ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Le skladiščenje grozdnega mošta s skupnostnim poreklom je namreč lahko predmet takih pomoči. Poleg tega je v skladu s členom 32(2) te uredbe, taka pomoč odvisna od sklenitve ene ali več pogodb o skladiščenju med proizvajalcem in intervencijsko agencijo, katerih veljavnost je pogoj za upravičenost do teh pomoči.

Nespoštovanje obveznosti glede skupnostnega porekla grozdnega mošta v okviru sheme pomoči za njegovo zasebno skladiščenje, vzpostavljene z Uredbo št. 822/87 o skupni organizaciji vinskega trga, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2253/88, spada pod pojem „nepravilnost“ v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti. Tako nespoštovanje pomeni kršitev določb prava Unije, ki z neupravičenim izdatkom povzroča škodo proračunu Unije. Poleg tega vsaka nepravilnost v smislu tega člena pripelje do uporabe upravnih ukrepov in kazni.

V zvezi s tem člen 17(1)(b) Uredbe št. 1059/83 o pogodbah za skladiščenje namiznega vina, grozdnega mošta in koncentriranega grozdnega mošta, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2646/1999, ne more biti pravna podlaga za kaznovanje kršitve glede skupnostnega porekla. Ta določba se namreč uporablja za kaznovanje nepravilnosti glede pogojev izvršitve pogodbe o skladiščenju, ki so manjše kakor tiste iz tega člena 17(1)(a). Nasprotno, člen 17(1)(b) te uredbe se namreč ne more uporabljati za kaznovanje hudih pomanjkljivosti glede veljavnosti pogodbe o skladiščenju, ki je priložena zahtevku za pomoč pri skladiščenju, saj take nepravilnosti neposredno zadevajo upravičenost proizvajalca do pomoči za skladiščenje.

Vendar ob neobstoju kazni tako v veljavnih sektorskih predpisih kot tudi v nacionalni ureditvi taka nepravilnost ne more biti predmet „sankcije“ v smislu člena 5 Uredbe št. 2988/95.

Vendar v okoliščinah, v katerih ugotovljene nepravilnosti povzročajo, da se pogodbe o skladiščenju, na podlagi katerih so bile izplačane pomoči za skladiščenje, ne morejo šteti za veljavno sklenjene za pridobitev navedenih pomoči, morajo nacionalni organi uporabiti upravni ukrep v smislu člena 4(1), prva alinea, Uredbe št. 2988/95, in sicer zahtevek za vračilo neupravičeno prejetih pomoči.

(Glej točke 45, 52, 58, 62, 67, 72 in točko 2 izreka.)
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1371/2007, člen 8(2) in priloga II, del II)

Promet – Železniški promet – Direktiva 2001/14 – Dodeljevanje železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitev uporabnin – Obveznosti upravljavca železniške infrastrukture do prevoznikov v železniškem prometu – Zagotavljanje minimalnih storitev – Obseg – Obveznost sproti zagotoviti vse informacije o glavnih povezovalnih storitvah drugih prevoznikov v železniškem prometu

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1371/2007, člen 8(2) in priloga II, del II; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2001/14, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/49, uvodna izjava 1, člen 5 in priloga II)
Člen 5(7)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 95/7, državam članicam omogoča, da sprejmejo nacionalno zakonodajo, s katero zagotovijo, da podjetja, ki zaradi opravljanja dejavnosti, ki je oproščena davka na dodano vrednost, ne morejo odbiti davka, ki so ga plačala pri nakupu poslovnih sredstev, niso v slabšem položaju v primerjavi s konkurenti, ki enako dejavnost opravljajo s sredstvi, ki so jih pridobili brez plačila davka na dodano vrednost tako, da so jih proizvedli sami, ali splošneje, tako, da so jih pridobili „v okviru [svoje] dejavnosti“. Da bi bili ti konkurenti enako davčno obremenjeni kot podjetja, ki so sredstva pridobila od tretjih oseb, člen 5(7)(a) Šeste direktive omogoča, da države članice uporabo blaga, pridobljenega v okviru dejavnosti, za opravljanje oproščene dejavnosti družbe, štejejo za dobavo blaga, opravljeno za plačilo v smislu členov 2(1) in 5(1) te direktive, in da torej navedeno uporabo obdavčijo z davkom na dodano vrednost.

Zato da bi se ta možnost, ki je bila sprejeta v člen 18 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, lahko uporabila tako, da bi bila dejansko odpravljena vsaka neenakost na področju davka na dodano vrednost med davčnimi zavezanci, ki so sredstva pridobili od drugih davčnih zavezancev, in tistimi, ki so jih pridobili v okviru svoje dejavnosti, je treba besedilo „blago […], ki ga proizvede, konstruira, izkoplje, predela, […] v okviru [svoje] dejavnosti“ razumeti tako, da ne zajema le blaga, ki ga v celoti proizvede, konstruira, izkoplje ali predela zadevna družba, temveč tudi blago, ki ga iz surovin, ki jih da na razpolago navedena družba, proizvede, konstruira, izkoplje ali predela tretja oseba.

Da bi bil davčni zavezanec v skladu z namenom navedenega člena 5(7)(a) enako davčno obremenjen kot njegovi konkurenti, ki enako oproščeno dejavnost opravljajo z uporabo blaga, ki so ga v celoti pridobili od tretje osebe, mora biti mogoče obravnavo iz navedene določbe razširiti na vse blago, ki ga dokonča ali izboljša tretja oseba, tako da je njena posledica obdavčitev z davkom na dodano vrednost na podlagi celotne vrednosti navedenega blaga.

(Glej točke od 26 do 28.)
Zgolj to, da je spletno mesto, ki vsebuje bazo podatkov, ki je varovana s pravico sui generis na podlagi Direktive 96/9 o pravnem varstvu baz podatkov, dostopno na zadevnem nacionalnem ozemlju, ne zadošča za ugotovitev, da je upravitelj tega spletnega mesta storil dejanje ponovne uporabe, za katero se uporablja nacionalno pravo tega ozemlja. Če bi bilo namreč zgolj na podlagi te dostopnosti mogoče ugotoviti, da gre za ponovno uporabo, bi se za spletna mesta in podatke, ki so kljub dokazom, da so namenjeni osebam zunaj ozemlja zadevne države članice, vendarle tehnično dostopni na tem ozemlju, neupravičeno uporabilo pravo tega ozemlja, ki ureja zadevno področje.

Člen 7 Direktive 96/9/ES o pravnem varstvu baz podatkov je treba razlagati tako, da je to, da pravna oseba preko spletnega strežnika v državi članici A pošlje podatke, ki jih je pred tem prenesla iz baze podatkov, zaščitene s pravico sui generis na podlagi te direktive, na računalnik druge osebe, ki ima prebivališče v državi članici B, na njeno zahtevo zaradi njihovega shranjevanja v pomnilniku tega računalnika in prikaza na njegovem zaslonu, dejanje „ponovne uporabe“ navedenih podatkov s strani osebe, ki jih je poslala. Ugotoviti je treba, da je bilo to dejanje opravljeno vsaj v državi članici B, če obstajajo indici, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je bila ciljna skupina storilca dejanja javnost te države članice, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Tak indic je lahko okoliščina, da so na navedenem strežniku med drugim podatki o športnih tekmah iz druge države članice, kar kaže na to, da so dejanja pošiljanja posledica namena nasloviti javnost te druge države članice, in to, da je ta družba s pogodbo dodelila pravico do dostopa do svojega strežnika družbam, ki ponujajo storitve stav, katerih ciljna skupina je navedena javnost. Nazadnje okoliščina, da so podatki, ki jih navedena družba daje na splet, dostopni spletnim uporabnikom iz druge države članice, ki so stranke teh družb, v njihovem maternem jeziku, ki je drugačen od jezika, ki se običajno uporablja v državah članicah, iz katerih ta družba opravlja dejavnosti, lahko odvisno od primera, podkrepi indice za dokazovanje, da je ciljna skupina zlasti javnost druge države članice.

(Glej točke od 40 do 42 in 47 ter izrek.)
Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 1719/2005, je treba razlagati tako, da je treba otroške spalne vreče uvrstiti pod tarifno podštevilko 6209 20 00 kot „oblačila in oblačilne dodatke za dojenčke iz bombaža“, kadar so zaradi svoje velikosti primerne za otroke, katerih telesna višina ne presega 86 cm. V nasprotnem primeru je treba te izdelke uvrstiti pod tarifno podštevilko 6211 42 90 kot „druga oblačila za ženske ali deklice iz bombaža.

(Glej točko 35 in izrek.)
Člena 2 in 7(1) Uredbe št. 918/83 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti je treba razlagati tako, da je mogoče dajatev prosto uvoziti osebno motorno vozilo, uvoženo iz tretje države na carinsko območje Unije, če je uvoznik svoje običajno prebivališče dejansko prenesel na carinsko območje Unije, kar mora preveriti nacionalno sodišče. Šteje se, da je vozilo, ki ga neodplačno uporablja družinski član tega uvoznika, to je oseba, ki z njim živi pod isto streho ali ki jo ta pretežno preživlja, kar mora preveriti nacionalno sodišče, namenjeno zadovoljevanju potreb gospodinjstva uvoznika, ta uporaba pa ne povzroči izgube pravice do navedene oprostitve.

(Glej točko 39 in izrek.)
Člen 9(1) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2006/138, je treba razlagati tako, da gre pri dobavah lesa, ki jih opravi fizična oseba za odpravo škode zaradi višje sile, za izkoriščanje premoženja v stvareh, ki ga je treba opredeliti kot „gospodarsko dejavnost“ v smislu te določbe, če so bile te dobave opravljene za trajno doseganje dohodka. Nacionalno sodišče mora presoditi vse podatke obravnavanega primera, da bi ugotovilo, ali se izkoriščanje premoženja v stvareh, kot je gozd, izvaja za trajno doseganje dohodka.

Dejstvo, da se blago lahko le gospodarsko izkorišča, načeloma zadostuje za to, da je mogoče govoriti o tem, da ga lastnik izkorišča za potrebe gospodarskih dejavnosti in zato za trajno doseganje dohodka. Če pa bi se premoženje lahko uporabljalo v gospodarske in zasebne namene, bi bilo treba za ugotovitev, ali se dejansko izkorišča za trajno doseganje dohodka, presojati vse okoliščine njegove uporabe. V tem primeru je primerjava okoliščin, v katerih zadevna oseba premoženje dejansko izkorišča, in okoliščin, v katerih se običajno opravlja gospodarska dejavnost, lahko ena od metod, na podlagi katere se lahko preizkusi, ali se zadevna dejavnost opravlja za trajno doseganje dohodka. Ker oseba s tem, da uporablja podobna sredstva kot proizvajalec, trgovec ali oseba, ki opravlja storitve v smislu člena 9(1), drugi pododstavek, Direktive 2006/112, aktivno deluje pri upravljanju gozda, je treba zadevno dejavnost opredeliti za „gospodarsko dejavnost“ v smislu te določbe.

Poleg tega okoliščina, da so bile dobave lesa opravljene za odpravo škode zaradi višje sile, sama po sebi še ne more pomeniti, da so se dejavnosti opravljale občasno, in ne „za trajno doseganje dohodka“ v smislu člena 9(1) Direktive 2006/112.

(Glej točke od 34 do 37 in 40 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C-49/11

Content Services Ltd

proti

Bundesarbeitskammer

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Wien)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Direktiva 97/7/ES — Varstvo potrošnikov — Pogodbe pri prodaji na daljavo — Potrošniške informacije — Posredovane ali prejete informacije — Trajni nosilec podatkov — Pojem — Hiperpovezava na spletno mesto ponudnika — Pravica do odstopa od pogodbe“

Povzetek sodbe

Varstvo potrošnikov — Pogodbe pri prodaji na daljavo — Direktiva 97/7 — Dolžnost trgovca potrošniku dati na voljo upoštevne informacije pisno ali na drugem trajnem nosilcu podatkov — Obseg — Poslovna praksa, v skladu s katero se dostop do informacij iz te določbe omogoči le prek povezave na spletno mesto prodajalca — Nedopustnost

(Direktiva 97/7 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 5(1))

Člen 5(1) Direktive 97/7 Evropskega parlamenta in Sveta o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo je treba razlagati tako, da poslovna praksa, da se dostop do informacij iz te določbe omogoči le prek povezave na spletno mesto zadevnega podjetja, ne izpolnjuje zahtev iz te določbe, ker teh informacij to podjetje ne „posreduje“ niti jih potrošnik ne „prejme“ v smislu te določbe, in da spletnega mesta ni mogoče šteti za „trajni nosilec podatkov“ v smislu člena 5(1).

V skladu s tem členom mora namreč potrošnik prejeti upoštevne informacije, ne da bi bilo potrebno njegovo aktivno ravnanje. Da bi spletno mesto šteli za trajen nosilec podatek, mora ta potrošniku zagotoviti, na enak način kot nosilec v papirni obliki, informacije iz te določbe, da mu omogoči uveljavljanje njegovih pravic, če je to potrebno. V zvezi s tem mora potrošniku omogočati, da shrani informacije, ki so osebno naslovljene nanj, zagotoviti, da se njihova vsebina ne spremeni in da so dostopne v ustreznem obdobju, ter potrošniku dajati možnost, da jih nespremenjene reproducira.

(Glej točke 35, 42, 43, 50 in 51 ter izrek.)
Člen 58 Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v novi državi članici zoper posameznike uporabljajo določbe Uredbe št. 1972/2003 z dne 10. novembra 2003 o prehodnih ukrepih, ki jih je treba sprejeti v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške, ki 1. maja 2004 niso bile niti objavljene v Uradnem listu Evropske unije v estonskem jeziku niti ponovno opredeljene v nacionalnem pravu te države članice, čeprav so se posamezniki z njimi lahko seznanili drugače.

(Glej točko 47 in izrek.)
Keywords



Keywords

Pritožba – Razlogi – Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe – Nedopustnost – Začetek veljavnosti Lizbonske pogodbe – Novo dejstvo, ki upravičuje zapoznelo navedbo očitka, ki temelji na kršitvi pravice do poštenega sojenja – Izključitev (člen 6(2) PEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Statut Sodišča, člen 58; Poslovnik Sodišča, člena 42(2) in 113(2)) (Glej točke 42, 44 in 45.)

2. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58(1)) (Glej točki 70 in 71.)

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sodelovanje podjetja pri pobudah, ki so v nasprotju s konkurenco – Zadostnost tihega soglasja, brez javnega zavračanja, za odgovornost podjetja (člen 101(1) PDEU) (Glej točki 74 in 75.)
2

Člen 1 Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o zračnem prometu, ki je bil podpisan 21. junija 1999 v Luxembourgu in odobren v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta in Komisije glede sporazuma o znanstvenem in tehnološkem sodelovanju z dne 4. aprila 2002 o sklenitvi sedmih sporazumov s Švicarsko konfederacijo (2002/309/ES, Euratom) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 41, str. 89, v nadaljevanju: Sporazum ES-Švica o zračnem prometu), določa: „1. Ta sporazum določa pravila za pogodbenici na področju civilnega letalstva. Te določbe ne posegajo v določbe Pogodbe ES in zlasti ne v sedanje pristojnosti Skupnosti, ki jih ima v skladu s pravili o konkurenci in predpisi o uporabi teh pravil ter v skladu z vso ustrezno zakonodajo Skupnosti, ki je navedena v prilogi k temu sporazumu. 2. Za ta namen se določbe iz tega sporazuma ter uredbe in direktive, naštete v prilogi, uporabljajo pod pogoji, določenimi v nadaljevanju. Če so te določbe po vsebini enake ustreznim pravilom iz Pogodbe ES in aktom, sprejetim ob uporabi te pogodbe, se v svojem izvajanju in uporabljanju tolmačijo v skladu z ustreznimi sklepi in odločitvami Sodišča Evropskih skupnosti in Komisije Evropskih skupnosti, ki so bili sprejeti pred datumom podpisa tega sporazuma. Švici se sporočijo odločitve, sklepi in odločbe, sprejeti po datumu podpisa tega sporazuma. Skupni odbor na zahtevo ene od pogodbenic določi posledice takšnih odločitev, sklepov in odločb z namenom, da zagotovi pravilno delovanje tega sporazuma.“
—

s členom 6(3) Direktive Sveta z dne 29. julija 1991 o razvoju železnic Skupnosti (91/440/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/51/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004, in Prilogo II k tej direktivi ter členom 14(2) Direktive 2001/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2001 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004, in
49

Trditev na podlagi take utemeljitve pa je lahko utemeljena, le če je ugotovljen obstoj neposredne zveze med zadevno davčno ugodnostjo in nadomestitvijo te ugodnosti z določeno davčno obremenitvijo (glej zlasti sodbo z dne 6. septembra 2012 v zadevi DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C., C-380/11, točka 47 in navedena sodna praksa).
111

Iz spisa je razvidno zlasti: — da je načrt poteka stečajnega postopka za družbo CMD, ki ga je Juzgado de lo Mercantil no 2 de Bilbao odobrilo s sklepom z dne 22. junija 2010, v bistvu določal, da se bodo vsa sredstva te družbe skupaj prodala njenim upnikom, ki so bili večinoma njeni nekdanji zaposleni, za delni pobot njihovih terjatev, pri čemer je treba pojasniti, da terjatev v zvezi z zadevnimi nezakonitimi pomočmi tedaj ni bila med priznanimi terjatvami; — da so malo pred potrditvijo tega načrta nekdanji zaposleni družbe CMD ustanovili družbo Euskomenaje, ki v bistvu opravlja enako dejavnost, kot jo je do tedaj družba CMD; — da je imel načrt poteka stečajnega postopka za družbo CMD „jasen cilj nadaljevanja dejavnosti prek novoustanovljene družbe, ki ne bi prevzela odgovornosti za dolgove družbe CMD“, kot je razvidno iz dopisa, ki ga je 17. februarja 2011 baskovska vlada naslovila na predsednika upravnega odbora družbe Euskomenaje; — da družba Euskomenaje uporablja industrijsko lastnino skupine Magefesa, vključno z znamko Magefesa, ki ji je bila dodeljena neposredno, in sicer brez razpisnega postopka in brez plačila protivrednosti, kot je razvidno med drugim iz dopisov z dne 3. decembra 2010 in 10. marca 2011, ki jih je Baskovska avtonomna skupnost naslovila na Juzgado de Primera Instancia no 10 de Bilbao; — da ugovoru Baskovske avtonomne skupnosti zoper zgoraj navedeno dodelitev ni bilo ugodeno; — da so stečajni upravitelji družbe CMD, čeprav je bil na podlagi pritožbe, ki jo je po predložitvi zadeve Sodišču vložila Baskovska avtonomna skupnost, načrt poteka stečajnega postopka za družbo CMD razveljavljen s sklepom Audiencia Provincial de Bizkaia z dne 16. januarja 2012, medtem dovolili začasen prenos sredstev te družbe na družbo Euskomenaje do konca stečajnega postopka za družbo CMD, in to brez plačila protivrednosti, brez oglaševanja, brez prenosa lastninskih pravic in „v nasprotju s temeljnimi načeli upravljanja stečajnega postopka“, kot je razvidno med drugim iz dopisa, navedenega v tretji alinei te točke; — da družba Euskomenaje ne glede na sklep z dne 12. januarja 2011, s katerim je bilo odločeno, da mora družba CMD prenehati opravljati dejavnost in da se morajo zapreti njeni poslovni prostori, nadaljuje izdelovanje proizvodov za gospodinjstvo v obratih družbe CMD, pri čemer uporablja njene nepremičnine, stroje in industrijsko lastnino, kot je razvidno iz zahteve, ki jo je Baskovska avtonomna skupnost 3. marca 2011 vložila pri Juzgado de lo Mercantil no 2 de Bilbao in se je nanašala prav na prenehanje dejavnosti družbe Euskomenaje, ki se je še naprej opravljala v obratih družbe CMD.
13

V teh okoliščinah je Consiglio di Stato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali so okrožnica, izpodbijana v postopku na prvi stopnji, in notranje določbe, na katere se ta sklicuje, v skladu s pravom Skupnosti in z zgoraj posebej navedenimi določbami; natančneje, ali okrožnica in notranje določbe kršijo načela in pravila, določena v Direktivi 89/106[…] o gradbenih proizvodih, ki nikakor ne nalaga znaka CE in nasprotno določa (v členu 6(1) in (2) [Direktive 89/106]), da države članice ‚na svojem ozemlju ne smejo ovirati prostega pretoka, dajanja v promet ali uporabe proizvodov, ki izpolnjujejo določbe‘ […] [D]irektive [89/106], in v ta namen zagotavljajo, ‚da pravila ali pogoji, ki jih postavljajo javni organi ali zasebna telesa, ki delujejo kot javno podjetje ali kot javni organ na podlagi monopolnega položaja, ne ovirajo uporabe takih proizvodov za predvideni namen‘, ter dovolijo, ‚da se na njihovem ozemlju dajo v promet proizvodi, ki jih ne ureja člen 4(2) [Direktive 89/106], če izpolnjujejo nacionalne določbe, skladne s Pogodbo, če evropske tehnične specifikacije iz poglavij II in III [te direktive] ne določajo drugače‘? 2. Ali izpodbijana okrožnica in notranje določbe, na katere se ta sklicuje, kršijo zlasti člene od 34 PDEU do 37 PDEU, ki prepovedujejo omejitve pri uvozu in vse ukrepe z enakim učinkom, in sicer zato, ker pogojevanje trženja proizvoda iz druge države članice [Unije], kakor v obravnavanem primeru, z izpolnjevanjem tehnične zahteve, to je z namestitvijo znaka CE – kar bi bilo mogoče in legitimno samo, če bi obstajal ustrezen harmonizirani standard – dejansko preprečuje uvoz in distribucijo zadevnega proizvoda na ozemlju Italije, kar je v nasprotju z načeli iz navedenih členov Pogodbe ES in prava Skupnosti, s katerimi je zagotovljena svoboda in konkurenca ter s katerimi se zahtevajo načela, ki lahko zagotavljajo enako, nediskriminatorno obravnavo in preglednost, sorazmernost ter spoštovanje pravic posameznih podjetij? 3. Ali bi moral normativni okvir, ki izhaja iz prava Skupnosti in katerega namen je zagotoviti dejansko konkurenco tudi v sektorju, na področje katerega spada obravnavani spor, nacionalnemu zakonodajalcu in upravi nalagati, da se vzdržita sprejetja normativnih ukrepov, določenih v zgoraj navedeni [izpodbijani] okrožnici in zakonski uredbi št. 152/2006? 4. Nazadnje, ali je varstvo pluralizma in konkurence znotraj sektorja, ki ga zagotavlja evropsko pravo, omogočeno z nacionalnim predpisom – kot je zakonska uredba št. 152/2006 (zlasti v zvezi s členom 285 in delom II Priloge IX, točki 2.7 in 3.4) – ki določa in nalaga zgoraj opisane omejitve?“
3

V uvodni izjavi 5 Uredbe št. 44/2001 je navedeno: „Države članice so 27. septembra 1968 na podlagi četrte alinee člena 293 Pogodbe sklenile Bruseljsko konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah [(UL 1972, L 299, str. 32)], kakor je bila dopolnjena s konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljnjem besedilu imenovana: Bruseljska konvencija). Države članice in države EFTA so 16. septembra 1988 sklenile Lugansko konvencijo o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah [(UL L 319, str. 9)], ki je vzporedna Bruseljski konvenciji iz leta 1968. Obe konvenciji sta bili revidirani in Svet je odobril vsebino revidiranih besedil. Treba je zagotoviti trajnost rezultatov, doseženih s to revizijo.“