ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pošiljko – v tretje države – električnih in elektronskih naprav, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ki so bile prvotno namenjene prodaji na drobno, vendar jih je potrošnik vrnil, ali ki jih je iz različnih razlogov trgovec vrnil svojemu dobavitelju, je treba šteti za „pošiljko odpadkov“ v smislu člena 1(1) Uredbe (ES) št. 1013/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o pošiljkah odpadkov v povezavi s členom 2, točka 1 te uredbe in členom 3, točka 1, Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv, če je ta pošiljka sestavljena iz naprav, katerih pravilno delovanje ni bilo prej ugotovljeno in ki niso bile ustrezno zaščitene pred škodo, ki nastane s pošiljanjem. Nasprotno pa blaga, ki je v ponudbi prodajalca postalo presežno in ki je v svoji še neodprti originalni embalaži, brez dodatnih indicev ni mogoče šteti za odpadek.
4

Člen 3 te uredbe določa: „1. V tej uredbi: […] (g) ‚odločba‘ pomeni vsako odločbo v dednih zadevah, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na to, kako je odločba poimenovana, vključno s sklepom sodnega uradnika o odmeri stroškov sodnega postopka; […] (i) ,javna listina‘ pomeni listino v dedni zadevi, ki je bila uradno sestavljena ali overjena kot javna listina v državi članici in katere verodostojnost: (i) se nanaša na podpis in vsebino javne listine, ter (ii) jo je ugotovil javni organ ali drug organ, ki ga je za ta namen pooblastila država članica izvora. 2. V tej uredbi izraz ‚sodišče‘ pomeni vsak sodni organ ter vse druge organe in pravne strokovnjake, pristojne za dedne zadeve, ki izvajajo sodno funkcijo ali delujejo na podlagi pooblastil, ki jih nanje prenese sodni organ, ali pod nadzorom sodnega organa, če ti drugi organi in pravni strokovnjaki zagotavljajo jamstva glede svoje nepristranskosti in pravice strank do zaslišanja in so odločbe, ki jih izdajo, po pravu države članice, v kateri delujejo: (a) lahko predmet pritožbe, naslovljene na sodni organ, ali predmet ponovne preučitve s strani tega organa ter (b) imajo podobno veljavo in učinek kot odločba sodnega organa glede iste zadeve. Države članice v skladu s členom 79 uradno obvestijo [Evropsko k]omisijo o drugih organih in pravnih strokovnjakih iz prvega pododstavka.“
6

V uvodni izjavi 4 Sklepa 2009/430 je navedeno: „Glede na vzporednost ureditev pristojnosti, priznavanja in izvrševanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah po [Konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32) v njeni prečiščeni različici (UL 1998, C 27, str. 1) in Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisani 16. septembra 1988 v Luganu (UL 1988, L 319, str. 9)], bi bilo treba pravila Luganske konvencije prilagoditi pravilom Uredbe [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)], da se doseže enaka raven pretoka sodnih odločb med državami članicami EU in zadevnimi državami Efte.“
3

V uvodnih izjavah 3, 4, 7, 34, 47 in 49 Direktive 2011/83 je navedeno: „3. Člen 169(1) in točka (a) člena 169(2) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) predvidevata, da Unija z ukrepi, ki jih sprejme v skladu s členom 114 Pogodbe, prispeva k doseganju visoke ravni varstva potrošnikov. 4. […] Uskladitev [Harmonizacija] določenih vidikov potrošniških pogodb, sklenjenih na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, je nujna za spodbujanje dejanskega potrošniškega notranjega trga, na katerem bi vladalo pravo ravnovesje med visoko ravnjo varstva potrošnikov in konkurenčnostjo podjetij, obenem pa bi bilo zagotovljeno spoštovanje načela subsidiarnosti. […] 7. Popolna uskladitev [harmonizacija] nekaterih ključnih zakonodajnih vidikov bi morala znatno povečati pravno varnost potrošnikov in trgovcev. […] Potrošniki bi morali poleg tega uživati visoko raven varstva po vsej Uniji. […] 34. Trgovec bi moral potrošniku dati jasne in razumljive informacije, preden potrošnika zavezuje pogodba, sklenjena na daljavo […]. […] 37. Potrošnik pri prodaji na daljavo ne more videti blaga pred sklenitvijo pogodbe, zato bi moral imeti pravico do odstopa od pogodbe. Iz istega razloga bi moral imeti potrošnik možnost, da kolikor je potrebno preskusi in pregleda blago, ki ga je kupil, da se prepriča o naravi, lastnostih in delovanju blaga. […] […] 47. Nekateri potrošniki uveljavljajo svojo pravico do odstopa od pogodbe po tem, ko so uporabljali blago več, kot je potrebno za ugotavljanje narave, lastnosti in delovanja blaga. V takem primeru potrošnik ne bi smel izgubiti pravice do odstopa od pogodbe, moral pa bi biti odgovoren za kakršno koli zmanjšano vrednost blaga. Za namen ugotavljanja narave, lastnosti in delovanja blaga bi potrošnik moral z njim ravnati in ga pregledati samo na način, ki je dovoljen tudi v trgovini. Na primer, potrošnik bi lahko samo pomeril oblačilo, ne bi ga pa smel nositi. Potrošnik bi zato moral v odstopnem roku z blagom ravnati skrbno in ga tako tudi pregledati. Obveznosti v primeru odstopa od pogodbe potrošnika ne bi smele omejevati, da uveljavi svoje pravice do odstopa od pogodbe. […] 49. Obstajati bi morale določene izjeme od pravice do odstopa […] [od] pogodbe, sklenjene na daljavo […]. Pravica do odstopa od pogodbe bi lahko bila neprimerna na primer zaradi narave zadevnega blaga ali storitev. […]“
Člen 1 Direktive 1999/31, naslovljen „Splošni cilj“, določa:

„1. Zaradi izpolnjevanja zahtev Direktive [Sveta z dne 15. julija 1975 o odpadkih (75/442/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15 zvezek 1, str. 23)], zlasti členov 3 in 4, je cilj te direktive s strogimi obratovalnimi in tehničnimi zahtevami o odpadkih in odlagališčih zagotoviti ukrepe, postopke in smernice za preprečevanje ali zmanjševanje, kolikor je mogoče, čezmerne obremenitve okolja, zlasti onesnaževanja površinskih voda, podtalnice, tal in zraka, in na globalno okolje, vključno z učinkom tople grede, ter tudi tako posledično ogrožanje zdravja ljudi pri odlaganju odpadkov na odlagališče med celotno obratovalno dobo;

2. Glede tehničnih značilnosti odlagališč ta direktiva vsebuje ustrezne tehnične zahteve za tista odlagališča, za katera velja Direktiva [Sveta 96/61/ES z dne 24. septembra 1996 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 80)], zato da bolj podrobno opredeli splošne zahteve [te] direktive. Šteje se, da so zahteve Direktive 96/61/ES izpolnjene, če so izpolnjene zahteve te direktive.“
102

Ker je namreč Komisija v bistvu sama s sprejetjem Uredbe št. 800/2008 ex ante izvršila pristojnosti, ki so ji podeljene s členom 107(3) PDEU, v zvezi z vsemi pomočmi, ki izpolnjujejo merila, določena s to uredbo, in to izključno v zvezi s temi pomočmi, kot je bilo poudarjeno v točki 65 te sodbe, nacionalnim organom ni priznala nobene pristojnosti za odločanje v zvezi z obsegom izjeme od priglasitve, zaradi česar so navedeni organi na enaki ravni kot potencialni upravičenci do pomoči in se morajo, kot je bilo poudarjeno v točki 93 te sodbe, prepričati, da so njihove odločbe v skladu z navedeno uredbo, pri čemer v nasprotnem primeru pride do posledic, na katere je bilo opozorjeno v točki 100 te sodbe.
46

Ob upoštevanju pomembnosti, ki jo ima pravica do odstopa od pogodbe za varstvo potrošnika, je predpogodbena informacija glede te pravice za potrošnika temeljnega pomena in mu omogoča, da jasno sprejme odločitev, ali bo sklenil pogodbo na daljavo s trgovcem. Potrošnik se mora, da bi lahko popolnoma izkoristil to informacijo, vnaprej seznaniti s pogoji, rokom in postopki za uveljavljanje pravice do odstopa od pogodbe. Če se pogodba sklene s sredstvom komuniciranja na daljavo, ki ima omejen prostor ali čas za prikaz informacij, trgovcu – če uporabi to sredstvo – ni treba potrošniku ponuditi vzorčnega odstopnega obrazca iz Priloge I(B) k tej direktivi. Na eni strani namreč pridobitev tega obrazca prek tega sredstva pred sklenitvijo pogodbe ni okoliščina, ki bi lahko vplivala na odločitev potrošnika, ali bo sklenil pogodbo na daljavo, na drugi strani pa bi obveznost, da mora trgovec potrošniku izročiti ta vzorčni obrazec v vseh okoliščinah, lahko za trgovca pomenila nesorazmerno breme, v nekaterih primerih, kot so pogodbe, sklenjene po telefonu, pa celo nemogoče breme. Zato zadostuje, da se o tem obrazcu obvesti prek drugega vira v preprostem in razumljivem jeziku.
1

Družbe Islamic Republic of Iran Shipping Lines (v nadaljevanju: IRISL), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (nekdanja IRISL Marine Services and Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (nekdanja Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (z drugim imenom Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (nekdanja South Way Shipping Agency Co. Ltd) in Valfajr 8th Shipping Line Co. s pritožbo predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 17. februarja 2017, Islamic Republic of Iran Shipping Lines in drugi/Svet (T‑14/14 in T‑87/14, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2017:102), s katero je Splošno sodišče zavrnilo njihove predloge, in sicer: – v zadevi T‑14/14 za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta ) 2013/497/SZVP z dne 10. oktobra 2013 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL 2013, L 272, str. 46) in Uredbe Sveta (EU) št. 971/2013 z dne 10. oktobra 2013 o spremembi Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL 2013, L 272, str. 1) v delih, v katerih se ta akta nanašata na pritožnice (v nadaljevanju: sporna akta iz oktobra 2013), in – v zadevi T‑87/14, prvič, za ugotovitev, da se Sklep 2013/497 in Uredba št. 971/2013 ne uporabljata, in drugič, za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta 2013/685/SZVP z dne 26. novembra 2013 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL 2013, L 316, str. 46) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1203/2013 z dne 26. novembra 2013 o izvajanju Uredbe (EU) št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL 2013, L 316, str. 1) v delu, v katerem se ta akta nanašata nanje (v nadaljevanju: sporna akta iz novembra 2013).
11

Člen 25 istega zakona, naslovljen „Obdavčitev potovalnih storitev“, določa, „1. Naslednje določbe veljajo za potovalne storitve podjetnika, ki niso namenjene podjetju odjemalca, če podjetnik z odjemalcem posluje v svojem imenu in če uporablja predhodne potovalne storitve tretjih. Storitev, ki jo opravi podjetnik, se šteje za drugo storitev. Če podjetnik v okviru nekega potovanja za odjemalca opravi več takih storitev, se te štejejo za enotno drugo storitev. Kraj opravljanja druge storitve se določi v skladu s členom 3a(1). Predhodne potovalne storitve tretjih so dobave in druge storitve tretjih, ki neposredno koristijo potnikom. 2. Druga storitev je oproščena davka, če so predhodne potovalne storitve tretjih, ki jih je treba pripisati tej storitvi, opravljene na ozemlju tretje države. Podjetnik mora dokazati, da so pogoji za oprostitev izpolnjeni. Bundesministerium der Finanzen (zvezno ministrstvo za finance) lahko po soglasju Bundesrat (zgornji dom parlamenta) s sklepom določi način, kako naj podjetnik to dokaže. 3. Vrednost druge storitve ustreza razliki med zneskom, ki ga je plačal odjemalec za pridobitev storitve, in zneskom, ki ga podjetnik plača za predhodne potovalne storitve tretjih. Davek na dodano vrednost ni del davčne osnove. Podjetnik lahko davčno osnovo namesto za vsako posamezno storitev posebej določi bodisi za skupino storitev ali za vse storitve, ki so bile opravljene znotraj davčnega obdobja. 4. Z odstopanjem od člena 15(1) podjetniku ni dovoljeno kot vstopni DDV odbiti zneskov davka, ki so mu bili ločeno obračunani za predhodne potovalne storitve tretjih, ter zneskov davka, ki ga je treba plačati na podlagi člena 13b. To ne vpliva na člen 15. […]“.
34

Dejansko je naloga držav članic, da določijo sodišča in/ali organe, ki so pristojni za preizkus veljavnosti nacionalnih določb, in da vzpostavijo pravna sredstva in postopke, po katerih je mogoče izpodbijati veljavnost take določbe, in, če je pravno sredstvo utemeljeno, odpraviti take določbe in po potrebi določiti učinke take odprave.
32

Namen ureditve Unije na področju zavarovanja civilne odgovornosti pa je na eni strani zagotoviti prosti pretok tako vozil, ki so običajno na ozemlju Evropske unije, in oseb, ki so v njih, ter na drugi strani zagotoviti, da bodo oškodovanci nesreč, ki jih ta vozila povzročijo, enako obravnavani, ne glede na to, kje v Uniji se je nesreča zgodila (glej v tem smislu sodbe z dne 23. oktobra 2012, Marques Almeida, C‑300/10, EU:C:2012:656, točka 26; z dne 4. septembra 2014, Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, točka 50, in z dne 28. novembra 2017, Rodrigues de Andrade, C‑514/16, EU:C:2017:908, točka 32).
75

Na drugi strani člen 4(1) Direktive Sveta 2008/55/ES z dne 26. maja 2008 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane, carine, davke in druge ukrepe (UL 2008, L 150, str. 28), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo Sveta 2010/24/EU z dne 16. marca 2010 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev v zvezi z davki, carinami in drugimi ukrepi (UL 2010, L 84, str. 1), določa, da „[z]aprošeni organ na zaprosilo organa prosilca priskrbi vse informacije, ki bi organu prosilcu lahko koristile pri izterjavi terjatve“. S to direktivo je torej državi članici vira dovoljeno, da od pristojnega organa države članice rezidentstva pridobi informacije, ki so potrebne za to, da lahko izterja davčno terjatev, nastalo ob izplačilu dividend.
29

V teh okoliščinah je High Court (višje sodišče, Irska) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali morajo biti na podlagi Direktive [o habitatih] v izjavi o vplivih na območje Natura navedeni vsi habitati in vrste, zaradi katerih je območje uvrščeno na seznam? 2. Ali je treba na podlagi Direktive [o habitatih] v izjavi o vplivih na območje Natura opredeliti in presoditi potencialne vplive na vse vrste (in ne samo na zavarovane), ki sestavljajo zavarovani habitat in so njegov del? 3. Ali mora biti na podlagi Direktive [o habitatih] v izjavi o vplivih na območje Natura izrecno obravnavan vpliv načrtovanega projekta na zavarovane vrste in habitate, ki se nahajajo tako na [posebnem ohranitvenem območju] kot tudi zunaj njegovih meja? 4. Ali mora biti na podlagi Direktive [o PVO], kakor je bila spremenjena, v izjavi o vplivih na okolje izrecno preverjeno, ali bo načrtovani projekt imel pomemben vpliv na vrste, navedene v tej izjavi? 5. Ali možnost, ki jo je v presoji vplivov na okolje upošteval in preučil nosilec projekta in/ali ki so si zanjo prizadevali nekateri deležniki in/ali ki jo je preučil pristojni organ, pomeni ‚glavno alternativo‘ v smislu člena 5(3)(d) Direktive [o PVO], kakor je bila spremenjena, čeprav jo je nosilec projekta zavrnil že v zgodnji fazi? 6. Ali mora na podlagi Direktive [o PVO] presoja vplivov na okolje vsebovati dovolj informacij o vplivih vsake alternative na okolje, tako da bi bila omogočena primerjava med okoljskimi prednostmi različnih alternativ in/ali mora biti v izjavi o vplivih na okolje izrecno navedeno, kako so bili upoštevani vplivi alternativ na okolje? 7. Ali se zahteva iz člena 5(3)(d) Direktive [o PVO], kakor je bila spremenjena, da mora biti odločitev nosilca projekta za izbiro opravljena ‚z upoštevanjem vplivov na okolje‘, uporablja le za izbrano možnost ali tudi za glavne preučene alternative, zaradi česar je treba pri analizi teh možnosti obravnavati njihove vplive na okolje? 8. Ali je to, da je mogoče podrobnosti glede gradbene faze (kot je položaj gradbišča in dovoznih cest) določiti po izdaji soglasja, združljivo s cilji Direktive [o habitatih], in če je, ali pristojni organ lahko odloči, da lahko te podrobnosti določi nosilec projekta z enostransko odločitvijo v okviru izdanega soglasja k izvedbi projekta, in sicer tako, da jih ta pristojnemu organu uradno sporoči, ne pa, da jih zadnji odobri? 9. Ali je pristojni organ na podlagi Direktive [o habitatih] dolžan pojasniti, v kolikšnem obsegu je znanstveno mnenje, ki mu je bilo predloženo, naklonjeno pridobitvi dodatnih informacij pred izdajo soglasja k izvedbi projekta, in to dovolj natančno in jasno, da se ovrže vsakršen dvom o pomenu in učinku takega mnenja? 10. Ali mora pristojni organ na podlagi Direktive [o habitatih] obrazložiti oziroma podrobno obrazložiti, zakaj je zavrnil sklep svojega inšpektorja, da je treba pred izdajo soglasja k izvedbi projekta pridobiti dodatne informacije ali opraviti znanstveno študijo? 11. Ali mora pristojni organ, ko opravlja ustrezno presojo, na podlagi Direktive [o habitatih] vsak element svoje odločbe podrobno in izrecno obrazložiti?“
59

Ker pritožnica v teh okoliščinah trdi, da so bili ukrepi, ki so jih nacionalni organi sprejeli za pobiranje zadevne protidampinške dajatve, kot so v obravnavani zadevi plačilni nalogi, ki jih je nanjo naslovila španska davčna uprava, sprejeti na podlagi uredb o uvedbi te protidampinške dajatve, in ne na podlagi sporne uredbe, je treba opozoriti, da člen 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU za opredelitev ukrepa kot izvedbenega ukrepa predpisa ne zahteva, da bi bil ta predpis pravna podlaga za ta ukrep. Isti ukrep je lahko ukrep za izvedbo tako akta, katerega določbe so pravna podlaga za ta ukrep, kot drugega akta, kot je sporna uredba v obravnavanem primeru, če vsi pravni učinki zadnjenavedenega akta ali njihov del za pritožnico nastanejo šele s tem ukrepom (sodba z dne 13. marca 2018, Industrias Químicas del Vallés/Komisija, C‑244/16 P, EU:C:2018:177, točka 72).
7

Člen 2 te direktive določa: „1. Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum. 2. Posvetovanja morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo spremljajoči socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev. […] 3. Da delodajalec predstavnikom delavcev omogoči dajanje konstruktivnih predlogov, jim mora med pogajanji pravočasno: (a) zagotoviti vse relevantne podatke in (b) jih v vsakem primeru pisno obvestiti o: (i) razlogih za načrtovano odpuščanje; (ii) številu kategorij delavcev, ki jih bo odpustil; (iii) številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev; (iv) obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste; (v) predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, če ima po nacionalni zakonodaji in/ali praksi to pristojnost; (vi) načinu izračunavanja odpravnin, ki niso določene v nacionalni zakonodaji in/ali praksi. […] 4. Obveznosti iz odstavkov 1, 2 in 3 se uporabljajo ne glede na to, ali je sklep o kolektivnih odpustih sprejel delodajalec ali obvladujoče podjetje. Pri obravnavanju domnevnih kršitev zahtev glede informiranja, posvetovanja in obveščanja iz te direktive, se ne upošteva obramba delodajalca, če se sklicuje na to, da mu podjetje, ki je sprejelo sklep, katerega posledica so kolektivni odpusti, ni dalo potrebnih informacij.“
23

V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 10(1) Direktive 2004/38 razlagati tako, da zahteva, da mora biti odločba v zvezi z ugotovitvijo pravice do prebivanja sprejeta in vročena v roku šestih mesecev, ali tako, da omogoča, da se odločba sprejme v tem roku, vendar je lahko vročena pozneje? Če se zgoraj navedena odločba lahko vroči pozneje, v kakšnem roku mora biti vročena? 2. Ali je treba člen 10(1) Direktive 2004/38 v povezavi s členom 5 te direktive, členom 5(4) Direktive 2003/86 ter členi 7, 20, 21 in 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati in uporabljati tako, da mora biti odločba, sprejeta na tej podlagi, samo sprejeta v roku šestih mesecev, določenem v tem členu, ne da bi obstajal rok za njeno vročitev ali kakršna koli posledica za pravico do prebivanja v primeru, da bi bila odločba vročena po tem roku? 3. Ali za zagotovitev učinkovitosti pravice do prebivanja družinskega člana državljana Unije načelo učinkovitosti nasprotuje temu, da se nacionalnemu organu po odpravi odločbe o zgoraj navedeni pravici znova prizna celoten šestmesečni rok, ki ga je imel na voljo na podlagi člena 10(1) Direktive 2004/38? Če je odgovor pritrdilen, kakšen rok ima še na voljo nacionalni organ po odpravi njegove odločbe, s katero je bilo zavrnjeno priznanje zadevne pravice? 4. Ali so členi 5, 10 in 31 Direktive 2004/38 v povezavi s členoma 8 in 13 [Evropske] konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [podpisane v Rimu 4. novembra 1950], členi 7, 24, 41 in 47 Listine o temeljnih pravicah ter členom 21 PDEU združljivi z nacionalno sodno prakso in določbami, kot so člen 39/2(2) ter členi 40, 40a, 42 in 43 zakona z dne 15. decembra 1980 ter člen 52(4) kraljevega odloka z dne 8. oktobra 1981, v skladu s katerimi ima sodba Conseil du contentieux des étrangers (upravno sodišče za spore v zvezi s tujci) o odpravi odločbe, s katero je bilo prebivanje zavrnjeno na podlagi teh določb, učinek pretrganja – in ne učinek odloga – zavezujočega roka šestih mesecev, predpisanega v členu 10 Direktive 2004/38, členu 42 zakona z dne 15. decembra 1980 in členu 52 kraljevega odloka z dne 8. oktobra 1981? 5. Ali Direktiva 2004/38 zahteva, da se določi posledica za prekoračitev šestmesečnega roka iz njenega člena 10(1), in če je odgovor pritrdilen, kakšna mora biti ta posledica? Ali Direktiva 2004/38 zahteva ali omogoča, da je posledica prekoračitve tega roka samodejna dodelitev zaprošenega dovoljenja za prebivanje, ne da bi bilo ugotovljeno, ali prosilec dejansko izpolnjuje zahtevane pogoje za pridobitev pravice do prebivanja, za katero zaprosi?“
6

Potem ko je C. Wegener pridobila potrditev svoje rezervacije in se na letališču v Berlinu prijavila na leta za celotno pot, se je vkrcala na letalo družbe Royal Air Maroc za Casablanco, ki je vzletelo z zamudo. Po prihodu v Casablanco se je želela vkrcati na letalo za Agadir, vendar ji je družba Royal Air Maroc zavrnila vkrcanje in navedla, da je bil njen sedež oddan drugemu potniku. C. Wegener se je na koncu vkrcala na drugo letalo družbe Royal Air Maroc in je v Agadir prispela s štiriurno zamudo glede na prvotno predviden vozni red.
2

Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Fédération des entreprises de la beauté (v nadaljevanju: FEBEA) na eni strani ter ministre des Affaires sociales, de la Santé et des Droits des femmes (minister za socialne zadeve, zdravje in pravice žensk), ministre de l’Éducation nationale, de l’Enseignement supérieur et de la Recherche (minister za nacionalno izobraževanje, visoko šolstvo in raziskave) in ministre de l’Économie, de l’Industrie et du Numérique (minister za gospodarstvo, industrijo in digitalni sektor), ki je postal ministre de l’Économie et des Finances (minister za gospodarstvo in finance), na drugi zaradi tožbe za razglasitev ničnosti odloka z dne 25. februarja 2015 o poklicnih kvalifikacijah ocenjevalcev varnosti kozmetičnih izdelkov za zdravje ljudi (JORF z dne 17. marca 2015, str. 4941, v nadaljevanju: medministrski odlok z dne 25. februarja 2015).
Člen 13(2) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 11(1)(b) te uredbe je treba razlagati tako, da se nanj ne more sklicevati fizična oseba, katere poklicna dejavnost med drugim zajema uveljavljanje odškodninskih terjatev proti zavarovalnicam in ki se opira na pogodbo o odstopu terjatve, sklenjeno z oškodovancem v prometni nesreči, da bi zavarovatelja civilne odgovornosti povzročitelja te nesreče, ki ima svoj sedež v državi članici, ki ni država članica stalnega prebivališča oškodovanca, tožila pred sodiščem zadnjenavedene države članice.