajanje frekvenc na razpolago, ki je namenjena zagotovitvi optimalne uporabe virov, in pristojbini, ki krije stroške upravljanja z odobritvami, pod pogojem, da je namen teh pristojbin resnično zagotovitev optimalne uporabe vira, kot so te radijske frekvence, da so objektivno utemeljene, transparentne, nediskriminacijske in sorazmerne glede na njihov predvideni namen ter da upoštevajo cilje iz člena 8 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Pod istim pogojem je določitev zneska enkratne pristojbine za pravice do uporabe radijskih frekvenc bodisi na podlagi zneska prejšnje enkratne koncesijske dajatve, izračunanega na podlagi števila frekvenc in mesecev, na katere se nanašajo pravice do uporabe frekvenc, bodisi na podlagi zneskov, pridobljenih po dražbah, lahko ustrezen način za določitev vrednosti radijskih frekvenc.

(Glej točke 48, 54 in 55 ter točko 1 izreka.)
Ta zahteva se na področju okolja pridružuje spoštovanju pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določene v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in načela učinkovitosti, po katerem postopkovna pravila za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, ne smejo praktično onemogočiti ali pretirano otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije.

Zahteva, da sodni postopek ne sme biti nedopustno drag, določena v členu 10a, peti odstavek, Direktive št. 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje in členu 15a, peti odstavek, Direktive št. 96/61 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja, kakor sta bili spremenjeni z Direktivo št. 2003/35, pomeni, da osebam, na katere se nanaša, zaradi finančnih stroškov, ki bi lahko zato nastali, ne sme biti preprečeno, da vložijo pravno sredstvo, ki spada na področje uporabe teh členov, ali da bi pri njem vztrajajo.

Kadar mora nacionalno sodišče odločiti o naložitvi stroškov članu javnosti, ki kot tožeča stranka v sporu v okoljski zadevi ni uspel, ali splošneje, kadar mora v fazi pred postopkom odločiti o morebitni omejitvi stroškov, ki se lahko naložijo stranki, ki ni uspela, se mora prepričati, da se ta zahteva spoštuje, pri čemer mora upoštevati tako interes osebe, ki želi braniti svoje pravice, kakor splošni interes v zvezi z varstvom okolja.

Nacionalno sodišče take presoje zato ne more opraviti izključno na podlagi ekonomskega položaja zadevne osebe, ampak jo mora opreti tudi na objektivno analizo zneska stroškov. Stroški postopka tako ne smejo niti presegati finančnih zmogljivosti zadevne osebe niti se nikakor zdeti objektivno nerazumni. Poleg tega lahko upošteva položaj zadevnih strank, razumno možnost za uspeh prosilca, pomen zadeve zanj in za varstvo okolja, zapletenost prava in postopka, ki ju je treba uporabiti, morebitno nepremišljenost tožbe v njenih različnih fazah ter obstoj nacionalnega sistema brezplačne pravne pomoči ali ureditve varstva v zvezi s stroški.

Nasprotno pa okoliščina, da zadevna oseba ni bila dejansko odvrnjena od tožbe, sama po sebi ne zadostuje, da bi se štelo, da postopek zanjo ni nedopustno drag.

Končno, ta presoja se ne more opraviti na podlagi različnih meril glede na to, ali se opravlja v postopku na prvi stopnji, postopku s pritožbo ali v postopku z drugo pritožbo.

(Glej točke od 40 do 48 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 –Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov– Pravica do odškodnine v primeru odpovedi leta – Uporaba v primeru velike zamude

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, členi 5(1)(c)(iii), 6 in 7)

2. Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 –Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov– Pravica do odškodnine v primeru zamude – Vmesni let za zvezo z zamudo ob odhodu pod mejami, določenimi v Uredbi, vendar s prispetjem v končni namembni kraj z najmanj triurno zamudo glede na prihod po voznem redu – Vključitev – Pogojevanje pravice do odškodnine z obstojem zamude ob odhodu leta – Izključitev

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, člena 6 in 7)

3. Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 –Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov – Cilj

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, uvodna izjava 1)

4. Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Odškodnina in pomoč potnikom v primeru odpovedi leta – Oprostitev obveznosti plačila odškodnine – Pogoj – Izredne razmere – Pojem

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, uvodna izjava 15 in člen 5(3))

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 32.)

2. Člen 7 Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov je treba razlagati tako, da je odškodnino na podlagi tega člena treba plačati potniku, čigar vmesni let za zvezo je imel ob odhodu letala zamudo pod mejami, ki so določene v členu 6 te uredbe, vendar je v končni namembni kraj prispel z najmanj triurno zamudo glede na prihod po voznem redu, saj za navedeno odškodnino nista nujna obstoj zamude ob odhodu in torej izpolnjevanje pogojev, ki so določeni v navedenem členu 6.

Pri vmesnih letih za zvezo je namreč za pavšalno odškodnino iz člena 7 Uredbe št. 261/2004 pomembna le zamuda, ugotovljena glede na uro načrtovanega prihoda v končni namembni kraj, ki se razume kot namembni kraj zadnjega leta, s katerim je letel zadevni potnik. Nasprotna rešitev bi pomenila neupravičeno različno obravnavanje, saj bi se različno obravnavali letalski potniki, ki so v končni namembni kraj prispeli z najmanj triurno zamudo glede na uro prihoda po voznem redu, odvisno od tega, ali je zamuda njihovega leta glede na uro odhoda po voznem redu presegla meje, določene v členu 6 Uredbe št. 261/2004, medtem ko so njihove nevšečnosti, povezane z nenadomestljivo izgubo časa, enake.

(Glej točke 35, 39 in 47 ter izrek.)

3. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 42 in 46.)

4. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 43.)
—

je za ugotovitev, ali je neravnotežje „v nasprotju z zahtevo dobre vere“, treba preveriti, ali je prodajalec ali ponudnik, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, lahko razumno pričakoval, da bi potrošnik zadevni pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj. Člen 3(3) Direktive 93/13 je treba razlagati tako, da je v Prilogi, na katero ta člen napotuje, le okviren in neizčrpen seznam pogojev, ki se lahko razglasijo za nedovoljene. Poleg tega je v skladu s členom 4(1) navedene direktive nedovoljenost pogodbenega pogoja treba presoditi ob upoštevanju narave stvari ali storitev, ki so predmet pogodbe, in s sklicevanjem na vse okoliščine pogodbe, ki so obstajale ob sklepanju pogodbe. Iz tega izhaja, da je v okviru tega treba presoditi tudi posledice, ki jih ima lahko navedeni pogoj v okviru prava, ki se uporablja za pogodbo, kar pomeni preučitev nacionalnega pravnega sistema. (Glej točke od 68 do 71 in 76 ter točko 2 izreka.)
Sodišče lahko po uradni dolžnosti preuči, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 258 PDEU za vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti.

Kot je razvidno zlasti iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov, te navedbe pa morajo biti dovolj jasne in natančne, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe in Sodišču nadzor. Iz tega izhaja, da morajo temeljni dejanski in pravni elementi, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo izhajati iz besedila same tožbe in da morajo biti tožbeni predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o nekem očitku ne bi odločilo.

Za tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti velja, da neobstoj navedbe bistvenega elementa tožbe, kot je – če je to primerno – obdobje, v katerem naj bi država članica po navedbah Komisije kršila pravo Unije, ne ustreza zahtevam skladnosti, jasnosti in natančnosti. Ker pa se sklicuje le na Direktivo 2008/50, zatrjuje samo trenutno neizpolnjevanje obveznosti in trdi, da se mora odločitev Sodišča nanašati na sedanjost in ne na preteklost, brez opredelitve zadevnega obdobja. Komisija v tem primeru ne more trditi, da gre za trenutno neizpolnjevanje obveznosti in da se mora odločitev Sodišča nanašati na sedanjost, in ne na preteklost, brez opredelitve zadevnega obdobja.

(Glej točke od 49 do 54.)
Komisija ima pri sodelovanju s carinskimi strokovnjaki držav članic Komisiji široko diskrecijsko pravico za določitev vsebine tarifnih številk, pomembnih za uvrstitev določenega blaga. Vendar pooblastila Komisije za sprejetje ukrepov iz člena 9(1)(a), (b), (d) in (e) Uredbe št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kot so dodatna pojasnila, Komisiji ne dajejo pravice za spreminjanje vsebine tarifnih številk, ki so bile določene na podlagi harmoniziranega sistema poimenovanj in šifrskih oznak blaga, ki ga je pripravil Svet za carinsko sodelovanje, ki je postal Svetovna carinska organizacija, in je bil vzpostavljen z Mednarodno konvencijo o harmoniziranem sistemu poimenovanj in šifrskih oznak blaga, in za samodejno spreminjanje višine carinskih dajatev.
Da bi bila pravica delavcev, da se zaposlijo in da so zaposleni brez diskriminacije, kakor je določena v členu 45 PDEU, učinkovita in uporabna, jo mora nujno dopolnjevati pravica delodajalcev, da jih zaposlijo ob upoštevanju pravil o prostem gibanju delavcev. Čeprav velja, da lahko pravice do prostega gibanja, določene v členu 45 PDEU, uveljavljajo delavci, vključno z iskalci zaposlitve, besedilo tega člena ne vsebuje nobene navedbe o tem, da se na te pravice ne bi mogli sklicevati drugi. V teh okoliščinah se delodajalec obmejnega delavca, ki spada na področje uporabe navedenega člena, lahko sklicuje na pravice, ki so neposredno priznane delavcem.

(Glej točke od 27 do 29.)
Člen 22(2) Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sprejeta 28. maja 1999 v Montrealu, v povezavi s členom 3(3) navedene konvencije je treba razlagati tako, da pravica do odškodnine in omejitev odgovornosti prevoznika v primeru izgube prtljage velja tudi za potnika, ki to odškodnino uveljavlja zaradi izgube prtljage, ki jo je oddal drugi potnik, če so bili v tej izgubljeni prtljagi res predmeti prvega potnika.

Zato imajo v skladu z Montrealsko konvencijo poleg potnikov, ki so posamezno oddali svojo prtljago, tudi tisti potniki, katerih predmeti so v prtljagi, ki jo je oddal drug potnik, ki je bil na istem letu, individualno pravico do odškodnine zaradi izgube teh predmetov po postopku, ki ga določa prvi stavek člena 17(2) te konvencije, in v okviru omejitev, ki jih določa člen 22(2) te konvencije.

Vendar morajo potniki, ki uveljavljajo pravico do odškodnine iz člena 22(2) Montrealske konvencije, pred nacionalnim sodiščem pravno zadostno dokazati vsebino izgubljene prtljage in dejstvo, da so bili v prtljagi, ki jo je oddal drug potnik, res predmeti potnika, ki je bil na istem letu. V zvezi s tem lahko nacionalno sodišče upošteva, da so ti potniki družinski člani, ki so skupaj kupili letalske karte in so celo skupaj oddali prtljago.

(Glej točke 27, 35, 36 in izrek.)
Člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da negativna ugotovitvena tožba, s katero se hoče dokazati neobstoj odgovornosti iz delikta ali kvazidelikta, spada na področje uporabe te določbe.

Pri tej tožbi so seveda običajne vloge pri deliktih obrnjene, saj je tožnik domnevni dolžnik terjatve na podlagi deliktnega dejanja, toženec pa je domnevni oškodovanec zaradi tega dejanja, vendar ta obrnitev vlog ne more izključiti negativne ugotovitvene tožbe s področja uporabe člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001. Cilja predvidljivosti sodišča, ki je pristojno, in pravne varnosti, ki jima sledi ta določba, se nista nanašala niti na podelitev vlog tožeči ali toženi stranki niti na varstvo ene od njiju. Poleg tega, čeprav se interesi vlagatelja negativne ugotovitvene tožbe razlikujejo od interesov vlagatelja zahtevka za razsojo, da je tožena stranka odgovorna za škodo, in naj se ji naloži plačilo odškodnine, se v obeh primerih preizkus sodišča, ki odloča o sporu, v bistvu nanaša na enake dejanske in pravne elemente.

(Glej točke od 43 do 45, 48, 55 in izrek.)
Člen 217(2) Uredbe št. 2913/92 o Carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 82/97, je treba razlagati tako, da ker člen ne določa podrobnosti vknjižbe v smislu te določbe, državam članicam prepušča določitev podrobnosti vknjižbe zneskov dajatev, ki so posledica carinskega dolga, ne da bi bile te države zavezane v nacionalni zakonodaji določiti podrobnosti izvajanja te vknjižbe, pri čemer mora biti ta izvedena na način, ki zagotavlja, da so pristojni carinski organi vpisali natančen znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki so posledica carinskega dolga, v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, da bi zagotovili zlasti, da bi bila vknjižba zadevnih zneskov opravljena z gotovostjo tudi za dolžnika.

V skladu s členom 221(1) Carinskega zakonika morajo namreč carinski organi zadevne države članice, preden sporočijo izterjevani znesek dajatev, ta znesek predhodno vknjižiti, in če znesek ni bil vknjižen v skladu s členom 217(1) Carinskega zakonika, ti organi, ki vendarle ohranijo možnost, da v skladu s pogoji, določenimi v členu 221(1) Carinskega zakonika, in pravili o zastaranju, ki so veljala ob nastanku carinskega dolga, ponovno sporočijo isti znesek, navedenega zneska ne morejo izterjati.

(Glej točke 23, 24, 27, 29, 30 in izrek.)
Člena 44(2) in 47(1)(b) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da lahko naročnik zahteva minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti s predložitvijo ene ali več postavk iz bilance stanja, če so objektivno primerne za to, da je iz njih razvidna ta zmogljivost gospodarskega subjekta, in če je ta stopnja prilagojena pomembnosti zadevnega naročila, tako da je objektivno kazalnik obstoja ekonomske in finančne osnove, ki zadostuje za uspešno izpolnitev naročila, pri čemer pa ne presega tega, kar je za to razumno nujno. Merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti načeloma ni treba odpraviti le zato, ker jo je treba utemeljiti s sklicevanjem na podatek iz bilance stanja, glede katere lahko obstajajo razlike med predpisi različnih držav članic.

(Glej točko 32 in točko 1 izreka.)
Direktivo 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da so lahko dajanje nepremičnin v najem in storitve, ki so povezane s tem dajanjem v najem, kot so med drugim oskrba z vodo, ogrevanje celotne stavbe, popravila infrastrukture in naprav stavbe, čiščenje skupnih prostorov in storitve varovanje objekta, z vidika davka na dodano vrednost enotna storitev. V zvezi s tem je možnost najemodajalca po najemni pogodbi, da jo prekine, če najemnik ne plača stroškov vzdrževanja, dejavnik, ki govori v prid obstoju enotne storitve, čeprav ta ni nujno odločilni dejavnik za presojo obstoja take storitve. Nasprotno, okoliščina, da bi te storitve načeloma lahko opravila tretja oseba, ne dopušča ugotovitve, da te ne morejo pomeniti enotne storitve. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali so glede na elemente razlage, ki jih je Sodišče podalo, in ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve zadevne transakcije toliko medsebojno povezane, da jih je treba šteti za enotno storitev dajanja nepremičnine v najem.

(Glej točki 8 in 28 ter izrek.)