Keywords

Summary



Keywords

1. Ničnostna tožba – Tožba zoper odločbo – Sprejetje odločbe, ki ima enake posledice kot odprava izpodbijane odločbe med postopkom – Tožba, ki je postala brezpredmetna – Ustavitev postopka

(člen 230 ES)

2. Ničnostna tožba – Akti, zoper katere se lahko vloži tožba – Dopis Komisije državi članici glede pogojev za pridobitev finančne pomoči Skupnosti za predplačila nacionalnih organov v okviru shem državnih pomoči

(člen 230 ES)

3. Ekonomska in socialna kohezija – Strukturni ukrepi – Skupnostno financiranje – Pridobitev pomoči za izdatke nacionalnih organov – Pogoj – Dokaz uporabe izdatkov v okviru financiranega projekta – Izjema – Predplačila, ki ne presegajo določenega praga

(Uredba Sveta št. 1260/1999, člen 32(2), Uredba Komisije št. 1685/2000, priloga, pravilo št. 1, točki 1 in 2)

4. Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg

(člen 253 ES)

5. Postopek – Ugovor litispendence – Identičnost strank, predmeta in razlogov obeh tožb – Nedopustnost tožbe, ki je bila vložena pozneje

Summary

1. Z odpravo izpodbijane odločbe tožeča stranka doseže tisto, kar bi lahko dosegla s tožbo na podlagi člena 230 ES, zato odločitev Sodišča ni več potrebna. Sodišče lahko v okviru take tožbe namreč razglasi zgolj ničnost izpodbijanega akta. Posledično postane tožba brezpredmetna in je treba postopek ustaviti.

(Glej točki 25 in 26.)

2. Tožba za razglasitev ničnosti se lahko vloži zoper vse določbe, ki jih sprejmejo institucije in ki imajo pravne učinke, in sicer ne glede na njihovo naravo ali obliko. To velja za dopis Komisije, ki ga je ta poslala državi članici, da bi ji predstavila stališče glede neupravičenosti določenih predplačil v okviru sheme pomoči s strani držav članic do pomoči iz Strukturnih skladov.

Čeprav je Komisija v prvem delu omenjenega dopisa res potrdila svoje stališče v zvezi z neupravičenostjo predplačil držav članic do pomoči iz Strukturnih skladov, kot ga je navedla v pojasnjevalni opombi glede člena 32(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 1260/1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih, je kljub temu, zato da bi na podlagi varstva legitimnih pričakovanj držav članic utemeljila povračilo predplačil, ki so bila odobrena do določenega datuma, v drugem delu izrecno navedla dvome, ki bi lahko nastali glede točnega statusa veljavnih določb. Ker torej ne gre zgolj za potrditev pojasnjevalne opombe, je treba ta dopis šteti za dokončni izid nove preučitve položaja.

(Glej točke 32, 33, 36 in 37.)

3. Sistem izplačil v okviru shem državnih pomoči, ki ga določata člen 32 Uredbe št. 1260/1999 o splošnih določbah o Strukturnih skladih in pravilo št. 1 priloge k Uredbi št. 1685/2000 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje omenjene Uredbe št. 1260/1999, temelji na načelu povračila izdatkov. To pomeni, da se upravičenost dejanskih izdatkov nacionalnih organov do pomoči iz Strukturnih skladov načeloma pogojuje s tem, da se službam Komisije predloži dokaz o njihovi uporabi v okviru projekta, ki ga financira Evropska unija.

Samo takrat, kadar Komisija kot predplačilo plača znesek, ki pomeni 7 % prispevka Strukturnih skladov za zadevno pomoč, kot je določeno v členu 32(2) Uredbe št. 1260/1999, nacionalnim organom že v tej fazi ni treba predložiti listin, ki utemeljujejo dejanske izdatke. Predplačila, ki so jih opravili nacionalni organi, ki ne presegajo zneska 7 % prispevka navedenih skladov, se tako lahko odobrijo brez kakršne koli zahteve po dokazu o njihovi uporabi. Povsem drugače je takrat, ko ta predplačila presegajo navedeni znesek in je njihovo povračilo a posteriori s strani Komisije odvisno od predložitve prejetih računov ali, če to ni mogoče, računovodskih listin enakovredne dokazne vrednosti. V zadnjem primeru plačilo, ki naj bi ga izvedla Komisija, ne bo imelo več oblike predplačila, ampak obliko vmesnega plačila ali končnega plačila v smislu zgoraj navedenega člena 32, glede katerega se posledično zahteva predložitev listin, ki utemeljujejo uporabo obravnavanih vsot.

(Glej točke od 45 do 49.)

4. Obrazložitev, ki jo zahteva člen 253 ES, mora biti prilagojena zadevnemu aktu in mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je ta akt izdala, in sicer tako, da se lahko tisti, ki jih akt zadeva, seznanijo z razlogi za sprejetje zadevnega ukrepa in da pristojno sodišče lahko opravi nadzor.

To zahtevo je treba presojati glede na okoliščine primera, predvsem glede na vsebino akta, navedene razloge in interes za pojasnila, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, ki jih akt neposredno in posamično zadeva. Ne zahteva se, da morajo biti v obrazložitvi natančno navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, saj je treba za odgovor na vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz člena 253 ES, presojati ne le njegovo besedilo, ampak tudi sobesedilo ter celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje.

(Glej točki 54 in 55.)

5. Tožbo, ki je vložena po tem, ko je že bila vložena tožba, v kateri si nasprotujeta isti stranki, ki temelji na enakih razlogih in v kateri se predlaga razglasitev ničnosti istega pravnega akta, je treba zaradi litispendence zavreči kot nedopustno.

(Glej točko 64.)