Keywords

Summary



Keywords

1. Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Izvensodno reševanje sporov

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 34)

2. Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do učinkovitega sodnega varstva

Summary

1. Člen 34 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje predpisu države članice, ki kot pogoj za dopustnost tožbe določa, da morajo biti spori s področja storitev elektronskih komunikacij med končnimi uporabniki in ponudniki teh storitev zaradi pravic, ki izhajajo iz te direktive, predmet poskusa obvezne izvensodne poravnave.

Člen 34(1) te direktive državam članicam namreč zastavlja cilj, da zagotovijo, da so na voljo izvensodni postopki za reševanje nerešenih sporov, ki vključujejo potrošnike in obravnavajo vprašanja v zvezi s to direktivo. V teh okoliščinah dejstvo, da nacionalni predpis, s katerim ni bil le uveden postopek izvensodnega reševanja sporov, temveč je bila poleg tega tudi vzpostavljena obveznost, da se uveljavlja, preden se pri sodišču začne postopek z vložitvijo tožbe, ne more ogroziti uresničevanja zgoraj navedenega cilja. Nasprotno, cilj takega predpisa – ker zagotavlja, da se sistematično uveljavlja postopek izvensodnega reševanja sporov – je utrditi polni učinek Direktive o univerzalnih storitvah.

(Glej točki 45, 67 in točko 1 izreka.)

2. Načeli enakovrednosti in učinkovitosti ter načelo učinkovitega sodnega varstva prav tako ne nasprotujejo nacionalnemu predpisu, ki za spore s področja storitev elektronskih komunikacij med končnimi uporabniki in ponudniki teh storitev zaradi pravic, ki izhajajo iz Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) določa predhodno izvedbo postopka izvensodne poravnave, če posledici tega postopka nista zavezujoča odločitva za stranke in bistvena zakasnitev za vložitev tožbe, če zadrži zastaranje zadevnih pravic in če strankam ne povzroča stroškov ali povzroča le majhne stroške, vendar ob pogoju, da sredstva elektronskega komuniciranja ne pomenijo edinega načina dostopa do postopka poravnave in da je v izjemnih primerih mogoče odrediti začasne ukrepe, če je to potrebno zaradi nujnih okoliščin.

Seveda tak predpis s tem, da dopustnost tožbe na področju storitev elektronskih komunikacij pogojuje z obveznim poskusom izvensodne poravnave, uvaja dodatno fazo za dostop do sodišča. Ta pogoj bi lahko vplival na načelo učinkovitega sodnega varstva, ki je potrjeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

Vendar pa temeljne pravice niso absolutne pravice, ampak lahko vsebujejo omejitve pod pogojem, da te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jim sledijo zadevni ukrepi, in da glede na zastavljeni cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi omejeval samo bistvo tako zagotovljenih pravic. V zvezi s tem nacionalna ureditev, kadar je njen namen hitrejša in cenejša poravnava spora s področja elektronskih komunikacij ter razbremenitev sodišč, sledi legitimnim ciljem v splošnem interesu. Dalje, uvedba takega postopka obvezne izvensodne poravnave z vidika zgoraj navedenih natančnih modalitet njegovega delovanja ni nesorazmerna s cilji, ki jim sledi, ker po eni strani ni milejšega sredstva od uvedbe obveznega postopka, saj uvedba zgolj fakultativnega postopka izvensodne poravnave ne pomeni enako učinkovitega sredstva za doseganje navedenih ciljev, po drugi strani pa ne obstaja očitno nesorazmerje med temi cilji in morebitnimi pomanjkljivostmi zaradi obvezne narave postopka izvensodne poravnave.

(Glej točke od 54 do 59, od 61 do 65, 67 in točko 2 izreka.)