SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NIILA JÄÄSKINENA,

predstavljeni 26. maja 2011( )

Združeni zadevi C‑89/10 in C‑96/10

Q-Beef NV

proti

Belgische Staat

in

Frans Bosschaert

proti

Belgische Staat,

Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV,

Slachthuizen Goossens NV

(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgija))

„Dajatve, ki niso združljive s pravom Unije – Zahtevek za povračilo – Načeli enakovrednosti in učinkovitosti – Trajanje zastaralnega roka – Začetek zastaralnega roka – Posredniki – Različni roki“

I – Uvod

1. Oba predloga za sprejetje predhodne odločbe,( ) ki ju je vložilo Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Belgija), se nanašata na razlago načel prava Unije glede kondikcijskih zahtevkov.

2. Ta vprašanja so se pojavila v okviru spora med družbo Q-Beef NV (v nadaljevanju: družba Q-Beef), trgovcem z živino, in Belgijo ter spora med F. Bosschaertom, kmetovalcem, in Belgijo na eni strani ter družbama Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV in Slachthuizen Goossens NV (v nadaljevanju obe družbi: družbi Goossens) na drugi strani. Navedena spora se nanašata na zahtevek za povračilo dajatev, ki sta jih družba Q-Beef in F. Bosschaert plačala skladu za zdravje živali in živalsko proizvodnjo (v nadaljevanju: sklad iz leta 1987), ker naj bi bile pobrane v nasprotju s pravom Unije.

3. Vsa tri vprašanja, ki se postavljajo v teh zadevah, se v bistvu nanašajo na trajanje zastaralnega roka, začetek tega roka, v zadevi Bosschaert, v kateri so med dolžnikom in državo še posredniki, pa tudi na učinke različno dolgih zastaralnih rokov. Sodišče je glede upoštevanja načel enakovrednosti in učinkovitosti zagotovilo dovolj obsežno sodno prakso, na katero se je mogoče opreti pri prvem in drugem vprašanju, tretje vprašanje pa se mi zdi novo, zato zahteva podrobnejšo analizo.

4. Najprej naj navedem, da ti zadevi prikličeta v spomin dve rekli, ki sta dobro poznani v vseh pravnih sistemih: prvo se nanaša na dejstvo, da pravo pomaga budnim, ne spečim (iura vigilantibus, non dormientibus prosunt), drugo pa poudarja, da se nihče ne more sklicevati na lastno napako (nemo auditur propriam turpitudinem allegans)( ). Zdi se mi, da obstoječa sodna praksa ponuja odgovore, ki temeljijo na prvem načelu. Vendar bi taka rešitev pomenila, da bi lahko Belgija izrabila nedosledni pristop, ki ga je uporabljala od začetka 90. let prejšnjega stoletja, in ne bi odpravila gospodarskih posledic, ki jih je s protipravnim ravnanjem povzročila posameznikom.

5. Kar zadeva dejansko stanje in pravni okvir, sta obe zadevi nekoliko podobni sodbam v zadevah Lornoy in drugi, Claeys ter Demoor in drugi( ) iz leta 1992 ter sodbi v združenih zadevah van Calster in drugi( ) iz leta 2003.

II – Pravni okvir

A – Zakon iz leta 1998 ter sodba van Calster in drugi

6. Zakon z dne 23. marca 1998 se nanaša na ustanovitev proračunskega sklada za zdravje živali ter kakovost živali in živalskih izdelkov (v nadaljevanju: zakon iz leta 1998)( ).

7. S tem zakonom sta se nadomestila ureditev in sklad iz leta 1987. Navedena mešana ureditev pomoči in obveznih prispevkov, ki Evropski komisiji ni bila priglašena, je bila za nezdružljivo s pravom Unije razglašena z odločbo Komisije iz leta 1991 in z zgoraj navedenimi sodbami Sodišča Lornoy in drugi, Claeys ter Demoor in drugi, izdanimi leta 1992.

8. Kraljevina Belgija je z dopisoma iz decembra 1995 in maja 1996 priglasila osnutek zakonodajnih ukrepov za razveljavitev ureditve iz leta 1987 in njeno nadomestitev z novo ureditvijo. Ta osnutek, ki je nato postal zakon iz leta 1998, je bil z odločbo Komisije z dne 30. julija 1996 brez pridržkov razglašen za združljiv s skupnim trgom.

9. Člen 5 zakona iz leta 1998 določa, da sklad iz leta 1998 sredstva med drugim prejema iz obveznih prispevkov fizičnih ali pravnih oseb, ki živali ali živalske izdelke proizvajajo, predelujejo, prevažajo, obdelujejo, prodajajo ali z njimi trgujejo.

10. Zakon iz leta 1998 ne velja samo za naprej, temveč vsebuje tudi nekatere določbe, ki retroaktivno nadomeščajo ureditev iz leta 1987.

11. V členu 14 zakona iz leta 1998, ki učinkuje od 1. januarja 1988,( ) je plačevanje prispevkov naloženo klavnicam in izvoznikom. Retroaktivno je določenih sedem različnih obdobij od 1. januarja 1988, skupaj z navedbo zneskov za vsako obdobje.

12. V členu 15 zakona iz leta 1998, ki učinkuje od 1. januarja 1993( ), pa so prispevki naloženi odgovornim v obratih za rejo prašičev.

13. Člen 17(2) zakona iz leta 1998 določa, da se terjatve, ki se nanašajo na prispevke, plačane v skladu z ureditvijo iz leta 1987, pobotajo s prispevki, dolgovanimi v skladu z ureditvijo iz leta 1998, kot sledi:

„Po potrebi se zneski, dolgovani na podlagi določb členov 14, 15 in 16, brez omejitev pobotajo s prispevki, plačanimi na podlagi [odloka iz leta 1987.]“

14. Člen 18 zakona iz leta 1998 določa:

„[…]

Obvezni prispevki iz člena 14 se na vseh stopnjah trženja ali proizvodnje pred zakolom ali izvozom v celoti prevalijo na proizvajalca. To se upošteva ob določitvi cene med strankama pri prodaji živali ter pri klavniških in izvoznih storitvah.

Ta obvezni prispevek ne sme biti naveden na računu ali dokumentu iz člena 4 kraljevega odloka št. 22 z dne 15. septembra 1970 o posebni ureditvi, ki za kmetovalce velja pri obračunu davka na dodano vrednost.

Klavnice morajo te obvezne prispevke plačati najpozneje zadnji dan meseca, ki sledi datumu zakola ali priporočenega pisma Uprave. Izvozniki morajo prispevke plačati Upravi najpozneje zadnji dan meseca, ki sledi datumu priporočenega pisma Uprave.

Obvezni prispevki iz člena 15 se obračunavajo letno. Upravi jih je treba plačati v 30 dneh od zahtevka za plačilo, poslanega s priporočenim pismom.

[…]“

15. Člen 21 zakona iz leta 1998 določa:

„Razveljavijo se:

1. člen 32(2) in (3) zakona z dne 24. marca 1987 o zdravju živali, spremenjenega z zakoni z dne 29. decembra 1990, 20. julija 1991, 6. avgusta 1993, 21. decembra 1994 in 20. decembra 1995; […]“

16. V skladu s členom 23 zakona iz leta 1998 ta začne veljati na dan objave v Moniteur belge, razen členov 14 in 15 navedenega zakona. Objavljen je bil 30. aprila 1998.

17. Sodišče, ki je o tem zakonu iz leta 1998 že odločalo, je bilo pozvano, naj se izreče o razlagi člena 93(3) ES (postal člen 108(3) PDEU) in o odločbi Komisije iz leta 1996. V okviru sodbe van Calster in drugi( ) je razsodilo, da:

– člen 93(3) Pogodbe ES v takih okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, nasprotuje naložitvi prispevkov posebej za financiranje sheme pomoči, ki jo je Komisija z odločbo razglasila za združljivo s skupnim trgom, če so ti prispevki naloženi retroaktivno za obdobje pred sprejetjem ustrezne odločbe;

– z odločbo Komisije iz leta 1996 ni bila odobrena retroaktivnost zakona iz leta 1998 o ustanovitvi sklada za zdravje živali ter kakovost živali in živalskih izdelkov.

B – Nacionalni predpisi o povračilu neupravičeno plačanih zneskov in zastaralnem roku

18. Člen 1376 belgijskega civilnega zakonika določa:

„Kdor pomotoma ali zavestno prejme, kar mu ni dolgovano, mora to povrniti tistemu, od kogar je to neupravičeno prejel.“

19. Člen 2262a(1) civilnega zakonika določa:

„Obligacijskopravne terjatve zastarajo v desetih letih.

Z odstopanjem od prvega odstavka odškodninska terjatev, ki temelji na nepogodbeni odgovornosti, zastara v petih letih od dneva, ki sledi temu, ko je oškodovanec izvedel za škodo ali njeno povečanje in tistega, ki jo je povzročil.

[…]“

20. Predložitveno sodišče ugotavlja, da je bila ta določba v civilni zakonik uvedena šele z zakonom z dne 10. junija 1998 o spremembi nekaterih določb o zastaranju. Pred tem se je uporabljalo splošno pravilo, ki je določalo tridesetletni zastaralni rok. Tudi za terjatve, ki so nastale pred začetkom veljavnosti tega zakona, se je ta rok skrajšal na deset let, pri čemer je v skladu s prehodnimi določbami iz člena 10 tega zakona novi rok začel teči šele od začetka njegove veljavnosti, to je 27. julija 1998.

21. V členu 2244 civilnega zakonika so opredeljeni glavni vzroki za pretrganje zastaranja:

„Sodni poziv, odredba ali zaseg, vročeni osebi, zoper katero se želi preprečiti zastaranje, pomenijo civilnopravno pretrganje.

Sodni poziv pretrga zastaranje do sprejetja pravnomočne odločbe. […]“

22. Po mnenju predložitvenega sodišča za javne organe načeloma veljajo zastaralni roki iz splošnega prava, vsaj na podlagi člena 2227 civilnega zakonika:

„Za državo, javne ustanove in občine veljajo enaki zastaralni roki kot za posameznike, nanje pa se lahko tudi sklicujejo.“

23. Člen 100 usklajenih zakonov z dne 17. julija 1991 o državnem računovodstvu določa( ):

„Ne glede na izgube pravic, določene z zakonodajnimi, pogodbenimi ali drugimi določbami na tem področju, v korist države zastarajo in dokončno prenehajo:

1. terjatve, ki bi morale biti prijavljene v skladu s podrobnimi pravili, določenimi z zakonom ali predpisom, vendar v petih letih od 1. januarja proračunskega leta, v katerem so nastale, niso bile prijavljene;

2. terjatve, ki so bile prijavljene v roku iz točke 1, vendar ministri zanje v petih letih od 1. januarja leta, v katerem so bile prijavljene, niso odredili plačila;

3. vse druge terjatve, katerih plačilo ni bilo odrejeno v desetih letih od 1. januarja leta, v katerem so nastale.

Kljub vsemu pa za terjatve na podlagi sodb še naprej velja desetletno zastaranje; plačati jih je treba prek depozitnega in konsignacijskega urada.“

24. V skladu s členom 101 tega zakona „sprožitev sodnega postopka pretrga zastaranje do sprejetja pravnomočne odločbe“.

25. Kot navaja predložitveno sodišče, petletni zastaralni rok na splošno velja za vse terjatve do države, če ni določeno drugače. Za tožbo na podlagi člena 1382 civilnega zakonika, ki je vložena zoper javne organe in temelji na nezakonitosti sprejetja ali izvršitve ministrskega odloka, tako velja petletni rok.( )

26. Predložitveno sodišče opozarja, da se člen 100(1) usklajenih zakonov o državnem računovodstvu uporablja tudi za terjatve na podlagi neupravičenega plačila.

27. Poudarja še, da je Cour d'arbitrage v različnih sodbah razsodilo, pri čemer se je oprlo na parlamentarne postopke, da je zakonodajalec s tem, ko je za tožbe zoper državo določil petletni zastaralni rok, sprejel ukrep, ki ni nesorazmeren z zastavljenim ciljem, to je zaključkom poslovnih knjig države v razumnem roku.

28. Na koncu je treba še opozoriti, da lahko na podlagi člena 2257(2) civilnega zakonika zastaralni rok za jamčevalni zahtevek začne teči šele po izločitvi glavnega zahtevka.

III – Spora v glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

A – Zadeva Q-Beef (C-89/10)

29. Q-Beef je belgijska družba, ki trguje z živalmi. Med januarjem 1993 in aprilom 1998 je za izvoz živali v okviru ureditve iz leta 1987 v sklad iz leta 1987 vplačala različne prispevke.

30. Ker je ureditev iz leta 1987 retroaktivno nadomestila ureditev iz leta 1998, so bili prispevki, ki jih je plačala družba Q-Beef, „potrjeni“ z novo ureditvijo, pobotanje pa se je brez omejitev izvajalo od njenega začetka veljavnosti, to je od 30. aprila 1998.( )

31. Družba Q‑Beef je 2. aprila 2007 zoper Belgijo vložila zahtevek za povračilo prispevkov, vplačanih med januarjem 1993 in aprilom 1998, ker je ureditev iz leta 1998 protipravna.

32. Kar zadeva zastaranje, je po mnenju predložitvenega sodišča na podlagi člena 100(1) usklajenih zakonov o državnem računovodstvu petletni zastaralni rok za terjatev družbe Q‑Beef do Belgije začel teči 1. januarja proračunskega leta, v katerem je terjatev nastala, ki je v tem primeru leto začetka veljavnosti zakona iz leta 1998, to je 1. januarja 1998, iztekel pa se je 31. decembra 2002 opolnoči. Ker je bila Belgija pred sodišče pozvana 2. aprila 2007, je terjatev družbe Q‑Beef do Belgije glede na belgijsko nacionalno pravo zastarala( ). Po mnenju tega sodišča je učinek sodbe van Calster in drugi na nacionalno pravo samo deklaratoren, zato naj ne bi pomenila začetka zastaralnega roka.

33. V teh okoliščinah je Rechtbank van eerste aanleg te Brussel prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali pravo [Unije] preprečuje nacionalnemu sodišču, da uporabi zastaralni rok petih let, ki je določen v nacionalni zakonodaji za terjatve do države, v zvezi s kondikcijskimi zahtevki za dajatve, plačane državi članici na podlagi mešanega sistema pomoči in dajatev, ki ni bil samo delno protipraven, ampak hkrati tudi delno nezdružljiv s pravom [Unije], pri čemer so bile te plačane pred začetkom veljavnosti novega sistema pomoči in obveznih prispevkov, ki je nadomestil prvi sistem in ki ga je Komisija z dokončno odločbo razglasila za združljivega s pravom [Unije], vendar pa s pravom [Unije] ni združljiv, če so bili ti prispevki naloženi retroaktivno za obdobje pred sprejetjem ustrezne odločbe?

2) Ali pravo [Unije] preprečuje državi članici, da se v okviru obrambe v postopku za varstvo pravic posameznikov, ki jih imajo po Pogodbi ES, ki ga je zoper njo sprožil posameznik, sklicuje na nacionalne zastaralne roke, ki so v primerjavi s tistimi, ki veljajo v skladu z nacionalnim splošnim pravom, zanjo še posebej ugodni, v primeru, kot ga je predložilo nacionalno sodišče, v katerem je posledica teh posebej ugodnih nacionalnih zastaralnih rokov, da je izterjava dajatev, ki so bile plačane državi na podlagi mešanega sistema državnih pomoči in dajatev, ki ni le deloma protipraven, ampak hkrati deloma nezdružljiv s pravom [Unije], onemogočena, čeprav je takratno Sodišče […] ugotovilo nezdružljivost s pravom [Unije] šele po izteku teh posebej ugodnih zastaralnih rokov in je protipravnost obstajala že prej?“

B – Zadeva Bosschaert (C-96/10)

34. F. Bosschaert se kot poklicni kmetovalec ukvarja s prašičerejo že od leta 1970. Na podlagi ureditve iz leta 1987 je v obdobju 1989–1996 za zakol živali v sklad iz leta 1987 vplačeval prispevke v svojem imenu. Prispevke je nakazal družbi Vleesgroothandel Georges Goossens en Zonen NV, ki jih je nato prenesla na družbo Slachthuizen Goossens NV, ta pa jih je na koncu prenakazala na račun navedenega sklada.

35. Ker je ureditev iz leta 1987 retroaktivno nadomestila ureditev iz leta 1998, so bili prispevki, ki jih je plačal F. Bosschaert, „potrjeni“ z novo ureditvijo, pobotanje pa se je brez omejitev izvajalo od njenega začetka veljavnosti, to je od 30. aprila 1998.( )

36. Kot navaja predložitveno sodišče, je iz vlog z dne 30. in 31. julija 2007 razvidno, da je F. Bosschaert vložil tožbo pred belgijskim sodiščem, s katero je od Belgije primarno zahteval povračilo prispevkov, plačanih v obdobju 1989–1996, ker so mu bili naloženi protipravno, saj je bila zakonodaja na tem področju v nasprotju s pravom Unije.

37. Podredno in kolikor ne bi bilo mogoče vložiti tožbe proti Belgiji, je tožnik predlagal, naj se družbama Goossens solidarno in skupaj z Belgijo naloži vračilo zadevnih zneskov.

38. Kar zadeva zastaranje, predložitveno sodišče enako kot v zadevi Q-Beef navaja, da sta neposredna tožba F. Bosschaerta (vložena 31. julija 2007) in tožba družb Goossens (vložena 21. novembra 2007) zoper državo zastarali zaradi posebnega petletnega zastaralnega roka iz člena 100(1) usklajenih zakonov o državnem računovodstvu, ki je začel teči 1. januarja 1998, iztekel pa se je 31. decembra 2002. Meni še, da je sodba van Calster in drugi zgolj deklaratorna, ker se ne nanaša na neupravičenost izvedenih plačil, temveč je z njo ugotovljeno samo, da so bile dajatve protipravne, ker so bile naložene retroaktivno.

39. Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno, da sta tožbi, ki ju je F. Bosschaert vložil zoper družbi Goossens, opredeljeni kot obligacijskopravni terjatvi, zato zastarata po desetih letih. Ta desetletni rok naj bi začel teči šele 27. julija 1998, na datum začetka veljavnosti zakona z dne 10. junija 1998, s katerim je bil novi desetletni rok uveden za spore med posamezniki. Ta rok naj bi se torej iztekel konec julija 2008, torej precej po izdaji zgoraj navedene sodbe van Calster in drugi, kar pomeni, da se zoper navedeni tožbi ni mogoče sklicevati na zastaranje.

40. Posredni tožbi na podlagi kondikcijskih zahtevkov, ki sta ju družbi Goossens zoper državo vložili 21. novembra 2007, naj ne bi zastarali, ker sledita tožbama, ki ju je F. Bosschaert vložil 30. in 31. julija 2007( ).

41. V teh okoliščinah je Rechtbank van eerste aanleg te Brussel prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo tri vprašanja, od katerih sta prvo in tretje enaki prvemu in drugemu vprašanju iz zgoraj navedene zadeve Q-Beef, drugo vprašanje pa se glasi:

„2. Ali v primeru, ko država članica naloži dajatev posamezniku, ki je sam zavezan, da te dajatve prevali na druge posameznike, s katerimi opravlja trgovsko dejavnost v sektorju, za katerega je država članica predvidela mešani sistem pomoči in dajatev, ki pa se pozneje izkaže ne samo za deloma protipravnega, ampak tudi za nezdružljivega s pravom [Unije], pravo [Unije] nasprotuje temu, da za te posameznike v skladu z nacionalnimi predpisi velja krajši zastaralni rok za zahtevek za vračilo prispevkov, ki niso združljivi s pravom [Unije], od države članice, medtem ko velja za uveljavljanje zahtevkov za vračilo istih prispevkov zoper druge posameznike, ki so delovali kot posredniki, daljši zastaralni rok, tako da se ta posrednik lahko znajde v položaju, v katerem terjatev zoper njega ni zastarala, je pa zastarala zoper državo članico, in lahko drugi gospodarski subjekti terjajo tega posrednika, ta pa mora po potrebi vložiti jamčevalni zahtevek zoper državo članico, vendar prispevkov, ki jih je sam plačal neposredno državi članici, od nje ne more terjati?“

C – Postopek pred Sodiščem

42. Zadevi C-89/10 in C-96/10 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 6. aprila 2010 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

43. Pisne pripombe so predložile družba Q‑Beef, F. Bosschaert, družbi Goossens, belgijska vlada in Komisija.

44. Vse zainteresirane strani so bile zastopane na obravnavi 3. februarja 2011.

IV – Analiza

A – Uvodne ugotovitve

45. Prvič, kar zadeva kondikcijski zahtevek po pravu Unije, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da morajo države članice načeloma povrniti dajatve, ki so bile pobrane v nasprotju s pravom Unije.( )

46. Sodišče je večkrat ugotovilo, da se vprašanje povračil neupravičeno plačanih dajatev v različnih državah članicah in celo znotraj ene države rešuje različno, odvisno od vrste zadevnih davkov in dajatev.

47. Razlog za te razlike med nacionalnimi ureditvami je med drugim dejstvo, da na ravni Unije ni predpisov o povračilih neupravičeno pobranih nacionalnih dajatev. V teh okoliščinah morajo biti v pravnem redu vsake države članice določena pristojna sodišča in podrobneje urejena postopkovna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte izhajajo iz prava Unije, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in če v praksi ne onemogočajo ali znatno otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti)( ).

B – Prvo vprašanje v zadevah Q-Beef in Bosschaert

48. Predložitveno sodišče s tema vprašanjema Sodišče sprašuje, ali je združljivo s pravom Unije, da se petletni zastaralni rok, ki je v nacionalnem pravnem redu določen za terjatve do države, uporablja za terjatve iz naslova dajatev, plačanih v nasprotju s pravom Unije na podlagi mešanega sistema pomoči in dajatev.

49. Roki, določeni z nacionalno zakonodajo, ne smejo biti oblikovani tako, da dejansko onemogočajo ali preveč otežijo pridobitev odškodnine v skladu z načelom učinkovitosti.( )

50. V zvezi s tem zadnjim načelom je Sodišče presodilo, da je s pravom Unije združljiva določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev zaradi pravne varnosti zavezanca za dajatev in zadevnih organov.( ) Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo oziroma čezmerno ne otežujejo uveljavljanja pravic na podlagi pravnega reda Unije.

51. Razumnost rokov se presoja za vsak primer posebej. Sodišče je tako presodilo, da je nacionalni triletni prekluzivni rok razumen.( ) V konkretnih okoliščinah zgoraj navedene sodbe Recheio – Cash & Carry se je za razumen štel celo 90-dnevni rok.( )

52. V obravnavanem primeru bi moral biti zastaralni rok, ki glede na datum nastanka obveznosti znaša od štiri do pet let( ), dovolj dolg, da se lahko zavezanec ob poznavanju vseh dejstev odloči za vložitev ničnostne tožbe ter v ta namen pridobi vse potrebne dejanske in pravne elemente.

53. Sodišču torej predlagam, naj razsodi, da pravo Unije v okoliščinah zadeve v glavni stvari nacionalnemu sodišču ne preprečuje, da petletni zastaralni rok, ki je v nacionalnem pravnem redu določen za terjatve do države, uporabi za terjatve iz naslova dajatev, protipravno plačanih državi članici na podlagi mešanega sistema pomoči in dajatev.

C – Drugo vprašanje v zadevi Q-Beef in tretje vprašanje v zadevi Bosschaert

54. Predložitveno sodišče želi s tema vprašanjema v bistvu izvedeti, ali ima ugotovitev Sodišča, da je retroaktivnost zakona iz leta 1998 nezdružljiva s pravom Unije, ki jo je navedlo v sodbi na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe, posledice za začetek zastaralnega roka, ki je v nacionalnem pravu določen za terjatve iz naslova dajatev, ki so v nasprotju s pravom Unije.

55. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je vprašanje začetka zastaralnega roka načeloma urejeno z nacionalnim pravom. Rešitve v zvezi s tem so lahko različne: začetek roka se lahko določi neposredno na podlagi datuma plačila, ob upoštevanju tega datuma( ) ali, kot v obravnavanem primeru, glede na začetek veljavnosti nove zakonodaje.

56. Treba je opozoriti, da razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, po potrebi pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot ga je treba ali bi ga bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njegove veljave.( ) Z drugimi besedami, sodba o vprašanju za predhodno odločanje ni oblikovalna, temveč izključno ugotovitvena, kar pomeni, da njene posledice načeloma nastanejo na dan, ko je začela veljati razlagana določba.( )

57. V zadevi v glavni stvari je zastaralni rok po mnenju nacionalnega sodišča začel teči 1. januarja 1998 in se je iztekel 31. decembra 2002. Začetek roka je seveda formalno predhoden sprejetju, objavi in začetku veljavnosti zakonodaje marca in aprila 1998. Vendar to ne pomeni, da ni mogoče uveljaviti pravice do pravnega sredstva, kot dokazuje zadeva van Calster in drugi. V obravnavanem primeru je bilo z nekoliko retroaktivno določitvijo tega roka vseeno zagotovljenega dovolj časa za vložitev pravnega sredstva.

58. Zato dejstvo, da je bila zgoraj navedena sodba van Calster in drugi izdana šele leta 2003, samo po sebi še ne vpliva na začetek zastaralnega roka, ki je po mnenju nacionalnega sodišča začel teči 1. januarja 1998.

59. Treba je opozoriti, da Sodišče zelo redko posreduje v zadevah v zvezi z začetkom zastaralnih rokov. To je storilo samo v sodbi Emmott, v kateri je kot „sprejemljiv“ začetek zastaralnega roka določilo datum celotnega prenosa direktive, pri čemer je bila tožeči stranki popolnoma odvzeta pravica do učinkovitega sodnega varstva.( )

60. V obravnavanem primeru o tem ni govora, saj je bil pristop v zadevi Emmott jasno pojasnjen v poznejši sodni praksi, med drugim s sodbo v zadevi Fantask in drugi( ), ki je bila pred kratkim potrjena s sodbo v zadevi Danske Slagterier( ); iz teh sodb izhaja, da se tožeče stranke ne morejo sklicevati na rešitev, ki se je uporabila v zadevi Emmott. Sodišče je jasno navedlo, da je bila rešitev, navedena v sodbi Emmott, upravičena v okoliščinah te zadeve, v katerih je bila zaradi prekluzije tožeči stranki v glavni stvari v celoti odvzeta možnost sklicevanja na pravico do enakega obravnavanja na podlagi direktive Unije.( )

61. Začetek roka spada torej na področje nacionalnega prava. V notranjem pravu je mogoče začetek roka resda opreti na različne dogodke, kot je sprejetje sodne odločbe o ugotovitvi nezdružljivosti nacionalne določbe s pravom Unije. V Uniji taka rešitev ni povsem nova. Sodišče je namreč francosko zakonodajo v zvezi s tem preučilo v sodbi Roquette Frères in v njej tako možnost potrdilo.( ) Vendar se mora zanjo odločiti država članica, česar pa Kraljevina Belgija v obravnavanem primeru očitno ni storila.

62. Glede na navedeno in čeprav je bila sodba van Calster in drugi izdana po izteku zastaralnega roka, Sodišču predlagam, naj na to vprašanje odgovori, da pravo Unije v okoliščinah zadeve v glavni stvari državi članici ne preprečuje, da bi se v okviru obrambe v postopku za varstvo pravic posameznikov v skladu s PDEU, ki ga je zoper njo sprožil posameznik, sklicevala na nacionalne zastaralne roke, ki so v primerjavi s tistimi, ki veljajo v skladu z nacionalnim splošnim pravom, zanjo ugodnejši.

63. Vseeno menim, da je treba za konec pojasniti še nekaj, saj iz razlogov, ki jih bom navedel, ni mogoče izključiti, da bi se lahko v izjemnih okoliščinah država članica sklicevala na zastaralni rok v svoj prid, če ravnanje nacionalnih organov skupaj z obstojem prekluzivnega roka povzroči, da oseba nima nobene možnosti za uveljavljanje svojih pravic pred nacionalnimi sodišči.( )

D – Drugo vprašanje v zadevi Bosschaert

1. Analiza

64. To vprašanje predložitvenega sodišča se nanaša na združljivost zastaralnega roka s pravom Unije v zvezi s tožbo za povračilo prispevkov, pobranih v nasprotju s pravom Unije, ki je na podlagi nacionalnih določb v primeru tožbe zoper posameznika daljši kot v primeru tožbe zoper državo članico. Zasebni posrednik, ki je dajatve, ki mu jih je naložila država, prevalil na druge posameznike, se tako lahko znajde v položaju, v katerem tožba za povračilo dajatev, pobranih v nasprotju s pravom Unije, zoper njega ni zastarala, je pa zastarala zoper državo članico.( )

65. Kot navaja predložitveno sodišče, posamezniki v obravnavanem primeru proti državi ne morejo več vložiti tožbe za povračilo neupravičeno plačanih zneskov, saj se je iztekel petletni rok, ki je začel teči ob začetku proračunskega leta, v katerem je obveznost nastala. Zato na podlagi nacionalne zakonodaje niti F. Bosschaert niti družbi Goossens ne morejo neposredno od države prejeti povračila iz naslova kondikcijskih zahtevkov.( )

66. Kljub temu naj bi imel F. Bosschaert, ki je prispevke državi plačal prek družb Goossens, možnost, da te prispevke izterja od teh družb, saj se za povračila neupravičeno plačanih zneskov med posamezniki uporablja desetletni zastaralni rok.

67. Še več, tudi če bi bilo družbama Goossens naloženo, da morata F. Bosschaertu povrniti neupravičeno plačane prispevke, bi po mnenju predložitvenega sodišča lahko te zneske izterjali od države, in sicer ne z vložitvijo tožbe za povračilo neupravičeno plačanih zneskov, temveč na podlagi jamčevalnega zahtevka za osebne obveznosti.

68. Glede skladnosti takega položaja s pravom Unije je treba navesti naslednje.

69. Kar zadeva načelo učinkovitosti, različno obravnavanje „nacionalnih“ položajev in položajev „Skupnosti“ sploh ni bilo omenjeno. Zadevna zakonodaja to merilo torej očitno izpolnjuje.

70. Tudi kar zadeva načelo enakovrednosti, se zdi položaj glede na predhodno sodno prakso precej jasen.

71. Sodišče je v sodbi v zadevi Prisco in CASER razsodilo, da „pravo Skupnosti državi članici ne prepoveduje, da se v primeru zahtevkov za povračilo dajatev, plačanih v nasprotju s pravom Skupnosti, sklicuje na nacionalni triletni prekluzivni rok, ki odstopa od splošne ureditve kondikcijskih zahtevkov med posamezniki, za katere velja ugodnejši rok, če se ta prekluziven rok uporablja enako v primeru zahtevkov za povračilo teh dajatev, ki temeljijo na pravu Skupnosti, in tistih, ki temeljijo na nacionalnem pravu“( ).

72. Ob upoštevanju te sodbe je treba odgovoriti, da pravo Unije državi članici ne prepoveduje, da se v primeru zahtevkov za povračilo prispevkov, pobranih v nasprotju s pravom Unije, sklicuje na nacionalni petletni prekluzivni rok, ki odstopa od splošne ureditve kondikcijskih zahtevkov med posamezniki, za katero velja ugodnejši rok, če se ta prekluzivni rok uporablja enako v primeru tožbe za povračilo teh prispevkov, ki temeljijo na pravu Unije, in tistih, ki temeljijo na nacionalnem pravu.

73. Kljub temu je treba uporabiti nekoliko drugačen pristop, če so bili prispevki državi plačani prek posrednika in če se za zahtevke med posamezniki uporablja desetletni rok, za zahtevke do države pa se uporablja petletni rok.

74. Tak primer bi bil v skladu s pravom Unije, če ima posrednik, ki je moral drugemu posamezniku povrniti neupravičeno plačan znesek, na voljo razumen rok, da lahko tako povrnjene zneske učinkovito izterja od države. V nasprotnem primeru neskladnost rokov ne bi bila v skladu s pravom Unije, saj bi posledice protipravnosti, za katero je odgovorna država, nosil posameznik, ki ne bi imel zakonskih možnosti za preprečitev prevalitve prispevkov na svoje stranke.

75. Po mnenju predložitvenega sodišča bi bilo v obravnavanem primeru tak jamčevalni zahtevek načeloma mogoče vložiti in z njim celo uspeti.

76. Ker so ti pogoji izpolnjeni, menim, da je položaj v skladu s pravom Unije.

2. Dodatni razmisleki

77. Čeprav sem na to vprašanje že odgovoril, se mi zdi nujno, da navedem nekaj dodatnih razmislekov.

a) Začetek in trajanje prekluzivnega roka

78. Zgoraj sem Sodišču predlagal, naj ugotovi, da je petletni prekluzivni rok, ki začne teči z začetkom proračunskega leta, v katerem je obveznost nastala, združljiv s pravom Unije.

79. Na podlagi tega sem zavrnil ponovno uporabo rešitve iz zgoraj navedene sodbe Emmot, in sicer predlog tožečih strank v glavni stvari, naj zastaralni rok začne teči na datum sprejetja sodbe Sodišča.

80. Vendar bi sodba Sodišča, ki je bila izdana v postopku predhodnega odločanja in s katero se je pojasnil določen pravni položaj, kot je zgoraj navedena sodba van Calster in drugi, v izjemnih primerih lahko imela določen vpliv tudi po izteku prekluzivnega roka.

81. Zakonodaja, ki določa roke za zastaranje terjatev do Belgije, povzroči, da zgoraj navedena sodba o vprašanju za predhodno odločanje van Calster in drugi, izdana leta 2003, nima učinka erga omnes, ker bodo terjatve drugih oseb v enakem pravnem položaju zastarale.

82. Sodišče samo je v sodbi van Calster in drugi ugotovilo, da je belgijski zakonodajalec z retroaktivnostjo zakona iz leta 1998 želel odpraviti posledice kršitve obveznosti predhodne priglasitve ukrepa pomoči na podlagi zakona iz leta 1987( ).

83. Belgijska vlada je v zadevi van Calster in drugi zagovarjala drugačno stališče in vrhovno državno sodišče Cour d’arbitrage je odobrilo retroaktivnost zakona iz leta 1998 ( ). Vsi zainteresirani gospodarski subjekti razen E. van Calsterja in sotožnikov so očitno menili, da zakonodaje ni smiselno izpodbijati, zato niso vložili tožb za povračilo izvedenih plačil.

84. Kraljevina Belgija si na podlagi zgoraj navedene sodbe van Calster in drugi ni prizadevala za razrešitev nastalega položaja in njegovo uskladitev s pravom Unije. Nasprotno, s sklicevanjem na iztek zastaralnega roka samo potrjuje, da želi obdržati zneske, ki jih je pobrala v nasprotju s pravom Unije.

85. V vsakem primeru je bilo jasno, da belgijska vlada z ničimer ni mogla upravičiti nevračila.( )

86. Da bi se sodni praksi Sodišča zagotovil učinek erga omnes, bi bilo po mojem mnenju treba nacionalnemu sodišču omogočiti, da izjemoma in kljub izteku zastaralnega roka ugotovi dopustnost zahtevka za povračilo neupravičeno plačanih zneskov, tudi če je bil vložen po izteku navedenega roka, ker je bil ta zahtevek vložen v razumnem roku po sodbi Sodišča, s katero je bila ugotovljena nezdružljivost.

87. To bi bilo treba omogočiti zlasti v primeru, ko je država članica aktivno in večkrat skušala preprečiti uveljavitev pravic na podlagi prava Unije, kot ga razlaga Sodišče, saj bi lahko imela v nasprotnem primeru država članica neupravičeno korist od svojega protipravnega ravnanja, kar bi bilo v nasprotju z reklom nemo auditur propriam turpitudinem allegans. Naj opozorim, da je Sodišče tako možnost predvidelo za primere, v katerih so razlog za neukrepanje tožeče stranke, zoper katero se uveljavlja zastaralni rok, napačne informacije, ki so jih namenoma zagotovili nacionalni organi.( )

88. Poudariti moram, da se taka možnost uporablja izjemoma. Naj še dodam, da je za presojo razumnosti roka pristojno nacionalno sodišče, vendar gre po mojem mnenju pri tem bolj za vprašanje mesecev kot let.( ) V obravnavanem primeru tožeči stranki v postopku v glavni stvari po mojem mnenju take možnosti nimata, saj sta tožbi vložili šele več let po zgoraj navedeni sodbi van Calster in drugi.

b) Morebitna pasivnost države članice po ugotovitvi nezdružljivosti

89. Drugo vprašanje je, ali mora država članica v skladu z načelom lojalnosti poskrbeti za odpravo nezdružljivosti s pravom Unije, ki jo ugotovi Sodišče.

90. Kraljevina Belgija je bila po odločbi Komisije iz leta 1991( ) verjetno v celoti seznanjena z nezdružljivostjo ureditve iz leta 1987, zlasti kar zadeva domače proizvajalce in izvoznike. Belgijski organi so očitno poskušali odpraviti kršitev zaradi nepriglasitve( ) ureditve iz leta 1987 Komisiji, saj so predvideli, da se zneski, ki so bili predhodno plačani državi, retroaktivno in samodejno pobotajo z vsemi dajatvami, dolgovanimi v skladu z novo ureditvijo iz leta 1998. Ta retroaktivnost ureditve, ki jo je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi van Calster in drugi razglasilo za nezdružljivo s pravom Unije, po mojem mnenju razkriva resne dvome, da je Kraljevina Belgija v obravnavanem primeru ravnala v dobri veri.

91. Zdi se mi, da Belgija namenoma ni storila ničesar za povračilo neupravičeno pobranih zneskov. Vendar pravo Unije državi članici v ničimer ne preprečuje dejavnega ravnanja.

92. Ne zdi se mi izključeno, da bi si morala država članica dejavno prizadevati za vračilo neupravičeno pobranih zneskov vsaj v primerih, v katerih je protipravni znesek jasno določljiv ali ga je mogoče približno določiti, pa tudi v primerih velikega števila posameznikov, ki so utrpeli minimalne izgube, ki posamično ne upravičujejo tveganja velikih stroškov, značilnih za vse sodne postopke.( )

93. Tako ravnanje zagotovo ni v nasprotju s pravom Unije. Prav nasprotno, treba bi ga bilo spodbujati, morda celo zahtevati. Na nekaterih področjih so za to določeni celo posebni postopki. Jasno je, da so s tem povezani različni cilji, zato postopki niso enaki. Kljub vsemu je za učinkovitost prava Unije to vprašanje zelo pomembno, zlasti če so v igri dokaj zanemarljivi zneski, ki odvračajo od sprožitve več postopkov pred sodiščem za posamično terjatev, ki ni gotova.( )

94. Po mojem mnenju je načelo lojalnosti od Belgije zahtevalo, da na podlagi zgoraj navedene sodbe van Calster in drugi sprejme ustrezne ukrepe in omogoči njeno izvajanje, po potrebi s posredovanjem nacionalnega zakonodajalca.

95. Nazadnje naj navedem, da je država kot dolžnica v nacionalni zakonodaji deležna ugodnejše obravnave kot kateri koli drug dolžnik, ne glede na naravo terjatve ali katero koli drugo okoliščino. To naj bi utemeljevala potreba po hitrem zaključku poslovnih knjig države.

96. Vendar ob upoštevanju sodbe v zadevi Zouboulidis proti Grčiji ( ) taka utemeljitev, in sicer prizadevanje za hitro poravnavo obveznosti države, ne zadošča za dodelitev krajšega zastaralnega roka državi. Evropsko sodišče za človekove pravice je v zvezi s tem ugotovilo kršitev člena 1 Prvega dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), ki se nanaša na pravico do spoštovanja premoženja. Enako bi moralo veljati tudi na podlagi Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.( )

97. Vendar se mi od štiri- do petletni zastaralni rok za povračilo neupravičeno plačanih zneskov, v zvezi z davki zdi prej velikodušen kot prekratek. Glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice kot podpisnice EKČP, menim, da Sodišče niti navedene listine ne bi smelo razlagati tako, da se zastaralni rok iz belgijske zakonodaje ne bi uporabljal za obveznosti države.

V – Predlog

98. Ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Rechtbank van eerste aanleg te Brussel, odgovori:

1. Pravo Unije v okoliščinah zadeve v glavni stvari nacionalnemu sodišču ne preprečuje, da uporabi petletni zastaralni rok, ki je določen v nacionalni zakonodaji za terjatve do države, za terjatve iz naslova dajatev, protipravno plačanih zadevni državi članici na podlagi mešanega sistema pomoči in dajatev.

2. Pravo Unije v okoliščinah zadeve v glavni stvari državi članici ne preprečuje, da se v okviru obrambe v postopku za varstvo pravic posameznikov, ki jih imajo po PDEU, ki ga je zoper njo sprožil posameznik, sklicuje na nacionalne zastaralne roke, ki so v primerjavi s tistimi, ki veljajo v skladu z nacionalnim splošnim pravom, zanjo ugodnejši, čeprav je Sodišče Evropske unije ugotovilo nezdružljivost navedenih nacionalnih določb s pravom Unije šele po izteku teh posebej ugodnih nacionalnih zastaralnih rokov in čeprav je protipravnost obstajala že prej.

3. V primeru, ko država članica naloži dajatev posamezniku, ki je sam zavezan, da te dajatve prevali na druge posameznike, s katerimi opravlja trgovsko dejavnost, pravo Unije ne nasprotuje temu, da za te posameznike v skladu z nacionalnimi predpisi velja krajši zastaralni rok za zahtevek za vračilo prispevkov, ki niso združljivi s pravom Unije, od države članice, medtem ko velja za uveljavljanje zahtevkov za vračilo istih prispevkov zoper druge posameznike daljši zastaralni rok, tako da se ta posrednik lahko znajde v položaju, v katerem terjatev zoper njega ni zastarala, je pa zastarala zoper državo članico, in lahko drugi gospodarski subjekti terjajo tega posrednika, če ta lahko po potrebi vloži jamčevalni zahtevek zoper državo članico in samo če lahko od nje terja prispevke, ki jih ji je sam plačal neposredno.