ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ali člen 67(2) PDEU in člena 22 in 23 Uredbe (EU) 2016/399 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o Zakoniku Unije o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) (1) nasprotujejo nacionalni zakonodaji države članice, ki avtobusne prevoznike v linijskem prevozu preko schengenske notranje meje zavezuje, da morajo pred prehodom notranje meje preveriti potne listine svojih potnikov zaradi preprečitve prevoza tujcev brez potnega lista in dovoljenja za prebivanje na ozemlje Zvezne republike Nemčije? Še zlasti: a) Ali predstavlja splošna zakonska obveznost ali upravna obveznost, ki posameznim prevoznikom nalaga, da na območje Zveze ne smejo prevažati tujcev brez potnega lista ali dovoljenja za prebivanje, ki se lahko zagotavlja samo tako, da prevozniki pred prehodom notranje meje preverijo potne listine vseh potnikov, mejno kontrolo oseb na notranji meji v smislu člena 22 Zakonika o schengenskih mejah oziroma kontrolo z enakovrednimi učinki tej kontroli? b) Ali je treba naložitev obveznosti, ki so navedene pod točko 1), presojati na podlagi člena 23(a) Zakonika o schengenskih mejah, čeprav prevozniki ne izvršujejo „policijskih pooblastil“ v smislu te določbe in država z naložitvijo obveznosti izvajanja kontrol nanje ni hkrati prenesla formalnih javnih pooblastil? c) Če je odgovor na vprašanje 1 b) pritrdilen: ali kontrole, ki jih morajo izvajati prevozniki, glede na merila iz člena 23(a), drugi stavek, Zakonika o schengenskih mejah, pomenijo nedovoljen ukrep, ki ima enakovreden učinek kot mejna kontrola? d) Ali je treba obveznosti, navedene pod točko 1), ki so naložene avtobusnim prevoznikom v linijskem prevozu, presojati na podlagi člena 23(b) Zakonika o schengenskih mejah, v skladu s katerim varnostna kontrola oseb, ki jo v pristaniščih in na letališčih izvajajo prevozniki, ne vpliva na opustitev mejnih kontrol na notranjih mejah? Ali iz tega izhaja, da so kontrole v smislu prvega vprašanja nedopustne tudi izven pristanišč in letališč, če ne predstavljajo varnostnih kontrol in se ne izvajajo tudi nad osebami, ki potujejo znotraj države članice?
5.

Ali načelo specialnosti iz uvodne izjave 10 in člena 3(4) Direktive 2005/29/ES, člen 37 Direktive 2009/72/ES ter člen 41 Direktive 2009/73/ES nasprotujejo razlagi ustreznih predpisov za prenos v nacionalno pravno ureditev, in sicer razlagi, da je treba vsakokrat, ko se v reguliranem sektorju, v katerem velja sektorska „potrošniška“ ureditev z dodelitvijo regulativnih in sankcijskih pristojnosti sektorskemu organu, ravnanje, ki ga je mogoče opredeliti kot „agresivno prakso“ v smislu členov 8 in 9 Direktive 2005/29/ES ali kot „v vseh okoliščinah agresivno prakso“ v smislu Priloge I k Direktivi 2005/29/ES, uporabiti splošno ureditev o nepoštenih poslovnih praksah, in to tudi če obstaja sektorska ureditev, ki je bila sprejeta za varstvo teh potrošnikov in temelji na predpisih prava Unije, ki celovito ureja navedene „agresivne prakse“ in „v vseh okoliščinah agresivne prakse“ ali pa navedene „nepoštene/nezakonite prakse“?
1.

Ali je treba člen 3(3) v povezavi s Prilogo A, točki (b) in (c), k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES (1) z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES razlagati tako, da neopravljena pravočasna in neposredna obvestitev odjemalcev plina o pogojih, razlogih in obsegu nameravane spremembe tarife za dobavo plina onemogoča veljavnost take spremembe tarife?
2.

Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali splošno načelo pravne varnosti in prepovedi retroaktivne veljave iz prava Unije zahtevata, da se možnost sklicevanja na razlago določb člena 31 Listine EU o temeljnih pravicah in člena 7(1) Direktive 2003/88/ES z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, ki jo poda Sodišče v predhodni odločbi, ki se bo izdala v obravnavanem postopku, časovno omeji za vse zadevne osebe, ker je vrhovno nacionalno sodišče že pred tem odločilo, da upoštevnih nacionalnih zakonskih določb in določb kolektivnih pogodb ni mogoče razlagati v skladu s pravom Unije? Če bo Sodišče na to vprašanje odgovorilo nikalno: ali je s pravom Unije združljivo, da nacionalna sodišča na podlagi nacionalnega prava delodajalcem, ki so zaupali v nadaljnji obstoj nacionalne sodne prakse vrhovnega sodišča, zagotavljajo varstvo legitimnih pričakovanj, ali pa je varstvo legitimnih pričakovanj pridržano Sodišču Evropske unije?
SL Uradni list Evropske unije C 309/28

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) 29. junija 2017 – UAB ‘EVP International’/Lietuvos bankas

(Zadeva C-389/17)

(2017/C 309/36)

Jezik postopka: litvanščina

Predložitveno sodišče

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Stranki v postopku v glavni stvari

Pritožnica (tožeča stranka na prvi stopnji):: UAB ‘EVP International’

Nasprotna stranka: Lietuvos bankas

Vprašanja za predhodno odločanje

Ali je treba člen 5(2) v povezavi s členom 6(1)(a) Direktive 2009/110/ES (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti ter nadzoru skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja ter o spremembah direktiv 2005/60/ES in 2006/48/ES in razveljavitvi Direktive 2000/46/ES razlagati tako, da je treba v okoliščinah, kot so te v obravnavani zadevi, naslednji plačilni transakciji šteti za plačilni storitvi, ki sta (nista) povezani z izdajo elektronskega denarja:

(a) plačilno transakcijo, pri kateri se na zahtevo (po naročilu) imetnika elektronskega denarja instituciji za izdajo elektronskega denarja (izdajatelju) elektronski denar (unovčljiva sredstva), unovčen v nominalni vrednosti, prenese na bančni račun tretje osebe;

(b) plačilno transakcijo, pri kateri kupec (plačnik) blaga in/ali storitev po naročilu prodajalca plača blago in/ali storitve, tako da izvede prenos/plačilo sredstev instituciji za izdajo elektronskega denarja (izdajatelju elektronskega denarja), ki po prejetju sredstev izda elektronski denar v nominalni vrednosti prejetih sredstev v korist prodajalca (imetnika elektronskega denarja)?

(1) Direktiva 2009/110/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti ter nadzoru skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja ter o spremembah direktiv 2005/60/ES in 2006/48/ES in razveljavitvi Direktive 2000/46/ES (UL L 267, 2009, str. 7).
SL Uradni list Evropske unije C 293/21

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Förvaltningsrätten i Malmö, migrationsdomstolen (Švedska) 6. julija 2017 – A/Migrationsverket

(Zadeva C-404/17)

(2017/C 293/26)

Jezik postopka: švedščina

Predložitveno sodišče

Förvaltningsrätten i Malmö, migrationsdomstolen

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: A

Tožena stranka: Migrationsverket

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba prošnjo z informacijami, ki jih je predložila tožeča stranka in se štejejo za zanesljive – in so zato podlaga za proučitev navedene prošnje –, vendar ne zadostujejo kot dokaz, da je potrebna mednarodna zaščita, ker glede na informacije o [izvorni] državi organi zagotavljajo sprejemljivo zaščito, šteti za očitno neutemeljeno v smislu člena 31(8) revidirane Direktive 2013/32 (1)?

(1) Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL L 180, str. 60).
SL Uradni list Evropske unije C 300/10

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich (Poljska) 6. aprila 2017 – Profi Credit Polska S.A. s sedežem v Bielsko-Białi/Mariusz Wawrzosek

(Zadeva C-176/17)

(2017/C 300/13)

Jezik postopka: poljščina

Predložitveno sodišče

Sąd Rejonowy w Siemianowicach Śląskich

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Profi Credit Polska S.A. s sedežem v Bielsko-Białi

Tožena stranka: Mariusz Wawrzosek

Vprašanje*i*a za predhodno odločanje

Ali je treba določbe Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (1), zlasti njena člena 6(1) in 7(1), ter določbe Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (2), zlasti njena člena 17(1) in 22(1), razlagati tako, da nasprotujejo temu, da podjetje (dajalec kredita) proti potrošniku (kreditojemalec) uveljavlja zahtevek, ki izhaja iz pravilno izpolnjene menice, v postopku za izdajo plačilnega naloga v skladu s členom 485(2) in naslednjimi zakonika o civilnem postopku (Kodeks postępowania cywilnego, skrajšano: KPC) v povezavi s členom 41 zakona o potrošniških kreditih (Ustawa o kredycie konsumenckim, Dz. U. 2014.1479, prečiščena različica s spremembami) z dne 12. maja 2011, pri čemer nacionalno sodišče lahko preizkuša veljavnost zahtevka iz menice samo z vidika upoštevanja obličnostnih zahtev, ki veljajo za menico, ne da bi obravnavalo temeljni pravni posel?

(1) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288.

(2) UL 2008, L 133, str. 66.
SL Uradni list Evropske unije C 283/26

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska) 22. junija 2017 – Minister for Justice and Equality, The Commissioner of the Garda Síochána/Workplace Relations Commission

(Zadeva C-378/17)

(2017/C 283/36)

Jezik postopka: angleščina

Predložitveno sodišče

Supreme Court

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeči stranki: Minister for Justice and Equality, The Commissioner of the Garda Síochána

Tožena stranka: Workplace Relations Commission

Vprašanje za predhodno odločanje

Če:

(a) ima nacionalni organ, ustanovljen na podlagi zakona, splošno pristojnost, da inter alia zagotavlja izvrševanje prava Unije na določenem področju; in

(b) bi nacionalno pravo določalo, da takšen organ ni pristojen v omejeni skupini primerov, kjer bi bilo zaradi učinkovitega varstva treba na podlagi nacionalnega ali evropskega prava odločiti o neuporabi nacionalne določbe; in

(c) bi bila ustrezna nacionalna sodišča pristojna za sprejetje ustrezne odločitve o neuporabi nacionalne določbe, če bi bilo to potrebno za zagotovitev skladnosti z zadevnim pravilom evropskega prava, bi bila pristojna za obravnavo primerov, v katerih je bilo takšno varstvo nujno, bi bila pristojna, da v takšnih zadevah sprejmejo kakršen koli ukrep, ki se zahteva s pravom Unije in za katerega bi se presodilo, da je v skladu s sodno prakso Sodišča skladen z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti;

ali je treba zadevni z zakonom določeni organ vseeno šteti kot pristojnega za obravnavo pritožbe, v kateri se navaja, da je nacionalna ureditev kršila upoštevno pravo Unije, in, če pritožbi ugodi, zavrne uporabo te določbe, ne glede na to, da bi nacionalno pravo v vseh zadevah, v katerih se izpodbija veljavnost določbe na kateri koli podlagi ali se zahteva neuporabo določbe, pristojnost namesto zadevnemu organu podelilo sodišču, ustanovljenemu na podlagi ustave?
—

ugotovi, da Republika Hrvaška s tem, da do 21. marca 2016 ni sprejela zakonskih in drugih določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2014/17/ЕU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 60, str. 34), oziroma ker Komisije o takih ukrepih nikakor ni obvestila, ni izpolnila obveznosti iz člena 42(1) te direktive;
4.

Če je treba tožeči stranki sodno priznati brezplačno večkratno dodelitev pravic do emisije, se postavlja vprašanje, ali je treba točko 3 izreka sodbe Sodišča z dne 28. aprila 2014 (C-191/14) razlagati tako, (a) da se medsektorski korekcijski faktor v členu 4 in Prilogi II k Sklepu 2013/448/EU v prvotni različici uporablja za dodelitve, ki jih je pristojni organ države članice za leta od 2013 do 2020 določil pred 1. marcem 2017, in (b) da se medsektorski korekcijski faktor v členu 4 in Prilogi II k Sklepu 2013/448/EU v prvotni različici uporablja za večkratne dodelitve za leta od 2013 do 2017, ki so bile sodno priznane po 1. marcu 2017, in (c) da se medsektorski korekcijski faktor v členu 4 in Prilogi II k Sklepu 2013/448/EU v različici Sklepa 2017/126/EU, ki velja od 1. marca 2017, uporablja za večkratne dodelitve za leta od 2018 do 2020, ki so bile sodno priznane po 1. marcu 2017?
4.

Kakšno je medsebojno razmerje med obveznim razlogom za zavrnitev predaje iz člena 3(2) Okvirnega sklepa, in sicer „če izvršitveni pravosodni organ dobi obvestilo, da je zahtevani osebi država članica izrekla pravnomočno sodbo za ista dejanja […]“, in fakultativnim razlogom za zavrnitev predaje iz člena 4(3) Okvirnega sklepa, in sicer „[…] kadar je bila zahtevani osebi v državi članici za ista dejanja izrečena pravnomočna sodba, ki onemogoča nadaljnji postopek“?
A.

V zvezi z delom izpodbijane sodbe, na katerega se nanaša prvi tožbeni razlog glede 10-odstotnega finančnega popravka v zvezi s pomočmi na površino, ki se uporabljajo kot pašniki (točke od 23 do 106 izpodbijane sodbe), so navedeni trije pritožbeni razlogi. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na napačno razlago in uporabo člena 2 Uredbe Komisije (ES) št. 796/2004 z dne 21. aprila 2004 glede opredelitve pašnika, napačno razlago in uporabo člena 296 PDEU ter na pomanjkljivo in neustrezno obrazložitev izpodbijane sodbe. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na napačno razlago in uporabo člena 296 PDEU in/ali pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane sodbe v delu, v katerem so bili z njo zavrnjeni očitki Helenske republike glede zakonitosti obrazložitve sklepa Komisije. Nadalje, pritožnica v okviru tretjega dela pritožbenega razloga trdi, da je bila izpodbijana sodba sprejeta ob kršitvi načela sorazmernosti, napačni razlagi in uporabi člena 296 PDEU ter s pomanjkljivo obrazložitvijo.
SL Uradni list Evropske unije C 239/29

Tožba, vložena 10. maja 2017 – Evropska komisija/Svet Evropske unije

(Zadeva C-244/17)

(2017/C 239/36)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopniki: L. Gussetti, P. Aalto, L. Havas, agenti)

Tožena stranka: Svet Evropske unije

Predlog tožeče stranke

— Sklep Sveta (EU) 2017/477 z dne 3. marca 2017 o stališču, ki se sprejme v imenu Evropske unije v Svetu za sodelovanje, ustanovljenem na podlagi Sporazuma o okrepljenem partnerstvu in sodelovanju med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Republiko Kazahstan na drugi strani, glede načina delovanja Sveta za sodelovanje, Odbora za sodelovanje, posebnih pododborov ali kakršnih koli drugih teles (1) naj se razglasi za ničen,

— Svetu Evropske unije naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Komisija trdi, da je dodajanje postopkovne pravne podlage s področja Skupne zunanje in varnostne politike (SZVP), zlasti člena 31(1) PEU, ki zahteva soglasje, v nasprotju s Pogodbo, kot se ta razlaga v sodni praksi Sodišča.

Ta tožbeni razlog temelji na teh trditvah:

Prvič, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba sklep na podlagi člena 218(9) PDEU sprejeti s kvalificirano večino, tudi če ena ali več materialnih pravnih podlag za sklenitev mednarodnega sporazuma sicer zahtevajo soglasje. Dodajanje katere koli pravne podlage, ki se sicer namenjena zagotavljanju soglasja, ne vpliva na postopek, po katerem je bila sprejeta v Svetu.

Sklep Sveta, sprejet v skladu s postopkom iz člena 218(9) PDEU, ni namenjen temu, da bi bil dodatek ali da bi spreminjal institucionalni okvir sporazuma ali da bi spreminjal njegovo strukturo, in ga zato ni mogoče enačiti s sklepanjem ali spreminjanjem mednarodnega sporazuma, namenjen pa je zagotavljanju njegovega učinkovitega izvajanja. Tak sklep je treba v skladu s členom 218(8), prvi pododstavek, in členom 218(9) sprejeti s kvalificirano večino. Zahtevati, naj se sklep sprejme s soglasjem, naj bi bilo protipravno.

Drugič, kot je pojasnjeno tudi s sodno prakso Sodišča, člen 218 PDEU določa „enoten in splošen postopek, ki se nanaša na pogajanja in mednarodne sporazume, ki jih Unija sklene na vseh svojih področjih delovanja, vključno s SZVP“. Posebnost SZVP se odraža v tem, da predlog skupaj podata Komisija (v imenu elementov, ki niso zajeti s SZVP) in Visoki zastopnik (v imenu SZVP). To pa ne more spremeniti ugotovitve, da je treba sklep na podlagi člena 218(9) PDEU sprejeti s kvalificirano večino.

Kombinacija teh dveh smeri sodne prakse vodi do ugotovitve, da se enotni postopek iz člena 218 PDEU, v tem primeru člena 218(9) PDEU, ki določa odločanje s kvalificirano večino, ne uporablja le za pogajanja in sklenitev mednarodnega sporazuma, ampak tudi za sprejemanje stališč o spremembah takega sporazuma. Dodati se ne sme nobene dodatne postopkovne določbe. Tudi če bi Svet dodal tako določbo, ne more povzročiti spremembe postopka odločanja.

(1) UL 2017, L 73, str. 15.
3.

Napačna uporaba prava, ker se je v izpodbijani sodbi štelo, da je izpodbijani sklep obrazložen (točka 67 izpodbijane sodbe), čeprav se izpodbijani sklep kot na sestavni del svoje obrazložitve sklicuje, prvič, na Sklep Komisije z dne 13. marca 2014 [ARES (2014) 710158], s katerim se pritožnico izključuje iz sodelovanja pri projektu eDIGIREGION (točke 57 in od 60 do 62 izpodbijane sodbe), in drugič, na končni revizijski poročili 11-INFS-025 in 11-BA119-016 (točki 63 in 64 izpodbijane sodbe), pri čemer so bili tako navedeni sklep Komisije z dne 13. marca 2014 [ARES (2014) 710158] kot končni revizijski poročili 11-INFS-025 in 11-BA119-016 predmet tožb za razglasitev ničnosti.
1.

Ali je treba člen 13 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, v nadaljevanju: direktiva o vračanju) v povezavi s členi 4, 18, 19(2) in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da mora imeti pritožba, če jo nacionalno pravo v postopkih zoper odločbe, ki vsebujejo odločbo o vrnitvi v smislu člena 3(4) Direktive 2008/115/ES, predvideva, na podlagi prava Unije samodejno odložilni učinek, če državljan tretje države navede, da bi izvršitev odločbe o vrnitvi pomenila resno tveganje za kršitev načela nevračanja? Povedano drugače: Ali se zadevnega državljana tretje države v takem primeru med pritožbenim rokom ali – če je vložil pritožbo – do odločitve o tej pritožbi ne sme odstraniti, tudi če ne vloži posebnega predloga v ta namen?
1.

Ali je treba člen 8(1) in (2), v povezavi s členom 3(1) Direktive 2001/29/ES (1) razlagati tako, da gre za „dejanske in odvračilne sankcije pri kršitvah pravice do dajanja del na voljo javnosti“, tudi če je odškodninska odgovornost imetnika internetnega priključka, preko katerega so bile z izmenjavo datotek storjene kršitve avtorskih pravic, izključena, če imetnik priključka imenuje vsaj enega družinskega člana, ki je lahko poleg njega dostopal do tega internetnega priključka, ne da bi moral na podlagi ustreznega poizvedovanja natančneje povedati, kdaj in kako je ta družinski član uporabljal internet?
2.

Ali načelo prostega pretoka pirotehničnih izdelkov v smislu člena 6(1) Direktive 2007/23/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o dajanju pirotehničnih izdelkov v promet (2) (sedaj člen 4(1) Direktiva 2013/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne [12]. junija 2013 o harmonizaciji zakonodaj držav članic v zvezi z dostopnostjo pirotehničnih izdelkov na trgu), po potrebi v povezavi s členom 10 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (3), nasprotuje nacionalni določbi, ki za mesta za hrambo pirotehničnih izdelkov, ki so skladni z zahtevami direktiv, v povezavi z maloprodajo določa dvojno zahtevo, da je na eni strani potrebno dovoljenje, izdano v okviru določb o proizvodnji, skladiščenju, posesti, prodaji, prevozu in uporabi eksplozivov, in na drugi strani dovoljenje, izdano v okviru določb o okoljskih dovoljenjih za moteče obrate, čeprav je namen obeh sistemov dovoljenj v bistvenem enak (preventivna presoja varnostnih tveganj) in eden od teh dveh sistemov dovoljenj (v obravnavanem primeru sistem, ki zadeva eksplozive) določa (zelo) nizko zgornjo mejo za skladiščenje izdelkov za praznične ognjemete (v obsegu 50 kg pirotehničnih zmesi snovi [to pomeni aktivne snovi])?
1.

Prvi pritožbeni razlog se opira na obstoj aktivne legitimacije za vložitev ničnostne tožbe zoper Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2016/278 (1) pri Splošnem sodišču Evropske unije (v nadaljevanju: Splošno sodišče), ker pritožnica meni, da izpolnjuje zahtevi iz člena 263, četrti odstavek, PDEU. Kot se Splošno sodišče zaveda, sta navedeni zahtevi: (i) neposredno in posamično nanašanje izpodbijanega akta ali (ii) neposredno nanašanje regulativnih aktov, ki ne zajemajo izvedbenih ukrepov. Glede neposrednega in posamičnega nanašanja izpodbijanega akta pritožnica meni, da Splošno sodišče z ničemer ne oporeka temu, da se izpodbijani akt nanjo neposredno nanaša. Medtem pa glede posamičnega nanašanja meni, da se izpodbijani akt na družbo IPM gotovo nanaša posamično, saj se zadevna uredba nanaša na vsakega od uvoznikov, ki v svoje EUL vključi nomenklature ali oznake TARIC v zvezi s proizvodi, za katere je bilo treba med poslovnima letoma 2009 (začetek veljavnosti Uredbe 91/2009) in 2016 (začetek veljavnosti Uredbe 2016/278) plačati protidampinške dajatve, pri čemer sta obe leti vključeni. Tako ti uvozniki tvorijo „omejen krog gospodarskih subjektov“, ker se omejitev učinkov razveljavitve protidampinških dajatev nanje konkretno in posebej nanaša. Po drugi strani se glede neposrednega nanašanja regulativnih aktov, ki ne zajemajo izvedbenih ukrepov, v analizi osredotoča na dokazovanje neobstoja izvedbenih ukrepov v Uredbi 2016/278. Plačila, na katera se Splošno sodišče sklicuje kot na izvedbene akte Uredbe, namreč to niso, saj so edina plačila, ki jih je ta stranka prejela, izvirala iz določb Uredbe 91/2009 (2), nikakor pa ni prejela nobenega plačila v skladu z izpodbijano uredbo (Uredba 2016/278). Dokaz za to je, da so bila ta plačila, ki jih je španska davčna uprava naslovila na družbo IPM, naložena pred začetkom veljavnosti izpodbijane uredbe. Izpodbijani člen 2 je namreč samostojni predpis, ki ne zahteva nobenega poznejšega akta, da bo imel pravne učinke od dne svojega začetka veljavnosti, ker zgolj odstopa od nekaterih protidampinških dajatev zaradi njihove nezdružljivosti s Protidampinškim sporazumom in Sporazumom GATT. Poleg tega Uredba nalaga obveznost opustitve ravnanja – vključuje odredbo za špansko državo, naj ne sprejme nobenega ukrepa za plačilo teh protidampinških dajatev – s čimer prepoveduje sprejetje kakršnega koli akta davčnih organov, ki bi ga bilo mogoče izpodbijati po notranjem pravu, zaradi česar je torej vložitev ničnostne tožbe edino pravno sredstvo, ki ga je družba IPM imela za izpodbijanje člena 2 Uredbe 2016/278. Ob upoštevanju zgoraj navedenega pritožnica meni, da ni dvoma, da je družba IPM v skladu s členom 263 PDEU legitimirana za vložitev ničnostne tožbe zoper člen 2 Uredbe 2016/278, saj navedena uredba glede na svojo naravo in vsebino ne vključuje nikakršnega izvedbenega ukrepa.
2.

Podredno glede na prvo vprašanje, če je odgovor na vprašanje iz točke a) zgoraj nikalen: na kakšen način je treba zagotoviti spoštovanje načel enake obravnave in nepristranskosti, spoštovanja konkurence in dobrega upravljanja ter pravice do obrambe in kontradiktornosti drugih ponudnikov?