SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MICHALA BOBKA,

predstavljeni 28. julija 2016 ( 1 )

Zadeva C‑256/15

Drago Nemec

proti

Republiki Sloveniji

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije)

„Pravo EU — Uporaba ratione temporis — Direktiva 2000/35 — Zamuda pri plačilu v trgovinskih poslih — Pojem trgovinskega posla — Pojem podjetja — Nacionalno pravilo, s katerim se omejuje najvišji znesek zamudnih obresti“

I – Uvod

1. D. Nemec je junija 1993 z Gasilskim društvom Murska Sobota sklenil pogodbo o najemu cisterne za dovoz vode v sušnem obdobju (v nadaljevanju: najemna pogodba). Vse od leta 1996 je v sodnih postopkih pred slovenskimi sodišči zahteval plačilo na podlagi navedene najemne pogodbe skupaj z zamudnimi obrestmi. Obresti so se kopičile, dokler ni bila nazadnje dosežena njihova zgornja meja, kot je določena z zadevno nacionalno zakonodajo.

2. Bistvo pravne dileme, predložene Sodišču v tej zadevi, je vprašanje, ali je nacionalno pravilo, s katerim je določeno, da se zamudne obresti omejijo na višino glavnice (pravilo ne ultra alterum tantum), v nasprotju z Direktivo 2000/35 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih. ( 2 )

3. Ob tem ključnem vprašanju se postavljata še dve stranski dilemi. Prvič, preveriti je treba, ali se pravo EU uporablja ratione temporis za to zadevo. Drugič, ali je mogoče D. Nemca za namene te zadeve opredeliti kot „podjetje“, najemno pogodbo pa kot „trgovinski posel“ v smislu Direktive 2000/35?

II – Pravni okvir

A – Pravo EU

4. Člen 1 Direktive 2000/35 določa, da se ta „uporablja za vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli“.

5. V členu 2(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/35 je pojem „trgovinski posli“ opredeljen kot „posli med podjetji ali med podjetji in državnimi organi, ki vodijo k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo“.

6. V členu 2(1), drugi pododstavek, Direktive je izraz „državni organi“ opredeljen kot „kateri koli naročniki, kot jih določajo direktive o javnih naročilih […]“.

7. V skladu s členom 2(1), tretji pododstavek, je „‚podjetje‘ […] katera koli organizacija, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če jo izvaja ena sama oseba“.

8. Člen 3(1)(c) Direktive 2000/35 določa, da „[države članice zagotovijo, da je] upnik […] upravičen do obresti za zamudo pri plačilu, če: (i) izpolnjuje svoje pogodbene in zakonske obveznosti; in (ii) zapadle vsote ne prejme pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo“.

9. Člen 6(3) določa, da lahko pri prenosu Direktive 2000/35 „države članice izključijo […] (b) pogodbe, sklenjene pred 8. avgustom 2002“.

B – Nacionalno pravo

10. Od 1. januarja 2002 so posledice zamud pri plačilu določene z Obligacijskim zakonikom (v nadaljevanju: OZ). S členom 376 OZ je bilo določeno pravilo, poimenovano ne ultra alterum tantum. Po tem pravilu, ki v predhodni zakonodaji ni obstajalo, se zamudne obresti omejijo do višine glavnice.

11. V času, ko je bila sklenjena najemna pogodba, je pogoje opravljanja gospodarske dejavnosti za fizične osebe določal Obrtni zakon (v nadaljevanju: Obr Z/88). Fizični osebi je bilo dovoljeno opravljanje neodvisne gospodarske dejavnosti, le če ji je bilo izdano dovoljenje za dejavnost, navedeno v dovoljenju.

12. Obr Z/88 je bil spremenjen s poznejšo zakonodajo, v skladu s katero sta bila pogoj za opravljanje neodvisne podjetniške dejavnosti priglasitev začetka opravljanja zadevne dejavnosti pri pristojnem organu in vpis te dejavnosti v imenik podjetnikov.

III – Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanja za predhodno odločanje

13. D. Nemec (v nadaljevanju: tožeča stranka) je junija 1993 kot najemodajalec z Gasilskim društvom Murska Sobota (v nadaljevanju: gasilsko društvo) kot najemnikom sklenil pogodbo o najemu cisterne za dovoz vode. Tožeča stranka je imela ob sklenitvi najemne pogodbe dovoljenje za opravljanje podjetniške dejavnosti na podlagi slovenskega prava, in sicer za „struženje strojnih delov in varjenje“.

14. Gasilsko društvo ni plačalo zneska, ki ga je dolgovalo na podlagi najemne pogodbe. Tožeča stranka je leta 1996 vložila tožbo, s katero je terjala plačilo v višini 17.669,51 EUR. Po dolgem sodnem postopku je Višje sodišče v Mariboru 17. februarja 2010 razsodilo, da je gasilsko društvo tožeči stranki dolžno plačati 15.061,44 EUR in zakonske zamudne obresti za čas od 25. marca 1996 do 31. decembra 2001. Je pa to sodišče zavrnilo zahtevek tožeče stranke za plačilo zakonskih zamudnih obresti za čas od 1. januarja 2002 do poplačila dolgovanega zneska (ki je bilo nato izvedeno 18. maja 2010). Razlog za zavrnitev zadnjenavedenega zahtevka je bil, da je 1. januarja 2002 začel veljati OZ, s katerim je bilo določeno pravilo ne ultra alterum tantum. Zapadle zamudne obresti so 31. decembra 2001 namreč že dosegle glavnico, zato se njihov znesek ni več mogel povečevati.

15. Tožeča stranka je v odgovor na sodbo Višjega sodišča v Mariboru vložila tožbo zoper Republiko Slovenijo (v nadaljevanju: tožena stranka), s katero je zahtevala plačilo odškodnine v znesku 84.614,02 EUR in zakonske zamudne obresti ter povračilo stroškov postopka. Tožeča stranka je trdila, da je pravilo ne ultra alterum tantum v nasprotju z Direktivo 2000/35 in da ji je treba povrniti škodo, ki jo je utrpela zaradi domnevno napačnega prenosa te direktive v slovenski pravni red.

16. Prvostopenjsko sodišče je s sodbo z dne 18. maja 2011 tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnilo. Njeno pritožbo zoper tako odločitev je pritožbeno sodišče zavrnilo s sodbo z dne 24. januarja 2012. Odločitev sodišč na obeh stopnjah je temeljila na presoji, da najemna pogodba ni spadala na področje registrirane poslovne dejavnosti tožeče stranke. Zato naj dejavnosti ne bi opravljala kot „podjetje“ v smislu Direktive 2000/35, kar pomeni, da se ta zanjo ne uporablja.

17. Zdaj tožeča stranka ugotovitve Višjega sodišča v Mariboru izpodbija pred Vrhovnim sodiščem Republike Slovenije. Po njenem mnenju se najemna pogodba ni nanašala le na najem cisterne za dovoz vode. Nanašala naj bi se namreč na „kompleksen pravni posel“ zaradi zagotavljanja dostave pitne vode lokalnim prebivalcem v sušnem obdobju. Tožeča stranka še dodaja, da je izstavila račun, kar naj bi kazalo na to, da je delovala kot „podjetje“ v smislu Direktive 2000/35.

18. Tožena stranka trdi, da se Direktiva 2000/35 za obravnavano zadevo ne uporablja, ker je bila v času prenosa te direktive v slovenski pravni red njena uporaba za pogodbe, sklenjene pred pristopom Slovenije k Uniji, izključena. Dalje tožena stranka še meni, da najemna pogodba ni „trgovinski posel“ v smislu Direktive 2000/35. Tožeča stranka je najemno pogodbo sklenila zunaj področja svoje poslovne dejavnosti, zato naj ne bi delovala kot „podjetje“ za namene navedene direktive.

19. V takih okoliščinah je Vrhovno sodišče Republike Slovenije prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. [A]li je določbo tretjega pododstavka 1. točke 2. člena Direktive [2000/35] treba razlagati tako, da v sistemu, kjer se fizični osebi za opravljanje gospodarske dejavnosti izda dovoljenje, ki vsebuje navedbo dejavnosti, za katero je dovoljenje izdano, ne gre za podjetje in posledično tudi ne za trgovinski posel v smislu navedene določbe direktive, če se posel, iz katerega izvira zamuda pri plačilu, nanaša na dejavnost, ki z dovoljenjem ni zajeta[?] [Č]e je odgovor na prejšnje vprašanje negativen […]: 2. ali je določbo tretjega pododstavka 1. točke 2. člena Direktive [2000/35] treba razlagati tako, da se fizična oseba šteje za podjetje, pravni posel, iz katerega izvira zamuda pri plačilu, pa za trgovinski posel v smislu navedene določbe direktive, če gre za pravni posel, ki sicer ne spada v registrirano dejavnost te fizične osebe, izhaja pa iz dejavnosti, ki je po svoji naravi lahko gospodarska dejavnost, ter je bil zanj izstavljen račun; in 3. ali je pravilo, da zamudne obresti nehajo teči, ko vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti doseže glavnico (pravilo ne ultra alterum tantum), v nasprotju z določbami Direktive [2000/35]?“

20. Pisna stališča so predložile slovenska in latvijska vlada ter Komisija. Slovenska vlada in Komisija sta ustne navedbe predstavili na obravnavi 4. maja 2016.

IV – Presoja

21. Ker so dejstva iz te zadeve nastala pred pristopom Slovenije k Evropski uniji, bom najprej obravnaval vprašanje, ali se pravo EU na splošno in posebej Direktiva 2000/35 uporabljata ratione temporis za to zadevo (A).

22. Kar zadeva vsebinsko presojo vprašanj za predhodno odločanje, menim, da pravilo ne ultra alterum tantum samo po sebi ni v nasprotju z Direktivo 2000/35. Zato menim, da je primerneje najprej obravnavati tretje vprašanje za predhodno odločanje (B). Če se bo Sodišče strinjalo z mojo presojo glede tega vprašanja, odgovor na prvi vprašanji, ki ju je postavilo nacionalno sodišče, namreč ne bo več potreben. Vendar bom zaradi popolnosti in zaradi zagotavljanja celostne pomoči Sodišču preučil še to, ali lahko razmerje, ki izhaja iz najemne pogodbe, spada na stvarno področje uporabe Direktive 2000/35 (C).

A – Časovna uporaba prava EU

23. Presoja časovne uporabe prava EU je dvoplastna. Prva plast zadeva splošno uporabo prava EU ratione temporis, kot je določena s primarnim pravom. Odgovor na to vprašanje je odločilen tudi za pristojnost Sodišča. Druga plast se osredotoča na poseben zakonodajni instrument, ki naj bi se uporabil v posamezni zadevi: po ugotovitvi, da je za zadevo na splošno mogoče uporabiti pravo EU, se postavlja še vprašanje, ali lahko posebni ukrep sekundarnega prava povzroči kakršno koli prilagoditev tega splošnega pravila.

24. Tak pristop je temeljnega pomena, saj je mogoče katero koli določbo sekundarne zakonodaje (tudi Direktivo 2000/35) obravnavati, šele ko je ugotovljeno, da je mogoče za dejstva iz obravnavane zadeve na splošno uporabiti pravo EU. Potreben je splošen pristop, ki ga je mogoče nato prilagoditi ob upoštevanju ustreznega sekundarnega pravnega instrumenta, če je z njim tako določeno.

1. Pristojnost Sodišča

25. Slovenija je k EU pristopila 1. maja 2004. V skladu s členoma 2 in 54 Akta o pristopu (v nadaljevanju: Akt o pristopu) ( 3 ) je postalo pravo EU za Slovenijo na datum pristopa takoj zavezujoče, če z Aktom o pristopu ali prilogami k njemu ni bil določen drug rok. Torej je jasno, da ima po splošnem in temeljnem pravilu pravo EU takojšnjo zavezujočo veljavo ali takojšen učinek, razen če ni v Aktu o pristopu določeno drugače.

26. Najemna pogodba iz obravnavane zadeve je bila sklenjena leta 1993. Delno je bila izpolnjena ( 4 ) sredi 90. let prejšnjega stoletja. D. Nemec je nato leta 1996 tožil gasilsko društvo, ker mu najema ni plačalo in tako ni izpolnilo svojih pogodbenih obveznosti. Vsi ti dogodki so se zgodili pred 1. majem 2004. Torej se postavlja vprašanje, ali se lahko za obravnavani pravni položaj ratione temporis uporablja pravo EU.

27. Priznati je treba, da sodna praksa tega sodišča v zvezi s časovno uporabo prava EU za države pristopnice ni najpreglednejša.

28. V zadevi, ki jo je obravnaval veliki senat in v kateri je bila izrečena sodba Ynos, ( 5 ) se je Sodišče izreklo za nepristojno za odgovor na vprašanja za predhodno odločanje, ker so se dejstva iz navedene zadeve zgodila pred pristopom Madžarske k EU. Če se v obravnavani zadevi uporabi sodba Ynos in sodna praksa, ki izhaja iz nje, se mora skleniti, da se pravo EU ratione temporis ne uporablja.

29. Vendar je poleg nekoliko kategoričnega pristopa, ki ga je Sodišče zavzelo v sodbi Ynos, še precej sodne prakse iz obdobja pred izrekom te sodbe in po njem, v kateri je pristop k časovni uporabi prava EU bolj razdelan. Za te zadeve je mogoče ugotoviti, da se v njih razlikuje med dejstvi, nastalimi pred pristopom, in njihovimi učinki, ki trajajo še po pristopu. Predlagam, naj se sodba Ynos razlaga v tem širšem okviru sodne prakse. Če bo Sodišče tak pristop sprejelo, potem je mogoče šteti, da je ta zadeva ratione temporis dopustna.

a) Sodba Ynos

30. Sodba Ynos se je nanašala na uporabo Direktive 93/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah ( 6 ) za pogodbo o posredovanju. Spor je zadeval izvajanje navedene pogodbe in poštenost pogodbenega pogoja, ki je določal posrednikovo provizijo. Sodišče je navedlo – ne da bi preučilo podrobnosti v zvezi z izvajanjem pogodbe – da so dejstva v sporu o glavni stvari nastala pred pristopom Madžarske k EU, zato ni pristojno za razlago Direktive. ( 7 )

31. Če bi se brez nadaljnjega premisleka sprejel preizkus iz sodbe Ynos, bi bilo treba ugotoviti, da so vprašanja, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, ratione temporis zunaj pristojnosti Sodišča, kot je na obravnavi menila slovenska vlada. Podobno kot v sodbi Ynos je bila najemna pogodba sklenjena pred pristopom Slovenije k Uniji. Dejstva, da je nacionalni sodni postopek zaradi kršitve zadevne pogodbe potekal še po pristopu Slovenije, ne bi bilo mogoče upoštevati, saj je tudi v sodbi Ynos nacionalni postopek v zvezi z izpolnjevanjem pogodbe potekal še po pristopu Madžarske. ( 8 )

32. Vendar Sodišču predlagam, naj na sodbo Ynos pogleda s širše perspektive ter preuči vsebino sodne prakse iz obdobja pred izrekom zadevne sodbe in po njem, pa tudi posebno dejansko in pravno ozadje same sodbe Ynos. Namesto da bi se osredotočilo na binarno razlikovanje med dejstvi, nastalimi pred pristopom in po njem, se v tej vsebinsko bolj razdelani sodni praksi upošteva to, ali je pravno razmerje izpred pristopa še naprej ustvarjalo pravne učinke, ki so trajali še po datumu pristopa.

b) Sodba Ynos v širšem okviru sodne prakse

33. Sodišče je v sodni praksi iz obdobja pred izrekom sodbe Ynos pokazalo večjo odprtost za odgovarjanje na predloge za sprejetje predhodne odločbe v primerih, ko so upoštevna dejstva nastala pred pristopom.

34. Vprašanja za predhodno odločanje iz sodb Data Delecta in Forsberg ( 9 ) ter Saldanha in MTS ( 10 ) so se na primer nanašala na združljivost določbe nacionalnega prava, s katero se je zahtevalo, da tuji tožniki zagotovijo varščino za stroške sodnega postopka. V obeh zadevah sta bili sodni odločbi, s katerima se je zahtevala varščina za pravdne stroške, izdani pred pristopom Švedske in Avstrije k EU. Vendar sta se pritožbi zoper zadevne odločbe obravnavali še po pristopu. Sodišče je v sodbi Data Delecta takoj začelo z vsebinskim odločanjem, kar pomeni, da se je pravo EU uporabljalo ratione temporis. V sodbi Saldhana je Sodišče menilo, da postane člen 6 ES (zdaj člen 18 PDEU) zavezujoč takoj po datumu pristopa in da nasprotuje zadevnemu nacionalnemu pravilu. Navedlo je, da se pravo EU uporablja ratione temporis za „prihodnje učinke položajev, ki so nastali pred pristopom“. ( 11 )

35. Navedeni zadevi ( 12 ) kažeta na mnenje Sodišča, da je za še trajajoče pravne učinke položajev, do katerih je prišlo pred zadevnim pristopom k EU, primerno uporabiti pravo EU in da je zato pristojno za odločanje o teh položajih, čeprav so se spori med strankami izoblikovali še pred tem pristopom. Tak rezultat je bil sicer odvisen od tega, ali se je sodni postopek v teh zadevah nadaljeval še po pristopu. ( 13 )

36. Sodna praksa po izreku sodbe Ynos je kompleksnejša. Lahko bi se reklo, da je postal pristop Sodišča znova bolj razdelan, poudarek pa je bil na tem, ali so bili ob pristopu učinki pravnega položaja že izčrpani.

37. Sodišče je v sodbi Telefónica O2 potrdilo svojo pristojnost, čeprav je dejansko stanje navedene zadeve segalo v obdobje pred pristopom Češke k Uniji. Razlog za to je bilo dejstvo, da je regulativni organ po pristopu Češke republike k EU na novo sprejel izpodbijano odločbo z učinki za naprej. ( 14 )

38. Podobno je Sodišče v zadevi CIBA priznalo, da je spor iz postopka v glavni stvari zadeval davčni leti 2003 in 2004, medtem ko je Madžarska k EU pristopila šele 1. maja 2004. Vendar je dodalo, da „se dejansko stanje v postopku v glavni stvari deloma nanaša na čas po tem datumu, [zato] je Sodišče pristojno, da odgovori na zastavljeno vprašanje“. ( 15 )

39. Zadeva Kuso se je nanašala na avstrijsko uslužbenko, ki je pogodbo o zaposlitvi sklenila leta 1980. Pozneje je izpodbijala datum svoje prisilne upokojitve, ki je temeljila na obvezni upokojitvi ob dopolnjenem 60. letu, pri čemer je trdila, da je to diskriminacija na podlagi spola v smislu Direktive 76/207. ( 16 ) Sodišče je menilo, da je pristojno za vsebinsko odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ker „varstva legitimnih pričakovanj ni mogoče razširiti toliko, da bi se na splošno preprečila uporaba nove ureditve glede prihodnjih učinkov položajev, ki so nastali v okviru prejšnje ureditve“. ( 17 )

40. Če se torej sodba Ynos umesti v širši okvir sodne prakse, se zdi, da se v zvezi z uporabo prava EU ratione temporis na splošno uporablja pristop, ki temelji na še trajajočih pravnih učinkih. Pravna razmerja, v katerih ob pristopu države članice še niso izčrpani vsi učinki, se morajo prilagoditi novemu pravnemu okviru. Seveda bi morala ta prilagoditev učinkovati le za naprej: takojšnje učinkovanje prava EU pomeni, da je mogoče še trajajoča pravna razmerja, katerih učinki ob pristopu še niso izčrpani, spremeniti za naprej. Po drugi strani pa je prepovedana resnična sprememba za nazaj v obliki dejanske ponovne presoje preteklih dejstev ali dogodkov.

41. V primeru pogodbe, sklenjene pred pristopom države članice k EU, je ključno vprašanje, ali pogodba in pravno razmerje, ustvarjeno na njeni podlagi, po pristopu še naprej ustvarjata pravne učinke. Če jih (kot na primer pri pogodbah za nedoločen čas in/ali pogodbah, ki se redno obnavljajo), se začne pravo EU za pogodbo uporabljati na datum pristopa, tudi če so vsa dejstva (v zvezi z nastankom pogodbe) nastala pred tem datumom. Pravo EU prihodnjo vsebino pravnega razmerja spremeni za naprej.

42. Poleg tega se na splošno priznava, da se postopkovna pravila na splošno začnejo uporabljati, takoj ko začnejo veljati, in sicer tudi za zadeve in spore, ki še potekajo, razen če ni z zadevnim posebnim ukrepom določeno drugače. ( 18 )

43. Vsekakor pa se v vseh posameznih zadevah kot popravek takojšnega učinka prava EU uporabljajo nadrejeni načeli varstva pridobljenih pravic in legitimnih pričakovanj ter prepoved resnične retroaktivnosti.

44. Ob upoštevanju tega vidika rezultat, do katerega je Sodišče prišlo v sodbi Ynos, ni več presenetljiv: sodba se je nanašala na dovoljenost pogodbenega pogoja, o katerem se je pogajalo in je bil sklenjen pred pristopom Madžarske k Uniji. Če bi Sodišče odgovorilo na vprašanje za predhodno odločanje, bi s tem resnično retroaktivno znova presodilo pogodbeni pogoj, sklenjen in dogovorjen veliko pred pristopom.

c) Uporaba širšega pristopa v obravnavani zadevi

45. Menim, da najemna pogodba ob pristopu Slovenije ni izčrpala vseh svojih pravnih učinkov z dveh vidikov.

46. Prvič, najemna pogodba je bila sklenjena junija 1993. Iz predložitvene odločbe je mogoče razbrati, da je tožeča stranka svoje obveznosti izpolnila pred pristopom Slovenije k Uniji, medtem ko je gasilsko društvo svoje obveznosti, to je plačilo protivrednosti na podlagi najemne pogodbe, izpolnilo šele maja 2010, torej precej po pristopu Slovenije. Torej je najemna pogodba po pristopu Slovenije še naprej ustvarjala nekatere pravne učinke, pravice in obveznosti strank na njeni podlagi pa še niso bile izpolnjene.

47. Drugič in morda še pomembneje, v nasprotju s sodbo Ynos v obravnavani zadevi ni mogoče govoriti o ponovni presoji pogodbenih določil, sklenjenih v preteklosti. Vsebina pogodbe in veljavnost pogodbenih pogojev ostajata nedotaknjeni. Ta zadeva se nanaša na izvršitev pogodbe in zlasti na zapadle obresti zaradi zamude pri izpolnitvi (to je plačilu) na podlagi te pogodbe. Ta položaj je nastal pred pristopom Slovenije k EU in po njenem pristopu še vedno ni bil dokončno razrešen.

48. Torej je to, da se za zadeve, ki se še obravnavajo, od datuma pristopa države članice k EU za naprej uporablja nova zakonodaja v zvezi z zamudnimi obrestmi, v skladu s takojšnjim učinkom prava EU v državah pristopnicah.

2. Uporaba Direktive 2000/35 za najemno pogodbo

49. Po ugotovitvi, da je Sodišče na splošno pristojno, je treba v obravnavani zadevi v naslednji fazi preučiti, ali je mogoče za najemno pogodbo uporabiti zlasti Direktivo 2000/35 ob upoštevanju posebnih določb te direktive v zvezi z njeno časovno uporabo.

50. Člen 6(3)(b) Direktive 2000/35 določa, da se ta direktiva načeloma uporablja za pogodbe, sklenjene pred iztekom obdobja za njen prenos, razen če država članica izključi njeno uporabo za take pogodbe. Drugače povedano, če država članica izrecno ne določi drugače, se Direktiva razširi na obstoječe pogodbe.

51. Kot je predstavnik Slovenije potrdil na obravnavi, upoštevni pristopni dokumenti ne vsebujejo take izključitve uporabe Direktive 2000/35. ( 19 ) Torej se je v skladu s členoma 2 in 54 Akta o pristopu, kar zadeva Slovenijo, obdobje za prenos Direktive 2000/35 izteklo 1. maja 2004, pri čemer se v zvezi s to direktivo ni uporabljalo nobeno odstopanje.

52. Pravilo iz člena 6(3)(b) je mogoče upoštevati tudi pri razlikovanju v primerjavi s sekundarno zakonodajo iz zadeve Ynos. Direktiva 93/13, ki se je obravnavala v zadevi Ynos, je v členu 10(1) določala, da se ta direktiva uporablja le za naprej za pogodbe, sklenjene po izteku obdobja za prenos (ki je bil za novo državo članico datum pristopa, to je 1. maj 2004). Ta določba je dejansko nasprotna členu 6(3)(b) Direktive 2000/35, saj se zadnjenavedena direktiva uporablja za pogodbe, sklenjene pred iztekom obdobja za njen prenos. ( 20 )

53. Torej je mogoče na podlagi besedila člena 6(1) in (3)(b) Direktive 2000/35 v povezavi z Aktom o pristopu ugotoviti, da se je začela Direktiva 2000/35 s pristopom Slovenije k Uniji takoj uporabljati za veljavne pogodbe, sklenjene pred tem datumom, tudi za najemno pogodbo iz obravnavane zadeve. Zato menim, da se je Direktiva 2000/35 začela 1. maja 2004 uporabljati ratione temporis za obravnavano zadevo.

54. Torej menim, da je Sodišče pristojno za odgovor na vprašanja, ki mu jih je predložilo nacionalno sodišče.

B – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

55. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je pravilo ne ultra alterum tantum združljivo z Direktivo 2000/35. Podobno kot so menile slovenska in latvijska vlada v pisnih stališčih ter slovenska vlada in Komisija na obravnavi, tudi sam menim, da je to pravilo združljivo z Direktivo 2000/35.

56. Kot je Sodišče v preteklosti že ugotovilo ( 21 ) in kot je Komisija izrecno potrdila na obravnavi v tej zadevi, je Direktiva 2000/35 instrument minimalnega usklajevanja.

57. Tako Direktiva vključuje le izbrane in torej omejene elemente v zvezi z zamudami pri plačilu v trgovinskih poslih, zlasti (i) zamudne obresti, (ii) pridržek lastninske pravice in (iii) postopke izterjatve nespornih terjatev.

58. Kar zadeva pravila v zvezi z zamudnimi obrestmi, je člen 3(1)(d) Direktive 2000/35 precej podrobna določba o minimalni višini takih obresti in načinom, kako se izračunajo. Vendar pa Direktiva 2000/35 ne vsebuje pravil, ki bi prepovedovala določitev zgornje meje za kopičenje obresti.

59. Zato menim, da odločitev o morebitni določitvi take zgornje meje ostaja v pristojnosti držav članic, če pri tem upoštevajo zahtevi po enakovrednosti in učinkovitosti. ( 22 )

60. Načelo enakovrednosti v bistvu prepoveduje diskriminacijo med zahtevki na podlagi nacionalnega prava in podobnimi zahtevki na podlagi prava EU. Drugače povedano, obravnava pravic, ki izhajajo iz prava EU, ne sme biti manj ugodna od obravnave ustreznih pravic na podlagi nacionalnega prava.

61. Dejstva iz te zadeve ne odpirajo vprašanj v zvezi z združljivostjo pravila ne ultra alterum tantum s tem načelom. Nobena od strank ni navedla pomislekov v zvezi s tem.

62. Z zahtevo po učinkovitosti se državam članicam prepoveduje, da bi izvajanje pravic, ki jih podeljuje pravo Unije, praktično onemogočile ali preveč otežile.

63. Gotovo bi bilo mogoče trditi, da bi se splošni cilj učinkovitosti boja proti zamudam pri plačilu v trgovinskih poslih okrepil, če ne bi bilo zgornje meje za povečevanje zamudnih obresti. Jasno je, da dolžnik nima več veliko dodatne spodbude za plačilo, ko je dosežena zgornja meja. Znesek obresti se preprosto preneha povečevati.

64. Vendar bi lahko po tej logiki izpodbijali katero koli nacionalno pravilo ali zahtevali izoblikovanje novega pravila. Ali se ne bi na primer polni učinek direktive, katere cilj je boj proti zamudam pri plačilu, prav tako okrepil, če bi se znova uvedli dolžniški zapori, ( 23 ) v katere bi bili samodejno zapirani dolžniki, ki bi zamujali s plačilom? To bi bil precej učinkovit način, kako zadevno osebo in/ali njene sorodnike prisiliti k hitremu plačilu.

65. Absurdni primeri pomagajo izostriti razumevanje potrebe po tem, da je treba postaviti razumne meje za potencialno brezmejno zahtevo po učinkovitosti. Menim, da bi bilo treba zahtevo po učinkovitosti omejiti na dva primera: ko je kaj nemogoče ali resnično čezmerno oteženo. Menim, da pravilo ne ultra alterum tantum ne izpolnjuje nobenega od teh meril. V zvezi s to ugotovitvijo sta še posebno pomembna dva vidika.

66. Prvič, v nacionalnem regulatornem prostoru, na katerega se minimalna uskladitev na podlagi Direktive 2000/35 ne nanaša, pravilo ne ultra alterum tantum izraža neko zakonodajno izbiro glede razdelitve stroškov, nastalih zaradi zamude pri plačilu, med upniki in dolžniki. To pravilo je izraz družbene vizije porazdelitve bremen, ko je potrebna prisilna izterjava. Taka izbira sama po sebi ni videti samovoljna ali povsem nepoznana. Nekatere oblike določanja zgornje meje obresti na višino glavnice so namreč poznali že v rimskem pravu. ( 24 )

67. Poleg tega je mogoče pravilo ne ultra alterum tantum obravnavati, kot da ponuja neko ravnotežje med zagotavljanjem hitrega plačevanja in drugimi interesi ali koristmi. Običajno velja, da je zamuda pri plačilu načeloma vedno rezultat nezmožnosti ali nepripravljenosti dolžnika za plačilo. Vendar se lahko nakopičeni dolg zaradi nedelovanja upnika poveča. Torej pravilo, kot je ne ultra alterum tantum, upnika spodbudi k hitremu uveljavljanju svojih pravic. Dejansko se lahko podobno pravilo najde v različnih okvirih v drugih nacionalnih pravnih sistemih. Avstrijski in češki civilni zakonik na primer omejujeta možnost, da bi se upniku lahko izplačale zamudne obresti, ki bi presegle glavnico, kar zadeva obdobje pred pravdnim sporom, če upnik ni pravočasno predlagal izvršbe. ( 25 )

68. Drugič, kot je slovenska vlada navedla, se nacionalno pravilo, kot je ne ultra alterum tantum, ne sme presojati ločeno, ampak ga je treba obravnavati glede na druge upoštevne instrumente nacionalnega prava, v okviru katerih deluje pravilo o zgornji meji.

69. Med temi instrumenti je možnost, da upnik zoper dolžnika terja nadomestilo za dejansko izgubo, ki jo je utrpel (če ta izguba presega znesek obresti, ki se plača zaradi zamude pri plačilu). Čeprav se namreč zahtevek za zamudne obresti običajno „obravnava kot ustrezen način za to, da se upniku omogoči povračilo za škodo, ki jo običajno utrpi, ne da bi jo moral posebej dokazati“, ( 26 ) še ni nujno, da to pomeni, da upnik ne more zahtevati povračila škode, ki jo je utrpel in ki presega zapadle obresti. Obstoj take možnosti je odvisen od upoštevnega nacionalnega prava, o tem pa mora presoditi nacionalno sodišče. Kot pa je slovenska vlada pojasnila na obravnavi, slovensko pravo upniku omogoča vložitev zahtevka za celotno in dejansko nadomestilo za izgubo, ki jo je utrpel.

70. Dalje, tudi če bi bilo izgubo, ki jo je utrpel upnik, mogoče pripisati napakam pri delovanju sodnega sistema, vključno z neupravičenimi zamudami in predolgim trajanjem postopka, je lahko odškodninski zahtevek zoper državo še en mogoč način povrnitve škode. ( 27 )

71. Zato Sodišču predlagam, naj na tretje vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovori, da Direktiva 2000/35 ne nasprotuje pravilu nacionalnega prava, s katerim je določeno, da so zamudne obresti omejene z višino glavnice.

C – Prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje

72. Kot sem navedel že zgoraj, odgovor na prvo in drugo vprašanje – če bo Sodišče na tretje vprašanje nacionalnega sodišča odgovorilo nikalno – ne bo več potreben. Ker Direktiva 2000/35 ne nasprotuje pravilu ne ultra alterum tantum, tožeča stranka s svojim zahtevkom ne more uspeti, tudi če dokaže, da pravno razmerje, ki temelji na najemni pogodbi, spada na področje uporabe Direktive 2000/35. Če pa bo Sodišče odločilo, da Direktiva 2000/35 zadevnemu pravilu nasprotuje, bosta prvi dve vprašanji za predhodno odločanje pomembni.

73. V tem oddelku sta prvo in drugo vprašanje preučeni skupaj. Namen obeh vprašanj je preveriti, ali je tožeča stranka ob sklenitvi najemne pogodbe delovala kot „podjetje“ v smislu Direktive 2000/35, glede na to, da je predmet najemne pogodbe zunaj področja, za katero je bilo izdano njeno nacionalno dovoljenje. Predložitveno sodišče v tem okviru Sodišče posebej poziva, naj pri odgovoru na drugo vprašanje za predhodno odločanje upošteva dejstvo, da je bil zadevni posel gospodarski in da je tožeča stranka zanj izdala račun.

74. Člen 1 Direktive 2000/35 določa, da se ta uporablja za „vsa plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli“. Za odgovor na vprašanje, ali posel iz najemne pogodbe spada na področje uporabe Direktive 2000/35, je torej treba razjasniti pojem „trgovinski posel“, za katerega opredelitev je uporabljen pojem „podjetje“.

75. Preučena bosta oba pojma (oddelek (a) oziroma (b)), nato pa bo še preučeno, ali je treba za opredelitev podjetja upoštevati nacionalno dovoljenje za posamezno dejavnost (oddelek (c)). Nazadnje bo podanih še nekaj sklepnih pripomb v zvezi s pravno naravo druge stranke najemne pogodbe, to je gasilskega društva (oddelek (d)).

a) Pojem „trgovinski posel“

76. V členu 2(1), prvi pododstavek, Direktive 2000/35 je „trgovinski posel“ opredeljen kot posel „med podjetji ali med podjetji in državnimi organi, ki vodi[…] k dostavi blaga ali izvajanju storitev za plačilo“.

77. Zdi se, da je ta opredelitev sestavljena iz teh sestavnih delov: (i) stranki v poslu morata biti podjetji ali podjetje in državni organ, (ii) obstajati mora dobava blaga ali izvajanje storitev in (iii) blago ali storitve morajo biti plačane.

78. Nobenega dvoma ni o tem, da najemna pogodba izpolnjuje pogoja (ii) in (iii). Izvedena je bila storitev: najem cisterne za dovoz vode. Dogovorjeno je bilo plačilo za to storitev in je bilo nazadnje tudi poravnano. Ostaja torej še vprašanje, ali je izpolnjen tudi pogoj (i). Očitno je, da tožeča stranka ni državni organ. Ali jo je mogoče opredeliti kot „podjetje“?

b) Pojem „podjetje“

79. Pojem podjetje je v členu 2(1), tretji pododstavek, Direktive 2000/35 opredeljen kot „katera koli organizacija, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti, tudi če jo izvaja ena sama oseba“. ( 28 )

80. Za obstoj „podjetja“ v smislu Direktive 2000/35 mora (i) biti zadevna oseba opredeljena kot organizacija in (ii) dejavnost mora biti po naravi neodvisna gospodarska ali strokovna dejavnost.

81. Naj pripomnim, da člen 2(1), tretji pododstavek, Direktive 2000/35 izrecno napotuje na „katero koli organizacijo“, tudi če jo tvori samo ena oseba, ki deluje v okviru svoje neodvisne gospodarske ali strokovne dejavnosti.

82. Besedilo navedene določbe torej kaže na to, da se pojem „organizacija“ ne sme razumeti, kot da se nanaša na katero koli posebno pravno obliko, temveč se prej nanaša na izvajanje strukturirane in trajne dejavnosti. V tem smislu se mora zadevna oseba organizirati tako, da posel opravlja nepretrgoma in dolgoročno.

83. Podobno kot je Sodišče ugotovilo v nekem drugem okviru, je lahko struktura take organizacije precej preprosta, saj je lahko v nekaterih sektorjih „dejavnost v glavnem delovno intenzivna“. ( 29 )

84. Dejstvo, da je tožeča stranka za storitev, izvedeno na podlagi najemne pogodbe, izdala račun, se mi zdi pomemben element, ki kaže na to, da je delovala v okviru organizirane gospodarske dejavnosti.

85. Kar zadeva naravo posla na podlagi najemne pogodbe, je očitno, da je bil to gospodarski posel, saj je tožeča stranka gasilskemu društvu cisterno za dovoz vode zagotovila za plačilo. Denarno plačilo je – ali naj bi – bilo izvedeno.

86. Torej se na prvi pogled zdi, da je opredelitev „trgovinskega posla“ iz člena 2(1), tretji pododstavek, Direktive 2000/35 izpolnjena.

c) Pomen nacionalnega dovoljenja

87. Predložitveno sodišče ne glede na to skrbi dejstvo, da je bil predmet najemne pogodbe zunaj področja, za katero je bilo tožeči stranki izdano nacionalno dovoljenje. Slovenska vlada in Komisija sta iz tega izpeljali, da tožeče stranke ni mogoče opredeliti kot „podjetje“ v smislu Direktive 2000/35. V zvezi s tem v bistvu menita, da bi moralo biti ravno področje, za katero je bilo izdano nacionalno dovoljenje, odločilno pri opredelitvi „podjetja“ za namene Direktive 2000/35.

88. S tem se ne strinjam iz dveh glavnih razlogov.

89. Prvič, zgoraj navedena opredelitev „podjetja“ nikakor ne napotuje na zakone držav članic. Zato je ta pojem samostojen pojem prava EU. Razlagati ga je treba neodvisno od nacionalnih sistemov dovoljenj ali registracije. ( 30 )

90. Drugič, samostojna opredelitev v pravu EU ima v obravnavani zadevi še dodaten precej pomemben namen: predvidljivost trgovinskih poslov, ki spadajo na področje uporabe Direktive. Če bi bil pojem „podjetje“ na podlagi Direktive vezan na področje uporabe dovoljenja za nekatere poslovne dejavnosti, izdanega na podlagi nacionalnega prava, bi to dejansko pomenilo, da morajo pogodbene stranke vsakič znova preverjati, ali druga stranka dejansko podpisuje pogodbo znotraj področja svoje dejavnosti, kot je to določeno z nacionalnim pravom. Posledična pravna razdrobitev ne bi bila le nezaželena, ampak bi pomenila tudi zelo veliko breme pri sklepanju poslov, zlasti čezmejnih.

91. Zato menim, da področje, za katero je bilo izdano nacionalno dovoljenje, pri opredelitvi „podjetja“ na podlagi Direktive 2000/35 ni odločilno. To kljub vsemu ne pomeni, da obstoj nacionalnega sistema registracije ali dovoljenj sploh ni pomemben. Vendar je mogoče iz njega izpeljati le predpostavko, da je stranka delovala znotraj svoje gospodarske ali strokovne dejavnosti.

92. Drugače povedano, če bi bila najemna pogodba sklenjena na področju, za katero je bilo tožeči stranki izdano nacionalno dovoljenje, bi se lahko predpostavilo, da je ta delovala v okviru neodvisne gospodarske dejavnosti. Po drugi strani pa to, da je predmet najemne pogodbe zunaj področja, za katero je bilo tožeči stranki izdano dovoljenje, ne izključuje možnosti, da se ta opredeli kot podjetje, saj sta izpolnjena zgoraj navedena samostojna pogoja iz člena 2(1) Direktive 2000/35.

93. Naj zaradi popolnosti še dodam, da se scenariji, ki po mojem mnenju niso zajeti v pojem „podjetje“ v smislu Direktive 2000/35, nanašajo na položaje oseb, ki le kdaj pa kdaj opravljajo dejavnost, ki bi jo bilo mogoče opredeliti kot „gospodarsko“. Tudi če je njihova dejavnost gospodarska, takega občasnega opravljanja ni mogoče šteti za strukturirano ali trajno gospodarsko dejavnost.

94. V obravnavani zadevi je dajanje v najem cisterne za dovoz vode mogoče šteti za del splošnih in trajnih gospodarskih dejavnosti tožeče stranke. Nasprotno pa bi bila le stežka enako obravnavana na primer tožeča stranka, ki prodaja pecivo otrok na nedeljski tržnici, organizirani v sklopu letne šolske prireditve. Podobno bi se le težko trdilo, da pomoč pri vrtnarskih opravilih, ki jo podjetnik, ki ima podjetje, registrirano za drugo dejavnost, ponudi sosedu v zameno za povabilo na čaj in morda celo košček peciva, spada v strukturirano in trajno poslovno dejavnost zadevnega podjetnika.

95. Drugače povedano, ljudje opravljajo številne oblike dejavnosti gospodarske narave, vendar so le nekatere od njih del njihovih strukturiranih in trajnih poslovnih dejavnosti. Predložitveno sodišče mora pri presoji, ali je zadevna dejavnost del te strukturirane in trajne poslovne dejavnosti, upoštevati vse upoštevne dokaze, ki potrjujejo ta sklep ali mu nasprotujejo.

96. Uporaba teh splošnih napotkov za dejstva iz obravnavane zadeve je v pristojnosti nacionalnega sodišča. Vendar me dejstva, predstavljena Sodišču – zlasti to, da je bilo zadevni posel mogoče razumno obravnavati kot del širše, strukturirane in trajne neodvisne gospodarske dejavnosti, ki jo je opravljala tožeča stranka, zanj pa je bil izdan račun – napeljujejo na sklep, da je mogoče šteti, da je tožeča stranka ob sklenitvi najemne pogodbe delovala kot „podjetje“ v smislu Direktive 2000/35.

97. Glede na navedeno menim, da samostojna opredelitev „podjetja“ iz člena 2(1) Direktive 2000/35 zajema osebe, ki opravljajo strukturirano in trajno neodvisno gospodarsko ali strokovno dejavnost. Za namene navedene opredelitve ni odločilno, ali je bil posamezni primer take dejavnosti, kot je posamezna pogodba, zajet prav s področjem nacionalne ureditve registracije ali dovoljenj. Vendar je mogoče na podlagi dejstva, da je taka oseba delovala v okviru področja nacionalne registracije ali dovoljenja, predpostaviti, da je zadevna oseba delovala v okviru svoje gospodarske ali strokovne dejavnosti. Tudi obstoj računa kaže na to, da je taka oseba delovala v okviru strukturirane in trajne gospodarske dejavnosti.

d) Narava gasilskega društva

98. Naj za konec še dodam, da se prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje osredotočata na opredelitev „podjetja“ v smislu Direktive 2000/35 samo v zvezi s tožečo stranko. Vendar pa bo odgovor na vprašanje, ali je mogoče razmerje, ki izhaja iz najemne pogodbe, opredeliti kot „trgovinski posel“ na podlagi navedene direktive, nazadnje odvisen tudi od statusa druge pogodbene stranke, to je gasilskega društva.

99. Kot sem navedel zgoraj, „trgovinski posel“ na podlagi Direktive 2000/35 pomeni posel „med podjetji ali med podjetji in državnimi organi“. Kar zadeva opredelitev zadnjenavedenega pojma, Direktiva 2000/35 napotuje na „naročnik[e], kot jih določajo direktive o javnih naročilih“.

100. V direktivah o javnih naročilih, na katere je napoteno, so „naročniki“ opredeljeni kot državni, regionalni ali lokalni organi, osebe javnega prava ali združenja, ki jih je ustanovil eden ali več takšnih organov ali subjektov javnega prava. Dalje so „osebe javnega prava“ na podlagi upoštevnih direktiv opredeljene kot osebe, ki so „ustanovljene […] s posebnim namenom, da zadovoljujejo potrebe splošnega interesa, ki niso industrijske ali poslovne narave; so pravne osebe in jih večinoma financirajo državni, regionalni ali lokalni organi ali druge osebe javnega prava ali so pod upravljavskim nadzorom teh organov ali oseb ali imajo upravni, vodstveni ali nadzorni organ, v katerega več kot polovico članov imenujejo državni, regionalni ali lokalni organi ali druge osebe javnega prava“. ( 31 )

101. Ob upoštevanju teh meril mora predložitveno sodišče preveriti, kakšna natanko je bila v času dejanskega stanja pravna narava gasilskega društva na podlagi nacionalnega prava, da bo lahko ugotovilo, ali je obstajal „trgovinski posel“ v smislu člena 2(1) Direktive 2000/35.

V – Predlog

102. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je postavilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije, odgovori: Prvo in drugo vprašanje: Člen 2(1) Direktive 2000/35/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. junija 2000 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih je treba razlagati tako, da določa samostojno opredelitev pojma „podjetje“, ki zajema osebe, ki opravljajo strukturirano in trajno neodvisno gospodarsko ali strokovno dejavnost. Za namene navedene samostojne opredelitve ni odločilno, ali je bil posamezni primer take dejavnosti, kot je posamezna pogodba, zajet prav s področjem nacionalne ureditve registracije ali dovoljenj. Vendar je mogoče na podlagi dejstva, da je taka oseba delovala v okviru področja nacionalne registracije ali dovoljenja, predpostaviti, da je zadevna oseba delovala v okviru svoje gospodarske ali strokovne dejavnosti. Tudi obstoj računa kaže na to, da je taka oseba delovala v okviru strukturirane in trajne gospodarske dejavnosti. Tretje vprašanje: Direktivo 2000/35 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje pravilu nacionalnega prava, s katerim je določeno, da so zamudne obresti omejene z višino glavnice.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 226. Navedena direktiva je bila z učinkom od 16. marca 2013 razveljavljena in nadomeščena s prenovljenim besedilom, to je Direktivo 2011/7/EU (UL 2011, L 48, str. 1).

( 3 ) UL 2003, L 236.

( 4 ) Z izrazom „delno izpolnjena“ mislim na to, da je, kot se zdi, tožeča stranka izpolnila svoj del pogodbe, tako da je gasilskemu društvu zagotovila cisterno za dovoz vode, medtem ko to društvo ni izpolnilo svojega dela posla, tako da bi za najem cisterne plačalo.

( 5 ) Sodba z dne 10. januarja 2006, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9).

( 6 ) Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).

( 7 ) Sodba z dne 10. januarja 2006, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9, točke od 36 do 38).

( 8 ) Glej tudi sklepe z dne 5. novembra 2014, VG Vodoopskrba d.o.o. za vodoopskrbu i odvodnju/Đuro Vladika (C‑254/14, EU:C:2014:2354, točki 10 in 11); z dne 3. aprila 2014, Pohotovost‘ s. r. o./Ján Soroka (C‑153/13, EU:C:2014:1854, točke od 23 do 25); z dne 8. novembra 2012, SKP k.s./Kveta Polhošová (C‑433/11, EU:C:2012:702, točke od 35 do 37); z dne 6. marca 2007, Ceramika Paradyż sp. z oo/Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (C‑168/06, EU:C:2007:139, točke od 20 do 25), in z dne 9. februarja 2006, Lakép kft, Pár-Bau kft in Rottelma kft/Komáron-Esztergom Megyei Közigazgatási Hivatal (C‑261/05, EU:C:2006:98, točke od 17 do 20).

( 9 ) Sodba z dne 26. septembra 1996, Data Delecta Sktiebolag in Ronny Forsberg/MSL Dynamics Ltd. (C‑43/95, EU:C:1996:357).

( 10 ) Sodba z dne 2. oktobra 1997, Stephen Austin Saldanha in MTS Securities Corporation/Hiross Holding AG (C‑122/96, EU:C:1997:458).

( 11 ) Sodba z dne 2. oktobra 1997, Stephen Austin Saldanha in MTS Securities Corporation/Hiross Holding AG (C‑122/96, EU:C:1997:458, točka 14). Glej tudi sodbo z dne 13. septembra 2001, Schieving-Nijstad vof in drugi/Robert Groeneveld (C‑89/99, EU:C:2001:438, točki 49 in 50). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Cosmasa v zadevi Andersson in Wåkerås-Andersson (C‑321/97, EU:C:1999:9, zlasti točka 61 in naslednje), v katerih je ta razpravljal o časovni uporabi prava EU glede na to, ali je obravnavani položaj dokončno nastal pred pristopom.

( 12 ) Glej tudi spodaj navedene zadeve, ki jih v teh sklepnih predlogih ne bom obširno obravnaval: sodbe z dne 30. novembra 2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft öffentlicher Dienst/Republik Österreich (C‑195/98, EU:C:2000:655, točka 55); z dne 7. februarja 2002, Liselotte Kauer/Pensionsversicherungsanstalt der Angestellten (C‑28/00, EU:C:2002:82, točke od 42 do 59), in z dne 18. aprila 2002, Johann Franz Duchon/Pensionsversicherungsanstalt der Angestellten (C‑290/00, EU:C:2002:234, točke od 44 do 46). Glej tudi sodbo z dne 29. januarja 2002, Land Nordrhein-Westfalen/Beata Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, točke od 50 do 57 in navedena sodna praksa).

( 13 ) Glej tudi Kaleda, S. L., „Immediate Effect of Community Law in the New Member States: Is there a Place for a Consistent Doctrine?“European Law Journal, vol. 10, zvezek 1, 2004, in Półtorak, N., „Ratione Temporis Application of the Preliminary Rulings Procedure“, Common Market Law Review, vol. 45, 2008, str. 1357.

( 14 ) Sodba z dne 14. junija 2007, Telefónica O2 Czech Republic a.s./Czech On Line a.s. (C‑64/06, EU:C:2007:348). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v navedeni zadevi, točka 32, in sodbo z dne 22. decembra 2010, Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany/Ministerstvo kultury (C‑393/09, EU:C:2010:816, točke od 22 do 27).

( 15 ) Sodba z dne 15. aprila 2010, CIBA Speciality Chemicals Central and Eastern Europe Szolgáltató, Tanácsadó és Keresdedelmi kft/Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal (APEH) Hatósági Főosztály (C‑96/08, EU:C:2010:185, točke od 13 do 15). Glej tudi sodbo z dne 24. novembra 2011, Circul Globus Bucureşti (Circ & Variete Globus Bucureşti)/Uniunea Compozitorilor şi Muzicologilor din România – Asociaţia pentru Drepturi de Autor (UCMR – ADA) (C‑283/10, EU:C:2011:772, točka 29).

( 16 ) Direktiva Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 187).

( 17 ) Sodba z dne 12. septembra 2013, Niederösterreichische Landes-Landwirtschaftskammer/Anneliese Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, točka 30). Glej tudi sodbo z dne 3. septembra 2014, X (C‑318/13, EU:C:2014:2133, točke od 21 do 24).

( 18 ) Glej na primer sodbo z dne 14. februarja 2012, Toshiba Corporation in drugi/Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (C‑17/10, EU:C:2012:72, točka 47). Glej tudi sodbo z dne 12. novembra 1981, Amministrazione delle finanze dello Stato/Srl Meridionale Industria Salumi in drugi, Ditta Italo Orlandi & Figlio in Ditta Vincenzo Divella/Amministrazione delle finanze dello Stato (združene zadeve od 212 do 217/80, EU:C:1981:270, točka 9).

( 19 ) Izjava tožene stranke v postopku v glavni stvari, ki je trdila nasprotno, se tako ne zdi utemeljena (glej točko 18 zgoraj).

( 20 ) Ta raznolikost pravil, ki urejajo časovno uporabo posebnih instrumentov sekundarnega prava, potrjuje pomembnost jasnega razlikovanja med splošnim pristopom, s katerim je urejena časovna uporaba prava EU, in posebnimi pravili, ki bi jih lahko vseboval konkretni instrument sekundarnega prava, kot je bilo poudarjeno zgoraj v točkah 23 in 24 teh sklepnih predlogov.

( 21 ) Sodba z dne 11. septembra 2008, Caffaro (C‑265/07, EU:C:2008:496, točke od 14 do 16). Glej tudi sodbi z dne 26. oktobra 2006, Komisija/Italija (C‑302/05, EU:C:2006:683, točka 23), in z dne 3. aprila 2008, 01051 Telecom (C‑306/06, EU:C:2008:187, točka 21), ter sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi IOS Finance EFC SA/Servicio Murciano de Salud (C‑555/14, EU:C:2016:341, točka 36).

( 22 ) Glej po analogiji sodbo z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail Ltd in drugi (C‑591/10, EU:C:2012:478, točka 31 in navedena sodna praksa). Glej tudi sklep z dne 17. julija 2014, Delphi Hungary Autóalkatrész Gyártó (C‑654/13, EU:C:2014:2127, točka 35), in sodbo z dne 18. aprila 2013, Irimie (C‑565/11, EU:C:2013:250, točka 23).

( 23 ) Ker je bil ta argumentum ad absurdum podan zgolj za ponazoritev, se lahko odpove preučitvi morebitnih vplivov, ki bi jih imela ponovna uvedba zapora za revne dolžnike na človekove pravice, zlasti ob upoštevanju člena 1 Protokola št. 4 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Za literarno vzporednico glej delo Charlesa Dickensa Mala Dorritova (Mladinska knjiga, 1964).

( 24 ) V Justinijanovem kodeksu CJ.1.2.17.3 je bilo določeno, da „[č]e se katera koli navedena stvar izpusti, upnik in kupec izgubita lastnino, pri čemer sta dolg in cena plačana; in kdor je napravil izmenjavo, izgubi oboje, kar je dal in kar je prejel; kdor koli prejme kakršno koli lastnino na podlagi emfitevze (dolgoročni zakup) za celo življenje ali kot darilo oziroma z odsvojitvijo, vrne, kar je prejel, in dodaten znesek, enak tistemu, kar je bilo dano“ („reddit quod accepit et alterum tantum eius, quanti est quod datum fuerit“). Prevod v angleščino je na voljo v Blume, F. H., The Annotated Justinian Code, izdal Kearley, T. (druga izdaja), na voljo na spletnem mestu http://www.uwyo.edu/lawlib/blume-justinian/ajc-edition-/books/book1/index.html. Še pred tem lahko isto zamisel zasledimo v Ulpianus, Ulp. D. 12, 6, 26, 1. „Supra duplum autem usurae et usurarum usurae nec in stipulatum deduci, nec exigi possunt, et solutae repetuntur“, v Zimmerman, R., The Law of Obligations: Roman Foundations of the Civilian Tradition (Oxford University Press, 1996), str. 169. Za razpravo o tem pravilu, vključno z njegovim nadaljnjim obstojem v srednjem veku, glej na primer Jörs, P., Römisches Recht: Römisches Privatrecht. Abriss des Römisches Zivilprozessrechts (Springer-Verlag, 2013), str. 183, ali Honsell, H., Römisches Recht (Springer-Verlag, 2010), str. 95.

( 25 ) Glej člen 1335 ABGB: „Hat der Gläubiger die Zinsen ohne gerichtliche Einmahnung bis auf den Betrag der Hauptschuld steigen lassen, so erlischt das Recht, vom Kapital weitere Zinsen zu fordern. Vom Tag der Streitanhängigkeit an können jedoch neuerdings Zinsen verlangt werden.“ Glej tudi člen 1805(2) češkega civilnega zakonika (Občanský zákoník, zakon št. 89/2012 Sb.), ki določa, da upnik, ki svojih pravic ne uveljavlja brez neupravičene zamude, ni upravičen do zamudnih obresti, višjih od glavnice, za obdobje pred pravdnim sporom.

( 26 ) Zimmermann, R., „Interest for Delay in Payment for Money“, v Gullifer, L., Vogenauer, S. (urednika), English and European Perspectives on Contract and Commercial law: Essays in Honour of Hugh Beale (Hart Publishing, Oxford in Portland, 2014), str. 329.

( 27 ) V tem širšem okviru drugih razpoložljivih pravnih sredstev in delovanja pravnega sistema bi si bilo mogoče z določitvijo zgornje meje obresti prizadevati za uresničitev še enega cilja: ne za zavarovanje dolžnika zoper nedelovanje upnika, ampak prej za zavarovanje dolžnika zoper „sodno nedelovanje“ države članice z vidika strukturnih težav v sodnem sistemu, katerih posledica so predolgi sodni postopki. S tem povezano vprašanje, koliko je pošteno, da se del teh „stroškov“ posredno prevali na upnike, je zelo zanimivo, vendar vsekakor zunaj dosega tega predloga za sprejetje predhodne odločbe.

( 28 ) Dodati je treba, da sta opredelitvi pojmov „trgovinski posel“ in „podjetje“ostali nespremenjeni tudi v Direktivi 2011/7 o prenovitvi, pri čemer je bilo v tej direktivi le še dodatno pojasnjeno, da se „podjetje“ razlikuje od „javnega organa“.

( 29 ) Glej po analogiji sodbo z dne 10. decembra 1998, Hernández Vidal in drugi (C‑127/96, C‑229/96 in C‑74/97, EU:C:1998:594, točka 27); glej tudi sodbo z dne 6. septembra 2011, Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, točka 49 in navedena sodna praksa).

( 30 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 3. decembra 2015, Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, točka 24 in navedena sodna praksa), in z dne 5. decembra 2013, Vapenik (C‑508/12, EU:C:2013:790, točka 23 in navedena sodna praksa).

( 31 ) Člen 1(b) Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 322); člen 1(b) Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 110); člen 1(b) Direktive Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 163) ter člen 1(1) Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 194). Te direktive so bile nadomeščene z Direktivo 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 in z Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132). Glej člen 2(1)(a) oziroma 1(9) navedenih direktiv. Ti sta bili zatem razveljavljeni z Direktivo 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES (UL L 94, str. 65) ter Direktivo 2014/25/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju naročnikov, ki opravljajo dejavnosti v vodnem, energetskem in prometnem sektorju ter sektorju poštnih storitev ter o razveljavitvi Direktive 2004/17/ES (UL 2014, L 94, str. 243).