ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Keywords

Summary



Keywords

1. Sodni postopek – Ustni postopek – Ponovno odprtje postopka – Obveznost ponovnega odprtja ustnega postopka, da se strankam omogoči vložitev stališč o pravnih vprašanjih, ki jih je v sklepnih predlogih izpostavil generalni pravobranilec – Neobstoj

(Poslovnik Sodišča, člen 83)

2. Lastni viri Evropske unije – Določanje in dajanje na voljo s strani držav članic – Obveznost naknadne izterjave uvoznih dajatev – Neizvožene presežne zaloge sladkorja– Neobstoj ugotovitve in dajanja na razpolago brez razlogov višje sile ali dokončne nemožnosti zbranja brez krivde zadevne države članice – Neizpolnitev obveznosti

(člen 10 ES; Akt o pristopu iz leta 1985, člen 254; uredbi Sveta št. 3771/85, člen 8(3)(c), in št. 1552/89, členi 2, 11 in 17; Uredba Komisije št. 579/86, členi 4, 7 in 8; sklepa Sveta št. 85/257, člena 2(a) in 7, in št. 88/376, člen 2(a))

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 45 do 47.)

2. Država članica, ki Evropski komisiji ne da na razpolago določenega zneska v EUR za dajatve na neizvožene presežne zaloge sladkorja po pristopu k Evropski skupnosti, ne izpolni obveznosti iz člena 10 ES, člena 254 Akta o pogojih pristopa Kraljevine Španije in Portugalske republike in prilagoditvah pogodb, člena 7 Sklepa Sveta 85/257 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, členov 4, 7 in 8 Uredbe o podrobnih pravilih za zaloge proizvodov v sektorju sladkorja, ki so 1. marca 1986 obstajale v Španiji in na Portugalskem, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 3332/86 ter členov 2, 11 in 17 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa 88/376 o sistemu lastnih sredstev Skupnosti.

Člen 8(3)(c) Uredbe št. 3771/85 o zalogah kmetijskih proizvodov na Portugalskem namreč določa, da podrobna pravila za izvajanje te uredbe, ki se določijo v skladu s postopki, določenimi z uredbami o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov, med drugim zajemajo pobiranje dajatev, če zadevna oseba ne spoštuje podrobnih pravil odstranitve presežnih proizvodov. Tako Uredba št. 579/86 za izvedbo odstranitve presežnih zalog sladkorja, za katere je bilo ugotovljeno, da obstajajo v državi članici, primarno določa, da je treba te zaloge izvoziti v določenem roku in da je treba v nasprotnem primeru v skladu s členom 7(1) te uredbe plačati znesek, ki ustreza uvoznemu prelevmanu za beli sladkor, ki je veljal 30. junija 1987.

Obremenitev, določena v členu 8(3)(c) Uredbe št. 3771/85 in členu 7(1) Uredbe št. 579/86, pa je druga dajatev, določena v okviru skupne ureditve trgov za sladkor, v smislu člena 2(a) Sklepa 85/257 in člena 2(a) Sklepa 88/376.

Iz tega sledi, da je bila država članica dolžna dati znesek na razpolago Komisiji, ker v skladu s členom 17(2) Uredbe št. 1552/89, na katerega se sklicuje Komisija, države članice Komisiji niso dolžne dati na razpolago zneskov v višini ugotovljenih dajatev samo v primeru, če jih zaradi razlogov višje sile niso mogle zbrati ali če se ugotovi, da brez njihove krivde dolgoročno sredstev ni mogoče zbrati.

(Glej točke 57, 69, 79 in 82.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 258 PDEU) (Glej točko 21.)

2. Okolje – Varstvo voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov – Direktiva 91/676 – Opredelitev ranljivih območij – Obveznosti držav članic – Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 91/676, člen 3(1) in (4) in Priloga I) (Glej točko 23 in izrek.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 3(1) in (4) in Priloge I Direktive Sveta 91/676/EGS z dne 12. decembra 1991 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 68) – Necelovita opredelitev ranljivih območij – Prevelik delež nitratov – Evtrofikacija – Nepravilen pregled vsaka štiri leta

Izrek

Izrek

1. Francoska republika je s tem, da več območji – na katerih so površinska in podzemna vodna telesa, ki vsebujejo ali bi lahko vsebovala prevelik delež nitratov in/ali se v njih pojavlja ali bi se lahko pojavila evtrofikacija – ni opredelila kot ranljiva območja, ni izpolnila obveznosti iz člena 3(1) in (4) Direktive Sveta 91/676/EGS z dne 12. decembra 1991 o varstvu voda pred onesnaževanjem z nitrati iz kmetijskih virov ter njene Priloge I.

2. Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.
1.

Konkurenca — Pravila Unije — Kršitve — Pripis — Matična in hčerinske družbe — Gospodarska enota — Merila presoje — Domneva odločilnega vplivanja matične družbe na hčerinske družbe, ki so v celoti v njeni lasti — Možnost Komisije da podkrepi domnevo z dejstvi, ki dokazujejo dejanski obstoj odločilnega vpliva — Skupno podjetje, ki ga imata v skupni lasti dve matični podjetji (člen 101 PDEU) (Glej točke od 52 do 61, 65 in 66.)
Dejstvo, da včlanjeno podjetje sprejme to, da se odreče zaračunavanju zneska, ki ustreza znižanju na podlagi teh ugodnih pogojev, pomeni popust na ceno v smislu člena 11(A)(3)(b) Šeste direktive. Tak popust, ki se ne sme vključiti v davčno osnovo zadevne transakcije, se nanaša predvsem na razliko med običajno maloprodajno ceno in zneskom denarja, ki ga prodajalec na drobno dejansko prejme.

Uporaba kartice, ki jo potrošnikom prodaja podjetje in ki omogoča nakup proizvodov ali storitev, ki jih ponujajo včlanjena podjetja, pod ugodnejšimi pogoji, dogovorjenimi med njimi in podjetjem izdajateljem kartice, ne more pomeniti „plačila“ v smislu Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, ker gre v bistvu za znižanje cene.

Popusti, ki jih dajejo včlanjena podjetja, niso vključeni v davčno osnovo morebitnih transakcij med njimi in imetniki kartice, ki jo izda podjetje in ki omogoča nakup proizvodov ali storitev, ki jih ponujajo včlanjena podjetja, pod ugodnejšimi pogoji, dogovorjeni med njimi in podjetjem, ki izda kartico.

Ni mogoče šteti, da zneski, ki jih potrošniki plačujejo zgoraj navedeni družbi za nakup kartice, pomenijo posredno protivrednost – ali njen del – za dajatve, ki jih lahko potrošniki koristijo pozneje pri včlanjenih podjetjih. Ne obstaja zadostna neposredna povezava med zneskom, ki ga plačajo ti potrošniki za to kartico, in proizvodi ali storitvami, ki jih ti potrošniki morebiti pridobijo od včlanjenih podjetij.

Glede tega poleg dejstva, da ne obstaja noben sporazum med imetniki kartic in včlanjenimi podjetji, in ker ta podjetja ne dobijo nobenega dela prihodkov, ki jih podjetje, ki izdaja kartice, prejme od prodaje teh kartic, ne obstaja nobena potrebna povezava med plačilom potrošnika podjetju, ki izdaja kartice, za pridobitev kartice in vrednostjo znižanj, ki jih je isti potrošnik morebiti deležen pri včlanjenih podjetjih. Znesek morebitnih znižanj, ki je odvisen zlasti od uporabe te kartice in od razpoložljivosti ponudb pri včlanjenih podjetjih, je aleatoren in ga je praktično nemogoče vnaprej predvideti.

(Glej točke 18 in od 20 do 22.)
1.

Člena 63 in 65 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, ko je stavbna pravica ustanovljena za družbo zaradi gradnje zgradbe v zameno za gradbene storitve, ki vključujejo gradnjo nekih nepremičnin, ki bodo v tej zgradbi, in se navedena družba zaveže, da bo predala ključ v roke osebam, ki so ustanovile to stavbno pravico, ne nasprotujeta temu, da obveznost obračuna davka na dodano vrednost na te gradbene storitve nastane, ko je ustanovljena stavbna pravica, torej preden se opravijo te storitve, če so ob ustanovitvi te pravice vse upoštevne informacije glede teh prihodnjih storitev že znane in so tako zadevne storitve zlasti jasno opredeljene ter je mogoče vrednost navedene pravice izraziti v denarju, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
(Glej točki 23 in 24.)

(Glej točke od 29 do 33 in 36.)

(Glej točke od 38 do 40 in 51 ter izrek.)

Člen 49 PDEU se ne more uporabljati za dejavnosti, ki nimajo nobene stične točke s katerim koli položajem, za katerega velja pravo Unije, in katerih vsi upoštevni elementi so omejeni na eno državo članico. Res je, da bi tudi v povsem notranjem položaju lahko odgovor na vprašanja o temeljnih svoboščinah prava Unije koristil predložitvenemu sodišču, zlasti če bi nacionalno pravo od tega sodišča zahtevalo, da mora domačemu državljanu zagotoviti enake pravice, kot jih ima v enakem položaju na podlagi prava Unije državljan druge države članice.

Državljan druge države članice, ki je v enakem položaju, kot je nacionalni državljan, ki že ima sedež v zadevni državi članici in ima dovoljenje za opravljanje dejavnosti oddajanja vozil z voznikom v najem iz neke občine, in ki dejavnosti ne namerava začeti drugje, temveč poskuša zgolj doseči umik nekaterih pogojev, določenih v dovoljenju, ki ga že ima, bi teoretično že opravljal stalno in trajno gospodarsko dejavnost v gospodarski enoti na ozemlju zadevne države članice. V teh okoliščinah razlaga člena 49 PDEU v zvezi s svobodo ustanavljanja ni upoštevna.

(Glej točke od 43 do 47 in od 49 do 51 ter izrek.)
Poslovno prakso je treba šteti za „zavajajočo“ v smislu člena 6(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu, če vsebuje napačne informacije ali če lahko zavede povprečnega potrošnika in če lahko potrošnik zaradi nje sprejme odločitev o poslu, ki je sicer ne bi sprejel.

Ker so zavajajoče poslovne prakse, navedene v členu 6 Direktive 2005/29 posebna kategorija nepoštenih poslovnih praks, navedenih v členu 5(2) navedene direktive, morajo nujno izpolnjevati vse bistvene elemente te nepoštenosti in zato element možnosti, da praksa bistveno izkrivi ekonomsko obnašanje potrošnika, tako da ta sprejme odločitev o poslu, ki je sicer ne bi sprejel.

(Glej točki 30 in 38 ter izrek.)
Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi, ki zahteva, da visokošolske ustanove, na katere se želijo vpisati študenti, ki zaprosijo za deželno štipendijo, ki jo med drugim financira Evropski socialni sklad, dokažejo desetletne izkušnje, če te ustanove niso niti univerze, priznane z nacionalnim pravom, niti ustanove, ki izvajajo akreditirane magistrske programe.

Namreč taka ureditev, kjer pogoj desetih let izkušenj velja le za subjekte, na katerih magistrski programi niso akreditirani, zahteva, ne da bi bilo prekomerno, dokaz o dovolj dolgi dobi izkušenj, kar ob neobstoju vsakršnega nadzora, ki naj bi ga izvajali javni organi, in akreditacije dopušča domnevo, da je kakovost njihovega izobraževanja enaka kakovosti izobraževanja univerzitetnih ustanov, priznanih z nacionalnim pravom, in subjektov, katerih magistrski programi so akreditirani.

(Glej točke 28, 30 in izrek.)
Začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe, s katerim je bila Listina Evropske unije o temeljnih pravicah vključena v primarno pravo Unije, ni mogoče šteti za novo pravno okoliščino v smislu člena 42(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča, in torej me more upravičiti navajanja novih razlogov med postopkom. Celo pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe je namreč Sodišče že prej večkrat ugotovilo, da pravica do poštenega sojenja, kakor izhaja med drugim iz člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah, pomeni temeljno pravico, ki jo Evropska unija spoštuje kot splošno načelo na podlagi člena 6(2) EU.

Ta razlaga, ki jo je Sodišče podalo za namene uporabe svojega poslovnika, velja mutatis mutandis za uporabo ustreznih določb poslovnika Splošnega sodišča.

(Glej točki 32 in 33.)
Zadeva C‑272/12 P

Evropska komisija

proti

Irski in drugim

„Pritožba — Državne pomoči — Oprostitev plačila trošarine za mineralna olja — Vloga sodišča — Tožbeni razlog, ki ga sodišče Unije obravnava po uradni dolžnosti — Razmerje med davčnim usklajevanjem in nadzorom državnih pomoči — Pristojnosti Sveta in Komisije — Načelo pravne varnosti — Domneva zakonitosti aktov Unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 10. decembra 2013

Iz predpisov, ki urejajo postopek pred sodišči Unije, zlasti iz člena 21 Statuta Sodišča in člena 44(1) Poslovnika Splošnega sodišča izhaja, da spor načeloma določijo in opredelijo stranke in da sodišče Unije ne sme odločati ultra petita. Čeprav je nekatere tožbene razloge, kot je neobrazložitev ali pomanjkljiva obrazložitev zadevne odločbe, ki se nanašajo na pravila postopka, mogoče ali celo treba preizkusiti po uradni dolžnosti, pa tožbeni razlog v zvezi z materialno zakonitostjo te odločbe, ki se nanaša na kršitev Pogodb ali predpisa za njihovo izvajanje v smislu člena 263 PDEU, sodišče Unije lahko preizkusi le, če ga je tožeča stranka navedla. Tožbenega razloga kršitve člena 87(1) ES zaradi nepripisa zadevnega ukrepa državi torej ni mogoče preizkusiti po uradni dolžnosti. Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče, s tem da je po uradni dolžnosti obravnavalo tožbeni razlog, da se oprostitve plačila trošarin za mineralna olja, ki se uporabljajo kot gorivo pri proizvodnji aluminijevega oksida, ki so jih dodelile države članice, ne bi smele pripisati državam članicam, ampak Uniji, in da zato niso državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, v svoji sodbi napačno uporabilo pravo. (Glej točke od 27 do 29 in 36.)

Postopek iz člena 8(4) Direktive 92/81 o uskladitvi trošarinskih struktur za mineralna olja, ki določa, da Svet lahko, na predlog Komisije, soglasno odloči, da državi članici dovoli uvedbo izjem ali znižanj, ki niso določena z navedeno direktivo zaradi upoštevanja posebnih politik, ima drugačen cilj in področje uporabe kakor ureditev iz člena 88 ES. Pogodba s tem, da v členu 88 ES določa, da Komisija redno preverja in nadzoruje pomoči, določa, da do ugotovitve morebitne nezdružljivosti pomoči s skupnim trgom pride – pod nadzorom Splošnega sodišča in Sodišča – v postopku, katerega izvedba spada v pristojnost te institucije. Člena 87 ES in 88 ES Komisiji tako dajeta glavno vlogo za ugotovitev morebitne nezdružljivosti pomoči. Pristojnosti, ki jih ima Svet na področju državnih pomoči na podlagi člena 88(2), tretji odstavek, ES so izjeme, kar pomeni, da jih je treba nujno razlagati ozko. Odločitev Sveta, s katero se državi članici v skladu s členom 8(4) Direktive 92/81 dopusti oprostitev trošarin, torej Komisiji ne preprečuje, da izvede pristojnosti, ki jih ima v skladu s Pogodbo in zato začne postopek iz člena 88 ES, da ugotovi, ali je ta oprostitev državna pomoč, in da po koncu tega postopka po potrebi sprejme odločbo, s katero je naloženo vračilo pomoči. (Glej točke od 47 do 49.)
Zadeva C‑66/12

Svet Evropske unije

proti

Evropski komisiji

„Letna prilagoditev osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije — Kadrovski predpisi za uradnike — Ničnostna tožba — Sporočilo COM(2011) 829 final — Predlog COM(2011) 820 final — Tožba zaradi nedelovanja — Vložitev predlogov na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom za uradnike — Opustitev ukrepanja Komisije — Tožba, ki je postala brezpredmetna — Ustavitev postopka“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 19. novembra 2013

Sodni postopek – Tožba v zvezi s prilagoditvijo osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov – Sodba izdana v povezani zadevi – Tožba, ki je postala brezpredmetna – Ustavitev postopka

(člen 263 PDEU; Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga XI, člena 3 in 10)

Tožba glede prilagoditve osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije za določeno leto je postala brezpredmetna in zato o njej ni treba odločiti, saj je Sodišče v okviru druge, tesno povezane tožbe odločilo o razdelitvi vlog med institucijami, zlasti kar zadeva določitev pravne podlage za to prilagoditev in uporabo določbe o izjemi, določeni v členu 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom.

(Glej točke od 20 do 22.)

Zadeva C‑66/12

Svet Evropske unije

proti

Evropski komisiji

„Letna prilagoditev osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije — Kadrovski predpisi za uradnike — Ničnostna tožba — Sporočilo COM(2011) 829 final — Predlog COM(2011) 820 final — Tožba zaradi nedelovanja — Vložitev predlogov na podlagi člena 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom za uradnike — Opustitev ukrepanja Komisije — Tožba, ki je postala brezpredmetna — Ustavitev postopka“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 19. novembra 2013

Sodni postopek — Tožba v zvezi s prilagoditvijo osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov — Sodba izdana v povezani zadevi — Tožba, ki je postala brezpredmetna — Ustavitev postopka

(člen 263 PDEU; Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga XI, člena 3 in 10)

Tožba glede prilagoditve osebnih prejemkov in pokojnin uradnikov in drugih uslužbencev Evropske unije za določeno leto je postala brezpredmetna in zato o njej ni treba odločiti, saj je Sodišče v okviru druge, tesno povezane tožbe odločilo o razdelitvi vlog med institucijami, zlasti kar zadeva določitev pravne podlage za to prilagoditev in uporabo določbe o izjemi, določeni v členu 10 Priloge XI h Kadrovskim predpisom.

(Glej točke od 20 do 22.)
(Glej točke od 44 do 47 in 49 ter točko 1 izreka.)

Člen 9(1) Direktive 2004/83 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite v povezavi z njenim členom 9(2)(c) je treba razlagati tako, da samo to, da so homoseksualna dejanja kazniva, samo po sebi ne pomeni dejanja preganjanja. Šteti pa je treba, da je zaporna kazen, s katero se kaznujejo homoseksualna dejanja in ki se dejansko uporablja v izvorni državi, ki je sprejela tako zakonodajo, nesorazmerna in diskriminatorna kazen in da torej pomeni dejanje preganjanja.

Če se prosilec za azil sklicuje na to, da v njegovi izvorni državi obstaja zakonodaja, po kateri so homoseksualna dejanja kazniva, pri obravnavanju dejanskega stanja in okoliščin na podlagi člena 4 Direktive 2004/83 preizkusiti vsa upoštevna dejstva, ki se nanašajo na to izvorno državo, vključno z zakoni in predpisi izvorne države in načinom njihovega izvajanja, kot določa člen 4(3)(a) te direktive. Pri tem preizkusu morajo navedeni organi med drugim ugotoviti, ali se v izvorni državi prosilca zaporna kazen, ki jo določa taka zakonodaja, uporablja v praksi. Ob upoštevanju teh dejavnikov morajo nacionalni organi odločiti, ali je treba šteti, da prosilec za azil dejansko čuti utemeljeni strah, da bo po vrnitvi v izvorno državo preganjan.

(Glej točke od 58 do 61 in točko 2 izreka.)
Zaradi polnega učinka načela avtonomije volje pogodbenih strank, ki je temelj Rimske konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih z dne 19. junija 1980, povzetega tudi v Uredbi št. 593/2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja, je treba zagotoviti, da se v skladu s členom 3(1) Rimske konvencije spoštuje svobodna izbira teh strank glede prava, ki naj se uporabi v okviru njunega pogodbenega razmerja, tako da je treba izjemo v zvezi z obstojem „prisilnih določb“ v smislu zakonodaje zadevne države članice, na katere se nanaša člen 7(2) navedene konvencije, razlagati ozko.

Glede tega velja, da če država članica opredeli nacionalne določbe kot prisilne določbe, se to uporablja za določbe, katerih spoštovanje se šteje za tako bistveno za varovanje politične, socialne ali gospodarske organizacije zadevne države članice, da so predpisane za vse osebe, ki so na nacionalnem ozemlju te države članice, in za vsa pravna razmerja, ki so omejena na ta prostor. Tako mora nacionalno sodišče v okviru presoje, ali ima nacionalno pravo, s katerim namerava nadomestiti pravo, ki sta ga izrecno izbrali pogodbeni stranki, naravo „prisilne določbe“, upoštevati ne samo natančno vsebino tega prava, ampak tudi splošno sistematiko in vse okoliščine, v katerih je bilo sprejeto, da bi ga lahko štelo za obvezno, če se izkaže, da ga je nacionalni zakonodajalec sprejel zaradi zavarovanja interesa, ki ga je zadevna država članica ocenila za bistvenega.

(Glej točke 47, 49 in 50.)
(Glej točke 27, od 29 do 31 in izrek.)

Člen 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da ne zahteva vzročne zveze med načinom usmerjanja gospodarske ali poklicne dejavnosti v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, in sicer spletno stranjo, ter sklenitvijo pogodbe s tem potrošnikom. Vendar obstoj take vzročne zveze kaže na povezanost pogodbe s tako dejavnostjo.

(Glej točko 32 in izrek.)
Člen 74(2) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti določa, da Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) lahko spregleda dejstva, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času. Iz besedila te določbe je razvidno, da je na splošno, in če ni nasprotne določbe, predložitev dejstev in dokazov strank mogoča tudi po izteku rokov, ki veljajo za tako predložitev v skladu z določbami Uredbe št. 40/94, in da Uradu tako nič ne prepoveduje, da bi upošteval dejstva in dokaze, ki so tako prepozno navedeni ali predloženi. Ta določba z natančno opredelitvijo, da se slednji „lahko“ v takem primeru odloči, da ne bo upošteval takih dokazov, Uradu namreč daje široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku glede odločitve, ali jih je treba upoštevati ali ne, pri čemer mora Urad svojo odločitev v zvezi s tem obrazložiti.

Čeprav prvi pododstavek pravila 50(1) Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 uvaja načelo, v skladu s katerim se določbe v zvezi s postopkom na oddelku, ki je sprejel sporno odločbo, smiselno uporabljajo v pritožbenem postopku, pa je tretji pododstavek te določbe posebno pravilo, ki od tega načela odstopa. To posebno pravilo je lastno pritožbenemu postopku proti odločbi oddelka za ugovore in določa ureditev pred odborom za pritožbe glede dejstev in dokazov, predloženih po izteku rokov, določenih ali navedenih na prvi stopnji. Pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95 je treba tako v zvezi s to specifično točko pritožbenega postopka proti odločbi oddelka za ugovore uporabiti namesto določb v zvezi s postopkom na navedenem oddelku, med katere spada tudi pravilo 20(1) Uredbe št. 2868/95.

V skladu s pravilom 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95 pa odbor za pritožbe, kadar je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore, razen če meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze upoštevati v skladu s členom 74(2) Uredbe št. 40/94. Uredba št. 2868/95 torej izrecno določa, da ima odbor za pritožbe pri preizkusu pritožbe proti odločbi oddelka za ugovore pravico, ki izhaja iz pravila 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95 in člena 74(2) Uredbe št. 40/94, da po prostem preudarku odloči, ali bo upošteval dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze, ki niso bili predloženi v roku, ki ga je določil ali navedel oddelek za pritožbe.

(Glej točke od 21 do 23, 28, 29, 31 in 32.)