ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 3, 9, od 17 do 19, 23 in 26 Direktive 2011/7 je navedeno: „(3) Veliko plačil v trgovinskih poslih med gospodarskimi subjekti ali med gospodarskimi subjekti in javnimi organi se opravi pozneje, kot je dogovorjeno v pogodbi ali določeno v splošnih trgovinskih pogojih. Kljub dostavi blaga ali opravljenim storitvam je veliko zadevnih računov plačanih po roku. Takšne zamude pri plačilih negativno vplivajo na likvidnost in zapletajo finančno upravljanje podjetij. Prav tako vplivajo na njihovo konkurenčnost in dobičkonosnost, ko upnik zaradi zamud pri plačilih potrebuje zunanje financiranje. […] […] (9) Ta direktiva bi morala urejati vse trgovinske posle, ne glede na to, ali potekajo med zasebnimi ali javnimi podjetji ali med podjetji in javnimi organi glede na to, da javni organi upravljajo z znatnim obsegom plačil podjetjem. […] […] (17) Za namene upravičenja do zamudnih obresti bi bilo treba šteti, da je plačilo dolžnika v zamudi, če upnik, ki je izpolnil svoje pogodbene in zakonske obveznosti, ne prejme dolgovanega zneska do datuma zapadlosti. (18) Računi pomenijo zahteve za plačilo in so pomembni dokumenti v verigi poslov za dobavo blaga in izvajanje storitev, med drugim za določitev plačilnih rokov. […] (19) Upnikom je treba zagotoviti pošteno nadomestilo za stroške izterjave, ki jih imajo zaradi zamud pri plačilih, da se odvrne od teh zamud. Stroški izterjave bi morali vključevati izterjavo upravnih stroškov in nadomestilo za notranje stroške, ki so nastali zaradi zamude pri plačilu, za katere bi bilo treba v tej direktivi določiti fiksen minimalen znesek, ki se lahko izterja z obrestmi za zamudo pri plačilu. Nadomestilo v obliki fiksnega zneska bi moralo biti namenjeno omejevanju upravnih in notranjih stroškov, povezanih z izterjavo. […] […] (23) Praviloma imajo javni organi varnejše, predvidljivejše in bolj stalne prilive prihodkov kot podjetja. Poleg tega lahko mnogi javni organi pridobijo financiranje ob ugodnejših pogojih kot podjetja. Hkrati so javni organi manj odvisni od stabilnih poslovnih odnosov za dosego svojih ciljev kot podjetja. Dolgi plačilni roki in zamude pri plačilih javnih organov za blago in storitve vodijo do neupravičenih stroškov za podjetja. Zato je primerno uvesti posebna pravila za trgovinske posle dobavljanja blaga ali izvajanja storitev za javne organe s strani podjetij, zlasti glede plačilnih rokov, ki običajno ne bi smeli biti daljši od 30 koledarskih dni, razen če je v pogodbi izrecno dogovorjeno drugače in če je to objektivno utemeljeno glede na posebno naravo ali značilnosti pogodbe, v nobenem primeru pa ne bi smeli biti daljši od 60 koledarskih dni. […] (26) Da izpolnjevanje cilja te direktive ne bi bilo ogroženo, bi morale države članice zagotoviti, da pri trgovinskih poslih postopek sprejemanja ali preverjanja praviloma ne presega obdobja največ 30 koledarskih dni. Kljub temu bi bilo treba omogočiti, da postopek preverjanja presega 30 dni, na primer pri posebej zapletenih pogodbah, če je to izrecno dogovorjeno v pogodbi in kakršni koli razpisni dokumentaciji ter ni skrajno nepošteno do upnika.“
69

Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16(1)(b) Direktive 2003/86 razlagati tako, da za ugotovitev obstoja resničnega družinskega življenja v smislu te določbe v primeru pridružitve mladoletnega otroka staršu, ki mu je bil priznan status begunca, če je ta otrok postal polnoleten, preden je bil staršu sponzorju priznan status begunca in preden je bila vložena prošnja za združitev družine, samo pravno razmerje starši – otrok ne zadostuje. Vendar pa ni nujno, da starš sponzor in zadevni otrok živita v skupnem gospodinjstvu ali pod isto streho, da bi bil ta otrok upravičen do združitve družine. Priložnostni obiski, kolikor so mogoči, in kakršni koli redni stiki lahko zadostujejo za ugotovitev, da te osebe ponovno vzpostavljajo osebne in čustvene odnose, ter za dokaz obstoja resničnega družinskega življenja. Poleg tega prav tako ni mogoče zahtevati, da se starš sponzor in njegov otrok medsebojno finančno podpirata.
8

Glede obdavčitve dividend, izplačanih družbi, ki nima sedeža v Nemčiji, člen 32(5) KStG določa: „(5) Če je bil davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje upnik dohodka iz kapitala v smislu člena 20(1), točka 1, [EStG], plačan na podlagi odstavka 1 [tega člena], se upniku dohodka iz kapitala davek od dohodka iz kapitala, ki je bil odtegnjen in plačan v skladu s členom 36(2), točka 2, [EStG], na zahtevo vrne, če 1. je upnik dohodka iz kapitala družba z omejeno davčno obveznostjo na podlagi člena 2, točka 1, ki (a) je tudi družba v smislu člena 54 [PDEU] ali člena 34 [Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3)], (b) ima sedež in sedež uprave na ozemlju države članice Evropske unije ali države, za katero se uporablja [Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru], (c) je v državi sedeža svoje uprave brez možnosti izbire in brez izjeme predmet neomejene davčne obveznosti, ki je primerljiva s [tisto iz] člena 1, in 2. je upnik neposredno udeležen v ustanovnem ali osnovnem kapitalu dolžnice dohodka iz kapitala in ne izpolnjuje pogoja minimalne udeležbe iz člena 43b(2) [EStG]. Prvi stavek se uporablja samo, če: 1. ni določeno nobeno vračilo zadevnega davka od dohodka iz kapitala na podlagi drugih določb, 2. se dohodki iz kapitala v skladu s členom 8b(1) pri določitvi dohodka ne upoštevajo, 3. se dohodki iz kapitala na podlagi tujih določb ne pripišejo nobeni osebi, ki ne bi bila upravičena do vračila v skladu s tem odstavkom, če bi neposredno prejela dohodke iz kapitala, 4. pravica do polnega ali delnega vračila davka od dohodka iz kapitala ne bi bila izključena, če bi se smiselno uporabil člen 50d(3) [EStG], in 5. davka od dohodka iz kapitala upnik ali v njem neposredno oziroma posredno udeleženi družbenik ne more odbiti ali ga odšteti kot operativni oziroma poslovni strošek; možnost prenosa odbitka v naslednja davčna obdobja je izenačena z odbitkom. Upnik dohodkov iz kapitala predloži dokaz o izpolnjevanju pogojev za vračilo. Na podlagi potrdila davčnih organov države, v kateri ima sedež, mora zlasti dokazati, da se v tej državi obravnava kot davčni rezident, da je v tej državi neomejeno zavezan za plačilo davka od dohodkov pravnih oseb in da ni oproščen plačila davka od dohodkov pravnih oseb ter da je dejanski prejemnik dohodkov iz kapitala. Iz potrdila tuje davčne uprave mora izhajati, da nemškega davka od dohodka iz kapitala ni mogoče odbiti, odšteti ali prenesti v naslednja davčna obdobja in da do tega tudi dejansko ni prišlo. Davek od dohodka iz kapitala se vrne za vse dohodke iz kapitala, prejete v koledarskem letu v smislu prvega stavka, na podlagi odločbe o oprostitvi, sprejete na podlagi člena 155(1), tretji stavek, Abgabenordnung [(davčni zakonik)].“
42

Čeprav zakonodajalec Unije ni izrecno povzel preizkusa, vzpostavljenega s tema sodbama, glede „tesne povezave“ oziroma „zadostne povezave“ med zavarovalnimi dobami, dopolnjenimi z opravljanjem poklicne dejavnosti v državi članici, od katere zadevna oseba zahteva starostno pokojnino, in dobo za vzgojo otrok, ki jo je ta oseba dopolnila v drugi državi članici, to namreč ne spremeni dejstva, da bi uporaba pravila iz člena 44(2) Uredbe št. 987/2009 za zadevni osebi iz zadev, v katerih sta bili izdani ti sodbi, privedla do rezultata, do katerega je v teh sodbah prišlo Sodišče. Kot namreč v bistvu izhaja iz točk od 25 do 28 sodbe z dne 23. novembra 2000, Elsen (C‑135/99, EU:C:2000:647), in iz točk od 31 do 33 sodbe z dne 7. februarja 2002, Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82), je Sodišče razsodilo, da je okoliščina, da sta ti osebi, ki sta delali izključno v državi članici, pristojni za izplačilo njune starostne pokojnine, v trenutku rojstva njunega otroka opravljali dejavnost zaposlene osebe na ozemlju te države članice, omogočala, da se ugotovi obstoj take tesne oziroma zadostne povezave in da se je zato zakonodaja navedene države članice uporabljala v zvezi z upoštevanjem dobe za vzgojo otrok, dopolnjene v drugi državi članici, pri dodelitvi take pokojnine.
73

Splošno sodišče je v točkah od 162 do 166 izpodbijane sodbe v bistvu štelo, da je dokončno ugotovitev sodišča Unije o obstoju vzročne zveze med krivdnim ravnanjem Komisije in umorom zadevnega uradnika mogoče v celoti prenesti na obravnavani primer. Med drugim je menilo, da okoliščina, da tožeče stranke na prvi stopnji niso otroci ali starši pokojnega uradnika, ampak brat in sestra tega uradnika, ni pomembna, ker člen 73 Kadrovskih predpisov ni ovira za to, da bi bratje in sestre uradnika lahko dobili odškodnino, in ker iz splošnih načel, skupnih državam članicam, izhaja pravica bratov in sester, da glede na okoliščine primera zahtevajo odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi izgube svojega brata. Poleg tega je navedlo, da okoliščina, da nepremoženjska škoda bratov in sester uradnika v primerjavi s škodo, ki jo je utrpel uradnik sam, pomeni posredno škodo, ne izključuje tega, da je to nepremoženjsko škodo v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna državam članicam, mogoče priznati za popravljivo.
Člen 54 navedene uredbe, naslovljen „Zožitev[Prekluzija] zaradi pristanka“, je določal:

„1. Če je imetnik blagovne znamke [Evropske unije] za obdobje petih zaporednih let privolil v uporabo poznejše blagovne znamke [Evropske unije] v [Uniji] in se ob tem zavedal te uporabe, ni več upravičen na podlagi prejšnje blagovne znamke do vložitve zahteve za ugotovitev, da je poznejša blagovna znamka nična, ali do ugovarjanja uporabi poznejše blagovne znamke za blago in storitve, za katere se je uporabljala poznejša blagovna znamka, razen če je do vložitve zahteve za registracijo poznejše blagovne znamke [Evropske unije] prišlo v slabi veri.

2. Če je imetnik prejšnje nacionalne blagovne znamke iz člena 8(2) ali drugega prejšnjega znaka iz člena 8(4), za dobo petih zaporednih let privolil v uporabo poznejše blagovne znamke [Evropske unije] v državi članici, v kateri je prejšnja blagovna znamka ali znak varovan, medtem ko se je takšne uporabe zavedal, na podlagi prejšnje blagovne znamke ali prejšnjega znaka ni več upravičen do zahteve za ugotovitev, da je poznejša blagovna znamka nična, ali do ugovarjanja uporabi poznejše blagovne znamke za blago ali storitve, za katere se uporablja poznejša blagovna znamka, razen če je do vložitve zahteve za registracijo poznejše blagovne znamke [Evropske unije] prišlo v slabi veri.

[…]“
Člen 80 GDPR, naslovljen „Zastopanje posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki“, določa:

„1. Posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki, ima pravico, da pooblasti neprofitno telo, organizacijo ali združenje, ki je ustrezno ustanovljeno v skladu s pravom države članice, in katerega s pravnimi akti določeni cilji so v javnem interesu ter je dejavno na področju varstva pravic in svoboščin posameznikov, na katere se nanašajo osebni podatki, kar zadeva varstvo njihovih osebnih podatkov, da vloži pritožbo v njegovem imenu in da v njegovem imenu uveljavlja pravice iz členov 77, 78 in 79 ter da v njegovem imenu uveljavlja pravico do odškodnine iz člena 82, kadar tako določa pravo države članice.

2. Države članice lahko določijo, da ima katero koli telo, organizacija ali združenje iz odstavka 1 tega člena neodvisno od pooblastila posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, v tej državi članici pravico, da vloži pritožbo pri nadzornem organu, ki je pristojen na podlagi člena 77, in da uveljavlja pravice iz členov 78 in 79, če meni, da so pravice posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, iz te uredbe kršene zaradi obdelave.“
24

V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 49 de Barcelona (prvostopenjsko sodišče št. 49 v Barceloni, Španija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali je razlaga členov 251, 394(3) in 411 [LEC] iz sodne prakse, kot je sprejeta v sklepu z dne 1. oktobra 2019 in v skladu s katero je vrednost spornega predmeta izenačena z ekonomskim interesom spora, kar povzroči znižanje nagrade, ki jo je potrošnik plačal svojemu odvetniku, pri čemer se za podlago vzame fiksni znesek (18.000 EUR), ki je zakonsko določen samo za znesek, ki ga ni mogoče oceniti, ne pa za znesek, ki ni opredeljen, v nasprotju s členoma 6(1) in 7(1) Direktive [93/13], ker za potrošnika ni mogoče vzpostaviti pravnega in dejanskega položaja, v katerem bi bil, če tega pogoja ne bi bilo, in to kljub temu, da je bila v sodnem postopku v korist tega potrošnika ugotovljena nepoštenost tega pogoja, in ker ne odpravlja nerazumne postopkovne zahteve glede omejitve stroškov, ta odprava pa bi potrošniku jamčila primernejša in učinkovitejša sredstva za zakonito uveljavljanje njegovih pravic? 2. Ali je člen 394(3) LEC sam po sebi v nasprotju s členoma 6(1) in 7(1) Direktive [93/13] in onemogoča ali pretirano otežuje sodno uveljavljanje pravic, ki jih potrošnikom daje navedena direktiva, ker omejitev, ki jo navedeni člen nalaga za potrošnika, v smislu, da mora ta nositi del lastnih stroškov postopka, pomeni, da za tega potrošnika ni mogoče vzpostaviti pravnega in dejanskega položaja, v katerem bi bil, če tega pogoja ne bi bilo, in to kljub temu, da je bila v sodnem postopku v korist tega potrošnika ugotovljena nepoštenost tega pogoja, in ker ne odpravlja nerazumne postopkovne zahteve glede omejitve stroškov, ta odprava pa bi potrošniku jamčila primernejša in učinkovitejša sredstva za zakonito uveljavljanje njegovih pravic?“
23

V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da člen 9 Direktive o DDV za DDV določa zelo široko področje uporabe (sodbi z dne 21. aprila 2005, HE, C‑25/03, EU:C:2005:241, točka 40, in z dne 13. junija 2018, Polfarmex, C‑421/17, EU:C:2018:432, točka 39 in navedena sodna praksa). Dejavnost je praviloma opredeljena kot „ekonomska“ v smislu tega člena 9, če je trajna in se opravlja za plačilo, ki ga prejme tisti, ki je opravil transakcijo (sodba z dne 13. junija 2018, Polfarmex, C‑421/17, EU:C:2018:432, točka 38 in navedena sodna praksa). Poleg tega je treba pri ugotavljanju neodvisnosti izvajanja ekonomske dejavnosti preveriti, ali zadevna oseba svoje dejavnosti opravlja v svojem imenu, za svoj račun in na lastno odgovornost ter ali nosi gospodarsko tveganje, povezano z opravljanjem teh dejavnosti (sodba z dne 12. oktobra 2016, Nigl in drugi, C‑340/15, EU:C:2016:764, točka 28 in navedena sodna praksa). Nazadnje, status davčnega zavezanca je treba presojati izključno na podlagi meril iz navedenega člena 9 (glej v tem smislu sodbo z dne 21. aprila 2005, HE, C‑25/03, EU:C:2005:241, točka 41).
37

V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali načelo sorazmernosti v skladu s členom 5(4) in členom 12(b) [PEU] ter pravica do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s členom 47 [Listine] nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je člen 16(2), točka 3, ZKPO? 2. Ali gre pri plačilih obresti v skladu s členom 4(1)(d) Direktive [2003/49] za razdelitev dobička, za katero velja člen 5 Direktive [2011/96]? 3. Ali je za plačila iz brezobrestnega posojila, ki je zajeto v členu 4(1)(d) Direktive [2003/49] in ki zapade 60 let po sklenitvi pogodbe, mogoče uporabiti ureditev iz člena 1(1)(b) in (3) ter člena 5 Direktive [2011/96]? 4. Ali člen 49 ter člen 63(1) in (2) [PDEU], člen 1(1)(b) in (3) ter člen 5 Direktive [2011/96] in člen 4(1)(d) Direktive [2003/49] nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ureditev iz člena 195(1), člena 200(2) […] in člena 200a(1) in (5), točka 4, ZKPO (razveljavljen) v vsakokratnih različicah, ki so veljale [od] 1. januarja 2011 do 1. januarja 2015, in člena 195(1), (6), točka 3, in (11), točka 4, ZKPO v različici, ki je veljala po 1. januarju 2015[?] [Ali poleg tega nasprotujejo] davčni praksi, v skladu s katero se neplačane obresti iz brezobrestnega posojila, ki ga je matična družba s sedežem v drugi državi članici odobrila odvisni družbi rezidentki in ki zapade 60 let od 22. novembra 2013, obdavčijo s pri viru odtegnjenim davkom? 5. Ali člen 3, od (h) do (j), člen 5(1)(a) in (b), člen 7(1) in člen 8 Direktive [2008/7] nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta v členu 16(1) in (2), točka 3, ter členu 195(1) ZKPO, o obdavčitvi pri viru fiktivnih dohodkov iz obresti na podlagi brezobrestnega posojila, ki ga je družba iz druge države članice, ki je edina delničarka posojilojemalke, odobrila tej družbi, ki je rezidentka? 6. Ali prenos Direktive [2003/49] v letu 2011 pred iztekom prehodnega roka, določenega v Prilogi VI, razdelek „Obdavčitev“, točka 3, Akta [o pristopu] ter v členu 200(2) in členu 200a(1) in (5), točka 4, ZKPO, s tem, da določa 10‑odstotno davčno stopnjo namesto najvišje stopnje 5 %, predpisane v Aktu [o pristopu] in Protokolu [o sprejemu], krši načeli pravne varnosti in legitimnih pričakovanj?“
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Nadzorovanje trga“, v odstavkih 1 in 2 določa:

„1. Države članice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se tlačna oprema in sklopi, navedeni v členu 1, lahko dajo na trg in začnejo obratovati le, ko ob pravilni postavitvi in vzdrževanju ter uporabi za namen, za katerega so bili izdelani, ne ogrožajo zdravja in varnosti ljudi, in kjer je primerno, domačih živali ali premoženja.

2. Določbe te direktive ne vplivajo na upravičenost držav članic, da ob primernem upoštevanju določb iz Pogodbe določijo take zahteve, ki se jim zdijo potrebne za zagotovitev, da so ljudje, zlasti delavci, med uporabo zadevne tlačne opreme ali sklopov zavarovani, če to ne pomeni spremembe take opreme ali sklopov na način, ki ni določen v tej direktivi.“
3

V četrti, šesti, sedmi in deveti uvodni izjavi Direktive 94/22 je navedeno: „ker so države članice suverene in imajo suverene pravice do ogljikovodikovih virov na svojem ozemlju; […] ker se morajo sprejeti ukrepi, da bi zagotovili nediskriminacijski dostop do in izvajanje dejavnosti, povezanih z iskanjem, raziskovanjem in izkoriščanjem ogljikovodikov, pod pogoji, ki spodbujajo večjo konkurenčnost na tem področju in tako dajejo prednost najboljšim metodam iskanja, raziskovanja in izkoriščanja virov v državah članicah ter krepijo povezovanje notranjega energetskega trga; ker je v ta namen treba oblikovati skupna pravila, ki bodo zagotovila, da so postopki za izdajo dovoljenj za iskanje, raziskovanje in izkoriščanje ogljikovodikov dostopni vsem subjektom z zahtevanimi sposobnostmi; ker se morajo dovoljenja izdajati na podlagi objektivnih in javno objavljenih meril; ker morajo vsi subjekti, ki sodelujejo v postopku, vnaprej poznati tudi pogoje za izdajo dovoljenj; […] ker morata biti obseg območja, za katero dovoljenje velja, in veljavnost dovoljenja omejena zaradi preprečevanja, da bi subjekt pridobil izključno pravico do določenega območja, na katerem bi iskanje, raziskovanje in izkoriščanje ogljikovodikov lahko učinkoviteje opravljalo več subjektov; […]“
70

V tem primeru je treba ugotoviti, da ob upoštevanju narave in teže obeh prekrškov iz točke 66 te sodbe ter zahteve po ozki razlagi pojmov „javni red“ in „javna varnost“ ni razvidno, da bi oseba JY predstavlja resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo za temeljni družbeni interes ali ogrožanje javne varnosti Republike Avstrije. Res je, da ta prekrška pomenita kršitev cestnoprometnih predpisov, ki ogrožata varnost v cestnem prometu. Vendar je iz pisnega stališča, ki ga je predložila oseba JY, in iz odgovora avstrijske vlade na vprašanje Sodišča na obravnavi razvidno, da oba prekrška, za katera sta bili tudi izrečeni sorazmerno nizki kazni v višini 112 EUR in 300 EUR, nista bila tako resna, da bi bilo osebi JY odvzeto vozniško dovoljenje in bi ji bila tako prepovedana vožnja motornega vozila po javnih cestah.
9

Točka FCL.010 navedene priloge, naslovljena „Opredelitve pojmov“, določa: „V tem delu se uporabljajo naslednje opredelitve: […] ‚Simulator letenja ([Full Flight Simulator –] FFS)‘ pomeni popolno kopijo določenega tipa ali znamke, modela in serije pilotske kabine zrakoplova, vključno s postavitvijo celotne opreme in z računalniškimi programi, potrebnimi za ponazoritev operacij zrakoplova na tleh in v zraku, vizualnim sistemom, ki zagotavlja pogled iz kabine, in sistemom premikanja na podlagi sile (‚force cueing motion system‘). […] ‚Naprava za usposabljanje za letenje ([Flight Training Device –] FTD)‘ pomeni popolno kopijo instrumentov, opreme, plošč in komand določenega tipa zrakoplova v odprti ali zaprti pilotski kabini zrakoplova, vključno z izborom opreme in računalniških programov, potrebnih za ponazoritev pogojev delovanja zrakoplova na tleh in med letom, v obsegu, ki ga dopuščajo sistemi, vgrajeni v napravo. Ne zahteva se, da ima sistem premikanja na podlagi sile ali vizualni sistem, razen za napravo FTD za helikopterje na stopnji 2 in 3, ki mora imeti vizualne sisteme. ‚Naprava za učenje letalskih in navigacijskih postopkov ([Flight and Navigation Procedures Trainer –] FNPT)‘ pomeni napravo za usposabljanje, ki predstavlja ureditev pilotske kabine, vključno z izborom opreme in računalniških programov, potrebnih za ponazoritev operacij tipa ali razreda zrakoplova med letom v obsegu, ki ustreza delovanju sistemov v zrakoplovu. […] ‚Čas instrumentalnega letenja v zraku‘ pomeni čas, ko pilot med letom upravlja zrakoplov izključno z instrumenti. ‚Čas instrumentalnega letenja v simulatorju‘ pomeni čas, ko pilot prejema navodila med simuliranim instrumentalnim letom v napravah za simulacijo letenja ([Flight Simulation Training Device –] FSTD). ‚Čas instrumentalnega letenja‘ pomeni čas letenja z uporabo instrumentov v zraku ali na zemlji. […] ‚Delo v veččlanski posadki ([Multi-crew cooperation –] MCC)‘ pomeni skupinsko delo članov letalske posadke pod vodstvom glavnega pilota. […] ‚Glavni pilot ([Pilot-in-Command –] PIC)‘ pomeni pilota, ki je imenovan za vodjo in odgovoren za varno izvajanje letenja. […] ‚Preizkus praktične usposobljenosti‘ pomeni prikaz usposobljenosti kandidata za izdajo licence ali vpis ratinga, ki lahko na zahtevo vključuje tudi ustno preverjanje. […] ‚Pilot pripravnik za glavnega pilota [(Student Pilot-in-Command – SPIC)]‘ pomeni pilota pripravnika, ki opravlja naloge glavnega pilota, na letu z inštruktorjem, ki zgolj opazuje pilota pripravnika in ne posreduje oziroma ne krmili zrakoplova. […]“
2.

Prilogo I, točka 26, k Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) je treba razlagati tako, da je ravnanje, ki vključuje prikazovanje oglasnih sporočil v poštnem predalu uporabnika storitve elektronske pošte v obliki, ki je podobna pravi elektronski pošti, in na istem mestu kot ta elektronska pošta, zajeto s pojmom „vztrajno in nezaželeno nagovarjanje“ uporabnikov storitev elektronske pošte v smislu te določbe, če je prikazovanje teh oglasnih sporočil po eni strani dovolj pogosto in redno, da ga je mogoče opredeliti kot „vztrajno nagovarjanje“, in če ga je po drugi strani mogoče opredeliti kot „nezaželeno nagovarjanje“, ker ta uporabnik v to prikazovanje ni prej privolil.