SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE,

predstavljeni 24. septembra 2020 ( 1 )

Združeni zadevi C‑434/19 in C‑435/19

Poste Italiane SpA

proti

Riscossione Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincie siciliane (C‑434/19)

in

Agenzia delle entrate – Riscossione

proti

Poste Italiane SpA (C‑435/19),

ob udeležbi

Poste italiane SpA – Bancoposta

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija))

„Vprašanje za predhodno odločanje – Konkurenca – Državna pomoč – Zloraba prevladujočega položaja – odjetje, ki mu države članice odobrijo posebne ali izključne pravice – Storitve splošnega gospodarskega pomena (SSGP) – Upravljanje storitve poštnega tekočega računa za pobiranje občinskega davka na nepremičnine – Provizije, ki jih enostransko določi upravičeno podjetje“

1. V Italiji so od leta 1992 do leta 2011 zavezanci za plačilo občinskega davka na nepremičnine (v nadaljevanju: ICI) tega plačevali koncesionarjem, pooblaščenim za njegovo pobiranje (v nadaljevanju: koncesionarji), ki so bili pred oktobrom 2006 zasebni subjekti. ( 2 )

2. Plačilo je bilo treba izvesti v gotovini ali z nakazilom na poštni tekoči račun, ki so ga koncesionarji morali nujno odpreti pri kateri koli poslovalnici družbe Poste Italiane SpA. ( 3 ) Ta družba je imetnikom računa zaračunavala provizijo za vsako vplačilo.

3. Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) sprašuje, ali pomeni sistem „zakonskega monopola“, ki je bil vzpostavljen v korist družbe Poste Italiane za upravljanje storitve vodenja poštnega tekočega računa, na katerega se vplačuje ICI, državno pomoč, ki je v nasprotju s členoma 106 in 107 PDEU. Izvedeti želi tudi, ali je ta sistem v skladu s členom 102 PDEU.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. Člen 14 PDEU določa: „Brez poseganja v člen 4 Pogodbe o Evropski uniji in člene 93, 106 in 107 te pogodbe ter ob upoštevanju položaja, ki ga imajo službe splošnega gospodarskega pomena v okviru skupnih vrednot Unije, pa tudi njihove vloge pri pospeševanju socialne in teritorialne kohezije, skrbijo Unija in države članice v mejah svojih pristojnosti na področju uporabe Pogodb za to, da takšne službe delujejo na podlagi načel in pogojev, zlasti ekonomskih in finančnih, ki jim omogočajo izpolnjevanje njihovih nalog. Evropski parlament in Svet z uredbami, sprejetimi po rednem zakonodajnem postopku, določita ta načela in pogoje brez poseganja v pristojnosti držav članic, da v skladu s Pogodbama zagotavljajo in financirajo take službe ter naročajo njihove storitve.“

5. Člen 102 PDEU določa: „Kot nezdružljiva z notranjim trgom je prepovedana vsaka zloraba prevladujočega položaja enega ali več podjetij na notranjem trgu ali njegovem znatnem delu, kolikor bi lahko prizadela trgovino med državami članicami. Takšna zloraba je zlasti: (a) neposredno ali posredno določanje nepoštenih nakupnih ali prodajnih cen ali drugih nepoštenih pogojev poslovanja; (b) omejevanje proizvodnje, trgov ali tehničnega razvoja na škodo potrošnikov; (c) uporaba neenakih pogojev za primerljive posle z drugimi trgovinskimi partnerji, ki slednje postavlja v podrejen konkurenčni položaj; (d) sklepanje pogodb, ki sopogodbenikom narekujejo sprejetje dodatnih obveznosti, ki po svoji naravi ali glede na trgovinske običaje nimajo nikakršne zveze s predmetom takšnih pogodb.“

6. Člen 106(1) in (2) PDEU določa: „1. Države članice glede javnih podjetij ali podjetij, katerim so odobrile posebne ali izključne pravice, ne smejo sprejeti ali ohraniti v veljavi ukrepov, ki so v nasprotju s pravili iz Pogodb, zlasti iz člena 18 in členov 101 do 109. 2. Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, oziroma podjetja, ki imajo značaj dohodkovnega monopola, ravnajo po pravilih iz Pogodb, zlasti po pravilih o konkurenci, kolikor uporaba takšnih pravil pravno ali dejansko ne ovira izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene. Razvoj trgovine ne sme biti prizadet v takšnem obsegu, ki bi bil v nasprotju z interesi Unije.“

7. Člen 107(1) PDEU določa: „Razen če Pogodbi ne določata drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva z notranjim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“

8. Člen 108(3) PDEU določa: „Komisija mora biti obveščena o vseh načrtih za dodelitev ali spremembo pomoči dovolj zgodaj, da lahko predloži pripombe. Če meni, da takšen načrt glede na člen 107 ni združljiv z notranjim trgom, nemudoma sproži postopek iz odstavka 2. Zadevna država članica ne sme izvajati svojih predlaganih ukrepov, dokler v tem postopku ni sprejet dokončen sklep.“

B. Nacionalno pravo

1. Določbe, ki se uporabljajo za poštne tekoče račune

a) Zakon št. 662 iz leta 1996 ( 4 )

9. Člen 2 določa: „18. […] Družba Poste Italiane lahko od 1. januarja 1997 za imetnike poštnih računov določi provizije. […] 19. Družba Poste Italiane in drugi izvajalci poštne in plačilne storitve, za katere z veljavno ureditvijo ni izrecno določen sistem zakonskega monopola, opravljajo pod pogoji svobodne konkurence. […] Družba Poste Italiane mora voditi ločene računovodske evidence, v okviru katerih zlasti razlikuje med stroški in obremenitvami, povezanimi s storitvami, izvajanimi v okviru sistema zakonskega monopola, ter stroški in obremenitvami, ki se nanašajo na storitve, izvajane pod pogoji svobodne konkurence. 20. Od 1. aprila 1997 družba Poste Italiane določi – prav tako na podlagi sporazuma – cene storitev iz odstavka 19, pri čemer upošteva zahteve strank in značilnosti povpraševanja ter zahtevo po ohranitvi in razvoju obsega prometa […]“.

b) Uredba predsednika republike št. 144/2001 ( 5 )

10. V skladu s členom 3(1) te uredbe so, „razen če v tej uredbi ni določeno drugače, razmerja s strankami in poštni tekoči račun urejeni s pogodbo ob upoštevanju določb civilnega zakonika in posebnih zakonov“.

c) Sklep upravnega odbora Poste Italiane št. 57/1996

11. S tem sklepom je bilo odrejeno, da se za vsako operacijo upravljanja poštnega tekočega računa koncesionarjev za pobiranje davkov zaračuna provizija. Njen znesek je bil med 1. aprilom 1997 in 31. majem 2001 določen v višini 0,05 EUR, med 1. junijem 2001 in 31. decembrom 2003 pa v višini 0,23 EUR.

2. Določbe, ki se uporabijo za davščine lokalnih skupnosti

a) Zakonska uredba št. 504 iz leta 1992 ( 6 )

12. Člen 10(3) določa: „Davek, dolgovan v skladu z odstavkom 2, se plača z neposrednim plačilom koncesionarju za pobiranje davkov, ki je pristojen za občino iz člena 4 ali s plačilom na ustrezni poštni tekoči račun, ki se vodi na ime navedenega koncesionarja […]. Provizijo, dolgovano koncesionarju, krije občina obdavčitve in znaša 1 % prejetih zneskov ter najmanj [1,75 EUR] in največ [50 EUR] za vsako plačilo, ki ga opravi davčni zavezanec.“

b) Uredba ministra za finance št. 567 iz leta 1993 ( 7 )

13. Na podlagi členov od 5 do 7 lahko imetniki davčnega računa zneske v zvezi z dohodnino, davkom od dohodkov pravnih oseb – tudi kot substitut – lokalnim davkom od dohodkov, davki, ki so nadomestili navedene davke, ter DDV plačajo neposredno pri izpostavah koncesionarja ali pri kreditni instituciji z nepreklicnim nalogom za plačilo, ki se glasi na koncesionarja.

c) Zakonska uredba št. 446 iz leta 1997 ( 8 )

14. S členom 59(1) se od občin zaradi racionalizacije načinov plačevanja zahteva sprejetje ureditve o pobiranju lokalnih prispevkov, pri čemer so poleg plačila koncesionarju določena še plačilo na poštni tekoči račun davčne uprave občine, neposredno plačilo tej upravi in plačilo prek bančnega sistema.

d) Uredba‑zakon št. 70 iz leta 2011 ( 9 )

15. Člen 7(2)(gg‑septies) ( 10 ) določa: „Če pobiranje prejemkov opravljajo le [koncesionarji], se izvaja prek odprtja enega ali več poštnih ali bančnih vplačilnih tekočih računov, ki se vodijo na ime koncesionarja in so namenjeni pobiranju prejemkov subjekta, po naročilu katerega se pobirajo, ter na katere se morajo vplačevati vsi pobrani zneski.“

II. Dejansko stanje (kakor izhaja iz predložitvene odločbe) spora in vprašanja za predhodno odločanje

16. Med napredovanjem postopka privatizacije družbe Poste Italiane so se opredeljevale njene dejavnosti. Z nacionalno ureditvijo ji je bilo zlasti pridržano izvajanje nekaterih storitev, v zvezi s katerimi je morala voditi ločeno računovodstvo.

17. V skladu s členom 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 se ICI lahko poravna bodisi „z neposrednim plačilom koncesionarju za pobiranje davkov, ki je pristojen za občino [obdavčene nepremičnine]“ bodisi s plačilom „na ustrezni poštni tekoči račun, ki se vodi na ime […] koncesionarja“. Koncesionar je bil za izpolnitev obveznosti, ki jo je imel do ozemeljske enote, ki je pobiralka davka, torej prisiljen odpreti poštni tekoči račun.

18. Po mnenju predložitvenega sodišča na to obveznost do leta 2011 niso vplivale poznejše reforme, s katerimi je bil razširjen nabor načinov plačila lokalnih davščin (nepreklicni nalog za plačilo, plačilo na izpostavah občine ali nakazilo na račune občinske blagajne). Šele v navedenem letu je bila koncesionarju za pobiranje lokalnih davkov priznana možnost, da namesto poštnega računa preprosto odpre en sam bančni račun.

19. Med postopkom privatizacije Amministrazione delle Poste so se spreminjala tudi merila za določitev tarif poštnih in plačilnih storitev. ( 11 ) Zlasti je bilo: – leta 1996 določeno, da bo zaračunavala provizijo za vsako operacijo, izvedeno v okviru upravljanja razmerij poštnih tekočih računov s koncesionarji za pobiranje davkov; – leta 2001 določeno, da se za razmerja s strankami in poštne tekoče račune uporablja civilnopravna pogodbena ureditev, ki se je že uporabljala za bančne račune.

20. V sporih, v okviru katerih sta bila predložena ta predloga za sprejetje predhodne odločbe, si nasproti stojijo družba Poste Italiane in koncesionarja, ( 12 ) od katerih ta družba zahteva plačilo provizij za vsako vplačilo ICI na njune poštne tekoče račune od leta 1997 do leta 2011: – na eni strani (zadeva C‑434/19) je družba Poste Italiane predlagala, naj se družbi Riscossione Sicilia naloži, naj ji plača sporno provizijo. Tožba družbe Poste Italiane je bila na prvi stopnji zavrnjena, vendar ji je pritožbeno sodišče pravico do te provizije priznalo za obdobje po 1. juniju 2006. – Na drugi strani (zadeva C‑435/19) je bil podoben zahtevek, ki ga je družba Poste Italiane vložila proti Agenzia, prav tako najprej zavrnjen, na pritožbeni stopnji pa mu je bilo ugodeno.

21. Zoper ti sodbi sta bili vloženi pritožbi pri Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče), ki je v obeh zadevah predložilo ta – po besedilu enaka – vprašanja za predhodno odločanje. „1. Ali je predpis, kakršen je določen v členu 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992, v povezavi s členom 2, od (18) do (20), zakona št. 662/1996, na podlagi katerega se vzpostavi in vzdržuje – tudi po privatizaciji storitev ‚BancoPosta‘, ki jih opravlja družba Poste Italiane S.p.A. – pridržanje dejavnosti (sistem monopola) za družbo Poste Italiane […], ki se nanašajo na upravljanje storitev poštnega tekočega računa za pobiranje občinskega davka na nepremičnine (ICI), v nasprotju s členom 14 PDEU […] in členom 106(2) PDEU […] in uvrstitvijo v sistem storitev splošnega gospodarskega pomena (SSGP), ob upoštevanju razvoja nacionalnih predpisov s področja pobiranja davkov, ki vsaj od leta 1997 zavezancem in lokalnim organom, ki pobirajo davek, omogoča, da uporabijo načine plačila in pobiranja davkov (tudi lokalnih) prek bančnega sistema? 2. Če se – v odgovoru na prvo vprašanje – šteje, da vzpostavitev zakonskega monopola ustreza značilnostim SSGP, ali je predpis, kakršen je ta iz člena 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 v povezavi s členom 2, od (18) do (20), zakona št. 662/1996 in členom 3(1) uredbe […] št. 144/2001, ki pooblašča družbo Poste Italiane […], da enostransko določi znesek ‚provizije‘, ki ga mora plačati koncesionar (agent) za pobiranje občinskega davka na nepremičnine in se uporablja za vsako transakcijo, izvedeno na poštnem tekočem računu, ki se vodi na ime koncesionarja, v nasprotju s členom 106(2) PDEU […] in členom 107(1) PDEU […], glede na razlago teh predpisov, kakor jo je podalo Sodišče v zvezi z zahtevami za razlikovanje zakonitega ukrepa – zaradi obveznosti javne storitve – od nezakonite pomoči (sodba […] Altmark […] C‑280/00), ob upoštevanju, da je družba Poste Italiane […] s sklepom upravnega odbora št. 57/1996 navedeno provizijo določila v višini 100 lir za obdobje od 1. aprila 1997 do 31. maja 2001 in 0,23 EUR za obdobje po 1. juniju 2001? 3. Ali je sklop predpisov, kakršen je ta, ki ga sestavljajo člen 2, od (18) do (20), zakona št. 662/1996, člen 3(1) uredbe […] št. 144/2001 in člen 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992, po katerih je koncesionar (agent) nujno zavezan k plačilu ‚provizije‘, kakor jo enostransko določa in/ali spremeni družba Poste Italiane […], in ne more odstopiti od pogodbe o poštnem tekočem računu, ne da bi pri tem kršil obveznost, določeno s členom 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992, in posledično obveznost pobiranja občinskega davka na nepremičnine (ICI), ki jo je prevzel od lokalnega davčnega organa, v nasprotju s členom 102, prvi odstavek, PDEU […], kot ga razlaga Sodišče […]?“

III. Postopek pred Sodiščem

22. Sodno tajništvo Sodišča je vprašanja za predhodno odločanje prejelo 5. junija 2019.

23. Pisna stališča so predložile družba Poste Italiane, Agenzia in Komisija, ki so pisno odgovorile na vprašanja Sodišča, s katerimi je bila nadomeščena javna obravnava, ki je bila razpisana za 22. april 2020, a pozneje odpovedana.

IV. Analiza

A. Uvodna ugotovitev

24. Sodišče mora pri odločanju o predlogu za sprejetje predhodne odločbe izhajati iz dejanskega stanja in opisa nacionalne zakonodaje, ki mu ju posreduje predložitveno sodišče. ( 13 )

25. V tej zadevi iz tega opisa izstopa – kot ga imenuje predložitveno sodišče – „zakonski monopol“ družbe Poste Italiane na zagotavljanje storitve tekočega računa za vplačila ICI. Vendar davčnim zavezancem zaradi tega monopola ni preprečeno – kot je priznano v predložitvenih sklepih – da davek brez posredovanja družbe Poste Italiane plačajo neposredno koncesionarjem.

26. Družba Poste Italiane je v pisnem stališču (točke od 12 do 15) in v odgovoru na posebno vprašanje Sodišča navedla, da so obstajale tudi druge alternativne oblike plačila ICI, ki v predložitvenem sklepu niso omenjene.

27. Natančneje, trdi, da je bilo to plačilo mogoče opraviti prek „kreditnih institucij [ki niso družba Poste Italiane], določenih v sporazumu s koncesionarjem“, ( 14 ) od zakonske uredbe št. 446/1997 dalje pa tudi neposredno pri lokalni upravi, pristojni za pobiranje ICI, ali v nekaterih finančnih institucijah, ki jih ta imenuje. ( 15 )

28. O teh elementih se mora opredeliti Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče); njihova potrditev bi lahko do neke mere oslabila premiso, iz katere izhaja predlog za sprejetje predhodne odločbe.

B. Prvo vprašanje za predhodno odločanje

29. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem izvedeti, ali ima to, da je družbi Poste Italiane pridržana dejavnost upravljanja storitve poštnega tekočega računa za pobiranje ICI, značilnosti storitve splošnega gospodarskega pomena.

1. Stališča strank

30. Družba Poste Italiane trdi, da prvo vprašanje ni dopustno, ker se sklicuje na člen 14 PDEU in implicira pristojnost nacionalnega sodišča, da neposredno uporabi člen 106(2) PDEU.

31. Podredno trdi, da na podlagi zakonske ureditve družbe Poste Italiane ta nima izključne pravice v zvezi s storitvijo pobiranja ICI, saj lahko koncesionarji uporabijo tudi druga sredstva. Trdi, da tako ali tako niso izpolnjeni pogoji za to, da bi se upravljanje poštnih tekočih računov lahko štelo za storitev splošnega gospodarskega pomena.

32. Agenzia trdi, da je razmerje med koncesionarji in družbo Poste Italiane monopolistično. Prvi morajo nujno odpreti poštni tekoči račun pri navedeni družbi, ki lahko enostransko spreminja pogodbene pogoje.

33. Agenzia meni, da storitve poštnega računa, ki jo družba Poste Italiane zagotavlja pod takimi pogoji in ki se financira z obvezno provizijo, ne morejo zagotavljati drugi – nacionalni ali evropski – subjekti, kar daje prednost enemu samemu podjetju. Trdi tudi, da določitev provizij ni bila opravljena objektivno in pregledno in da je onemogočeno, da bi se koncesionarji lahko pogajali o ugodnejših pogojih.

34. Po mnenju Komisije se ne zdi, da je družba Poste Italiane z aktom (v smislu sodne prakse Sodišča) obvezana k zagotavljanju storitve iz naslova obveznosti javne službe.

2. Dopustnost

35. Menim, da to, da se predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu sklicuje na člen 14 PDEU, ne povzroči nedopustnosti prvega vprašanja. Ne glede na to, da – kot trdi družba Poste Italiane – ni jasno razvidno, kakšen razlagalni dvom se v zvezi s to določbo pojavlja v obravnavani zadevi, ni sporno, da se prvo vprašanje v bistvu nanaša na člen 106 PDEU: sklicevanje na člen 14 PDEU je dodano zato, ker so v obeh navedenih členih omenjene „storitve splošnega gospodarskega pomena“.

36. V členu 14 PDEU so službe splošnega gospodarskega pomena obravnavane v okviru določitve, da Unija in države skrbijo za to, da „takšne službe delujejo na podlagi načel in pogojev, […] ki jim omogočajo izpolnjevanje njihovih nalog“. Člen 106(2) PDEU določa, da obveznost podjetij, pooblaščenih za njihovo opravljanje, da se ravnajo po pravilih iz Pogodb, zlasti po pravilih o konkurenci, ne sme ovirati „izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene“.

37. Obe določbi imata torej skupen smisel: zagotoviti, da podjetja gospodarske storitve v splošnem interesu izvajajo v skladu s Pogodbama in da se obenem ne posega v njihove posebne naloge.

38. Kot trdi družba Poste Italiane, je naloga nacionalnega sodišča, da presodi, ali so prakse podjetij, pooblaščenih za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, združljive s členom 106 PDEU. Nacionalna sodišča so ta, ki morajo „preveriti, ali je mogoče take prakse, če so v nasprotju s to določbo, upravičiti s potrebami, ki izhajajo iz posebne naloge, ki je bila poverjena podjetjem“. ( 16 )

39. Vendar lahko nacionalno sodišče v okviru člena 267 PDEU, če se mu zdi primerno, prosi za sodelovanje Sodišča in mu predloži dvome, ki jih ima v zvezi z razlago člena 106 PDEU. ( 17 ) Ti dvomi se lahko upravičeno nanašajo na možnost opredelitve neke dejavnosti kot storitve splošnega gospodarskega pomena.

40. Skratka, Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče) postavlja vprašanje v zvezi z razlago prava Unije, na katero je Sodišče načeloma dolžno odgovoriti. ( 18 ) Na to vprašanje mu ne bi bilo treba odgovoriti le, če bi bilo očitno, da zahtevana razlaga ni v nikakršni zvezi s sporom v glavni stvari, če bi bilo hipotetično ali če Sodišče ne bi imelo na voljo dejanskih ali pravnih elementov, ki jih potrebuje za oblikovanje odgovora. ( 19 ) Pri prvem vprašanju ni podano nič od navedenega.

3. Vsebinska presoja

41. Kot sem spomnil, je naloga predložitvenega sodišča, da presodi, ali je bilo družbi Poste Italiane dejansko poverjeno izvajanje jasno opredeljenih obveznosti javne službe.

42. Brez poseganja v končno presojo tega sodišča naj navedem, da se strinjam z družbo Poste Italiane in Komisijo, da iz analize sporne zakonske ureditve ne izhaja, da bi se finančne storitve, ki jih je družba Poste Italiane opravljala za koncesionarje za pobiranje ICI, lahko opredelile kot storitve „splošnega gospodarskega interesa“.

43. Pristojnost, ki je državam članicam priznana v zvezi z opredelitvijo storitev splošnega gospodarskega pomena, ni neomejena, ampak je odvisna od vrste pogojev. Med njimi je, prvič, ta, da mora biti zadevno podjetje dejansko pooblaščeno za izpolnjevanje obveznosti javne službe in da morajo biti te obveznosti v nacionalnem pravu jasno opredeljene. ( 20 )

44. Ta pogoj „sledi […] cilju preglednosti in pravne varnosti, s katerim se zahteva izpolnjevanje minimalnih meril glede obstoja enega ali več oblastvenih aktov, s katerim so dovolj natančno določeni vsaj narava, trajanje in področje uporabe obveznosti javne službe, ki so naložene podjetjem, pooblaščenim za izpolnjevanje teh obveznosti“. ( 21 ) Tako da „[b]rez jasne opredelitve teh objektivnih meril […] ne bi bilo mogoče preveriti, ali je določena dejavnost lahko zajeta s pojmom SSGP“. ( 22 )

45. V zvezi z bančno dejavnostjo družbe Poste Italiane pa ni bilo ugotovljeno, da je bila ta k zagotavljanju določenih storitev javne službe formalno obvezana tako, da sta bila njihova narava in obseg dovolj natančno opredeljena, zaradi česar ni izpolnjen zgoraj navedeni cilj preglednosti in pravne varnosti. Ta dejavnik bi že sam po sebi zadostoval za izključitev, da gre za storitev splošnega gospodarskega pomena.

46. Nekaj drugega pa je, da družba Poste Italiane kot izvajalka univerzalne poštne storitve v Italiji na tem posebnem področju nesporno opravlja storitev splošnega gospodarskega pomena. Vendar, kot je Sodišče že ugotovilo, v poštnih storitvah, ki so predmet urejanja v Direktivi 97/67/ES, ( 23 ) niso zajete finančne storitve, ki jih izvajajo poštna podjetja, in sicer niti „tist[e], ki jih izvajalci poštnih storitev opravljajo dodatno“. ( 24 )

47. Skratka, zdi se, da finančne storitve, ki jih svojim strankam nudi družba Poste Italiane – pri čemer izkorišča, kot to imenuje predložitveno sodišče, kapilarnost svoje mreže podružnic na italijanskem ozemlju – niso oblikovane kot storitev splošnega pomena v smislu sodne prakse Sodišča. ( 25 ) Ena od teh storitev je tudi, da tretjim (med katerimi so koncesionarji za pobiranje ICI) omogoča odprtje in upravljanje – poštnih ali drugačnih – tekočih računov.

C. Drugo vprašanje za predhodno odločanje

48. Corte di Cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče) drugo vprašanje postavlja, če bi se „šte[lo], da vzpostavitev zakonskega monopola [družbe Poste Italiane] ustreza značilnostim SSGP“.

49. Družba Poste Italiane in Komisija v skladu s svojim stališčem v zvezi s prvim vprašanjem trdita, da na drugo vprašanje ni treba odgovoriti: če ni mogoče ugotoviti obstoja storitve splošnega gospodarskega pomena, na vprašanje, s katerim se ta obstoj predpostavlja, ni treba odgovoriti.

50. Vendar je Komisija podredno preučila, ali so v obravnavanem primeru izpolnjeni tako imenovani „pogoji Altmark“. ( 26 ) Meni, da bi bilo treba – ker ti pogoji po njenem niso izpolnjeni – sporne provizije opredeliti kot državno pomoč, ki ni združljiva s členom 107 PDEU.

51. Glede na rešitev, ki jo predlagam za prvo vprašanje, po mojem mnenju ni treba analizirati drugega, katerega izhodišče je ravno to, kar se z odgovorom na prvo vprašanje zavrača.

52. Vseeno bom podredno, tako kot Komisija, razčlenil tudi drugo vprašanje. Zdi se mi primerno poudariti, da je predložitveno sodišče v tem vprašanju poudarilo možnost, priznano družbi Poste Italiane, da enostransko določi znesek provizije, ki se zaračuna koncesionarju. Ta dejavnik naj bi bil z vidika njegovega pristopa odločilen za presojo združljivosti spornih določb s členoma 106(2) in 107(1) PDEU.

53. Da bi se državni ukrep lahko opredelil za „pomoč“ v smislu člena 107 PDEU, morajo biti kumulativno izpolnjeni spodaj preučeni pogoji. ( 27 )

1. Državna intervencija ali intervencija z državnimi sredstvi

54. Z zakonsko uredbo št. 504/1992 je bila koncesionarjem naložena obveznost, da za pobiranje ICI, ki so ga plačevali davčni zavezanci, odprejo poštne tekoče račune. Družba Poste Italiane je imela korelativno pravico (ki ji je bila priznana z zakonom št. 662/1996), da za vodenje teh računov prejme provizijo, katere znesek je bil določen s sklepom št. 57/1996.

55. Provizije za vplačila, ki so jih koncesionarji plačevali družbi Poste Italiane, bi načeloma lahko izpolnjevale prvi pogoj Altmark, če bi bilo mogoče sredstva, ki se zanje porabijo, opredeliti kot „državna“ (to je, javna).

56. Vendar iz elementov v spisu ni nedvoumno razvidno, kdo dejansko in v končni fazi plača te provizije. Družba Poste Italiane in Agenzia sta na vprašanja Sodišča odgovorili, da to plačilo načeloma bremeni koncesionarje.

57. Vendar obstajajo indici, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da lahko koncesionarji za kritje tega plačila uporabijo del zneskov, ki jim jih lokalne skupnosti izplačajo za pobiranje ICI. ( 28 ) Občina, ki nanje prenese nalogo pobiranja tega davka, mora za njeno opravljanje, kot je logično, plačati. Če podjetja, ki so koncesionarji, del tega nadomestila, pri katerem gre brez dvoma za javni denar, namenijo za plačilo provizije družbi Poste Italiane, bi lahko šlo za državna sredstva.

58. Enako bi bilo, če bi občine, ki nalagajo davke, same poravnavale provizijo, ki jo mora prejeti družba Poste Italiane, če bi bili sami koncesionarji javna podjetja (kot v odgovoru na vprašanja Sodišča poudarja Komisija) ali, nazadnje, če bi morala družba Poste Italiane s prejetimi provizijami gospodariti pod pogoji, ki jih določi javna oblast.

59. Te elemente mora razjasniti predložitveno sodišče in tako preveriti, ali je izpolnjen prvi od pogojev Altmark.

2. Morebiten vpliv na trgovino med državami članicami in izkrivljanje konkurence

60. Ker družba Poste Italiane z zagotavljanjem storitve poštnega tekočega računa deluje v sektorju, ki je odprt za konkurenco (bančništvo), mora predložitveno sodišče preučiti tudi, ali bi prejemanje spornih provizij lahko vplivalo na trgovino z drugimi državami članicami in izkrivljalo konkurenco. ( 29 )

61. Če bi se kljub zgornjim preudarkom ( 30 ) potrdilo, da se od leta 1997 za pobiranje ICI ni uporabljala nacionalna ureditev, v skladu s katero je bilo lokalne davke namesto prek poštnega računa mogoče plačevati prek bančnega tekočega računa, bo moralo predložitveno sodišče pretehtati vpliv te izključitve na dejavnost drugih bančnih institucij. Samo tako bo mogoče presoditi, ali je zaradi spornega ukrepa lahko prišlo do izkrivljanja konkurence v sektorju upravljanja teh davkov.

62. Predložitveno sodišče bo moralo presoditi tudi, ali so prednosti, ki jih pomeni razširjenost ozemeljske mreže družbe Poste Italiane, zadosten razlog za to, da se izključno njej neposredno poveri vodenje poštnih računov koncesionarjev, ki pobirajo ICI. Ni a priori izključeno, da bi bilo mogoče organizirati postopek oddaje javnega naročila, v katerem bi lahko sodelovali gospodarski subjekti iz drugih držav članic. ( 31 )

3. Dajanje prednosti

63. Posledica zagotovitve javnih sredstev mora biti gospodarska prednost, ki je podjetje, ki je deležno te podpore, v običajnih tržnih pogojih ne bi prejelo. ( 32 )

64. Državna pomoč iz člena 107 PDEU je torej pomoč, zaradi katere nastane prednost, ne pa pomoč, pri kateri gre izključno za nadomestilo. Da se pomoči ne bi štele za „državno pomoč“ v smislu člena 107 PDEU, morajo pomeniti nadomestilo za izpolnjevanje obveznosti javne službe. ( 33 )

65. Samo v tem primeru se šteje, da podjetja, ki so prejemniki sredstev, „dejansko ne pridobijo nobene finančne koristi in da torej učinek omenjene intervencije ni, da se ta podjetja postavijo v ugodnejši konkurenčni položaj v primerjavi s konkurenčnimi podjetji“. ( 34 )

66. Za to morajo biti izpolnjeni štirje posebni pogoji, ki so bili prav tako opisani v sodbi Altmark. ( 35 ) V tej sodbi sta torej oblikovani dve skupini pogojev: – na eni strani, ti, ki morajo biti na splošno izpolnjeni, da se pomoč lahko šteje za „državno“ v smislu člena 107 PDEU; ( 36 ) – na drugi strani pa ti, ki morajo biti podani konkretno za to, da se šteje, da ni izpolnjen tretji splošni pogoj (pomoč, zaradi katere nastane prednost).

67. Ker gre v obeh primerih za štiri pogoje, lahko, če je govora zgolj o „pogojih Altmark“, nastane zmeda. Da bi se izognil nesporazumom, bom v nadaljevanju uporabljal izraza „splošni pogoji Altmark“ in „posebni pogoji Altmark“.

68. Posebni pogoji Altmark so: – „Prvič, podjetje, ki prejema nadomestilo, mora dejansko izpolnjevati obveznosti javne službe, te obveznosti pa morajo biti jasno opredeljene.“ ( 37 ) – „Drugič, merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, morajo biti določena vnaprej ter objektivno in pregledno, da bi se preprečila ekonomska ugodnost, ki bi prejemniku dajala prednost v primerjavi konkurenčnimi podjetji.“ ( 38 ) – „Tretjič, nadomestilo ne sme presegati tistega, kar je potrebno za kritje vseh ali dela stroškov, ki so nastali z izpolnjevanjem obveznosti javne službe ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička zaradi izpolnjevanja teh obveznosti. Spoštovanje tega pogoja je nujno za zagotovitev, da se podjetju, ki prejme nadomestilo, ne dodeli nobena ugodnost, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco s tem, da bi okrepila konkurenčni položaj tega podjetja.“ ( 39 ) – „Četrtič, če podjetje, ki se mu naloži izpolnjevanje obveznosti javne službe, v konkretnem primeru ni izbrano s postopkom oddaje javnega naročila, ki omogoča, da se izbere tisti ponudnik, ki lahko te storitve opravlja z najnižjimi stroški za skupnost, se mora raven potrebnega nadomestila določiti na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno, dobro vodeno podjetje, ki je ustrezno opremljeno […], […] da lahko zadosti zahtevam javne službe, imelo pri izpolnjevanju teh obveznosti ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička zaradi izpolnjevanja teh obveznosti.“ ( 40 )

69. Preizkus, ali se pomoč lahko opredeli za „državno“ v smislu člena 107 PDEU, je treba opraviti pred preverjanjem, ali je ta pomoč potrebna za opravljanje storitve splošnega gospodarskega pomena in je zato podano odstopanje iz člena 106(2) PDEU.

70. Vendar je Sodišče ugotovilo, da se prvi od posebnih pogojev Altmark – torej ta, da je bila določena dejanska in jasna naloga za izvajanje obveznosti javne službe – „še vedno uporablja, tudi če se je uveljavljalo odstopanje, določeno v členu 106(2) PDEU“. ( 41 )

71. To je torej točka, v kateri se stikata prvi dve vprašanji predložitvenega sodišča.

72. Iz teh premis izhaja, da je treba za ugotovitev, ali gre pri proviziji, ki jo je prejemala družba Poste Italiane, za pomoč, zaradi katere se pridobi prednost (torej za ugotovitev, ali je izpolnjen tretji splošni pogoj Altmark), preučiti, ali je po svoji naravi morda kompenzacijska.

73. Ker se predložitveno sodišče sklicuje na člen 106(2) PDEU, bo zlasti treba preveriti, ali so nacionalni organi družbo Poste Italiane obvezali k zagotavljanju storitve splošnega gospodarskega pomena.

74. O tem vprašanju sem se že opredelil in nanj odgovoril nikalno. Vsekakor je šlo pri obveznosti, ki jo je v okviru svoje bančne dejavnosti prevzela družba Poste Italiane, zgolj za odprtje in vodenje poštnih tekočih računov v imenu koncesionarjev. Zlasti ni bilo ugotovljeno, da so za te račune v primerjavi z računi drugih strank družbe Poste Italiane veljala posebna določila. To je bilo potrjeno v odgovoru na vprašanje, ki ga je v zvezi s tem postavilo Sodišče.

75. Ker torej ni podana prava storitev splošnega gospodarskega pomena, spornih provizij ni mogoče šteti za pomoči, ki pomenijo nadomestilo za stroške, ki so neločljivo povezani z opravljanjem te storitve.

76. V nasprotnem primeru bi bilo treba preveriti, ali so izpolnjeni preostali trije posebni pogoji Altmark; o tem se bo Sodišče težko opredelilo (razen tako, da opozori na splošne elemente vsakega od teh pogojev), in sicer zato, ker je za preučitev dejanskega stanja spora izključno pristojno predložitveno sodišče in ker iz dokumentacije, predložene v okviru zadevnih predlogov za sprejetje predhodne odločbe, ni mogoče razbrati za to upoštevnih podatkov.

77. Okoliščina, za katero se zdi, da jo predložitveno sodišče, kot sem že omenil, posebej poudarja (to, da družba Poste Italiane enostransko določa pogoje v zvezi s tarifami za poštni tekoči račun), sama po sebi ne spreminja tega, kar je bilo že povedano zgoraj.

78. V predložitvenem sklepu ni podatkov, iz katerih bi bilo razvidno, ali provizije, ki so bile dejansko odrejene v sklepu št. 57/1996, ustrezno odražajo stroške upravljanja, ki so potrebni za opravljanje storitve poštnega tekočega računa.

79. Iz odgovorov na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče, izhaja, da so te provizije enake tem, ki jih je družba Poste Italiane v okviru sistema oglaševanja in preglednosti storitve vodenja tekočega računa brez razlikovanja uporabljala za svoje preostale stranke. ( 42 ) Če je tako, se te provizije verjetno bistveno ne razlikujejo od teh, ki jih družba Poste Italiane ali druge bančne institucije zaračunavajo za druga vplačila iz naslova davkov. Poleg tega ni razvidno, da ta sistem vsebuje pogodbene pogoje, ki so za stranke neupravičeno obremenjujoči.

80. Vsekakor bo – poudarjam – te dejavnike moralo preučiti predložitveno sodišče, ki je najbolje seznanjeno z dejstvi in zato v najboljšem položaju, da jih presodi ob upoštevanju vseh podrobnosti.

D. Tretje vprašanje za predhodno odločanje

81. S tretjim vprašanjem se želi v bistvu dognati, ali ima družba Poste Italiane zaradi zakonske ureditve, ki je določena v zvezi z njo, prevladujoč položaj, katerega zloraba je v nasprotju s členom 102 PDEU.

1. Stališča strank

82. Po mnenju družbe Poste Italiane tretje vprašanje ni dopustno, saj predložitveno sodišče ni pojasnilo, zakaj naj ureditev, ki se uporablja, ne bi bila združljiva s členom 102 PDEU. Poleg tega, da vprašanje ni dopustno, iz njega tudi napačno izhaja, da je družba Poste Italiane imetnica izključne ali posebne pravice v smislu člena 106(1) PDEU, in ne pojasnjuje, kako naj bi bila ta družba lahko pripravljena k temu, da zlorabi svoj prevladujoč položaj.

83. Družba Poste Italiane je večkrat ponovila, da so imeli koncesionarji možnost, da za opravljanje storitev plačila ICI uporabijo druge kreditne institucije. ( 43 )

84. Agenzia meni, da ima družba Poste Italiane prevladujoč položaj v tržnem segmentu storitve plačevanja ICI in da je ta položaj zlorabila s tem, da je zahtevala provizije, katerih znesek je določila enostransko in brez objektivne podlage.

85. Komisija meni, da je upoštevni trg (izdelka) trg odplačnih storitev upravljanja računov, ki jih koncesionarji uporabljajo za pobiranje ICI. Njegova velikost naj bi bila omejena, saj lahko davčni zavezanci davek plačajo tudi neposredno koncesionarju.

86. Komisija meni, da bi moralo predložitveno sodišče analizirati zadevni trg in ugotoviti, ali je imela družba Poste Italiane na njem prevladujoč položaj. Namen te analize je razjasnitev, ali so druge bančne institucije lahko nudile enako storitev kot družba Poste Italiane.

87. Komisija opozarja, da bi bila posledica možnosti enostranske določitve sporne provizije lahko tveganje, da bi družba Poste Italiane zlorabila svoj (domnevni) prevladujoč položaj. Ker pa so se davčni zavezanci lahko odločili za to, da ICI plačajo neposredno koncesionarjem, so si ti lahko prizadevali za to, da bi ta možnost postala privlačnejša. Tako so lahko ukrepali zlasti v odzivu na politiko družbe Poste Italiane, ki naj bi določala pretirane provizije za uporabo poštnega tekočega računa.

88. Po mnenju Komisije se torej zdi, da ni bilo dokazano, da tržne sile niso zadoščale za to, da bi se sporne storitve nudile enako učinkovito, kot jih je nudila družba Poste Italiane.

2. Dopustnost

89. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora predložitveno sodišče neodvisno od vprašanja, ali so bile podjetju dodeljene posebne ali izključne pravice, navesti, na katerem upoštevnem trgu in kako naj bi to podjetje imelo prevladujoč položaj. ( 44 )

90. Sodišče je zlasti poudarilo, da v smislu člena 102 PDEU „upoštevni proizvodni ali storitveni trg vključuje proizvode ali storitve, ki so nadomestljivi ali dovolj zamenljivi z zadevnim proizvodom ali storitvijo ne le na podlagi njihovih objektivnih lastnosti, zaradi katerih še posebej lahko zadovoljijo stalne potrebe potrošnikov, temveč tudi na podlagi konkurenčnih pogojev in sestave ponudbe in povpraševanja na zadevnem trgu“. ( 45 )

91. V predložitvenih sklepih pa so v zvezi s tem vprašanjem pojasnjevalne vrzeli, zaradi katerih Sodišče ne more dati koristnega odgovora. Teh vrzeli kljub stališčem udeleženk postopka predhodnega odločanja, ki jih je Sodišče pozvalo, naj zaradi ugotavljanja storitvenega trga, upoštevnega geografskega trga in obstoja nadomestnih storitev predložijo nekatere informacije, ni bilo mogoče zapolniti. ( 46 )

92. Predložitveno sodišče bi moralo Sodišču predložiti natančne informacije o značilnostih upoštevnega trga, njegovem geografskem obsegu ali morebitnem obstoju enakovrednih (nadomestnih) storitev. Ker v zvezi s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje tega ni storilo, to vprašanje ni dopustno.

93. Do enakega sklepa se pride – z drugega vidika – na podlagi ugotovitve, da iz vsebine predložitvenih sklepov v delu, ki se nanaša na tretje vprašanje, ni mogoče jasno razbrati njegovega smisla.

94. Ob prvem branju nastane vtis, da po mnenju predložitvenega sodišča že sama vzpostavitev „zakonskega monopola“ v korist družbe Poste Italiane nujno pomeni, da to podjetje zlorablja prevladujoč položaj. Družba Poste Italiane naj bi zlorabljala prevladujoč položaj, ker ima sporni zakonski monopol. ( 47 )

95. Če je ustrezna razlaga omenjenih sklepov taka, je treba ugotoviti, da temeljita na napačni predpostavki, ki ni v skladu s sodno prakso Sodišča, ( 48 ) saj se zdi, da se v njima prevladujoč položaj izenačuje z zlorabo tega položaja. V skladu s členom 102 PDEU pa ni zakonito le zadnjenavedeno ravnanje. ( 49 )

96. Ob drugačnem branju tega dela predložitvenih sklepov pa bi bilo mogoče sklepati, da predložitveno sodišče izhaja iz tega, da ni dokazano le to, da ima družba Poste Italiane prevladujoč položaj, ampak tudi to, da ga je zlorabila, ker je koncesionarjem provizije za vplačila zaračunavala v zneskih, ki jih je navedlo predložitveno sodišče. V tem primeru bi bilo vprašanje, postavljeno Sodišču, če bi se izhajalo iz njegove dobesedne formulacije, odveč, saj bi se z njim spraševalo o nečem, kar je predložitveno sodišče že presodilo.

97. Nazadnje, najbolj smiselna razlaga tega (lakoničnega) dela predložitvenih sklepov je ta, pri kateri je poudarek na tem, da bi možnost enostranske določitve provizije lahko pomenila primer „potrebne spodbuditve k zlorabi“, ki je prepovedana s členom 102 PDEU. ( 50 )

98. Šlo naj bi torej za potrditev, ali je dejansko verjetno, da gre za ta primer; drugače povedano, ali so izpolnjeni pogoji za to, da zaradi sporne ureditve nujno pride do tega, da družba Poste Italiane zlorabi prevladujoč položaj.

99. Tudi če se predpostavi, da je to najbolj pravilna razlaga dvoma predložitvenega sodišča, še vedno manjkajo podatki, ki so ključni za to, da bi Sodišče lahko z minimalno temeljitostjo presodilo o tem dvomu. Pomanjkljivost podatkov je opazna zlasti v zvezi z razjasnjevanjem, ali je bila zloraba neizogibna: (i) na upoštevnem trgu, ki ni bil natančno opredeljen; (ii) v pogojih konkurence med bančnimi ustanovami; in (iii) glede na storitve, s katerimi bi bilo eventualno mogoče nadomestiti te, ki jih opravlja družba Poste italiane.

100. Menim, da v teh okoliščinah tretje vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno. Vendar bom, če bi Sodišče presodilo drugače, na kratko predstavil svoje mnenje v zvezi z njim.

3. Vsebinska presoja

101. Komisija je v svojem stališču navedla, da se lahko glede na ureditev, ki se uporabi, koncesionarji izognejo morebitnemu ravnanju družbe Poste Italiane, ki pomeni zlorabo, in da zato hipotetičen primer potrebne spodbuditve k zlorabi ni bil potrjen.

102. O tej podrobnosti sta se na prošnjo Sodišča opredelili družba Poste Italiane in Agenzia. Prva je pritrdila trditvi Komisije. Druga pa je pristop Komisije označila za „nerealističen“.

103. Do zlorabe prevladujočega položaja bi v okviru, ki je tu upošteven, lahko prišlo, če bi družba Poste Italiane koncesionarjem naložila nepravične cene, ki bi jih ti morali plačati, ne da bi imeli možnost uporabiti druge načine pobiranja ICI. Družba Poste Italiane bi tako pridobila nezakonito prednost pred svojimi konkurenti.

104. Po mnenju Komisije do take zlorabe (morebitnega) prevladujočega položaja ne bi prišlo, če bi davčni zavezanci lahko ICI plačevali neposredno koncesionarjem. Ti bi jim lahko ponudili dovolj privlačne pogoje, ( 51 ) da bi se raje odločili za to možnost kot za plačilo na poštni tekoči račun.

105. Tudi v tem primeru je predložitveno sodišče to, ki mora odločiti o teh nasprotujočih si stališčih, o katerih bi se Sodišče zaradi neobstoja elementov presoje, ki sem jih že omenil, težko opredelilo.

106. Vsekakor bo za izvedbo te presoje morda relevantna ocena, ali bi bil gospodarski strošek ponudb koncesionarjev, ki jih je omenila Komisija, dejansko enak kot – drugače poimenovan in oblikovan – strošek, ki ga pomeni plačilo provizije, ki jo je enostransko določila družba Poste Italiane.

107. Predložitveno sodišče bi moralo poleg tega preučiti, ali je položaju družbe Poste Italiane na trgu bančne dejavnosti glede na položaj njenih konkurentov lahko koristilo to, da je bilo od leta 1997 vse lokalne davke, razen ICI, mogoče plačati prek tekočih računov.

108. Zlasti bi bilo treba razjasniti, ali je bila posledica tega, da je imela družba Poste Italiane prevladujoč položaj na področju plačila ICI, neizogibno ta, da je učinke tega položaja razširila na – konkretno – trg plačila drugih lokalnih davkov in trg celotne bančne dejavnosti na splošno.

109. Pri tej presoji se ne sme prezreti – kot v odgovoru na eno od vprašanj Sodišča ( 52 ) priznava sama Agenzia – da so bili, če se odmisli obseg vplačilnih transakcij (več deset tisoč), pogodbeni – vključno z gospodarskimi – pogoji poštnih tekočih računov, ki so veljali za koncesionarje za pobiranje ICI, enaki kot ti, ki so na splošno veljali za katerega koli imetnika tekočega računa, ki je bil pravna oseba.

110. Če bi se ta podatek potrdil, bi bil lahko indic za to, da zloraba prevladujočega položaja ni bila neizogibna. Za družbo Poste Italiane na trgu liberaliziranih bančnih storitev ne bi bilo spodbud za to, da bi vsem imetnikom tekočih računov, odprtih pri njej, (vključno s koncesionarji, za katere velja enaka ureditev kot za ostale), zaračunavala provizije za vplačila, ki bi bile občutno višje od teh, ki jih določajo druge kreditne institucije.

111. Nazadnje, za presojo v zvezi z zlorabo prevladujočega položaja bi bilo lahko odločilno to, ali so druge bančne institucije koncesionarjem nudile podobne (nadomestne) storitve, ki so jih ti lahko uporabili za prejemanje plačil zneskov ICI od davčnih zavezancev; ta podatek bo moralo preveriti predložitveno sodišče.

V. Predlog

112. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je postavilo Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija), odgovori tako: 1. Storitev tekočega računa, ki jo je družba Poste Italiana SpA v okviru svoje dejavnosti izvajanja finančnih storitev v letih od 1992 do 2011 zagotavljala koncesionarjem za pobiranje občinskega davka na nepremičnine, nima značilnosti storitev splošnega gospodarskega pomena v smislu člena 106(2) PDEU, ker ni formalnega akta o naložitvi jasno opredeljenih obveznosti javne službe, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče. 2. Glede na odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje na drugo ni treba odgovoriti. 3. Tretje vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Za pobiranje davkov je od 1. oktobra 2006 izključno pristojna Agenzia delle entrate, ki je državni subjekt. Leta 2017 je bil ustanovljen javnopravni subjekt Agenzia delle entrate‑Riscossione, ki je prevzel naloge pobiranja in ki lahko deluje za račun lokalnih uprav (regij, pokrajin in občin).

( 3 ) Družba Poste Italiane SpA (v nadaljevanju: Poste Italiane) je družba zasebnega prava, v kateri ima država večinski delež in ki je nastala po preoblikovanju Amministrazione autonoma delle Poste e delle Telecomunicazioni (avtonomna uprava za pošto in telekomunikacije) v javni gospodarski subjekt in nato v delniško družbo.

( 4 ) Legge 23 dicembre 1996, n. 662 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblica (zakon št. 662 o ukrepih za racionalizacijo javnih financ; GURI št. 303 z dne 28. decembra 1996, redni dodatek št. 233; v nadaljevanju: zakon št. 662/1996).

( 5 ) Decreto del Presidente della Repubblica 14 marzo 2001, n. 144 – Regolamento recante norme sui servizi di bancoposta (Uredba predsednika republike št. 144 o ureditvi v zvezi z poštnimi bančnimi storitvami z dne 14. marca 2001; GURI št. 94 z dne 23. aprila 2001; v nadaljevanju: Uredba št. 144/2001).

( 6 ) Decreto legislativo 30 dicembre 1992, n. 504 – Riordino della finanza degli enti territoriali, a norma dell’articolo 4 della legge 23 ottobre 1992, n. 421 (zakonska uredba št. 504 o reorganizaciji financiranja teritorialnih skupnosti na podlagi člena 4 zakona št. 421 z dne 23. oktobra 1992; GURI št. 305 z dne 30. decembra 1992, redni dodatek št. 137; v nadaljevanju: zakonska uredba št. 504/1992).

( 7 ) Decreto del Ministro delle Finanze 28 dicembre 1993, n. 567 – Regolamento di attuazione dell’art. 78, commi da 27 a 38, della legge 30 dicembre 1991, n. 413, concernente l’istituzione del conto fiscale (uredba ministra za finance št. 567 – pravilnik o izvajanju člena 78, od (27) do (38), zakona št. 413 z dne 30. decembra 1991 o uvedbi davčnega računa (GURI št. 306 z dne 31. decembra 1993)).

( 8 ) Decreto legislativo 15 dicembre 1997, n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali (zakonska uredba št. 446 o uvedbi regionalnega davka na proizvodne dejavnosti, o reviziji dohodninskih razredov, stopenj in odbitkov ter uvedbi regionalnega dodatka k temu davku in o preoblikovanju ureditve o lokalnih davkih z dne 15. decembra 1997 (GURI št. 298 z dne 23. decembra 1997, redni dodatek št. 252)).

( 9 ) Decreto legge 13 maggio 2011, n. 70 – Semestre Europeo – Prime disposizioni urgenti per l’economia (uredba‑zakon št. 70 – evropski semester – prve nujne določbe za gospodarstvo z dne 13. maja 2011 (GURI št. 110 z dne 13. maja 2011)). Preoblikovan je bil (s spremembami) v legge 12 luglio 2011, n. 106 (zakon št. 106), z dne 12. julija 2011 (GURI št. 160 z dne 12. julija 2011), ki je bil spremenjen z decreto legge 6 dicembre 2011, n. 201 (uredba‑zakon št. 201 z dne 6. decembra 2011), ki je bila nato preoblikovana (s spremembami) v legge 22 dicembre 2011, n. 214 (zakon št. 214 z dne 22. decembra 2011); v nadaljevanju: uredba‑zakon št. 70/2011).

( 10 ) Kakor je bil spremenjen s členom 5(8 bis) decreto legge 2 marzo 2012, št. 16 (uredba‑zakon št. 16 z dne 2. marca 2012), preoblikovana (s spremembami) v legge 26 aprile 2012, n. 44 (zakon št. 44 z dne 26. aprila 2012).

( 11 ) Določene so bile prepoved brezplačnih storitev za račun javnih uprav in javnih subjektov, reorganizacija usklajevanja s pristojnimi ministri in odprava vseh tarifnih in socialnih obveznosti za storitve, ki se nudijo pod pogoji konkurence.

( 12 ) Riscossione Sicilia SpA agente riscossione per la provincia di Palermo e delle altre provincia siciliane (v nadaljevanju: Riscossione Sicilia) (zadeva C‑434/19) in Agenzia delle entrate – Riscossione (v nadaljevanju: Agenzia) (zadeva C‑435/19).

( 13 ) Med drugimi glej sodbo z dne 2. aprila 2020, Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267, točka 22).

( 14 ) V zvezi s tem se sklicuje na uredbo ministra z dne 12. maja 1993, ki je bila spremenjena z uredbo ministra z dne 10. decembra 2001, na podlagi katere „lahko zavezanec za [ICI] za njegovo plačilo uporabi kreditne institucije, določene v sporazumu s koncesionarjem za pobiranje“.

( 15 ) V utemeljitev svoje trditve navaja okrožnico ministra za gospodarstvo in finance št. 4 z dne 30. maja 2002, naslovljeno „Pojasnila v zvezi s plačilom ICI“.

( 16 ) Sodba z dne 18. junija 1991, ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, točka 34).

( 17 ) „[L]e nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, [je] pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču“. Sodba z dne 27. junija 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, točka 24).

( 18 ) Loc. ult. cit.

( 19 ) Glej sodbo z dne 16. junija 2015, Gauweiler in drugi (C‑62/14, EU:C:2015:400, točka 25).

( 20 ) Sodba z dne 20. decembra 2017, Comunidad Autónoma del País Vasco in drugi/Komisija (od C‑66/16 P do C‑69/16 P, EU:C:2017:999, točka 72; v nadaljevanju: sodba Comunidad Autónoma del País Vasco in drugi/Komisija).

( 21 ) Sodba Comunidad Autónoma del País Vasco in drugi/Komisija (točka 73).

( 22 ) Loc. ult. cit.

( 23 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 52, str. 71), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2008/6/ES z dne 10. junija 2002 (UL 2008, L 52, str. 3).

( 24 ) Sodbi z dne 11. marca 2004, Asempre in Asociación Nacional de Empresas de Externaliación y Gestión de Envíos y Pequeña Paquemaría (C‑240/02, EU:C:2004:140, točka 31), in z dne 22. oktobra 2015, EasyPay in Finance Engineering (C‑185/14, EU:C:2015:716, točka 30).

( 25 ) Glej v tem smislu točki 1 in 2 sodbe z dne 13. septembra 2013, Poste Italiane/Komisija (T‑525/08, neobjavljena, EU:T:2013:481): „Družba Poste Italiane zagotavlja univerzalno poštno storitev in opravlja bančne dejavnosti na celotnem italijanskem ozemlju. […] Bančne dejavnosti tožeče stranke [družbe Poste Italiane] ne spadajo med njene obveznosti službe splošnega gospodarskega pomena.“

( 26 ) Sodba z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415; v nadaljevanju: sodba Altmark).

( 27 ) Sodba z dne 9. novembra 2017, Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑657/15 P, EU:C:2017:837, točka 32), in sodba Altmark (točka 75).

( 28 ) S členom 10(3) zakonske uredbe št. 504/1992 je bilo to nadomestilo za koncesionarje določeno v višini 1 % pobranih zneskov, a najmanj 1,75 EUR in največ 50 EUR za vsako plačilo, ki ga opravijo davčni zavezanci.

( 29 ) Sodba z dne 10. januarja 2006, Cassa di Risparmio di Firenze in drugi (C‑222/04, EU:C:2006:8, točka 140).

( 30 ) Točke od 24 do 28 teh sklepnih predlogov.

( 31 ) Sodba z dne 29. julija 2019, Azienda Napoletana Mobilità (C‑659/17, EU:C:2019:633, točka 38).

( 32 ) Sodba Altmark (točka 84).

( 33 ) Sodba Altmark (točka 87).

( 34 ) Loc. ult. cit.

( 35 ) Sodba Altmark (točke od 89 do 93).

( 36 ) Sodba Altmark (točka 75).

( 37 ) Sodba Altmark (točka 89).

( 38 ) Sodba Altmark (točka 90).

( 39 ) Sodba Altmark (točka 92).

( 40 ) Sodba Altmark (točka 93).

( 41 ) Sodba Comunidad Autónoma del País Vasco in drugi/Komisija (točka 56).

( 42 ) Glej spodaj, točki 109 in 110.

( 43 ) Glej znova točke od 24 do 28 teh sklepnih predlogov.

( 44 ) Sodba z dne 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications Belgium in drugi (C‑250/06, EU:C:2007:783, točka 21).

( 45 ) Sodba z dne 1. julija 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, točka 32).

( 46 ) Sodišče jih je med drugimi vprašalo o (i) storitvah, s katerimi je mogoče nadomestiti to, ki jo družba Poste Italiane opravlja za koncesionarje za pobiranje ICI, (ii) pogojih, pod katerih se ponujajo te nadomestne storitve; (iii) delih nacionalnega ozemlja, na katerih je družba Poste Italiane opravljala svoje storitve za koncesionarje za pobiranje ICI; in (iv) morebitnih strategijah, ki jih koncesionarji uporabljajo za spodbujanje tega, da se ICI plačuje neposredno njim, in ne prek družbe Poste Italiane.

( 47 ) Tako ga razume Komisija v točki 90 svojega pisnega stališča.

( 48 ) Sodba z dne 1. julija 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, točka 48): „zgolj to, da je do ustvarjanja ali krepitve prevladujočega položaja prišlo z dodelitvijo posebnih ali izključnih pravic, […] je združljivo s členom [102 PDEU]“.

( 49 ) Ibidem (točka 49). Za to je nujno, da „zadevno podjetje [že] zaradi izvrševanja posebnih ali izključnih pravic, ki so mu bile podeljene, zlorablj[a] svoj prevladujoči položaj ali [da] zaradi teh pravic lahko nasta[ne situacija, v kateri bi bilo podjetje spodbujeno k taki zlorabi].“ Moj poudarek.

( 50 ) Predložitveni sklep v zadevi C-435/19 v italijanskem izvirniku, stran 19, in fine. Poudarek že v izvirniku.

( 51 ) Točki 110 in 111 pisnega stališča Komisije. Med „strategijami“, ki si jih je Komisija zamislila za to, kako bi koncesionarji družbo Poste Italiane odvrnili od skušnjave, da bi z zaračunavanjem pretiranih tarif zlorabila svoj položaj, sta vzpostavitev mreže zastopnikov, pooblaščenih za prejemanje neposrednih plačil davka, ali ponujanje popustov (v lastno breme) davčnim zavezancem, ki se odločijo za ta način plačila.

( 52 ) Odgovor na četrto vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče.