ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
63

Glede na to, da so znamke in modeli Beneluksa zajeti z ureditvijo, ki je v naprednejši fazi v zadevnih treh državah članicah, glede na strukturo sodišč, ki jo določa Beneluks in temelji na decentraliziranem sistemu, ki vključuje mehanizem predlogov za sprejetje predhodne odločbe Sodišča Beneluksa, in glede na večjezičnost te regionalne povezave je pravilo iz člena 4.6 BKIL, ki med drugim temelji na stalnem prebivališču toženca in tako zagotavlja, da lahko spore o znamkah in modelih Beneluksa, odvisno od primera, obravnava belgijsko, luksemburško ali nizozemsko sodišče, namesto da bi se v skladu s členom 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 in pozneje členom 24, točka 4, Uredbe št. 1215/2012 kopičili pred nizozemskimi sodišči kraja, v katerem so prijave in registracije centralizirane in v katerem se vodi register, mogoče – kot je generalni pravobranilec navedel v točki 41 sklepnih predlogov in po analogiji s tem, kar je zakonodajalec Unije ugotovil glede sodne pristojnosti za spore v zvezi z znamkami Evropske unije – šteti za nujno za dobro delovanje ureditve znamk in modelov Beneluksa.
Poglavje II Direktive 2004/48, naslovljeno „Ukrepi, postopki in pravna sredstva“, vsebuje šest oddelkov, od katerih oddelek 1, naslovljen „Splošne določbe“, med drugim vsebuje člen 3, ki določa:

„1. Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud.

2. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so […] dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino […].“
Člen 71(2) Uredbe Komisije (ES) št. 817/2004 z dne 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) je treba ob upoštevanju ciljev Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1783/2003 z dne 29. septembra 2003, in Uredbe št. 817/2004, načela sorazmernosti ter členov 17 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, na podlagi katere je prejemnik pomoči, dodeljene v zameno za njegove večletne kmetijske okoljske zaveze, dolžan povrniti vso pomoč, ki je bila že izplačana, ker ni vložil letnega zahtevka za izplačilo te pomoči za zadnje leto petletnega obdobja njegovih zavez, če, prvič, je to petletno obdobje nadomestilo prejšnje obdobje zaradi povečanja površine njegovega kmetijskega gospodarstva in, drugič, ta prejemnik ni prenehal izpolnjevati svojih zavez v zvezi z uporabo površine, ki je bila prijavljena pred tem povečanjem.
40

Dalje, kar zadeva sistematiko člena 5 Direktive 2008/95, je treba ugotoviti, da so v odstavku 3 tega člena, v katerem so primeroma naštete vrste uporabe, ki jih imetnik znamke lahko prepove (glej sodbo Google France in Google, od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točka 65 in navedena sodna praksa), navedena izključno dejanja tretje osebe, kot je „opremljanje“ blaga in njegove embalaže z znakom ali „uporaba“ znaka na poslovni dokumentaciji in v oglaševanju, „ponujanje“ blaga, njegovo „dajanje na trg“ ali „skladiščenje“ v te namene, njegov „uvoz“ ali „izvoz“ ali „ponujanje“ ali „opravljanje“ storitev pod tem znakom.
4

Člen 5(1) te uredbe določa: 1. „V primeru odpovedi leta: (c) imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7, razen če: (i) so o odpovedi obveščeni najmanj dva tedna pred odhodom po voznem redu; (ii) so o odpovedi obveščeni dva tedna do sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ dve uri pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot štiri ure po prihodu po voznem redu; ali (iii) so o odpovedi obveščeni manj kot sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem redu. […]“
9

SCO pod pogoji, določenimi v členu 8 Konvencije o HS, odobri pojasnjevalne opombe in mnenja o uvrstitvi, ki jih je sprejel odbor za HS. Pojasnjevalna opomba HS, ki se nanaša na tarifno številko 90.27 tega sistema, ki ima enako besedilo kot tarifna številka 9027 KN, določa: „Instrumenti in aparati, ki so vključeni v to tarifno številko, so lahko: […] (8) Aparati za analizo plina ali dima, ki se uporabljajo za analizo gorljivih plinov ali proizvodov izgorevanja (dimni plini) v koksarniških pečeh, plinskih generatorjih, plavžih itn. in ki omogočajo določitev zlasti ogljikove kisline, ogljikovega dioksida, kisika, vodika, dušika ali ogljikovodikov zaradi ustreznega nastanka. Električni aparati za analizo se v številnih industrijah uporabljajo med drugim za merjenje sestave teh plinov: ogljikovega dioksida, ogljikovega monoksida in vodika, kisika, vodika, žveplovega dioksida, amoniaka. Z nekaterimi od teh aparatov se določi prostornina dimnih plinov ali plinov, ki so jih absorbirale ustrezne kemične spojine, in sicer zlasti z: 1. Aparati Orsat, ki so v bistvu sestavljeni iz sesalnika za plin ali iz več reagenčnih posod in merilne birete. 2. Aparati za izgorevanje ali eksplozije, ki imajo še zgorevalno cevko ali eksplozivno cevko (kapilarna cevka iz platine, cevka iz platine ali paladija, z vžigalnimi iskrami, itn.). Te vrste aparatov je mogoče tudi kombinirati. […]“
1.

Pomoči, ki jih dodelijo države–Pojem–Pomoči, ki jih dodeli javno podjetje–Podjetje pod državnim nadzorom–Pripisljivost ukrepa pomoči državi–Vključitev–Celota indicev, ki jih je treba upoštevati (Člen 107(1) PDEU) (Glej točke 29, od 34 do 37, od 40 do 42, 52 in 53.)
Člen 2(2)(c) Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da se ta ne uporablja za pristojbine, katerih obdavčljivi dogodek je vezan na pravice podjetij, pooblaščenih za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, da namestijo kable za javno elektronsko komunikacijsko omrežje.

Določbe poglavja III Direktive 2006/123 o svobodi ustanavljanja ponudnikov je treba razlagati tako, da se uporabljajo tudi za položaj, v katerem so vsi upoštevni elementi omejeni le na eno državo članico.

V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da v besedilu teh določb ni nobenega pogoja o obstoju tujega elementa. Natančneje, v členu 9(1), členu 14 in členu 15(1) Direktive 2006/123, ki se nanašajo na sisteme dovoljenj, prepovedane zahteve in zahteve, ki so predmet ocenjevanja, ni naveden noben čezmejni vidik. Dalje, kar zadeva sobesedilo, v katerega je umeščeno poglavje III Direktive 2006/123, člen 2(1) te direktive na splošno in brez razlikovanja med storitvenimi dejavnostmi, ki vključujejo tuj element, in storitvenimi dejavnostmi, ki takega elementa nimajo, določa, da se ta direktiva uporablja za storitve, ki jih opravljajo ponudniki s sedežem v državi članici.

Nazadnje, razlaga, v skladu s katero se določbe poglavja III Direktive 2006/123 ne uporabljajo le za ponudnike storitev, ki želijo imeti svoj sedež v drugi državi članici, ampak tudi za ponudnike, ki želijo imeti sedež v svoji državi članici, je v skladu s cilji te direktive. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Direktiva 2006/123, kot je razvidno iz njenega člena 1 v povezavi z uvodnima izjavama 2 in 5 te direktive, določa splošna pravila za odpravo ovir, ki ponudnikom storitev v državah članicah onemogočajo svobodo ustanavljanja, in ovir za prosti pretok storitev med temi državami, da bi se prispevalo k uresničitvi prostega in konkurenčnega notranjega trga (glej sodbo z dne 1. oktobra 2015, Trijber in Harmsen, C‑340/14 in C‑341/14, EU:C:2015:641, točka 44). Vendar pa je treba za popolno uresničitev notranjega trga storitev najprej odpraviti ovire, ki jih imajo ponudniki storitev pri ustanavljanju sedeža v državah članicah – pa naj bo to v svoji državi članici ali pa v drugi državi članici – in ki lahko ogrožajo njihovo zmožnost zagotavljanja storitev prejemnikom v vsej v Uniji.

(glej točke 99, 100, od 103 do 105, 110 in točko 3 izreka)
Kot izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU se štejejo vse določbe, ki jih sprejmejo institucije Unije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke.

To pa ne velja za dopise, ki jih je na državo članico naslovil nek direktor Komisije, v katerih je po eni strani izrazil stališče svojega direktorata, da se navedena država članica šteje za odgovorno za izgubo lastnih sredstev v neki drugi državi članici, po drugi strani pa je izrazil svoje mnenje glede pravnih posledic navedenih izgub in glede obveznosti, ki iz tega po njegovem mnenju nastanejo za državo članico naslovnico, pri čemer je navedeno državo članico pozval, naj sporne zneske da na voljo. Najprej, niti zgolj predstavitev pravnega mnenja niti zgolj poziv k dajanju na voljo zadevnih zneskov namreč ne moreta imeti pravnih učinkov. Poleg tega zgolj na podlagi dejstva, da je v spornih dopisih določen rok za dajanje na voljo teh zneskov z navedbo, da bo zaradi zamude mogoče treba plačati zamudne obresti, ob upoštevanju celotne vsebine teh dopisov ni mogoče šteti, da je Komisija, namesto da bi izrazila svoje mnenje, nameravala sprejeti akta z zavezujočimi pravnimi učinki, in torej niti da je navedenima dopisoma nameravala pripisati naravo izpodbojnih aktov.

Dalje, kar zadeva kontekst, je pošiljanje dopisov, kot sta sporna dopisa, stalna praksa Komisije, ki je namenjena vzpostavitvi neformalnih pogovorov glede spoštovanja prava Unije s strani države članice, katerim lahko sledi uvedba predhodnega postopka, ki je del postopka zaradi neizpolnitve obveznosti. Glede na to, da ima Komisija diskrecijsko pravico za uvedbo postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, obrazloženo mnenje ne more imeti zavezujočih pravnih učinkov. To velja a fortiori za dopise, ki jih je mogoče dojemati zgolj kot vzpostavitev neformalnega stika pred začetkom predhodne faze postopka zaradi neizpolnitve obveznosti. Nazadnje, kar zadeva pristojnosti Komisije, ta institucija nima nobene pristojnosti za sprejetje zavezujočih aktov, na podlagi katerih bi bila država članica dolžna dati na voljo sporne zneske.

(Glej točke 46 in od 58 do 64.)
Zadeva C‑570/15

X

proti

Staatssecretaris van Financiën

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)

„Predhodno odločanje – Uporaba sistemov socialne varnosti – Delavci migranti – Določitev zakonodaje, ki se uporablja – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Člen 14(2)(b)(i) – Oseba, ki je običajno zaposlena na ozemlju dveh ali več držav članic – Oseba, ki je zaposlena v eni državi članici in ki del svojih dejavnosti opravlja v državi članici, kjer stalno prebiva“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. septembra 2017

Socialna varnost – Zakonodaja, ki se uporablja – Člen 14(2)(b) Uredbe št. 1408/71 – Oseba, ki je običajno zaposlena v več državah članicah – Pojem – Oseba, ki je zaposlena v eni državi članici, stalno prebiva pa v drugi državi članici ter del svojih dejavnosti opravlja v državi članici, kjer stalno prebiva, in sicer v višini 6,5 % svojih delovnih ur – Izključitev

(Uredba Sveta št. 1408/71, člen 14(2)(b)(i))

Člen 14(2)(b)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 ter kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008, je treba razlagati tako, da se za osebo, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari – ki je zaposlena pri delodajalcu s sedežem na ozemlju ene države članice, sama pa stalno prebiva v drugi državi članici, na ozemlju katere je v zadevnem letu opravila del te dejavnosti, in sicer v višini 6,5 % svojih delovnih ur, pri čemer to ni bil predmet predhodnega dogovora z njenim delodajalcem – ne šteje, da je običajno zaposlena na ozemlju dveh držav članic v smislu te določbe.

Iz te določbe, ki odstopa od splošnega pravila navezne okoliščine države članice zaposlitve, izhaja, da je pogoj za njeno uporabo, da je zadevna oseba običajno zaposlena na ozemlju dveh ali več držav članic.

Vendar taka zahteva pomeni, da zadevna oseba običajno opravlja pomembne dejavnosti na ozemlju dveh ali več držav članic (glej po analogiji sodbo z dne 30. marca 2000, Banks in drugi, C‑178/97, EU:C:2000:169, točka 25).

V zvezi s tem okoliščine, da zadevna oseba dejavnosti opravlja le občasno na ozemlju države članice, ni mogoče upoštevati za uporabo člena 14(2)(b)(i) Uredbe št. 1408/71.

Za presojo, ali je za osebo treba šteti, da je običajno zaposlena na ozemlju dveh ali več držav članic, ali pa gre, nasprotno, za dejavnosti, ki so le občasno porazdeljene na ozemlju več držav članic, je treba upoštevati zlasti trajanje obdobij dejavnosti in naravo zaposlitve, kot sta določena v pogodbenih dokumentih, in dejansko opravljene dejavnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 12. julija 1973, Hakenberg, 13/73, EU:C:1973:92, točka 20, in z dne 4. oktobra 2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe, C‑115/11, EU:C:2012:606, točka 44).

(Glej točke od 18 do 21, 29 in izrek.)
Člen 49 PDEU določa prepoved omejitev glede pravice do ustanavljanja za državljane ene države članice na ozemlju druge države članice. V skladu s členom 54, prvi odstavek, PDEU se družbe ali podjetja, ustanovljena v skladu z zakonodajo posamezne države članice, ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Uniji, v določbah PDEU o pravici do ustanavljanja obravnavajo enako kakor fizične osebe, ki so državljani držav članic.

V skladu s členom 54, drugi odstavek, PDEU družbe ali podjetja pomeni družbe ali podjetja, ustanovljena po civilnem ali gospodarskem pravu, vključno z zadrugami, in druge pravne osebe javnega ali zasebnega prava, razen neprofitnih.

V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da svoboda ustanavljanja, ki je ena od temeljnih pravic Unije (sodba z dne 24. maja 2011, Komisija/Belgija, C‑47/08, EU:C:2011:334, točka 77 in navedena sodna praksa), prispeva k cilju uresničevanja notranjega trga (glej v tem smislu sodbo z dne 13. decembra 2005, SEVIC Systems, C‑411/03, EU:C:2005:762, točka 19) v zelo velikem obsegu.

V zvezi s tem, kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točkah 33 in 34 sklepnih predlogov, ta pojem „druge pravne osebe“ zajema subjekt, ki ima na podlagi nacionalnega prava pravice in obveznosti, na podlagi katerih lahko kot tak deluje v zadevnem pravnem sistemu, ne glede na neobstoj posebne pravne oblike, in ki uresničuje profitni namen.

Zadevna zakonodaja iz postopka v glavni stvari tako za namene svojih določb šteje, da so vsi trusteeji kot subjekt, in ne posamično, dolžni plačati dolgovani davek na nerealizirano povečanje vrednosti premoženja v trustu, kadar se šteje, da je trust prenesel svoj sedež uprave v državo članico, ki ni Združeno kraljestvo. Do takega prenosa pride, kadar rezidentstvo večine trusteejev v Združenem kraljestvu preneha. Dejavnost trusteejev v razmerju z lastništvom in upravljanjem premoženja trusta je torej neločljivo povezana s samim trustom in torej tvori neločljivo celoto z njim. V teh okoliščinah je treba tak trust šteti za subjekt, ki ima na podlagi nacionalnega prava pravice in obveznosti, na podlagi katerih lahko kot tak deluje v zadevnem pravnem sistemu.

Glede vprašanja, ali se s trusti iz postopka v glavni stvari uresničuje profitni namen, zadošča ugotoviti, da je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da namen teh trustov ni dobrodelen ali socialen in da so bili ustanovljeni, da bi upravičenci prejeli dobiček, ustvarjen s premoženjem navedenih trustov.

Iz navedenega izhaja, da se subjekt, kot je trust, ki ima na podlagi nacionalnega prava pravice in obveznosti, na podlagi katerih lahko kot tak deluje in učinkovito opravlja gospodarsko dejavnost, lahko sklicuje na svobodo ustanavljanja.

(Glej točke od 24 do 26, 29 in od 32 do 34.)
Država članica, ki opravljanje notarskega poklica pogojuje z državljanstvom, ne izpolnjuje svojih obveznosti iz člena 49 PDEU, če dejavnosti, ki so notarjem zaupane v pravnem redu te države članice, niso povezane z izvajanjem javne oblasti v smislu člena 51, prvi odstavek, PDEU.

Prvič, ugotoviti je namreč treba, da pristojnost notarja glede izdaje plačilnega naloga, ki temelji izključno na soglasju volje upnika in dolžnika ter ne posega v prerogative sodišča, kadar ni soglasja strank glede resničnosti terjatve, ni v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti.

Drugič, ker se torej naloge, ki so zaupane notarjem v zvezi z dedovanjem, opravljajo na podlagi soglasja ali kot pripravljalne naloge pod nadzorom sodišča, ni mogoče šteti, da so same v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti.

Tretjič, glede dejavnosti notarjev na področju notarske hrambe je treba navesti, da ne vsebuje pristojnosti odločanja, saj je vloga notarjev omejena le na preverjanje spoštovanja zakonsko zahtevanih pogojev.

Četrtič, sama dejavnost overjanja, ki je tako zaupana notarjem, ni v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti v smislu člena 51, prvi odstavek, PDEU, ker ukrepanje notarja predpostavlja predhodno privolitev strank ali soglasje volj med njimi. Tudi izvršljivost javne listine notarjem ne daje pooblastil, ki so v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti, saj je izvršljivost posledica volje strank, da po tem, ko notar preveri skladnost nekega akta ali sporazuma z zakonom, ta akt ali sporazum sklenejo in da temu aktu ali sporazumu zagotovijo to izvršljivost.

Petič, pristojnost notarja glede predhodnega zbiranja dokazov in določitve sodnega izvedenca je torej glede na izvajanje javne oblasti pomožna oziroma pripravljalna dejavnost.

Šestič, glede pristojnosti, ki jih ima notar pri ugotavljanju ničnosti izgubljenih, ukradenih in uničenih vrednostnih papirjev in potrdil, je treba poudariti, da to ne pomeni civilnopravne ničnosti pravnega razmerja, na katerem temelji vrednostni papir, ampak ustvarja le možnost, da se lahko izda nov vrednostni papir, ki nadomešča prejšnjega.

Nazadnje, pristojnost notarja na področju prenehanja registrirane partnerske zveze, ki temelji le na volji strank in ne posega v prerogative sodišča, kadar ni soglasja strank, ni v neposredni in posebni zvezi z izvajanjem javne oblasti. Glede vpisa podatkov v register prijav partnerske skupnosti in v nacionalni register predporočnih pogodb in nacionalni register pogodb med partnerjema je Sodišče že odločilo, da dejavnosti, ki se nanašajo na ukrepe v zvezi z javnostjo navedenih listin, ne odražajo notarjeve neposredne in posebne zveze z izvajanjem javne oblasti.

(Glej točke 111, 116, od 118 do 120, 125, od 130 do 132, 135, 136, 140 in 143 ter izrek.)
1.

Konkurenca–Upravni postopek–Poklicna tajnost–Sklep pooblaščenca za zaslišanje o razkritju odločbe Komisije, s katero se je sankcionirala kršitev pravil o konkurenci–Obveznosti pooblaščenca za zaslišanje–Obseg in meje (Sklep Komisije 2011/695, člen 8) (glej točke od 39 do 46 in od 51 do 59)
2.

Družbama Samsung SDI Co. Ltd in Samsung SDI (Malaysia) Bhd se naloži plačilo stroškov.
Iz člena 1(1) Uredbe št. 1907/2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) izhaja, da želi ta zagotoviti visoko stopnjo zaščite zdravja ljudi ali okolja, vključno z alternativnimi metodami ocene nevarnosti snovi, ter prosti pretok snovi na notranjem trgu ob pospeševanju konkurenčnosti in inovacij. Zato navedena uredba vzpostavlja celovit sistem nadzora nad kemikalijami vključno z njihovo registracijo, evalvacijo, avtorizacijo in morebitnim omejevanjem njihove uporabe. Uredba REACH posebno pozornost namenja tako imenovanim snovem, ki vzbujajo „veliko zaskrbljenost“. Za te snovi namreč velja postopek avtorizacije, ki je določen v naslovu VII te uredbe, katerega namen je v skladu s členom 55 navedene uredbe, da se zagotovi dobro delovanje notranjega trga ter hkrati, da se tveganja, izhajajoča iz snovi, ki so vzrok za veliko zaskrbljenost, ustrezno nadzirajo in da se te snovi postopno zamenjajo z ustreznimi alternativnimi snovmi ali tehnologijami, kjer so te ekonomsko in tehnično izvedljive.

Prvi korak tega postopka avtorizacije je postopek identifikacije snovi, ki so vzrok za veliko zaskrbljenost, na podlagi meril iz člena 57 Uredbe REACH. Drugi korak je vključitev teh snovi na seznam snovi, ki so predmet avtorizacije, ki tvori prilogo XIV te uredbe, tretji in zadnji korak pa se nanaša na postopek, na podlagi katerega glede na okoliščine primera pride do avtorizacije snovi, ki je vzrok za veliko zaskrbljenost.

(Glej točke od 27 do 29.)
Zadeva C‑632/15

Costin Popescu

proti

Guvernul României in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Înalta Curte de Casație și Justiție)

„Predhodno odločanje – Promet – Cestni promet – Vozniško dovoljenje – Direktiva 2006/126/ES – Člen 13(2) – Pojem ‚pravica do vožnje, podeljena pred 19. januarjem 2013‘ – Nacionalni predpisi, s katerimi je bila prenesena ta direktiva – Obveznost pridobitve vozniškega dovoljenja za osebe, ki jim je bilo pred začetkom veljavnosti teh predpisov dovoljeno voziti mopede brez dovoljenja“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. aprila 2017

Promet – Cestni promet – Vozniško dovoljenje – Direktiva 2006/126 – Ohranitev pravic do vožnje, podeljenih pred začetkom veljavnosti direktive – Nacionalni predpisi, s katerimi je ukinjena možnost vožnje mopedov brez vozniškega dovoljenja – Dopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2006/126, člen 13(2))

Določbe Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih, zlasti njen člen 13(2), je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki so bili sprejeti zaradi prenosa te direktive v nacionalno pravo in s katero preneha dovoljenje vožnje mopedov brez vozniškega dovoljenja, katerega izdaja je pogojena z opravljenimi izpiti ali preizkusi, ki so podobni tistim, ki se zahtevajo za vožnjo drugih motornih vozil.

(Glej točko 48 in izrek.)