ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mednarodne zaveze, ki jih je prevzela Unija na področju intelektualne lastnine, spadajo v skupno trgovinsko politiko, če pomenijo posebno zvezo z mednarodno trgovino, ker so v bistvu namenjene spodbujanju, olajševanju ali urejanju te trgovine ter imajo neposredne in takojšnje učinke nanjo. V to politiko lahko spadajo me drugim mednarodni sporazumi, katerih cilj je zagotoviti in urediti varstvo pravic intelektualne lastnine na območju strank, če izpolnjujejo ta pogoja.

Treba je šteti, da je namen osnutka revidiranega lizbonskega aranžmaja o zaščiti označb porekla in njihovi mednarodni registraciji spodbujanje in urejanje trgovine med Unijo in tretjimi državami ter, da ima neposredne in takojšnje učinke nanjo, zato pogajanje o njem spada v izključno pristojnost, ki jo ima Unija na podlagi člena 3(1) PDEU na področju skupne trgovinske politike iz člena 207(1) PDEU. Prvič, glede cilja osnutka revidiranega sporazuma, ker je torej njegov glavni cilj, da se okrepi sistem, ki ga določa Lizbonski sporazum, in da se v posebni uniji, ki jo ta sporazum ustanavlja, posebna zaščita, ki jo ta določa, razširi na geografske označbe, s čimer se dopolni zaščita, ki jo Konvencija za varstvo industrijske lastnine, ki je bila podpisana v Parizu 20. marca 1883, zagotavlja različnim oblikam industrijske lastnine, je treba šteti, da ta osnutek spada v okvir cilja, ki ga uresničuje konvencijski okvir, katerega del je, in natančneje, da je z vidika Unije ta osnutek namenjen olajševanju in urejanju trgovine med Unijo in tretjimi državami, ki so pogodbenice tega sporazuma. Okoliščina, da bo osnutek revidiranega sporazuma izvajala Svetovna organizacija za intelektualno lastnino od datuma začetka njegove veljavnosti, kot že velja za Lizbonski sporazum, ne more ovreči te ugotovitve.

Drugič, glede učinkov osnutka revidiranega sporazuma, glede na mehanizem enotne registracije, ki ga ta določa, je neposredni in takojšnji učinek mednarodnega sporazuma, ki ga določa osnutek revidiranega sporazuma, sprememba pogojev, pod katerimi se uredi trgovina med Unijo in drugimi podpisnicami tega mednarodnega sporazuma, tako da so proizvajalci, ki sodelujejo pri tej trgovini, odvezani obveznosti – ki jo imajo zdaj, zato da se lahko spoprimejo s pravnim in ekonomskim tveganjem, povezanim s to trgovino – da vložijo vlogo za registracijo označb porekla in geografskih označb, ki jih uporabljajo, pri pristojnih organih vsake podpisnice. Poleg tega bodo imele navedbe, ki se nanašajo na sistem vzajemne zaščite označb porekla in geografskih označb neposredne in takojšnje učinke na trgovino med Unijo in zadevnimi tretjimi državami, saj dajejo vsem tem proizvajalcem in vsem drugim zainteresiranim fizičnim in pravnim osebam na razpolago potrebna sredstva, da se jim v enakih procesnih in materialnih okoliščinah zagotovi učinkovito spoštovanje zaščite, ki jo osnutek revidiranega sporazuma zagotavlja njihovim pravicam industrijske lastnine v primeru škodljive ali nepoštene uporabe označb porekla ali geografskih označb v tujini.

(Glej točke 49, 50, 52, 62, 63, 65, 70, 71 in 74.)
Zadeva C‑133/15

Chavez-Vilchez in drugi

proti

Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep)

„Predhodno odločanje – Državljanstvo Unije – Člen 20 PDEU – Pravica do prebivanja v državi članici, ki pogojuje dostop do socialnih pomoči in do družinskih dodatkov – Državljan tretje države, ki vsakodnevno in dejansko skrbi za svojega mladoletnega otroka, državljana navedene države članice – Obveznost državljana tretje države, da dokaže nesposobnost drugega roditelja, državljana navedene države članice, skrbeti za otroka – Zavrnitev prebivanja, zaradi katere je lahko otrok prisiljen, da zapusti ozemlje države članice oziroma ozemlje Unije kot celoto“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. maja 2017

Državljanstvo Unije–Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic–Direktiva 2004/38–Upravičenci–Družinski člani državljana Unije, ki so državljani tretjih držav–Zahteva–Državljan Unije, ki je uresničeval pravico do prostega gibanja (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 3(1))

Državljanstvo Unije–Določbe Pogodbe–Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic–Državljan Unije, ki se vrne v državo članico, katere državljan je, po tem, ko je prebival v drugi državi članici le kot državljan Unije–Izvedena pravica do prebivanja njegovih družinskih članov, ki so državljani tretje države–Pogoji–Dejansko prebivanje državljana Unije v državi članici gostiteljici na podlagi členov 7 in 16 Direktive 2004/38–Uporaba po analogiji pogojev za podelitev, določenih v tej direktivi (člen 21, prvi odstavek, PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, členi 6, 7(1) in (2) ter 16(1) in (2))

Državljanstvo Unije–Določbe Pogodbe–Področje osebne uporabe–Mladoletnik, državljan države članice, ki ni nikoli uresničeval pravice do prostega gibanja–Vključitev–Učinki–Pravica do prebivanja in zaposlitve enega od staršev, državljana tretje države, ki skrbi za mladoletnika v državi članici državljanstva in prebivališča mladoletnika (člen 20 PDEU)

Državljanstvo Unije–Določbe Pogodbe–Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic–Otrok, državljan Unije, eden od staršev katerega je državljan tretje države–Zavrnitev pravice do prebivanja navedenemu od staršev, ki bi lahko otroka prisilila, da zapusti ozemlje Unije–Obstoj razmerja odvisnosti med otrokom in tem od staršev–Drugi od staršev, državljan Unije, ki je zmožen in pripravljen sam prevzeti vsakodnevno in dejansko skrb za otroka–Okoliščina, ki ne zadostuje za ugotovitev odsotnosti razmerja odvisnosti med otrokom in enim od njegovih staršev, državljanom tretje države–Presoja, ki temelji na upoštevanju vseh okoliščin obravnavane zadeve (člen 20 PDEU)
Uredba št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije ob upoštevanju v njej izrecno navedenih izjem določa, da se določbe Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah uporabljajo za postopke, povezane z blagovnimi znamkami Evropske unije in prijavami takih znamk, kar je izrecno razvidno iz uvodne izjave 16 Uredbe št. 207/2009 ter člena 94 in člena 97(1) te uredbe.

V zvezi s tem, čeprav se nekatere določbe Uredbe št. 44/2001, kot sta člen 5(5) in člen 18(2), prav tako nanašajo na pojem „podjetje [poslovna enota]“, tako da ni mogoče izključiti, da so lahko spoznanja iz sodne prakse Sodišča v zvezi s tema določbama do neke mere upoštevna za razlago pojma „podjetje [poslovna enota]“ v smislu Uredbe št. 207/2009, pa kljub temu ni mogoče šteti, da bi moral imeti navedeni pojem nujno enak obseg kot tisti, uporabljen v okviru ene od navedenih uredb.

Kljub načelni uporabi Uredbe št. 44/2001 za sodne postopke v zvezi z znamko Evropske unije je namreč uporaba nekaterih določb te uredbe – in zlasti pravil iz člena 4 in člena 5(1) te uredbe – za postopke, ki se začnejo na podlagi tožb iz člena 96 Uredbe št. 207/2009, na podlagi člena 94(2) zadnjenavedene uredbe izključena. Zaradi te izključitve pristojnost sodišč za znamke Evropske unije, določenih v členu 95(1) Uredbe št. 207/2009, za odločanje o tožbah iz člena 96 te uredbe izhaja iz pravil, ki so določena neposredno v navedeni uredbi in ki so lex specialis glede na pravila, določena v Uredbi št. 44/2001.

Poleg tega Uredba št. 44/2001 na eni in Uredba št. 207/2009 na drugi strani uresničujeta cilje, ki niso povsem enaki. Tako je cilj Uredbe št. 44/2001 v skladu z njenima uvodnima izjavama 12 in 13 zagotoviti, da poleg stalnega prebivališča toženca obstaja tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom ali ki je v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti, oziroma da je šibkejša stranka v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.

Cilj Uredbe št. 207/2009 pa je v skladu z njenimi uvodnimi izjavami od 15 do 17 krepitev varstva blagovnih znamk Evropske unije, preprečevanje nedoslednih odločitev sodišč in zagotavljanje, da enotna narava navedenih znamk ni razvrednotena, in sicer z odločitvami sodišč za znamke Evropske unije, ki učinkujejo in pokrivajo celotno področje Unije.

Prav tako je treba za določitev elementov, ki so značilni za pojem „podjetje [poslovna enota]“ v smislu člena 97(1) Uredbe št. 207/2009, upoštevati ne le besedilo te določbe, temveč tudi njen okvir in cilje.

(Glej točke od 24 do 29.)
Čeprav to, da je pristojnost Komisije za naložitev sankcij zastarala na podlagi člena 25(1)(b) Uredbe št. 1/2003, pomeni, da družbam, v zvezi s katerimi je bilo zastaranje ugotovljeno, ni več mogoče naložiti nobene sankcije, pa to ne nasprotuje postopku proti neki drugi družbi, za katero se šteje, da je z navedenimi družbami osebno in solidarno odgovorna za isto protikonkurenčno ravnanje, in v zvezi s katero zastaranje ni nastopilo.

Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti s sklicevanjem na okoliščino, da je odgovornost družbe za neko obdobje kršitve izpeljana izključno iz neposrednega sodelovanja njenih hčerinskih družb. Na eni strani se nič manj ne šteje, da je protikonkurenčna ravnanja, ki se nanašajo na to obdobje, storila matična družba sama, glede na to da je sestavljala gospodarsko enoto. Na drugi strani pa lahko dejavniki, specifični za matično družbo, upravičijo, da se njena odgovornost in odgovornost njene hčerinske družbe presojata različno, čeprav naj bi odgovornost prvonavedene v celoti temeljila na kršitvenem ravnanju drugonavedene.

(Glej točke od 70 do 74.)
(Glej točke 34 in od 39 do 44.)

Člen 14 Protokola (št. 7) o privilegijih in imunitetah Evropske unije, priložen Pogodbam EU, DEU in ESAE, in določbe Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije, ki se nanašajo na sistem socialne varnosti, skupen institucijam Unije, je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki določa, da se od dohodkov od nepremičnin v eni državi članici, ki jih prejme uradnik Unije z davčnim domicilom v tej državi članici, plača socialne prispevke in dajatve, ki so namenjeni financiranju sistema socialne varnosti te države članice.

Nacionalna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so dohodki uradnika Unije obremenjeni s socialnimi prispevki in dajatvami, ki so namenjeni posebej financiranju sistemov socialne varnosti zadevne države članice, torej krši izključno pristojnost, ki je prenesena na Unijo s členom 14 Protokola in upoštevnimi določbami Kadrovskih predpisov, zlasti določbami, ki določajo obvezne prispevke uradnikov za financiranje sistema socialne varnosti.

S takšno ureditvijo bi se lahko tudi oslabilo enako obravnavanje uradnikov Unije in se s tem odvrnilo od opravljanja poklicne dejavnosti v institucijah Unije, saj bi bili nekateri uradniki zavezani prispevati ne zgolj k sistemu socialne varnosti, skupnemu institucijam Unije, temveč tudi k nacionalnemu sistemu socialne varnosti.

(Glej točke 46, 47, 49 in izrek.)
Člen 32(1)(c) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, in člen 160 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1875/2006 z dne 18. decembra 2006, je treba razlagati tako, da avtorski honorarji ali licenčnine pomenijo „pogoj za prodajo“ vrednotenega blaga, če v isti skupini družb podjetje, ki je povezano s prodajalcem in kupcem, zahteva plačilo teh avtorskih honorarjev ali teh licenčnin in je to plačilo opravljeno v korist tega podjetja.

Člen 32(1)(c) Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, in člen 158(3) Uredbe št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1875/2006, je treba razlagati tako, da je uskladitvene in porazdelitvene ukrepe, ki se nanašajo na prvo oziroma drugo določbo, mogoče izvesti, če carinska vrednost zadevnega blaga ni bila določena na podlagi člena 29 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena, ampak s podredno metodo, določeno v členu 31 navedene uredbe.

Kot je razvidno iz točke 30 te sodbe, je namreč cilj prava Unije o carinskem vrednotenju blaga vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti. V skladu s točko 2 pojasnjevalne opombe na področju carinske vrednosti glede člena 31(1) carinskega zakonika, ki je v Prilogi 23 k Uredbi št. 2454/93, bi morale biti metode vrednotenja, ki se uporabljajo na podlagi navedenega člena 31(1), tiste, ki so določene v členih od 29 do 30(2), vendar bi bila ,,razumna prožnost“ pri uporabi teh metod v skladu s cilji in določbami člena 31(1) tega zakonika (glej v tem smislu sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati,C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 60). Ob upoštevanju potrebe po ugotovitvi carinske vrednosti, če podjetje ni predložilo popolnih informacij glede zadevnih davčnih let, in „razumne prožnosti“, navedene v točki 2 navedene pojasnjevalne opombe, je treba priznati, da upoštevanje podatkov, ki se nanašajo na druga davčna leta podjetja, lahko pomeni razpoložljivi podatek v Uniji, glede katerega člen 31(1) carinskega zakonika dopušča, da se upošteva kot osnova za določanje carinske vrednosti. Sklicevanje na te podatke namreč pomeni sredstvo določanja navedene vrednosti, ki je hkrati „razumna“ v smislu navedenega člena 31(1) ter v skladu z načeli, splošnimi določbami mednarodnih sporazumov in določbami, na katere se sklicuje navedeni člen 31(1) (glej po analogiji sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati,C‑263/06, EU:C:2008:128, točka 61).

(Glej točke 80, 81 in 85 ter točko 3 izreka.)
Zadeva C‑448/15

Belgische Staat

proti

Wereldhave Belgium Comm. VA in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel)

„Predhodno odločanje – Matične družbe in odvisne družbe, ki imajo sedež v različnih državah članicah – Skupni sistem obdavčitve – Davek od dohodkov pravnih oseb – Direktiva 90/435/EGS – Področje uporabe – Člen 2(c) – Družba, ki je zavezanec za davek, brez možnosti izbire ali oprostitve – Obdavčitev po ničelni davčni stopnji“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. marca 2017

Približevanje zakonodaj – Skupen sistem obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic – Direktiva 90/435 – Oprostitev pri viru odtegnjenega davka v državi članici odvisne družbe pri razdelitvi dobička matični družbi – Obračun pri viru odtegnjenega davka na dividende, ki jih odvisna družba razdeli kolektivnemu naložbenemu podjemu s sedežem v drugi državi članici, ki je tam pod določenimi pogoji obdavčen po ničelni stopnji – Dopustnost – Zahteva – Naloženi podjem, ki nima statusa družbe države članice

(Direktiva Sveta 90/435, člena 2(c) in 5(1))

Direktivo Sveta z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (90/435/EGS) je treba razlagati tako, da njen člen 5(1) ne nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere se pri viru odtegnjeni davek obračuna na dividende, ki jih je odvisna družba s sedežem v tej državi članici razdelila davčnemu kolektivnemu naložbenemu podjemu s sedežem v drugi državi članici, ki je zavezan za davek od dohodkov pravnih oseb po ničelni stopnji, če ta subjekt ni „družba države članice“ v smislu te direktive.

V zvezi s tem je treba navesti, da člen 2(c) Direktive 90/435 določa pozitivno merilo opredelitve, in sicer, da je zavezanec za zadevni davek, ter negativno merilo, in sicer, da je brez možnosti izbire ali oprostitve. Določitev teh meril, enega pozitivnega in drugega negativnega, napeljuje na to, da pogoj iz člena 2(c) te direktive ne zahteva le, da se za družbo uporabi zadevni davek, ampak želi tudi izključiti položaje, ki vsebujejo možnost, da družbi, kljub temu, da je zavezana za ta davek, dejansko ne bi bilo naloženo plačilo tega davka. Čeprav se formalno družbi, ki je zavezanka za plačilo davka po ničelni stopnji, če je bil ves njen dobiček razdeljen njenim delničarjem, ta davek ne oprosti, je ta družba praktično prav v položaju, ki se ga želi s pogojem iz člena 2(c) Direktive 90/435 izključiti, in sicer v položaju, ko tega davka ni dolžna plačati. Kot je namreč navedel generalni pravobranilec v točkah 43 in 44 sklepnih predlogov, vključitev v nacionalno zakonodajo določbe, v skladu s katero je lahko konkretna kategorija družb pod določenimi pogoji upravičena do ničelne davčne stopnje, pomeni, da tem družbam tega davka ni treba plačati (glej tudi sodbo z dne 20. maja 2008, Orange European Smallcap Fund,C‑194/06, EU:C:2008:289, točki 33 in 34).

(Glej točke od 31 do 34 in 43 ter izrek.)
3.

Promet — Cestni promet — Uredba št. 1071/2009 — Skupna pravila glede pogojev za opravljanje dejavnosti cestnega prevoznika — Nacionalni elektronski register podjetij cestnega prevoza — Nevzpostavitev takega registra in medsebojne povezave z nacionalnimi elektronskimi registri drugih držav članic — Neizpolnitev obveznosti (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1071/2009, člen 16(1) in (5)) (glej odstavke 15, od 21 do 23, 25 in izrek)
Približevanje zakonodaj–Elektronska komunikacijska omrežja in storitve–Univerzalna storitev in pravice uporabnikov–Direktiva 2002/22–Telefonske imeniške storitve in zagotavljanje imenikov–Podjetja, ki naročnikom dodeljujejo telefonske številke–Obveznost do ponudnikov imeniških storitev in imenikov–Pojem „zahteve“–Zahteva podjetja s sedežem v drugi državi članici, ki zaprosi za ustrezne informacije za zagotavljanje teh storitev v tej državi članici in/ali v drugih državah članicah–Vključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 25(2))
(Glej točke 29 in od 31 do 34 ter točko 1 izreka.)

Direktiva 2004/18 se namreč nanaša na postopke za oddajo javnih naročil, in ne na postopke, katerih predmet so koncesije za storitve, saj so zadnje izključene iz področja uporabe navedene direktive na podlagi njenega člena 17. V zvezi z razliko med javnim naročilom storitev in koncesijo za storitve je treba ugotoviti, da čeprav je način tako eden od odločilnih dejavnikov za opredelitev koncesije za storitve, takšna opredelitev pomeni, da koncesionar prevzame tveganje, povezano z opravljanjem zadevnih storitev, in da to, da se tveganje, povezano z opravljanjem storitev, ne prenese na ponudnika, pomeni, da je zadevni posel javno naročilo storitev, in ne koncesija za storitve. Kadar ponudnik storitve ne prejema plačila od naročnika in nosi celotno tveganje, povezano z opravljanjem dejavnosti pobiranja in prenosa stav, take koncesije ni mogoče opredeliti za javno naročilo storitev v smislu člena 1(2)(a) in (b) Direktive 2004/18.

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi, s katero je subjektom, ki se želijo prijaviti na javni razpis za podelitev koncesij na področju iger na srečo in stav, naložena obveznost, da dokažejo svojo ekonomsko in finančno sposobnost s potrdili vsaj dveh bančnih ustanov, ne da bi bilo dovoljeno to sposobnost dokazovati tudi kako drugače, če je s to določbo mogoče izpolniti pogoje glede sorazmernosti, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Države članice namreč prosto določajo cilje svoje politike na področju iger na srečo, in če je to potrebno, natančno opredelijo želeno raven varstva glede varstva potrošnikov in javnega reda. Vendar morajo omejitve, ki jih države članice določijo, izpolnjevati pogoje, predvsem glede utemeljitve teh omejitev z nujnimi razlogi v splošnem interesu in glede njihove sorazmernosti. Glede nacionalne določbe, ki je v okviru cilja boja proti kriminaliteti, povezani z igrami na srečo, upravičena z interesom zagotovitve nepretrgane dejavnosti zakonitega pobiranja stav, zato da se tako zaustavi razvoj vzporedne nezakonite dejavnosti, in z interesom varstva potrošnikov, je treba ugotoviti, da tak cilj lahko pomeni nujni razlog v splošnem interesu, s katerim je mogoče upravičiti omejitev temeljnih svoboščin.

V zvezi z vprašanjem, ali je navedena omejitev primerna za zagotovitev uresničitve zastavljenega cilja, je treba ugotoviti, da se z bančnimi potrdili dveh bančnih ustanov očitno lahko zagotovi, da ima gospodarski subjekt ekonomsko in finančno sposobnost, da lahko izpolni obveznosti, ki bi jih lahko imel do dobitnikov. Ob upoštevanju posebne narave gospodarskih dejavnosti v sektorju iger na srečo obveznost za ponudnike, ki so bili ustanovljeni pred manj kot dvema letoma in katerih skupni prihodki, povezani z dejavnostjo prirejevalca iger na srečo, so v zadnjih dveh letih znašali manj kot dva milijona EUR, da predložijo ustrezna potrdila, ki sta jih izdali vsaj dve bančni ustanovi, ne presega tega, kar je potrebno za uresničitev zastavljenega cilja.

(Glej točke 40, 42, 43, 45, 46, 48 in 50 ter točko 2 izreka.)
(Glej točke od 36 do 39.)

Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi v različici, ki izhaja iz Izvedbene uredbe Komisije (EU) št. 1001/2013 z dne 4. oktobra 2013, je treba razlagati tako, da je treba proizvod, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki se uporablja za proizvodnjo kalcijevih tablet v obliki navadnih tablet, šumečih tablet in žvečljivih tablet, ki je sestavljen iz kemično opredeljenega kalcijevega karbonata v prahu in modificiranega škroba, dodanega z namenom lažje proizvodnje tablet, z vsebnostjo škroba manj kot 5 mas. %, uvrstiti pod tarifno številko 2106 te nomenklature.

(Glej točko 55 in izrek.)
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, členi 3(u), 10a(3) in 5; Sklep Komisije 2011/278, člen 15(3))

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev za brezplačno dodelitev pravic do emisije – Metoda dodelitve – Izračun na podlagi največje letne količine takih pravic, ki se dodelijo – Upoštevanje emisij proizvajalcev električne energije pri določitvi te količine – Nedopustnost

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev za brezplačno dodelitev pravic do emisije – Referenčne vrednosti, ki jih je treba uporabiti pri izračunu dodelitve pravic – Sklep Komisije o določitvi referenčne vrednosti za vročo litino – Zapletena gospodarska presoja – Očitna napaka pri presoji – Neobstoj

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 10a(5), prvi pododstavek, (b); Sklep Komisije 2013/448, člen 4 in Priloga II)

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev za brezplačno dodelitev pravic do emisije – Metoda dodelitve pravic – Izračun na podlagi največje letne količine takih pravic, ki se dodelijo – Upoštevanje emisij iz naprav, ki so bile vključene v sistem trgovanja s pravicami pred letom 2013, pri določitvi te količine – Nedopustnost

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Dodelitev brezplačnih pravic do emisije za emisije, povezane s proizvodnjo in s porabo ali odvajanjem toplote – Dodelitev brezplačnih pravic podnapravi z referenčno vrednostjo za gorivo, ki proizvaja toploto, in podnapravi z referenčno vrednostjo za toploto, ki odvaja isto toploto – Prepoved dvojnega štetja emisij in dvojne dodelitve pravic med podnapravami

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 10a; Sklep Komisije 2011/278, člen 10, od (1) do (3) in (8))