Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda opravljanja storitev – Storitve – Pojem – Zdravstvene storitve, ki se opravijo v drugi državi članici in jih plača pacient – Vključitev

(člen 49 ES)

2. Socialna varnost delavcev migrantov – Zdravstveno zavarovanje – Storitve, opravljene v drugi državi članici

(Uredba Sveta št. 1408/71, člen 22)

3. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalni predpisi o povračilu stroškov zdravljenja, ki so nastali v drugi državi članici

(člen 49 ES)

Summary

1. Zdravstvene storitve, opravljene za plačilo, spadajo na področje uporabe določb o svobodi opravljanja storitev, pri čemer ni treba razlikovati med oskrbo v bolnišnici in oskrbo zunaj nje.

Poleg tega člen 152(5) ES ne izključuje možnosti, da so države članice na podlagi takih drugih določb Pogodbe, kot je člen 49 ES, dolžne prilagoditi nacionalni sistem socialne varnosti, pri čemer se ne šteje, da to posega v njihovo suvereno pristojnost na tem področju.

Okoliščina, da nacionalni predpisi spadajo na področje socialnega zavarovanja in da zlasti na področju zdravstvenega zavarovanja določajo, da se načeloma ponujajo storitve, in ne povračilo stroškov, ne more izločiti zdravljenja s področja te temeljne svoboščine. Poleg tega opravljanje zdravstvene storitve ne izgubi narave opravljanja storitve v smislu člena 49 ES, zato ker bi pacient naknadno, po plačilu prejetega zdravljenja tujemu ponudniku, zahteval, da to zdravljenje krije nacionalna zdravstvena služba.

Iz tega izhaja, da se člen 49 ES uporablja na področju čezmejnega zdravljenja.

(Glej točke 46 in od 49 do 52.)

2. Člen 22 Uredbe št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, ne uvaja načelne zahteve po predhodni odobritvi za vsako zdravljenje v drugi državi članici.

To, da bi bil nacionalni ukrep lahko skladen z določbo sekundarnega prava, kakršno vsebuje omenjeni člen 22, ne pomeni, da za ta ukrep ne veljajo določbe Pogodbe. Poleg tega je namen člena 22(1) Uredbe št. 1408/71, da se zavarovancu, ki mu pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, zato da bo prejel zdravstvene storitve, ki ustrezajo njegovemu zdravstvenemu stanju, na račun pristojnega nosilca in v skladu z določbami zakonodaje države, v katerem se storitve opravijo, zagotovijo zdravstvene storitve, zlasti kadar postane prenos nujen zaradi zdravstvenega stanja zainteresirane osebe, in to brez dodatnih stroškov. Nasprotno pa predmet člena 22 Uredbe št. 1408/71, če se razlaga glede na njegov namen, ni urejanje povračila in zato nikakor ne preprečuje tega, da država članica zavarovanja na podlagi cen, ki veljajo v tej državi članici, povrne stroške, ki so nastali pri zdravljenju v drugi državi članici, tudi brez predhodne odobritve.

(Glej točki 69 in 70.)

3. Država članica, ki razen v okoliščinah iz Uredbe št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, ne določa možnosti povračila stroškov zunajbolnišničnega zdravljenja v drugi državi članici, pri katerem se ne uporablja zahtevna in draga oprema, ki je v nacionalni zakonodaji taksativno našteta, ali ki v primerih, za katere nacionalni predpisi omogočajo možnost povračila stroškov tega zdravljenja, to povračilo pogojuje s predhodno odobritvijo, ne izpolnjuje obveznosti iz člena 49 ES.

Čeprav taki predpisi zadevnim pacientom neposredno ne preprečujejo uporabe storitev ponudnika zdravstvenih storitev iz druge države članice, pa možnost finančne izgube, če nacionalni zdravstveni sistem zaradi negativne upravne odločbe ne bi prevzel stroškov zdravljenja, sama po sebi učinkuje tako, da te paciente od tega odvrača. Dodaten odvračilni dejavnik za uporabo čezmejnih zdravstvenih storitev je tudi zapletenost tega postopka odobritve, ki je lahko razvidna iz njegove tristopenjske ureditve. Če poleg tega nacionalni predpisi določajo povrnitev stroškov zdravljenja v tujini le v izjemnih primerih, ko nacionalni zdravstveni sistem nima zmogljivosti za zdravljenje bolnika, ki je zavarovan v okviru tega sistema, je ta pogoj sam po sebi tak, da lahko zelo omeji primere, v katerih je mogoče pridobiti odobritev.

Take omejitve ni mogoče upravičiti z razlogom, da bi bilo resno moteno finančno ravnovesje nacionalnega sistema socialnega varstva, saj iz spisa ni razvidno, da bi odprava predhodne odobritve za zunajbolnišnično zdravljenje v drugi državi članici povzročila, da bi se kljub jezikovnim oviram, geografski razdalji in stroškom bivanja v tujini za zdravljenje tam odločilo toliko pacientov, da bi bilo resno moteno finančno ravnovesje nacionalnega sistema socialnega varstva in da bi bila zato ogrožena splošna raven varovanja zdravja, zaradi česar bi bila lahko ovira za izvajanje temeljnega načela prostega pretoka storitev dejansko upravičena.

Poleg tega zahteve po predhodni odobritvi povračila stroškov zadevnega zdravljenja ni mogoče utemeljiti z razlogi varstva zdravja, ki se nanašajo na nujnost nadzora nad kakovostjo zdravstvenih storitev, opravljenih v tujini. Zahteve po taki predhodni odobritvi prav tako ni mogoče utemeljiti z bistvenimi značilnostmi nacionalnega sistema, kot sta neobstoj mehanizma za povračilo stroškov zdravljenja in dejstvo, da je treba pred obiskom zdravnika specialista obiskati splošnega zdravnika.

Razlogi, ki se nanašajo tako na omejevalno naravo zahteve po predhodni odobritvi kot na neobstoj legitimnega razloga zanjo, so očitno še bolj upoštevni pri zunajbolnišničnem zdravljenju, pri katerem ni nobene možnosti za povračilo stroškov.

(Glej točke 62, 63, 76, 83, 84, 88, od 92 do 95 in izrek.)