I ‑ 1453KOMISIJA PROTI INFRONT WM
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeni 18. oktobra 2007 1
1. Pravni okvir te pritožbe je Direktiva Sveta 
89/552/EGS 2 o televizijski radiodifuziji na 
skupnem trgu, ki je namenjena zagotavljanju 
prostega pretoka televizijskih storitev med 
državami članicami.
2. Člen 3a Direktive državi članici omogoča 
sprejeti odločbo, da se morajo dogodki, ki 
jih šteje za družbeno posebej pomembne, 
kot so olimpijske igre in svetovno prven ‑
stvo v nogometu, na njenem ozemlju odda ‑
jati na televizijskem programu, ki je prosto 
dostopen visokemu deležu prebivalstva. Ta 
člen določa, da je treba o sprejetih ukrepih 
države članice obvestiti Komisijo Evropskih 
skupnosti, ki preveri njihovo skladnost s 
pravom Skupnosti.
1 –  Jezik izvirnika: francoščina.
2 –  Direktiva Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih 
zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejav ‑
nosti razširjanja televizijskih programov (UL L  298, str.  23), 
kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta 
in Sveta 97/36/ES z dne 30. junija 1997 (UL L  202, str.  60, 
imenovana Direktiva o „televiziji brez meja“, v nadaljevanju: 
Direktiva).3. Če Komisija ugotovi skladnost teh 
ukrepov, jih objavi v Uradnem listu Evrop -
skih skupnosti , pri čemer ta objava za druge 
države članice učinkuje kot obveznost, v 
skladu s katero morajo združenja za tele ‑
vizijsko radiodifuzijo, ki so ustanovljena 
na njihovem ozemlju in oddajajo v državo 
članico, ki jih je določila, te ukrepe spoštovati.
4. V sodbi z dne 15. decembra 2005 v 
zadevi Infront WM proti Komisiji 3 je 
Sodišče prve stopnje za dopustno razglasilo 
in ugodilo tožbi družbe Infront WM AG, 
prej KirchMedia WM AG 4 zoper odločbo 
Komisije z dne 28. julija 2000, sprejeto v 
skladu s členom 3a Direktive, s katero je bila 
ugotovljena skladnost ukrepov Združenega 
kraljestva Velika Britanija in Severna Irska 
s pravom Skupnosti.
3 –  T‑33/01, ZOdl., str. II‑5897, v nadaljevanju: izpodbijana 
sodba.
4 –  V nadaljevanju: Infront.
I ‑ 1454SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
5. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je 
odločba Komisije o ugotovitvi te skladnosti 
akt, ki ga je mogoče izpodbijati. Prav tako 
je presodilo, da je ta odločba neposredno 
in posamično zadevala družbo Infront, ki je 
kupovala in preprodajala pravice prenosa 
športnih dogodkov, saj je bila imetnica 
izključnih pravic prenosa sklepnega dela 
svetovnega prvenstva v nogometu za države 
evropske celine za leti 2002 in 2006, ki 
ga organizira Mednarodna nogometna 
zveza (FIFA), ta dogodka pa sta sodila med 
dogodke velikega družbenega pomena, kot so 
bili navedeni v ukrepih, o katerih je Združeno 
kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska 
(v nadaljevanju tudi: Združeno kraljestvo) 
obvestilo Komisijo.
6. Komisija v tej pritožbi ne prereka analize 
Sodišča prve stopnje, na podlagi katere je 
bilo ugotovljeno, da je mogoče izpodbijati 
odločbo, ki jo je bila Komisija dolžna sprejeti 
v postopku iz člena 3(a) Direktive. Prereka 
pa presojo, da se je odločba o skladnosti 
ukrepov, ki jih je sporočilo Združeno kralje ‑
stvo, neposredno in posamično nanašala na 
družbo Infront.
7. V teh sklepnih predlogih bom prikazal, 
da Sodišče prve stopnje pri presoji proce ‑
snega upravičenja družbe Infront po mojem 
mnenju ni napačno uporabilo prava.I – Pravni okvir
8. Člen 3a je bil vstavljen z Direktivo 97/36. 
Njegovo besedilo je naslednje:
„1. Vsaka država članica sme sprejeti ukrepe 
v skladu s pravom Skupnosti, s katerimi zago ‑
tovi, da izdajatelji televizijskih programov 
pod njeno sodno pristojnostjo ne razširjajo 
tistih dogodkov, ki v tej državi članici veljajo 
za dogodke velikega družbenega pomena, 
na ekskluzivni osnovi, s čimer bi večji delež 
javnosti v tej državi članici prikrajšali za 
možnost spremljanja takšnih dogodkov prek 
neposrednega prenosa ali prek poznejšega 
prenosa na brezplačni televiziji. Če stori 
tako, mora zadevna država članica sestaviti 
seznam določenih nacionalnih ali drugih 
dogodkov, ki zanjo veljajo kot dogodki veli ‑
kega družbenega pomena. To stori jasno in 
pregledno ter pravočasno in učinkovito. Pri 
tem zadevna država članica določi tudi to, ali 
morajo biti takšni dogodki dostopni v celo ‑
tnem ali delnem neposrednem prenosu, ali 
v primerih, ko je to potrebno ali primerno iz 
objektivnih razlogov javnega interesa, v celo ‑
tnem ali delnem poznejšem prenosu.
2. Države članice Komisijo takoj obvestijo 
o vsakem ukrepu, ki so ga ali ga bodo spre ‑
jele v skladu z odstavkom 1. Komisija v treh 
letih od dneva obvestila preveri, ali so takšni 
ukrepi skladni s pravom Skupnosti in o 
I ‑ 1455KOMISIJA PROTI INFRONT WM
njih obvesti druge države članice. Komisija 
zaprosi za mnenje odbora, ki je bil ustano ‑
vljen v skladu s členom 23a. Sprejete ukrepe 
takoj objavi v Uradnem listu Evropskih 
skupnosti, najmanj enkrat letno pa objavi 
tudi konsolidirani seznam ukrepov, ki so jih 
sprejele države članice.
3. Države članice z ustreznimi sredstvi 
v skladu s svojimi zakonodajami zagoto ‑
vijo, da izdajatelji televizijskih programov 
pod njihovo sodno pristojnostjo ne izvajajo 
ekskluzivnih pravic, ki so jih ti izdajatelji tele ‑
vizijskih programov kupili po datumu objave 
te direktive, s čimer bi večji delež javnosti v 
drugi državi članici prikrajšali za možnost 
spremljanja dogodkov, ki jih je ta druga 
država članica določila v skladu s predho ‑
dnimi odstavki, bodisi v celotnem ali delnem 
neposrednem prenosu bodisi v primerih, ko 
je to potrebno ali primerno iz objektivnih 
razlogov javnega interesa, v celotnem ali 
delnem poznejšem prenosu na brezplačni 
televiziji, kar je ta druga država določila v 
skladu z odstavkom 1.“
9. Člen 1(b) Direktive pojem „izdajatelj tele ‑
vizijskih programov“ opredeljuje kot „fizično 
ali pravno osebo, ki je uredniško odgovorna 
za sestavo televizijskih programov v smislu 
točke (a) in ki te programe prenaša ali jih zanj 
prenašajo tretje osebe.“II – Dejansko stanje
10. V izpodbijani sodbi prikazano dejansko 
stanje, ki je po mojem mnenju nujno za razu ‑
mevanje v pritožbi navedenih pravnih vpra ‑
šanj, je naslednje.
11. Družba Infront, ki se je prej imenovala 
KirchMedia WM AG, odkupuje, upravlja in 
trži pravice televizijskega prenosa športnih 
dogodkov in jih ponavadi odkupuje od orga ‑
nizatorjev teh dogodkov. Tako pridobljene 
pravice dalje prodaja izdajateljem televizij ‑
skih programov.
12. Družbi Infront je njena matična družba 
prenesla izključne pravice za prenos skle ‑
pnega dela svetovnega prvenstva FIFE za 
države celinske Evrope z izjemo Zvezne repu ‑
blike Nemčije, Ruske republike, preostalih 
nekdanjih republik bivše Sovjetske zveze in 
Turčije, ki jih je od FIFE pridobila za ceno 
najmanj 1,4 milijarde švicarskih frankov.
13. Združeno kraljestvo je 25. septembra 
1998 in pozneje v dopisu z dne 5. maja 2000 
Komisijo obvestilo o ukrepih, sprejetih v 
I ‑ 1456SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
skladu s členom 3a(1) Direktive, med katere 
je spadal tudi seznam dogodkov velikega 
družbenega pomena v tej državi.
14. Družba Infront je v dopisu Komisiji z 
dne 14. julija 2000 predlagala, naj se seznam 
Združenega kraljestva ne odobri, ker ni zdru ‑
žljiv niti s členom 3a Direktive niti z drugimi 
določbami prava Skupnosti. Trdila je zlasti, 
da zadevni seznam ni bil izdan jasno in 
pregledno, da zajema dogodke, ki niso veli ‑
kega pomena za britansko družbo, da imajo 
postopki posvetovanja, opravljeni na naci ‑
onalni ravni in na ravni Skupnosti, hude 
pomanjkljivosti in da sporna ureditev velja za 
nazaj.
15. Generalni direktor generalnega direk ‑
torata (DG) Komisije „Izobraževanje in 
kultura“ je Združeno kraljestvo v dopisu 
z dne 28. julija 2000 obvestil, da Komisija 
ne nasprotuje ukrepom, ki jih je ta država 
članica sporočila v zvezi s pokrivanjem tele ‑
vizijskih dogodkov nacionalnega interesa za 
Združeno kraljestvo.
16. Družba Infront je Komisijo z dopisom z 
dne 7. novembra 2000 obvestila, da je sezna ‑
njena s to odobritvijo, in opozorila na kršitev 
njene lastninske pravice.17. Komisija je 18. novembra 2000 v skladu 
s členom 3a(2) Direktive objavila sporne 
ukrepe. Ti ukrepi obsegajo izvlečke zako ‑
nodaje Združenega kraljestva ter seznam 
dogodkov velikega družbenega pomena za to 
državo članico, med njimi sklepni del svetov ‑
nega prvenstva FIFE.
18. V dopisu z dne 22. januarja 2001 je Komi ‑
sija družbi Infront na njena pisna vprašanja iz 
dopisov z dne 7. in 22. decembra 2000 odgo ‑
vorila, da je postopek preskusa ukrepov, ki jih 
je sporočilo Združeno kraljestvo, zaključen 
in da je seznam dogodkov štela za skladnega 
s pravom Skupnosti.
III – Postopek
19. Družba Infront je 12. februarja 2001 pri 
Sodišču prve stopnje vložila tožbo za razgla ‑
sitev ničnosti dela oziroma celotne odločbe 
Komisije, izdane na podlagi člena 3a Direk ‑
tive, s katero je bila ugotovljena združljivost 
ukrepov, ki jih je sporočilo Združeno kralje ‑
stvo, s pravom Skupnosti.
I ‑ 1457KOMISIJA PROTI INFRONT WM
20. Komisija je v dopisu z dne 11. junija 
2001 podala ugovor nedopustnosti tožbe na 
podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča prve 
stopnje.
21. Sodišče prve stopnje je odločitev o tem 
ugovoru pridržalo do končne razsodbe. Prav 
tako je Kraljevini Danski, Francoski republiki 
in Združenemu kraljestvu ter Evropskemu 
parlamentu in Svetu Evropske unije dovolilo 
intervencijo v podporo predlogom Komisije.
22. Kraljevina Danska je umaknila to inter ‑
vencijo. Svet ni podal predlogov.
IV – Izpodbijana sodba
23. Sodišče prve stopnje je za izpodbijani akt 
štelo dopis z dne 28. julija 2000, s katerim je 
Komisija Združenemu kraljestvu sporočila, 
da so ukrepi, ki jih je ta država članica spre ‑
jela na podlagi člena 3a Direktive, združljivi 
s pravom Skupnosti.
24. Spomnilo je na to, da štejejo v skladu z 
ustaljeno sodno prakso za akte ali odločitve, zoper katere je podana ničnostna tožba v 
smislu člena 230 ES, ne glede na njihovo 
obliko, tisti ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče 
pravne posledice tako, da bistveno spremi ‑
njajo pravni položaj tožeče stranke. 5
25. Sodišče prve stopnje je menilo, da 
ustvarja izpodbijani dopis pravne posledice 
za države članice, s tem da predvideva objavo 
Komisiji sporočenih ukrepov v Uradnem listu 
in da ta objava sproža postopek vzajemnega 
priznavanja, določen v členu 3a(3) Direktive. 
Pojasnilo je, da ta objava državam članicam 
omogoča seznanitev z ukrepi in izpolnitev 
obveznosti iz navedene določbe. 6
26. Sodišče prve stopnje meni, da ima Komi ‑
sija na podlagi člena 3a(2) pristojnost odlo ‑
čanja, čeprav v tej določbi ni izrecno nave ‑
deno, da ta institucija sprejme „odločbo“. 7
5 –  Točka 89.
6 –  Točki 94 in 95.
7 –  Točka 107.
I ‑ 1458SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
27. Sodišče prve stopnje je nato preizkusilo 
procesno upravičenje družbe Infront. Štelo 
je, da jo izpodbijani dopis neposredno in 
posamično zadeva iz naslednjih razlogov.
1. Vprašanje neposredne prizadetosti družbe 
Infront
28. Sodišče prve stopnje je najprej opozorilo 
na to, da lahko sporni akt Skupnosti, v smislu 
člena 230(4) ES, posameznika neposredno 
zadeva le, če učinkuje neposredno na njegov 
pravni položaj in njegovo izvajanje nastopi 
samodejno ter izhaja že iz zakonodaje 
Skupnosti, ne da bi bili za njegovo uporabo 
potrebni drugi izvedbeni ukrepi. 8
29. Nato je preizkusilo, ali je bila družba 
Infront z vidika te sodne prakse prizadeta v 
obeh primerih iz njene tožbe, in sicer, prvič, 
v primeru prodaje njenih pravic televizij ‑
skega prenosa tekem sklepnega dela svetov ‑
nega prvenstva FIFE za leti 2002 in 2006 za 
8 –  Točka 130.oddajanje v Združenem kraljestvu izdajatelju 
televizijskih programov pod pristojnostjo te 
države članice, ter, drugič, v primeru odtu ‑
jitve teh pravic izdajatelju s sedežem v drugi 
državi članici.
30. Sodišče prve stopnje je v zvezi s prvim 
primerom presodilo, da izpodbijani akt 
družbe Infront ni neposredno zadeval, ker s 
strani Komisije izdana odobritev ukrepov, ki 
jih je sporočilo Združeno kraljestvo, ne vpliva 
na njihovo veljavnost v tej državi članici. 9
31. V zvezi s tem je navedlo, da so začeli 
ukrepi v tej državi članici veljati, preden so 
bili sporočeni Komisiji, in bi torej v njej lahko 
učinkovali tudi pred tem. Na podlagi tega je 
sklepalo, da Komisija z izpodbijanim aktom 
Združenemu kraljestvu ne bi mogla izdati 
niti predhodne odobritve navedenih ukrepov 
niti njihove odobritve za nazaj, temveč bi tej 
državi članici le omogočila, da njene ukrepe 
vzajemno priznajo druge države članice. 10
32. V zvezi z drugim primerom je Sodišče 
prve stopnje navedlo, da mora država članica, 
različna od Združenega kraljestva, na ozemlju 
9 –  Točka 133.
10 –  Točki 134 in 135.
I ‑ 1459KOMISIJA PROTI INFRONT WM
katerega ima sedež izdajatelj televizijskih 
programov, ki od družbe Infront prejema 
pravice prenosa, zagotoviti, da se ta izda ‑
jatelj ne izogne ukrepom, ki jih je odobrila 
Komisija, in da ta obveznost izhaja iz izpod ‑
bijanega dopisa, ki je tem ukrepom z vidika 
vzajemnega priznavanja v drugih državah 
članicah podelil veljavnost za nazaj. 11
33. Sodišče prve stopnje je na podlagi tega 
sklenilo, da se ta zadeva razlikuje od tiste, 
ki je privedla do sodbe Sodišča prve stopnje 
z dne 13. decembra 2000 v zadevi DSTV 
proti Komisiji, 12 na katero se sklicuje Komi ‑
sija ter se je nanašala na člen 2a(2), drugi 
pododstavek, Direktive, ki določa naknadno 
kontrolo skladnosti s pravom Skupnosti 
tistih ukrepov, ki jih je država članica spre ‑
jela zaradi prepovedi oddajanja televizijskih 
programov iz drugih držav članic na njenem 
ozemlju.
34. Poleg tega je opozorilo na to, da izpod ‑
bijani dopis nacionalnim organom po objavi 
ukrepov ne pušča nikakršne diskrecije pri 
izpolnjevanju njihovih obveznosti. Sodišče 
prve stopnje namreč meni, da morajo naci ‑
onalni organi, „čeprav vsaka država članica v 
svoji zakonodaji za prenos člena 3a(3) Direk ‑
11 –  Točke od 138 do 143.
12 –  T‑69/99, Recueil, str. II‑4039.tive določi vrsto in način izvajanja kontrole s 
strani nacionalnih organov v postopku vzaje ‑
mnega priznavanja, zagotoviti, da izdajatelji 
televizijskih programov pod njihovo pristoj ‑
nostjo pri prenosu spornih dogodkov spoštu ‑
jejo pogoje, ki jih je država članica določila 
v ukrepih, objavljenih v Uradnem listu in 
odobrenih s strani Komisije“. 13
35. Sodišče prve stopnje je torej preučilo 
argument Komisije, da imajo interes za 
odkup pravic prenosa sklepnega dela svetov ‑
nega prvenstva FIFE od družbe Infront le 
izdajatelji televizijskih programov, ki imajo 
sedež v Združenem kraljestvu.
36. Komisija je namreč trdila, da tudi 
če njena predhodna presoja sporočenih 
ukrepov ostale države članice spodbuja k 
zagotavljanju tega, da izdajatelji televizijskih 
programov pod njeno pristojnostjo upošte ‑
vajo seznam dogodkov velikega družbenega 
pomena, to v obravnavanem primeru ni 
bistveno. Po njenem mnenju je nepredsta ‑
vljivo, da daje družba Infront podlicence 
za svoje pravice prenosa, ki se nanašajo na 
Združeno kraljestvo, izdajatelju televizij ‑
skega programa, ki tam nima sedeža, saj se 
te pravice odtujujejo na nacionalni podlagi. 
13 –  Točka 146.
I ‑ 1460SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
Na nacionalni ravni izvirajo prihodki izdaja ‑
teljev televizijskih programov iz oglaševanja, 
namenjenega domači javnosti, nacionalnih 
licenčnin ali domačih naročnin komercialnih 
televizij. Ker so izdajatelji torej zainteresirani 
za programe, namenjene domači javnosti, bi 
bili pripravljeni pravice za prenos programov 
od družbe Infront za zelo visoko ceno odku ‑
piti le tisti izdajatelji, ki pokrivajo velik del 
domače javnosti. Ker bi bili morebitni preje ‑
mniki podlicence za take pravice prenosa 
za Združeno kraljestvo torej izdajatelji, za 
katere so pristojni britanski organi, lahko 
družbo Infront neposredno zadevajo zgolj 
nacionalni ukrepi. 14
37. Komisija je v zvezi s tem opozorila, 
da sodi televizijski trg Združenega kralje ‑
stva med najkonkurenčnejše trge Evrope in 
da ima 25 % vseh izdajateljev televizijskih 
programov v Združenem kraljestvu licenco. 15
38. Sodišče prve stopnje je navedlo:
„147  Končno, glede trditve Komisije, da 
naj bi imeli samo izdajatelji televizij ‑
skih programov, ustanovljeni v Zdru ‑
ženem kraljestvu, interes kupiti pravice 
14 –  Točka 120.
15 –  Točka 121.razširjanja tekem sklepnega dela 
svetovnega prvenstva FIFE z namenom 
prenašanja v Združenem kraljestvu, 
je treba opozoriti, da taka domneva 
členu 3(a)(3) Direktive odvzame 
vsakršen polni učinek. Dejansko je 
treba opozoriti, da je po uvodnih 
izjavah 18 in 19 Direktive 97/36 cilj 
tega člena zagotoviti javnosti, da prosto 
dostopa do razširjanih dogodkov, za 
katere države članice štejejo, da so 
širšega pomena za družbo, in na podlagi 
načela vzajemnega priznavanja zahte ‑
vati od držav članic, naj zagotovijo, da 
izdajatelji televizijskih programov pod 
njihovo sodno pristojnostjo upoštevajo 
sezname dogodkov, ki jih je sestavila 
država članica, da pomembnemu delu 
občinstva ne bi bila odvzeta možnost 
spremljanja dogodkov, ki jih je določila 
ta država.
148  Dejansko stanje v zadevi, v kateri je 
bila izdana sodba House of Lords, R 
proti ITC, ex parte TV Danmark 1 Ltd 
[2001] UKHL 42 (zgoraj navedena), 
čeprav se nanaša na dogodke, ki jih je 
določila Kraljevina Danska, potrjuje 
obstoj izvajanja sistema vzajemne  ‑
 ga priznavanja, kot je določen v čle   ‑
nu 3(a)(3) Direktive. Poleg tega Komi ‑
sija v svojem Tretjem poročilu Svetu, 
Evropskemu parlamentu in Ekonom ‑
sko socialnemu odboru glede izvajanja 
I ‑ 1461KOMISIJA PROTI INFRONT WM
Direktive (COM(2001) 9 konč.) iz leta 
2001 navaja, da so izdajatelji televi ‑
zijskih programov pod pristojnostjo 
Združenega kraljestva trikrat prenašali 
dogodke, vpisane na seznamu Kralje ‑
vine Danske, tako da je bila pomemb ‑
nemu delu danskega prebivalstva 
odvzeta možnost spremljanja omenje ‑
nih dogodkov.
149  V teh okoliščinah se kljub neuteme ‑
ljenim navajanjem Komisije glede 
posebnosti trga televizijskega oddajanja 
v Združenem kraljestvu (glej točko 121 
[izpodbijane sodbe] ne bi smelo šteti, 
da bodo pravice televizijskih prenosov 
sklepnega dela svetovnega prvenstva 
FIFE v tej državi članici nujno kupili 
izdajatelji televizijskih programov, 
ustanovljeni v tej državi.“
39. Sodišče prve stopnje je na podlagi nave ‑
denega sklepalo, da izpodbijani dopis družbo 
Infront zadeva neposredno, saj se z njim 
drugim državam članicam omogoči uporaba 
postopka vzajemnega priznavanja ukrepov, ki 
jih je sporočilo Združeno kraljestvo.2. Vprašanje posamične prizadetosti družbe 
Infront
40. Sodišče prve stopnje je najprej spomnilo 
na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero 
lahko osebe, ki niso naslovnice odločbe, 
posamično prizadetost uveljavljajo le, če se 
ta odločba nanje nanaša zaradi določenih 
osebnih lastnosti ali posebnih okoliščin, ki 
jih opredeljujejo glede na ostale osebe in jih 
posamično opredeli podobno kot naslovnico 
odločbe.
41. Nato je navedlo, da je imela družba 
Infront za leti 2002 in 2006 izključne pravice 
za televizijski prenos sklepnega dela svetov ‑
nega prvenstva FIFE, navedenega med 
dogodki velikega družbenega pomena, ki jih 
je izbralo Združeno kraljestvo in odobrila 
Komisija, ter da so morali izdajatelji televi ‑
zijskih programov pod pristojnostjo drugih 
držav članic za pridobitev licence za tele ‑
vizijski prenos skleniti pogodbo z družbo 
Infront kot posrednico pravic prenosa za ta 
dogodek. 16
42. Opozorilo je na to, da so bile tem izda ‑
jateljem z ukrepi, ki jih je sprejelo Združeno 
16 –  Točki 160 in 161.
I ‑ 1462SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
kraljestvo, naložene omejitve v zvezi s pogoji, 
pod katerimi so lahko pridobivali izključne 
pravice prenosa, tako da so ti ukrepi, čeprav 
izrecno niso bili usmerjeni zoper družbo 
Infront, vendarle omejevali njeno možnost 
prostega razpolaganja z njenimi pravicami. 17
43. Spomnilo je, da je družba Infront 
zadevne pravice izključno pridobila pred 
začetkom veljavnosti člena 3a Direktive, in 
kar je še bolj odločilno, pred izdajo izpodbija ‑
nega dopisa, tako da jo ta zadeva zaradi dolo ‑
čene osebne lastnosti. 18
3. Utemeljenost
44. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je 
izpodbijani akt temeljil na bistveni kršitvi 
postopka, saj je bil izdan brez obravnave na 
kolegiju članov Komisije, generalni direktor, 
ki ga je podpisal, pa ni imel nikakršnega 
posebnega pooblastila tega kolegija. 19
45. V izreku izpodbijane sodbe je odločba 
Komisije, ki jo vsebuje dopis Združenemu 
17 –  Točke od 162 do 165.
18 –  Točki 166 in 167.
19 –  Točka 177.kraljestvu, razglašena za nično in tožba v 
ostalem delu zavrnjena. Francoska repu ‑
blika, Združeno kraljestvo Velika Britanija in 
Severna Irska in Parlament nosijo stroške, ki 
so družbi Infront nastali zaradi njihove inter ‑
vencije, Komisija pa nosi svoje stroške ter 
stroške družbe Infront, z izjemo prej nave ‑
denih stroškov; intervenientke nosijo svoje 
stroške.
V – Pritožba
46. Komisija predlaga Sodišču, naj izpodbi ‑
jano sodbo razveljavi, tožbo družbe Infront v 
zadevi, v kateri je bila navedena sodba izdana, 
razglasi za nedopustno ter družbi Infront 
naloži stroške postopka v navedeni zadevi in 
stroške te pritožbe.
47. Družba Infront v bistvenem predlaga, 
naj se pritožba zavrne in Komisiji naložijo 
stroški, pri čemer predlaga, naj se Komisiji 
tudi v primeru ugoditve pritožbi, ob upošte ‑
vanju, da Komisija tožbo izpodbija le v delu, 
naložijo stroški v skladu s členom 69(3) 
Poslovnika.
I ‑ 1463KOMISIJA PROTI INFRONT WM
48. Komisija izpodbija presojo Sodišča prve 
stopnje, v skladu s katero izpodbijani akt 
družbo Infront zadeva neposredno in posa ‑
mično v smislu člena 230(4) ES, na podlagi 
katerega lahko vsaka fizična ali pravna oseba 
sproži postopek zoper izdano odločbo, 
čeprav naslovljeno na drugo osebo, če jo ta 
zadeva neposredno in posamično. Ta dva 
očitka bom preučil enega za drugim.
A – Presoja, da izpodbijani akt družbo 
Infront zadeva neposredno
1. Pritožbeni razlogi in trditve strank
49. Po navedbah Komisije Sodišče prve 
stopnje ni pokazalo, da bi bili izpolnjeni obe 
predpostavki, ki morata biti podani v skladu 
s sodno prakso, namreč da ima sporni akt 
posledice za pravni položaj tožeče stranke in 
da se izvaja povsem samodejno.
50. Komisija v zvezi s prvo predpostavko 
najprej navaja, da Sodišče prve stopnje 
ni pojasnilo, kako ima izpodbijani akt za 
poslovni položaj družbe Infront drugačne 
posledice od posrednih.51. Zatrjuje torej, da akt učinkuje tako, da 
morajo države članice izdajateljem televi ‑
zijskih programov naložiti obveznosti, ki jih 
lahko odvrnejo od nakupa pravic prenosa za 
dogodke, navedene v sporočenih ukrepih, 
oziroma jih spodbudi k nakupu teh pravic 
po nižji ceni od tiste, ki bi jo bili pripravljeni 
plačati brez teh ukrepov. Komercialna tele ‑
vizija bi se lahko odpovedala nakupu pravic 
prenosa za take dogodke, saj jih mora odda ‑
jati tudi izdajatelj televizijskih programov, 
čigar oddaje so prosto dostopne in ki pokriva 
95 % ozemlja Združenega kraljestva. Družba 
Infront bi imela tako manj potencialnih 
kupcev in bi se zato znašla v manj ugodnem 
položaju. Kljub temu naj bi šlo le za posredne 
gospodarske posledice. Njen pravni položaj 
naj bi ostal nespremenjen.
52. Podredno Komisija v primeru, da naj bi 
za neposredno prizadetost tožeče stranke 
zadoščal obstoj posledic za njen gospodarski 
položaj, prereka, da Sodišče prve stopnje ni 
prikazalo konkretnih gospodarskih posledic 
izpodbijanega akta za takega posrednika, 
kot je družba Infront. Dejansko naj bi bile 
posledice vse prej kot gotove, saj po vedenju 
Komisije nikoli ni bilo izdajatelja televizijskih 
programov s sedežem v drugi državi članici 
od Združenega kraljestva, ki bi bil pripra ‑
vljen plačati s strani družbe Infront priča ‑
kovano ceno za pravico prenosa sklepnega 
dela svetovnega prvenstva FIFE v tej državi. 
Ker naj bi prihodki izdajateljev televizijskih 
I ‑ 1464SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
programov izvirali iz oglaševanja, namenje ‑
nega domači javnosti, nacionalnih licenčnin 
ali domačih naročnin komercialnih televizij, 
bi moral kupec za uresničitev take naložbe 
na britanskem ozemlju razpolagati z dovolj 
veliko pokritostjo oziroma bi si moral svojo 
dejavnost želeti preusmeriti.
53. Sodišče prve stopnje naj bi napačno 
uporabilo pravo, s tem da družbi Infront ni 
naložilo obveznosti predložitve dokaza za 
omenjene gospodarske posledice in s tem, da 
je dopustilo, da Komisija ni utemeljila svojih 
navedb glede posebnosti televizijskega trga v 
Združenem kraljestvu. Prav tako je Sodišče 
prve stopnje s pritrditvijo, da to stališče 
Komisije členu 3a(3) Direktive povsem jemlje 
polni učinek, napačno razlagalo to določbo, 
ker bi to pomenilo, da bi morali za vsak 
dogodek, ki ga država članica označi, v drugi 
državi nujno obstajati izdajatelji televizijskih 
programov, ki bi lahko odkupili izključne 
pravice prenosa tega dogodka v prvonave ‑
deni državi članici.
54. Sodišče prve stopnje naj bi v zvezi z 
drugo predpostavko, v skladu s katero se 
mora izpodbijani akt izvajati povsem samo ‑
dejno in izhajati zgolj iz ureditve Skupnosti, brez uporabe drugih izvedbenih predpisov, 
napačno ocenilo učinek člena 3a(3) Direktive.
55. Po mnenju Komisije je sicer res, da 
dogodke in vrsto njihovega prenosa, bodisi 
neposrednega bodisi s časovnim zamikom, 
celotnega ali delnega, določi država, ki 
sporoči ukrepe, in sicer z odločbo o ugotovitvi 
njihove združljivosti s pravom Skupnosti. 
Vendar naj bi v nasprotju z navedbami 
Sodišča prve stopnje iz točke 146 izpodbijane 
sodbe ta odločba nacionalnim organom ne 
odvzemala diskrecije pri izvrševanju njihovih 
obveznosti. Izvrševanje obveznosti, dolo ‑
čenih s strani države, ki je sporočila ukrepe, 
naj bi bilo zelo odvisno od zakonodaje in 
nazora pristojnih nacionalnih organov.
56. Dejanski obstoj teh razlik naj bi pona ‑
zarjala zadeva TV Danmark 1 – ki je privedla 
do sodbe Court of Appeal in sodbe House 
of Lords – o tem, kako Združeno kraljestvo 
izpolnjuje obveznosti, ki jih je Kraljevina 
Danska določila v zvezi z dogodki velikega 
družbenega pomena za to državo članico.
57. V skladu z britansko ureditvijo naj bi 
zadostovalo, da ima brezplačno dostopen 
izdajatelj televizijskih programov, ki pokriva 
večino prebivalstva države članice, ki je 
I ‑ 1465KOMISIJA PROTI INFRONT WM
sporočila ukrepe, primerno možnost nakupa 
zadevnih izključnih pravic. V danski ureditvi 
pa lahko izdajatelj televizijskih programov, 
ki je kupil izključne pravice, te uresničuje 
le, če je s posredovanjem drugih izdajate ‑
ljev sposoben sprejeti ukrepe za zagotovitev 
potrebne pokritosti, razen če lahko dokaže, 
da to razumno ni mogoče.
58. Tako naj bi bilo napačno trditi, da je 
uporaba odločbe, ki jo je Komisija sprejela na 
podlagi člena 3a(2) Direktive, povsem samo ‑
dejna in da izhaja zgolj iz ureditve Skupnosti.
59. Družba Infront to analizo prereka in 
zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje upravi ‑
čeno menilo, da jo izpodbijani akt zadeva 
neposredno.
2. Presoja
60. Kot je spomnilo Sodišče prve stopnje, 
lahko sporni akt Skupnosti posameznika 
neposredno zadeva le, če učinkuje nepo ‑
sredno na njegov pravni položaj in njegovo 
izvajanje nastopi samodejno ter izhaja že iz ureditve Skupnosti, ne da bi bili za njegovo 
uporabo potrebni drugi izvedbeni ukrepi. 20
61. Komisija Sodišču prve stopnje očita, da 
ni pokazalo, da je vsaka od teh predpostavk 
izpolnjena.
62. Komisija v zvezi s posledicami izpodbi ‑
janega akta za položaj družbe Infront najprej 
navaja, da naj bi imel ta za družbo le gospo ‑
darske posledice in da je njen pravni položaj 
ostal nespremenjen. S tem se ne strinjam iz 
naslednjih razlogov.
63. Kot je Sodišče prve stopnje navedlo v 
točki 165 izpodbijane sodbe, so ukrepi, ki 
jih je sporočilo Združeno kraljestvo, in s tem 
tudi izpodbijani akt, družbi Infront odvzeli 
možnost razpolaganja z njenimi pravicami 
televizijskega prenosa sklepnega dela svetov ‑
nega prvenstva FIFE za leti 2002 in 2006. 
Na podlagi tega akta družba Infront svojih 
pravic prenosa ni mogla oddati komercialni 
20 –  Sodba z dne 5. maja 1998 v zadevi Dreyfus proti Komisiji 
(C‑386/96 P, Recueil, str. I‑2309, točka 43 in tam navedena 
sodna praksa).
I ‑ 1466SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
televiziji, ki ima sedež v državi članici, ki se 
razlikuje od Združenega kraljestva in želi 
zadevni dogodek oddajati v tej državi. Nalo ‑
žena ji je obveznost zagotovitve, da bodo te 
pravice na voljo tudi prosto dostopnemu 
izdajatelju, ki pokriva večji del britanskega 
prebivalstva.
64. Posledice izpodbijanega akta za položaj 
družbe Infront torej niso sestavljene le iz čiste 
gospodarske škode, ki jo predstavlja znižanje 
tržne vrednosti njenih pravic prenosa skle ‑
pnega dela svetovnega prvenstva FIFE za leti 
2002 in 2006. Kažejo se tudi v oškodovanju 
njene lastninske pravice v smislu omejevanja 
njene pravice podeljevanja izključnih licenc. 
Menim torej, da je Sodišče prve stopnje 
izpodbijani akt utemeljeno štelo za takega, 
ki ima v skladu s sodno prakso posledice za 
pravni položaj družbe Infront.
65. Komisija podredno prav tako zatrjuje, 
da izpodbijani akt v resnici nima posledic 
za družbo Infront, ker v državi, različni od 
Združenega kraljestva, nima sedeža noben 
izdajatelj televizijskih programov, ki bi bil 
kandidat za nakup pravic prenosa sklepnega 
dela svetovnega prvenstva FIFE, da bi ga 
oddajal v tej državi članici. Poleg tega naj bi 
Sodišče prve stopnje obrnilo dokazno breme, ko je nakazalo, da mora ta dejstva doka ‑
zati Komisija, in pri presoji obsega člena 3a 
Direktive napačno uporabilo pravo.
66. Menim, da gre pri teh navedbah Komisije 
bolj za to, ali je bila družba Infront procesno 
upravičena, ne pa toliko za predpostavko, da 
jo mora izpodbijani akt neposredno zadevati. 
Navedbe namreč pomenijo, da razveljavitev 
izpodbijanega akta za družbo Infront ne bi 
imela nikakršne prednosti, saj zunaj Zdru ‑
ženega kraljestva bojda ni nobenega morebi ‑
tnega kupca njenih pravic prenosa.
67. V skladu z ustaljeno sodno prakso se 
poleg predpostavk iz člena 230 ES dodatno 
zahteva, da mora biti posameznik, ki izpod ‑
bija akt Skupnosti, procesno upravičen, kar 
pomeni, da mora imeti interes za razglasitev 
ničnosti akta. Pogoj za to je, da bo imelo 
pravno sredstvo na koncu korist za stranko, 
ki ga je vložila. 21
68. Res je, kot navaja Komisija, da  
mora tožeča stranka dokazati tudi izpol‑
ni tev te predpostavke za dopustnost  
21 –  Glej zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 28. septembra 
2004 v zadevi MCI proti Komisiji (T‑310/00, ZOdl., 
str. II‑3253, točka 44 in navedena sodna praksa).
I ‑ 1467KOMISIJA PROTI INFRONT WM
tožbe. 22 Procesno upravičenje je poleg tega 
bistvena procesna predpostavka. 23 Prav tako 
so upravičene navedbe Komisije, v skladu s 
katerimi iz člena 3a(3) ni mogoče sklepati, 
da bi moral za vsak dogodek, ki ga označi 
država članica, v drugi državi članici nujno 
obstajati izdajatelj televizijskega programa, ki 
bi želel kupiti izključne pravice prenosa tega 
dogodka v prvi državi članici.
69. Iz ureditve, ki jo vzpostavlja člen 3a 
Direktive, namreč izhaja, da mora država 
članica, ki se odloči izkoristiti možnost iz 
te določbe in izdati seznam dogodkov, ki 
jih mora na njenem ozemlju oddajati izda ‑
jatelj televizijskih programov, do katerega 
prosto dostopa večina prebivalcev, ta seznam 
obvezno sporočiti Komisiji, ne glede na to, ali 
izključne pravice prenosa teh dogodkov lahko 
kupijo izdajatelji televizijskih programov s 
sedežem v drugi državi članici.
70. Menim, da Sodišče prve stopnje ni 
obrnilo dokaznega bremena niti ni napačno 
razlagalo člena 3a Direktive.
22 –  Sklep z dne 31. julija 1989 v zadevi S. proti Komisiji 
(C‑206/89 R, Recueil, str. 2841, točka 8).
23 –  Zgoraj navedena sodba MCI proti Komisiji (točka 45).71. Glede dokaznega bremena je treba 
navesti, da nosi dokazno breme za obstoj 
procesnega upravičenja, kot je bilo poka ‑
zano, posameznik, ki izpodbija akt Skupnosti, 
vendar to Komisije, kot tudi vsake druge 
stranke sodnega postopka, ne odvezuje doka ‑
znega bremena za razloge, na katere se ta 
sklicuje.
72. Komisija je v tej zadevi v okviru ugovora 
nedopustnosti tožbe družbe Infront zatrje ‑
vala, da je televizijski trg v Združenem kralje ‑
stvu eden najkonkurenčnejših v Evropi in da 
ima 25 % izdajateljev televizijskih programov 
v tej državi članici licenco. Na podlagi tega 
je navedla, da je težko predstavljivo, da bi 
družba Infront svoje pravice televizijskega 
prenosa za sklepni del svetovnega prven ‑
stva FIFE oddala izdajatelju televizijskih 
programov, ki nima sedeža v Združenem 
kraljestvu.
73. Menim, da Sodišče prve stopnje z ugoto ‑
vitvijo, da zaradi pomanjkanja utemeljitve 
ni mogoče upoštevati navedb o posebnostih 
televizijskega trga v Združenem kraljestvu, 
ni obrnilo dokaznega bremena za procesno 
upravičenje.
I ‑ 1468SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
74. Še več, Komisija mora dokazati pravil ‑
nost teh navedb, ki jih je prerekala družba 
Infront, pri čemer je pred Sodiščem prve 
stopnje navedla več morebitnih kupcev 
pravic prenosa s sedežem v državah članicah, 
ki se razlikujejo od Združenega kraljestva.
75. Dalje v zvezi z obrazložitvijo izpodbijane 
sodbe, da navedbe Komisije členu 3a Direk ‑
tive povsem jemljejo polni učinek, menim, da 
ni podana napačna razlaga te določbe.
76. V tej obrazložitvi se namreč obravnavajo 
navedbe, povzete v točki 120 izpodbijane 
sodbe, v skladu s katero so ob upoštevanju 
dejstva, da prihodki izdajateljev televizijskih 
programov izvirajo iz oglaševanja, namenje ‑
nega domači javnosti, nacionalnih licenčnin 
ali domačih naročnin komercialnih televizij, 
izključne pravice prenosa od družbe Infront 
pripravljeni odkupiti le tisti izdajatelji, ki 
pokrivajo večji del domače javnosti in imajo 
zato sedež v Združenem kraljestvu.
77. Komisija zatrjuje, da so zaradi zelo 
visokih cen izključnih pravic prenosa špor ‑
tnih dogodkov, kot je sklepni del svetovnega 
prvenstva FIFE, in ob upoštevanju porekla 
sredstev izdajateljev televizijskih programov te pravice dejansko sposobni odkupiti le izda ‑
jatelji s sedežem na ozemlju države članice, 
ki je uporabila možnost iz člena 3a Direktive, 
in zato dvomi o dejanski koristi postopka 
vzajemnega priznavanja, vzpostavljenega s to 
določbo.
78. Če bi bili kandidati za nakup izključnih 
pravic prenosa le tisti izdajatelji televizijskih 
programov, ki imajo sedež v državi članici, 
ki je odločila, da je treba določene športne 
dogodke oddajati za celotno javnost, bi bil 
postopek iz člena 3a(3) Direktive, kate ‑
rega namen je, da izdajatelji televizijskih 
programov s sedežem na ozemlju drugih 
držav članic spoštujejo ukrepe, ki jih je spre ‑
jela ta država članica, neuporaben.
79. Sodišče prve stopnje – v nasprotju s 
trditvami Komisije v pritožbi – ni razsodilo, 
da člen 3a(3) pomeni, da obstajajo za vsak 
dogodek, ki ga neka država članica označi, 
izdajatelji televizijskih programov s sedežem 
v drugih državah članicah, ki bi kupili 
izključne pravice prenosa za ta dogodek. 
Opredelilo se je do navedb Komisije, da pri 
tovrstnih športnih dogodkih, za katere ima 
I ‑ 1469KOMISIJA PROTI INFRONT WM
družba Infront izključne pravice televizij ‑
skega prenosa, ni drugih morebitnih kupcev 
izključnih pravic prenosa od domačih izdaja ‑
teljev televizijskih programov.
80. Sodišče prve stopnje posledično ni 
opustilo prikaza, da je bila predpostavka 
o posledicah izpodbijanega akta za pravni 
položaj družbe Infront izpolnjena.
81. Drugič, kar zadeva drugo predpostavko, 
ki jo je oblikovala sodna praksa, namreč, da 
mora biti izvajanje izpodbijanega akta samo ‑
dejno ter da mora ta izhajati že iz same zako ‑
nodaje Skupnosti, ne da bi bili za njegovo 
uporabo potrebni drugi izvedbeni ukrepi, 
menim, da Sodišče prve stopnje prav tako ni 
napačno uporabilo prava, ko je presodilo, da 
je izpolnjena tudi ta predpostavka.
82. Res je, kot navaja Komisija, da pušča 
člen 3a(3) drugim državam članicam diskre ‑
cijo pri izvajanju ukrepov, ki jih je sprejela 
določena država članica in objavila Komisija. 
Vendar ta diskrecija ne vpliva na procesno 
upravičenje družbe Infront.
83. Pri preučitvi te predpostavke je treba 
namreč presoditi, ali je podana vzročna zveza med posledicami za pravni položaj tožeče 
stranke in aktom Skupnosti, ki naj se razglasi 
za ničnega. Predpostavka, ki jo zahteva sodna 
praksa, je izpolnjena, če so učinki nepo ‑
sredna posledica samega akta. To je v skladu 
s sodno prakso podano v primeru, ko sporni 
akt svoje naslovnike zavezuje k ustvarjanju 
teh posledic, 24 pa tudi kadar je možnost, da 
naslovniki ne izpolnijo akta in ne ustvarijo 
takih posledic, zgolj teoretična, ker ni dvoma 
o volji za izpolnitev akta. 25
84. V tej zadevi je Sodišče prve stopnje v 
točki 146 izpodbijane sodbe upravičeno 
menilo, da izpodbijani akt svojim naslov ‑
nikom ne pušča nikakršne diskrecije, ker 
jih zavezuje k ustvarjanju posledic za pravni 
položaj družbe Infront, ki jih ta prereka.
85. Kot je bilo že navedeno, te učinke 
namreč predstavlja omejitev možnosti 
družbe Infront, da pravice prenosa za sklepni 
del svetovnega prvenstva FIFE izključno 
prenese na izdajatelja televizijskih programov 
s sedežem v državi članici, ki ni Združeno 
kraljestvo. Ti učinki vsekakor pomenijo 
neposredno posledico izpodbijanega akta, ker 
24 –  Zgoraj navedena sodba Dreyfus proti Komisiji (točka 43 in 
navedena sodna praksa).
25 –   (točka 44 in navedena sodna praksa).
I ‑ 1470SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
izhajajo neposredno iz ukrepov, ki jih je spre ‑
jelo Združeno kraljestvo, namenjenih temu, 
da dogodek v Združenem kraljestvu oddaja 
izdajatelj televizijskih programov, ki je prosto 
dostopen in pokriva večji del prebivalstva.
86. Ob upoštevanju navedenega menim, 
da presoja Sodišča prve stopnje, v skladu s 
katero izpodbijani akt družbo Infront zadeva 
neposredno, ni pravno napačna in da je treba 
pritožbo Komisije v tem delu zavrniti kot 
neutemeljeno.
B – Presoja, da izpodbijani akt družbo 
Infront zadeva posamično
1. Pritožbeni razlogi in trditve strank
87. Komisija trdi, da je obrazložitev Sodišča 
prve stopnje težko razumljiva.
88. Komisija meni, da izpodbijani akt družbo 
Infront zadeva zgolj glede njene objektivne 
lastnosti kot imetnice izključnih pravic 
prenosa, ki jih je pridobila za dogodek, naveden v britanskih ukrepih. Trdi, da 
Sodišče prve stopnje ni navedlo, da je treba 
izpodbijani akt glede imetnikov pravic šteti 
za skupek posameznih odločb. Po njenem 
mnenju je akt namenjen le izdajateljem tele ‑
vizijskih programov in le njim nalaga obve ‑
znost. Imetniki pravic naj bi nosili le gospo ‑
darske posledice, Sodišče prve stopnje pa 
naj bi v prejšnjih zadevah odločilo, da to ni 
zadosten dejavnik za določitev posamično ‑
sti. 26 Predložena zadeva naj bi se v zvezi s 
tem razlikovala od zadev, ki so privedle do 
sodb v zadevah Piraiki‑Patraiki in drugi proti 
Komisiji, 27 Extramet Industrie proti Svetu 28 
in Codorniu proti Svetu, 29 ter ustrezajo 
posebnim okoliščinam.
89. Komisija trdi, da se okoliščine družbe 
Infront ne razlikujejo od okoliščin drugih 
imetnikov izključnih pravic prenosa za 
različne dogodke, ki jih je določilo Združeno 
kraljestvo. Družba se po njenem mnenju 
sooča z običajnim tržnim tveganjem, kar ni 
dovolj za procesno upravičenje.
90. Komisija na koncu navaja, da bi lahko 
družba Infront britanske ukrepe izpodbijala 
26 –  Komisija se sklicuje na sklep Sodišča prve stopnje z dne 
15. decembra 2000 v zadevi Galileo in Galileo International 
proti Svetu (T‑113/99, Recueil, str.  II‑4141) in na sodbo 
Sodišča prve stopnje z dne 6. decembra 2001 v zadevi Emesa 
Sugar proti Svetu (T‑43/98, Recueil, str. II‑3519).
27 –  Sodba z dne 17. januarja 1985 (11/82, Recueil, str. 207).
28 –  Sodba z dne 16. maja 1991 (C‑358/89, Recueil, str. I‑2501).
29 –  Sodba z dne 18. maja 1994 (C‑309/89, Recueil, str. I‑1853).
I ‑ 1471KOMISIJA PROTI INFRONT WM
pred sodiščem Združenega kraljestva, tako da 
ji zaradi nedopustnosti tožbe pred sodiščem 
Skupnosti ni odvzeta pravica do sodnega 
varstva.
91. Družba Infront prereka trditve Komisije 
in navaja, da je Sodišče prve stopnje upravi ‑
čeno zavzelo stališče, v skladu s katerim jo 
izpodbijani akt posamično zadeva.
2. Presoja
92. S presojo Komisije se ne strinjam niti z 
vidika pomanjkljive jasnosti navedb Sodišča 
prve stopnje niti z vidika njihove vsebine.
93. Sodišče je najprej pravilno spomnilo, 
da se lahko posamezniki, ki niso naslovniki 
odločbe, na dejstvo, da jih ta posamično 
zadeva, sklicujejo le, če se ta odločba nanje 
nanaša zaradi določenih osebnih lastnosti ali 
posebnih okoliščin, ki jih opredeljujejo glede na ostale osebe in jih posamično opredeli 
podobno kot naslovnike odločbe. 30
94. Nato je z analizo, ki v bistvenem temelji 
na treh v nadaljevanju predstavljenih točkah, 
prikazalo, da je družba Infront to predpo ‑
stavko izpolnjevala. Prvič, družba Infront je 
imela izključne pravice za televizijski prenos 
sklepnega dela svetovnega prvenstva FIFE, 
kot dogodka s seznama dogodkov velikega 
družbenega pomena, ki ga je sprejelo Zdru ‑
ženo kraljestvo, Komisija pa ga je v izpod ‑
bijanem aktu odobrila. Drugič, te pravice je 
pridobila pred izdajo akta in celo pred uvelja ‑
vitvijo člena 3a Direktive. Tretjič, omenjeni 
akt, čeprav ni usmerjen zoper družbo Infront, 
vendarle omejuje njeno možnost prostega 
razpolaganja z njenimi pravicami v razmerju 
z izdajateljem televizijskih programov s 
sedežem v državi članici, ki ni Združeno 
kraljestvo.
95. Menim, da pri presoji Sodišča prve 
stopnje pravo ni bilo napačno uporabljeno.
96. V skladu s sodno prakso mora biti 
namreč ob sprejetju akta podana istove ‑
tnost ali možnost ugotovitve istovetnosti 
30 –  Zgoraj navedena sodba Piraiki‑Patraiki in drugi proti Komi ‑
siji (točka 11).
I ‑ 1472SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
posameznika, da bi ga bilo mogoče šteti kot 
takega, ki ga izpodbijani akt zadeva, čeprav 
nanj ni naslovljen. 31 Iz analize Sodišča prve 
stopnje izhaja, da je Komisija ob sprejetju 
akta vsekakor lahko ugotovila istovetnost 
družbe Infront, ker je bila ta družba imetnica 
izključnih pravic prenosa sklepnega dela 
svetovnega prvenstva FIFE za leti 2002 in 
2006, torej enega od dogodkov s seznama 
ukrepov, ki jih je sporočilo Združeno 
kraljestvo.
97. Če torej, kot zatrjuje Komisija, zgolj 
gospodarska škoda načeloma ne zadošča 
za nastanek pravice posameznika, da vloži 
tožbo za razglasitev ničnosti akta Skupnosti, 
je treba opozoriti, da Sodišče prve stopnje 
družbe Infront kot takšne, ki jo izpodbijani 
akt posamično zadeva, ni štelo le zato, ker 
je ta akt nanjo gospodarsko slabo učinkoval. 
V točki 165 izpodbijane sodbe je navedlo, 
da je ta akt družbo Infront oviral pri tem, 
da bi svoje pravice prostega prenosa oddala 
31 –  Sodba Sodišča z dne 1. julija 1965 v združenih zadevah 
Toepfer in Getreide‑Import Gesellschaft proti Komisiji 
(106/63 in 107/63, Recueil, str.  525, 533); zgoraj navedena 
sodba Piraiki‑Patraiki in drugi proti Komisiji (točke 21, 28 
in 31); sodbi Sodišča z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrim ‑
port proti Komisiji (C‑152/88, Recueil, str. I‑2477, točka 11) 
in z dne 11. februarja 1999 v zadevi Antillean Rice Mills in 
drugi proti Komisiji (C‑390/95 P, Recueil, str. I‑769, točke od 
25 do 30) ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 
1995 v združenih zadevah Antillean Rice Mills in drugi proti 
Komisiji (T‑480/93 in T‑483/93, Recueil, str. II‑2305, točka 
67) in z dne 17.  januarja 2002 v zadevi Rica Foods proti 
Komisiji (T‑47/00, Recueil, str. II‑113, točka 41).komercialni televiziji s sedežem zunaj 
Združenega kraljestva, ki bi želela zadevni 
dogodek oddajati v tej državi.
98. Sodišče je, povedano drugače, ugoto ‑
vilo, da je bila z izpodbijanim aktom kršena 
lastninska pravica družbe Infront.
99. Zdi se mi, da je sprejetje dopustnosti 
tožbe družbe Infront združljivo tudi z usta ‑
ljeno sodno prakso, v skladu s katero lahko 
posameznik izpodbija zakonitost akta 
Skupnosti, če ta posega v pravice, ki jih je 
pridobil pred njegovo izdajo.
100. Tako je Sodišče odločilo v zgoraj nave ‑
deni sodbi Toepfer in Getreide‑Import 
Gesellschaft proti Komisiji, v kateri je 
 prvikrat sprejelo, da lahko odločba, ki je 
naslovljena na državo članico, zadeva posa ‑
meznika. 32 To rešitev je prav tako sprejelo 
32 –  Sodišče je odločilo, da je dopustna tožba dveh družb za uvoz 
žita zoper odločbo Komisije, vloženo v Nemčiji, s katero je 
bilo tej državi članici za nazaj dovoljeno sprejeti zaščitne 
ukrepe, na podlagi katerih je bila zavrnjena prošnja tožečih 
strank za podelitev uvoznih dovoljenj.
I ‑ 1473KOMISIJA PROTI INFRONT WM
v sodbi v zadevi Bock proti Komisiji 33 ter 
sodbah v zadevah Agricola commerciale olio 
proti Komisiji in Savma proti Komisiji. 34
101. Tudi v sodbi v zadevi CAM proti 
EGS 35 je Sodišče odločilo, da ima posame ‑
znik procesno upravičenje, če izpodbijani 
ukrep zadeva dejansko stanje, kakršno je bilo 
33 –  Sodba z dne 23. novembra 1971 (62/70, Recueil, str.  897). 
V tej sodbi je Sodišče dopustilo tožbo družbe za uvoz 
prehrambenih izdelkov zoper odločbo Komisije, s katero 
je bilo Zvezni republiki Nemčiji dovoljeno, da iz režima 
Skupnosti izključi določene izdelke s poreklom iz Kitajske, 
ki so bili v prostocarinski promet dani v državah Beneluksa, 
v tistem delu, v katerem se je ta odločba nanašala tudi na 
uvoz izdelkov, o katerih je pred uveljavitvijo odločbe pred 
nemškimi upravnimi organi tekel postopek za podelitev 
uvoznih dovoljenj. Tako je tožeča stranka 4. septembra 1970 
pri pristojnem nemškem organu zaprosila za izdajo uvoznega 
dovoljenja za pošiljko pločevink kitajskih gob, ki je bila v 
prostocarinski promet dana na Nizozemskem. Organ ji je 11. 
septembra istega leta sporočil, da se njena prošnja zavrne, 
dokler Komisija ne bo izdala ustrezne odobritve. Komisija 
je Zvezno republiko Nemčijo z odločbo z dne 15. septembra 
1970 pooblastila, da iz režima Skupnosti ne izključi le prošenj 
za izdajo uvoznega dovoljenja za črne gobe s poreklom iz 
Kitajske, temveč tudi ostale prošnje za izdajo uvoznega dovo ‑
ljenja, o katerih teče postopek.
34 –  Sodbi z dne 27. novembra 1984 (232/81, Recueil, str. 3881 in 
264/81, Recueil, str. 3915). Šlo je za tožbi podjetij, ki sta kot 
ponudnika prejeli naročilo, zoper Uredbo Komisije, s katero 
je bila razveljavljena prejšnja Uredba, na podlagi katere je 
bila italijanskemu organu za posredovanje v nakup ponu ‑
jena določena količina oljčnega olja. Sodišče je navedlo, da 
zaradi obstoja trdnega pravnega razmerja med strankami 
kupoprodajnega posla „vsak poseg organov Skupnosti, s 
katerim je bil [italijanski organ za posredovanje] oviran pri 
izpolnjevanju obveznosti do izžrebanih ponudnikov, nujno 
predstavlja pravni akt, ki te ponudnike neposredno in posa ‑
mično zadeva“ (zgoraj navedeni sodbi Agricola commerciale 
olio in drugi proti Komisiji (točka 11) in Savma proti Komi ‑
siji (točka 11)).
35 –  Sodba z dne 18. novembra 1975 (100/74, Recueil, str. 1393).ob njegovem sprejetju, in posega v pravice, 
pridobljene za prihodnje postopke. 36
102. To sodno prakso je mogoče najti tudi 
v sodbi v zadevi Codorniu proti Svetu, ki jo 
navaja Komisija, v kateri je družba španskega 
prava, ki je bila od leta 1924 imetnica blagovne 
znamke „Gran Cremant de Codorniu“, zahte ‑
vala razglasitev ničnosti člena uredbe Sveta, 
s katerim je bila dolgoročno prepovedana 
uporaba oznake „crémant“. 37
103. Zdi se mi, da je to sodno prakso mogoče 
prenesti na obravnavano zadevo, saj je bila 
družba Infront imetnica izključnih pravic 
za prenos svetovnega prvenstva FIFE že 
pred izdajo izpodbijanega akta in celo pred 
36 –  Šlo je za družbo, ki je 19. julija 1974 pridobila izvozno dovo ‑
ljenje za 10.000 ton ječmena, veljavno do 16. oktobra 1974. 
V skladu z Uredbo Sveta naj bi se priporočene in zajam ‑
čene cene, ki se med drugim uporabljajo za žito, s 7. okto ‑
brom 1974 zvišale za 5 %. Vendar je Komisija v Uredbi z dne 
4. oktobra 1974 določila, da ta ukrep ne velja za izvozna 
dovoljenja, ki so bila izdana pred 7. oktobrom, zaradi česar 
tožeča stranka za 3978 ton, ki jih je še morala izvoziti med 
7. in 16. oktobrom, ni mogla izkoristiti zvišanja, ki ga je 
določil Svet. Sodišče je dopustilo tožbo tožeče stranke zoper 
Uredbo Komisije. Razsodilo je, da ta uredba, ker skupini 
udeležencev na trgu odreka zvišanje zneska za nadomestilo, 
zadeva določeno in znano število izvoznikov žita in da se ta 
ukrep na zadevne izvoznike, tudi če spada med akte s pravno 
naravo, nanaša zaradi posebnih okoliščin, ki izhajajo iz 
skupine vseh preostalih subjektov.
37 –  V podporo tej analizi glej disertacijo P.  Cassie: L’accès 
des personnes physiques ou morales au juge de la légalité 
des actes communautaires,  Dalloz, Pariz, 2002, str.  752, 
točka 964 in naslednje.
I ‑ 1474SKLEPNI PREDLOGI Y. BOTA – ZADEVA C‑125/06 P
uveljavitvijo člena 3a Direktive, ki predstavlja 
njegovo pravno podlago.
104. Zato je po mojem mnenju Sodišče 
prve stopnje z vidika navedene sodne prakse 
pravilno presodilo, da izpodbijani dopis 
posamično zadeva družbo Infront. Prav tako 
je treba pritožbo v delu, ki se nanaša na to 
presojo, zavrniti kot neutemeljeno.C – Stroški
105. Če Sodišče soglaša z mojo analizo, se 
Komisiji v skladu s členom 69(2) Poslovnika, 
ki se na podlagi člena 118 istega poslovnika 
uporabi za postopek s pritožbo, ob upošte ‑
vanju predlogov družbe Infront naloži plačilo 
stroškov.
VI – Predlog
106. V skladu s predhodnimi navedbami Sodišču predlagam, naj ugotovi in razsodi 
tako:
1.  Pritožba se zavrne.
2.  Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.