ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Člen 17 Direktive 2003/88 v odstavkih 2 in 5 določa: „2. Odstopanja iz [odstavka 5] se lahko določijo z zakoni, podzakonskimi ali upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnimi partnerji, če zadevni delavci dobijo enakovreden nadomestni počitek ali če se jim, v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo. […] 5. V skladu z odstavkom 2 tega člena so odstopanja mogoča od členov 6 in 16(b) pri zdravnikih na usposabljanju, v skladu z določbami iz drugega in sedmega pododstavka tega odstavka. Glede člena 6 so odstopanja iz prvega pododstavka dovoljena v prehodnem obdobju petih let od 1. avgusta 2004. Če je to potrebno, imajo države članice lahko še dve leti več, zaradi upoštevanja težav pri izvrševanju določb o delovnem času v zvezi z odgovornostmi za organiziranje in zagotavljanje zdravstvenih storitev in medicinske oskrbe. […] Če je potrebno, imajo države članice lahko dodatno obdobje do enega leta, zaradi upoštevanja posebnih težav pri izpolnjevanju obveznosti iz tretjega pododstavka. […] Države članice zagotovijo, da število ur v delovnem tednu v nobenem primeru ne preseže povprečja 58 ur v prvih treh letih prehodnega obdobja, povprečja 56 ur v naslednjih dveh letih in povprečja 52 ur v morebitnem preostalem obdobju. […] Odstopanja iz prvega pododstavka so za člen 16(b) dovoljena pod pogojem, da referenčno obdobje ne presega 12 mesecev v prvem delu prehodnega obdobja, opredeljenega v petem pododstavku, in šest mesecev po tem.“
3

Člen 17, prvi odstavek, Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane v Bruslju dne 27. septembra 1968 (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s poznejšimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), določa: „Če so se stranke, od katerih ima vsaj ena stalno prebivališče v državi pogodbenici, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države pogodbenice, je pristojno le to sodišče oz. so pristojna le sodišča te države. Dogovor o pristojnosti mora biti sklenjen: (a) v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki, ali (b) v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama, ali (c) v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.“
Člen 9, od (1) do (3), te direktive, naslovljen „Dostopnost tarif“, določa:

„1. Nacionalni regulativni organi spremljajo razvoj in višino maloprodajnih tarif storitev, ki so v členih 4 do 7 opredeljene kot storitve v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in jih bodisi zagotavljajo določena podjetja ali pa so na voljo na trgu, če v zvezi s temi storitvami ni določenih podjetij, zlasti v zvezi s porabniškimi cenami in prihodki v državi.

2. Države članice lahko ob upoštevanju nacionalnih pogojev zahtevajo, da določena podjetja zagotovijo potrošnikom tarifne opcije ali pakete, ki se razlikujejo od tistih, ki so zagotovljeni pod normalnimi tržnimi pogoji, zlasti, da se tudi osebam z nižjimi prihodki ali posebnimi socialnimi potrebami zagotovita dostop do omrežja iz člena 4(1) ali uporaba storitev, ki so v členu 4(3) ter členih 5, 6 in 7 opredeljene kot storitve v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in jih zagotavljajo določena podjetja.

3. Države članice lahko zunaj okvira predpisov za določena podjetja o zagotavljanju posebnih tarifnih opcij ali o upoštevanju zamejitve cen ali geografske porazdelitve ali drugih podobnih shem zagotovijo podporo potrošnikom z nizkimi prihodki ali posebnimi socialnimi potrebami.“
53

Sodišče pojasnjuje, da je vpliv, ki ga ima lahko sklep, sporazum ali ravnanje na blagovno menjavo med državami članicami, običajno posledica izpolnjenosti več predpostavk, ki same po sebi ne bi bile nujno odločilne (glej v tem smislu sodbo Manfredi in drugi, od C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, točka 43) in da je treba sporazum za to, da bi ugotovili, ali znatno vpliva na trgovino med državami članicami, preučiti v gospodarskem in pravnem smislu (sodba Asnef-Equifax in Administración del Estado, C‑235/05, EU:C:2006:734, točka 35), pri tem pa upoštevati vse upoštevne dejavnike obravnavanega primera (sodba Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 95). Ta vpliv se presoja zlasti glede na naravo zadevnega sporazuma ali prakse, vrsto zadevnih proizvodov ali storitev ter položaj in pomen strank na trgu (glej v tem smislu sodbo Javico, C‑306/96, EU:C:1998:173, točka 17 in navedena sodna praksa). Sodišče je v zvezi s tem že presodilo, da je čezmejni značaj zadevnih storitev upošteven pri presoji, ali je trgovina med državami članicami prizadeta (sodba Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 94).
Direktivo 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, zlasti njena člena 6(1) in 8(1) v povezavi s členom 4(2) in (3), je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in ki v primeru nezakonitega prebivanja državljanov tretjih držav na ozemlju te države določa, da se glede na okoliščine naloži bodisi globa bodisi odstranitev, pri čemer se ukrepa medsebojno izključujeta.
42

Taka argumentacija namreč ne upošteva pravnega in ekonomskega interesa, ki ga ima za osebo, ki je investirala v vzpostavitev baze podatkov, samodejni sistem varstva, ki je med državami članicami poenoten in je v skladu z avtorsko pravico povezan z izključno pravico do nekaterih dejanj iz člena 5 Direktive 96/9, v skladu s pravico sui generis pa s pravico do prepovedi dejanj iz členov 7(1) in (5) ter 8(2) te direktive. Kot je na obravnavi poudarila Komisija, upravičenost do varstva ni pogojena z izpolnitvijo kakršne koli administrativne formalnosti in ne zahteva nobenega predhodnega pogodbenega dogovora.
14

Uredba-zakon št. 16, ki vsebuje nujne določbe s področja davčne poenostavitve, učinkovitosti in okrepitve nadzornih postopkov (decreto- legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento) z dne 2. marca 2012 (GURI št. 52 z dne 2. marca 2012, v nadaljevanju: uredba-zakon št. 16/2012), ki je bila sprejeta po predložitvi zadeve v glavni stvari Corte suprema di cassazione (vrhovno kasacijsko sodišče) ter ki je bila s spremembami na podlagi zakona št. 44 z dne 26. aprila 2012 (redni dodatek h GURI št. 99 z dne 28. aprila 2012) spremenjena v zakon, v členu 12 določa: „Terjatve iz naslova vodenja obveznega skladiščenja in trženja nacionalnih kmetijskih izdelkov, ki so ju za račun in v interesu države izvajale kmetijske zadruge, razen tistih, ki so ugasnile na podlagi člena 8(1) zakona št. 410 z dne 28. oktobra 1999, kot je bil spremenjen s členom 130 zakona št. 388 z dne 23. decembra 2000, in kot so razvidne iz obračunov, potrjenih z dokončnimi in izvršljivimi odloki ministra za kmetijstvo in gozdarstvo in knjiženih pri Corte dei conti, ter bodo ugasnile v razmerju do oseb, ki so do njih upravičene, kot tudi stroški in obresti, ki so se natekle od datuma zaprtja ustreznih računov, ki je naveden v teh odlokih, ustvarjajo obresti, ki se do 31. decembra 1995 izračunajo na podlagi uradne eskontne obrestne mere, povečane za 4,40 točke, z letno kapitalizacijo, za poznejše obdobje pa le na podlagi zakonskih obresti.“
(Glej točke od 27 do 30, 33 in 35 ter izrek.)

Zahteva v zvezi z datumom, na katerega je bila opravljena ali dokončana storitev, omogoča izvesti nadzor nad tem, kdaj nastane obdavčljivi dogodek in zato določiti davčne določbe, ki se morajo s časovnega vidika uporabiti za transakcijo, na katero se ta dokument nanaša. Zato račun, ki vsebuje zgolj navedbo „opravljanje pravnih storitev do danes“, ne da bi bilo v njem natančneje opredeljen začetek obračunskega obdobja, ne izpolnjuje zahtev iz člena 226, točka 7, Direktive 2006/112.

V tem okviru je cilj navedb, ki jih mora obvezno vsebovati račun, omogočiti davčnim organom nadzor nad tem, ali je bil plačan dolgovani davek in, odvisno od primera, nadzor nad pravico do odbitka davka na dodano vrednost. Zato je treba ob upoštevanju tega cilja analizirati, ali so računi v skladu z zahtevami iz člena 226, točki 6 in 7, Direktive 2006/112.

Člen 226 Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da računi, ki vsebujejo zgolj navedbo „pravne storitve, opravljene od [določenega dne] do danes“, a priori niso v skladu z zahtevami iz točke 6 tega člena in da računi, ki vsebujejo zgolj navedbo „pravne storitve, opravljene do danes“, a priori niso v skladu niti z zahtevami iz te točke 6 niti z zahtevami iz točke 7 tega člena, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Člen 178(a) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalni davčni organi lahko zavrnejo pravico do odbitka davka na dodano vrednost (DDV) zgolj zato, ker ima davčni zavezanec račun, ki ne izpolnjuje pogojev iz člena 226, točki 6 in 7 te direktive, čeprav imajo ti organi na voljo vse potrebne informacije, da preverijo, ali so izpolnjeni vsebinski pogoji v zvezi z uveljavljanjem te pravice.

Temeljno načelo nevtralnosti DDV namreč zahteva, naj se odobri odbitek vstopnega DDV, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili. Zato davčni organ, če ima na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da so vsebinske zahteve izpolnjene, ne sme – glede pravice davčnega zavezanca, da ta davek odbije – naložiti dodatnih zahtev, zaradi katerih lahko uveljavljanje te pravice postane neučinkovito. Davčni organ v zvezi s tem ne sme biti omejen na sam pregled računa. Upoštevati mora tudi dodatne podatke, ki jih je predložil davčni zavezanec. To ugotovitev potrjuje člen 219 Direktive 2006/112, ki vsak dokument ali sporočilo, ki spreminja prvotni račun in se nanj izrecno in nedvoumno nanaša, obravnava enako kot račun.

(Glej točke 42, 44 in 49 ter izrek.)
Zadeva C‑506/14

Yara Suomi Oy in drugi

proti

Työ-ja elinkeinoministeriö

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus)

„Predhodno odločanje — Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Evropski uniji — Direktiva 2003/87/ES — Člen 10a — Metodologija za brezplačno dodelitev pravic — Izračun enotnega medsektorskega korekcijskega faktorja — Sklep 2013/448/EU — Člen 4 — Priloga II — Veljavnost — Uporaba enotnega medsektorskega korekcijskega faktorja za naprave iz sektorjev, ki so izpostavljeni visokemu tveganju premestitve emisij CO2 — Določitev referenčne vrednosti za vročo litino — Sklep 2011/278/EU — Člen 10(9) — Priloga I — Veljavnost“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 26. oktobra 2016

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Opredelitev upoštevnih elementov prava Unije – Preoblikovanje vprašanj (člen 267 PDEU)

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Metoda dodelitve – Izračun na podlagi največje letne količine takih pravic, ki se dodelijo – Upoštevanje emisij proizvajalcev električne energije pri določitvi te količine – Nedopustnost (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 10a(3) in (5); Sklep Komisije 2011/278, člen 15(3))

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Referenčne vrednosti, ki jih je treba uporabiti pri izračunu pravic, ki jih je treba dodeliti – Sklep Komisije o določitvi referenčnih vrednosti za vroče litine – Zapletena gospodarska presoja – Očitna napaka pri presoji – Neobstoj (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 10a(2); Sklep Komisije 2011/278, Priloga I)

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Metoda dodelitve – Izračun na podlagi največje letne količine takih pravic, ki se dodelijo – Korekcijski faktor – Uporaba za vse naprave, ki ne spadajo v okvir člena 10a(3) Direktive 2003/87 – Dopustnost (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, členi 10a(1), (11) in (12); Sklep Komisije 2011/278, člen 10(4) in (9), prvi pododstavek)

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Prehodna ureditev brezplačne dodelitve pravic do emisije – Metoda dodelitve – Izračun na podlagi največje letne količine takih pravic, ki se dodelijo – Upoštevanje emisij iz naprav, ki so bile vključene v sistem trgovanja s pravicami pred letom 2013, pri določitvi te količine – Nedopustnost (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 10a(5), prvi pododstavek, (b), in Priloga I; Sklep Komisije 2013/448, člen 4 in Priloga II)
(Glej točke od 46 do 55 in točko 1 izreka.)

Člen 7(2) Direktive Sveta 2008/118 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12 je treba razlagati tako, da prodaja trošarinskega blaga, ki ga imetnik trošarinskega skladišča hrani v trošarinskem skladišču, povzroči sprostitev v porabo šele takrat, ko to blago fizično zapusti to trošarinsko skladišče. Ker je trošarina, v skladu z uvodno izjavo 9 Direktive 2008/118, davek, ki velja za porabo, ne pa za prodajo, mora biti čas nastanka obveznosti za plačilo v tesni zvezi s potrošnikom.

Člen 14(1)(a) Direktive Sveta 2003/96/ES o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije, v povezavi s členom 7 Direktive 2008/118, je treba razlagati tako, da nasprotuje zavrnitvi nacionalnih organov, da se plačila trošarine oprostijo energenti, ki jih po prodaji s strani imetnika trošarinskega skladišča vmesnemu kupcu, slednje ponovno proda končnemu potrošniku, ki izpolnjuje vse zahteve na podlagi nacionalnega prava za oprostitev plačila trošarine za to blago in ki mu je to blago dobavljeno neposredno s strani navedenega imetnika trošarinskega skladišča iz njegovega trošarinskega skladišča, samo zato, ker vmesni kupec, ki ga je ta imetnik skladišča navedel kot naslovnika tega blaga, ni končni potrošnik, za katerega nacionalno pravo dopušča, da prejme energente, ki so oproščeni plačila trošarine.

Četudi je treba izhajati iz tega, da je pogoj za oprostitev plačila trošarine to, da je v davčnih dokumentih določen naslovnik, ki za pridobitev oproščenih energentov izpolnjuje pogoje, določene v nacionalnem pravu, je treba šteti, da omogoča doseganje cilja, saj omogoča nadzor uporabe oprostitve plačila trošarine, z zmanjšanjem tveganja rabe blaga, ki ne dajejo pravice do oprostitve, pa takšna zavrnitev oprostitve, ki je izvedena ne da bi se preverilo ali so izpolnjeni zahtevani materialni pogoji za uporabo tega blaga v namene, ki utemeljujejo zahtevek za oprostitev, presega to, kar je nujno, da se zagotovi pravilna in jasna uporaba teh oprostitev in prepreči kakršno koli izogibanje, izmikanje ali zlorabe.

(Glej točke 58, 62, 63 in točko 2 izreka.)
Člen 110 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica uvede dajatev na motorna vozila, ki jo je za uvožena rabljena vozila treba plačati ob njihovi prvi registraciji v tej državi članici, za vozila, ki so v navedeni državi članici že registrirana, pa ob prvem prenosu lastninske pravice na njih v tej državi.

Taka ureditev je namreč nevtralna glede konkurence med rabljenimi motornimi vozili iz drugih držav članic in podobnimi nacionalnimi vozili, ki so že registrirana v zadevni državi članici in ki niso oproščena take dajatve. Taka nevtralnost obstaja, če taka ureditev, prvič, zagotavlja, da je znesek okoljske takse zmanjšan glede na razumen približek dejanske vrednosti vozila, kar preveri predložitveno sodišče, in če, drugič, taka ureditev privede do enake fiskalne obremenitve za zavezance, ki so kupili rabljeno motorno vozilo iz druge države članice in so ga registrirali v državi članici, ki je uvedla zadevno dajatev, in za zavezance, ki so v tej zadnji državi članici kupili rabljeno motorno vozilo, ki je bilo že registrirano v tej državi članici in za katero je treba opraviti prvi prenos lastninske pravice, pri čemer to ni predmet oprostitve, ki temelji na plačilu prej obstoječe dajatve, če je bilo to zadnje navedeno vozilo pri odmeri okoljske takse enakega tipa, imelo enake lastnosti in bilo enako obrabljeno kot vozilo iz druge države članice.

(Glej točke 30, 32, 33, 43 in izrek.)
Člen 17(5) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7, je treba razlagati tako, da v primeru, če se s stavbo izvedejo nekatere izstopne transakcije, pri katerih davek je odbiten, pri nekaterih pa davek ni odbiten, državam članicam ni treba določiti, da morajo biti vstopno blago in storitve, ki se uporabijo za izgradnjo, nakup, uporabo, ohranitev ali vzdrževanje te stavbe, v prvi fazi pripisani tem različnim transakcijam, če je tak pripis težko izvedljiv, da se v drugi fazi sama pravica do odbitka za tisto blago in storitve, ki se uporabijo tako za tiste transakcije, pri katerih je davek odbiten, kot tudi za druge transakcije, pri katerih davek ni odbiten, določi z uporabo razdelitvenega ključa na podlagi prometa, ali če ta metoda zagotavlja natančnejšo določitev odbitnega deleža, na podlagi površine.

Glede na to razliko v obsegu pravice do odbitka glede na nameravano uporabo blaga in storitev, za katere je bil obračunan DDV, morajo države članice načeloma predpisati, da morajo davčni zavezanci za določitev zneska svoje pravice do odbitka v prvi fazi določiti vstopno blago in storitve za različne izstopne transakcije, ki so bile izvedene in ki so bile namenjene za njihovo izvedbo, v drugi fazi pa morajo uporabiti ureditev odbitka, ki ustreza njihovi opredelitvi, pri čemer se razume, da je v primeru blaga in storitev, ki se ne nanašajo na enotno vrsto transakcijo, treba uporabiti ureditev iz člena 17(5) Šeste direktive.

Nacionalna zakonodaja lahko namreč davčnim zavezancem dovoli, da ne izvedejo pripisa blaga in storitev, ne glede na njihovo načrtovano uporabo, kadar se to blago in storitve nanašajo na nakup ali izgradnjo stavbe za mešano uporabo, ta pripis pa je dejansko težko izvedljiv.

Dalje, države članice lahko, ko uporabijo nekatere izmed možnosti, ki so navedene v členu 17(5), tretji pododstavek, te direktive, uporabijo metodo izračuna, ki se razlikuje od metode, navedene v prejšnji točki te sodbe, zlasti če sprejeta metoda zagotavlja natančnejšo določitev odbitnega deleža vstopnega DDV od tiste, ki izhaja iz uporabe prve metode. Vendar ta pogoj ne pomeni, da mora biti izbrana metoda najnatančnejša metoda. Zahteva se le, da izbrana metoda zagotavlja natančnejši rezultat od rezultata, ki bi izhajal iz uporabe razdelitvenega ključa na podlagi prometa.

Nazadnje, izbira države članice, da uporabi metodo odbitka, ki je drugačna od tiste, ki je določena v Šesti direktivi, ne vpliva na možnost te države članice, da določi, da davčnim zavezancem ni treba pripisati vsakega izmed blaga ali storitev, uporabljenih za nakup ali izgradnjo stavbe za mešano uporabo, določeni izstopni transakciji, ker se zahteva glede natančnosti nanaša na način izračuna odbitnega deleža zneska DDV, ne pa na pripis uporabljenega blaga in storitev.

(Glej točke 26, 28, 32, 33, 35, 36 in točko 1 izreka.)
1.

Okolje — Onesnaževanje zraka — Direktiva 2003/87 — Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov — Združeni sistem registrov Unije in držav članic — Informacije o transakcijah s pravicami do emisije — Posredovanje in zaupnost — Pravila, ki se uporabijo — Izjeme — Prijava zasebne družbe, ki naj bi ji bile ukradene pravice do emisije — Izključitev (Uredba Komisije št. 2216/2004, člen 10; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, člen 20(3)) (Glej točke od 44 do 55 in 61.)
Člen 7(1) Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki v primeru postopka zaradi insolventnosti, prvič, sodišču ne dopušča, da po uradni dolžnosti preizkusi morebitno nedovoljenost pogodbenih pogojev, na katerih temeljijo terjatve, prijavljene v okviru navedenega postopka, čeprav ima to sodišče za to na voljo potrebne pravne in dejanske elemente, in drugič, navedeno sodišče pooblašča le, da obravnava nezavarovane terjatve, in to le v zvezi z očitki, ki se nanašajo na njihovo zastaranje ali prenehanje.

Nacionalno sodišče mora namreč po uradni dolžnosti presoditi o nedovoljenosti pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, in tako izravnati neravnotežje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, in to takoj, ko ima vse za to potrebne pravne in dejanske elemente. Ker mora biti potrošniku na podlagi pravice do učinkovitega pravnega sredstva zagotovljena možnost, da pred nacionalnim sodiščem prereka utemeljenost terjatev, ki temeljijo na kreditni pogodbi, v kateri so pogodbena določila, ki so morda nedovoljena, ne glede na to, ali so te terjatve zavarovane ali nezavarovane, nacionalna zakonodaja, ki dolžniku, ki prereka nezavarovano terjatev, dopušča le navedbo zastaranja ali prenehanja te terjatve, znižuje učinkovitost varstva, ki se želi zagotoviti s členoma 6 in 7 Direktive 93/13.

(Glej točke 52, 56, 57 in 59 ter točko 1 izreka.)
Člen 33 Direktive 2011/95 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite je treba razlagati tako, da obveznost glede prebivališča, naložena upravičencu do statusa subsidiarne zaščite, pomeni omejitev prostega gibanja, zagotovljenega s tem členom, tudi kadar se s tem ukrepom temu upravičencu ne preprečuje, da se prosto premika po ozemlju države članice, ki je priznala to zaščito, in da na tem ozemlju začasno biva zunaj kraja, ki je določen z obveznostjo glede prebivališča.

Glede tega je v uvodnih izjavah 8, 9 in 39 te direktive navedeno, da je želel zakonodajalec Unije kot odziv na poziv Stockholmskega programa vzpostaviti enoten status vseh oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in se je zato odločil upravičencem do statusa subsidiarne zaščite priznati enake pravice in ugodnosti, kot jih imajo begunci, z izjemo odstopanj, ki so nujno potrebna in objektivno upravičena. Člen 33 Direktive 2011/95 natančneje določa, da je prosto gibanje, ki ga priznava, zagotovljeno upravičencem do mednarodne zaščite, kar pomeni, da je v tem pogledu ureditev za begunce in upravičence do statusa subsidiarne zaščite enaka.

Člen 26 Ženevske konvencije o statusu beguncev, ki je temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev in katerega uporabo s strani pristojnih organov držav članic na podlagi skupnih pojmov in meril spodbujajo določbe te direktive, beguncem zagotavlja svobodo gibanja, tako da izrecno določa, da ta svoboda ne pomeni le pravice prostega gibanja na ozemlju države, ki je priznala status begunca, temveč tudi pravico do izbire prebivališča na tem ozemlju. Noben element ne dokazuje, da bi se zakonodajalec Unije odločil, da bo v Direktivi 2011/05 povzel samo prvo pravico, druge pa ne. Drugačna razlaga bi pomenila, da bi bila ta pravica zagotovljena samo beguncem in bi tako – čeprav v navedeni direktivi ni izrecne določbe v zvezi s tem – povzročila razlikovanje med vsebino zaščite, ki se v zvezi s tem zagotavlja beguncem na eni strani in upravičencem do statusa subsidiarne zaščite na drugi strani, kar je v nasprotju s ciljem vzpostavitve enotnega statusa vseh oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite.

(Glej točke 28, 32, od 34 do 36, 40 in izrek 1.)