ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktivo Sveta z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (86/653/EGS) ter Pridružitveni sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani ter države članice EGS in Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta z dne 23. decembra 1963 (64/732/EGS), je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, s katero se v pravo zadevne države članice prenaša ta direktiva, ki iz svojega področja uporabe izključuje pogodbo o trgovskem zastopanju, v okviru katere ima trgovski zastopnik sedež v Turčiji, kjer opravlja dejavnosti na podlagi te pogodbe, naročitelj pa ima sedež v tej državi članici, tako da se v takih okoliščinah trgovski zastopnik ne more sklicevati na pravice, ki jih ta direktiva zagotavlja trgovskim zastopnikom po prenehanju take pogodbe o trgovskem zastopanju.

Za poenotenje pogojev konkurence med trgovskimi zastopniki v Uniji namreč ni nujno, da se trgovskim zastopnikom, ki imajo sedež in svoje dejavnosti opravljajo zunaj Unije, ponudi varstvo, ki je primerljivo z varstvom zastopnikov, ki imajo sedež in/ali opravljajo svoje dejavnosti v Uniji.

V teh pogojih trgovski zastopnik, ki dejavnosti na podlagi pogodbe o trgovskem zastopanju opravlja v Turčiji, kot tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ne glede na to, da ima naročitelj sedež v državi članici, ne spada na področje uporabe Direktive 86/653 in zato ni nujno, da je deležen zaščite, ki jo ta direktiva daje trgovskim zastopnikom.

Poleg tega je Sodišče, posebej glede pridruževanja med Unijo in Republiko Turčijo, že presodilo, da je treba pri odločanju o tem, ali je mogoče določbo prava Unije po analogiji uporabiti v okviru tega pridruževanja, primerjati cilj Pridružitvenega sporazuma in kontekst, v katerega se ta umešča, na eni ter cilj in kontekst zadevnega instrumenta prava Unije na drugi strani (sodba z dne 24. septembra 2013, Demirkan,C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 48). Treba pa je spomniti, da je namen Pridružitvenega sporazuma in Dodatnega protokola predvsem spodbujanje gospodarskega razvoja Turčije, zaradi česar je njun cilj izključno ekonomski (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra 2013, Demirkan,C‑221/11, EU:C:2013:583, točka 50).

V okviru prava Unije pa varstvo svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, kar zadeva trgovske zastopnike, z ureditvijo iz Direktive 86/653 temelji na cilju vzpostavitve notranjega trga, ki je zasnovan kot območje brez notranjih mej, tako da se odpravijo vse ovire pri vzpostavitvi takega trga.

Zato razlike med Pogodbama in Pridružitvenim sporazumom, kar zadeva njihov zastavljeni cilj, preprečujejo, da bi se lahko za varstvo, ki ga za trgovske zastopnike predpisuje Direktiva 86/653, lahko štelo, da se v okviru tega sporazuma razširja na trgovske zastopnike s sedežem v Turčiji.

(Glej točke 34, 35, 41, 42, 44, 45, 52 in izrek.)
Zadeva C‑275/15

ITV Broadcasting Limited in drugi

proti

TVCatchup Limited in drugim

[Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]

„Predhodno odločanje – Direktiva 2001/29/ES – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Člen 9 – Dostop do kabla za storitve oddajanja – Pojem ‚kabel‘ – Retransmisija komercialnih televizijskih oddaj po spletu od tretjih oseb – ‚Live streaming‘”

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 1. marca 2017

Približevanje zakonodaj – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29 – Usklajevanje nekaterih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi – Ohranitev drugih določb – Pojem ,dostop do kabla za storitve oddajanja‘ – Nacionalna ureditev, ki določa neobstoj kršitve avtorske pravice v primeru takojšnje kabelske retransmisije, vključno po potrebi prek spleta, na prvotnem območju oddajanja radiodifuznih del na televizijskih kanalih, za katere veljajo obveznosti javne službe – Izključitev

(Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2001/29, uvodna izjava 60 in člena 5 in 9)

Člen 9 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, zlasti pojem „dostop do kabla [za storitve oddajanja]“, je treba razlagati tako, da ta določba ne zajema in ne dovoljuje nacionalne ureditve, ki določa, da ne gre za kršitev avtorske pravice v primeru takojšnje kabelske retransmisije, vključno po potrebi prek spleta, na prvotnem območju oddajanja radiodifuznih del na televizijskih kanalih, za katere veljajo obveznosti javne službe.

Kar zadeva člen 9 Direktive 2001/29 – kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 37 in 38 sklepnih predlogov – se ta določba ob upoštevanju uvodne izjave 60 te direktive nanaša na nadaljnjo uporabo veljavnih določb na drugih področjih od tistih, ki se usklajujejo z navedeno direktivo. Vendar bi bila razlaga člena 9 Direktive 2001/29, v skladu s katero naj bi ta omogočala retransmisijo, kot je ta v postopku v glavni stvari, brez soglasja avtorjev v drugih primerih, kot so tisti, določeni v členu 5 te direktive, ne samo v nasprotju s ciljem tega člena 9, ampak tudi z izčrpnostjo tega člena 5 in bi tako škodovala uresničitvi glavnega cilja navedene direktive, ki je uvesti visoko stopnjo varstva avtorjev.

V zvezi s tem ni pomembno, ali je do prvotnega razširjanja varovanih del prišlo na televizijskih kanalih, za katere veljajo obveznosti javne službe. V Direktivi 2001/29 namreč ni podlage, ki bi utemeljevala zagotovitev manjšega varstva vsebini teh kanalov.

(Glej točke od 26 do 29 in izrek.)
Ob upoštevanju člena 145 št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, je postopek pasivnega oplemenitenja mogoče uporabiti, če se dejanja oplemenitenja izvajajo zunaj carinskega območja Unije. To, da so bila dejanja opravljena na odprtem morju, ne more preprečiti uporabe določb navedene uredbe, ki se nanašajo na ta carinski postopek z gospodarskim učinkom.

Člen 148(c) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da je treba v okviru zahteve za dovoljenje za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja pri presoji, ali so izpolnjeni gospodarski pogoji za uporabo tega postopka, upoštevati ne samo bistvene interese skupnostnih proizvajalcev proizvodov, ki so podobni končnemu proizvodu, izdelanem z načrtovanimi operacijami oplemenitenja, temveč tudi bistvene interese skupnostnih proizvajalcev proizvodov, ki so podobni neskupnostnim surovinam ali polproizvodom, namenjenim vključitvi v skupnostno blago na začasnem izvozu med temi operacijami.

Funkcija gospodarskih pogojev za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja iz člena 148(c) Uredbe št. 2913/92 je namreč ta, da se carinskim organom omogoči, da presodijo, ali je uporaba postopka pasivnega oplemenitenja za industrijo Unije bistveno ugodnejša, pri čemer nadzorujejo, da prednosti, ki jih ima na podlagi uporabe navedenega postopka nek gospodarski subjekt, ne povzročijo velikih neugodnosti drugim proizvajalcem Unije. Gospodarske pogoje je torej treba razlagati tako, da carinskim organom omogočajo, da v celoti upoštevajo taka navzkrižja interesov znotraj industrije v Uniji.

Kar zadeva taka navzkrižja interesov, v okoliščinah, v katerih načrtovana operacija oplemenitenja vključuje dodajanje velike količine neskupnostne surovine, skupnostnemu blagu na začasnem izvozu, in v katerih so carinske dajatve na to surovino občutno višje od tistih, ki bi se uporabile za pridobljeni proizvod, pridobljen s tem postopkom, je treba ugotoviti, da lahko uporaba postopka pasivnega oplemenitenja za to operacijo resno škoduje bistvenim interesom gospodarskih subjektov, ki navedeno surovino proizvajajo v Uniji.

Izvedba te operacije oplemenitenja zunaj Unije bi gospodarskemu subjektu namreč omogočila, da v Unijo uvozi del, ki ustreza tej surovini, ne da bi plačala carino, ki je določena zanjo in namen katere je prav zaščita navedenih skupnostnih proizvodov pred takim uvozom. V teh okoliščinah bi uporaba postopka pasivnega oplemenitenja gospodarskemu subjektu, ki tak postopek zahteva, zagotovila dodatno ugodnost, ki zajema delno oprostitev carine, določene za pridobljeni proizvod, s čimer bi tovrstne operacije, čeprav škodijo interesom proizvajalcev Unije, postale še ugodnejše.

(Glej točke 41, 43, 44, 49 in izrek.)
Zadeva C‑240/15

Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni

proti

Istituto Nazionale di Statistica – ISTAT in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Consiglio di Stato)

„Predhodno odločanje — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/21/ES — Člen 3 — Nepristranskost in neodvisnost nacionalnih regulativnih organov — Direktiva 2002/20/CE — Člen 12 — Upravne pristojbine — Določbe, ki se uporabljajo na področju javnih financ, ter določbe o omejevanju in racionalizaciji izdatkov javnih organov, ki veljajo za nacionalni regulativni organ“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 28. julija 2016

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Razlaga nacionalnega prava – Izključitev (člen 267 PDEU) Približevanje zakonodaj – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Odobritev in regulativni okvir – Direktivi 2002/20 in 2002/21 – Nacionalni regulativni organi – Veljavnost nacionalnih določb, ki se uporabljajo na področju javnih financ, ter določbo o omejitvi in racionalizaciji izdatkov javnih organov – Dopustnost – Pogoji (Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20, člen 12, in 2002/21, kakor je bila spremenjena z direktivo 2009/140, člen 3)

Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 30 in 31.)

Člen 3 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, in člen 12 Direktive 2002/20 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa, da za nacionalni regulativni organ v smislu Direktive 2002/21 veljajo nacionalne določbe, ki se uporabljajo na področju javnih financ, ter natančneje, določbe o omejitvi in racionalizaciji izdatkov javnih organov.

V skladu s člen 3(3a), prvi pododstavek, drugi stavek, Direktive 2002/21 se namreč za nacionalne regulativne organe, pristojne za ex ante urejanje trga ali za reševanje sporov med podjetji, lahko določi nekatera pravila proračunskega nadzora nacionalnega parlamenta, ki omogoča, da se zanje ex ante uporabijo ukrepi omejevanja javne porabe Zato je mogoče šteti, da ti ukrepi omejevanja posegajo v neodvisnost in nepristranskost nacionalnih regulativnih organov, kakor sta zagotovljeni z okvirno direktivo, in da so zato nezdružljivi s členom 3 Direktive 2002/21 le, če je mogoče ugotoviti, da zadevne nacionalne regulativne organe ovirajo pri zadovoljivem opravljanju nalog, ki so jim dodeljene z navedeno direktivo in s posebnimi direktivami, ali da kršijo zahteve, ki jih Direktiva 2002/21 nalaga država članicam, da bi se zagotovila stopnja neodvisnosti in nepristranskosti nacionalnih regulativnih organov, ki se zahteva s to direktivo. Glede na bistveno drugačne funkcije nacionalnih regulativnih organov se ne more upravičeno trditi, da Direktiva 2002/21 državam članicam nalaga, da za nacionalne regulativne organe zagotovijo enak sistem neodvisnosti, kot ga določa pravo Unije za centralne banke.

(Glej točke od 37 do 39, 43, 48 in izrek.)
2.

Pritožba — Razlogi — Napačna presoja dejstev in dokazov — Nedopustnost — Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov — Izključitev, razen ob izkrivljanju (Člen 256 TFUE; Statut Sodišča, člen 58, odstavek 1) (glej točke od 50 do 52.)
3.

Promet–Cestni promet–Vozniško dovoljenje–Direktiva 2006/126–Omrežje za vozniška dovoljenja Evropske unije–Povezava s tem omrežjem–Nevzpostavitev povezave med tem omrežjem in nacionalnim sistemom izdaje vozniškega dovoljenja–Neizpolnitev obveznosti (Direktiva 2006/126, člena 7(5)(d) in 16] (glej točke 16 in 17 ter izrek.)
(Glej točke od 22 do 24, 27 in 28.)

(Glej točke od 40 do 44 in 47.)

Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter načeli enakovrednosti in učinkovitosti je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki pravne osebe javnega prava oprošča plačila sodnih kolkov ob vložitvi ugovora zoper izvršbo sodne odločbe o vračilu dajatev, pobranih v nasprotju s pravom Unije, in obveznosti položitve varščine ob vložitvi predloga za odložitev take izvršbe, medtem ko se za zahtevke fizičnih in pravnih oseb zasebnega prava v okviru teh postopkov sodni stroški načeloma plačajo.

V zvezi s tem, prvič, sodni stroški načeloma prispevajo k dobremu delovanju sodnega sistema, če ti stroški pomenijo vir financiranja sodne dejavnosti držav članic. Oprostitev plačila sodnih kolkov, ki je določena v nacionalni ureditvi in ki so je deležne pravne osebe javnega prava, sama po sebi ne daje postopkovne prednosti tem pravnim osebam, ker bi plačilo teh kolkov s strani teh oseb bremenilo konsolidiran nacionalni proračun, iz katerega se financirajo tudi storitve sodišč.

Drugič, kar zadeva oprostitev plačila varščine, ki se zahteva ob vložitvi predloga za odložitev takega postopka izvršbe, do katere so upravičene pravne osebe javnega prava, morajo države članice na podlagi prava Unije vrniti davke, pobrane v nasprotju s pravom Unije, skupaj z obrestmi. Tako ni mogoče sprejeti, da se lahko država članica sklicuje na nezadostna sredstva, da bi upravičila nemožnost izvršitve sodne odločbe, s katero je nekemu upravičencu priznana pravica do vračila dajatev, pobranih v nasprotju s pravom Unije, skupaj z obrestmi. Nevarnost, zaradi katere je predvidena varščina, se zato ne more uresničiti v postopku, v katerem je nasprotna stranka pravna oseba javnega prava.

Taka zakonodaja fizičnih in pravnih oseb zasebnega prava ne postavlja v slabši položaj glede na njihove nasprotnike, pravne osebe javnega prava, in tako ne vpliva na poštenost tega postopka.

(Glej točke od 49 do 53, 54 in 59 ter izrek.)
1.

Skupna zunanja in varnostna politika — Omejevalni ukrepi proti Iranu — Zamrznitev sredstev oseb, subjektov ali organov, ki sodelujejo pri širjenju jedrskega orožja ali to širjenje podpirajo — Pristojnost Sveta na področju omejevalnih ukrepih, ki temeljijo na členu 215 PDEU, da uporabi postopek iz člena 291(2) PDEU — Pogoji (člen 215 PDEU in 291(2) PDEU) (Glej točki 31 in 32.)
Sodišče na področju predhodnega odločanja glede na razdelitev nalog med Sodiščem in nacionalnimi sodišči ni pristojno niti preučiti, ali je bila odločba, o kateri presoja, sprejeta v skladu z nacionalnimi predpisi o organiziranosti in postopku, in zato niti zavrniti predlog za sprejetje predhodne odločbe zaradi domnevne nepristojnosti predložitvenega sodišča za odločitev o zadevi iz postopka v glavni stvari.

Let v smislu Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov sestavlja en letalski prevoz, ki je tako na neki način enota tega prevoza, ki ga izvede letalski prevoznik, ki določi svojo pot.

Člen 10(2) v povezavi s členom 2(f) Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov je treba razlagati tako, da je, če je potnik na letu slabše nameščen, cena, ki se upošteva za določitev povračila, dolgovanega zadevnemu potniku, cena leta, na katerem je bil ta slabše nameščen.

V tej zvezi je vozovnica torej dokument, na podlagi katerega ima potnik pravico do prevoza, ki lahko, odvisno od primera, zajema enega ali več letov. Vsak od teh letov, ki pomeni enoto prevoza, se načeloma opravi v skladu s pogoji, določenimi med potnikom in letalskim prevoznikom. Med temi pogoji je med drugim namestitev navedenega potnika v določen razred. Če letalski prevoznik potnika na zadevnem letu namesti v razred, nižji od tistega, za katerega je bila kupljena njegova vozovnica, navedeni potnik na zadevnem letu torej ne more koristiti storitve, ki je bila določena kot protidajatev za plačano ceno. Ta slabša namestitev pa ne vpliva na storitve, določene za druge lete, do katerih je navedeni potnik glede na okoliščine primera upravičen na podlagi vozovnice. Člen 10(2) Uredbe št. 261/2004 se zato za te druge lete ne uporabi.

Za povračilo, določeno v tej določbi, je zato treba upoštevati ceno leta, na katerem je bil navedeni potnik slabše nameščen, ne pa cene celotnega prevoza, do katerega je ta upravičen na podlagi vozovnice. Pri tem se je treba, če je na vozovnici navedena le cena celotnega prevoza potnika in če na njej torej med drugim ni navedena cena leta, na katerem je prišlo do slabše namestitve, opreti na del cene te vozovnice, ki ustreza količniku med razdaljo zadevnega leta in razdaljo celotne poti prevoza, do katerega je upravičen potnik.

(Glej točke 21, 22, 24, 25, 29, 30, 32 in točko 1 izreka.)
Iz člena 4(1) Uredbe št.°1346/2000 namreč izhaja, da se za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, če ta uredba ne določa drugače, uporablja pravo države uvedbe postopka (lex fori concursus). Čeprav v zvezi s tem člen 4(2) Uredbe št. 1346/2000, ki vsebuje seznam zadev, za katere velja lex fori concursus, sicer ne navaja konkretno upnikov, ki niso sodelovali v postopku zaradi insolventnosti in zato tudi ne učinkov tega postopka ali njegovega končanja na pravice teh upnikov, pa ni mogoče podvomiti v to, da je treba tudi te učinke presojati glede na navedeni lex fori concursus. Razlaga, v skladu s katero naj bi lex fori concursus določal učinke končanja postopka zaradi insolventnosti, zlasti s poravnavo, in pravice upnikov po tem končanju, ne pa učinkov na pravice upnikov, ki niso sodelovali v tem postopku, bi namreč resno ogrožala učinkovitost navedenega postopka.

Člen 4 Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da na njegovo področje uporabe spadajo določbe notranjega prava države članice, na katere ozemlju je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, ki glede upnika, ki ni sodeloval v tem postopku, določajo izgubo pravice do uveljavljanja njegove terjatve ali prekinitev izvršbe take terjatve v drugi državi članici.

Postopki izvršbe ne spadajo na področje uporabe člena 15 Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti. To določbo je treba namreč razlagati v povezavi s členom 4(2)(f) navedene uredbe, ki razlikuje med pravdami v teku in drugimi postopki, ki so jih sprožili posamezni upniki. Tako posledice postopka zaradi insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, ki niso pravde v teku, vsekakor ureja le lex fori concursus. Vendar postopki, ki se nanašajo na izvršbo terjatve, spadajo pod to zadnjo kategorijo.

(Glej točki 32 in 35.)
2.

Družbam Ackermann Saatzucht GmbH & Co. KG, Böhm-Nordkartoffel Agrarproduktion GmbH & Co. OHG, Deutsche Saatveredelung AG, Ernst Benary, Samenzucht GmbH, Freiherr Von Moreau Saatzucht GmbH, Hybro Saatzucht GmbH & Co. KG, Klemm + Sohn GmbH & Co. KG, KWS Saat AG, Norddeutsche Pflanzenzucht Hans-Georg Lembke KG, Nordsaat Saatzuchts GmbH, M. Peter Franck-Oberaspach, P. H. Petersen Saatzucht Lundsgaard GmbH, Saatzucht Streng – Engelen GmbH & Co. KG, Saka Pflanzenzucht GmbH & Co. KG, Strube Research GmbH & Co. KG, Gartenbau und Spezialkulturen Westhoff GbR, W. von Borries-Eckendorf GmbH & Co. KG, ABZ Aardbeien Uit Zaad Holding BV, Agriom BV, Agrisemen BV, Anthura BV, Barenbrug Holding BV, De Bolster BV, Evanthia BV, Gebr. Vletter & Den Haan VOF, Hilverda Kooij BV, Holland-Select BV, Könst Breeding BV, Koninklijke Van Zanten BV, Kweek- en Researchbedrijf Agirco BV, Kwekerij de Wester-Bouwing BV, Limgroup BV in Ontwikkelingsmaatschappij Het Idee BV se naloži plačilo stroškov.
Pojem embalaže v smislu člena 3(1) Direktive 94/62 o embalaži in odpadni embalaži, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/12, je treba razlagati široko.

Namen Direktive 94/62 v skladu z njenim členom 1 je namreč zlasti preprečiti vpliv embalaže in odpadne embalaže na okolje držav članic in tretjih držav ali tak vpliv zmanjšati, da se zagotovi visoka raven varstva okolja, pri čemer se zlasti državam članicam naloži uvedba sistema zbiranja in predelave embalaže in odpadne embalaže. Direktiva 94/62 za to, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 5 in v skladu z njenim členom 2(1), zajema vso embalažo, dano v promet v Evropski uniji, in vso odpadno embalažo.

(Glej točki 23 in 24.)
Člen 45 PDEU in člen 7(2) Uredbe št. 492/2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji je treba razlagati tako, da je treba pod pojmom otroka obmejnega delavca, ki je lahko posredni prejemnik socialnih ugodnosti iz zadnjenavedene določbe, kot je financiranje študija, ki ga država članica dodeli otrokom delavcev, ki opravljajo ali so opravljali dejavnost v tej državi, razumeti ne samo otroka, ki ima sorodstveno vez s tem delavcem, ampak tudi otroka zakonca ali registriranega partnerja navedenega delavca, če slednji zagotavlja preživljanje tega otroka.

Zadnjenavedena zahteva je posledica dejanskega položaja, o katerem mora presojati uprava in po potrebi nacionalna sodišča, ne da bi jim bilo treba ugotavljati razloge za ta prispevek ne natančno ovrednotiti njen obseg.

V okviru razlage člena 10 Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti je namreč že bilo razsojeno, da status družinskega člana v smislu te določbe ne predpostavlja obstoja pravice do preživnine Če bi bilo tako, bi bila združitev družine, ki je bila določena s to določbo, odvisna od nacionalnih zakonodaj, ki se razlikujejo od države do države, kar bi pripeljalo do neenotne uporabe prava Unije. Člen 10(1) in (2) Uredbe št. 1612/68 je bil razlagan tako, da je status vzdrževanega družinskega člana posledica dejanskega položaja. Gre za družinskega člana, ki mu podporo zagotavlja delavec, ne da bi bilo treba ugotavljati razloge za uporabo te podpore in ali zadevna oseba lahko z opravljanjem plačanega dela sama poskrbi za svoje potrebe. Ta razlaga se zahteva z načelom, v skladu s katerim je treba določbe, ki urejajo prosto gibanje delavcev, ki pomeni enega od temeljev Evropske unije, razlagati široko.

Taka razlaga pa velja, tudi kadar je sporen prispevek obmejnega delavca k preživljanju otrok njegovega zakonca ali priznanega partnerja.

Status družinskega člana obmejnega delavca, ki ga slednji vzdržuje, lahko – če se nanaša na položaj otroka zakonca ali priznanega partnerja tega delavca – izhaja iz objektivnih elementov, kot je skupno stalno prebivališče tega delavca in študenta.

(Glej točke od 58 do 60 in 64 ter izrek.)
Opredelitev „ustreznih finančnih obveznosti“ iz člena 2(1)(f) Direktive 2002/47 o dogovorih o finančnem zavarovanju zajema položaj, v katerem zavarovanje krije vse terjatve banke do imetnika računa. Na eni strani je treba namreč ob neobstoju izrecne omejitve, določene v besedilu Direktive 2002/47, besedilo „obveznosti, ki dajejo pravico do gotovinske poravnave“ iz člena 2(1)(f) Direktive 2002/47 razlagati tako, da se nanaša na vsako obveznost, ki daje pravico do gotovinske poravnave, in zato tudi na navadne denarne dolgove imetnika računa do banke, kot so stroški vodenja računa.

Na drugi strani ta opredelitev, glede na to, da so lahko ustrezne finančne obveznosti v skladu z besedilom opredelitve iz člena 2(1)(f) Direktive 2002/47 v celoti ali delno sestavljene iz sedanjih ali bodočih obveznosti, vključno z obveznostmi, ki izhajajo iz krovnega dogovora ali podobnega dogovora, zajema tudi položaj, v katerem zavarovanje ne krije samo posamezne obveznosti, temveč vse terjatve banke do imetnika računa.

(Glej točke od 30 do 32.)