Zadeva T-354/05

Télévision française 1 SA (TF1)

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Državne pomoči — Financiranje družbe France Télévisions z RTV prispevkom — Redno preverjanje veljavnih pomoči — Priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov — Zaveze države članice, ki jih je sprejela Komisija — Odločba o združljivosti pomoči s skupnim trgom — Ničnostna tožba — Rok za vložitev tožbe — Narava izpodbijanega akta — Pravni interes — Dopustnost — Pravica do obrambe — Obveznost obrazložitve — Sodba Altmark“

Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 11. marca 2009 II ‐ 477

Povzetek sodbe

(člena 88(1) in (2) ES ter 230, četrti odstavek, ES; Uredba Sveta št. 659/1999, členi od 17 do 19 in 26(2))

Iz besedila člena 230, peti odstavek, ES je razvidno, da je merilo datuma, ko se stranka seznani z aktom, kot izhodišče roka za vložitev tožbe manj pomembno od merila objave akta ali uradnega obvestila o njem. V zvezi z akti, ki so v skladu z ustaljeno prakso zadevne institucije Skupnosti objavljeni v Uradnem listu Evropske unije, čeprav objava ni pogoj za njihovo uporabo, se datum, ko se tožeča stranka seznani z aktom, ne uporablja in rok za vložitev tožbe začne teči z datumom objave. V teh okoliščinah lahko namreč zadevna tretja oseba upravičeno pričakuje, da bo zadevni akt objavljen. Ta rešitev, ki je povezana s pravno varnostjo in se uporablja za vse zainteresirane tretje osebe, velja zlasti, kadar se zainteresirana tretja oseba kot vlagateljica tožbe seznani z aktom pred objavo. To, da Komisija daje tretjim osebam dostop do celotnega besedila odločbe, ki je na njeni spletni strani, skupaj z objavo kratkega obvestila v Uradnem listu, ki zainteresiranim strankam omogoča, da označijo zadevno odločbo, in jih obvešča o tej možnosti dostopa po spletu, je treba šteti za objavo v smislu člena 230, peti odstavek, ES. (Glej točke od 33 do 35.)

Besedilo „odločbe, sprejete na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1)“ iz člena 26(1) Uredbe št. 659/1999, ki se nanaša na člen 88 ES, pomeni, da objava, predvidena s to določbo, ni obvezna vedno in samo za „odločbo, sprejeto na podlagi […] člena 18“ navedene uredbe, s katero se državi članici pošlje priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov, ampak je ta objava obvezna le, če država članica sprejme priporočilo Komisije, kot v primeru iz člena 19(1) iste uredbe. Če in kadar država članica sprejme priporočilo za sprejetje ustreznih ukrepov iz člena 18 te uredbe, člen 26(1) Uredbe št. 659/1999 torej dokončno določa obveznost Komisije, da objavi vsebino tega priporočila, ki se ga je odločila poslati državi članici, in dejstvo, da je država članica to priporočilo sprejela. Tretje osebe so tako obveščene ne samo o vmesnem stanju postopka preverjanja, ampak tudi o njegovem končnem stanju. (Glej točke od 44 do 46.)

Samo zoper akte z zavezujočimi pravnimi učinki, ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke, tako da bi pomembno spremenili njen pravni položaj, je mogoče vložiti ničnostno tožbo na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES. Da bi se ugotovilo, ali ima akt ali odločba take učinke, je treba preučiti vsebino dokumenta. S Pogodbo določena postopkovna pravila glede državnih pomoči so odvisna od tega, ali so ukrepi veljavna pomoč, za katere velja člen 88(1) in (2) ES, oziroma nova pomoč, ki jih ureja člen 88(2) in (3) ES. Glede veljavnih pomoči je Komisija na podlagi člena 88(1) ES pristojna, da jih skupaj z državami članicami redno preverja. Člen 17(2) Uredbe št. 659/1999, ki se nanaša na uporabo člena 88 ES, določa, da če Komisija meni, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, o svojem predhodnem stališču obvesti zadevno državo članico in ji omogoči, da predloži pripombe v enomesečnem roku. Člen 18 Uredbe št. 659/1999 določa, da če Komisija, glede na podatke, ki jih je država članica predložila na podlagi navedenega člena 17, ugotovi, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, izda priporočilo, v katerem zadevni državi članici predlaga ustrezne ukrepe. To priporočilo, ki je le predlog, ob ločenem upoštevanju ni izpodbojni akt. Člen 19(1) Uredbe št. 659/1999 določa, da če zadevna država članica sprejme predlagane ukrepe in o tem obvesti Komisijo, Komisija to zabeleži in o tem obvesti državo članico. V zvezi z zadnjim primerom je to postopek, ki je že po svoji naravi postopek odločanja in ki se konča z „odločbo, sprejeto na podlagi […] člena 18 v povezavi s členom 19(1)“, kot je določeno v členu 26(1) Uredbe št. 659/1999. Postopek preverjanja se namreč dokončno konča z odločbo šele, ko se Komisija odloči, da bo za zaveze države štela, da odpravljajo njene pomisleke. Taka odločba ima zavezujoče pravne učinke, saj je zadevna država članica, ki je v skladu s členom 19(1) Uredbe št. 659/1999 ob objavi iz člena 26(1) iste uredbe nujno sprejela ustrezne ukrepe, zavezana, da tudi izvaja te ukrepe. (Glej točke od 60 do 65, 67, 69, 70 in 73.)

Ničnostna tožba je dopustna, če ima fizična ali pravna oseba, ki je vložila tožbo, interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Ta interes mora biti obstoječ in dejanski ter se presoja na dan vložitve tožbe. Tak interes obstaja, kadar ima lahko razglasitev ničnosti tega akta kot taka pravne posledice oziroma, v skladu z drugo opredelitvijo, da lahko rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist. Odločba, s katero se v celoti ugodi tožeči stranki, tej po definiciji ne more škodovati in ta tožeča stranka nima interesa, da bi predlagala razglasitev ničnosti. Nasprotno, kadar tožeča stranka trdi, da zadevni akt, tudi če je zanjo morda deloma ugoden, ustrezno ne ščiti njenega pravnega položaja, ji je treba priznati pravni interes za to, da sodišče Skupnosti preveri zakonitost te odločbe. Presoja ugodnosti ali neugodnosti izpodbijanega akta se torej nanaša na temelj, in ne na dopustnost tožbe. Pravni interes ima zasebni televizijski kanal, ki ob odločbi Komisije – ki se ob upoštevanju zavez, ki jih je sprejela zadevna država članica, nanaša na združljivost ureditve, na podlagi katere država članica RTV-prispevek namenja javnim kanalom, s skupnim trgom – meni, da so te zaveze neprimerne za zagotovitev združljivosti te ureditve s skupnim trgom. (Glej točke od 84 do 87 in 92.)

Postopek nadzora nad državnimi pomočmi je glede na svojo splošno zasnovo postopek, ki se uvede proti državi članici, ki je v skladu s svojimi skupnostnimi obveznostmi odgovorna za dodelitev pomoči. Ta ugotovitev velja za nove pomoči in veljavne pomoči. Čeprav stranki nič ne preprečuje, da bi Komisiji posredovala podatke, ki razkrivajo nezdružljivost državne pomoči s skupnim trgom, pa naj bo pomoč nova ali veljavna, ji zato ta možnost ne daje nobene pravice do obrambe. Komisija nikakor ni zavezana z njo začeti kontradiktorne razprave. Res je, da Komisija v okviru formalnega postopka preiskave iz člena 88(2), prvi pododstavek, ES in člena 6 Uredbe št. 659/1999 o uporabi člena 88 ES, ki se pri nadzoru nad novimi pomočmi lahko začne z odločitvijo na podlagi člena 4(4) Uredbe št. 659/1999, pri rednem preverjanju veljavnih pomoči pa z odločitvijo na podlagi člena 19(2) iste uredbe, v skladu s členom 6(1), drugi stavek, Uredbe št. 659/1999 od zainteresiranih strank zahteva, da pošljejo pripombe, vendar to ni tako, če odločba ni bila sprejeta v okviru formalnega postopka preiskave, ampak po predlogu ustreznih ukrepov, ki ga je zadevna država članica sprejela, se pravi v okviru člena 19(1) Uredbe št. 659/1999. Komisiji v tej fazi postopka rednega preverjanja veljavnih pomoči ni treba pozvati zainteresiranih strank k predložitvi pripomb. (Glej točke od 99 do 103.)

Edini namen štirih pogojev, opredeljenih v točki 95 sodbe z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark (C-280/00), je opredeliti zadevni ukrep kot državno pomoč, natančneje, ugotoviti obstoj ugodnosti. Odločitve Sodišča in Sodišča prve stopnje, ki vsebujejo sklicevanja na pogoje iz navedene sodbe, ne vzbujajo pomislekov o tem, da se ti pogoji nanašajo na opredelitev državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, in v njih ni navedeno, da bi Sodišče z določitvijo teh pogojev želelo končati uporabo člena 86(2) ES za presojo združljivosti državnih ukrepov financiranja storitev splošnega gospodarskega pomena. Preizkus Altmark, katerega namen je ugotoviti obstoj pomoči v smislu člena 87(1) ES, se ne sme pomešati s preizkusom iz člena 86(2) ES, s katerim se ugotavlja, ali se za ukrep, ki pomeni pomoč, lahko šteje, da je združljiv s skupnim trgom. (Glej točke 130, 135 in 140.)

Preverjanje veljavnih pomoči, ki ga opravi Komisija, povzroči samo prihodnje ukrepe. Čeprav se lahko zgodi, da je med rednim preverjanjem veljavne pomoči – katere namen je nadomestiti stroške podjetja, ki so mu nastali zaradi opravljanja javne službe – pomembno, da se za presojo združljivosti te pomoči s skupnim trgom glede na posebne okoliščine obravnave zadeve ugotavlja morebitno čezmerno nadomestilo stroškov za nazaj, to ne spremeni dejstva, da tako ugotavljanje ni vedno nujno potrebno za pravilno presojo nujnosti predlaganja ustreznih ukrepov za naprej in za določitev teh ukrepov. Tveganje ali neobstoj tveganja za čezmerno nadomestilo za naprej sta odvisna predvsem od dejanskih značilnosti sistema financiranja, in ne od tega, da naj bi ta sistem v preteklosti v praksi povzročil čezmerno nadomestilo. (Glej točki 166 in 167.)