ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Člen 3, skupen štirim ženevskim konvencijam z dne 12. avgusta 1949, to so konvencija (I) o izboljšanju usode ranjenih in bolnih pripadnikov oboroženih sil na bojišču, konvencija (II) o izboljšanju usode ranjenih in bolnih pripadnikov oboroženih sil na morju, konvencija (III) o ravnanju z vojnimi ujetniki ter konvencija (IV) o zaščiti civilnih oseb v času vojne (v nadaljevanju: štiri ženevske konvencije) določa: „V oboroženem spopadu, ki ni mednaroden, na ozemlju ene od visokih pogodbenic morajo vse strani v spopadu uporabljati vsaj te določbe: 1. Z osebami, ki neposredno ne sodelujejo pri sovražnostih, vključno s pripadniki oboroženih sil, ki so odložili orožje, in osebami, ki ne morejo sodelovati v boju zaradi bolezni, ran, pridržanja ali drugega vzroka, je treba vedno ravnati humano […] Zato so zoper zgoraj navedene osebe […] prepovedana naslednja dejanja: a) napadi na življenje in telo […] […] c) napadi na osebno dostojanstvo, še posebej zaničevalno in poniževalno ravnanje; […]“
38

Da bi opredelili obseg pojma odstranjevanje nečistoč v smislu opombe 1 k poglavju 25 KN, ki je predmet prvega vprašanja, je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je treba odločilno merilo za uvrstitev blaga v tarifno številko, zaradi zagotavljanja pravne varnosti in lažjega nadzora, na splošno iskati v njegovih objektivnih značilnostih in lastnostih, ki so opredeljene v besedilu tarifne številke KN in v opombah oddelkov in poglavij (glej med drugim sodbe z dne 15. februarja 2007 v zadevi RUMA, C-183/06, ZOdl., str. I-1559, točka 27; z dne 27. septembra 2007 v združenih zadevah Medion in Canon Deutschland, C-208/06 in C-209/06, ZOdl., str. I-7963, točka 34, in z dne 20. junija 2013 v zadevi Agroferm, C‑568/11, točka 27).
18

V teh okoliščinah je Gerechtshof 's‑Hertogenbosch prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba za odgovor na vprašanje, na katero je treba odgovoriti v okviru člena 110 PDEU, ali znesek davka na registracijo [zadevnega] osebnega vozila za leto 2010 presega preostali znesek davka, ki je vštet v vrednost enakovrstnih rabljenih osebnih vozil, ki so že registrirana na nacionalnem ozemlju, za določitev tega preostalega zneska za enakovrstne šteti: — primerljivo osebno vozilo, ki je bilo v letu prve uporabe [zadevnega] osebnega vozila (2006) registrirano kot novo vozilo; ali — tudi (druga) osebna vozila, ki so bila leta 2010 na voljo na trgu rabljenih vozil in so bila tako kot [zadevno] osebno vozilo prvič uporabljena 30. maja 2006 ter so sicer primerljiva, vendar so bila po 30. maju 2006 (med 30. majem 2006 in letom 2009) (uvožena in) registrirana kot rabljena osebna vozila; in/ali — tudi (druga) osebna vozila, ki so bila leta 2010 na voljo na trgu rabljenih vozil in so bila drugače kot [zadevno] osebno vozilo prvič uporabljena po 30. maju 2006, vendar so sicer primerljiva, ter po 30. maju 2006 (med 30. majem 2006 in letom 2009) (uvožena in) registrirana kot nova ali rabljena osebna vozila? 2. Ali je treba za odgovor na vprašanje, ali člen 110 PDEU nasprotuje obračunavanju BPM za registracijo [zadevnega] osebnega vozila leta 2010 v delu, v katerem je ta davek odvisen od izpustov CO2 […], ta del davka šteti za novo dajatev, ki jo je treba razlikovati od BPM, ki je bil do 1. februarja 2008 odvisen samo od [neto] kataloške cene, tako da glede odvisnosti davka od izpustov CO2 primerjava z (enakovrstnimi) rabljenimi osebnimi vozili, ki so bila registrirana pred 1. januarjem 2010, ni upoštevna? 3. Če ne gre za novo dajatev v smislu [drugega] vprašanja: ali obračunavanju BPM za registracijo [zadevnega] osebnega vozila leta 2010 v delu, v katerem je ta davek odvisen od izpustov CO2 […], v skladu s členom 110 PDEU nasprotuje to, da tudi za osebna vozila, primerljiva z [zadevnim] osebnim vozilom, ki so bila prvič uporabljena pred 1. februarjem 2008 ter so bila med 1. februarjem 2008 in 31. decembrom 2009 uvožena in registrirana kot rabljena vozila, ni bil obračunan davek, odvisen od izpustov CO2 […], medtem ko je bil ta davek, odvisen od izpustov CO2, v zgoraj navedenem obdobju obračunan pri registraciji osebnih vozil, ki so bila prvič uporabljena po 1. februarju 2008, vendar so sicer primerljiva z [zadevnim] osebnim vozilom?
59

Komisija nato navaja, da Kraljevina Španija prej ni zatrjevala, da je izbrala ta kombinirani način prenosa člena 8 Direktive 2002/91 v nacionalno pravo in da je poleg tega iz točke 8 obrazložitve kraljevega odloka 1027/2007 razvidno, da je njegov cilj prenos možnosti iz točke (a) navedenega člena 8. Poudarja, da se je Kraljevina Španija v odgovoru z dne 22. julija 2010 na dodatni uradni opomin sklicevala le na odloke avtonomnih skupnosti – nekateri med njimi so bili v postopku sprejemanja – v zvezi s pregledom kotlov, in to čeprav so določbe za prenos točke (b) tega člena 8 v špansko pravo na ta dan že obstajale.
66

Ta vlada na podlagi zgoraj navedenih sodb Schumacker in de Groot sklepa zlasti, da obstaja medsebojna zveza med obdavčitvijo dohodkov in upoštevanjem osebnega in družinskega položaja davčnih zavezancev, in sicer, da naj bi se ta položaj v državi rezidentstva upošteval le, če so v tej državi prejeti obdavčljivi dohodki. Belgijska vlada poudarja, da konvencija iz leta 1967 določa, da so dohodki, prejeti v državi članici zaposlitve, oproščeni davkov v državi članici rezidentstva. Za sistem oprostitve pa naj bi bilo značilno, da se davčna osnova zniža na 0 in preprečijo odbitki, ne glede na to, ali so ali niso povezani z osebnim in družinskim položajem.
25

Ker je rešitev sporov, o katerih mora odločiti Rechtbank te Rotterdam, odvisna od razlage pojma „odpadek“ v smislu uredb št. 259/93 in 1013/2006, je to prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali se pošiljka dizelskega goriva šteje za odpadek v smislu [uredb št. 259/93 in št. 1013/2006], če — pošiljka vsebuje [dizel ULSD], ki je bil pomotoma pomešan z metil‑tetra‑butil etrom, — pošiljka po dostavi kupcu zaradi pomešanja očitno ne ustreza posebnim lastnostim, dogovorjenim med kupcem in prodajalcem (in je torej „off‑spec“), — je prodajalec po reklamaciji kupca na podlagi prodajne pogodbe pošiljko sprejel nazaj in vrnil kupnino, — je prodajalec nameraval pošiljko po pomešanju z nekim drugim proizvodom ponovno dati na trg? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, (a) ali je mogoče ob upoštevanju zgoraj navedenih dejanskih okoliščin določiti, od kdaj je tako? (b) ali se ta pošiljka dizelskega goriva kadar koli med dobavo kupcu in ponovnim pomešanjem pri prodajalcu ali v njegovem imenu spremeni v izdelek, ki ni odpadek, in če je tako, kdaj? 3. Ali na odgovor na prvo vprašanje vpliva: — dejstvo, da bi bilo mogoče pošiljko uporabiti enako kot gorivo, tako kot da bi šlo za čisti ULSD, vendar pa zaradi nizkega vnetišča ne ustreza več (varnostnim) standardom, — dejstvo, da kupec te pošiljke zaradi njene nove sestave v skladu z okoljskim dovoljenjem ni smel skladiščiti, — dejstvo, da kupec pošiljke ni mogel uporabiti za predvideni namen, to je za prodajo kot dizelsko gorivo na bencinski črpalki, — volja kupca, da pošiljko vrne prodajalcu na podlagi prodajne pogodbe, — dejanska volja prodajalca, da pošiljko vzame nazaj za predelavo s pomešanjem in ponovno dajanje v promet, — možnost, da se pošiljka predela, tako da ponovno pridobi prvotno nameravano stanje, ali da se jo spremeni v izdelek, ki ga je mogoče prodati po ceni, podobni tržni ceni prvotne pošiljke ULSD, — če se ta predelava opravi z običajnim proizvodnim procesom, — če se tržna vrednost pošiljke v stanju, v kakršnem je bila, ko je bila vrnjena prodajalcu, (približno) ujema s ceno izdelka, ki ima dogovorjene posebne lastnosti, — če je pošiljko mogoče v stanju, v kakršnem je bila, ko je bila vrnjena, dati v promet brez predelave, — da je trgovina z izdelki, kot je ta pošiljka, običajna in je zadevni trgovski krogi ne štejejo za trgovino z odpadki?“
17

Člen 4 Sklepa 2010/413 določa: „1. Prodaja, dobava ali prevoz ključne opreme in tehnologije s strani državljanov držav članic ali z ozemlja držav članic ali z uporabo plovil ali zrakoplovov pod sodno pristojnostjo držav članic je ne glede na to, ali ta izvira z njihovega ozemlja, prepovedana, če je namenjena naslednjim ključnim panogam naftne industrije in industrije zemeljskega plina v Iranu ali iranskim podjetjem ali podjetjem v lasti Irana, ki so dejavna v teh panogah zunaj Irana [, in sicer]: a) rafiniranjem; b) utekočinjenim zemeljskim plinom; c) raziskavami; d) proizvodnjo. Unija sprejme potrebne ukrepe, s katerimi določi, za katere predmete velja ta določba. 2. Podjetjem v Iranu, ki so dejavna v ključnih panogah iranske naftne industrije in industrije zemeljskega plina iz odstavka 1, ali iranskim podjetjem ali podjetjem v lasti Irana, ki so dejavna v teh panogah zunaj Irana, je prepovedano zagotavljati naslednje: a) tehnično pomoč ali usposabljanje in druge storitve v zvezi s ključno opremo in tehnologijo, kot je opredeljeno v skladu z odstavkom 1; b) financiranje ali finančno pomoč za vsako prodajo, dobavo, prevoz ali izvoz ključne opreme in tehnologije, kot je opredeljeno v skladu z odstavkom 1, ali za zagotavljanje s tem povezane tehnične pomoči ali usposabljanja. 3. Prepovedano je zavestno in namerno sodelovati v dejavnostih, katerih cilj ali učinek je izogibanje prepovedim iz odstavka 1 ali 2.“
18

V teh okoliščinah je Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali lahko nacionalno sodišče na podlagi nacionalne zakonodaje, ki v zvezi z zadevami, ki so izključno nacionalne, napotuje na pravo Unije, razlaga in uporabi predpise in načela tega prava, od njih odstopa ali jih uporabi nepravilno glede na razlago, ki izhaja iz sodne prakse Sodišča? 2. Ali je treba glede na to, da člen 1 [zakona št. 241/1990] italijansko upravo zavezuje k uporabi načel pravnega reda Evropske unije, in upoštevaje načelo obrazložitve aktov javne uprave iz člena 296, drugi odstavek, PDEU in člena 41(2)(c) [Listine], razlago in uporabo člena 3 [zakona št. 241/1990] in člena 3 [zakona dežele Sicilije št. 10/1991] – v skladu s katerima se lahko neoblastni akti, torej akti, povezani s subjektivnimi pravicami, ki pa vsekakor spadajo v pristojnost, povezano z upravo, na področju pokojnin, izognejo obveznosti obrazložitve – šteti za skladno s pravom Evropske unije, in ali tak položaj pomeni bistveno kršitev obličnosti upravne odločbe? 3. Ali je treba glede na to, da člen 3 [zakona št. 241/1990] in člen 3 [zakona dežele Sicilije št. 10/1991] določata obveznost obrazložitve upravnih aktov, in upoštevaje obveznost obrazložitve aktov javne uprave iz člena 296, drugi odstavek, PDEU in člena 41(2)(c) [Listine], šteti, da je člen 21g(2), prvi pododstavek, [zakona št. 241/1990], kakor se razlaga v upravni praksi, skladen s členom 1 [zakona št. 241/1990], ki upravo zavezuje k uporabi načel pravnega reda Evropske unije, in da sta zato skladni in dopustni razlaga in uporaba možnosti uprave, da dopolni obrazložitev upravnih odločb med postopkom?“
Člen 52(1) Direktive 2004/18 z naslovom Uradni seznami potrjenih gospodarskih subjektov in potrjevanje s strani organov, ustanovljenih po javnem ali zasebnem pravu določa:

„Države članice lahko določijo bodisi uradne sezname potrjenih izvajalcev gradenj, dobaviteljev blaga ali izvajalcev storitev bodisi izdajo potrdil s strani certifikacijskih organov, ustanovljenih po javnem ali zasebnem pravu.

Države članice morajo prilagoditi pogoje za vpis na navedene sezname in za izdajo potrdil s strani certifikacijskih organov določbam iz člena 45(1), člena 45(2)(a) do (d) in (g), člena 46, člena 47(1), (4) in (5), člena 48(1), (2), (5) in (6), člena 49 ter, če je to primerno, člena 50.

Poleg tega države članice prilagodijo te pogoje tudi členu 47(2) in členu 48(3) glede vlog za vpis, predloženih s strani gospodarskih subjektov, ki pripadajo isti skupini in zahtevajo, da jim druge družbe v skupini dajo na voljo svoja sredstva. V tem primeru morajo gospodarski subjekti organu, ki ureja uradni seznam, predložiti dokazilo, da bodo imeli ta sredstva na voljo med celotnim obdobjem veljavnosti potrdila, ki potrjuje, da so vpisani na uradni seznam[,] in da bodo morale v tem obdobju družbe, na katere se gospodarski subjekti sklicujejo pri svojem vpisu na seznam, neprekinjeno izpolnjevati zahteve za ugotavljanje sposobnosti iz členov, navedenih v drugem pododstavku.“
1.

Kraljevina Španija s tem, da ni sprejela vseh ukrepov, potrebnih za prenos členov 4(8), 7(2), 10(1) in (2) ter Priloge V, oddelek 1.3 in pododdelek 1.4.1, točke od (i) do (iii), Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike, na katero napotuje člen 8(2) te direktive, glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo zunaj Katalonije, ter členov 7(2), 10(1) in (2) Direktive 2000/60 glede povodij znotraj posameznih skupnosti, ki se nahajajo v Kataloniji, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi te direktive.
8

Direktiva 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) vsebuje poglavje II, naslovljeno „Pravice in izjeme“, v katerem so med drugim členi od 2 do 4 te direktive, ki se nanašajo na pravico priobčitve del javnosti in pravico do dajanja predmetov sorodnih pravic na voljo javnosti ter pravico distribuiranja.
8

Člen 7b VAG, ki se nanaša na pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov v okviru civilne odgovornosti v zvezi z motornimi vozili, določa: „1. […] [Z]avarovalnica imenuje pooblaščence za obravnavo odškodninskih zahtevkov v vseh drugih državah članicah Evropske unije in v vseh drugih državah podpisnicah Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru. Ti v imenu zavarovalnice obravnavajo in rešujejo zahtevke za povrnitev škode, ki je nastala v nesreči, do katere je prišlo v državi članici, v kateri oškodovanec ne prebiva, in ki jo je povzročilo vozilo, ki je zavarovano v državi članici in se tam običajno nahaja. 2. Pooblaščenci za obravnavo odškodninskih zahtevkov imajo prebivališče ali sedež v državi, v kateri so imenovani. Lahko zastopajo eno ali več zavarovalnic. Imajo vsa potrebna pooblastila, da zastopajo zavarovalnico v odnosu do oškodovancev in da v celoti zadostijo njihovim odškodninskim zahtevkom. Morajo biti usposobljeni za obravnavanje primerov v uradnem jeziku oziroma uradnih jezikih države, v kateri so imenovani. 3. Pooblaščenci za obravnavo odškodninskih zahtevkov zberejo vse potrebne informacije v zvezi z odškodninskimi zahtevki iz nesreč, ki so jih povzročila vozila, zavarovana pri tej zavarovalnici […]“
Člen 21 te direktive, ki se nanaša na načelo avtomatičnega priznavanja, določa:

„1. Vsaka država članica prizna dokazila o formalnih kvalifikacijah za zdravnika, ki omogočajo dostop do poklicnih dejavnosti zdravnika z osnovno usposobljenostjo in zdravnika specialista, ter dokazila o formalnih kvalifikacijah za medicinsko sestro za splošno zdravstveno nego, zobozdravnika, zobozdravnika specialista, veterinarja, farmacevta in arhitekta, našteta v točkah 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 in 5.7 1 Priloge V, ki izpolnjujejo minimalne pogoje usposobljenosti iz členov 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 in 46, ter za dostop do poklicnih dejavnosti in njihovega opravljanja priznava takim dokazilom enako veljavnost na svojem ozemlju kot dokazilom o formalnih kvalifikacijah, ki jih sama izdaja.

[…]

7. Vsaka država članica uradno obvesti Komisijo o zakonih in drugih predpisih, ki jih sprejme glede izdajanja dokazil o formalnih kvalifikacijah na področju, ki ga zajema to poglavje. […]

Komisija objavi ustrezno sporočilo v Uradnem listu Evropske unije, pri čemer navede nazive, ki jih države članice sprejmejo za dokazila o formalnih kvalifikacijah, in, kadar je to primerno, organ, ki izdaja dokazila o formalnih kvalifikacijah, potrdilo, ki se priloži takemu dokazilu, in ustrezen poklicni naziv, naveden v točkah 5.1.1, 5.1.2, 5.1.3, 5.1.4, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.5.2, 5.6.2 in 5.7.1 Priloge V.“
3

V uvodnih izjavah 2, 15, 16 in 17 Uredbe št. 44/2001 je navedeno: „(2) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba. […] (15) V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. Obstajati mora jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence in sorodnih pravd […]. (16) Medsebojno zaupanje v ustreznost sodnega varstva znotraj [Evropske unije] opravičuje samodejno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, ne da bi bil za to potreben kakršen koli postopek, razen v primerih njihovega izpodbijanja. (17) Na podlagi omenjenega načela medsebojnega zaupanja mora biti postopek za izvršljivost sodne odločbe, izdane v eni državi članici, v drugi državi članici učinkovit in hiter. Izvršljivost sodne odločbe mora biti zato razglašena tako rekoč samodejno, zgolj na podlagi povsem formalnega preverjanja predloženih listin, ne da bi sodišče imelo možnost pri tem po uradni dolžnosti uveljavljati kateri koli razlog za neizvršljivost iz te uredbe.“
(i)

brez poseganja v člena 144 in 172 Akta [o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 1994, C 241, str. 21 in UL 1995, L 1, str. 1, v nadaljevanju: Akt o pristopu] vso pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah, to je sheme pomoči in individualno pomoč, ki se je začela izvajati pred začetkom veljavnosti Pogodbe in se še vedno uporablja;
21

Tribunale amministrativo regionale per il Lazio je v predložitvenih odločbah analiziralo člen 12 Direktive o odobritvi in uvodno izjavo 13 Direktive 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o spremembi direktiv 2002/21/ES o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve, 2002/19/ES o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju in 2002/20 (UL L 337, str. 37), ter pojasnilo, da zadevna nacionalna ureditev v postopkih, ki potekajo pred njim, določa, da AGCOM s pobiranjem pristojbin, naloženih zasebnim operaterjem v reguliranem sektorju, krije vse stroške, ki jih ne krije država, z mehanizmom, ki temelji na prihodkih od prodaje in opravljanja storitev teh operaterjev in zato omogoča določanje različno visokih prispevkov posameznih operaterjev glede na njihovo gospodarsko zmogljivost. To sodišče meni, da je iz prava Unije razvidno, da so upravne pristojbine, naložene operaterjem, utemeljene samo glede stroškov, ki jih je NRO dejansko imel, in ne za vse vrste dejavnosti ex ante urejanja na trgu, potrebnega za izdajo odobritev. To sodišče torej meni, da je treba pristojbine, ki jih prejema AGCOM, omejiti na znesek stroškov, nastalih s to ureditvijo.
37

Element, ki označuje zgoraj navedene položaje, je to – čeprav so urejeni s predpisi, ki spadajo predvsem v pristojnost držav članic, in sicer s predpisi, ki se nanašajo na pravico državljanov tretjih držav do vstopa in prebivanja zunaj področja uporabe določb sekundarnega prava, ki pod nekaterimi pogoji določajo podelitev take pravice – da so neločljivo povezani s svobodo gibanja državljana Unije, ki nasprotuje temu, da navedena pravica do vstopa in prebivanja državljanom tretje države ne bi bila priznana v državi članici, v kateri prebiva ta državljan Unije, zato da ne bi bila v nasprotju s to svoboščino (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Iida, točka 72).
58

Dalje je treba poudariti, da – kot je to potrdil tudi Evropski svet v sklepih z dne 16. in 17. decembra 2010, na katere se sklicuje v uvodni izjavi 4 Sklepa 2011/199 – mehanizem za stabilnost, katerega vzpostavitev določa člen 1 Sklepa 2011/199, dopolnjuje novi regulativni okvir za okrepitev gospodarskega upravljanja Unije. Navedeni okvir, ki ga sestavljajo različne uredbe, ki sta jih Evropski parlament in Svet sprejela 16. novembra 2011, in sicer so to uredbe (EU) št. 1173/2011 o učinkovitem izvrševanju proračunskega nadzora v euroobmočju (UL L 306, str. 1), št. 1174/2011 o izvršilnih ukrepih za odpravljanje čezmernih makroekonomskih neravnotežij v euroobmočju (UL L 306, str. 8), št. 1175/2011 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 1466/97 o okrepitvi nadzora nad proračunskim stanjem ter o nadzoru in usklajevanju gospodarskih politik (UL L 306, str. 12) in št. 1176/2011 o preprečevanju in odpravljanju makroekonomskih neravnotežij (UL L 306, str. 25), in Uredba Sveta (EU) št. 1177/2011 z dne 8. novembra 2011 o spremembi Uredbe (ES) št. 1467/97 o pospešitvi in razjasnitvi izvajanja postopka v zvezi s čezmernim primanjkljajem (UL L 306, str. 33) ter Direktiva Sveta 2011/85/EU z dne 8. novembra 2011 o zahtevah v zvezi s proračunskimi okviri držav članic (UL L 306, str. 41), uvaja tesnejše usklajevanje in nadzor nad ekonomskimi in proračunskimi politikami, ki jih vodijo države članice, njegov namen pa je utrditev makroekonomske stabilnosti in vzdržnost javnih financ.
17

Drugič, Splošno sodišče Evropske unije je v točki 30 navedene sodbe zavrnilo trditev zadevnih uslužbencev, da je Sodišče za uslužbence uporabo načela spoštovanja razumnega roka, ki je po naravi prilagodljiv in predmet konkretnega tehtanja zadevnih interesov, nadomestilo s togim in splošnim spoštovanjem trimesečnega roka. Zlasti je menilo, da se je Sodišče za uslužbence omejilo na uporabo „pravnega pravila […], ki jasno in natančno izhaja iz razlage a contrario sodne prakse [Splošnega sodišča Evropske unije, navedene v točki 27 sodbe z dne 19. junija 2012]“, to je pravila, pri katerem se posebej uporablja načelo spoštovanja razumnega roka v sporih med EIB in njenimi uslužbenci, ki so precej podobni sporom med Unijo ter njenimi uradniki in uslužbenci. Splošno sodišče Evropske unije je dodalo, da „navedeno pravilo, ki se opira na splošno predpostavko, da trimesečni rok načeloma zadostuje za to, da lahko uslužbenci EIB presodijo zakonitost njenih aktov, ki posegajo v njihov položaj, in po potrebi pripravijo svoje tožbe, sodišču Unije, ki ga mora uporabiti, ne nalaga, da upošteva okoliščine posameznega primera, in zlasti ne, da konkretno tehta zadevne interese“.