SL Uradni list Evropske unije C 63/19

Tožba, vložena 30. novembra 2010 – Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji

(Zadeva C-562/10)

2011/C 63/37

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: F.W. Bulst in I. Rogalski, zastopnika)

Tožena stranka: Zvezna republika Nemčija

Predlog

Tožeča stranka Sodišču predlaga, naj odloči:

— Zvezna republika Nemčija ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 56 PDEU s tem, da 1. da je prejemanje dodatka za pomoč in postrežbo v skladu z besedilom člena 34(1), točka 1, SGB (Socialgesetzbuch) XI (Knjiga XI Zakona o socialnem varstvu; v nadaljevanju: SGB) pri začasnem prebivanju v drugi državi članici EU omejila na največ šest tednov; 2. za storitve pomoči in postrežbe, ki jih oseba, odvisna od pomoči, prejme v času začasnega prebivanja v drugi državi članici in jih izvaja ponudnik storitev s sedežem v drugi državi članici ni predvidela povračila stroškov do višine, ki je predvidena za storitve pomoči in postrežbe v Nemčiji oziroma je to povračilo izključila s členom 34(1), točka 1 SGB XI; 3. se stroški najema pripomočkov za pomoč v primeru začasnega prebivanja v drugi državi članici ne povrnejo oziroma je njihovo povračilo s členom 34(1), točka 1, SGB XI izključeno, čeprav se v Nemčijo taki stroški povrnejo oziroma se osebi, ki je odvisna od pomoči, ti pripomočki dajo na razpolago in povračilo nima za posledico podvajanja stroškov ali povečanja dajatev, ki se priznavajo v Nemčiji.

— Zvezna Republika Nemčija nosi stroške postopka.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Ta tožba se nanaša na nemško ureditev glede zavarovanja oseb, odvisnih od pomoči, v skladu s katero osebe, odvisne od pomoči, ki v Nemčiji pridobijo dajatve iz naslova zakonskega (socialnovarstvenega) sistema zavarovanja oseb, odvisnih od pomoči, nimajo pravice do takega obsega dajatev, kadar začasno prebivajo v drugi državi članici in tam prejemajo (ali želijo prejemati) storitve pomoči in postrežbe ali dodatek za pomoč in postrežbo. Pri začasnem prebivanju v drugi državi članici zadevni predpisi glede storitev pomoči in postrežbe, dodatka za pomoč in postrežbo in pripomočkov za pomoč in postrežbo določajo bistveno manjše dajatve kot se priznavajo v primeru pomoči ali postrežbe v Nemčiji.

Komisija meni, da zadevni prepisi niso združljivi s členom 56 PDEU, saj znatno otežujejo prejemanje dajatev iz naslova pomoči in postrežbe v drugih državah članicah in to ni niti potrebno niti upravičeno z nujnimi razlogi v javnem interesu. Dajatve za pomoč in postrežbo, kot je tudi najem pripomočkov za pomoč in postrežbo naj bi bile odplačne dajatve, ki so storitve v smislu člena 56 PDEU. Zato spadajo na področje uporabe določb o svobodi opravljanja storitev. V svoji sodni praksi glede vračila stroškov zdravljenja, nastalih v drugi državi članici je Sodišče odločilo, da morajo države članice pri izvrševanju pristojnosti za organizacijo njihovih sistemov socialne varnosti spoštovati pravo Skupnosti. Dejstvo, da določba spada na področje socialne varnosti zato ne izključuje uporabe člena 56 PDEU.

Pri določbah glede dodatka za pomoč in postrežbo je predvidena (dikriminatorna) omejitev in sicer v tem, da je prejemanje dodatka za pomoč in postrežbo pri začasnem prebivanju v drugi državi članici EU omejeno na največ šest tednov. Tako je osebam, odvisnim od pomoči, oteženo, da po izteku tega obdobja v drugi državi članici prejemajo storitve pomoči in postrežbe.

Pri določbah glede storitev pomoči in postrežbe je podana (diskriminatorna) omejitev in sicer v tem, da za storitve pomoči in postrežbe, ki jih od pomoči odvisna oseba prejme v času začasnega prebivanja v drugi državi članici in jih izvaja ponudnik storitev s sedežem v drugi državi članici ni predvideno povračilo stroškov oziroma je to izključeno. Dejstvo, ki ga navaja zvezna vlada in sicer, da se tudi v Nemčiji stroški za storitve pomoči in postrežbe s strani subjektov, s katerimi zavod za zavarovanje oseb, odvisnih od pomoči, nima sklenjene pogodbe o zagotavljanju takih storitev ne povrnejo, ne vodi do drugačnega sklepa. V Nemčiji je namreč veliko ponudnikov, ki imajo sklenjeno pogodbo o zagotavljanju storitev. Po drugi strani pa v drugih državah članicah takih ponudnikov, glede na informacije s katerimi razpolaga Komisija, sploh ni. Zato naj bi bilo za zavarovanca (oziroma osebo, odvisno od pomoči), načeloma nemogoče, da v drugi državi članici prejme storitve iz naslova zavarovanja oseb, odvisnih od pomoči v okviru sistema socialne varnosti, medtem ko je to v Nemčiji, čeravno ne pri vsakem ponudniku, mogoče.

Nazadnje je pri določbah glede oskrbe s pripomočki podana (diskriminatorna) omejitev in sicer v tem, da se stroški najema (in uporabe) takih pripomočkov v drugi državi članici ne povrnejo tudi v primeru ko so v okviru pomoči ali postrežbe v Nemčiji, kriti.

V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča svobodno opravljanje storitev iz člena 56 PDEU ne zahteva le odprave vsake diskriminacije ponudnikov storitev glede na njihovo državljanstvo ali sedež, temveč tudi odpravo vseh omejitev – tudi tistih, ki se brez razlikovanja uporabljajo za nacionalne ponudnike ali ponudnike iz drugih držav članic – kadar te lahko onemogočajo ali otežujejo dejavnosti ponudnika s sedežev v drugi državi članici in tam zakonito opravlja podobne storitve.

Razlogi, ki jih navaja zvezna vlada za upravičitev teh določb in sicer varstvo javnega zdravja in finančno ravnovesje sistema zavarovanja oseb, odvisnih od pomoči, ne morejo upravičiti zadevnih omejitev svobode opravljanja storitev.

Po eni strani, omejevalne določbe presegajo tisto kar je potrebno za zagotavljanje kakovosti zadevnih storitev ali varovanja zdravja. Tako je povračilo stroškov, nastalih v drugi državi članici, izključeno na splošno in neodvisno o kakršnegakoli preizkusa kakovosti. Tako se povračilo stroškov ne odobri tudi tedaj, ko je zagotovljena zadostna kakovost storitev pomoči in postrežbe in je tveganje za zdravje osebe, odvisne od pomoči, izključeno.

Po drugi strani naj določbe nemškega prava, ki izključujejo povračilo stroškov, nastalih v drugih državah članicah, pri čemer bi bili ti v vsakem primeru bistveno nižji kot stroški, ki bi bili kriti v Nemčiji, ne bi bile nujne zaradi preprečitve resne nevarnosti za finančno ravnovesje sistema socialne varnosti. Stroški, nastali v zvezi s storitvami pomoči in postrežbe v tujini morajo biti namreč, zato da ni podana omejitev svobode opravljanja storitev, povrnjeni le do zneska, ki bi bil krit v Nemčiji.