ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
101

Poleg tega v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso pojem državne pomoči ne vključuje državnih ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji in so zato vnaprej selektivni, kadar to razlikovanje izhaja iz narave ali sistematike sistema, v katerega spadajo (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedene sodbe Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, točka 42; Portugalska proti Komisiji, točka 52, in British Aggregates proti Komisiji, točka 83, ter sodbo z dne 15. novembra 2011 v združenih zadevah Komisija in Španija proti Government of Gibraltar in Združenemu kraljestvu, C-106/09 P in C-107/09 P, ZOdl., str. I-11113, točka 145).
57

Poleg tega, ker člen 48 PDEU določa koordinacijo zakonodaj držav članic na področju socialne varnosti, in ne njihove uskladitve, pravila Pogodbe DEU o prostem pretoku zavarovani osebi ne morejo zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico s stališča socialne varnosti nevtralna, še zlasti glede dajatev za primer bolezni ali potrebe po pomoči in postrežbi. Ob upoštevanju razlik med sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo to področje, je namreč lahko taka preselitev, odvisno od primera, s finančnega vidika bolj ali manj ugodna za zadevno osebo (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 19. marca 2002 v združenih zadevah Hervein in drugi, C-393/99 in C-394/99, Recueil, str. I-2829, točke od 50 do 52; zgoraj navedeno sodbo von Chamier-Glisczinski, točki 84 in 85, in sodbo z dne 15. junija 2010 v zadevi Komisija proti Španiji, C-211/08, ZOdl., str. I-5267, točka 61 in navedena sodna praksa).
1.

Predložitveno sodišče, ki odloča o opustitveni tožbi, ki jo je v javnem interesu v imenu potrošnikov vložil z nacionalno zakonodajo določen organ, je pristojno, da ob upoštevanju člena 3(1) in (3) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah presodi nepoštenost pogoja iz splošnih pogojev potrošniških pogodb, s katerim ponudnik enostransko spremeni stroške, povezane s storitvijo, ki jo je treba zagotoviti, ne da bi jasno opisal metodo določitve navedenih stroškov ali navedel tehten razlog za to spremembo. Pri tej presoji mora navedeno sodišče preveriti predvsem, ali so ob upoštevanju vseh pogojev iz splošnih pogojev potrošniških pogodb, med katere spada sporni pogoj, in nacionalne zakonodaje, ki določa pravice in obveznosti, ki lahko obstajajo poleg določenih v zadevnih splošnih pogojih, razlogi oziroma metoda spreminjanja stroškov, povezanih s storitvijo, ki jo je treba zagotoviti, navedeni jasno in razumljivo, in če je to potrebno, ali imajo potrošniki pravico pogodbo odpovedati.
58

Zato – kot je opisano zgoraj – lahko splošnost pogoja, ki je določen v členu 283 zakona o davku in ne upošteva osebnega in družinskega položaja zadevnih davčnih zavezancev, postavlja v slabši položaj osebe, kot je pritožnik, ki so izkoristile možnosti, ki jih imajo na podlagi pravil o prostem gibanju delavcev, in je zato očitno neskladna z zahtevami Pogodb, kakršne izhajajo iz člena 45 PDEU.
14

Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(3) PEU ter člena 2 in 22 Šeste direktive razlagati tako, da na področju DDV nasprotujejo nacionalni določbi, ki določa samodejno ustavitev postopkov, ki tečejo pred davčnim sodiščem tretje stopnje, če so se začeli z vložitvijo tožbe na prvi stopnji več kot deset let pred začetkom veljavnosti te določbe in davčna uprava v postopkih pred prvostopenjskim in pritožbenim sodiščem ni uspela, pri čemer zaradi navedene samodejne ustavitve odločba drugostopenjskega sodišča postane pravnomočna, terjatev, ki jo uveljavlja davčna uprava, pa ugasne.
1

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 7 Sklepa Pridružitvenega sveta št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS ter Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 11, str. 10, v nadaljevanju: Sporazum o pridružitvi EGS-Turčija).
26

Navedeni organ je v tej odločbi z dne 26. aprila 2007 ugotovil, da so bile družbe ABB Management Services Ltd (pravna naslednica družbe ABB Power Technologies Management Ltd), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (pravna naslednica družb VA Technologie AG in VA Tech T&D GmbH), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (nekdanja VA Tech Transmission & Distribution Ltd) in Nuova Magrini Galileo SpA udeležene v kartelu na ozemlju Češke republike. S tem naj bi ta podjetja, ki so si bila konkurenčna, v obdobju do 30. junija 2001 kršila prepoved iz člena 3(1) zakona o varstvu konkurence v različici, ki izhaja iz zakona št. 63/1991 Sb., kakor je bil spremenjen, in v obdobju od 1. julija 2001 do 3. marca 2004 prepoved iz člena 3(1) navedenega zakona v različici iz zakona št. 143/2001 Sb. Ta podjetja naj bi tako kršila zakon o varstvu konkurence v obdobju do 3. marca 2004.
1.

Ker je občina Niedernhausen brez javnega razpisa na ravni Evropske unije oddala naročilo arhitekturnih storitev, ki se nanašajo na obnovo javne zgradbe, poimenovane „Autalhalle“, ki je na območju te občine – pri čemer je to naročilo presegalo prag, določen v členu 7(b) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev – Zvezna republika Nemčija ni izpolnila obveznosti iz členov 2, 9 in 20 v povezavi s členi od 23 do 53 te direktive.
2.

Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava, zlasti člena L. 223-4 Code du travail, in ob uporabi načinov razlage, ki jih nacionalno pravo priznava, da bi zagotovilo polni učinek člena 7 Direktive 2003/88 in doseglo rešitev v skladu z njenim ciljem, preveriti, ali lahko to pravico razlaga tako, da je odsotnost z dela zaradi poškodbe na poti na delo izenačena z enim od primerov, ki so omenjeni v navedenem členu Code du travail. Če taka razlaga ne bo mogoča, mora nacionalno sodišče preveriti, ali se je ob upoštevanju pravne oblike toženih strank v postopku v glavni stvari proti njima mogoče sklicevati na neposredni učinek člena 7(1) Direktive 2003/88. Če nacionalno sodišče ne more doseči cilja, ki je določen s členom 7 Direktive 2003/88, se lahko stranka, ki je oškodovana zaradi neskladnosti nacionalnega prava s pravom Unije, za povrnitev morebitne utrpljene škode kljub temu sklicuje na sodbo z dne 19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C-6/90 in C-9/90).
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 29. septembra 2011 – Komisija proti Avstriji

(Zadeva C‑387/10)

„Neizpolnitev obveznosti države – Svobodno opravljanje storitev – Ureditev države članice v zvezi z investicijskimi in nepremičninskimi skladi – Dokaz v zvezi z dohodki, za katere se šteje, da so razdeljeni – Dokaz, predložen prek davčnega zastopnika – ‚Nacionalne‘ kreditne institucije ter ‚nacionalni‘ računovodje in davčni svetovalci kot davčni zastopniki“

Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalna ureditev, ki davčno zastopanje investicijskih in nepremičninskih skladov omejuje na nacionalne kreditne institucije ter na nacionalne računovodje in davčne svetovalce – Nedopustnost – Utemeljitev s splošnim interesom – Neobstoj (člen 49 ES; Sporazum EGP, člen 36) (Glej točke 25 in od 31 do 34 ter izrek.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 49 ES in člena 36 Sporazuma z dne 2. maja 1992 o evropskem gospodarskem prostoru (UL 1994, L 1, str. 3) – Ureditev države članice, v skladu s katero je davčno zastopanje investicijskih in nepremičninskih skladov omejeno na računovodje in davčne svetovalce ter na kreditne institucije s sedežem v tej državi.

Izrek

1. Republika Avstrija s tem, da je sprejela in ohranila v veljavi predpise, v skladu s katerimi se lahko za davčne zastopnike investicijskih ali nepremičninskih skladov postavijo le nacionalne kreditne institucije ali nacionalni računovodje in davčni svetovalci, ni izpolnila obveznosti iz člena 49 ES in člena 36 Pogodbe o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992.
1.

Davčne določbe — Usklajevanje zakonodaj — Prometni davki — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Stopnja davka — Možnost držav članic, da uporabijo nižjo stopnjo za določene dobave blaga in opravljanje storitev (Direktiva Sveta 2006/112, členi od 96 do 99, in Priloga III, točki 1 in 11) (Glej točke 46, 47, 76 in 80 ter izrek.)
Država članica, ki sprejme nacionalno zakonodajo, ki neodvisnim izvajalcem storitev s sedežem v drugi državi članici nalaga predhodno prijavo izvajanja njihove dejavnosti v zadevni državi članici, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 56 PDEU.

Vendar bi bilo mogoče nacionalno ureditev – ki spada na področje, ki še ni bilo usklajeno na ravni Unije, in ki se brez razlikovanja uporablja za vse osebe ali podjetja, ki opravljajo dejavnost na ozemlju zadevne države članice – ne glede na njen omejevalni učinek na svobodo opravljanja storitev upravičiti, če gre za pomembnejši razlog v javnem interesu in ta interes še ni zaščiten s predpisi, ki veljajo za ponudnika v državi članici, v kateri ima sedež, če je primerna za zagotovitev uresničitve zastavljenega cilja in če ne presega tega, kar je nujno za njegovo dosego.

Toda, če je cilj boja proti goljufiji, zlasti socialni, ter preprečevanja zlorab, predvsem zaznavanja primerov lažne samozaposlene osebe in boja proti delu na črno, mogoče priključiti ne le cilju varstva finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti, ampak tudi cilju preprečevanja nelojalne konkurence in socialnega dampinga ter varstva delavcev, vključno z neodvisnimi izvajalci storitev, ostaja dejstvo, da splošna domneva goljufije ne more zadoščati za utemeljitev ukrepa, ki omejuje cilje PDEU in da mora zadevna država članica dovolj prepričljivo pojasniti, zakaj zadevna ureditev ne presega tistega, kar je nujno za dosego teh ciljev.

(Glej točke 44, 45, 53, 55 in 57 ter izrek.)
Poleg tega je zakonodajalec Skupnosti z opombo 1 v Prilogi I navedene direktive priznal, da obstajajo okoliščine, v katerih vseh komunalnih odpadnih voda ni mogoče zbrati ali prečistiti. Izraz „neobičajno močno deževje“ je v tej opombi naveden le v pojasnilo. Vendar na podlagi cilja, ki ga uresničuje Direktiva 91/271, ni mogoče sklepati, da se te druge razmere pojavljajo praviloma in pogosto, še zlasti zato, ker je z besedo „neobičajno“ jasno navedeno, da neizvedba zbiranja in čiščenja odpadne vode ni mogoča v običajnih razmerah. Trditve, da lahko do izpustov pride tudi, kadar ne gre za te neobičajne razmere, torej ni mogoče sprejeti.

Pojem „najboljše tehnično znanje, brez nepotrebnih stroškov“, čeprav je naveden le v Prilogi I(A) k Direktivi 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode, je glede na kanalizacijski sistem bistvenega pomena za vse določbe te direktive, ki se nanašajo na zagotavljanje cilja varstva okolja te direktive ob izogibanju preveč strogi uporabi pravil, ki so določena. Ta pojem je treba zato razširiti tudi na čistilne naprave, ker v nekaterih primerih omogoča izpuste neprečiščene odpadne vode, čeprav imajo negativne vplive na okolje. Ta pojem torej omogoča zagotavljanje spoštovanja obveznosti iz te direktive, ne da bi državam članicam nalagal neizvedljive obveznosti, ki bi jih lahko izpolnile le ob nesorazmernih stroških. Ta pojem je treba preučiti s tehtanjem, na eni strani, najbolj napredne tehnologije in predvidenih stroškov, in na drugi strani prednosti, ki bi lahko bile pridobljene z učinkovitejšim kanalizacijskim sistemom ali sistemom čiščenja vode. V okviru tega nastali stroški ne smejo biti nesorazmerni s pridobljenimi prednostmi.

Komisija mora v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 ES dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti. Komisija mora torej Sodišču predložiti potrebne elemente, na podlagi katerih lahko Sodišče preuči obstoj te neizpolnitve obveznosti, pri tem pa se ne sme opirati zgolj na domneve.

Kljub temu so države članice na podlagi člena 4(3) PEU dolžne Komisiji olajševati izpolnjevanje njenih nalog, ki so v skladu s členom 17(1) PEU zlasti skrb za uporabo določb pogodbe PEU in določb, ki jih institucije sprejemajo v skladu s to pogodbo. Zlasti je treba upoštevati dejstvo, da je glede preverjanja pravilne uporabe nacionalnih določb za zagotovitev učinkovitega izvajanja direktive v praksi Komisija, ki nima preiskovalnih pooblastil na tem področju, zelo odvisna od dokazov, ki jih predložijo morebitni vlagatelji prijav in zadevna država članica. Iz tega je med drugim razvidno, da če je Komisija predložila dovolj dokazov, da so se določena dejstva zgodila na ozemlju tožene države članice, mora ta država članica vsebinsko in podrobno ugovarjati tako predstavljenim podatkom in posledicam, ki iz njih izhajajo.

(Glej točke od 70 do 72.)
Država članica, katere ureditev določa, da se osebi, ki je zavarovana za primer potrebe po pomoči in postrežbi ter začasno prebiva v drugi državi članici, izplačajo precej nižje dajatve od tistih, ki so določene za nego na njenem ozemlju, ne krši obveznosti, ki jo ima na podlagi členov 48 PDEU in 56 PDEU.

Čeprav morajo države članice pri izvajanju svojih pristojnosti na področju sistemov socialne varnosti spoštovati pravo Unije, zlasti določbe v zvezi s svobodo opravljanja storitev, in čeprav v Uredbi št. 1408/71 v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 592/2008, ni določb, ki bi se nanašale posebej na tveganje potrebe po pomoči in postrežbi, in se dajatve v zvezi s tem tveganjem štejejo za „dajatve za bolezen“ v smislu navedene uredbe, vseeno obstajajo razlike med dajatvami v zvezi s tveganjem potrebe po pomoči in postrežbi in tistimi, ki so povezane izključno z zdravstveno oskrbo, to pa predvsem zato, ker se dajatve, ki se nanašajo na tveganje potrebe po pomoči in postrežbi, načeloma ne izplačujejo kratkoročno. Iz tega izhaja, da se načela, ki so se razvila na področju povračila zdravstvenih izdatkov, ki nastanejo v drugih državah članicah, ne morejo neposredno uporabiti v primeru zadevne nacionalne ureditve.

Poleg tega, ker člen 48 PDEU določa koordinacijo zakonodaj držav članic na področju socialne varnosti, in ne njihove uskladitve, pravila Pogodbe DEU o prostem pretoku zavarovani osebi ne morejo zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico s stališča socialne varnosti nevtralna, še zlasti glede dajatev za primer bolezni ali potrebe po pomoči in postrežbi. Ob upoštevanju razlik med sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo to področje, je namreč lahko taka preselitev, odvisno od primera, s finančnega vidika bolj ali manj ugodna za zavarovano osebo.

(Glej točke 16, 49, 51, 52, 57, 61 in 62.)
Člen 82 ES se ne nanaša le na ravnanje, ki povzroči potrošnikom takojšno škodo, ampak tudi na tisto, ki jih oškoduje tako, da posega v konkurenco. Izraz „izključevalna zloraba“ je treba razumeti v tem smislu.

Ugotovitev obstoja prevladujočega položaja sama po sebi ne pomeni nobenega očitka zoper zadevno podjetje. Cilj člena 82 ES namreč nikakor ni preprečiti podjetju, da po lastni zaslugi osvoji prevladujoč položaj na trgu. Namen te določbe niti ni zagotoviti, da ostanejo konkurenti, ki so manj učinkoviti kot podjetje s prevladujočim položajem, na trgu. Vsak učinek izrinjenja zato ne pomeni nujno posega v konkurenco. Konkurenca na podlagi zaslug lahko po definiciji vodi do izginotja s trga ali do marginalizacije konkurentov, ki so manj učinkoviti in zato za potrošnike manj zanimivi, zlasti z vidika cen, izbire, kakovosti in inovacije.

Člen 82 ES meri zlasti na ravnanje podjetja s prevladujočim položajem, ki v škodo potrošnikov ovira ohranjanje obstoječe konkurence na trgu ali razvoj te konkurence z drugačnimi sredstvi od tistih, ki so značilna za normalno konkurenco na podlagi dejavnosti gospodarskih subjektov. Člen 82 ES zato podjetju s prevladujočim položajem prepoveduje zlasti izvajanje praks, ki imajo učinek izrinjenja njegovih konkurentov, za katere se šteje, da so prav tako učinkoviti kot to podjetje, in okrepitev svojega prevladujočega položaja z uporabo drugih sredstev kot sredstev, ki temeljijo na konkurenci na podlagi zaslug. S tega vidika torej vsake cenovne konkurence ni mogoče šteti za legitimno.

Dejstvo, da je lahko cenovna politika podjetja s prevladujočim položajem, in sicer uporaba različnih cen za različne stranke ali za različne kategorije strank glede proizvodov ali storitev, za katere so stroški enaki, ali obratno, uporaba enotne cene za stranke, za katere se stroški ponudbe razlikujejo opredeljena kot cenovna diskriminacija, ne more samo po sebi kazati na obstoj prakse zlorabe v obliki izrinjenja.

(Glej točke od 20 do 22, 24, 25 in 30.)
V okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti je cilj predhodnega postopka ta, da zadevna država članica dobi možnost, da izpolni svoje obveznosti, ki izvirajo iz prava Unije, in da zoper očitke Komisije učinkovito uveljavi svoja obrambna sredstva. Predmet tožbe, vložene na podlagi člena 258 PDEU, je zato omejen s predhodnim postopkom, predvidenim v tej določbi. Tožba torej ne more temeljiti na drugih očitkih, kot so ti, navedeni v predhodnem postopku.

Glede območij, pomembnih za Skupnost in ki so navedena v nacionalnih seznamih, posredovanih Komisiji, ter zlasti območij s prednostnimi naravnimi habitatnimi tipi ali prednostnimi vrstami, je treba spomniti, da so države članice v skladu z Direktivo 92/43 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2006/105, dolžne sprejeti varstvene ukrepe za ohranitev ustreznega ekološkega interesa, ki ga imajo ta območja na nacionalni ravni glede na cilj ohranjanja naravnih habitatov, ki mu sledi ta direktiva.

Ustrezni sistem varstva, ki se uporablja za območja z nacionalnega seznama, ki je bil na podlagi člena 4(1) navedene direktive posredovan Komisiji, zahteva, da države članice ne dovoljujejo posegov, ki bi lahko resno ogrozili ekološke značilnosti teh območij. Za tak primer gre zlasti, ko lahko poseg bodisi občutno zmanjša površino območja, bodisi privede do izginotja prednostnih vrst, ki so na tem območju, bodisi na koncu privede do uničenja navedenega območja ali njegovih reprezentativnih značilnosti.

Če namreč ne bi bilo tako, bi bil postopek odločanja v Uniji, ki ne temelji samo na celovitosti območij, kot so jih v uradnem obvestilu sporočile države članice, ampak je zanj značilna tudi izvedba ekoloških primerjav med različnimi območji, ki jih predlagajo države članice, lahko napačen in Komisija na zadevnem področju ne bi več mogla izpolnjevati nalog, in sicer predvsem sprejemati seznama območij, ki so bila izbrana kot območja, pomembna za Skupnost, da bi se vzpostavilo usklajeno evropsko ekološko omrežje posebnih ohranitvenih območij.

Zgoraj navedene trditve smiselno veljajo tudi za območja, za katera zadevna država članica ne izpodbija, da izpolnjujejo okoljska merila iz člena 4(1) Direktive 92/43, in ki bi zato morala biti na nacionalnem seznamu predlaganih območij, pomembnih za Skupnost, posredovanem Komisiji. Na podlagi te direktive in ciljev, ki jih ta uresničuje, namreč ni mogoče sprejeti stališča, da območje, za katero zadevna država članica ne izpodbija, da ga je treba vključiti na navedeni seznam, ne uživa nikakršnega varstva.

Država članica, ki dopušča dejavnosti, ki resno ogrožajo ekološke značilnosti takega območja, in ki ne sprejme potrebnih varstvenih ukrepov za ohranitev populacije zadevne vrste, ki pomeni ekološki interes tega območja, zato ni izpolnila obveznosti iz Direktive 92/43.

(Glej točke od 43 do 47 in 69 ter izrek.)
Namen določbe člena 351, prvi odstavek, PDEU je v skladu z načeli mednarodnega prava pojasniti, da uporaba Pogodbe ne vpliva na zavezo zadevne države članice, da bo spoštovala pravice tretjih držav, ki izhajajo iz sporazuma, sklenjenega pred njenim pristopom, in da bo izpolnila svoje ustrezne obveznosti. Vendar če na podlagi takega sporazuma država članica lahko sprejme ukrep, ki je v nasprotju s pravom Unije, ni pa tega dolžna storiti, država članica takega ukrepa ne sme sprejeti. To sodno prakso je treba mutatis mutandis uporabiti, tudi če je zaradi razvoja prava Unije zakonodajni ukrep, ki ga je država članica sprejela v skladu z možnostjo na podlagi predhodnega mednarodnega sporazuma, v nasprotju s tem pravom. V takem položaju se zadevna država članica ne more sklicevati na ta sporazum, da bi se izognila izpolnitvi poznejših obveznosti, nastalih na podlagi prava Unije.

Določbe členov 1 in 2 Direktive 93/83 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo ter člena 2 in 3 Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi v povezavi s členoma 2 in 3 Direktive 2006/115 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine in s členom 2 Direktive 2006/116 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic je treba razlagati tako, da pravice izkoriščanja kinematografskega dela, kot so te v postopku v glavni stvari (pravica reproduciranja, pravica radiodifuznega oddajanja po satelitu in druge pravice priobčitve javnosti v obliki dajanja na voljo javnosti), po samem pravu neposredno in originarno pripadajo glavnemu režiserju. Zato je treba te določbe razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v kateri so zadevne pravice izkoriščanja po samem zakonu in izključno podeljene producentu zadevnega dela.

V zvezi s tem člena 2 Direktive 93/83 ter členov 2 in 3 Direktive 2001/29 ob upoštevanju člena 1(4) Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino ni mogoče razlagati tako, da država članica v nacionalni zakonodaji na podlagi člena 14bis Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del ob sklicevanju na možnost, ki ji jo podeljuje ta člen konvencije, glavnemu režiserju morda ne bi priznala pravic izkoriščanja kinematografskega dela, ker taka razlaga, najprej, ne bi spoštovala pristojnosti Unije na tem področju, dalje, ne bi bila v skladu s ciljem, ki mu sledi Direktiva 2001/29, in nazadnje, ne bi bila skladna z zahtevami, ki izhajajo iz člena 17(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki zagotavlja varstvo intelektualne lastnine.

(Glej točki 71 in 72 ter točko 1 izreka.)