ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 4(1), prvi pododstavek, prvi in tretji stavek, ter drugi pododstavek, Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da mora imeti nacionalno sodišče, ki odloča o pritožbi zoper odločbo nacionalnega regulativnega organa, možnost, da to odločbo razveljavi z retroaktivnim učinkom, če meni, da je to potrebno za zagotovitev učinkovitega varstva pravic podjetja, ki je vložilo pritožbo.

Člen 4(1) okvirne direktive, ki določa obveznost zagotovitve učinkovitega pritožbenega mehanizma, je odraz načela učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, določenega v členu 47 Listine. Glede tega člen 4(1), drugi pododstavek, okvirne direktive nikakor ne preprečuje niti omejuje možnosti nacionalnega sodišča, da razveljavi odločbo nacionalnega regulativnega organa z retroaktivnim učinkom. Iz te določbe namreč izhaja le, da pritožba, vložena zoper odločbo navedenega organa, nima suspenzivnega učinka, razen če so v skladu z nacionalno zakonodajo sprejeti začasni ukrepi. Odločba nacionalnega regulativnega organa torej načeloma velja med postopkom, kar pa ne izključuje možnosti, da se navedena odločba po koncu postopka razveljavi z retroaktivnim učinkom, če nacionalno sodišče meni, da je to potrebno za zagotovitev učinkovitega varstva podjetja, ki je vložilo pritožbo.

Poleg tega možnost nacionalnega sodišča, da razveljavi odločbo nacionalnega regulativnega organa z retroaktivnim učinkom, ni v nasprotju z načeloma pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj. Iz besedila člena 4(1), drugi pododstavek, okvirne direktive pa jasno izhaja, da na podlagi te določbe odločba nacionalnega regulativnega organa, ki je predmet pritožbe, ohrani veljavnost le do konca postopka. V teh okoliščinah gospodarski subjekti, ki so stranke v pritožbenem postopku, kot je določen v členu 4(1) navedene direktive, svojih legitimnih pričakovanj ne smejo opreti na to, da v primeru razveljavitve zadevne odločbe nacionalnega regulativnega organa ta razveljavitev ne bo imela učinkov ex tunc.

(Glej točke od 24 do 28, 30 in 31 ter izrek.)
Glede pojma „vera“ iz člena 1 Direktive 2000/78 je treba ugotoviti, da ta direktiva ne vsebuje opredelitve navedenega pojma.

Vendar se je zakonodajalec Unije v uvodni izjavi 1 Direktive 2000/78 skliceval na temeljne pravice, ki so zagotovljene z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), ki v členu 9 določa, da ima vsakdo pravico do svobode mišljenja, vesti in vere, pri čemer ta pravica vključuje svobodo, da človek bodisi sam ali skupaj z drugimi ter zasebno ali javno izraža svojo vero ali prepričanje, pri bogoslužju, pouku, praksi in verskih obredih.

Zakonodajalec Unije se je v isti uvodni izjavi skliceval tudi na ustavne tradicije, skupne državam članicam, kot splošna načela prava Unije. Med te pravice, ki izhajajo iz skupnih tradicij in ki so bile potrjene z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), spada pravica do svobode vesti in vere, ki je določena v členu 10(1) Listine. Ta pravica v skladu s to določbo vključuje svobodo spreminjanja vere ali prepričanja ter svobodo izražanja svoje vere ali svojega prepričanja posamezno ali skupaj z drugimi, javno ali zasebno, pri bogoslužju, pouku, običajih in obredih. Kot je razvidno iz Pojasnil k Listini o temeljnih pravicah (UL 2007, C 303, str. 17), pravica, zagotovljena v členu 10(1), ustreza pravici, ki jo zagotavlja člen 9 EKČP in ima v skladu s členom 52(3) Listine enak pomen in obseg.

Ker EKČP in pozneje Listina podajata širše razumevanje pojma „vera“ s tem, da v ta pojem vključujeta svobodo oseb do izražanja vere, je treba šteti, da je zakonodajalec Unije pri sprejemanju Direktive 2000/78 želel slediti enakemu pristopu, tako da je treba pojem „vera“ iz člena 1 te direktive razlagati tako, da pokriva tako forum internum, to je dejstvo, da oseba ima prepričanje, kot forum externum, to je izražanje vere v javnosti.

(Glej točke od 25 in do 28.)
Zadeva C‑283/15

X

proti

Staatssecretaris van Financiën

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska))

„Predhodno odločanje – Davčna zakonodaja – Dohodnina – Državljan države članice, ki prejema dohodke na ozemlju te države članice in na ozemlju tretje države ter ima stalno prebivališče na ozemlju druge države članice – Davčna ugodnost, namenjena upoštevanju njegovega osebnega in družinskega položaja“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. februarja 2017

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Enako obravnavanje – Neposredno obdavčenje – Dohodnina – Državljan države članice, ki prejema glavni del svojega dohodka na ozemlju te države članice in ima stalno prebivališče na ozemlju druge države članice, v kateri ne prejema dohodka – Zakonodaja te prve države članice, ki omogoča odbitek „negativnih dohodkov“ iz naslova stanovanja, ampak temu državljanu zavrača možnost uveljavljanja tega odbitka – Nedopustnost – Pojem države članice dejavnosti – Del dohodka, ki je prejet na ozemlju tretje države – Nevplivanje

(Člen 49 PDEU)

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica, katere davčna zakonodaja omogoča odbitek „negativnih dohodkov“ iz naslova stanovanja, zavrne možnost uveljavljanja tega odbitka samozaposleni osebi, ki ni rezident, kadar ta na ozemlju te države članice prejme 60 % vseh svojih dohodkov in na ozemlju države članice, na katerem je njeno stanovanje, ne prejme dohodka, ki bi omogočal uveljavljanje enakovredne pravice do odbitka.

Če nerezident na ozemlju države članice, v kateri opravlja del svojih dejavnosti, prejme 60 % svojega svetovnega dohodka, ni mogoče šteti, da samo zato država članica njegovega stalnega prebivališča ne bo mogla upoštevati vseh njegovih dohodkov ter njegovega osebnega in družinskega položaja. To bi bilo drugače, samo če bi se izkazalo, da zadevna oseba na ozemlju države članice svojega stalnega prebivališča ni prejela nobenega dohodka ali je prejela tako nizke dohodke, da ji ta država ne more priznati ugodnosti, ki izhajajo iz upoštevanja vseh njenih dohodkov ter njenega osebnega in družinskega položaja.

Prepoved, ki izhaja iz odgovora na prvo vprašanje, se nanaša na vsako državo članico dejavnosti, na katere ozemlju samozaposlena oseba prejme dohodke, na podlagi katerih lahko tam uveljavlja enakovredno pravico do odbitka sorazmerno z delom navedenih dohodkov, prejetih na ozemlju vsake od držav članic dejavnosti. V zvezi s tem je „država članica dejavnosti“ vsaka država članica, ki lahko obdavči tiste dohodke iz dejavnosti nerezidenta, ki jih ta prejme na njenem ozemlju, ne glede na to, kje se ta dejavnost dejansko opravlja.

Okoliščina, da zadevni davčni zavezanec nerezident dela obdavčljivih dohodkov ne prejme na ozemlju države članice, ampak na ozemlju tretje države, ne vpliva na odgovor na drugo vprašanje.

(Glej točke 39, 43, 49, 52 in točke od 1 do 3 izreka.)
Člen 7, prvi odstavek, prva alinea, Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS-Turčija je treba razlagati tako, da daje ta določba družinskemu članu turškega delavca, ki je zaradi združitve družine pridobil dovoljenje za vstop v državo članico gostiteljico in je od njegovega vstopa v tej državi članici prebival skupaj s tem turškim delavcem, pravico do prebivanja v tej državi članici, tudi če obdobje najmanj treh let, v katerem je bil ta delavec vključen na zakoniti trg dela, ni neposredno sledilo prihodu zadevnega družinskega člana v državo članico gostiteljico, ampak je bilo izpolnjeno pozneje.

Sistem postopne pridobitve pravic iz člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 ima namreč dvojni cilj. Najprej se tako še pred iztekom začetnega obdobja treh let omogoči prisotnost družinskih članov pri delavcu migrantu, da bi se tako turškemu delavcu, ki je že zakonito vključen v državo članico gostiteljico, z združitvijo družine olajšala zaposlitev in prebivanje. Drugič, namen te določbe je okrepitev trajne vključenosti družine turškega delavca migranta v državo članico gostiteljico, tako da se zadevnemu družinskemu članu po treh letih zakonitega prebivanja omogoči, da sam vstopi na trg dela. Glavni cilj, ki se s tem uresničuje, je utrjevanje položaja tega družinskega člana, ki je v tej fazi že zakonito vključen v državo članico gostiteljico, tako da se mu omogoči, da se v zadevni državi sam vzdržuje in da si torej tam ustvari samostojen položaj glede na položaj delavca migranta.

Poleg tega je torej, z vidika splošnega cilja, ki se želi doseči s Sklepom št. 1/80 – ki je izboljšati ureditev za turške delavce in njihove družinske člane, da bi se postopno uresničilo prosto gibanje delavcev – namen sistema, uvedenega zlasti s členom 7, prvi odstavek, tega sklepa, ustvariti ugodne razmere za združitev družine v državi članici gostiteljici.

Razlaga člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80, da turški delavec ne more uveljavljati pravic iz te določbe zgolj zato, ker obdobje treh let, v katerem je bil turški delavec, ki združuje družinske člane, neprekinjeno zaposlen, ni neposredno sledilo združitvi družine, pa je pretirano omejevalna glede na namen te določbe.

V teh okoliščinah je treba šteti, da za to, da družinski član turškega delavca, ki združuje družinske člane, pridobi pravico do prebivanja na podlagi člena 7, prvi odstavek, Sklepa št. 1/80 pogoja vključenosti tega delavca na zakoniti trg dela ni treba nujno izpolnjevati na dan prihoda zadevnega družinskega člana v državo članico gostiteljico in tri leta oziroma pet let neposredno po tem dnevu.

(Glej točke od 68 do 70, 75, 76 in izrek.)
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 2. mar ca 2 0 1 7 – Panrico/ EUIPO 
(Zadeva C-6 5 5 / 1 5 P) 1 
„Pritožba –Znamka Evropske unije –Uredba (ES) št. 40/94 –Člen 52 –Člen 8(1)(b) in (5) – 
Figurativna znamka z besednimi elementi ‚krispy kreme doughnuts‘–Nacionalni in mednarodni 
besedni in figurativni znamki z besednimi elementi ‚donut, ‚donuts‘in ‚doghnuts‘–Zahteva za 
ugotovitev ničnosti –Zavrnitev“ 
1. Pritožba – Razlogi – Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe – Nedopustnost 
(člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) 
(Glej točko 46.) 
2. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad 
presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju 
(člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek)  
(Glej točke 67, 68 in 86.)  
3. Pritožba – Razlogi – Nezadostna ali nasprotujoča si obrazložitev – Obseg obveznosti obrazložitve 
(Statut Sodišča, člena 36 in 53, prvi odstavek) 
(Glej točko 72.) 
Iz rek 
1. Pritožba se zavrne. 
2. Družbi Panrico SA se naloži plačilo stroškov. 
1 UL C 118, 4.4.2016 . 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :155 1
Glede vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na načelo nepogodbene odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče pripisati državi, je to načelo del pravnega reda Unije. Oškodovanci imajo pravico do odškodnine na podlagi te odgovornosti, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da je namen kršenega pravila prava Unije priznanje pravic posameznikom, da je kršitev tega pravila dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno posameznikom. Za nepogodbeno odgovornost države članice za škodo, ki je povzročena z odločbo sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, s katero je kršeno pravilo prava Unije, veljajo enaki pogoji. Zato to načelo nepogodbene odgovornosti države spada v pristojnost Sodišča glede razlage.

Pravo Unije je treba razlagati tako, da se ureditev nepogodbene odgovornosti države članice za škodo, ki nastane zaradi kršitve tega prava, ne uporabi v primeru škode, ki naj bi bila posamezniku povzročena zaradi domnevne kršitve ene od temeljnih svoboščin, določenih v členih 49, 56 ali 63 PDEU, z nacionalno ureditvijo, ki se brez razlikovanja uporablja za državljane te države članice in državljane drugih držav članic, če v položaju, v katerem so vsi elementi omejeni na eno državo članico, ne obstaja nikakršna povezava med predmetom ali okoliščinami spora o glavni stvari in temi členi.

V zvezi s tem Sodišče, pri katerem je nacionalno sodišče začelo postopek v okviru položaja, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, ne more šteti, da je vložitev predloga za razlago v okviru predhodnega odločanja, ki se nanaša na določbe Pogodbe DEU v zvezi s temeljnimi svoboščinami, potrebna za rešitev spora, ki poteka pred tem nacionalnim sodiščem, če to navede zgolj dejstvo, da se zadevna nacionalna zakonodaja brez razlikovanja uporablja za državljane zadevne države članice in državljane drugih držav članic. Iz predložitvene odločbe morajo biti namreč razvidni konkretni elementi, na podlagi katerih je mogoče izkazati povezavo med predmetom ali okoliščinami spora, v katerem so vsi elementi omejeni na zadevno državo članico, in členi 49, 56 ali 63 PDEU. Zato je v okviru položaja, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, potrebno, da predložitveno sodišče Sodišču v skladu z zahtevami iz člena 94 Poslovnika Sodišča prikaže, zakaj kljub povsem notranji naravi spora, ki poteka pred njim, med tem sporom in določbami prava Unije v zvezi s temeljnimi svoboščinami obstaja povezava, zaradi katere je razlaga, ki se zahteva v okviru predhodnega odločanja, potrebna za njegovo rešitev.

(Glej točke 54, 55, 58 in izrek.)
Zbi rka odločb sodne pr akse  
Zadeva C-6 / 1 5  
TNS Dimarso NV  
proti  
Vlaams Gewest  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, 
ki ga je vložilo Raad van State (Belgija)) 
„Predhodno odločanje — Javna naročila storitev — Direktiva 2004 /18/ES — Člen 53(2) — Merila za 
oddajo — Ekono msko najugodnejša ponudba — Metoda ocenjevanja — Pravila ponderiranja — 
Obveznost naročnika, da v javnem razpisu opredeli ponderje meril za oddajo — Obseg obveznosti“ 
Povzetek – Sodba Sodišča(četrti senat) z dne 14. julija 2016 
1. Približevanje zakonodaj — Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev — Direktiva 
2004 /18 — Oddaja javnih naročil — Merila za oddajo — Spoštovanje načela enakega 
obravnavanja ponudnikov in obveznosti preglednosti 
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004 /18, uvodna izjava 46 ter člena 2 in 53) 
2. Približevanje zakonodaj — Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev — Direktiva 
2004 /18 — Oddaja javnih naročil — Ekonomsko najugodnejša ponudba — Merila za oddajo — 
Obveznost naročnika, da v javnem razpisu opredeli ponderje meril za oddajo — Neobstoj 
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004 /18, člen 53(2)) 
1. Glej besedilo odločbe. 
(Glej točki 22 in 23.) 
2. Člen 53(2) Direktive 2004 /18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in 
storitev je treba glede na načelo enakega obravnavanja in obveznost preglednosti, ki iz njega izhaja, 
razlagati tako, da v primeru oddaje naročila storitev na podlagi merila ekono msko najugodnejše 
ponudbe z vidika naročnika ta ni dolžan potencialnih ponudnikov v obvestilu o javnem naročilu ali 
razpisni dokumentaciji v zvezi z zadevnim naročilom seznaniti z metodo ocenjevanja, ki jo bo uporabil 
za konkretno ocenjevanje in razvrščanje ponudb. Navedena metoda pa ne sme povzročiti spremem be 
meril za oddajo in njihovih relativnih ponderjev. 
Relativni ponder vsakega od meril za oddajo mora biti namreč, ob upoštevanju določb člena 53(2), 
tretji pododstavek, Direktive 2004 /18, jasno določen ob začetku postopka oddaje naročila, tako da 
lahko ponudniki objektivno ugotovijo, kakšen dejanski pomen bo naročnik pripisal enemu merilu za 
oddajo glede na drugo pri njihovem poznejšem ocenjevanju. Prav tako se skozi ves postopek relativni 
ponderji meril za oddajo ne smejo spreminjati. Vendar ne člen 53(2) Direktive 2004 /18 ne katera 
druga določba te direktive za naročnika ne določata obveznosti naročnika, da mora potencialne 
SL 
ECLI:EU:C:2016 :555 1 
POVZETEK – ZADEVA C-6/15  
TNS DIMARSO  
ponudnike z objavo v obvestilu o javnem naročilu ali razpisni dokumentaciji seznaniti z metodo 
ocenjevanja, ki jo bo uporabil za konkretno ocenjevanje in razvrščanje ponudb glede na merila za 
oddajo naročila in njihove relativne ponderje, ki so bili prej določeni v dokumentaciji o zadevnem 
naročilu. Taka splošna obveznost prav tako ni razvidna iz sodne prakse. 
(Glej točke 25, 27, 28 in 37 ter izrek.) 
ECLI:EU:C:2016 :555 2
Člen 555(1)(a) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2286/2003, je treba razlagati tako, da se plačljivih letov za usposabljanje za letenje s helikopterjem, v katerem sta pilot pripravnik in inštruktor letenja, ne sme šteti za gospodarsko uporabo prevoznega sredstva v smislu te določbe.

Z Uredbo št. 2286/2003 je iz gospodarske uporabe ne le izvzet brezplačni prevoz oseb, ampak je kot odločilni dejavnik upoštevan namen uporabe. Zato s tem pojmom niso več zajete vse gospodarske dejavnosti, v katerih so udeležena prevozna sredstva in v okviru katerih pride do prevoza oseb v širokem smislu, ampak se nanaša zgolj na tiste, katerih namen je prevoz – med drugim – oseb. V okoliščinah, v katerih se prevozna sredstva uporabljajo za usposabljanje, pa je prevoz oseb – pod predpostavko, da do njega pride – zgolj posledica dejavnosti usposabljanja in ta je kot glavni predmet pogodbe tisto opravljanje storitev, za katero so piloti pripravniki plačali.

(Glej točke 34, 35, 43 in izrek.)
Tožba za vračilo plačanega nedolga iz naslova neupravičene obogatitve, ki izvira iz vračila globe, naložene v postopku s področja konkurenčnega prava, ne spada v „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu člena 1 Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah.

Čeprav lahko namreč nekatere tožbe med javnim organom in subjektom zasebnega prava spadajo na področje uporabe Uredbe št. 44/2001, pa je drugače, kadar javni organ ravna v okviru izvajanja javne oblasti. Da bi se ugotovilo, ali je to tako, je treba opredeliti pravno razmerje med strankama v sporu ter preučiti podlago in podrobna pravila o vložitvi tožbe.

V zvezi s pravnim razmerjem med strankama v sporu v glavni stvari je treba ugotoviti, da lahko sicer nekatere zasebne tožbe med javnim organom in subjektom zasebnega prava, vložene zaradi zagotovitve spoštovanja konkurenčnega prava, spadajo na področje uporabe Uredbe št. 44/2001, vendar je po drugi strani gotovo, da sankcija, ki jo naloži upravni organ pri izvajanju zakonskih pooblastil, ki so mu naložena z nacionalno zakonodajo, spada pod „upravne zadeve“, ki so izvzete s področja uporabe Uredbe št. 44/2001 v skladu s členom 1(1) te uredbe. To velja zlasti za globo, naloženo zaradi kršitve določb nacionalnega prava, s katerimi je prepovedano omejevanje konkurence. Iz tega izhaja, da je spor, v katerem si organ, pristojen za konkurenco, prizadeva od podjetja doseči plačilo terjatve, ki izhaja iz globe, ki jo je naložil temu podjetju, upravna zadeva.

V zvezi s podrobnimi pravili o vložitvi tožbe je treba ugotoviti, da dejstvo, da je organ, pristojen za konkurenco, vložil tožbo pri civilnih sodiščih, pri tem ne spremeni ničesar. Ne glede na naravo postopka, ki je na voljo na podlagi nacionalnega prava, namreč dejstvo, da želi tožeča stranka doseči vračilo stroškov na podlagi terjatve, ki izhaja iz akta izvajanja javne oblasti, zadošča, da se za njeno tožbo šteje, da ne spada na področje uporabe Uredbe št. 44/2001.

(Glej točke od 32 do 34, od 38 do 40, 43 in izrek.)
Zadeva C‑291/15

EURO 2004. Hungary Kft.

proti

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)

„Predhodno odločanje — Carinska unija — Skupna carinska tarifa — Carinska vrednost — Določitev carinske vrednosti — Transakcijska vrednost — Dejansko plačana cena — Utemeljeni dvomi glede resničnosti prijavljene cene — Prijavljena cena, ki je nižja od cene, plačane v okviru drugih transakcij v zvezi s podobnim blagom“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. junija 2016

Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Carinska vrednost – Vrednost transakcije – Določitev – Obstoj dvomov glede resničnosti prijavljene cene – Sklicevanje na transakcijsko vrednost podobnega blaga – Dopustnost – Zahteva

(Uredba Sveta št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 82/97, člena 30 in 31; Uredba Komisije št. 2454/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 3254/94, člen 181a)

Člen 181a Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 3254/94, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje praksi carinskega organa, v skladu s katero se carinska vrednost uvoženega blaga določi na podlagi transakcijske vrednosti podobnega blaga, ki je metoda iz člena 30 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 82/97, če se oceni, da je prijavljena transakcijska vrednost neobičajno nizka v primerjavi s povprečnimi statističnimi nakupnimi cenami, uporabljenimi pri uvozu podobnega blaga, čeprav carinski organ ne izpodbija ali drugače oporeka verodostojnosti računa ali potrdila o nakazilu, ki se predložita kot dokazilo o dejansko plačani ceni za uvoženo blago, uvoznik pa v odgovor na zahtevo carinskih organov v tem smislu ne predloži drugih dokazov ali informacij, da bi dokazal točnost prijavljene transakcijske vrednosti tega blaga.

Carinski organi lahko namreč za določitev carinske vrednosti zavrnejo prijavljeno ceno uvoženega blaga in uporabijo sekundarne metode določitve carinske vrednosti uvoženega blaga, kot so določene v členih 30 in 31 Uredbe št. 2913/92, zlasti prodajno ceno podobnega blaga, če se ti dvomi glede transakcijske vrednosti tega blaga nadaljujejo po zahtevi za predložitev vseh dodatnih informacij ali dokumentov in potem ko je bilo zadevni osebi primerno omogočeno, da se opredeli glede razlogov, na katerih temeljijo navedeni dvomi. V zvezi s tem je treba v okoliščinah, v katerih je prijavljena cena za več kot 50 % nižja od povprečne statistične cene, ugotoviti, da takšna razlika v ceni zadošča za utemeljitev dvomov, ki jih je imel carinski organ, in za to, da je ta carinski organ zavrnil prijavljeno carinsko vrednost zadevnega blaga.

(Glej točke 35, 38, 39 in 44 ter izrek.)
2.

Kmetijstvo–Skupna ureditev trgov–Sadje in zelenjava–Organizacije proizvajalcev–Nadomestilo za finančno pomoč, ki jo dodeli država članica–Zgornja meja zneskov, ki so predmet nadomestila in ki jo določi Komisija–Dopustnost (Uredba Sveta št. 1234/2007, člen 103e; Uredba Komisije št. 1580/2007, člena 94(1) in 97(1)) (Glej točke od 55 do 58.)