ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56.

Na prvem mestu, kot je navedeno v točki 43 teh sklepnih predlogov, je Direktiva 2010/28 začela veljati 1. julija 2010. Njen člen 2 določa, da so morale države članice to direktivo v svoje nacionalno pravo prenesti najpozneje do 31. decembra 2010. Ta datum je Komisija v členu 3(1) Direktive 2010/28 določila tudi kot datum, do katerega lahko države članice pregledajo obstoječe registracije fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo metalaksil kot aktivno snov. Posledično je, kot izhaja iz točk 45 in 46 teh sklepnih predlogov, v Direktivi 2010/28 določen isti rok, to je 31. december 2010, za to, da države članice prenesejo njen (člen 2) in spremenijo ali prekličejo obstoječe registracije fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo metalaksil kot aktivno snov, po predložitvi dokumentacije iz Priloge II in preverjanju pogojev iz Priloge I (člen 3(1)).
51.

V obravnavani zadevi se zdi, da lahko to, da se davčnim zavezancem, ki niso prijavili začetka opravljanja dejavnosti, dovoli retroaktivna odločitev za ureditev davčnih oprostitev, tem omogoči nepoštena prednost in v njihovo korist izkrivi konkurenca. Ko se davčni zavezanec prijavi in odloči za uporabo nekega davčnega sistema, njegova izbira nujno temelji na napovedih glede njegovega bodočega poslovanja. Nasprotno pa lahko davčni zavezanec, ki se sploh ne prijavi in ki se odloči šele pozneje – na primer, če in ko davčni organi pri njem opravijo nadzor – izbere sistem, ki se mu zaradi preteklega vedenja zdi zanj najugodnejši.
Glede na navedeno in v delu, v katerem se upoštevne nacionalne določbe nanašajo na storitve oglaševanja, Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je predložilo Københavns Byret (okrožno sodišče v Kopenhagnu, Danska), odgovori:

V delu, v katerem se nacionalni predpisi, kot so tisti iz člena 10(1), točka 1, in člena 10(3), točka 3, lov nr. 204 af 26. marts 2003 om ændring af lov om visse spil, lotterier og væddemål og andre love og om ophævelse af lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb lov om væddemål i forbindelse med heste- og hundevæddeløb (zakon št. 204 z dne 26. marca 2003 o spremembah zakona o nekaterih igrah na srečo, loterijah in stavah ter drugih zakonov in o razveljavitvi zakona o stavah na konjskih in pasjih dirkah), nanašajo na storitve iger na srečo, niso predpisi, ki pomenijo „tehnične predpise“ v smislu člena 1, točka 11, Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. julija 1998.

Sprememba nacionalnih predpisov, kot je predpis iz člena 10(3), točka 3, zakona št. 204 z dne 26. marca 2003 o spremembah zakona o nekaterih igrah na srečo, loterijah in stavah ter drugih zakonov in o razveljavitvi zakona o stavah na konjskih in pasjih dirkah, v delu, v katerem se nanaša na storitve oglaševanja, ni predpis, ki pomeni „tehnični predpis“ v smislu člena 1, točka 11, Direktive 98/34, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/48, razen če je taka sprememba posebej namenjena storitvam informacijske družbe. Pri ugotavljanju, ali je zadevni predpis posebej namenjen storitvam informacijske družbe, mora nacionalno sodišče zlasti upoštevati:

– ali sprememba zgolj pojasnjuje ali spreminja področje uporabe predpisa;

– besedilo predpisa pred spremembo in po njej ter vsakršno izrecno formulacijo v spremembah, ki bi jih bilo mogoče razlagati kot posebno sklicevanje na storitve informacijske družbe;
2.

Naslednja izjava: ‚Podpisani potrjujem, da je (količina) keramične namizne in kuhinjske posode, prodane za izvoz v Evropsko unijo, ki jo zajema ta račun, proizvedla (ime in naslov družbe) (dodatna oznaka TARIC) v/na (zadevna država). Izjavljam, da so informacije, ki jih vsebuje ta račun, popolne in resnične.‘
39.

Bundeskartellanwalt navaja, da se organi, pristojni za konkurenco, v primeru opustitve nadzora ex ante v primerih, kakršen je obravnavani, ne bi več mogli tako hitro odzvati na morebitno izkrivljanje konkurence na že tako ali tako močno koncentriranem trgu. Vendar pa je to nujna posledica sistema izvajanja prava o omejevalnih sporazumih, uvedenega z Uredbo št. 1/2003. Zakonodajalec Unije se je za obdobje po 1. maju 2004 povsem zavestno odločil za opustitev obvezne predhodne priglasitve dogovorov med podjetji, da bi na eni strani subjekti na trgu postali odgovornejši in da bi se na drugi strani sprostili resursi organov, pristojnih za konkurenco, kar navsezadnje razširja njihovo polje proste presoje pri določanju prioritet pri izvajanju prava o omejevalnih sporazumih. Če bi se sedaj želelo s široko razlago pojma koncentracije v področje uporabe evropskega nadzora nad združitvami vključiti več primerov, bi bilo to v nasprotju z novo sistematiko izvajanja evropskih pravil konkurence, obstoječo od 1. maja 2004 naprej na podlagi Uredbe ES o združitvah in Uredbe št. 1/2003. Nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, nič ne ovira pri tem, da so v okviru svojih prioritet v zvezi z izvajanjem prava o omejevalnih sporazumih (člena 101 in 102 PDEU) posebej pozorni na dogajanja na močno koncentriranih trgih, kakršen je obravnavani.
5.

Ordonnance relative aux services de taxis et aux services de location de voitures avec chauffeur (odredba o storitvah prevoza s taksijem in storitvah najema vozil skupaj z voznikom) z dne 27. aprila 1995 vsebuje te določbe: „Člen 2 V tej odredbi: 1. ‚storitve prevoza s taksijem‘ pomenijo storitve, ki zagotavljajo prevoz oseb za plačilo z motornimi vozili skupaj z voznikom in ki izpolnjujejo te pogoje: […] (c) kadar se vozilo uporablja kot taksi, se dajanje na voljo nanaša na celotno vozilo, ne na posamezne sedeže, kadar pa se vozilo uporablja kot skupinski taksi z dovoljenjem vlade regije Bruselj – glavno mesto, se dajanje na voljo nanaša na posamezne sedeže, ne na samo vozilo; (d) cilj določi stranka; 2. ‚storitve najema vozil skupaj z voznikom‘ pomenijo vse storitve prevoza oseb za plačilo z motornimi vozili, ki niso storitve prevoza s taksijem in ki se izvajajo z avtomobili, kombiniranimi vozili ali manjšimi avtobusi, razen z vozili, opremljenimi kot reševalna vozila; […] Člen 3 Brez dovoljenja vlade [regije Bruselj – glavno mesto] ne sme nihče opravljati storitev prevoza s taksijem z enim ali več vozili z odhodom z javne ceste ali katerega drugega kraja, ki ni odprt za javni promet in se nahaja na območju regije Bruselj – glavno mesto. […] […] Člen 16 Brez dovoljenja vlade [regije Bruselj – glavno mesto] ne sme na območju regije Bruselj – glavno mesto nihče opravljati storitev najema vozil skupaj z voznikom z enim ali več vozili. Le ponudniki, ki imajo dovoljenje, ki ga je izdala vlada [regije Bruselj – glavno mesto], lahko opravljajo storitve, katerih kraj odhoda za uporabnika je na območju regije Bruselj – glavno mesto.“ 6. Arrêté du Gouvernement de la Région de Bruxelles-Capitale relatif aux services de taxis et aux services de location de voitures avec chauffeur (odlok vlade regije Bruselj – glavno mesto o storitvah prevoza s taksijem in storitvah najema vozil skupaj z voznikom) z dne 29. marca 2007, ( 2 ) kakor je bil spremenjen z odlokom z dne 27. marca 2014, ( 3 ) določa: „Člen 31 Vozniki ne smejo: […] 7. nagovarjati strank ali naročiti drugim, naj nagovarjajo stranke v njihovem imenu; […]“
Glede na navedeno predlagam, naj se na vprašanja Tribunal de grande instance de Perpignan (okrožno sodišče v Perpignanu) odgovori:

Prvo vprašanje

Člen 34 PDEU in načelo vzajemnega priznavanja v povezavi z Direktivo 2002/46/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. junija 2002 o približevanju zakonodaj držav članic o prehranskih dopolnilih nasprotujeta nacionalnemu pravilu, s katerim je prepovedan uvoz prehranskih dopolnil, ki se zakonito proizvajajo ali dajejo v promet v drugi državi članici, ker ta prehranska dopolnila vsebujejo hranilo v količinah, ki presegajo določeno najvišjo vrednost, če je bila taka najvišja vrednost določena brez predhodne znanstvene ocene tveganja, pri kateri so upoštevana zlasti merila iz člena 5(1) in (2) te direktive. Če je bila opravljena taka predhodna ocena tveganja, je s členom 34 PDEU in načelom vzajemnega priznavanja v povezavi z Direktivo 2002/46 od držav članic zahtevano, da uvoznikom omogočijo, da lahko zahtevajo pregled te predhodne ocene tveganja na podlagi znanstvenih dokazov, ki jih država članica predhodno ni upoštevala. Postopki za pregled takih novih znanstvenih dokazov morajo biti enostavno dostopni in končani v razumnem roku, iz njih izhajajoče odločbe pa mora biti mogoče izpodbijati pred nacionalnimi sodišči.

Drugo vprašanje

Člen 34 PDEU in načelo vzajemnega priznavanja v povezavi z Direktivo 2002/46 nasprotujeta nacionalnemu pravilu, s katerim je prepovedan uvoz prehranskih dopolnil, ki se zakonito proizvajajo ali dajejo v promet v drugi državi članici, ker ta prehranska dopolnila vsebujejo hranilo v količinah, ki presegajo določeno najvišjo vrednost, če je bila taka najvišja vrednost določena brez predhodne znanstvene ocene tveganja, pri kateri so upoštevana zlasti merila iz člena 5(1) in (2) te direktive. Če je bila opravljena taka predhodna ocena tveganja, ta načela in določbe prava Unije ne nasprotujejo temu, da se iz tega izhajajoče najvišje vrednosti predstavijo (a) v skupinah po dve ali več hranil ali (b) kot večkratniki priporočenih količin vnosov.

Tretje vprašanje

Člen 34 PDEU in Direktiva 2002/46 načeloma ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, s katero so določene mejne količine za vitamine in minerale, ki so dovoljene v prehranskih dopolnilih, zgolj na podlagi nacionalnih znanstvenih mnenj. Člen 34 PDEU in Direktiva 2002/46 od držav članic ne zahtevata, da prilagodijo take mejne količine najnovejšim mednarodnim znanstvenim mnenjem zgolj zato, ker so s temi mnenji predvidene varne najvišje vrednosti, ki so višje od tistih iz nacionalnih znanstvenih mnenj pri istih pogojih (pod istimi pogoji) uporabe. Nacionalno sodišče mora odločiti, ali glede na dejansko stanje zadeve sporni nacionalni ukrep temelji na celoviti oceni tveganja, katere podlaga so najnovejša in upoštevna nacionalna ali mednarodna znanstvena spoznanja, ki so na voljo.
7.

Člen 4 Direktive matičnih in odvisnih družb določa: „1. Kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme distribucijo dobička, država članica matične družbe, in država članica, v kateri se nahaja njena stalna poslovna enota, razen v primeru likvidacije odvisne družbe, ravna tako, da: (a) se bodisi vzdrži obdavčevanja takšnega dobička v obsegu, v katerem odvisna družba takšnih dobičkov ne more uveljavljati kot izdatka, in takšen dobiček obdavči v obsegu, v katerem lahko odvisna družba takšne dobičke uveljavi kot izdatek; bodisi (b) ta dobiček obdavči in hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovoli, da od zneska izračunanega davka odbije del davka od dobička pravnih oseb, ki se nanaša na ta dobiček in ki ga je izplačala odvisna družba in katera koli odvisna družba nižjega ranga, ob upoštevanju pogoja, da vsak del družbe in njene odvisne družbe nižjega ranga spada pod opredelitev iz člena 2 in da izpolnjuje zahteve iz člena 3, do višine zneska ustrezno izračunanega davka. […] 3. Vsaka država članica ohrani možnost, da določi, da se stroški, ki se nanašajo na delež, in izgube, ki izhajajo iz distribucije dobička odvisne družbe, ne odbijejo od obdavčljivega dobička matične družbe. Kadar so v takem primeru stroški upravljanja, ki se nanašajo na delež, fiksni kot splošna stopnja, fiksno določeni znesek ne sme presegati 5 % dobička, ki ga distribuira odvisna družba. […]“
113.

Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj izpodbijano sodbo razveljavi, razveljavi odločbo drugega senata EUIPO za pritožbe z dne 1. septembra 2009 (zadeva R 1526/2008‑2) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbama Simba Toys GmbH & Co. KG in Seven Towns Ltd ter Uradu in družbi Seven Towns naloži plačilo stroškov, nastalih pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.
73.

Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanji, ki ju je postavilo Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (bavarsko višje upravno sodišče), odgovori: Porcijska pakiranja medu – ki jih sestavlja med, ki je (preden je ponujen v prodajo) pakiran v posodico velikosti, večje od 10 cm2, z zavarjenim pokrovčkom iz aluminija, ki ga je treba za spremembo njene vsebine odpreti – ki se pakirajo in prodajajo obratom javne prehrane skupaj v kartonu, katerega označba prikazuje državo porekla medu, so „predpakirana živila“ v smislu člena 1(3)(b) Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 596/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009, in člena 2(2)(e) Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13 ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004. Tako je tudi v primeru, ko se taka porcijska pakiranja dobavijo in prodajo končnemu potrošniku kot del kupljenega obroka in ne prodajo kot porcijska pakiranja končnim potrošnikom ali dobavijo posamezno obratom javne prehrane. Ob upoštevanju morebitnih izjem, ki se uporabijo, mora zato biti država ali morajo biti države porekla medu navedene na označbah ali embalaži takih porcijskih pakiranj v skladu s členom 2(4)(a) Direktive Sveta 2001/110/ES z dne 20. decembra 2001 o medu, členi 1(3)(b), 3(1), točka 8, in 13(1) Direktive 2000/13 ter členi 2(2)(e), 9(1)(i), 12(2) in 26(2)(a) Uredbe št. 1169/2011.
Člen 3 je med drugim določal:

„1. Države članice zagotovijo, da:

(a) obresti v skladu s točko (d) zapadejo v plačilo z dnem, ki sledi datumu plačila ali koncu plačilnega roka, določenemu v pogodbi;

(b) če datum plačila ali plačilni rok v pogodbi ni določen, obresti zapadejo v plačilo takoj, ne da bi bilo potrebno opozorilo: (i) 30 dni po dnevu, na katerega dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo; ali […];

(c) upnik je upravičen do obresti za zamudo pri plačilu, če: (i) izpolnjuje svoje pogodbene in zakonske obveznosti; in (ii) zapadle vsote ne prejme pravočasno, razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo;

(d) višina obresti za zamudo pri plačilu (‚zakonska stopnja‘), ki jih mora plačati dolžnik, je vsota obrestne mere, ki jo uporablja Evropska centralna banka za svoje zadnje operacije glavnega refinanciranja, ki jih je opravila pred prvim koledarskim dnem zadevnega polletja (‚referenčna stopnja‘), in vsaj sedem odstotnih točk (‚marža‘), razen če je v pogodbi drugače določeno. […];

(e) razen če dolžnik ni odgovoren za zamudo, ima upnik pravico zahtevati primerno nadomestilo od dolžnika za vse stroške izterjatve zaradi dolžnikove zamude pri plačilu. Za take stroške izterjatve je treba spoštovati načela transparentnosti in sorazmernosti v zvezi z zadevnim dolgom. Države članice lahko, ob spoštovanju zgoraj omenjenih načel, določijo največje zneske stroškov izterjatve za različne višine dolga.

[…]

3. Države članice zagotovijo, da dogovor o dnevu plačila ali o posledicah zamude pri plačilu, ki ni v skladu z določbami odstavkov 1(b) do (d) in 2, ni izvršljiv ali je razlog za zahtevo odškodnine, če je skrajno krivičen do upnika ob upoštevanju vseh okoliščin primera, vključno z dobro trgovsko prakso in vrsto proizvoda. Pri ugotavljanju, ali je nek dogovor skrajno krivičen do upnika, se med drugim upošteva, ali ima dolžnik objektiven razlog za odstopanje od določb odstavkov 1(b) do (d) in 2. Če se ugotovi, da je tak dogovor skrajno krivičen, se uporabi zakonske pogoje, razen če nacionalno sodišče določi drugačne pogoje, ki so pravični.

4. Države članice zagotovijo, da v interesu upnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe pogojev, ki so skrajno krivični v smislu odstavka 3.

[…]“
51.

Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče), odgovori: 1. Člen 19(1) Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) je treba razlagati tako, da zgolj delitev zaslona na dva dela, od katerih je en del namenjen oglaševanju, ne pomeni zadostnega ločevanja med tem oglaševanjem in uredniško vsebino. Del zaslona za oglaševanje mora biti poleg tega označen z optičnim ali akustičnim signalom na začetku ali na koncu oglaševalskega premora ali s simbolom, ki je trajno viden kot slika v sliki v času, ko je zaslon razdeljen. Ta signal ali ta simbol mora izrecno označevati naravo razširjanega sporočila. 2. Člena 10(1)(c) in 23(2) Direktive 2010/13 je treba razlagati tako, da informacije o sponzorstvu, ki se ne predvajajo na začetku, na koncu sponzoriranega programa ali med njim, pomenijo televizijsko oglaševanje in ne spadajo pod izjemo o časovni omejitvi, ki je določena v členu 23(1) navedene direktive za razširjanje oglaševanja. 3. Člen 23(1) Direktive 2010/13 je treba razlagati tako, da omejitev oddajnega časa iz te določbe zajema čas od začetka optičnega ali akustičnega signala, ki označuje začetek premora za oglaševanje, do konca optičnega ali akustičnega signala, ki označuje konec tega premora. Če je oglaševanje ločeno od drugega programa s prostorskimi sredstvi, ta omejitev zajema celoten čas, med katerim je del zaslona namenjen oglaševanju.
9.

Člen 19 (Sodelovanje z Irsko in Združenim kraljestvom) določa: „1. Za namene te uredbe lahko izmenjava informacij in sodelovanje z Irsko in Združenim kraljestvom potekata bodisi na podlagi dvostranskih ali večstranskih sporazumov med Irsko ali Združenim kraljestvom ter eno ali več sosednjimi državami članicami bodisi prek regionalnih mrež, ki temeljijo na teh sporazumih. Nacionalni koordinacijski centri držav članic so kontaktne točke za izmenjavo informacij z ustreznimi organi Irske in Združenega kraljestva v okviru sistema Eurosur. Ob sklenitvi takšnih sporazumov se uradno obvesti Komisija. 2. Sporazumi iz odstavka 1 se omejijo na izmenjavo naslednjih informacij med nacionalnim koordinacijskim centrom države članice ter ustreznim organom Irske ali Združenega kraljestva: (a) informacije iz nacionalne slike razmer države članice, če so bile Agenciji posredovane za namene evropske slike razmer skupne predmejne obveščevalne slike; (b) informacije, ki sta jih zbrala Irska in Združeno kraljestvo ter so pomembne za namene evropske slike razmer in skupne predmejne obveščevalne slike; (c) informacije iz člena 9(9). 3. Informacije, ki jih v okviru sistema Eurosur zagotovi Agencija ali država članica, ki ni pogodbenica sporazuma iz odstavka 1, se ne delijo z Irsko in Združenim kraljestvom brez predhodne odobritve Agencije ali te države članice. Zavrnitev odobritve, kar zadeva delitev informacij z Irsko in Združenim kraljestvom, je za države članice in Agencijo zavezujoča. 4. Nadaljnji prenos ali drugo posredovanje informacij, izmenjanih na podlagi tega člena, tretjim državam ali tretjim stranem sta prepovedana. 5. Sporazumi iz odstavka 1 vsebujejo določbe o finančnih stroških, ki nastanejo zaradi sodelovanja Irske in Združenega kraljestva pri izvajanju teh sporazumov.“
54.

Tesna povezava med obema vidikoma dejavnosti zdravnikov na usposabljanju je upravičeno poudarjena v dokumentu z naslovom „Training principles to be incorporated into new working arrangements for doctors in training“ (Načela usposabljanja, ki se vključijo v novo delovno ureditev za zdravnike na usposabljanju“). ( 28 ) V njem sta med splošnimi navodili za usposabljanje NHCD navedeni pravili, v skladu s katerima „bi bilo treba možnosti izobraževanja in usposabljanja izkoristiti in razviti v kar največji meri“ in „med storitvijo in usposabljanjem ne sme biti vzpostavljena umetna prepreka“. ( 29 )
Člen 9, naslovljen „Dostopnost tarif“, določa:

„1. Nacionalni regulativni organi spremljajo razvoj in višino maloprodajnih tarif storitev, ki so v členih 4 do 7 opredeljene kot storitve v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in jih bodisi zagotavljajo določena podjetja ali pa so na voljo na trgu, če v zvezi s temi storitvami ni določenih podjetij, zlasti v zvezi s porabniškimi cenami in prihodki v državi.

2. Države članice lahko ob upoštevanju nacionalnih pogojev zahtevajo, da določena podjetja zagotovijo potrošnikom tarifne opcije ali pakete, ki se razlikujejo od tistih, ki so zagotovljeni pod normalnimi tržnimi pogoji, zlasti, da se tudi osebam z nižjimi prihodki ali posebnimi socialnimi potrebami zagotovita dostop do omrežja iz člena 4(1) ali uporaba storitev, ki so v členu 4(3) ter členih 5, 6 in 7 opredeljene kot storitve v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in jih zagotavljajo določena podjetja.

3. Države članice lahko zunaj okvira predpisov za določena podjetja o zagotavljanju posebnih tarifnih opcij ali o upoštevanju zamejitve cen ali geografske porazdelitve ali drugih podobnih shem zagotovijo podporo potrošnikom z nizkimi prihodki ali posebnimi socialnimi potrebami.

[…]“
52.

Nizozemsko pravo se je namreč do 31. maja 2004 uporabljalo, ker je bil L. Kik do tega datuma zaposlen pri podjetju s sedežem na Nizozemskem, kjer je tudi sam stalno prebival, delal in bil obdavčen. V skladu z nizozemskim pravom se je to prenehalo uporabljati od trenutka, ko je L. Kik delo opravljal tri mesece neprekinjeno zunaj Nizozemske in za delodajalca s sedežem v Švici. V teh okoliščinah je, glede na to, da je izpolnjen pogoj, da „se zakonodaja države članice [zanj] preneha uporabljati“, kot določa člen 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 (in „ne da bi se začela zanj uporabljati zakonodaja druge države članice“), v skladu s to isto določbo odločilno merilo za določitev zakona, ki se uporablja, stalno prebivališče delavca. V okoliščinah obravnavanega primera navedeno merilo slučajno znova privede do nizozemskega prava, to pomeni, do istega prava, ki se ni uporabilo, zaradi česar je bilo treba poiskati drugo zakonodajo, ki se uporablja. Ker pa gre vsebinsko dejansko za isto pravo, je jasno, da za možnost uporabe tega prava v vsakem primeru obstaja različen pravni razlog: prenehalo se je uporabljati, ko so se spremenile delovne okoliščine L. Kika (31. maja 2004), in se je znova začelo uporabljati, ko se je tako velevalo na podlagi merila za ugotavljanje zakonodaje, ki se uporablja, določenega z Uredbo št. 1408/71 za položaj, v katerem je bil L. Kik po 31. maju 2004. Za en dejanski stan se je nizozemsko pravo uporabljalo, ker je L. Kik stalno prebival in bil zaposlen na Nizozemskem za podjetje s sedežem v tej državi članici, za drugega pa zato, ker je bilo to – potem ko se je prenehalo uporabljati zaradi spremembe teh okoliščin – pravo kraja njegovega stalnega prebivališča.