SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 25. oktobra 2007 ( 1 )

Zadeva C-285/06

Heinrich Stefan Schneider

proti

Land Rheinland-Pfalz

„Kmetijstvo — Uredbi (ES) št. 1493/1999 in št. 753/2002 — Skupna ureditev trga za vino — Opis, poimenovanje, predstavitev in zaščita nekaterih proizvodov iz vinskega sektorja — Zaščita tradicionalnih izrazov — Prevod v drug jezik — Uporaba za vina, ki izvirajo iz druge države članice proizvajalke“

I – Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe najvišjega nemškega upravnega sodišča Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, v nadaljevanju: BVerwG) se nanaša na vprašanja o razlagi in obsegu pravil o zaščiti dodatnih tradicionalnih izrazov v Uredbi Sveta (ES) št. 1493/1999 z dne 17. maja 1999 o skupni ureditvi trga za vino ( 2 ) glede opisa, označevanja, predstavitve in zaščite določenih vinskih proizvodov ter v ustrezni Uredbi Komisije (ES) št. 753/2002 z dne 29. aprila 2002 o določitvi nekaterih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1493/1999 glede opisa, poimenovanja, predstavitve in zaščite nekaterih proizvodov iz vinskega sektorja, ( 3 ) kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1512/2005 z dne 15. septembra 2005 o spremembi Uredbe (ES) št. 753/2002 o določitvi nekaterih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1493/1999 glede opisa, poimenovanja, predstavitve in zaščite nekaterih proizvodov iz vinskega sektorja (v nadaljevanju: Uredba št. 753/2002) ( 4 ).

2. Dodatne tradicionalne označbe za vina so pri prodaji in v pravnem prometu navedene na etiketi. Etikete bi lahko imele enak pomen za vina kot potni listi in osebne izkaznice za osebe. Priznane so ali povsod ali pa so omejene zgolj na eno državo (članico). ( 5 )

3. V tej zadevi se zastavljajo vprašanja v pravnem sporu pred nemškimi upravnimi sodišči med vinogradnikom H. S. Schneiderjem in zvezno deželo Porenje-Pfalz o zakonitosti upravnega akta, s katerim je bila prepovedana uporaba izrazov „Réserve“ in „Grande Réserve“ oziroma „Reserve“ in „Privat-Reserve“ pri etiketiranju vin, ki jih je proizvedel H. S. Schneider v nemški regiji Pfalz.

II – Pravni okvir

A – Uredba št. 1493/1999

4. Uredba št. 1493/1999 ureja proizvodnjo, etiketiranje in nadzor vinskih proizvodov in med drugim določa pravila za nekatere podatke pri označevanju.

5. V členu 47 Uredbe št. 1493/1999 je določeno: „1. Pravila o poimenovanju, označevanju in predstavitvi nekaterih proizvodov iz te uredbe ter zaščita nekaterih podatkov in pojmov so določeni v tem poglavju in v prilogah VII in VIII. Pri teh pravilih se upoštevajo zlasti naslednji cilji: (a) zaščita legitimnih interesov potrošnikov; (b) zaščita legitimnih interesov proizvajalcev; (c) nemoteno delovanje notranjega trga in (d) pospeševanje proizvodnje kakovostnih proizvodov. 2. Pravila, navedena v odstavku 1, zajemajo zlasti določbe o: (a) obvezni uporabi nekaterih podatkov; (b) dovoljeni uporabi nekaterih podatkov pod določenimi pogoji; (c) dovoljeni uporabi drugih podatkov, vključno z informacijami, ki so lahko koristne za potrošnike; (d) zaščiti in nadzoru nekaterih podatkov; (e) uporabi geografskih označb in tradicionalnih poimenovanj; […]“

6. V členu 48 Uredbe št. 1493/1999 je določeno: „Opis in predstavitev proizvodov, navedenih v tej uredbi, in vse oblike oglaševanja teh proizvodov ne smejo biti neustrezni ali povzročati zmede ali zavajanja oseb, katerim so namenjeni, zlasti glede na: — informacije, predvidene v členu 47. To velja tudi, če se informacije uporabljajo v prevodu ali v zvezi z dejanskim izvorom ali z dodatki, kakor so ‚vrsta‘, ‚tip‘, ‚slog‘, ‚imitacija‘, ‚znamka‘ ali podobno, […]“

7. V členu 49 Uredbe št. 1493/1999 je določeno: „1. Proizvodi, katerih opis ali predstavitev ni v skladu s predpisi te uredbe ali podrobnimi pravili, sprejetimi za njihovo izvajanje, se ne smejo prodajati ali dati v promet na trg v Skupnosti ali izvažati. […] 2. Država članica, na ozemlju katere je proizvod, ki njegov opis ali predstavitev ne ustreza določbam, navedenim v odstavku 1, sprejme potrebne ukrepe za kaznovanje kršitev glede na njihovo resnost. Država članica lahko odobri, da se zadevni proizvod v Skupnosti proda, dá v promet na trg v Skupnosti ali izvozi, če se spremeni opis ali predstavitev tega proizvoda, pod pogojem, da ustreza določbam odstavka 1.“

8. V členu 53 Uredbe št. 1493/1999 je predvideno sprejetje pravil za izvajanje te uredbe, med drugim poglavij VII in VIII. Ta pravila veljajo zlasti za odstopanja, pogoje in dovoljenja, predvidena v teh prilogah. V skladu s pravno podlago člena 53 naj bi se sprejela pravila za izvajanje v zvezi z označevanjem namiznega vina, namiznega vina, opisanega z geografsko označbo, in kakovostnega vina pdpo.

9. V točki B Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999 v zvezi z neobveznimi navedbami je določeno: „1. Označevanje proizvodov, ki so bili proizvedeni v Skupnosti, se lahko dopolni z naslednjimi podatki, pod pogoji, ki se posebej določijo: […] b) za namizna vina z geografsko označbo in kakovostna vina pdpo: […] — drugi tradicionalni izrazi, v skladu z določbami, postavljenimi v državi članici, v kateri je bilo vino proizvedeno, […] 3. Za proizvode, ki jih navaja odstavek 1 točke A, se označevanje lahko dopolni z drugimi podatki. 4. Država članica proizvajalka lahko za vina, proizvedena na njenem ozemlju, nekatere podatke v odstavkih 1 in 2 predpiše, prepove ali omeji njihovo uporabo.“

10. V zvezi z jeziki, ki se jih lahko uporabi za etiketiranje, je v točki D iste priloge določeno: „1. Informacije na etiketah so dane v enem ali več uradnih jezikih Skupnosti, tako da končni potrošnik dobro razume vsak posamezen podatek. Kljub temu so: — ime določenega pridelovalnega območja, — ime druge geografske enote, — posebni tradicionalni izrazi in dodatni tradicionalni podatki, — ime vinogradov ali njihovih združenj in podatki o ustekleničenju dani le v enem od uradnih jezikov države članice, na ozemlju katere je bil proizvod pripravljen. Za proizvode, ki izvirajo iz Grčije in Cipra, se informacije iz prejšnjega pododstavka lahko ponovijo v enem ali več uradnih jezikih Skupnosti. […] Za proizvode, dobljene in dane na trg na njihovih ozemljih, lahko države članice dovolijo, da se informacije, navedene v drugem pododstavku, dajo v jeziku, ki ni uradni jezik Skupnosti, če je uporaba tega jezika v tej državi članici ali na delu njenega ozemlja tradicionalna in običajna. Države članice proizvajalke lahko dovolijo, da se v zvezi z njihovimi proizvodi informacije, navedene v drugem pododstavku, dajo tudi v drugem jeziku, če je uporaba tega jezika za takšne podatke tradicionalna […]“

B – Uredba št. 753/2002

11. Uredba št. 753/2002 je uredba o izvajanju Uredbe št. 1493/1999 in vsebuje pravila za izvajanje glede opisa, poimenovanja, predstavitve in zaščite nekaterih proizvodov iz vinskega sektorja.

12. Člen 6 te uredbe vsebuje skupne predpise za vse navedbe na etiketi: „1. Za namene Priloge VII(B)(3) k Uredbi (ES) št. 1493/1999 se lahko označevanje proizvodov, urejenih v navedeni prilogi, dopolni tudi z drugimi navedbami, če ni tveganja, da bi lahko te navedbe zavajale osebe zlasti z možnostjo zamenjave z obveznimi navedbami iz odstavka A(l) ali z neobveznimi navedbami iz odstavka B(l) navedene priloge. 2. Pri proizvodih iz Priloge VII(B)(3) k Uredbi (ES) št. 1493/1999 lahko zahteva organ iz člena 72(1) navedene uredbe, ob upoštevanju splošnih postopkovnih pravil države članice, od polnilcev, pošiljateljev ali uvoznikov dokazilo o točnosti navedb, uporabljenih za opise, ki se nanašajo na vrsto, istovetnost, kakovost, sestavo, poreklo ali vir zadevnega proizvoda ali proizvodov, uporabljenih pri njegovi proizvodnji.“

13. V skladu s členom 23 Uredbe št. 753/2002 „dodatni tradicionalni izraz“ v smislu Priloge VII(B)(1)(b), peta alinea, Uredbe (ES) št. 1493/1999 „pomeni dodatne izraze, ki se običajno uporabljajo v državah članicah proizvajalkah pri vinih iz tega naslova in se nanašajo na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma kakovost, barvo ali vrsto vina ali na kraj ali posebni dogodek, povezan z zgodovino vina, in so opredeljeni v zakonodajah držav članic o poimenovanju kakovostnih vin pdpo s poreklom na njihovem ozemlju.“

14. Uredba št. 753/2002 v členu 24 dalje določa zaščito tradicionalnih izrazov: „1. Za namene tega člena ‚tradicionalni izrazi‘ pomenijo dodatne tradicionalne izraze iz člena 23, izraze iz člena 28 in posebne tradicionalne izraze iz točke (c) prvega pododstavka člena 14(1), člena 29 in člena 38(3). 2. Tradicionalni izrazi, navedeni v Prilogi III, so pridržani za vina, s katerimi so povezani, in se zaščitijo pred: (a) vsako protipravno prilastitvijo, ponarejanjem ali namigovanjem na povezanost z njimi, tudi če se zaščiteni izraz uporablja z izrazi, kakor so ‚vrsta‘, ‚tip‘, ‚slog‘, ‚ponaredek‘, ‚znamka‘ ali podobno; (b) kakršno koli drugo nepooblaščeno, napačno ali zavajajočo navedbo glede lastnosti ali bistvenih kakovosti vina na notranji ali zunanji strani embalaže, oglaševalskem materialu ali kakršnem koli drugem dokumentu, ki se nanaša na vino; (c) kakršnim koli drugim ravnanjem, ki bi lahko zavedlo javnost, zlasti glede ustvarjanja vtisa, da vino izpolnjuje pogoje za poimenovanje z zaščitenim tradicionalnim izrazom. 3. Blagovne znamke, ki vsebujejo tradicionalne izraze iz Priloge III, se smejo uporabiti za opis vina na njegovi nalepki samo, če vino izpolnjuje pogoje za označevanje s takim tradicionalnim izrazom. […] 4. Če tradicionalni izraz, naveden v Prilogi III k tej uredbi, spada tudi v katero izmed kategorij navedb iz Prilog VII(A) in (B)(1) in (2) k Uredbi (ES) št. 1493/1999, veljajo za tak tradicionalni izraz določbe tega člena namesto drugih določb naslova IV ali naslova V. Zaščita tradicionalnega izraza velja samo za jezik(-e), v katerem(-ih) je navedena v Prilogi III. Vsak tradicionalni izraz, naveden v Prilogi III, je povezan z eno ali več kategorijami vina. Te kategorije so: […] (d) kakovostna vina pdpo, razen tistih iz točk (a), (b) ali (c), in namizna vina z geografsko označbo; v tem primeru velja zaščita tradicionalnega izraza samo za poimenovanje nelikerskih vin, penečih vin, gaziranih penečih vin, vin biser in gaziranih vin biser; […] 5. Za vnos v Prilogo III(A) mora biti tradicionalni izraz: (a) sam po sebi specifičen in natančno opredeljen v zakonodaji države članice; (b) dovolj svojstven in/ali uveljavljen na trgu Skupnosti; (c) v tradicionalni uporabi vsaj deset let v zadevni državi članici; (d) v uporabi za eno ali več vin ali kategorij vin v Skupnosti. Tradicionalni izraz se šteje za tradicionalnega v uradnem jeziku države članice, če se je uporabljal v tem uradnem jeziku in v določeni mejni regiji sosednje oziroma sosednjih držav članic, za vina izdelana v enakih pogojih in pod pogojem, da izraz zadostuje merilom v točkah od (a) do (d) v eni od teh držav članic in da se obe državi članici medsebojno dogovorita o določanju, uporabi in zaščiti tega izraza. […] 7. Države članice Komisiji sporočijo: (a) obrazložitev za priznanje tradicionalnega izraza; (b) tradicionalne izraze, dovoljene z njihovo zakonodajo, ki izpolnjujejo zgoraj navedene pogoje, in vina, za katera so pridržani; (c) kakršne koli tradicionalne izraze, ki v državi porekla niso več zaščiteni. […]“

15. Priloga III k Uredbi št. 753/2002 vsebuje po podatkih o državah, zadevnih vinih, kategorijah vin in jezikih seznam zaščitenih tradicionalnih izrazov, na katere se sklicuje člen 24, zlasti: — za Grčijo v grškem jeziku izraze: „Ειδικά Επιλεγμένος (Grande réserve)“, „Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)“ in „Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)“, — za Španijo v španskem jeziku izraza „Gran Reserva“ in „Reserva“; — za Italijo v italijanskem jeziku izraz „Riserva“; — za Avstrijo v nemškem jeziku izraz „Reserve“; — za Portugalsko v portugalskem jeziku izraze „Reserva“, „Reserva velha“ (ali „Grande reserva“) in „Super reserva“.

III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

A – Dejansko stanje

16. Tožeča stranka H. S. Schneider, ki je vložila revizijo pri BVerwG v postopku v glavni stvari, ima pod imenom firme „Consulat des Weins“ družinsko vinogradniško posestvo v južni Pfalz v bližini mesta Trier (Porenje-Pfalz) in prodaja osem vrst vin. Pristojni deželni urad zvezne dežele Porenje-Pfalz je glede nameravanega označevanja teh vin, kolikor je to upoštevno za ta postopek za sprejetje predhodne odločbe, je pri pregledu 20. novembra 2002 ugotovil: glavne etikete so nosile ime vinogradniškega posestva in pod tem, med drugim, označbi „Grande Réserve“ oziroma „Réserve“ glede na cenovni razred vina. Na etiketi na hrbtni strani naj bi bili navedeni podatek o kakovostni stopnji vina, pridelovalno območje („Pfalz“) ter uradna kontrolna številka in številka polnitve.

17. Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier des Landes Rheinland-Pfalz (v nadaljevanju: ADD) je 19. decembra 2002 z odločbo, med drugim, prepovedala uporabo francoskih izrazov „Réserve“ oziroma „Grande Réserve“ kot zavajajoča. ADD je z odločbo o ugovoru z dne 19. oziroma 21. marca 2003 zavrnila predlog, ki ga je H. S. Schneider podal v postopku z ugovorom, da namesto tega uporabi nemška izraza „Reserve“ in „Privat-Reserve“, saj je menila, da sta ta izraza ravno tako nedopustna.

18. H. S. Schneider je zoper prvostopenjsko odločbo in odločbo o ugovoru vložil izpodbojno tožbo. H. S. Schneider s to tožbo pri nemškem upravnem sodišču zahteva odpravo prepovedi razpolaganja; zahteva tudi, naj se ugotovi, da je uporaba nemških izrazov, tako samostojno kot tudi v povezavi z njegovo firmo, dopustna. Verwaltungsgericht Neustadt je 29. januarja 2004 to tožbo na prvi stopnji zavrnilo. H. S. Schneider je zoper zavrnilno sodbo vložil pritožbo pri Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz (višje upravno sodišče Porenje-Pfalz). To je pritožbo zavrnilo s sodbo z dne 21. septembra 2004. Obe upravni sodišči menita, da sporni označbi pomenita nedopustno ponarejanje oziroma namigovanje na zaščitene tradicionalne španske, italijanske in portugalske izraze „(Gran) Reserva“ oziroma „(Gran) Riserva“ oziroma „(Grande) Réserve“.

19. H. S. Schneider je pri BVerwG vložil revizijo zoper sodbo Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz z dne 21. septembra 2004. V reviziji je navedel sledeče revizijske graje, ki so upoštevni z vidika prava Skupnosti: veljavni predpisi o označevanju vin naj bi ščitili tradicionalne izraze, navedene v točki 18, zgolj v španskem, portugalskem oziroma v italijanskem jeziku, ne pa v katerem drugem jeziku. Enako naj bi veljalo za ustrezno označbo v grškem jeziku in grški abecedi. Uporaba primerljivih označb za vina iz druge države članice torej ne pomeni ponarejanja ali namigovanja.

20. Med postopkom pred nemškimi upravnimi sodišči je bil izraz „Consulat des Weins – Réserve/Grande Réserve“ pri UUNT registriran kot znamka Skupnosti.

B – Postopek pred predložitvenim sodiščem in vprašanja za predhodno odločanje

21. BVerwG s sklicevanjem na Prilogo VII(B)(1)(b), peta alinea, Uredbe št. 1493/1999 izhaja iz tega, da naj bi bili označbi „Réserve“ in „Grande Réserve“ oziroma „Reserve“ in „Privat-Reserve“ v bistvu dodatna tradicionalna izraza in naj bi kazali na posebno kakovost vina na podlagi proizvodnje, priprave ali staranja. V Nemčiji pa naj jih ne bi bilo mogoče uporabljati kot dodatna tradicionalna izraza v smislu te določbe, saj naj ne bi bila opredeljena v nacionalnih nemških predpisih v skladu s členom 23 Uredbe št. 753/2002. Označbi pa bi se lahko v Nemčiji načelno uporabljali kot drugi navedbi v smislu Priloge VII(B)(3) Uredbe št. 1493/1999, saj člen 23 Uredbe št. 753/2002 glede na Prilogo VII(B)(3) Uredbe št. 1493/1999 ne vsebuje učinka prepovedi. Tak učinek prepovedi za vse označbe, ki po vsebini spadajo pod dejanska stanja, urejena v členu 23 Uredbe št. 753/2002, bi bil v nasprotju z zastavljenim ciljem novih predpisov o označevanju, v skladu s katerimi se po možnosti dovoli uporaba neobveznih navedb zunaj reguliranega področja.

22. Vendar je po mnenju BVerwG uporaba navedenih tradicionalnih izrazov kljub temu nedopustna, če je zavajajoča ali če posega v zaščitene označbe. Dodatni tradicionalni izrazi, ki so zaščiteni v skladu s členom 24(2) v povezavi s Prilogo III Uredbe št. 753/2002, obstajajo sicer zgolj v španskem, grškem, italijanskem, portugalskem in zdaj v nemškem jeziku, ne pa v francoskem jeziku.

23. Vendar BVerwG meni, da lahko ponarejanje ali namigovanje, ki sta prepovedani na podlagi člena 24(2) Uredbe št. 753/2002, obstajata tudi pri uporabi zaščitenih izrazov v drugem jeziku kot v zaščitenem izvirnem jeziku. Prepoved prilastitve meri namreč na uporabo zaščitenega izraza, prepoved ponarejanja pa prepoveduje uporabo izrazov, ki vsebujejo podobne besede, ter prepoved namigovanja na uporabo izrazov s podobnimi pomeni.

24. Vendar po mnenju BVerwG obstaja ta zaščita dodatnih tradicionalnih izrazov pred prilastitvijo, ponarejanjem in namigovanjem le pri vinih, ki izvirajo iz iste države članice kot zaščiten tradicionalni izraz, torej v tej zadevi le pri španskih, portugalskih, italijanskih, grških in avstrijskih vinih, ne pa pri vinih z nemških pridelovalnih območij. To naj bi izhajalo že iz posebne povezave med tradicionalnim izrazom in vinogradniško tradicijo posamezne države članice ter avtonomije držav članic pri urejanju tega področja. Nasprotna razlaga bi vodila do togosti neobveznih označb vina, ker bi se potem s priznavanjem tradicionalnega izraza iz ene države članice preprečila uporaba in s tem nastanek podobnega izraza v drugi državi članici.

25. Ker je BVerwG dvomilo o razlagi uredb št. 1493/1999 in št. 753/2002, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: 1. Ali je treba člen 47(2)(b) in (c) v povezavi s točko B(1)(b), peta alinea, točka 3, Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999 in člen 23 Uredbe (ES) št. 753/2002 razlagati tako, da je navedba, ki se nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma na kakovost vina, dopustna samo kot regulirana neobvezna navedba v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999 pod pogoji, določenimi v njej in v členu 23 Uredbe (ES) št. 753/2002, in ni dopustna kot druga navedba v skladu s točko B(3) Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999? 2. Ali je treba člen 24(2)(a) Uredbe (ES) št. 753/2002 razlagati tako, da gre za protipravno ponarejanje ali namigovanje samo takrat, ko pride do njega v istem jeziku, v katerem je zaščiteni tradicionalni izraz? 3. Ali je treba člen 24(2) Uredbe (ES) št. 753/2002 razlagati tako, da so tradicionalni izrazi, navedeni v Prilogi III, zaščiteni samo pri vinih, ki izvirajo iz iste države članice proizvajalke kot zaščiteni tradicionalni izraz?

C – Postopek pred Sodiščem

26. Postopka so se poleg strank v postopku v glavni stvari udeležile Helenska republika, Italija in Španija. Italija je predložila le pisno stališče in se ni udeležila ustne obravnave. Španija se je v tej zadevi udeležila le ustne obravnave.

27. Na obravnavi 13. septembra 2007 so stranki v postopku v glavni stvari, Helenska republika, Španija in Komisija podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Sodišča.

IV – Trditve strank

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

28. Po mnenju H. S. Schneiderja je uporaba spornih navedb dopustna ne samo kot reguliranih neobveznih navedb v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999 pod pogoji, določenimi v njej in v členu 23 Uredbe (ES) št. 753/2002, ampak tudi kot drugih navedb v skladu s točko B(3) Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999. Uporaba teh izrazov naj v Nemčiji ne bi bila zakonsko urejena in bi se ti po presoji polnilca zato lahko uporabili.

29. Po mnenju zvezne dežele Porenje-Pfalz je navedba, ki se nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma na kakovost vina, dopustna le kot regulirana neobvezna navedba v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999 pod pogoji, določenimi v njej in v členu 23 Uredbe (ES) št. 753/2002, in ni dopustna kot druga navedba v skladu s točko B(3) Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999, če posega na področje urejanja že obstoječih zaščitenih dodatnih tradicionalnih izrazov. Učinek prepovedi, ki je omejen na izraze, zaščitene v členu 23 v povezavi s Prilogo III k Uredbi št. 753/2002, naj ne bi nasprotoval zastavljenemu cilju novih predpisov, da se po možnosti dovoli uporaba neobveznih navedb zunaj reguliranega področja. Sicer pa naj bi se fizičnim osebam, kot je H. S. Schneider, preprečilo nadaljnje razvijanje neobveznih navedb na področju urejanja že obstoječih zaščitenih tradicionalnih izrazov.

30. Italijanska vlada prav tako zastopa stališče, da se sme navedba, ki se nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma na kakovost vina, uporabiti le kot regulirana neobvezna navedba v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999 pod pogoji, določenimi v njej in v členu 23 Uredbe (ES) št. 753/2002, in ne kot druga navedba v skladu s točko B(3) iste priloge. Italijanska vlada se za obrazložitev tega stališča sklicuje na člen 6(1) Uredbe št. 753/2002, v skladu s katerim naj bi bila mogoča uporaba „drugih navedb“, če ni nevarnosti zavajanja, zlasti v zvezi z reguliranimi neobveznimi navedbami.

31. Helenska vlada meni, da so zaščitena le vina, ki so taksativno našteta na seznamu tradicionalnih navedb v Prilogi III k Uredbi št. 753/2002. Vsaka navedba, ki se nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma na kakovost katerega koli drugega vina in za katero bi lahko uporabnik iz Skupnosti ali iz tretje države razumel, da je povezana z dodatnim tradicionalnim izrazom, zaščitenim v skladu s členoma 23 in 24 Uredbe št. 753/2002, naj bi se uporabljala protipravno in zato naj bi za proizvode, na katerih je ta navedba, veljale prepovedi člena 49 Uredbe št. 1493/1999.

32. Španska vlada opozarja na to, da se tradicionalna izraza „Reserva“ in „Gran Reserva“ v Španiji uporabljata za postopek staranja rdečega in belega vina ter rozeja in naj bi bila potrošnikom splošno znana. Vendar v Nemčiji ne obstaja postopek proizvodnje, priprave ali staranja vina, ki bi bil lahko povezan z izrazoma, kot sta „Réserve“ in „Grande Réserve“. Tako naj bi bila ta izraza v Nemčiji domišljijska izraza, ki posnemata tradicionalne izraze drugih držav članic in bi lahko zavajala potrošnike. Iz tega razloga bi lahko pri obeh izrazih „Réserve“ in „Grande Réserve“ šlo le za regulirano neobvezno navedbo. Ta izraza pa naj za nemška vina ne bi imela nobene izrecne pravne podlage v temeljni uredbi in naj bi bila nedopustna.

33. Komisija meni, da bi se označbe načelno lahko uporabile tudi takrat kot „druge navedbe“ v smislu člena 47(2)(c) in točke B(3) Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999, če bi se nanašale na dejanska stanja, navedena v členu 23 Uredbe št. 753/2002 (postopek proizvodnje, priprave ali staranja, kakovost, barva ali vrsta vina, kraj ali posebni dogodek, povezan z zgodovino vina). Člen 23 Uredbe št. 753/2002 ne prepoveduje uporabe „drugih navedb“ v smislu točke B(3) Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999. Ne bi bilo mogoče izključiti, da gre pri teh navedbah za informacije, ki so lahko koristne za potrošnike, v smislu člena 47(2)(c) Uredbe št. 1493/1999. Poleg tega naj bi načelna dopustnost uporabe kot „druge navedbe“ izhajala že iz člena 6(2) Uredbe št. 753/2002.

34. Komisija kot dodatne argumente navaja, da naj bi bila dejanska stanja, ki jih zajema člen 23 Uredbe št. 753/2002, tako široka, da bi ob domnevi prepovedi ostalo komaj še kakšno področje uporabe za „druge navedbe“ v skladu s točko B(3). Poleg tega bi bil nastanek novih „dodatnih tradicionalnih izrazov“ mogoč, le če bi se ti lahko pred registracijo uporabljali kot „druge navedbe“. Domneva prepovedi iz člena 23 Uredbe št. 753/2002 naj bi sicer nasprotovala namenu urejanja Uredbe št. 1493/1999, da bi bila po možnosti dovoljena uporaba neobveznih navedb zunaj reguliranega področja.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

35. Po mnenju H. S. Schneiderja je treba člen 24(2)(a) Uredbe št. 753/2002 razlagati tako, da gre za protipravno ponarejanje ali namigovanje le takrat, ko do njega pride v istem jeziku, v katerem je zaščiteni tradicionalni izraz. To naj bi izhajalo že iz natančnih navedb v posameznih jezikih na seznamu priloge k Uredbi št. 753/2002. Ta razlaga naj bi izhajala tudi iz tega, ker naj pri uporabi izraza v drugem jeziku ne bi obstajala nevarnost zavajanja, ki se zahteva za obstoj protipravnega ponarejanja ali namigovanja.

36. Zvezna dežela Porenje-Pfalz se glede drugega vprašanja za predhodno odločanje v svojih pisnih stališčih ni izrazila. Na obravnavi pa se je v zvezi z drugim vprašanjem za predhodno odločanje pridružila stališču Italije, Grčije in Komisije. Zastopa mnenje, da bi bila omejena prepoved prevajanja v nasprotju z zaščito tradicionalnih izrazov, ki obstajajo v drugih jezikih, ter s cilji notranjega trga in varstvom potrošnikov.

37. Po mnenju italijanske vlade je zaščita reguliranih tradicionalnih izrazov pred prilastitvijo, ponarejanjem ali namigovanjem nujno neodvisna od uporabljenega jezika. Za namigovanje gre vedno takrat, kadar bi lahko prevod pri potrošniku ustvaril prepričanje o povezavi s tradicionalnim izrazom v zaščitenem jeziku; to naj bi bilo v tej zadevi zaradi podobnosti uporabljenih izrazov latinskega izvora.

38. Tudi po mnenju grške vlade je uporaba zaščitenih izrazov prepovedana v vsakem jeziku. Povprečni evropski potrošnik naj bi po mnenju grške vlade poznal večino navedb iz Priloge III k Uredbi št. 753/2002 ne glede na jezik in bi povezoval te navedbe s kakovostjo vina. Te navedbe in izrazi na nalepki naj bi bile informacije, ki so pomembne pri odločitvi za nakup vina.

39. Španska vlada navaja, da je jezikovno gledano beseda „Réserve“ prevod španskega izraza „reserva“. Tak prevod naj bi bil v skladu s členom 48 Uredbe št. 1493/1999 prepovedan. Pri uporabi tradicionalnih izrazov v jeziku, za katerega so bili registrirani, naj bi šlo za protipravno ponarejanje ali namigovanje, pri prevodu pa za protipravno prilastitev.

40. Komisija prav tako meni, da bi bila uporaba zaščitenega pojma v drugem jeziku kot v izvirnem jeziku lahko protipravno ponarejanje ali namigovanje v smislu člena 24(2)(a) Uredbe št. 753/2002. Sicer člen 24(4), drugi pododstavek, določa, da zaščita tradicionalnega izraza velja samo za jezik, v katerem je naveden v Prilogi III. Toda to naj bi veljalo le za protipravno prilastitev, kar se kaže v členu 48 Uredbe – ta končno izrecno predvideva, da lahko do verjetnosti zmede ali nevarnosti zavajanja potrošnikov, ki se jima je treba izogniti, pride tudi pri prevodu označbe. Do zdaj naj se pravni položaj glede na prejšnjo Uredbo št. 881/98 ne bi spremenil. Predložitveno sodišče mora presoditi, ali in casu dejansko obstaja nevarnost zavajanja.

C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

41. Po mnenju H. S. Schneiderja je treba člen 24(2) Uredbe št. 753/2002 razlagati tako, da so tradicionalni izrazi, navedeni v Prilogi III, zaščiteni samo glede uporabe vin, ki izvirajo iz iste države proizvajalke kot zaščiten tradicionalni izraz. To sledi iz tega, da ima izvor vina v očeh potrošnikov poseben pomen. Tradicionalni izraz razvije svojo posebno sporočilno vrednost vedno le v povezavi s krajem izvora. Izraz „Réserve“ naj bi bil v praksi držav članic (npr. v Franciji) in tretjih državah zelo razširjen in naj se doslej ne bi preganjal kot protipravno namigovanje. Samo ta ozka razlaga obsega zaščite tega izraza naj bi bila v skladu z dejstvom, da so bila za zaščitene španske, portugalske in italijanske izraze dopuščena različna nacionalna merila drug poleg drugega in med izrazi niti ni protipravnega ponarejanja. Tako kot pri navedbah k drugemu vprašanju za predhodno odločanje tudi v zvezi s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje H. S. Schneider zastopa mnenje, da bi lahko bile glede na zaščitni namen uredbe prepovedane le take uporabe, pri katerih obstaja nevarnost zavajanja. Če je hkrati navedeno (nemško) pridelovalno območje, pa tveganje zamenjave s španskimi, portugalskimi in drugimi vini, za katera so bili posamezni izrazi zaščiteni, ravno ne obstaja.

42. Zvezna dežela Porenje-Pfalz se v svojih pisnih stališčih ni izrekla glede tretjega vprašanja za predhodno odločanje. Na obravnavi se je v zvezi s tretjim vprašanjem za predhodno odločanje strinjala s stališči Italije, Grčije in Komisije.

43. Italijanska vlada navaja, da naj bi bili tradicionalni izrazi v skladu s členom 24 Uredbe št. 753/2002 zaščiteni pred vsakim ponarejanjem in namigovanjem v celotni Evropski uniji. V tem okviru naj bi zaščita veljala izključno za vina, ki naj bi bila upravičena do zaščite in ki bi izvirala iz določene države članice proizvajalke. Tako naj bi bila na primer v tej zadevi zaščita tradicionalnih izrazov „Reserva“ za Španijo, „Riserva“ za Italijo, „Reserve“ za Grčijo, „Reserva“ za Portugalsko in „Reserve“ za Avstrijo pridržana izključno vinom, ki izvirajo iz zadevnih držav in so upravičena do zaščite – zato naj jih ne bi bilo mogoče v nobenem primeru uporabiti za označevanje vin iz Nemčije.

44. Grška vlada meni, da prepoved uporabe zaščitenih izrazov velja tudi za uporabo pri vinih iz drugih držav izvora, kot je država zaščitenega izraza.

45. Po mnenju Komisije je treba tretje vprašanje za predhodno odločanje razumeti ožje. Pri razlagi člena 24(2) Uredbe št. 753/2002 gre v bistvu za to, ali naj bi bila uporaba izraza „Reserve“ oziroma „Privat-Reserve“ za vina kategorije „kvalitetno vino pdpo“, proizvedena v Nemčiji, prepovedana, saj naj bi se navedla označba „Reserve“ v Prilogi III kot dodatni tradicionalni izraz za vina iste kategorije, proizvedena v Avstriji. Na to vprašanje je treba po mnenju Komisije, ki se mu pridružuje španska vlada, odgovoriti pritrdilno, saj naj bi bili v skladu s členom 24(2) Uredbe št. 753/2002 tradicionalni izrazi, navedeni v Prilogi III, pridržani vinom, s katerimi naj bi bili povezani, to pomeni vinom, ki pripadajo isti kategoriji vin. Tako naj bi bila označba „Reserve“ pridržana vinom kategorije „kvalitetno vino pdpo“, proizvedenim v Avstriji, in zaščitena pred protipravno prilastitvijo, ponarejanjem ali namigovanjem pri vinih iste kategorije iz drugih držav članic, torej tudi glede na vina kategorije „kvalitetno vino pdpo“, proizvedena v Nemčiji.

46. Tudi togost neobveznih označb vina, na katero opozarja BVerwG, naj ne bi utemeljila nobene druge razlage. Taka togost naj bi izhajala nujno iz vsake prepovedi protipravne prilastitve in naj bi zajemala samo enake, ne pa zgolj podobnih ali izpeljanih izrazov, kot je izraz „Privat-Reserve“. Ta izraz naj bi se lahko prosto uporabljal, dokler ne bi obstajalo protipravno ponarejanje ali namigovanje – kar pa mora presoditi nacionalno sodišče. Nazadnje naj bi bila razlaga, ki jo zagovarja, nujna zaradi učinkovitosti zaščite označb vina na skupnem trgu (effet utile).

V – Presoja generalne pravobranilke

A – Uvodne ugotovitve

47. Uredba št. 1493/1999 je uvedla novo skupno ureditev trga za vino. Pri razlagi, ki bo sledila, je zato treba upoštevati zgodovino nastanka Uredbe št. 1493/99, zlasti namerno strukturno spremembo temeljnih načel predpisov o označevanju glede na prejšnjo Uredbo (EGS) št. 2392/1989. ( 6 ) Za sistem Uredbe št. 2392/89 je bil v zvezi z označevanjem vin za mirna vina značilno načelo prepovedi, v skladu s katerim so se lahko uporabljale le označbe, izčrpno navedene v uredbi. ( 7 ) Prvotno so bile v skladu s členoma 11 in 12(1), prvi stavek, Uredbe št. 2392/89 – do določene omilitve z Uredbo št. 1427/96 ( 8 ) – prepovedane vse označbe, ki niso bile naštete v uredbi, razen nekaj izjem. ( 9 )

48. Ker se je izkazalo, da je bilo načelo prepovedi togo in da ne ustreza več potrebam trga, ga je po že omenjeni omilitvi leta 1996 v Uredbi št. 1493/1999 nadomestilo načelo dopustnosti, za katerega se uporablja tudi izraz načelo prepovedi zlorabe. S tem so bili predpisi o označevanju za mirna vina izenačeni s predpisi za peneče vino. ( 10 )

49. V skladu z načelom dopustnosti ali načelom prepovedi zlorabe so za mirna vina poleg neobveznih označb, navedenih v Uredbi št. 1493/1999, dovoljene vse nadaljnje koristne navedbe, če niso zakonsko prepovedane ali če ne vodijo k zavajanju potrošnikov. ( 11 ) Ta omilitev je bila označena tudi kot liberalizacija. Ta liberalizacija predpisov o označevanju vin je bila namenjena nadrejenemu cilju reforme, da se skupna ureditev trga za vino oblikuje tako prožno, da lahko sledi novemu razvoju. ( 12 )

50. Avtor uredbe se je zavedal, da imajo pravila o označevanju proizvodov iz vinskega sektorja pomembne učinke na njihovo trženje. ( 13 ) Tudi s tega vidika se lahko nadomestitev načela prepovedi z načelom dopustnosti ali načelom prepovedi zlorabe z razširjeno svobodo trgovca pri označevanju obravnava kot nov izraz ravnovesja med legitimnimi interesi proizvajalca in potrošnika. ( 14 )

51. Že vnaprej je treba pri razlagi pravil predpisov o označevanju vina paziti na to, da se nacionalni predpisi o označevanju ne nanašajo le na komercialne interese potrošnikov, ampak bi lahko imeli za posledico tudi omejitev prostega pretoka blaga. V tem oziru je treba v skladu z odločitvijo v zadevi Clinique ( 15 ) prepoved zavajanja v predpisih Skupnosti razlagati tudi in predvsem glede na prosti pretok blaga. ( 16 ) Nevarnost zavajanja potrošnikov ima lahko glede na zahteve prostega pretoka blaga prednost le takrat, kadar ima dovolj veliko težo. ( 17 ) Iz tega razloga bi želela posvariti pred zelo široko razlago dejanskih stanj zavajanja.

B – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

52. BVerwG želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 47(2)(c) ter točko 3 Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999 razlagati tako, da se lahko označbi „Réserve“ in „Grande Réserve“ oziroma „Reserve“ in „Privat-Reserve“ za vina, proizvedena v državi članici, načelno, to pomeni ne glede na vprašanje kolizije teh označb z označbami, navedenimi v Prilogi III k isti uredbi, uporabi kot „druge navedbe“ v smislu teh določb, če ta država članica ni sprejela nobenih predpisov v zvezi z uporabo teh označb kot „dodatnih tradicionalnih izrazov“ v smislu člena 47(2)(b) v povezavi s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi št. 1493/1999 v povezavi s členom 23 Uredbe št. 753/2002.

53. V členu 47(2) Uredbe št. 1493/1999 so navedene tri vrste podatkov. To so določeni obvezni podatki, ( 18 ) dovoljeni podatki pod določenimi pogoji in dovoljeni drugi podatki, vključno z informacijami, ki so lahko koristne za potrošnike. Obseg zaščite teh podatkov se določi glede na njihovo vsebino. Vendar sta v tej zadevi pomembni le obe vrsti dovoljenih podatkov.

54. Dodatni tradicionalni izrazi so neobvezne navedbe pod določenimi pogoji (regulirane neobvezne navedbe v predložitvenem sklepu). Pri dodatnih tradicionalnih izrazih v skladu s členom 23 Uredbe št. 753/2002 gre za „izraze, ki se običajno uporabljajo […] in se nanašajo na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma kakovost, barvo ali vrsto vina ali na kraj ali posebni dogodek, povezan z zgodovino vina, in so opredeljeni v zakonodajah držav članic o poimenovanju kakovostnih vin pdpo s poreklom na njihovem ozemlju“.

55. Člen 6 Uredbe št. 753/2002 je zaščitna klavzula za druge navedbe in za dodatne tradicionalne izraze. Uporaba drugih navedb v smislu Priloge VII, točka B(3), k Uredbi št. 1493/1999 je namreč natančneje opredeljena s členom 6 Uredbe št. 753/2002. V skladu s tem pravilom je uporaba drugih navedb pogojena s tem, da ne sme nastati tveganje, da bi se potrošnika zavajalo v zvezi z obveznimi in reguliranimi neobveznimi navedbami.

56. Člen 6(1) Uredbe št. 753/2002 po mojem mnenju ne napotuje na abstraktno nevarnost zavajanja. Razlaga člena 6 Uredbe št. 753/2002, da ta člen ureja abstraktno nevarnost zavajanja, bi bila v nasprotju z namenom načela dopustnosti ali prepovedi zlorabe, saj je za to načelo značilen konkreten, skoraj kazuističen vidik nevarnosti zavajanja. Abstraktno obravnavanje bi tudi nesorazmerno poseglo v legitimne interese proizvajalcev.

57. Nevarnost zavajanja ima v predpisih o označevanju vina podobno vlogo kot verjetnost zmede v predpisih o znamkah. Sodišče je v zvezi s to verjetnostjo zmede v nekoliko drugačnem kontekstu že ugotovilo, da je zakonodajalec Skupnosti hotel „z dopustitvijo uporabe znamk kot dopolnilo k označbi in predstavitvi penečih vin ter oglaševanjem teh proizvodov nujno pretehtati interese med varstvom potrošnikov na eni strani, zlasti pravico do tega, da se jih ne zavaja glede lastnosti blaga, in varstvom pravic intelektualne lastnine na drugi strani, zlasti z upravičenimi interesi imetnika znamke do njene uporabe in izkoriščanja v trgovini. To tehtanje bi bilo skorajda izničeno, če bi že sama verjetnost zmede, ki bi bila ugotovljena brez upoštevanja mnenja ali navad zadevnega potrošnika, zadoščala za prepoved uporabe zaščitene označbe kot znamke.“ ( 19 ) Člen 13(2)(b) Uredbe št. 2333/92 ( 20 ), ki tudi vsebuje prepoved uporabe določenih navedb zaradi nevarnosti zavajanja, je treba razlagati tako, „da za uporabo prepovedi te določbe ne zadošča ugotovitev, da se lahko znamka, ki vsebuje besedo iz označbe proizvodov, navedenih v tej določbi, kot taka zamenja s to označbo. Obenem je treba dokazati, da uporaba znamke dejansko lahko zavede potrošnika, na katerega se obrača, in zato vpliva na njegove ekonomske odločitve. Pri tem mora nacionalno sodišče odločiti o tem, kako bi povprečno obveščen, pozoren ter preudaren potrošnik to navedbo verjetno zaznal.“ ( 21 )

58. Formulacija člena 6 Uredbe št. 753/2002, ki temelji na konkretni nevarnosti zavajanja, zato ponazarja, da sama možnost prekrivanja z dejanskimi stanji, ki jih zajemajo regulirane navedbe, ne utemeljuje nedopustnosti druge navedbe. ( 22 ) Kot Komisija prepričljivo navaja, bi to zaradi obširnega področja uporabe navedb v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k uredbi občutno omejilo področje uporabe drugih navedb. ( 23 )

59. Drugačna razlaga bi bila tudi v nasprotju s ciljem reforme, ki je vzpostaviti svobodo pri trženju z dopustitvijo drugih nereguliranih navedb, in bi nameravano liberalizacijo predpisov o označevanju skoraj izničila skozi zadnja vrata. Bistven namen novih predpisov o označevanju je navsezadnje ravno v tem, da dovoljenost uporabe ni več togo odvisna od tega, ali je podano določeno regulirano dejansko stanje, ampak zgolj od tega, ali obstaja nevarnost zavajanja. Neobvezne navedbe naj bi bile po reformi po možnosti dovoljene zunaj reguliranega področja. Ker gre opredelitev dodatnega tradicionalnega izraza v skladu s členom 23 Uredbe št. 753/2002 zelo daleč, je ni mogoče razlagati tako, da ne preostane nič za druge navedbe in tako učinkuje v nasprotju s smislom člena 6(1) Uredbe št. 753/2002. ( 24 )

60. Presoja, ali je določena označba zavajajoča, je dejansko vprašanje, ki ga bo pojasnilo nacionalno sodišče v postopku v glavni stvari. ( 25 ) Ravno nasprotno, ne obstaja noben avtomatizem v smislu, da bi bila vsaka druga navedba načelno zavajajoča že samo zato, ker se nanaša na dejstva, ki so lahko urejena tudi z reguliranimi neobveznimi navedbami.

61. Pri tem ne spremeni ničesar niti argumentacija, da bi zaradi uporabe „druge navedbe“ pri označevanju vin neobveščeni potrošnik morda napačno domneval, da gre za regulirano, to pomeni zakonsko opredeljeno navedbo. Sicer je namen prepovedi zavajanja v predpisih o označevanju ta, da se pri prodaji vina izključi vsa ravnanja, ki bi lahko povzročila napačen vtis. ( 26 ) Vendar je pri tem, kot je bilo že omenjeno, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča nakazan konkreten način obravnavanja. ( 27 ) Popolnoma abstraktna nevarnost vtisa zaščitene označbe ne more povzročiti, da bi bila uporaba nereguliranih navedb nedopustna, dokler ni podano konkretno dejansko zavajanje potrošnika – to bi nasprotovalo tehtanju interesov med varstvom potrošnikov in varstvom lastninskih pravic trgovca, za katerega si prizadeva zakonodajalec Skupnosti. ( 28 ) Ta izjava mora veljati toliko bolj v reformiranih predpisih o označevanju vin. V nasprotnem primeru bi se načelo a priori dopustnosti nereguliranih navedb popolnoma zaobšlo: argument, da bi bilo mogoče vtis reguliranega izraza ustvariti, se navsezadnje lahko navede zoper vsako drugo navedbo. ( 29 )

62. Končno bi želela pojasniti še to, da dejstvo, da se izraz „Réserve“ nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja vina, še ne zadošča za to, da bi se prepovedala njegova uporaba za nemška vina. Za tako prepoved bi bilo treba bodisi dokazati konkretno nevarnost zavajanja bodisi bi morala uporabo izrecno prepovedati predpis.

63. Na prvo vprašanje za predhodno odločanje je torej treba odgovoriti tako, da je lahko navedba, ki se nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma na kakovost vina, dopustna kot regulirana neobvezna navedba v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999 pod pogoji, določenimi v njej in v členu 23 Uredbe (ES) št. 753/2002, in kot druga navedba v skladu s točko B(3) Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999.

C – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

64. BVerwG želi z drugim vprašanjem izvedeti, ali je treba člen 24(2)(a) Uredbe št. 753/2002 razlagati tako, da gre za protipravno ponarejanje ali namigovanje le takrat, če do njega pride v istem jeziku, v katerem je zaščiteni tradicionalni izraz.

65. V skladu s členom 24(2) Uredbe št. 753/2002 je tradicionalni izraz zaščiten pred „vsako protipravno prilastitvijo, ponarejanjem ali namigovanjem na povezanost z njimi, tudi če se zaščiteni izraz uporablja z izrazi, kakor so ‚vrsta‘, ‚tip‘, ‚slog‘, ‚ponaredek‘, ‚znamka‘ ali podobno“.

66. Podobno kot v nacionalnih pravnih redih velja v pravu Skupnosti načelo, da je treba besedilo razlagati dobesedno. Treba je ugotoviti običajen in naraven smisel besed v njihovi neposredni povezanosti v stavku. ( 30 ) Šele ko iz besedila določbe zaradi odstopanj, ki obstajajo med različnimi jezikovnimi različicami, ni mogoče doseči jasne in enotne razlage v spornem vprašanju, je treba pri razlagi izhajati iz cilja in celotnega sistema pravila. ( 31 ) Določbo sekundarnega prava Skupnosti, ki potrebuje razlago, je treba po možnosti razlagati tudi tako, „da je združljiva s pravili Pogodbe. Poleg tega je treba izvedbeno uredbo, če je mogoče, razlagati tako, da je združljiva z določbami temeljne uredbe“. ( 32 )

67. Očitno je, da med naštetimi prepovedanimi dejanskimi stanji v členu 24(2) Uredbe št. 753/2002 ni izrecno naveden prevod zaščitenega izraza. ( 33 ) V tem se člen 24(2) Uredbe št. 753/2002, ki je izvedbena uredba, ( 34 ) razlikuje tako od – na splošno po besedah enakega – člena 48 Uredbe št. 1493/1999, ki čisto splošno prepoveduje zavajanje v zvezi z vsemi vrstami obveznih in neobveznih navedb, in sicer izrecno tudi, „če se informacije uporabljajo v prevodu ali v zvezi z dejanskim izvorom ali z dodatki, kakor so ‚vrsta‘, ‚tip‘, ‚slog‘, ‚imitacija‘, ‚znamka‘ ali podobno“.

68. Molk izvedbene uredbe v zvezi z določenim dejanskim stanjem, ki je v temeljni uredbi (drugače) urejeno, ni vedno nenačrtovana pravna praznina. ( 35 ) Poleg tega je lahko ravno namen razlike med besedilom temeljne Uredbe št. 1493/1999 in izvedbene Uredbe št. 753/2002, zlasti glede na smisel in namen ureditve, tudi omejitev področja uporabe prepovedi. To, da prevod ni omenjen v členu 24(2) Uredbe št. 753/2002, po mojem mnenju ni naključje, ampak bolj zavestna opustitev vključitve prevodov v prepoved člena 48 Uredbe št. 1493/1999 in s tem omejitev obsega zaščite prepovedi, navedene v členu 48.

69. Taka razlaga je lahko le sistematično in teleološko utemeljena in upošteva naravo tradicionalnih izrazov. Poleg že nakazane razlike v besedilu uredb št. 1493/1999 in št. 753/2002 je za tradicionalne izraze značilen drugačen obseg zaščite v zvezi s prevodi kot v primeru zaščitenih označb porekla. ( 36 )

70. Uredba št. 753/2002 navaja zaščitene tradicionalne izraze v Prilogi III v tabeli, v kateri je poleg zadevnih vin in kategorij proizvodov izrecno naveden tudi jezik, v katerem je posamezen izraz zaščiten. Če Komisija v svojih navedbah k tretjemu vprašanju za predhodno odločanje pravilno opozarja na to, da velja zaščita tradicionalnih označb samo za kategorije vin, navedenih v Prilogi ( 37 ) (kvalitetno vino pdpo), ni mogoče, da bi drugače veljalo za jezike, ki so v tej prilogi navedeni enakovredno s kategorijo vin – priloga je v zvezi z vsemi kategorijami, ki so v njej navedene, v enaki meri specifikacija področja uporabe prepovedi ponarejanja.

71. Člen 24 Uredbe št. 753/2002 potrjuje to razlago, saj v skladu z njegovim odstavkom 4, drugi pododstavek, velja zaščita tradicionalnega izraza izrecno samo za jezik(-e), v katerem(-ih) je naveden v Prilogi III. V povezavi z zavestno izpustitvijo prevoda v prepovedi ponarejanja člena 24(2) Uredbe št. 753/2002 iz tega jasno izhaja, da je lahko prepovedana le uporaba zaščitenega izraza v njegovem jeziku, to pomeni registriranem izvirnem jeziku.

72. Želim opozoriti še na to, da je člen 24 Uredbe št. 753/2002 specialni predpis za dodatne tradicionalne izraze v primerjavi s členom 48 Uredbe št. 1493/1999. V skladu s splošnim pravnim načelom lex specialis derogat legi generali ( 38 ) ima specialni predpis prednost. Člen 48 Uredbe št. 1493/1999 vsebuje splošno prepoved zavajanja za vse navedbe, ki so mogoče glede na uredbo. Člen 24 Uredbe št. 753/2002 pa nasprotno omejevalno konkretizira prepoved zavajanja samo za eno kategorijo navedb – dodatne tradicionalne izraze. Taka razlaga izvedbene Uredbe Komisije št. 753/2002 je združljiva tudi s temeljno Uredbo št. 1493/1999.

73. Tudi razlaga, ki upošteva smisel in namen pravila, podpira ta izid. Smisel in namen uvedbe nereguliranih „drugih navedb“ kot dodatnih tradicionalnih izrazov je liberalizacija predpisov o označevanju v smislu prepovedi zlorabe. ( 39 ) Če skuša torej sama uredba preprečiti le še izrecno prepovedane navedbe, je očitno, da se dejanska stanja prepovedi, ki jih vsebuje, ne smejo široko razlagati, preko njihovega besedila, v nasprotju z razveljavitvijo načela prepovedi.

74. Nasprotno je treba spremembo v paradigmi, usmerjeno proti načelu prepovedi zlorabe, pri teleološki razlagi upoštevati v tem smislu, da je abstraktna prepoved prevodov upravičena samo takrat, kadar ti prevodi per se utemeljujejo nevarnost zavajanja. Na tej premisi temelji na primer prepoved prevajanja zaščitenih označb porekla in drugih geografskih označb, saj večina tako zaščitenih navedb, zlasti navedb o poreklu, pomeni potrošniku v drugih jezikih isto kot v izvirnem jeziku. Tudi prevodi teh izrazov kažejo večinoma nedvomno na zaščiteno blago oziroma storitev in že zato per se lahko zavajajo. Tako bo potrošnik takoj pomislil na sir, proizveden v določeni italijanski regiji, kadar bo slišal izraz „Parmigiano“, enako asociacijo pa bo imel tudi pri prevodu „Parmesan“. Ravno ta enakovrednost prevoda z zaščitenim pojmom je ratio legis splošne prepovedi prevodov v predpisih o označevanju. ( 40 )

75. Iz take enakovrednosti obsega zaščite ni mogoče izhajati zlasti pri tradicionalnih izrazih, v nasprotju z zaščitenimi označbami porekla ( 41 ), zaradi česar tu prepoved prevajanja ni upravičena. Tradicionalni izraz se odlikuje ravno po tem, da je kot tak v določenem jeziku v tradiciji države izvora trdno zasidran in ima tudi samo v tem jeziku za potrošnika poseben pomen in izzove z njim povezane asociacije. To je razlog, zakaj uredba (v nasprotju na primer s sortami vinske trte, ki vsebujejo geografsko označbo, v Prilogi II k uredbi) te izraze ščiti samo v določenem jeziku. Medtem ko navedba sorte vinske trte ali določenega geografskega porekla, kot omenjeno, pomeni v vseh jezikih isto, ima tradicionalni izraz v različnih jezikih popolnoma različne konotacije, saj temelji na posameznih lokalnih tradicijah oziroma nanje napotuje. Verjetnost zmede in s tem nevarnost zavajanja, ki je značilna za prevod pri drugih navedbah, pri tradicionalnih izrazih ni podana.

76. To razumemo takoj, če se vprašamo, s katerim od različnih zaščitenih izrazov naj bi bila utemeljena konkretna verjetnost zmede, na primer z navedbo francoskega izraza „Grande Réserve“, grškega izraza „Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)“, španskega izraza „Gran Reserva“ ali portugalskega izraza „grande reserva“ ali „Super reserva“? Miselna igra nazorno potrjuje, da je tradicionalni izraz edinstven in razločljiv samo na podlagi jezika, v katerem je zaščiten. ( 42 ) Prepoved prevajanja teh izrazov bi nasprotovala duhu uredbe, ki dopušča, da se lahko pravzaprav v vsaki državi isti izraz v lastnem jeziku ločeno zaščiti. ( 43 ) Zaradi tega ni mogoče sprejeti trditve španske vlade v zvezi s prevodi.

77. Zakonodajalec Skupnosti se je zavestno odpovedal prepovedi prevajanja za vina, ki niso vina iste kategorije, in je s tem omejil obseg zaščite tradicionalnih izrazov na njihov jezik, tako da to ne more veljati smo za prilastitev, ampak mora veljati enako za vsa dejanska stanja iz člena 24(2) Uredbe št. 753/2002, torej tudi za ponarejanje in namigovanje. V nasprotnem primeru bi bila zavestna odpoved prepovedi prevajanja popolnoma brez pomena.

78. Na koncu želim poudariti, da bi uporaba nemškega izraza „Reserve“ za nemška vina glede na Prilogo III k Uredbi št. 753/2002, s katero je bil ta izraz registriran za avstrijska vina, vendarle pomenila protipravno prilastitev, ki bi jo bilo treba preganjati tudi v Nemčiji. Uporaba izpeljanega izraza (na primer Privatreserve) ter prevodov (na primer Réserve v francoskem jeziku) pa ni prepovedana s členom 24(4), drugi pododstavek, Uredbe št. 753/2002.

79. Na drugo vprašanje za predhodno odločanje je torej treba odgovoriti, da gre za protipravno ponarejanje ali namigovanje v smislu člena 24(2)(a) Uredbe št. 753/2002 takrat, kadar do njega pride v jeziku, v katerem je zaščiteni tradicionalni izraz.

D – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

80. BVerwG želi s tretjim vprašanjem izvedeti, ali je treba člen 24(2) Uredbe št. 753/2002 razlagati tako, da so tradicionalni izrazi, navedeni v Prilogi III, zaščiteni samo glede na vina, ki izvirajo iz iste države članice proizvajalke kot zaščiteni tradicionalni izraz.

81. Pri tem je treba sicer Komisiji pritrditi, da gre lahko v tej zadevi le za vina iste kategorije (kategorija „kvalitetno vino pdpo“), saj je tradicionalni izraz povezan le s to kategorijo. ( 44 ) Omejitev vprašanja za predhodno odločanje na uporabo izraza „Reserve“ oziroma „Privat-Reserve“ bi bilo nasprotno napačno, saj je šlo v postopku v glavni stvari tudi za francoska izraza „Réserve“ in „Grande Réserve“. Ravno tako ne vidim nobenega razloga, da bi se vprašanje za predhodno odločanje omejilo samo na uporabo za vina iz Nemčije.

82. V tej zadevi je treba pritrditi državam članicam intervenientkam in Komisiji, da zaščita, zagotovljena v členu 24(2) izvedbene uredbe, ne more biti omejena na zaščito v razmerju do vin iz države izvora označbe.

83. Drugače kot v zvezi z jezikom izrazov iz besedila uredb št. 1493/1999 in št. 753/2002 v zvezi z izvorom vin, označenih z zaščitenim izrazom, ni mogoče razbrati nobenih omejitev. Zaščita mora veljati v vsej Skupnosti, da bi bila učinkovita, in s tem a fortiori za vina iz drugih držav članic, sicer bi bila zaščita tradicionalnih izrazov, ki jo zagotavlja pravo Skupnosti, brez pomena, kar bi spodkopalo poln učinek prava Skupnosti (razlaga v skladu z effet utile).

84. Ravno v tem je smisel predpisa prava Skupnosti, katerega namen je določitev enotnega standarda zaščite na celotnem ozemlju Skupnosti. V nasprotju z nacionalnimi pravili o zaščiti je dodana vrednost predpisa prava Skupnosti ravno v zaščiti izraza – v lastnem jeziku – pred uporabo v drugih državah članicah za vina, ki so tam proizvedena. Komisija v svojih stališčih pravilno opozarja na to, da se zaščita tradicionalnega izraza na ravni prava Skupnosti navezuje na dejstvo, da ima izraz pomen, ki presega nacionalni trg. ( 45 )

85. Na tretje vprašanje za predhodno odločanje je zato treba odgovoriti, da tradicionalni izrazi niso zaščiteni samo glede uporabe za vina, ki izvirajo iz iste države članice proizvajalke kot zaščiteni tradicionalni izraz. Zaščita velja za celotno Evropsko unijo.

VI – Predlog

86. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja Bundesverwaltungsgericht odgovori tako: 1. Navedba, ki se nanaša na postopek proizvodnje, priprave ali staranja oziroma na kakovost vina, ni dopustna izključno kot regulirana neobvezna navedba v skladu s točko B(1)(b), peta alinea, Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999 pod pogoji, določenimi v njej in v členu 23 Uredbe (ES) št. 753/2002, ampak je lahko dopustna kot druga navedba v skladu s točko B(3) Priloge VII k Uredbi (ES) št. 1493/1999, kadar zaradi tega v konkretnem primeru ni nevarnosti zavajanja. 2. Člen 24(2)(a) Uredbe (ES) št. 753/2002 je treba razlagati tako, da gre za protipravno ponarejanje ali namigovanje takrat, kadar do njega pride v jeziku, v katerem je zaščiteni tradicionalni izraz. 3. Člen 24(2) Uredbe (ES) št. 753/2002 je treba razlagati tako, da je zaščita tradicionalnih izrazov, navedenih v Prilogi III, neodvisna od tega, iz katere države članice proizvajalke izvirajo vina, za katera se uporabljajo tradicionalni izrazi, in velja za celotno Skupnost.

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) UL L 179, str. 1.

( 3 ) UL L 118, str. 1.

( 4 ) UL L 241, str. 15.

( 5 ) To nazorno in tudi drastično primerjavo je na ustni obravnavi navedla grška vlada, da bi opozorila na nujnost ozke razlage uredb št. 1493/1999 in št. 753/2002.

( 6 ) Uredba Sveta (EGS) št. 2392/89 z dne 24. julija 1989 o določitvi splošnih pravil za označevanje in predstavitev vin in vinskega mošta (UL L 232, str. 13). Tej uredbi se je pridružila še Uredba Komisije (EGS) št. 3201/90 z dne 16. oktobra 1990 o izvedbenih pravilih za označevanje in predstavitev vin in vinskega mošta (UL L 309, str. 1).

( 7 ) Sodišče je v sodbi z dne 5. julija 1995 v zadevi Voisine (C-46/94, Recueil, str. I-1859, točki 22 in 27) z napotilom na člena 11 in 12 Uredbe št. 2392/89 ugotovilo, da ta dva kažeta voljo zakonodajalca Skupnosti, da v tej uredbi sprejme podrobno in popolno ureditev označevanja in predstavitve vin, in da ta člena izčrpno določata, katere navedbe na etiketi so dopustne za označevanje kakovostnega vina pdpo.

( 8 ) Uredba Sveta (ES) št. 1427/96 z dne 26. junija 1996 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2392/89 o določitvi splošnih pravil za označevanje in predstavitev vin in vinskega mošta (UL L 184, str. 3).

( 9 ) Glej Hieronimi, „Grands Crus“ auch bei deutschem Wein? Rechtliche Möglichkeiten einer Weinlagen-Klassifizierung in Deutschland, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5/97, str. 539–564 (548). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Geelhoeda, predstavljene 14. marca 2002 v zadevi Borie Manoux (C-81/01, Recueil, str. I-9259, točka 29), v katerih je bilo v zvezi z uporabo označbe za vina, ki ni bila urejena s pravom Skupnosti, ugotovljeno, „da vsaka označba na etiketi kakovostnega vina pdpo zahteva izrecno pravno podlago v Uredbi št. 2392/89.“

( 10 ) V uvodni izjavi 10 Uredbe št. 753/2002 je določeno: „Z Uredbo (ES) št. 1493/1999 je usklajeno označevanje vseh proizvodov vinskega sektorja na podlagi že obstoječega vzorca za peneča vina, tako da je dovoljena uporaba izrazov, ki niso izrecno urejeni v zakonodaji Skupnosti, pod pogojem, da so ti izrazi točni. Pravila za izvajanje te uredbe bi zato bilo treba prav tako uskladiti z uporabo vzorca za peneča vina, hkrati pa zagotoviti, da ni nobenega tveganja zamenjave teh drugih izrazov z izrazi, urejenimi z zakonodajo Skupnosti, in da je njihova uporaba dopustna samo, če nosilci dejavnosti, ki dvomijo, lahko dokažejo njihovo točnost.“

( 11 ) Mickel/Bergmann, Weinwirtschaft in der EU, v: Handlexikon der Europäischen Union, 3. izdaja, 2005, točka 5, ključna beseda „Weinbezeichnung“.

( 12 ) Uvodna izjava 7 Uredbe št. 1493/1999.

( 13 ) V uvodni izjavi 50 Uredbe št. 1493/1999 je določeno: „Opis, označevanje in predstavitev proizvodov, ki so zajeti v tej uredbi, pomembno vplivajo na njihovo trženje; ta uredba naj zato s tem v zvezi določi pravila, ki upoštevajo legitimne interese potrošnikov in proizvajalcev in pospešujejo nemoteno delovanje notranjega trga in proizvodnjo kakovostnih proizvodov; temeljna načela teh pravil naj zagotovijo obvezno uporabo nekaterih podatkov, s katerimi se lahko opredeli proizvod in se potrošnikom lahko priskrbijo nekatere pomembne informacije, in optimalno uporabo drugih informacij na podlagi predpisov Skupnosti ali ob upoštevanju predpisov o preprečevanju goljufij.“

( 14 ) Glej Koch, Neues vom Weinrecht, Neue juristische Wochenschrift – NJW 2004, str. 2135, 2136. Avtor poudarja, da naj bi liberalizacija predpisov o označevanju vzpostavila več transparentnosti in informacij za potrošnika s pozitivnimi učinki za prodajo. Vendar opozarja tudi na to, da naj s tem odgovor na vprašanje, katere informacije so omejeno dopustne na podlagi prepovedi zavajanja ali pa nedopustne zaradi že normiranih navedb, ne bi postal preprostejši.

( 15 ) Sodba z dne 2. februarja 1994 v zadevi Clinique Laboratories in Estée Lauder Cosmetics (C-315/92, Recueil, str. I-317, točka 12 in naslednje). V točki 14 te sodbe je Sodišče ugotovilo, da člen 30 Pogodbe ES (postal člen 28 ES) prepoveduje ovire za prosti pretok blaga, ki izhajajo iz tega, da bi moralo blago ustrezati določenim predpisom (kot denimo v zvezi z njihovim označevanjem, obliko, dimenzijami, težo, sestavo, predstavitvijo, etiketiranjem in embalažo), celo takrat, ko ti predpisi veljajo za vse proizvode brez razlikovanja, če uporabe teh predpisov ni mogoče utemeljiti z ciljem, ki je v splošnem interesu in ima prednost pred zahtevami prostega pretoka blaga.

( 16 ) Glej Zipfel, Der lebensmittelrechtliche Täuschungsschutz im Blickfeld des EG-Rechts, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5–6/1994, str. 557, 564.

( 17 ) Sodba z dne 26. novembra 1996 v zadevi Graffione (C-313/94, Recueil, str. I-6039, točka 24). Sodišče v tej sodbi izrecno napotuje na sodbo Clinique.

( 18 ) V skladu s Prilogo VII k Uredbi št. 1493/1999 so na primer take navedbe prodajno označevanje proizvoda, nominalni volumen, dejanski volumenski delež alkohola, številka serije v skladu z Direktivo Sveta 89/396/EGS z dne 14. junija 1989 o podatkih ali oznakah za omogočanje identifikacije serije, ki ji živilo pripada.

( 19 ) Sodba z dne 28. januarja 1999 v zadevi Sektkellerei Kessler (C-303/97, Recueil, I-513, točka 32). Ta zadeva se je nanašala na verjetnost zmede pri označevanju nemškega sekta. Vprašanje je bilo, ali je uporaba znamke sekta „Kessler Hochgewächs“ zaradi abstraktne verjetnosti zmede z označbo „Riesling-Hochgewächs“ na splošno prepovedana, ki je tako po pravu Skupnosti kot po nacionalnem pravu pridržana vinom, ki so proizvedena izključno iz grozdja sorte vinske trte riesling. Tudi po mnenju generalnega pravobranilca Fenellyja ne zadošča abstraktna verjetnost zmede (sklepni predlogi, predstavljeni 29. septembra 1998 v zadevi Sektkellerei Kessler).

( 20 ) Uredba Sveta (EGS) št. 2333/92 z dne 13. julija 1992 o določitvi splošnih pravil za označevanje in predstavitev penečih in gaziranih penečih vin (UL L 231, str. 9). V členu 13(2) te uredbe je določeno: „Kjer so označevanje, predstavitev in oglaševanje proizvodov iz člena 1(1) razširjeni z blagovnimi znamkami, ne smejo te blagovne znamke vsebovati nobenih besed, zlogov, znakov ali slik, ki:

a) lahko povzročijo zmedo ali zavedejo osebe, katerim so namenjene, v smislu člena odstavka 1, ali

b) jih je možno zamenjati z oznako ali delom oznake namiznega vina, kakovostnega namiznega vina, pridelanega na določenem pridelovalnem območju, vključno s kakovostnim penečim vinom pdpo ali uvoženim vinom, katerega označevanje urejajo določbe Skupnosti, ali z oznako katerega koli proizvoda iz člena 1(1) ali pa so enake oznakam takšnih proizvodov, razen če so proizvodi, uporabljeni za pripravo cuvéeja teh penečih vin, upravičeni do takšne oznake ali predstavitve.“

( 21 ) Sodba Sektkellerei Kessler (navedena v opombi 19, točka 38).

( 22 ) Tudi v strokovni literaturi se kot primer za „druge navedbe“, dopustne v skladu s točko B(3), navajajo zlasti navedbe o „načinu pridobivanja, postopku izdelave itd.“, to pomeni navedbe, ki se glede urejenega dejanskega stanja prekrivajo z navedbami v skladu s točko B(1)(b), peta alinea: Koch, n. n. m. (opomba 14), str. 2136.

( 23 ) Stališča Komisije, točka 17.

( 24 ) Ta razlaga ima prednost, da spodbuja nadaljnji razvoj tradicionalnih izrazov. Tako se je ravno glede na Prilogo III k Uredbi št. 753/2002 v Avstriji dodatni tradicionalni izraz „Reserve“ izoblikoval v nemškem jeziku. Tako je mogoče v Franciji najti na primer vina z označbo „tête de cuvée“. Uporaba tradicionalnega izraza „cuvée“ je bila urejena v razveljavljenem francoskem Code du vin (glej člen 284(4), drugi pododstavek, Code du vin) in se je nanašala na metode pridelave. Ta predpis je izrecno in izjemoma izvzel uporabo izraza „cuvée“ iz načela prepovedi, ki je prevladoval v takratnih predpisih o vinu (glej Lamborelle, J.-C., Pillot, J., Code du vin 1999 commenté et annoté, Causse, 1999, str. 241 in naslednje). Novi francoski predpisi o vinu vsebujejo podobna pravila v členu L 644-2 Code rural, vendar ta navedba ni vnesena v Prilogo III k Uredbi št. 753/2002.

( 25 ) Sodba Sektkellerei Kessler (navedena v opombi 19, točka 36). Nacionalno sodišče mora presoditi, ali je označevanje, znamka ali oglaševanje morda zavajajoče. Na podlagi okoliščin posameznega primera mora preizkusiti, ali se lahko znamka ali njeni sestavni deli ob upoštevanju pričakovanja potrošnika, ki mu je namenjena, zamenja s celotno označbo ali le enim delom te označbe določenih vin. Pri tem se mora, kot izhaja tudi iz sodne prakse Sodišča, nacionalno sodišče opreti na domnevno pričakovanje povprečno obveščenega, pozornega in preudarnega potrošnika.

( 26 ) Sodba z dne 25. februarja 1981 v zadevi Weigand (56/80, Recueil, str. 583, točka 18).

( 27 ) Sodba Sektkellerei Kessler (navedena v opombi 19, točki 32 in 33); sodba z dne 24. oktobra 2002 v zadevi Borie Manoux (C-81/01, Recueil, str. I-9259, točka 27 in naslednje).

( 28 ) Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Geelhoeda k sodbi Borie Manoux (navedena v opombi 9, točka 47).

( 29 ) Prav tako nemško BVerwG, sklep z dne 27. marca 2002 – BVerwG 3 B 62.02, LMRR 2003, 61, zagovarja Koch, Was der Weintrinker beim Stichwort „feinherb“ denkt, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 4/2003, 458 in naslednje. Tu bi želela napotiti še na sodbo z dne 20. marca 2003 v zadevi LTJ Diffusion (C-291/00, Recueil, str. I-2799) v zvezi z razlago člena 5(1)(a) Prve direktive Sveta 89/104/EWG z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1).

( 30 ) Oppermann, Europarecht, 3. izdaja, 2005, str. 207.

( 31 ) Sodba z dne 21. novembra 1974 v zadevi Moulijn proti Komisiji (6/74, Recueil, str. 1287, točki 10 in 11).

( 32 ) Sodba z dne 24. junija 1993 v zadevi Tretter (C-90/92, Recueil, str. I-3569, točka 11).

( 33 ) Ta ugotovitev ne velja le za nemško jezikovno različico, ampak na primer tudi za slovensko, angleško, francosko, špansko in italijansko.

( 34 ) Iz navajanja pravne podlage Uredbe št. 753/2002 jasno izhaja, da je ta izvedbena uredba temeljne Uredbe št. 1493/1999. Pravna podlaga Uredbe št. 753/2002 sta namreč Pogodba ES in Uredba št. 1493/1999.

( 35 ) Glej moje sklepne predloge, predstavljene 6. marca 2007 v zadevi Bonn Fleisch (C-1/06, ZOdl., str. I-5609, točka 40).

( 36 ) Sodba z dne 25. junija 2002 v zadevi Dante Bigi (C-66/00, Recueil, str. I-5917), sklepni predlogi generalnega pravobranilca Légerja, predstavljeni 9. oktobra 2001 v tej zadevi, točka 50, na to se sklicujejo sklepni predlogi generalnega pravobranilca Mazáka, predstavljeni 28. junija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-132/05, še nerešena zadeva pred Sodiščem, točka 42). Generalni pravobranilec Mazák se za obrazložitev, da je prevod zaščitene označbe porekla zaščiten v enakem obsegu kot registrirana zaščitena označba porekla sama, sklicuje na jasno besedilo člena 13(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2081/92 z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 208, str. 1), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 510/2006 z dne 20. marca 2006 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 93, str. 12), ki vsebuje izrecno prepoved prevajanja.

( 37 ) Stališča Komisije, točke 24 in od 27 do 29. Glej tudi sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Italija proti Komisji (C-283/02, neobjavljena v ZOdl., točka 40).

( 38 ) Glej na primer sklepne predloge generalnega pravobranilca Geelhoeda, predstavljene 4. julija 2002 v zadevi Komisja proti Avstriji (C-221/00) in sodbo z dne 23. januarja 2003 v združenih zadevah Sterbenz in Hang (C-421/00, C-426/00 in C-16/01, Recueil, str. I-1007, točka 48) ter sklepne predloge generalnega pravobranilca Geelhoeda, predstavljene 7. marca 2002 v zadevi Linhart in Biffl (C-99/01, Recueil, str. I-9375, točka 29).

( 39 ) S tem se uredba loti splošnega strukturnega načela javnega prava, v skladu s katerim posameznik načelno lahko svobodno ravna, če konkretno dejanje ni izrecno prepovedano. Tu je mogoče najti povezavo s splošnim pravnim načelom „nullum crimen sine lege certa, praevia, scripta et stricta“. S tem načelom se namreč v kazenskem pravu in v nadaljnjem tudi v javnem pravu upošteva ideja o omejitvah, ki izvirajo iz splošne svobode ravnanja posameznika. V pravu ES velja splošna svoboda delovanja kot del temeljnih svoboščin, ki se jih obravnava kot sredstvo varstva pred ravnanjem vseh javnih organizacij držav članic ter načelno tudi organov Skupnosti, ki bi odstopalo od pravil (glej Müller-Graff, P.-C., Die konstitutionelle Rolle der binnenmarktlichen Grundfreiheiten im neuen europäischen Verfassungsvertrag, v: Köck, H.-F., Lengauer A., Ress G. (ur.), Europarecht im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Peter Fischer, Dunaj, 2004, str. 373.

( 40 ) To je zelo jasno poudaril generalni pravobranilec Léger v sklepnih predlogih, predstavljenih 9. oktobra 2001 v zadevi Dante Bigi (C-66/00, Recueil, str. I-5917). Da bi obrazložil, zakaj je treba označbo „Parmesan“ obravnavati kot kršitev varstva označbe porekla „Parmigiano Reggiano“ v smislu člena 13(1), pododstavek 1, točki (a) in (b), Uredbe št. 2081/92, se ne opre le na obstoj prevoda, čeprav uredba izrecno prepoveduje prevode. Nasprotno utemeljuje, da je prevedeni izraz zvest prevod zaščitenega izraza „Parmigiano Reggiano“, saj „izraža zgodovinske, kulturne, pravne in gospodarske danosti, ki so povezane z registrirano označbo in proizvodi, ki spadajo pod to registracijo“ (točka 50), in s tem neposredno naveže na asociativni učinek prevoda.

( 41 ) Te uživajo zlasti visoko zaščito in jih je zato treba strogo razmejiti od drugih navedb, ki označujejo vino. Glej k temu ozko razlago Sodišča v sodbi z dne 12. maja 2005 v zadevi Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia (C-347/03, ZOdl., str. I-3785, točki 96 in 97). Za geografske označbe porekla velja v splošnih predpisih o označbah, kot je bilo že na začetku obrazloženo, v skladu s sodno prakso Sodišča in glede na jasno besedilo člena 13(1) Uredbe št. 2081/01 obširna prepoved prevajanja: sodba Dante Bigi (navedena v opombi 36 zgoraj); sklepni predlogi generalnega pravobranilca Légerja, predstavljeni 9. oktobra 2001 v tej zadevi, točka 50, sklepni predlogi generalnega pravobranilca Mazáka, predstavljeni 28. junija 2007 v zadevi Komisija proti Zvezni republiki Nemčiji (C-132/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 42).

( 42 ) K različnosti označb „Ruby“ in „Rubino“ za porto glej sodbo Sodišča z dne 3. marca 2005 v zadevi Italija proti Komisiji (C-283/02, neobjavljena v ZOdl., točka 77 in naslednje).

( 43 ) V nadaljevanju želim opozoriti na to, da sta francoska izraza „Réserve“ in „Grande réserve“ zaščitena v Franciji od 19. avgusta 1921. Razveljavljeni Code du vin (glej člen 284(4), drugi pododstavek, Code du vin) vsebuje posebne določbe za izraza „Réserve“ in „Grande réserve“ (glej Lamborelle, J.-C., Pillot J., n. n. m. [Fn. 25], S. 241 f.). Ta Code du vin ne velja več od 6. septembra 2003. Zdi se, da novi francoski predpisi o vinu (Ordonnance no 2006-1547 du 7 décembre 2006 relative à la valorisation des produits agricoles, forestiers ou alimentaires et des produits de la mer) urejajo dopustnost uporabe izrazov „Réserve“ in „Grande réserve“ z generalno klavzulo člena L 644-2 Code rural. V Španiji člen 3(2) zakona 24/2003 (Ley 24/2003, de 10 de julio, de la Viña y del Vino, http://noticias.juridicas.com/base_datos/Admin/l24-2003.t1.html) ureja izraza „Reserva“ in „Gran reserva“ in določa zelo natančne predpostavke za metode staranja in procese. V primerjavi s starimi in novimi francoskimi predpisi določajo španski predpisi zelo natančno, pri katerih metodah staranja se lahko uporabi izraz „Reserva“ in „Gran reserva“. V Franciji se opozarja na to, da uporaba izrazov „Réserve“ in „Grande réserve“ ne sme povzročiti nobene nevarnosti zamenjave z označbami porekla za vina.

( 44 ) Glej tudi sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Italija proti Komisiji (C-283/02, neobjavljena v ZOdl., točka 32 in naslednje).

( 45 ) Stališča Komisije, točka 32.