(Glej točke 34, 35 in od 38 do 41.)

Okoliščini, da je na eni strani državno tožilstvo sprejelo sklep in da na drugi strani ni bila izvršena nobena sankcija, ti okoliščini nista odločilni za presojo, ali je na podlagi tega sklepa dokončno ugasnila možnost začeti kazenski pregon. Na eni strani se člen 54 Schengenske konvencije namreč uporabi tudi v primeru odločb, ki jih izda organ, pristojen za sodelovanje na področju kazenskega pravosodja v zadevnem nacionalnem pravnem redu, kot je državno tožilstvo, s katerimi je bilo v neki državi članici dokončno odstopljeno od kazenskega pregona, čeprav so te odločbe izdane brez sodelovanja sodišča in nimajo oblike sodbe. Na drugi strani, glede neobstoja sankcije je treba navesti, da člen 54 Schengenske konvencije določa pogoj, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti, le v primeru obsodbe. Zato omembe sankcije ni mogoče razlagati tako, da se za uporabo člena 54 Schengenske konvencije, razen v primeru obsodbe, določi dodaten pogoj.

Za to, da se lahko šteje, da je bil sodni postopek zoper osebo v zvezi z očitanimi dejstvi pravnomočno končan v smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (Schengenska konvencija), je na prvem mestu potrebno, da je dokončno ugasnila možnost začeti kazenski pregon. Presojo tega pogoja je treba izvesti na podlagi prava države pogodbenice, ki je izdala zadevno kazensko odločbo. Odločba, s katero v skladu s pravom prve države pogodbenice, ki je sprožila kazenski pregon zoper neko osebo, ni pravnomočno ustavljen kazenski postopek na državni ravni, načeloma ne more pomeniti postopkovne ovire za to, da bi se kazenski pregon zoper to osebo in za ista dejanja eventualno začel ali nadaljeval v drugi državi pogodbenici.

Načelo ne bis in idem iz člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (Schengenska konvencija), v povezavi s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da sklepa državnega tožilstva, s katerim se kazenski postopek konča in preiskava proti neki osebi dokončno ustavi – s pridržkom ponovne uvedbe postopka ali razveljavitve tega sklepa – ne da bi bile naložene sankcije, ni mogoče šteti za pravnomočno odločbo v smislu teh členov, če je iz same obrazložitve tega sklepa razvidno, da ni bila opravljena vsebinska preiskava, pri čemer nezaslišanje oškodovanca in morebitne priče kaže na to, da taka preiskava ni bila opravljena. Tako je v primeru, ko sklep, ki je bil sprejet samo zato, ker obdolženec ni želel dati izjave in ker sta oškodovanec in posredna priča živela v drugi državi članici, tako da ju v okviru preiskave ni bilo mogoče zaslišati, ter ker navedb oškodovanca ni bilo mogoče preveriti, ne da bi bila opravljena podrobna preiskava za pridobitev in preučitev dokazov, ni sklep, ki bi bil izdan na podlagi vsebinske presoje.

V zvezi s tem, čeprav je cilj člena 54 Schengenske konvencije, da se osebi, ki je bila obsojena in ji je bila kazen, ki ji je bila izrečena, izvršena, ali eventualno, ki je bila v eni državi pogodbenici pravnomočno oproščena, zagotovi, da se lahko znotraj schengenskega območja giblje, ne da bi se ji bilo treba bati, da bo za ista dejanja preganjana v drugi državi pogodbenici, ni njegov namen, da je osumljenec zaščiten pred tem, da bi bil podvržen morebitnim naknadnim preiskavam v zvezi z istimi dejanji v več državah pogodbenicah. Zato je treba pravnomočnost kazenske odločbe države članice razlagati ne le ob upoštevanju nujnosti zagotavljanja prostega gibanja oseb, temveč tudi nujnosti spodbujanja preprečevanja kriminalitete in boja proti njej na območju svobode, varnosti in pravice.

Uporaba člena 54 Schengenske konvencije v zvezi s takim sklepom bi namreč povzročila otežitev oziroma oviro za vsako konkretno možnost, da se v zadevnih državah članicah sankcionira obdolžencu očitano protipravno ravnanje.

Uporaba člena 54 Schengenske konvencije v zvezi s takšnim sklepom bi lahko ogrozila medsebojno zaupanje med državami članicami. To medsebojno zaupanje lahko obstaja samo, če se lahko druga država pogodbenica na podlagi dokumentov, ki jih je sporočila prva država pogodbenica, prepriča, da zadevna odločitev, ki so jo sprejeli pristojni organi prve države, dejansko pomeni pravnomočno odločbo, ki vsebuje vsebinsko presojo zadeve.

(Glej točke 45, od 47 do 49, od 52 do 54 in izrek.)