ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 90 ES in člena 17(1) in (2) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), zdaj tudi člena 167 in 168 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1) – Nacionalna zakonodaja, ki določa davek na dodano vrednost, naložen na davek na motorna vozila, in pravico do odbitka ustreznega zneska od izstopnega davka na dodano vrednost – Enaka obdavčitev vozil, starih manj kot tri mesece, in novih vozil – Uporaba zmanjšanja vrednosti za 0,8 % na mesec za vozila, stara manj kot šest mesecev, če na nacionalnem trgu ne obstajajo nobena enakovrstna vozila
1.

Za ugotovitev, ali je obravnavano kaznivo dejanje „dejanje, ki se razlikuje“ od dejanja, zaradi katerega je bila oseba predana v smislu člena 27(2) okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami – zaradi česar je treba izvesti postopek s soglasjem iz člena 27(3)(g) in člena 27(4) tega okvirnega sklepa –, je treba preizkusiti, ali so elementi kaznivega dejanja glede na njegov zakonski opis v odreditveni državi članici tisti, zaradi katerih je bila oseba predana, in ali so podatki iz evropskega naloga za prijetje dovolj skladni s tistimi, ki so navedeni v naknadnem procesnem dokumentu. Spremembe okoliščin časa in kraja so dopustne, če izhajajo iz podatkov, zbranih med postopkom v odreditveni državi članici, v zvezi z ravnanji, opisanimi v nalogu za prijetje, če se zaradi njih ne spremeni vrsta kaznivega dejanja in če nimajo za posledico nobenega razloga za obvezno neizvršitev na podlagi členov 3 in 4 navedenega okvirnega sklepa.
15

Ti organi so 1. aprila 2005 sestavili zapisnik, v katerem so ugotovili, da je družba Schenker kot „deklarant“ kršila člena 9 in 16 Uredbe št. 1383/2003. S sklicevanjem na obvestilo, ki jim ga je 3. marca 2005 poslala družba Nokia Corp., so ugotovili, da je družba Schenker storila „prekršek“ iz člena 201.12, drugi odstavek, zakonika o upravnih prekrških, in ji naložili globo 500 LVL (latvijski lati).
Člen 31 Okvirnega sklepa z naslovom „Razmerje do drugih pravnih aktov“ določa:

„1. Brez poseganja v uporabo konvencij v odnosih med državami članicami in tretjimi državami ta okvirni sklep s 1. januarjem 2004 nadomesti ustrezne določbe naslednjih konvencij, ki se uporabljajo na področju izročitve oseb v odnosih med državami članicami:

a) Evropske konvencije o izročitvi z 13. decembra 1957, njenega dodatnega protokola z 15. oktobra 1975, in drugega dodatnega protokola z 17. marca 1978 in Evropske konvencije o zatiranju terorizma z 27. januarja 1977, v delu, v katerem ta konvencija ureja izročitev oseb;

b) Sporazuma med dvanajstimi državami članicami Evropskih skupnosti o poenostavitvi in posodobitvi metod pošiljanja zahtev po izročitvi z 26. maja 1989;

c) Konvencije [iz leta 1995];

d) Konvencije [iz leta 1996];

e) poglavja 4 naslova III Konvencije z 19. junija 1990 o izvajanju Schengenskega sporazuma z 14. junija 1985 o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah.

2. Države članice lahko tudi potem, ko bo ta okvirni sklep sprejet, uporabljajo veljavne dvostranske in večstranske sporazume in dogovore, če ti sporazumi in dogovori širijo cilje tega okvirnega sklepa ter pomagajo poenostaviti in pospešijo postopke predaje oseb, ki so predmet evropskih nalogov za prijetje.

Države članice lahko sklenejo dvostranske in večstranske sporazume in dogovore tudi po začetku veljavnosti tega okvirnega sklepa, če ti sporazumi in dogovori omogočajo razširitev predpisov tega okvirnega sklepa in pomagajo še bolj poenostaviti in pospešiti postopke predaje oseb, ki so predmet evropskih nalogov za prijetje, zlasti z določitvijo krajših časovnih rokov, kot so tisti iz člena 17, z razširitvijo seznama kaznivih dejanj iz člena 2(2), z dodatnim krčenjem razlogov za zavrnitev iz členov 3 in 4 in z nižanjem praga, predvidenega v členu 2(1) in (2).

Sporazumi in dogovori iz drugega pododstavka nikakor ne smejo vplivati na odnose z državami članicami, ki niso njihove podpisnice.

Države članice v treh mesecih po začetku veljavnosti tega okvirnega sklepa uradno obvestijo Svet in Komisijo o obstoječih sporazumih in dogovorih iz prvega pododstavka, ki jih želijo še naprej uporabljati.

Države članice uradno obvestijo Svet in Komisijo tudi o vseh novih sporazumih in dogovorih, kakor so navedeni v drugem pododstavku, v treh mesecih po njihovem podpisu.

3. Kadar se konvencije in sporazumi iz odstavka 1 uporabljajo na tistih ozemljih držav članic ali na ozemljih, kjer je država članica odgovorna za njihove zunanje odnose, na katerih se ta okvirni sklep ne uporablja, te listine še naprej urejajo odnose med temi ozemlji in drugimi državami članicami.“
Keywords

Summary



Keywords

1. Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Področje uporabe

(člen 157 PDEU, Direktiva Sveta 2000/78, uvodna izjava 22 in člen 3(3))

2. Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Prepoved diskriminacije zaradi spolne usmerjenosti

(Direktiva Sveta 2000/78, členi 1, 2 in 3(1)(c))

3. Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Prepoved diskriminacije zaradi spolne usmerjenosti

(člen 13 ES; Direktiva Sveta 2000/78, člen 2)

Summary

1. Direktivo Sveta 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da z njenega področja uporabe ratione materiae niti zaradi člena 3(3) niti zaradi uvodne izjave 22 te direktive niso izključene dodatne pokojnine, kot so te, ki jih svojim nekdanjim zaposlenim in njihovim potomcem na podlagi nacionalnega zakona izplačuje javni delodajalec, ki pomenijo plačila v smislu člena 157 PDEU.

(Glej točko 36 in točko 1 izreka.)

2. Povezane določbe členov 1, 2 in 3(1)(c) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu nasprotujejo nacionalni določbi v skladu s katero upravičenec, ki je v partnerski skupnosti, prejema dodatno pokojnino, ki je nižja od tiste, ki se izplačuje upravičencu, ki je poročen in ne živi trajno ločeno, če:

– lahko v zadevni državi članici zakonsko zvezo sklenejo samo osebe različnega spola in poleg nje obstaja partnerska skupnost, ki je pridržana za osebe istega spola, in

– obstaja neposredna diskriminacija zaradi spolne usmerjenosti, zato ker je v nacionalnem pravu zadevni življenjski partner glede predmetne pokojnine pravno in dejansko v primerljivem položaju kot zakonec. Presoja primerljivosti je v pristojnosti predložitvenega sodišča in se mora osredotočiti na pravice in obveznosti zakoncev na eni strani ter oseb v partnerski skupnosti na drugi strani, kot so urejene v okviru ustrezajočih institutov in ki so upoštevne glede na cilj in pogoje za pridobitev zadevne dajatve.

(Glej točko 52 in točko 2 izreka.)

3. Vendar niti člen 13 ES niti Direktiva 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu ne dajeta podlage za to, da bi položaj, v katerem na podlagi nacionalne določbe glede dodatnih starostnih in družinskih pokojnin zaposlenih pri javnem delodajalci upravičenec, ki je v partnerski skupnosti, prejema dodatno pokojnino, ki je nižja od tiste, ki se izplačuje upravičencu, ki je poročen in ne živi trajno ločeno, spadal na področje uporabe prava Unije v obdobju pred iztekom roka za prenos te direktive.

Če taka nacionalna določba pomeni diskriminacijo v smislu člena 2 Direktive 2000/78, lahko posameznik, ki je z njo prizadet, uveljavlja pravico do enakega obravnavanja ne prej kot po izteku roka za prenos navedene direktive, in to ne da bi moral čakati, da nacionalni zakonodajalec to določbo uskladi s pravom Unije.

(Glej točki 61 in 64 ter točko 3 izreka)
Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Igre na srečo

(člen 49 ES)

2. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Igre na srečo

(člen 49 ES)

Summary

1. Člen 49 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje predpisom države članice, ki prepovedujejo oglaševanje – namenjeno prebivalcem te države – iger na srečo, ki jih zasebni gospodarski subjekti s pridobitnim namenom organizirajo v drugih državah članicah.

Omejitve svobodnega opravljanja storitev organizatorjev iger na srečo, zlasti če bi se štelo za nedopustno, da se zasebni dobički pridobijo z izkoriščanjem socialnih težav oziroma šibkosti igralcev in njihove nesreče, se namreč lahko utemeljijo s kulturnimi, moralnimi ali religioznimi pomisleki. V skladu z lestvico vrednot vsake od držav članic in glede na diskrecijsko pravico, ki jo imajo, lahko država članica torej omeji izvajanje iger na srečo tako, da ga zaupa javnim ali dobrodelnim subjektom. Prepoved promoviranja storitev subjektov, ki so zasebna podjetja s pridobitnim namenom, pri potrošnikih, ki prebivajo v državi članici, torej ustreza cilju izključitve zasebnih pridobitnih interesov v sektorju iger na srečo in se zato lahko šteje za nujno za dosego tega cilja.

(Glej točke od 43 do 46 in točko 1 izreka.)

2. Člen 49 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje predpisom države članice, ki določajo, da za igre na srečo velja sistem izključnih pravic in da se za promoviranje teh iger, organiziranih v drugi državi članici, naloži strožja sankcija kot za promoviranje tistih, ki se brez dovoljenja organizirajo na nacionalnem ozemlju.

Predložitveno sodišče mora preučiti, ali gre pri zadevnih nacionalnih predpisih za tak primer. Preučiti mora, ali se zadevni kršitvi, čeprav spadata v različna sistema, kljub temu obravnavata enakovredno na podlagi uporabljive nacionalne zakonodaje. Zlasti mora preveriti, ali pristojni organi ti kršitvi dejansko preganjajo enako skrbno in ali pristojna sodišča zadevni kršitvi obravnavajo enakovredno.

(Glej točki 55 in 57 ter točko 2 izreka.)
Otroci državljana Evropske unije, ki so se v državi članici nastanili, medtem ko je eden od njihovih staršev v njej izvrševal pravico do prebivanja kot delavec migrant, imajo pravico, da tam prebivajo, da bi se v skladu s členom 12 Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti tam splošno izobraževali. To, da sta starša zadevnih otrok medtem razvezala zakonsko zvezo ter da je samo eden od staršev državljan Unije in da ta ni več delavec migrant v državi članici gostiteljici, v zvezi s tem nimata nobenih posledic.

Otroci državljana države članice, ki dela ali je delal v državi članici gostiteljici, in tisti od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad njimi, se lahko v državi članici gostiteljici sklicujejo na pravico do prebivanja že na podlagi člena 12 Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2434/92, ne da bi bila ta pravica odvisna od tega, ali imajo dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v tej državi.

Pravica, da se v državi članici gostiteljici šola v čim boljših razmerah, ki jo otroku delavca migranta priznava člen 12 Uredbe št. 1612/68, namreč nujno pomeni, da ima ta otrok pravico, da ga spremlja oseba, ki zanj dejansko skrbi, in da torej ta oseba z njim lahko prebiva v tej državi članici med njegovim šolanjem. Ta člen je treba uporabljati samostojno glede na določbe prava Unije, ki urejajo pogoje za izvajanje pravice do prebivanja v drugi državi članici. Taka samostojnost člena 12 glede na člen 10 iste uredbe velja v povezavi z določbami Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 in 93/96. Nasprotna rešitev bi ogrozila cilj integracije družine delavca migranta v okolje države članice gostiteljice, kot je predviden v peti uvodni izjavi Uredbe št. 1612/68. Da bi lahko bila ta integracija uspešna, je nujno, da ima otrok delavca, ki je državljan države članice, možnost, da začne šolanje in študij v državi članici gostiteljici in, odvisno od primera, da ju uspešno konča.

Pogoja, da imajo zainteresirane osebe dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici, ni v členu 12 Uredbe št. 1612/68, ki ga ni mogoče razlagati ozko ali mu kakor koli odvzeti polni učinek. Direktiva 2004/38 pravice otrok, ki se izobražujejo, in tistega od staršev, ki ima nad njimi dejansko skrbništvo, do prebivanja v državi članici gostiteljici v nekaterih položajih prav tako ne pogojuje s tem, da imajo ti otroci ali ta od staršev dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni.

(Glej točke 31, 42, 43, 52, 56, 59 in izrek.)
Ponudbo namreč lahko predloži oziroma se prijavi kot kandidat vsaka oseba ali subjekt, ki se glede na pogoje, navedene v objavi naročila, šteje za sposobno neposredno ali s podizvajalci zagotoviti izvedbo tega naročila, ne glede na to, ali je oseba zasebnega ali javnega prava in ali je redno aktivna na trgu ali deluje le priložnostno oziroma ali se financira iz javnih sredstev ali ne.

Določbe Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev in zlasti določbe njenega člena 1(2)(a) in (8), prvi in drugi pododstavek, ki se nanašajo na pojem „gospodarski subjekt“, je treba razlagati tako, da dopuščajo sodelovanje pri javnem naročilu storitev subjektom, katerih pretežni cilj ni pridobiten, ki nimajo organizacijske strukture podjetja in niso stalno prisotni na trgu, kot so univerze in raziskovalni inštituti ter konzorciji univerz in javnih organov.

Direktivo 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da nasprotuje razlagi nacionalnega predpisa, ki subjektom, kot so univerze in raziskovalni inštituti, katerih cilj ni pretežno pridobiten, prepoveduje sodelovanje v postopkih oddaje javnega naročila, čeprav so taki subjekti z nacionalnim pravom pooblaščeni ponujati storitve, ki so predmet zadevnega naročila.

V zvezi s tem, kot je razvidno iz člena 4(1) Direktive 2004/18, imajo države članice možnost, da za zagotavljanje nekaterih storitev pooblastijo nekatere konzorcije gospodarskih subjektov. Države članice torej lahko določijo dejavnosti subjektov, kot so univerze in raziskovalni inštituti, katerih cilj ni pridobiten in so usmerjeni predvsem v izobraževanje in raziskave. Takim subjektom lahko namreč dovolijo ali ne dovolijo delovanja na trgu zaradi okoliščine, da je zadevna dejavnost združljiva ali ni združljiva z njihovimi institucionalnimi in statutarnimi cilji.

Vendar če so ti subjekti pooblaščeni za ponujanje določenih storitev na trgu, jim nacionalni predpisi o prenosu Direktive 2004/18 v notranje pravo ne morejo prepovedati sodelovanja v postopkih oddaje javnih naročil, ki se nanašajo na opravljanje istih storitev.

(Glej točke od 47 do 49, 51 in točko 2 izreka.)
Ker pa se je nacionalni zakonodajalec odločil, da v pojem kolektivnih odpustov v smislu te direktive vključi tudi primere, ki ne spadajo na področje uporabe te direktive, kot so nekatere vrste prenehanja pogodb o zaposlitvi, ki se nanašajo na število delavcev, ki je nižje od pragov, določenih v členu 1 Direktive 98/59, pri čemer je iz navedenega pojma izključil primere, kot je prenehanje pogodb o zaposlitvi celotnega osebja zaradi smrti delodajalca, ki se lahko nanašajo na enako število delavcev, je zagotovo v interesu Skupnosti, da se zaradi izogibanja prihodnjim razhajajočim se razlagam ta pojem in z njim povezane rešitve v pravu Skupnosti razlagajo enako, ne glede na okoliščine, v katerih se uporabljajo.

Direktiva 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti v členu 5 določa, da ta ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši, ali da spodbujajo ali omogočajo uporabo kolektivnih pogodb, ki so za delavce ugodnejše.

Člen 1(1) Direktive 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da ta ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero se prenehanje pogodb o zaposlitvi več delavcev – katerih delodajalec je fizična oseba – zaradi delodajalčeve smrti ne šteje za kolektivni odpust.

Pojem kolektivnih odpustov v smislu člena 1(1), prvi pododstavek, točka (a), navedene direktive namreč predpostavlja obstoj delodajalca, ki načrtuje take odpuste in ki lahko, prvič, opravi s tega vidika dejanja, določena v členih 2 in 3 navedene direktive, in drugič, take odpuste izvede, če je treba.

Vendar ta glavni namen Direktive 98/59, in sicer posvetovanje s predstavniki delavcev in obvestitev pristojnega javnega organa pred izvedbo kolektivnih odpustov, ne more biti dosežen, če je kot „kolektivni odpust“ opredeljeno prenehanje pogodb o zaposlitvi vsega osebja podjetja, ki ga izkorišča fizična oseba, zaradi prenehanja opravljanja dejavnosti tega podjetja, kar se zgodi zaradi smrti delodajalca, ker tako posvetovanje ne bi bilo mogoče in ker se ne bi bilo mogoče niti izogniti prenehanju pogodb o zaposlitvi, niti zmanjšati njihovega števila, niti ublažiti posledic tega prenehanja.

(Glej točke 41, 44, 53 in točko 1 izreka.)
Člen 19(2) Šeste direktive Sveta 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da če gradbeno podjetje prodaja nepremičnine, ki jih je zgradilo za svoj račun, te prodaje ni mogoče šteti za „priložnostno transakcijo z nepremičninami“ v smislu te določbe, če ta dejavnost pomeni neposredno, trajno in nujno razširitev obdavčljive dejavnosti podjetja. V teh okoliščinah ni treba konkretno oceniti obsega, v katerem je v prodajne dejavnosti, obravnavane ločeno, vključena uporaba blaga in storitev, za katere je treba plačati DDV.

Načelo davčne nevtralnosti ne more nasprotovati temu, da gradbeno podjetje, ki plačuje DDV za gradbene storitve, ki jih opravlja za svoj račun (dobava samemu sebi), ne bi moglo v celoti odbiti DDV od splošnih stroškov, nastalih pri opravljanju teh storitev, če je promet od prodaje tako zgrajenih nepremičnin oproščen DDV.

Čeprav je namreč zakonodajalec Skupnosti na področju DDV z načelom davčne nevtralnosti izrazil splošno načelo enakega obravnavanja, pa – medtem ko je to načelo tako kot druga splošna načela prava Skupnosti na ravni ustavne določbe – načelo davčne nevtralnosti zahteva zakonodajno obravnavo, ki se lahko opravi le z aktom sekundarne zakonodaje Skupnosti. Načelo davčne nevtralnosti je zato v takem zakonodajnem aktu lahko natančneje določeno, tako kot v prenesenem danskem pravu, ki je posledica skupne uporabe členov 19(1) in 28(3)(b) Šeste direktive ter točke 16 Priloge F k tej direktivi, na podlagi katere davčni zavezanci, ki hkrati opravljajo obdavčene dejavnosti in dejavnosti prodaje nepremičnin, ki so oproščene plačila davka, ne morejo v celoti odbiti DDV, s katerim so obdavčeni splošni stroški.

Poleg tega se na načelo davčne nevtralnosti ni mogoče učinkovito sklicevati za nasprotovanje uporabi določb, s katerimi je bila prenesena Šesta direktiva, če je s spornimi določbami o prenosu Šeste direktive nacionalni zakonodajalec ob pravilnem upoštevanju splošnega načela enakega obravnavanja in zaradi preprečitve izkrivljanja konkurence na notranjem trgu želel gradbena podjetja, ki poleg gradbene dejavnosti opravljajo dejavnosti prodaje nepremičnin, ki so oproščene davka, postaviti v enak položaj kot gradbene investitorje, ki zato, ker je ta dejavnost oproščena DDV, ne morejo odbiti DDV, s katerim so obdavčene gradbene storitve, ki jih opravljajo najeta tretja podjetja.

(Glej točke od 41 do 43, 46, 47 in točko 2 izreka.)
Člena 10 in 12 Direktive 92/85 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki v zvezi s prepovedjo odpovedi pogodbe o zaposlitvi nosečim delavkam in delavkam, ki so pred kratkim rodile ali dojijo, iz navedenega člena 10 določa posebno pravno sredstvo, za katero veljajo posebna postopkovna pravila, če ta niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in niso določena tako, da praktično onemogočajo uveljavljanje pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti). V zvezi s tem se zdi, da petnajstdnevni prekluzivni rok, določen za tožbo za ugotovitev ničnosti in vrnitev na delo, ne izpolnjuje tega pogoja, vendar pa je predložitveno sodišče pristojno, da to preveri.

(Glej točki 62, 69 in točko 1 izreka.)
Člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami je treba razlagati tako, da če gre za državljana Unije, izvršitvena država članica ne more poleg pogoja glede trajanja prebivanja v tej državi določiti še dodatnih upravnih zahtev za uporabo razloga za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje, ki je določen v tej določbi, kot je na primer zahteva, da ima oseba dovoljenje za stalno prebivanje. Člena 16(1) in 19 Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic namreč glede državljanov Unije, ki pet let neprekinjeno zakonito prebivajo na ozemlju druge države članice, določata le, da se na njihovo zahtevo izda listina, ki potrjuje stalnost njihovega prebivanja, ne da bi zahtevale tako formalnost. Taka listina ima le deklaratorni in dokazni pomen, vendar ne more biti pogoj.

(Glej točki 51, 53 in točko 2 izreka.)