SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji razširjeni senat)

z dne 14. maja 1998( )

„Sporazum in usklajeno ravnanje – Karton“

V zadevi T-334/94,

Sarrió SA, družba španskega prava, s sedežem v Pamploni, Španija, ki jo zastopajo Antonio Creus Carreras, odvetnik odvetniške zbornice iz Barcelone, Alberto Mazzoni, odvetnik odvetniške zbornice iz Milana, Antonio Tizzano in Gian Michele Roberti, odvetnika odvetniške zbornice iz Neaplja, z naslovom za vročanje v Luxembourgu, pisarna Alaina Loranga, 51, rue Albert 1,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata Richard Lyal, član pravne službe, zastopnik, skupaj z Albertom Dal Ferrom, odvetnik odvetniške zbornice iz Vicenze, z naslovom za vročanje v Luxembourgu, pisarna Carlosa Gómeza de la Cruza, član pravne službe, Centre Wagner, Kirchberg,

tožena stranka,

zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 94/601/ES z dne 13. julija 1994 glede postopka na podlagi člena 85 Pogodbe ES (IV/C/33.833 – Carton) (UL L 243, str. 1)

SODIŠČE PRVE STOPNJE



EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji razširjeni senat),

v sestavi B. Vesterdorf, predsednik, C. P. Briët, sodnik, P. Lindh, sodnica, A. Potocki in J. D. Cooke, sodnika,

sodni tajnik: J. Palacio González, administrator,

na podlagi pisnega postopka in po ustnem postopku, ki je potekal od 25. junija do 8. julija 1997,

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Ta zadeva se nanaša na Odločbo Komisije 94/601/ES z dne 13. julija 1994 glede postopka na podlagi člena 85 Pogodbe ES (IV/C/33.833 - Carton, UL L 243, str. 1), kot je bila pred objavo popravljena z Odločbo Komisije z dne 26. julija 1994 (C(94) 2135 konč.) (v nadaljevanju: Odločba). Odločba je 19 proizvajalcem in dobaviteljem kartona v Skupnosti zaradi kršitev člena 85(1) Pogodbe naložila globe.

2 Predmet Odločbe je izdelek karton. Odločba navaja tri vrste kartona, ki so označene kot „GC“, „GD“ in „SBS“.

3 Karton kakovosti GD (v nadaljevanju: karton GD) je karton s sivo notranjostjo (recikliran papir), ki se po navadi uporablja za pakiranje neživilskih proizvodov.

4 Karton kakovosti GC (v nadaljevanju: karton GC) je karton z belo zunanjo plastjo, ki se po navadi uporablja za pakiranje živilskih proizvodov. Karton GC je višje kakovosti kot karton GD. V obdobju, ki ga zajema Odločba, je med navedenima izdelkoma obstajala cenovna razlika približno 30 %. Visokokakovostni karton GC se v manjšem obsegu uporablja tudi za grafične namene.

5 SBS je kratica za karton, ki je v celoti bel (v nadaljevanju: karton SBS). Cena tega kartona je približno 20 % višja od cene kartona GC. Uporablja se za pakiranje živil, kozmetičnih proizvodov, zdravil in cigaret, vendar je primarno namenjen grafični uporabi.

6 British Printing Industries Federation, strokovna organizacija, ki predstavlja večino proizvajalcev tiskanega kartona v Združenem kraljestvu (v nadaljevanju: BPIF), je z dopisom z dne 22. novembra 1990 pri Komisiji vložila neuradno pritožbo. Trdila je, da naj bi proizvajalci kartona, ki oskrbujejo Združeno kraljestvo, uvedli vrsto hkratnih in usklajenih povišanj cen, in prosila Komisijo, naj preveri obstoj morebitne kršitve pravil Skupnosti o konkurenci. BPIF je, da bi seznanila javnost s svojo pobudo, objavila tudi izjavo za javnost. O vsebini te izjave so poročali strokovni mediji decembra 1990.

7 Fédération Française du Cartonnage je 12. decembra 1990 prav tako pri Komisiji vložila neuradno pritožbo s trditvami v zvezi s francoskim trgom kartona, ki so podobne trditvam BPIF.

8 Uslužbenci Komisije so 23. in 24. aprila 1991 na podlagi člena 14(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204, v nadaljevanju: Uredba št. 17), v poslovnih prostorih več podjetij in strokovnih združenj iz sektorja kartona opravili sočasne preiskave brez predhodnega obvestila.

9 Po teh preiskavah je Komisija na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 vsem naslovnikom Odločbe poslala zahteve po informacijah in predložitvi dokumentov.

10 Komisija je na podlagi informacij, ki jih je pridobila s temi preiskavami ter zahtevami po informacijah in predložitvi dokumentov, sklenila, da so zadevna podjetja od približno sredine leta 1986 in (v večini primerov) vsaj do aprila leta 1991 sodelovala pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe.

11 Zato se je Komisija odločila, da uvede postopek na podlagi slednje določbe. Z dopisom z dne 21. decembra 1992 je na vsa zadevna podjetja naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Vsa podjetja naslovniki so nanj pisno odgovorili. Devet podjetij je zahtevalo ustno zaslišanje. Njihovo zaslišanje je potekalo od 7. do 9. junija 1993.

12 Na koncu tega postopka je Komisija sprejela Odločbo, ki vsebuje te določbe:

„Člen 1

Buchmann GmbH, Cascades SA, Enso-Gutzeit Oy, Europa Carton AG, Finnboard - the Finnish Board Mills Association, Fiskeby Board AB, Gruber & Weber GmbH & Co KG, Kartonfabriek De Eendracht NV (katerega trgovsko ime je BPB de Eendracht NV), NV Koninklijke KNP BT NV (prej Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV), Laakmann Carton GmbH & Co KG, Mo Och Domsjö AB (MoDo), Mayr-Melnhof Gesellschaft mbH, Papeteries de Lancey SA, Rena Kartonfabrik AS, Sarrió SpA, SCA Holding Ltd (prej Reed Paper & Board (UK) Ltd), Stora Kopparbergs Bergslags AB, Enso Española SA (prej Tampella Española SA) in Moritz J. Weig GmbH & Co KG so kršili člen 85(1) Pogodbe ES, s tem da so

– v primeru Buchmann in Rena od približno marca 1988 in vsaj do konca leta 1990,

– v primeru Enso Española vsaj od marca 1988 in vsaj do konca aprila 1991,

– v primeru Gruber & Weber vsaj od leta 1988 do konca leta 1990,

– v drugih primerih od sredine leta 1986 in vsaj do aprila 1991,

sodelovali pri sporazumu in usklajenem ravnanju, ki obstajata od sredine leta 1986, na podlagi katerih so/so se dobavitelji kartona v Evropski skupnosti

– redno srečevali na tajnih in institucionaliziranih sestankih z namenom dogovarjanja in sprejetja skupnega panožnega načrta o omejevanju konkurence,

– sporazumeli o rednih povišanjih cen za vsako vrsto proizvoda v vseh nacionalnih valutah,

– načrtovali in izvedli hkratna in usklajena povišanja cen v vsej Evropski skupnosti,

– sporazumeli, da bodo z občasnimi spremembami stalno vzdrževali tržne deleže glavnih proizvajalcev,

– od začetka leta 1990 vedno pogosteje sprejemali usklajene ukrepe nadzora dobave na trgu Skupnosti, da bi zagotovili izvajanje navedenega usklajenega povišanja cen,

– si izmenjavali poslovne informacije o dostavah, cenah, mirovanju obratov, stanju naročil, izkoriščenosti zmogljivosti strojev, da bi podprli zgoraj navedene ukrepe.

[...]

Člen 3

Spodaj naštetim podjetjem se za kršitve, ugotovljene v členu 1, naložijo take globe:

[...]

(xv) Sarrió SpA globa v višini 15.500.000 ekujev;

[...]“

13 Na podlagi Odločbe se je kršitev zgodila v okviru organizacije, sestavljene iz več skupin in odborov, imenovane „Proizvodna skupina karton“ (v nadaljevanju: PS karton).

14 Sredi leta 1986 je bila znotraj te organizacije ustanovljena „Presidents Working Group“ (v nadaljevanju: PWG), ki so jo sestavljali predstavniki na višjih položajih (približno osmih) glavnih dobaviteljev kartona v Skupnosti.

15 Dejavnosti PWG so bile razpravljanje in dogovarjanje o trgih, tržnih deležih, cenah in zmogljivosti. Sprejemala je zlasti splošne odločbe glede časovnega razporeda in ravni povišanja cen, ki naj bi ga izvedli proizvajalci.

16 PWG je poročala „predsedniški konferenci“ (v nadaljevanju: PK), na kateri so (bolj ali manj redno) sodelovali skoraj vsi generalni direktorji zadevnih podjetij. PK se je v zadevnem obdobju sestajala dvakrat letno.

17 Konec leta 1987 je bil ustanovljen „Joint Marketing Committee“ (v nadaljevanju: JMC). Njegova glavna naloga je bila po eni strani določiti, ali – in če je odgovor pritrdilen, kako – bi se lahko izvedlo povišanje cen, in po drugi strani opredeliti načine pobud za cene, za katere se odloči PWG po državah, in za pomembnejše stranke, da bi dosegli enoten sistem cen v Evropi.

18 Nazadnje, Ekonomski odbor (v nadaljevanju: EO) je med drugim razpravljal o nihanju cen na nacionalnih trgih in o stanju naročil ter o svojih ugotovitvah poročal JMC oziroma do konca leta 1987 predhodniku JMC, Marketing Committee. EO so sestavljali tržni in/ali prodajni vodje večine zadevnih podjetij in se je sestajal večkrat letno.

19 Poleg tega iz Odločbe izhaja, da je po mnenju Komisije dejavnosti PS karton podpirala izmenjava informacij prek družbe posrednice Fides, katere sedež je v Zürichu (Švica). Odločba navaja, da je večina članov PS karton v rednih časovnih presledkih Fides pošiljala poročila o naročilih, proizvodnji, prodaji in izkoriščenosti zmogljivosti. Ta poročila naj bi bila obdelana v sistemu Fides in udeleženci naj bi prejeli združene podatke.

20 Tožeča stranka Sarrió SA (v nadaljevanju: Sarrió) je rezultat združitve leta 1990 med oddelkom za karton največjega italijanskega proizvajalca, Saffa, in španskim proizvajalcem Sarriójem (točka 11 uvodnih izjav Odločbe). Sarrió je leta 1991 pridobil tudi podjetje Prat Carton (ista točka).

21 V Odločbi naj bi bil Sarrió odgovoren za celotno trajanje udeležbe Prat Cartona v očitanem kartelu (točka 154 uvodnih izjav Odločbe).

22 Sarrió izdeluje večinoma karton GD, proizvaja pa tudi karton GC.

Postopek

23 Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 14. oktobra 1994 vložila to tožbo.

24 Tudi šestnajst od preostalih osemnajstih podjetij, ki naj bi bila odgovorna za kršitev, je vložilo tožbo zoper Odločbo (zadeve T-295/94, T-301/94, T-304/94, T‑308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T‑337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 in T-354/94).

25 Tožeča stranka Laakmann Karton GmbH v zadevi T-301/94 je umaknila svojo tožbo z dopisom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 10. junija 1996, in zadeva je bila iz registra Sodišča prve stopnje izbrisana Z odločbo z dne 18. julija 1996 v zadevi Laakmann Karton proti Komisiji (T-301/94, neobjavljena v Recueil).

26 Tudi štiri finska podjetja, ki so kot člani strokovnega združenja Finnboard solidarno odgovorna za plačilo globe, ki je bila naložena Finnboardu, so vložila tožbo zoper Odločbo (združene zadeve T-339/94, T-340/94, T-341/94 in T‑342/94).

27 Končno, tožbo je vložilo združenje CEPI-Cartonboard, ki ni bilo eden od naslovnikov Odločbe. Z dopisom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. januarja 1997, pa je bila ta umaknjena in zadeva izbrisana iz registra Sodišča prve stopnje z odločbo z dne 6. marca 1997 v zadevi CEPI-Carton proti Komisiji (T-312/94, neobjavljena v Recueil.).

28 Sodišče prve stopnje je z dopisom z dne 5. februarja 1997 stranke povabilo, naj se udeležijo neuradnega sestanka, zlasti zato, da bi podale svoja stališča o morebitni združitvi zadev T-295/94, T-304/94, T-308/94, T-309/94, T-310/94, T-311/94, T-317/94, T-319/94, T-327/94, T-334/94, T-337/94, T-338/94, T-347/94, T-348/94, T-352/94 in T-354/94 za namene ustnega postopka. Na tem sestanku, ki je potekal 29. aprila 1997, so stranke sprejele tako združitev.

29 Predsednik tretjega razširjenega senata Sodišča prve stopnje je v skladu s členom 50 Poslovnika z odločbo z dne 4. junija 1997 združil zgoraj navedene zadeve zaradi medsebojne povezanosti za namene ustnega postopka in odobril prošnjo za zaupno obravnavanje, ki jo je vložila tožeča stranka v tej zadevi.

30 Z odločbo z dne 20. junija 1997 je odobril tudi prošnjo za zaupno obravnavanje, ki jo je vložila tožeča stranka v zadevi T-337/94, v zvezi z dokumentom, predloženim v odgovor na pisno vprašanja Sodišča prve stopnje.

31 Sodišče prve stopnje (tretji razširjeni senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek, in sprejelo ukrepe procesnega vodstva, pri čemer je od strank zahtevalo, naj odgovorijo na določena pisna vprašanja in predložijo določene dokumente. Stranke so te zahteve izpolnile.

32 Stranke v zadevah, navedenih v točki 28, so podale ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi, ki je potekala od 25. junija do 8. julija 1997.

Predlogi strank

33 Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– Odločbo razglasi za nično;

– podredno razglasi za ničnega, po eni strani, njen člen 2 in, po drugi strani, njen člen 3 v okviru, v katerem slednja določba tožeči stranki nalaga globo v višini 15.500.000 ekujev;

– bolj podredno zniža znesek te globe;

– toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka.

34 Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– zavrne tožbo;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov postopka.

Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe

A – Tožbeni razlog glede postopkovnih napak in napak v obliki, ki temeljijo na kršitvi pravice do obrambe

Trditve strank

35 Tožeča stranka trdi, da so bile njene pravice do obrambe kršene s tem, da je Komisija (v točki 79 uvodnih izjav Odločbe) kot dokaz kršitve upoštevala dokument, ki so ga odkrili v Finnboardu (UK) Ltd med preiskavo, opravljeno aprila 1991 (v nadaljevanju: cenik Finnboarda). Poudarja, da ji je bil ta dokument poslan šele 28. aprila 1994, kar je mnogo pozneje od predložitve njenega odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in po zaslišanju pred Komisijo. Ta neupravičena zamuda ji je onemogočila možnost, da bi podala svoje stališče o dejanskem pomenu dokumenta, kontekstu, v katerem je bil napisan, in o zaključkih, ki jih je na njegovi podlagi oblikovala Komisija (sodba Sodišča z dne 13. februarja 1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji, 85/76, Recueil, str. 461). Poleg tega posredovanje tega dokumenta 28. aprila 1994 ni odpravilo navedene kršitve.

36 Komisija odgovarja, da je bil navedeni dokument poslan Sarrióju skupaj z dopisom z dne 28. aprila 1994, ki je v celoti pojasnjeval vsebino dokumenta in zaključke, ki jih je na njegovi podlagi oblikovala Komisija. Ker je bila v dopisu z dne 28. aprila 1994 tožeči stranki poleg tega ponujena možnost, da pisno predloži morebitne pripombe, bi ta lahko pravočasno izrazila svoje stališče glede dokazne vrednosti zadevnega dokumenta (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra 1991 v zadevi BASF proti Komisiji, T-4/89, Recueil, str. II-1523, točka 36).

Presoja Sodišča prve stopnje

37 Komisija je cenik Finnboarda dobila med preiskavo, ki jo je aprila 1991 opravila v prostorih Finnboarda (UK) Ltd, in ga s spremnim dopisom poslala tožeči stranki šestnajst mesecev po pošiljatvi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah.

38 V skladu s sodno prakso Sodišča prve stopnje iz razlage člena 19(1) Uredbe št. 17 v povezavi s členoma 2 in 4 Uredbe Komisije št. 99/63/EGS z dne 25. julija 1963 o zaslišanju, opredeljenem v členu 19(1) in (2) Uredbe št. 17 (UL 127, str. 2268) izhaja, da mora Komisija sporočiti očitke, ki jih ima zoper zadevna podjetja in združenja, ter da v svojih odločbah upošteva le očitke, glede katerih so slednja lahko izrazila svoje stališče (sodba z dne 23. februarja 1994 v zadevi CB in Europay proti Komisiji, T-39/92 in T-40/92, Recueil, str. II-49, točka 47).

39 Poleg tega spoštovanje pravic do obrambe v postopku, ki lahko privede do takih sankcij, kot je zadevna, zahteva, da morajo imeti zadevna podjetja in združenja podjetij v fazi upravnega postopka možnost, da ustrezno podajo svoje stališče o obstoju in upoštevnosti dejstev, očitkov in okoliščin, ki jih navaja Komisija (zgoraj navedena sodba Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 11, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra 1992 v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T-10/92, T-11/92, T-12/92 in T-15/92, Recueil, str. II-2667, točka 39).

40 V tej zadevi s posredovanjem navedenega dokumenta ni bil podan noben nov očitek, ki ni bil naveden v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Iz dopisa, ki je spremljal cenik Finnboarda, jasno izhaja, da cenik pomeni le dodaten dokaz skupnega načrta o določanju cen; ta očitek je bil obširno pojasnjen v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

41 Vsekakor je bila tožeči stranki v dopisu, ki je spremljal navedeni dokument, izrecno ponujena možnost, da v fazi upravnega postopka in v roku desetih dni izrazi svoje stališče o tem dokazu. V teh okoliščinah Komisija tožeči stranki ni preprečila, da pravočasno izrazi svoje mnenje o dokazni vrednosti poslanega dokumenta (sodba v zgoraj navedeni zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji, točka 11, in sodba z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točka 27).

42 Iz tega sledi, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

B – Temelj





Tožbeni razlog glede odsotnosti uskladitve o dejanskih prodajnih cenah in glede kršitve zahteve po obrazložitvi

Trditve strank

43 Tožeča stranka je priznala udeležbo pri uskladitvi, ki se nanaša na napovedane cene, vendar prereka, da naj bi se uskladitev nanašala na dejanske prodajne cene. V podporo svoji trditvi se poleg dokumentov, predloženih v njenih pisanjih, ki dokazujejo, da dejanske prodajne cene niso sledile napovedanim cenam, sklicuje na pravico vsake stranke do pogajanja, na razvoj povpraševanja in proizvodnih stroškov ter na posebne značilnosti trga kartona, predvsem rednost napovedovanja povišanj cen in visoko stopnjo preglednosti trga.

44 Meni, da Komisija ni jasno razložila, ali je po njenem mnenju obstajala uskladitev o napovedanih cenah in o dejanskih prodajnih cenah. V nasprotju s trditvami Komisije naj bi bilo razlikovanje med tema vrstama uskladitve zaradi njunih različnih učinkov zelo pomembno (glej sodbo Sodišča z dne 31. marca 1993 v zadevi Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji, C-89/85, C-104/85, C‑114/85, C-116/85, C-117/85 in od C-125/85 do C-129/85, Recueil, str. I-1307). Tožeča stranka v svoji repliki navaja, da nejasnosti glede predmeta uskladitve že same po sebi pomenijo kršitev zahtev po obrazložitvi in natančnosti odločb, ki ugotavljajo kršitev pravil o konkurenci. Ta kršitev naj bi zato privedla do hude kršitve legitimnih pravic do obrambe.

45 Komisija izjavlja, da ne more razumeti, da tožeča stranka hkrati zatrjuje, da je sodelovala pri uskladitvah glede cen in da izvedena povišanja cen niso bila rezultat te uskladitve. Poudarja, da se Odločba (zlasti točke od 72 do 102 uvodnih izjav) sklicuje na dokumente, ki dokazujejo uskladitev glede vsakega napovedanega povišanja v kartelu, in na dokumente, s katerimi je vsak proizvajalec dejansko napovedal zadevno povišanje.

46 Dalje zatrjuje, da razlikovanje med uskladitvijo o napovedanih cenah in uskladitvijo o dejanskih prodajnih cenah v tem primeru ni upoštevno. Uskladitev znotraj PWG in JMC naj se ne bi nanašala samo na napovedane cene, ampak tudi na sprejetje odločitev o povišanju cen v rednih časovnih presledkih za vsako vrsto proizvoda in na izvajanje tega hkratnega povišanja na celotnem ozemlju Skupnosti (glej pisne dokaze, navedene v točkah od 74 do 90, 92 in od 94 do 96 Odločbe).

47 Poleg tega je ob upoštevanju dokazov o uskladitvi znotraj odborov, v katerih je sodelovala tožeča stranka, nemogoče trditi, da napovedi cen niso odpravile negotovosti vsakega podjetja glede ravnanja njegovih konkurentov in da je tožeča stranka izvajala povišanja cen neodvisno od uskladitve (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 24. oktobra 1991 v zadevi Rhône-Poulenc proti Komisiji, T-1/89, Recueil, str. II-867, točki 122 in 123).

Presoja Sodišča prve stopnje

48 V skladu s členom 1 Odločbe so podjetja, navedena v tej določbi, kršila člen 85(1) Pogodbe, s tem da so v referenčnem časovnem obdobju sodelovala pri sporazumu in usklajenem ravnanju, na podlagi katerih so se dobavitelji kartona v Skupnosti med drugim „dogovorili o rednih povišanjih cen za vsako vrsto proizvoda v vsaki nacionalni valuti“ in so „načrtovali in izvajali hkratna in enotna povišanja cen v vsej Skupnosti“.

49 Tožeča stranka priznava, da je sodelovala v štirih organih PS karton, in niti v svojih pisanjih niti v odgovorih na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje na obravnavi, ni prerekala, da je sodelovala pri uskladitvi glede napovedanih cen od leta 1988 dalje.

50 Pred odgovorom na trditev tožeče stranke, da se uskladitev ni nanašala na dejanske prodajne cene, je treba ugotoviti, ali je Komisija v Odločbi dejansko navedla, da se je uskladitev nanašala na te cene.

51 V tej zvezi je treba ugotoviti, prvič, da člen 1 Odločbe v ničemer natančno ne določa, katera cena je bila predmet usklajenih povišanj.

52 Drugič, iz Odločbe ne izhaja, da naj bi proizvajalci po mnenju Komisije določili ali sploh nameravali določiti enotne dejanske prodajne cene. Zlasti točki 101 in 102 uvodnih izjav, ki obravnavata „učinke usklajenih pobud cen na raven cen“, potrjujeta, da so se po mnenju Komisije pobude glede cen nanašale na cene po ceniku in je bil njihov namen povišanje dejanskih prodajnih cen. V Odločbi je navedeno: „Tudi če bi bili vsi proizvajalci odločeni, da v celoti izvedejo povišanje, bi možnost strank, da se odločijo za cenejšo vrsto ali proizvod, določene proizvajalce privedla do tega, da svojim stalnim strankam ponudijo ugodnosti glede datuma začetka veljavnosti povišanj ali pristanejo na dodatne ugodnosti v obliki količinskih popustov ali popustov na večja naročila, z namenom da bi stranke sprejele celotno povišanje osnovne cene. Tako bi povišanje cen v celoti učinkovalo šele po določenem času.“ (točka 101, šesti odstavek, uvodnih izjav.)

53 Tako iz Odločbe izhaja, da je bil po mnenju Komisije cilj dogovarjanja med proizvajalci glede cen ta, da bi se z usklajenim povišanjem napovedanih cen povišale dejanske prodajne cene. V tej zvezi iz točke 101, prvi odstavek, uvodnih izjav Odločbe izhaja, da „proizvajalci niso le napovedali dogovorjenih povišanj cen, ampak so z redkimi izjemami tudi sprejeli konkretne ukrepe, s katerimi so zagotovili, da so te cene dejansko veljale za stranke“. Položaj v tem primeru je tako drugačen od tistega, ki ga je Sodišče obravnavalo v zgoraj navedeni sodbi Ahlström Osakeyhtiö in drugi proti Komisiji, ker Komisija v Odločbi v nasprotju z odločbo, ki je privedla do zadnje navedene sodbe, ne trdi, da so se podjetja neposredno uskladila o dejanskih prodajnih cenah.

54 Tako analizo Odločbe potrjujejo dokumenti, ki jih je predložila Komisija.

55 Predvsem priloga 109 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah vsebuje poročilo s sestanka JMC z dne 16. oktobra 1989, v katerem je zlasti navedeno:

„(d) Nizozemska

[...]

Velike težave z največjimi kupci, predvsem Imco, ki jim Cascades in Van Duffel še vedno ponujata nerazumne cene ter tako otežujeta življenje KNP in Fincem.

[...]

(f) Belgija

Položaj je podoben kot na Nizozemskem. Finnboard je že uspel povišati cene Van Genechtenu, vendar se je moral s slednjim ponovno sestati zaradi koncesij v Belgiji (Cascades). Položaj ostaja težak in pričakuje se, da bodo Beghin, Cascades in KNP storili enako.

[...]

(h) Italija

Saffa ima velikanske težave z uvoznimi cenami, ki jih zaračunavajo Kopparfors, Finnboard in Cascades.

Dobave Saffe so se močno zmanjšale, uvoz se je močno povečal.

Saffa uvoznike poziva, naj nujno upoštevajo izdane cenovne odredbe.“

56 Ta dokument jasno kaže, da so vsi proizvajalci sicer na splošno sprejeli, da se vsak od njih s svojimi strankami pogaja za svoje dejanske prodajne cene, da pa je vsak proizvajalec, zlasti tožeča stranka, izrecno omenjena v zgoraj navedeni prilogi, od svojih konkurentov pričakoval, da bodo uvedli dejanske prodajne cene, usklajene z dogovorjenimi cenami, vsaj v tem smislu, da individualna pogajanja ne bi mogla odvzeti učinka dogovorjenemu povišanju cen po ceniku.

57 Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi priznala, da so bile napovedane cene podlaga za pogajanja s strankami o dejanskih prodajnih cenah, kar je okoliščina, ki potrjuje, da je bil končni cilj povišanje dejanskih prodajnih cen. V zvezi s tem zadostuje poudariti, da določitev enotnih cen po ceniku, dogovorjena med proizvajalci, ne bi bila pomembna, če te cene nikakor ne bi mogle vplivati na dejanske prodajne cene.

58 V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da naj bi negotovosti glede predmeta uskladitve same po sebi pomenile kršitev zahtev po obrazložitvi, je treba spomniti, da člen 1 Odločbe v ničemer ne določa cene, ki je bila predmet dogovarjanja.

59 V takem položaju je treba v skladu z dobro ustaljeno sodno prakso izrek Odločbe razumeti glede na njegove razloge (glej na primer sodbo Sodišča z dne 16. decembra 1975 v zadevi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točke od 122 do 124).

60 V tem primeru iz navedenega izhaja, da je Komisija v uvodnih izjavah Odločbe zadostno razložila, da se je uskladitev nanašala na cene po ceniku in da je bil njen cilj povišanje dejanskih prodajnih cen.

61 Zato je treba tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

Tožbeni razlog glede neudeležbe v kartelu o zamrznitvi tržnih deležev in nadzorovanju ponudbe

Trditve strank

62 Ta tožbeni razlog obsega tri dele.

63 Tožeča stranka v prvem delu tožbenega razloga trdi, da Komisija nima dokazov niti o obstoju uskladitve glede zamrznitve tržnih deležev niti o obstoju uskladitve glede nadzorovanja ponudbe. Tudi ob predpostavki, da bi bile te uskladitve zadostno pravno dokazane, Komisija ni dokazala, da je tožeča stranka sodelovala pri teh uskladitvah. Tožeča stranka še posebej prereka dokazno vrednost več prilog k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, na katere se je Komisija oprla v Odločbi.

64 Prvič, priloga 73, uradni zaznamek Mayr-Melnhofa naj bi dokazoval le uskladitev o cenah, pojasnil posledice stroge cenovne politike in potrdil neobstoj pritiska, ki naj bi ga tožeča stranka izvajala na Mayr-Melnhofa, naj ta z znižanjem teh cen ne poviša svojih tržnih deležev. V zvezi s tem se tožeča stranka sklicuje na pojasnilo Mayr-Melnhofa v dopisu z dne 23. septembra 1991 (priloga 75 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah).

65 Drugič, priloga 102, zaznamek Rene naj bi se nanašal na sestanek Nordic Paperboard Institute (NPI), združenja, katerega član tožeča stranka ni bila.

66 Tretjič, izjave Store naj same po sebi ne bi pomenile zadostnih dokazov. Še več, Stora naj bi večkrat poudarila precej veliko avtonomijo, ki so jo imela različna podjetja predvsem glede obsega proizvodnje in izbranega časa za ustavitev obratov (glej točke 57, 59, 60, 69, 70 in 71 uvodnih izjav Odločbe). Izjave Store naj bi poleg tega potrjevale, da ni bil vzpostavljen noben sistem nadzora kakršnih koli kartelov nad količinami. Torej, neobstoj sistema nadzora nad razvojem količin naj bi jasno kazal na to, da v tem smislu kartel ne obstaja. Sicer izjave Store podajajo le njeno osebno mnenje glede interesa sprejetja ukrepov za nadzor proizvodnih in prodajnih količin.

67 V drugem delu tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da razvoj tržnih deležev različnih podjetij kaže na neobstoj uskladitve glede zamrznitve tržnih deležev ali – tudi ob predpostavki, da je obstajala uskladitev med določenimi podjetji – da tožeča stranka pri tej uskladitvi nikakor ni sodelovala.

68 Glede splošnega razvoja tržnih deležev poudarja, da so nekateri proizvajalci, zlasti Iggesund (MoDo) in Mayr-Melnhof, v zadevnem obdobju vzpostavili delovanje veliko novih zmogljivosti.

69 Tožeča stranka tudi navaja, da se je njen celotni tržni delež v Skupnosti znižal s 14,3 % leta 1987 na 11,7 % leta 1990. Meni, da tako znižanje ni v skladu s trditvijo Komisije, da naj bi sodelovala v kartelu glede zamrznitve tržnih deležev različnih proizvajalcev. Kar zadeva Prat Carton, naj bi znižanje njegovega celotnega tržnega deleža na področju Skupnosti za približno 9 % v obdobju od leta 1987 do leta 1990 prav tako potrjevalo, da podjetje nikakor ni sodelovalo pri kakršni koli uskladitvi glede zamrznitve tržnih deležev.

70 V tretjem delu tožbenega razloga tožeča stranka navaja, da naj tudi njeno ravnanje v zvezi z ustavitvami obratov in izvažanjem na trge zunaj Evrope ne bi bilo v skladu s trditvami Komisije.

71 Glede prvega dela tožbenega razloga Komisija meni, da dokazi, na katere se je sklicevala, zlasti izjave podjetja Stora (prilogi 39 in 43 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah) in prilogi 73 in 102 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, v celoti zadoščajo za dokaz o obstoju kartela o zamrznitvi tržnih deležev in nadzoru ponudbe ter o sodelovanju tožeče stranke pri teh sestavnih delih kartela.

72 Glede drugega dela tožbenega razloga opominja, da se je oprla na dokumentarne dokaze kartela o zamrznitvi tržnih deležev, in poudarja, da trditev tožeče stranke glede razvoja tržnih deležev različnih podjetij ni upoštevna s stališča vprašanja, ali je tak kartel obstajal. Dalje, v Odločbi naj bi bilo izrecno priznano, da so se tržni deleži določenih podjetij postopno spreminjali, ker so se o njih vsako leto znova pogajali (točki 60 in 131 uvodnih izjav Odločbe). Vsekakor naj bi člen 85 prepovedoval kartele, katerih predmet ali učinek je omejitev konkurence, ne glede na obseg doseženega uspeha.

73 Kar pa natančneje zadeva trditve tožeče stranke v zvezi s spremembami njenih lastnih tržnih deležev, Komisija opozarja, da se je kršitev nanašala na celoten trg Skupnosti. Tožeča stranka naj bi bila članica PWG, v katerem so potekale razprave o tržnih deležih. Leta 1989 naj bi vodilni direktor podjetja Saffa celo postal namestnik direktorja PS karton.

74 Komisija na koncu ugotavlja, da ni nobenih dokazov, ki bi podpirali trditev tožeče stranke, da naj bi vedno ravnala neodvisno. Še več, celo ob predpostavki, da je tožeča stranka kršila kartel, naj to v ničemer ne bi spremenilo storjene kršitve (zgoraj navedena sodba Rhône-Poulenc proti Komisiji).

75 Končno, Komisija glede tretjega dela tožbenega razloga ugotavlja, da je Stora v prilogi 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah potrdila, da je PWG predvidela in ustanovila sistem za ponovno vzpostavitev ravnotežja in nadzor proizvodnje z vzdrževanjem stalne ravni cen. Zato naj dejstvo, da naj bi bila posledica tržnega položaja ali dobrega delovanja kartela ta, da se tožeči stranki po njenem mnenju ni bilo treba zateči k usklajenim ustavitvam proizvodnje, v ničemer ne bi vplivalo niti na njeno odgovornosti niti na njeno sodelovanje pri kartelu o nadzorovanju tržnih deležev in količin.

Presoja Sodišča prve stopnje





1. Obstoj usklajenega ravnanja glede zamrzovanja tržnih deležev in glede nadzorovanja ponudbe

76 Glede prvega dela tožbenega razloga je treba opozoriti, da so v skladu s členom 1 Odločbe podjetja, navedena v tem členu, kršila člen 85(1) Pogodbe, s tem da so v referenčnem obdobju sodelovala pri sporazumu in usklajenem ravnanju, na podlagi katerih so se dobavitelji kartona v Skupnosti „sporazumeli, da bodo z občasnimi spremembami stalno vzdrževali tržne deleže glavnih proizvajalcev“ in „od začetka leta 1990 vedno pogosteje sprejemali usklajene ukrepe nadzora dobave na trgu Skupnosti, z namenom da bi zagotovili izvajanje navedenega usklajenega povišanja cen“.

77 Po mnenju Komisije so ti vrsti dogovarjanja, ki sta v Odločbi obravnavani pod naslovom „Nadzor obsegov“, uvedli sodelujoči v referenčnem obdobju na sestankih PWG. Iz točke 37, tretji odstavek, uvodnih izjav Odločbe namreč izhaja, da je bil pravi namen PWG, kot ga opisuje Stora, „zlasti ‚razpravljanje in dogovarjanje glede trgov, tržnih deležev, cen, povišanju cen in zmogljivosti‘“.

78 V zvezi z vlogo PWG pri dogovarjanju o tržnih deležih je v Odločbi (točka 37, peti odstavek) navedeno: „V povezavi z ukrepi za povišanja cen je PWG poglobljeno razpravljala o zahodnoevropskih tržnih deležih, ki jih imajo nacionalne skupine in posamezne skupine proizvajalcev. Rezultat tega so določeni ,arrangements (dogovori)‘ med sodelujočimi glede njihovih konkretnih tržnih deležev, s katerimi bi se izognili, da bi presežek ponudbe ogrozil usklajene cenovne pobude. Velike skupine proizvajalcev so se dogovorile, da bodo svoje tržne deleže ohranile na ravni, kot izhaja iz letnih podatkov o proizvodnji in prodaji, ki jih podjetje Fides v končni obliki objavi marca naslednje leto. Razvoje tržnih deležev so analizirali na vsakem sestanku PWG na podlagi mesečnih poročil podjetja Fides. Če so bila odstopanja velika, so od domnevno odgovornega podjetja zahtevali pojasnila.“

79 Na podlagi točke 52 uvodnih izjav „[je] sporazum, ki so ga v PWG sklenili leta 1987, predvideval ‚zamrznitev‘ zahodnoevropskih tržnih deležev glavnih proizvajalcev na obstoječo raven, ne da bi poskušali pridobiti nove stranke ali bi izboljšali obstoječi položaj z agresivno cenovno politiko“.

80 V točki 56, prvi odstavek, uvodnih izjav je poudarjeno: „Temeljni sporazum med glavnimi proizvajalci glede vzdrževanja njihovih posameznih tržnih deležev se je še naprej izvajal v vsem obdobju, ki ga pokriva ta odločba“. Na podlagi točke 57 „je bil ‚'razvoj tržnih deležev‘ analiziran na vsakem sestanku PWG na podlagi začasnih statistik“. Končno, v točki 56, zadnji odstavek, je poudarjeno: „Podjetja, ki so sodelovala pri razpravah o tržnih deležih, so bila člani PWG, in sicer Cascades, Finnboard, KNP (do leta 1988), [Mayr-Melnhof], MoDo, Sarrió, oba proizvajalca iz skupine Stora, CBC in Feldmühle, in (od leta 1988) Weig“.

81 Zato je treba ugotaviti, da je Komisija pravilno ugotovila obstoj tajnega dogovarjanja glede tržnih deležev med sodelujočimi na sestankih PWG.

82 Analiza Komisije namreč temelji predvsem na izjavah podjetja Stora (prilogi 39 in 43 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah) in jo potrjuje priloga 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

83 V prilogi 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah Stora pojasnjuje: „PWG se je sestajala od leta 1986, da bi prispevala k uravnavanju trga […] Med drugimi (legitimnimi) dejavnostmi je bil njen namen razpravljanje in usklajevanje glede trgov, tržnih deležev, cen, podražitev, povpraševanja in zmogljivosti. Njena vloga je bila zlasti ocenjevanje natančnega stanja ponudbe in povpraševanja na trgu in ukrepov, ki bi jih bilo treba sprejeti za uravnavanje trga, ter predložitev te ocene predsedniški konferenci.“

84 Kar pa zadeva konkretneje dogovarjanje o tržnih deležih, Stora navaja, da „je PWG obravnavala deleže, ki so jih pridobile nacionalne skupine Evropske skupnosti, EFTE in drugih držav, katerim so dobavljala podjetja člani PS karton“ in da je PWG „razpravljala o možnosti, da bi tržne deleže ohranjala na ravni preteklega leta“ (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 19). Poleg tega opozarja (isti dokument, točka 6), da so „v tem obdobju potekale tudi razprave o tržnih deležih evropskih proizvajalcev, pri čemer je imelo prvo referenčno obdobje raven iz leta 1987“.

85 Stora v odgovoru na zahtevo Komisije z dne 23. decembra 1991, ki ga je poslala 14. februarja 1992 (priloga 43 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), še natančno navaja: „Karteli o ravneh tržnih deležev, ki so jih sklenili člani PWG, so se nanašali na Evropo kot celoto. Ti karteli so temeljili na skupnih letnih podatkih za predhodno leto, ki so bili po navadi v končni obliki na voljo marca naslednje leto.“ (točka 1.1).

86 To trditev v istem dokumentu potrjuje izjava: „[...] razprave so privedle do kartelov, ki so jih člani PWG po navadi marca vsako leto sklenili, da bi obdržali svoje tržne deleže na ravni prejšnjega leta“ (točka 1.4). Stora trdi, da „ni bil sprejet noben ukrep, ki bi zagotavljal spoštovanje kartela“ in da so se sodelujoči na sestankih PWG „zavedali, da če bi zavzeli izjemne položaje na določenih trgih, ki jih dobavljajo drugi, bi slednji storili enako na drugih trgih“ (ista točka).

87 Končno, izjavlja, da je Saffa sodelovala pri razpravah glede tržnih deležev (točka 1.2).

88 Trditve Store glede dogovarjanja o tržnih deležih podpira priloga 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Ta dokument, ki je bil najden pri FS-karton, je zaupni zaznamek z dne 28. decembra 1988, ki ga je tržni direktor, odgovoren za prodajo skupine Mayr-Melnhof v Nemčiji (g. Katzner), poslal generalnemu direktorju Mayr-Melnhofa v Avstriji (g. Gröllerju) in katerega predmet je tržni položaj.

89 V skladu s tem dokumentom, ki je naveden v točkah od 53 do 55 Odločbe, je imelo tesnejše sodelovanje s „predsedniškim krogom“ („Präsidentenkreis“), za katerega so se odločili leta 1987, „zmagovalce“ in „poražence“. Avtor zaznamka meni, da je Mayr-Melnhof med poraženci iz več razlogov, zlasti iz naslednjih:

„2. Sporazum je bil lahko sklenjen samo tako, da so nam naložili ‚sankcijo‘ – od nas so zahtevali ‚žrtve‘.

3. Tržne deleže iz leta 1987 moramo ‚zamrzniti‘, obstoječe zveze moramo ohraniti in ne smemo doseči nobenih novih dejavnosti ali vrst prek promocijskih cen (rezultat bo viden januarja leta 1989 – če bodo vse stranke delalovale pošteno)“.

90 Te stavke je treba brati v širšem kontekstu zaznamka.

91 V zvezi s tem se avtor zaznamka namesto uvoda sklicuje na tesnejše sodelovanje s „predsedniško skupino“ v evropskem merilu. Mayr-Melnhof je ta izraz razložil kot skupen opis za PWG in PK v splošnem kontekstu, kar pomeni brez sklicevanja na kak poseben dogodek ali sestanek (priloga 75 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 2.a). V tem kontekstu ni treba razpravljati o taki razlagi.

92 Dalje avtor navaja, da je to sodelovanje privedlo do „cenovne discipline“, ki je prinesla „zmagovalce“ in „poražence“.

93 Torej je treba ta izraz, ki se nanaša na tržne deleže, preden so bili zamrznjeni na raven iz leta 1987, razumeti v kontekstu te discipline, za katero se je odločila „predsedniška skupina“.

94 Prav tako je sklicevanje na leto 1987 kot referenčno leto v skladu z drugo izjavo Store (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah; glej točko 84 zgoraj).

95 Glede vloge, ki jo je PWG imela v dogovarjanju o nadzorovanju dobave, za katerega je značilen preizkus časa izpadov proizvodnje, je v Odločbi navedeno, da je PWG imela odločilno vlogo pri izvajanju časa izpadov proizvodnje, ko naj bi od leta 1990 proizvodna zmogljivost povečala, povpraševanje pa zmanjšalo: „Od začetka leta 1990 se je […] glavnim podjetjem v industriji […] zdelo potrebno, da se v okviru PWG uskladijo glede potrebe o izvajanju časa ustavitve proizvodnje. Največji proizvajalci so priznali, da ne morejo povečati povpraševanja z zniževanjem cen in da bi ohranjanje polnih proizvodnih zmogljivosti le znižalo cene. Teoretično je bilo mogoče čas ustavitve proizvodnje, ki je bil potreben za ponovno vzpostavitev ponudbe in povpraševanje, izračunati na podlagi poročil o zmogljivostih […]“ (točka 70 uvodnih izjav Odločbe).

96 Odločba med drugim navaja: „Vendar PWG ni uradno navedla časa ustavitve, ki ga mora spoštovati vsak proizvajalec. Po mnenju Store so obstajale praktične težave pri izdelavi usklajenega načrta o ustavitvah strojev za vse proizvajalce. Stora navaja, da je zaradi tega obstajal samo ‚ohlapen sistem spodbujanja‘“ (točka 71 uvodnih izjav Odločbe).

97 Ugotoviti je treba, da je Komisija zadostno dokazala obstoj dogovarjanja o časih ustavitve proizvodnje med udeleženci sestankov PWG.

98 Dokumenti, ki jih je predložila, potrjujejo njeno analizo.

99 Stora v svoji drugi izjavi (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 24) razlaga: „S tem ko je PWG sprejela politiko cene pred količino in postopno izvajanje enotnega cenovnega sistema od leta 1988 dalje, so člani PWG ugotovili, da je treba izvesti čase ustavitve proizvodnje, da bi ohranili te cene, zaradi nižje rasti povpraševanja. Brez izvajanja časa ustavitve proizvodnje proizvajalci ne bi uspeli vzdrževati dogovorjenih ravni cen zaradi naraščajočih presežkov zmogljivosti“.

100 V naslednji točki svoje izjave Stora dodaja: „V letih 1988 in 1989 je industrija lahko delovala s skoraj polnimi zmogljivostmi. Izpadi proizvodnje, razen običajnega zaprtja zaradi popravil in praznikov, so postali nujni od leta 1990. […] Nato se je izkazalo za nujno izvajati izpade proizvodnje, vselej ko se je prekinil dotok naročil, da bi lahko vzdrževali politiko cene pred tonažo. Čas ustavitve proizvodnje, ki se je zahteval od proizvajalcev (da bi se ohranilo ravnotežje med proizvodnjo in potrošnjo), je bilo mogoče izračunati na podlagi poročil o zmogljivostih. PWG uradno ni določila nobenega časa ustavitve proizvodnje, čeprav je obstajal ohlapen sistem spodbujanja […]“

101 V zvezi s prilogo 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah so razlogi, ki jih avtor navaja za to, da je Mayr-Melnhofa štel za „poraženca“, takrat ko je bil zaznamek napisan, so pomemben dokaz obstoja dogovarjanja o časih izpadov proizvodnje med udeleženci sestankov PWG.

102 Avtor ugotavlja:

„ (4) Na tej točki se je začelo različno pojmovanje zainteresiranih strank glede zasledovanega cilja.

[...]

(c) Vse prodajne skupine in evropski zastopniki so bili razrešeni količinskih proračunov in sledila je stroga cenovna politika, ki ni dopuščala skoraj nobene izjeme (naši zaposleni pogosto niso razumeli našega spremenjenega odnosa do trga – v preteklosti je bila edina zahteva tonaža, medtem ko zdaj šteje le cenovna disciplina s tveganjem zaustavitve strojev).“

103 Mayr-Melnhof zatrjuje (priloga 75 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), da se zgoraj navedeni povzetek odlomka nanaša na notranji položaj podjetja. Vendar pa je pri analizi glede na splošnejši kontekst zaznamka mogoče iz tega odlomka razbrati, da je bila na ravni prodajnega osebja uvedena stroga politika, dogovorjena v „predsedniški skupini“. Dokument je treba zato razlagati tako, da so sodelujoči pri sporazumu iz leta 1987, torej vsaj udeleženci na sestankih PWG, nedvomno pretehtali posledice dogovorjene politike, če bi jo uporabljali strogo.

104 Dejstvo, da so proizvajalci razpravljali o preizkušanju izpadov proizvodnje med pripravljanjem povišanj cen, podpira zlasti sporočilo Rene z dne 6. septembra 1990 (priloga 118 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), ki navaja zneske povišanj cen v več državah, datume prihodnjih objav teh povišanj ter stanje naročil, izraženo v delovnih dneh, za številne proizvajalce.

105 Avtor dokumenta pripominja, da so določeni proizvajalci predvideli izpade proizvodnje, kar ponazarja s tem primerom:

„Kopparfors 5–15 days

5/9 will stop for five days.“

106 Na podlagi navedenega je treba skleniti, da je Komisija zadostno pravno dokazala, da je obstajalo dogovarjanje o tržnih deležih med udeleženci na sestankih PWG in dogovarjanje o izpadih proizvodnje med istimi podjetji. Ker ni sporno, da se je Sarrió udeležil sestankov PWG, in ker je to podjetje izrecno navedeno v glavnih obremenilnih dokazih (izjave Store in priloga 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), je Komisija tožečo stranko upravičeno štela kot odgovorno za udeležbo pri teh dveh dogovarjanjih.

107 Kritike tožeče stranke zoper izjave Store in prilogo 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, s katerimi prereka dokazno vrednost teh dokumentov, ne zmanjšajo vrednosti te ugotovitve.

108 Kar zadeva, prvič, Storine zaporedne izjave Komisiji, velja, da jih je podalo podjetje, ki naj bi bilo udeleženo pri domnevni kršitvi, in da vključujejo podroben opis narave razprav, ki so potekale v organih PS karton, ciljev podjetij, združenih v njem, ter udeležbe navedenih podjetij na sestankih teh različnih organov. Ker ta osrednji dokaz tako podpirajo drugi dokumenti iz spisa, pomeni trden temelj za trditve Komisije.

109 Glede priloge 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah tožeča stranka meni, da ta dokazuje samo usklajevanje o cenah, saj so razlike v prodaji, ki so navedene v tej prilogi, le posledica cenovne politike. V zvezi s tem se sklicuje na Mayr-Melnhofovo razlago tega dokumenta (priloga 75 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah).

110 Vendar ta analiza tožeče stranke ne vzdrži razlage dokumenta v njegovem kontekstu in je ni mogoče podpreti z Mayr-Melnhofovo razlago navedenega dokumenta.

111 V skladu s prilogo 75 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah je priloga 73 „splošno poročilo o stanju, ki ga je prodajni direktor FS-karton napisal za vodstvo skupine in ki je le poskus upravičevanja stagnacije prometa podjetja vodstvu skupine, in sicer v bistvenem s sklicevanjem na novo politiko, po kateri mora hčerinska družba strogo spoštovati cenovno disciplino tudi na račun izgube prometa“. Poleg tega je po mnenju Mayr-Melnhofa: „‚zamrznitev tržnih deležev‘ pomeni[la], da za dosego višje ravni cen znotraj skupine Mayr-Melnhof ne bi smeli poskušati pridobiti večjih tržnih deležev s prodajo dodatnih količin novim strankam ali s prodajo novih vrst proizvodov po nedonosnih cenah. Nasprotno, cilj je ohraniti obstoječa razmerja s strankami kljub povišanim cenam.“

112 Ti splošni preudarki niso v skladu z uvodnim sklicevanjem na „predsedniško skupino“ in celoten dokument je treba razumeti glede na to sklicevanje.

113 Ker navedbe iz priloge 73 v zvezi z „zamrznitvijo“ tržnih deležev in uravnavanjem ponudbe ustrezajo tistim v izjavah Store, je Komisija pravilno ugotovila, da ti dokumenti, gledano skupaj, dokazujejo obstoj soglasja volj, ki je presegalo usklajevanje izključno o cenah.

114 Ker je Komisija dokazala obstoj obeh zadevnih dogovarjanj, ni treba preizkusiti kritik tožeče stranke zoper prilogo 102 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

2. Dejansko ravnanje tožeče stranke

115 Niti drugega in tretjega tožbenega razloga, v skladu s katerima dejansko ravnanje podjetij ni v skladu s trditvami Komisije o obstoju obeh spornih dogovarjanj, ni mogoče sprejeti.

116 Prvič, obstoja dogovarjanj med člani PWG o obeh vidikih „cenovne politike pred tonažo“ se ne sme zamenjati z njunim izvajanjem. Dokazna vrednost dokazov, ki jih je predložila Komisija, je taka, da informacije o dejanskem ravnanju tožeče stranke na trgu ne morejo vplivati na zaključke Komisije glede samega obstoja dogovarjanj o obeh vidikih sporne politike. Trditve tožeče stranke bi lahko kvečjemu izkazale, da njeno ravnanje ni bilo v skladu z ravnanjem, kot je bilo dogovorjeno v PWG.

117 Drugič, zaključki Komisije niso v nasprotju z informacijami, ki jih je podala tožeča stranka. Poudariti je treba, da Komisija izrecno priznava, da dogovarjanje o tržnih deležih ni vključevalo „nobenega formalnega sistema kazni ali nadomestil […] za uveljavitev dogovora o tržnih deležih“ in da so se tržni deleži nekaterih velikih proizvajalcev iz leta v leto povečevali (glej zlasti točki 59 in 60 uvodnih izjav Odločbe). Poleg tega Komisija priznava, da je industrija do začetka leta 1990 delovala s polnimi zmogljivostmi, tako da do takrat izpadi proizvodnje praktično niso bili potrebni (točka 70 uvodnih izjav Odločba).

118 Tretjič, v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da dejstvo, da podjetje ne upošteva dogovorov s sestankov, katerih cilj je očitno protikonkurenčen, podjetja ne odveže odgovornosti za njegovo udeležbo v kartelu, če to podjetje ni javno izrazilo, da ni povezano z vsebino sestankov (glej na primer sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. aprila 1995 v zadevi Tréfileurope Sales proti Komisiji, T-141/89, Recueil, str. II-791, točka 85). Tudi če sprejmemo, da ravnanje tožeče stranke na trgu ni bilo v skladu z dogovorjenim ravnanjem, to v ničemer ne vpliva na njegovo odgovornost glede kršitve člena 85(1) Pogodbe.

Tožbeni razlog glede napake Komisije v zvezi s trajanjem usklajenega ravnanja na področju cen

Trditve strank

119 Tožeča stranka trdi, da je uskladitev glede napovedanih cen, vsaj kar zadeva njo, potekalo šele od leta 1988. Povišanje cen januarja 1987 v Združenem kraljestvu naj bi bila le naravna reakcija proizvajalcev zaradi slabega položaja britanske valute v primerjavi z valutami preostalih evropskih držav in enotnost te podražitve naj bi izhajala iz preglednosti trga. Gospodarski subjekti naj ne bi imeli prepovedi prilagajanja svojih ravnanj ugotovljenim ali pričakovanim ravnanjem konkurence (zgoraj navedena sodba Suiker Unie in drugi proti Komisiji). Poleg tega naj niti prilogi 44 in 61 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah niti dokument A-17-2 ne bi dokazovali usklajevanja o cenah med podjetji. Vsekakor naj se ne bi nanašali na tožečo stranko.

120 Glede vprašanja, kdaj se je dogovarjanje o usklajevanju cen končalo, naj bi Komisija napačno ugotovila, da aprila 1991, saj je bilo zadnje usklajeno povišanje cen napovedano septembra/oktobra 1990.

121 Komisija opozarja, da je tožeča stranka sodelovala na sestankih PWG in JMC od njune ustanovitve in je bila leta 1991 še njen član. Poudarja, da dokumenti, najdeni v poslovnih prostorih enega od zadevnih podjetij, sicer kažejo na to, da je bil konec leta 1987 sprejet sporazum o povezanih vprašanjih glede nadzora obsega in cenovne discipline (točka 53 uvodnih izjav Odločbe), vendar to ne izključuje dejstva, da so zadevni proizvajalci pred tem datumom izvedli vrsto skrivnih sestankov, na katerih so razpravljali o načrtu za izključitev konkurence (glej zlasti točko 161 uvodnih izjav Odločbe). Prilogi 35 in 43 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah sta potrdili to trditev. Komisija dodaja, da pravilnost njenih zaključkov glede trajanja kršitve dokazujejo tudi povišanja cen, ki so jih proizvajalci opravili od leta 1987.

Presoja Sodišča prve stopnje

122 V skladu s členom 1 Odločbe je tožeča stranka kršila člen 85(1) Pogodbe s tem, ko je od sredine leta 1986 vsaj do aprila 1991 sodelovala pri sporazumu in usklajenem ravnanju, na podlagi katerih so se dobavitelji kartona iz Skupnosti med drugim dogovorili o povišanjih cen kartona ter so načrtovali in izvedli hkratna in enotna povišanja cen v celotni Skupnosti. Točka 74 uvodnih izjav Odločbe pojasnjuje, da je prva usklajena pobuda na področju cen, pri kateri je sodelovala tožeča stranka (priloga A k Odločbi), potekala v Združenem kraljestvu konec leta 1986, „medtem ko se je nov mehanizem PS karton še vzpostavljal“.

123 V točki 161, drugi pododstavek, Odločbe je poleg tega navedeno, da je večina podjetij, naslovnikov Odločbe sodelovala pri kršitvi od junija 1986, to je od datuma, ko „je bila ustanovljena PWG in se je dogovarjanje med proizvajalci okrepilo ter je postajalo učinkovitejše“.

124 V podporo svojim trditvam glede začetka usklajevanja cen tožeča stranka prereka dokazno vrednost prilog 61 in 44 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah in dokazno vrednost dokumenta A-17-2.

125 Priloga 61 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah je zapis, ki so ga našli pri prodajnem zastopniku podjetja Mayr-Melnhof v Združenem kraljestvu. Komisija meni, da je to „notranji zapis, sestavljen na ‚Predsedniški konferenci‘, ki [potrjuje] Storino priznanje, da so na predsedniški konferenci dejansko razpravljali o politiki dogovorov glede določitve cen“ (točki 41, tretji pododstavek, in 75, drugi pododstavek, uvodnih izjav Odločbe).

126 Ta dokument, ki se nanaša na sestanek, ki je potekal na Dunaju 12. in 13. decembra 1986, vsebuje naslednje informacije:

„Politika cen v Združenem kraljestvu

Na nedavnem sestanku Fidesa je bil prisoten predstavnik Weiga, ki je izjavil, da se jim 9 % zdi previsok odstotek za Združeno kraljestvo in da se bodo zadovoljili s 7 %! To je veliko razočaranje, saj pomeni ‚pogajalsko raven‘ za vse druge. Cenovna politika v Združenem kraljestvu bo prepuščena RHU ob podpori [Mayr-Melnhofa], čeprav to povzroča začasno zmanjšanje tonaže, medtem ko si bomo prizadevali (in bo videti, da si prizadevamo) doseči 9 %. [Mayr-Melnhof]/FS ohranjata politiko rasti v Združenem kraljestvu, toda zmanjšanje dobičkov je zaskrbljujoče in boriti se moramo za ponovno pridobitev nadzora nad cenami. [Mayr-Melnhof] priznava, da ne pomaga, da je zanje znano, da so svojo tonažo v Nemčiji povečali za 6000!“

127 Po mnenju Mayr-Melnhofa (odgovor na zahtevo po informacijah, priloga 62 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah) je sestanek Fidesa, na katerega se sklicuje začetek navedenega odlomka, verjetno sestanek PK z dne 10. novembra 1986.

128 Ugotoviti je treba, da analizirani dokument potrjuje, da se je Weig, s tem da je navedel svojo prihodnjo politiko cen v Združenem kraljestvu, odzval na začetno raven povišanja cen.

129 Ni pa ga mogoče šteti, kot da dokazuje, da je Weig reagiral na določeno raven povišanja cen, o kateri naj bi se podjetja dogovorila na sestankih PS Karton pred 10. novembrom 1986.

130 Komisija se ne sklicuje na noben drug dokaz v tem smislu. Nadalje, Weigovo sklicevanje na povišanje cen za „9 %“ je mogoče razlagati tudi z napovedjo povišanja cen v Združenem kraljestvu, ki ga je 5. novembra 1986 objavil Thames Board Ltd (priloga A-12-1). Ta napoved je bila objavljena kmalu za tem, kar je razvidno iz časopisnega izrezka (priloga A-12-3). Končno, Komisija ni predložila nobenega drugega dokumenta, ki bi lahko pomenil neposreden dokaz za to, da so na sestankih PK razpravljali o povišanjih cen. V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da so bile Weigove izjave, kot so navedene v prilogi 61 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, podane ob robu sestanka PK z dne 10. novembra 1986, kar je Weig med obravnavo večkrat poudaril.

131 Poleg tega zapisnik s sestanka upravnega odbora Feldmühle (UK) Ltd z dne 7. novembra 1986 (priloga A-17-2), na katerega se Komisija sklicuje v Odločbi (točka 74, tretji pododstavek, uvodnih izjav), samo potrjuje, da je ta britanska hčerinska družba podjetja Feldmühle že pred 10. novembrom 1986 vedela, da je Thames Board Ltd napovedal povišanje cen za približno 9 %: „TBM and the Fins have announced price increases of approximately 9 % to be effective from February 1987 and it would appear that most other mills will be looking for the same sort of increase [TBM in Finci so napovedali povišanje cen za približno 9 %, ki naj bi se zgodilo februarja 1987, in zdi se, da se bo tudi večina drugih tovarn odločila za enako povišanje.]“ (priloga A-17-2, ki jo Komisija navaja v točki 74 uvodnih izjav Odločbe).

132 Glede priloge 44 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je sestavljen iz ročno napisanega zapisa v rokovniku uslužbenca Feldmühle na straneh od 15. do 17. januarja 1987, Komisija meni, da pomeni „dodaten dokaz o usklajevanju“ (točka 75, tretji pododstavek, uvodnih izjav Odločbe).

133 Vendar ta zapis nima dokazne vrednosti, ki mu jo pripisuje tožena stranka. Iz njega ni razvidno, o katerem sestanku poroča, tako da ni izključeno, da bi šlo za interni sestanek v podjetju Feldmühle. Poleg tega, ker je bil zapis verjetno napisan v sredini januarja 1987, ne dokazuje, da je bila izvedba povišanja cen, „vključno s TBM“, rezultat usklajevanja, ker je lahko ta navedba le opazka.

134 Nekatere navedbe v tem obvestilu celo nasprotujejo trditvi Komisije, da naj bi to obvestilo potrjevalo obstoj dogovarjanja glede odločitve o povišanju cen v Združenem kraljestvu. Še zlasti izjave, da je direktor podjetja Feldmühle izrazil „dvom“ glede Kopparfors in da se mu zdi Mayr-Melnhof „neodgovoren“ („ohne Verantwortung“), ni mogoče šteti, kot da potrjuje trditev Komisije. Enako velja glede naslednje izjave: „Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako“ [„Finnboard: avtonomija cen tudi za Tako“].

135 Iz zgoraj navedenega izhaja, da Komisija ni dokazala, da so se podjetja dogovorila za povišanje cen v Združenem kraljestvu v januarju 1987, niti – iz trdnejših razlogov – da je v teh razpravah sodelovala tožeča stranka.

136 Vseeno pa je tožeča stranka kot podjetje, ki je – kot je sama priznala – sodelovalo na sestankih PWG od ustanovitve tega organa PS karton sredi leta 1986, odgovorna za dogovarjanje o cenah od tega dne dalje.

137 PWG so ustanovila nekatera podjetja, med njimi tožeča stranka, katerih bistveni namen je bil protikonkurenčen. Kot je navedla Stora (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 8), se je „sestajala od leta 1986, da bi prispevala k ureditvi trga“ in njen namen je bil zlasti „razpravljanje in uskladitev glede trgov, tržnih deležev, cen in povišanj cen ter zmogljivosti“ (priloga 35 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 5(iii)).

138 Vloga podjetij, ki so se sestajala znotraj tega organa, glede dogovarjanja o tržnih deležih in izpadih proizvodnje, je bila opisana v prejšnjem tožbenem razlogu (glej točke od 78 do 106 zgoraj). Podjetja, ki so se sestajala znotraj tega organa, so razpravljala tudi o cenovnih pobudah. Po mnenju Store (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 10) je „od leta 1987 PWG dosegla sporazum in je sprejela obsežne odločitve glede časovnega načrta […] in ravni povišanj cen, ki naj bi jih izvedli proizvajalci kartona“.

139 S tem dejstvo, da so podjetja privolila v ustanovitev in sodelovanje na sestankih organa, katerega namen je protikonkurenčen, predvsem razprave o prihodnjih povišanjih cen, ki so ga podjetja poznala in sprejela ob njegovi ustanovitvi, pomeni zadosten razlog za ugotovitev, da je tožeča stranka odgovorna za dogovarjanje o cenah od sredine leta 1986, torej od datuma, za katerega tožeča stranka sama priznava, da je sodelovala v PWG.

140 Komisija je pravilno ugotovila, da se je usklajevanje o cenah končalo aprila 1991, torej tisti mesec, ko so uslužbenci Komisije opravljali preiskave v poslovnih prostorih več podjetij v skladu s členom 14 Uredbe št. 17. Zadnje usklajeno povišanje cen, ki ga je tožeča stranka napovedala oktobra 1990, se je izvajalo od januarja 1991, raven cen po ceniku, za katero so se dogovorila podjetja, je še veljala aprila 1991.

141 Iz tega sledi, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

Tožbeni razlog glede napake Komisije pri določitvi trajanja kartela o zamrznitvi tržnih deležev in o nadzoru ponudbe

Trditve strank

142 Tožeča stranka trdi, da je Komisija tudi pod predpostavko, da se kartel o zamrznitvi tržnih deležev in o nadzoru ponudbe šteje kot dokazan, storila napako pri presoji njegovega trajanja, saj dokazi, na katere se sklicuje, potrjujejo, da ni bilo nikakršnega kartela pred koncem leta 1988. V svoji repliki dodaja, da obvestilo Rene glede sestanka NPI z dne 3. oktobra 1988 iz priloge 102 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah dokazuje, da pri njegovem pisanju tak kartel ni obstajal, kajti avtor v njem omenja le možnost pregleda urejanja ponudbe, če bi se pojavile težave na področju cen.

143 Komisija se sklicuje na trditev, ki jo je navedla v okviru tožbenega razloga glede napake, ki naj bi jo storila pri določitvi trajanja usklajevanja glede cen (glej točko 121 zgoraj).

Presoja Sodišča prve stopnje

144 Sodišče prve stopnje je že ugotovilo (glej točke od 78 do 106 zgoraj), da je Komisija dokazala, da so podjetja, ki so se sestajala v okviru PWG, sodelovala pri dogovarjanju o tržnih deležih in pri dogovarjanju o izpadu proizvodnje.

145 Iz Odločbe jasno izhaja, da so udeleženci na sestankih PWG od konca leta 1987 začeli posebej razpravljati o „zamrznitvi“ tržnih deležev in pregledu izpadov proizvodnje, da bi zagotovili uspeh sprejetih cenovnih pobud, sprejetih od leta 1988 (glej zlasti točke od 51 do 60 uvodnih izjav). V zvezi s tem Odločba navaja: „Vsi člani PWG so se zavzemali za to, da novih cenovnih pobud ne bi ogrozilo občutno povišanje obsegov prodaje. Stora je to politiko imenovala ‚cena pred tonažo‘.“ (točka 51, prvi pododstavek, uvodnih izjav.) Komisija tudi ugotavlja, da so glavne značilnosti „politike cene pred tonažo“, ki je bila za PS karton značilna v obdobju od konca leta 1987 do aprila 1991, „‚zamrznitev‘ tržnih deležev vodilnih proizvajalcev, prvotno na podlagi njihovega položaja iz leta 1987“ in „usklajena organizacija ‚izpadov proizvodnje‘, za katero naj bi se vodilni proizvajalci odločili namesto znižanj cen (v glavnem od leta 1990 naprej)“ (točka 130, drugi pododstavek, uvodnih izjav).

146 Te trditve Komisije temeljijo v bistvenem na prilogah 39 in 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

147 Stora v dokumentu, ki je predmet priloge 39 (točka 5) podrobneje navaja: „S cenovno pobudo iz leta 1987 je bila povezana potreba po ohranjanju približnega ravnotežja med proizvodnjo in potrošnjo (politika cene pred tonažo).“

148 Glede začetka dogovarjanja o tržnih deležih iz priloge 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (glej odstavek 89 zgoraj) sledi, da se je „predsedniška skupina“ („Präsidentenkreis“) odločila, da bo od oktobra ali novembra 1987 tesneje sodelovala. Rezultat tega sodelovanja je bilo dogovarjanje o tržnih deležih, ki je veljalo od tega datuma dalje.

149 Stora glede začetka dogovarjanja o izpadih proizvodnje izjavlja: „PWG je s tem, ko je sprejela politiko cene pred tonažo in postopno uvedla enoten cenovni sistem od leta 1988, so člani PWG priznali, da so bili izpadi proizvodnje potrebni, da bi se zaradi zmanjšanega povpraševanja ohranile tiste cene. Brez izpadov proizvodnje proizvajalci ne bi mogli ohraniti dogovorjenih ravni cen zaradi naraščajočih presežkov zmogljivosti“ (priloga 39, točka 24).

150 Stora dodaja: „V letih 1988 in 1989 je industrija lahko delovala s skoraj polnimi zmogljivostmi. Izpadi proizvodnje, razen običajnega zaprtja zaradi popravil in praznikov, so postali nujni od leta 1990. […] Nato se je izkazalo, da je izvajanje izpadov proizvodnje nujno, vselej ko se je prekinil dotok naročil, da bi lahko vzdrževali politiko cene pred tonažo.“ (priloga 39, točka 25).

151 Na podlagi tega je Komisija dokazala, da so podjetja, ki so sodelovala na sestankih PWG, konec leta 1987 sprejela tako imenovano politiko „cene pred tonažo“ in da se je eden od vidikov te politike, in sicer dogovarjanje o tržnih deležih, izvajal s takojšnjim učinkom, medtem ko se je vidik glede izpadov proizvodnje moral izvajati šele od leta 1990.

152 Iz navedenega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

Tožbeni razlog glede napake Komisije pri presoji, ki se nanaša na Fidesov sistem izmenjave informacij

153 Tožeča stranka v repliki trdi, da Fidesov sistem izmenjave informacij ni primeren za pospeševanje dogovorjenih ravnanj in da zato ni v nasprotju s členom 85 Pogodbe. Po njenem mnenju obstajajo pomembne razlike med dejstvi tu obravnavane zadeve in dejstvi, ki so privedli do sprejetja Odločbe Komisije 87/1/EGS z dne 2. decembra 1986 v zvezi s postopkom izvajanja člena 85 Pogodbe EGS (IV/31.128 - Fatty Acids) (UL 1987, L 3, str. 17), na katero se Komisija sklicuje v točki 134 Odločbe.

154 Komisija v dupliki poudarja razloge, na podlagi katerih se je sklicevala na zgoraj navedeno odločbo „Fatty Acids“. Trdi, da naj bi v tem primeru sistem izmenjave informacij vsaj olajšal kartel.

155 Sodišče prve stopnje opozarja, da v skladu s členom 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

156 Tožbeni razlog glede napake Komisije pri presoji Fidesovega sistema izmenjave informacij je tožeča stranka prvič navedla šele v fazi replike in ne izhaja iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

157 Zato je ta tožbeni razlog nedopusten.

Tožbeni razlog glede napake Komisije, ki meni, da naj bi obstajala enotna in splošna kršitev ter da naj bi bilo podjetje Sarrió odgovorno za to kršitev v celoti

Trditve strank

158 Tožeča stranka prereka očitek Komisije v delu, v katerem ta izhaja po eni strani iz obstoja ene same kršitve in po drugi strani iz polne odgovornosti tožeče stranke.

159 Prvič, Komisija naj bi se v bistvu opirala na „domnevo krivde“, ker naj ne bi imela neposrednih dokazov o polnopravnem kartelu. Tako bi morala Komisija dokazati, ali in, če bi bil odgovor pritrdilen, v kakšnem obsegu je tožeča stranka sodelovala v posameznih delih enotne kršitve. V primeru kršitev konkurenčnega prava Skupnosti naj bi veljalo načelo strogo individualne odgovornosti, saj je pojem kolektivne odgovornosti v nasprotju zlasti s kvazikazenskopravno naravo sankcij, ki jih je mogoče naložiti za take kršitve. Zato naj bi Komisija napačno trdila, da ni treba dokazati dejavne udeležbe tožeče stranke pri vsakem posameznem delu kršitve. Nasprotno, treba je določiti natančno naravo storjene kršitve in preiskati morebitno posamezno sodelovanje vsakega podjetja, da bi se lahko pravilno določila individualna odgovornost in tudi ustrezna individualna sankcija.

160 Drugič, tožeča stranka trdi, da je prav tako v nasprotju s temeljnimi načeli prava Skupnosti, predvsem z načelom, ki ureja dokazno breme, utemeljevati individualno odgovornost nekega podjetja za neko kršitev le na podlagi njegovega članstva v združenju, katerega dejavnosti so bile, vsaj delno, zakonite.

161 Tretjič, tožeča stranka trdi, da Komisija ni primerno upoštevala njenega posebnega položaja na trgu in znotraj PS karton. Še posebej naj bi bil cilj njene prošnje iz leta 1986, da bi sodelovala na sestankih PS karton, učinkoviteje tekmovati s svojimi konkurenti.

162 Komisija trdi, da je dokazala obstoj kartela in dejavno sodelovanje tožeče stranke v njem kot njegovega vodje. Zaključuje, da je zato svojo analizo utemeljila na natančnih in trdno dokazanih dejstvih in da trditve tožeče stranke glede vrste „kolektivne odgovornosti“ ali „domneve krivde“ niso utemeljene.

163 Poleg tega trdi, da odgovornosti tožeče stranke nikakor ni utemeljila le na podlagi njenega članstva v PS karton. V resnici naj bi upoštevala, po eni strani, aktivno udeležbo tožeče stranke na sestankih različnih odborov PS karton, katerih cilj je bil protikonkurenčen, in, po drugi strani, dejstvo, da je tožeča stranka na koncu ravnala v skladu z dogovori, sklenjenemi na navedenih sestankih.

Presoja Sodišča prve stopnje

164 Najprej je treba poudariti, da je Komisija ugotovila, da je tožeča stranka kršila člen 85(1) Pogodbe, s tem ko je od sredine leta 1986 in vsaj do aprila 1991 sodelovala pri sporazumu in usklajenem ravnanju, ki je obstajal od sredine leta 1986 in je bil sestavljen iz različnih delov.

165 V točki 116, drugi pododstavek, uvodnih izjav Odločbe je navedeno: „Bistveni del kršitve je v tem, da so bili proizvajalci več let združeni v skupnem nezakonitem podjetju, ki je imelo skupen cilj“. Ta vidik kršitve je izražen tudi v točki 128 uvodnih izjav: „Bilo pa bi umetno, če bi jasno neprekinjeno skupno ravnanje podjetja, ki ima en sam skupni splošni cilj, razdelili na več različnih kršitev (glej tudi sodbo Sodišča prve stopnje v zadevi Imperial Chemical Industries proti Komisiji Evropskih skupnosti, T-13/89, točka 260 obrazložitve).“

166 Čeprav Komisija v Odločbi ni izrecno uporabila pojma „enotna kršitev“, se je zato implicitno sklicevala na ta pojem, kar dokazuje napotilo na točko 260 sodbe tega sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi ICI proti Komisiji (T-13/89, Recueil, str. II-1021).

167 Poleg tega Komisija z večkratno uporabo besede „kartel“, s katero opisuje različna ugotovljena protikonkurenčna ravnanja, izraža splošen vidik kršitev člena 85(1) Pogodbe. Kot izhaja iz točke 117 uvodnih izjav Odločbe, Komisija meni: „Pravilen pristop v obravnavani zadevi je dokazati obstoj in delovanje ter glavne značilnosti kartela v celoti in nato določiti (a) obstoj verodostojnih in prepričljivih dokazov, na podlagi katerega je mogoče vsakega posameznega proizvajalca povezati s skupnim načrtom, in (b) obdobja, ko je posamezen proizvajalec sodeloval v kartelu.“ Dodaja (ista točka uvodnih izjav): „Komisiji […] ni treba ločiti posameznih sestavin kršitve s tem, da izloči vsako priložnost med obstojem kartela, ko je bilo doseženo soglasje glede enega ali drugega vprašanja, ali vsak posamezen primer dogovorjenega ravnanja, in nato oprostiti udeležbe pri tej priložnosti ali pri tej posebni pojavni obliki kartela proizvajalce, katerih vpletenost ne bi bila dokazana z neposrednimi dokazi“. Poleg tega trdi (točka 118), da „obstaja dovolj neposrednih dokazov za udeležbo vsakega domnevnega udeleženca pri kršitvi“, ne da bi razlikovali med sestavinami te splošne kršitve.

168 Tako se enotna kršitev po pojmovanju Komisije ne razlikuje od „kartela kot celote“ ali „globalnega kartela“ in zanjo je značilno neprekinjeno ravnanje več podjetij, ki zasledujejo skupen nezakonit cilj. Iz tega pojmovanja enotne kršitve izhajata sistem dokazov, kot je opisan v točki 117 uvodnih izjav Odločbe, in enotna odgovornost v smislu, da je vsako podjetje, ki je „povezano“ z globalnim kartelom, odgovorno zanj, ne glede na to, pri katerem njegovem delu je dokazano sodelovalo.

169 Komisija lahko vsako podjetje naslovnika odločbe, kot je ta iz obravnavane zadeve, šteje za odgovornega za globalen kartel v določenem obdobju, le če dokaže, da je vsako podjetje ali privolilo v sprejetje celotnega načrta, ki vključuje sestavne dele kartela, ali je v tem obdobju neposredno sodelovalo v teh delih. Podjetje je lahko odgovorno za celoten kartel, čeprav je dokazano, da je sodelovalo le pri enem ali nekaj delih tega kartela, če je vedelo ali nujno moralo vedeti po eni strani, da je bilo dogovarjanje, pri katerem je sodelovalo, del celotnega načrta, in po drugi strani, da je ta načrt vključeval vse sestavne dele kartela. V tem primeru dejstvo, da zadevno podjetje ni neposredno sodelovalo pri vseh sestavnih delih celotnega kartela, ne more razrešiti odgovornosti za kršitev člena 85(1) Pogodbe. Taka okoliščina pa se lahko kljub temu upošteva pri presoji teže kršitve, za katero je bilo podjetje obdolženo.

170 V tu obravnavani zadevi iz Odločbe izhaja, da je kršitev, ugotovljena v njenem členu 1, sestavljena iz dogovarjanj o treh različnih temah, vendar s skupnim ciljem. Pri tem je ta dogovarjanja treba šteti za sestavne dele celotnega kartela. Iz tega člena namreč izhaja, da je vsako od tam omenjenih podjetij kršilo člen 85(1) Pogodbe, s tem ko je sodelovalo pri sporazumu in usklajenem ravnanju, s katerim so se podjetja (a) sporazumela o rednih povišanjih cen za vsako vrsto proizvoda v vsaki nacionalni valuti ter načrtovala in izvajala ta povišanja cen; (b) sporazumela o ohranitvi tržnih deležev vodilnih proizvajalcev na nespremenjenih ravneh z občasnimi spremembami; in (c) vedno pogosteje od začetka leta 1990 sprejemala usklajene ukrepe za nadzorovanje ponudbe kartona v Skupnosti, da bi s tem zagotovila izvajanje usklajenih povišanj cen.

171 Komisija je v svoji Odločbi kljub svojemu pojmovanju enotne kršitve podrobneje navedla, da „‚ključni‘ dokumenti, ki dokazujejo obstoj celotnega kartela ali posamezne vidike kartela, pogosto udeležence označujejo poimensko; poleg tega obstaja obsežen sklop dodatnih pisnih dokazov, ki prikazujejo vlogo vsakega proizvajalca v kartelu in pomembnost njegove udeležbe“ (točka 118, prvi pododstavek, uvodnih izjav Odločbe).

172 Glede na zgoraj navedene preudarke mora Sodišče prve stopnje zato preučiti, ali je Komisija dokazala udeležbo tožeče stranke v kartelu, kot je ugotovljena v členu 1 Odločbe.

173 V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je bilo že ugotovljeno (glej točko 48 in naslednje ter točko 76 in naslednje zgoraj), da je Komisija dokazala, da je bila tožeča stranka kot podjetje, ki je od ustanovitve PWG sodelovalo na njenih sestankih, od sredine leta 1986 udeležena pri dogovarjanju o cenah in od konca leta 1987 pri dogovarjanju o tržnih deležih ter dogovarjanju o izpadih proizvodnje, torej pri treh sestavinah kršitve, ki je bila ugotovljena v členu 1 Odločbe. Zato je torej pravilno odločila, da je tožečo stranko štela za odgovorno za kršitev, ki je sestavljena iz teh treh dogovarjanj z istim ciljem.

174 Torej, Komisija tožeči stranki ni naložila odgovornosti za ravnanje drugih proizvajalcev in je ni štela za odgovorno le na podlagi njenega sodelovanja v PS karton.

175 Tožbeni razlog je treba torej zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti preostale trditve tožeče stranke.

Tožbeni razlog glede dejstva, da naj Komisija ne bi upoštevala položaja španskega trga

176 Tožeča stranka v repliki zatrjuje, da Komisija ni natančno opredelila geografskega trga, na katerem se je zgodila domnevna kršitev, in zlasti da ni zadosti analizirala položaja na španskem trgu in ravnanja zadevnih podjetij na tem trgu. V zvezi s tem trdi, da je že v tožbeni vlogi opozorila na to, da je v Odločbi edini sklic na španski trg v dveh sprotnih opombah k tabelama E in G, priloženima k Odločbi.

177 Komisija trdi, da je treba ta tožbeni razlog, ki je prvič naveden v repliki, zavreči.

178 Sodišče prve stopnje opozarja, da v skladu s členom 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

179 Tožbeni razlog glede tega, da Komisija ni upoštevala položaja na španskem trgu, je tožeča stranka prvič navedla šele v fazi replike. Edini argument v tožbi, ki se nanaša na španski trg, je bil naveden v podporo tožbenega razloga glede neudeležbe Prat Cartona pri očitani kršitvi. Ne glede na besedilo tega tožbenega razloga je bil namen argumenta v njegovo podporo le poudariti, da tabela G, ki je priložena k Odločbi in v kateri je navedeno, da bodo proizvajalci, ki delujejo na španskem trgu, januarja 1991 napovedali povišanja cen na tem trgu, z ničemer ne omenja Prat Cartona. Torej ga ni mogoče obravnavati kot očitek glede neupoštevanja španskega trga.

180 V teh okoliščinah je treba ta tožbeni razlog razglasiti za nedopusten, saj je bil prvič naveden v repliki in ne temelji na pravnih ali dejanskih okoliščinah, ki so se pojavile med postopkom.

Tožbeni razlog nesodelovanja Prat Cartona pri kršitvi





Trditve strank

181 Tožeča stranka trdi, da Komisija ni dokazala sodelovanja Prat Cartona pri kakršni koli kršitvi. Še posebej Prat Carton ni omenjen v opombi k tabeli G Odločbe (ki se nanaša na povišanje cen januarja 1991 na španskem trgu).

182 Prat Carton naj bi le redko sodeloval na sestankih določenih odborov PS karton. Med drugim naj bi to podjetje sodelovalo v JMC le v obdobju od junija 1990 do marca 1991. Poleg tega naj zgolj dejstvo, da je Stora navedla, da je mislila, da sta Saffa ali Finnboard španske proizvajalce na splošno seznanila z rezultati sestankov (priloga 38 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), ne bi pomenilo dokaza o udeležbi Prat Cartona pri domnevni kršitvi.

183 Tožeča stranka prereka, da dokumenti F-15-9, G-15-7 in G-15-8 (priloženi k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), na katere se sklicuje Komisija, dokazujejo sodelovanje Prat Cartona pri usklajenih pobudah za povišanje cen aprila 1990. V odgovoru na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje poudarja, da dokument F-15-9 izhaja iz februarja 1991 in ne iz februarja 1990, kot trdi Komisija. Dokument G-15-7 dokazuje le to, da je bilo v panogi običajno letno povišanje cen aprila, in negotovost podjetja Prat Carton glede ravni povišanja in datuma njegovega začetka veljavnosti.

184 Komisija trdi, da je Prat Carton sodeloval v kartelu od začetka in da to dokazujejo dokumenti, ki so bili predloženi skupaj z obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah („posamezne informacije“). Opozarja, prvič, da je Prat Carton prisostvoval številnim sestankom PK med 29. marcem 1986 in 28. novembrom 1989, trem sestankom EO med oktobrom 1988 in oktobrom 1989 ter različnim sestankom JMC med junijem 1990 in 5. marcem 1991 (glej tabele od 3 do 7, priložene k Odločbi). Ker je s tem neposredno sodeloval na sestankih, na katerih so bile sprejete odločitve glede kartela, naj bi bil Prat Carton zanj odgovoren (glej zgoraj navedeno sodbo Rhône-Poulenc proti Komisiji). Poleg tega ni nobene uradne sledi o sodelovanju različnih podjetij na sestankih JMC pred preiskavami Komisije ali na sestankih PWG pred februarjem 1990. Samo dejstvo, da v dokumentih, ki so jih predložila podjetja, ni nobenih natančnih navedb o prisotnosti Prat Cartona na različnih sestankih, naj zato ne bi dokazovalo, da jim ni prisostvoval.

185 Drugič, Komisija trdi, da je bil po izjavah Store (priloga 38 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah) Prat Carton seznanjen z rezultati sestankov PWG.

186 Tretjič, Prat Carton naj bi izvedel cenovne pobude, dogovorjene v različnih organih PS karton v zadevnem obdobju. Manjše razlike v časovni usklajenosti ali med zneski povišanj, ki so jih izvedli Prat Carton in drugi proizvajalci, naj ne bi dokazovali neudeležbe Prat Cartona pri kartelu. Ne glede na to pa Komisija priznava, da dokument F-15-9 izhaja iz februarja 1991 in ne iz februarja 1990, in da zato nima dokazov, ki bi lahko dokazali dejansko udeležbo Prat Cartona pri pobudah za povišanje cen pred januarjem 1991. Glede pobude za povišanje cen januarja 1991 se Komisija sklicuje zlasti na dokument G-15-8 z dne 26. septembra 1990, v katerem Prat Carton izrecno izjavlja, da januarja 1991 načrtuje povišanje cen v vseh državah.

Presoja Sodišča prve stopnje

187 Najprej je treba opozoriti, da je tožeča stranka februarja 1991 prevzela stoodstotni delež Prat Cartona in da ne prereka svoje odgovornosti za morebitno sodelovanje Prat Cartona pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe. V zvezi s tem točka 154 uvodnih izjav Odločbe navaja, da je tožeča stranka zaradi prevzema Prat Cartona „postala odgovorna za udeležbo tega španskega proizvajalca v kartelu za celotno trajanje njegovega sodelovanja“. Poleg tega je treba ugotoviti, da člen 1 Odločbe šteje za odgovorno za prijavljeno kršitev le tožečo stranko, tudi če bi jo storil Prat Carton, in da je Odločba naslovljena na tožečo stranko brez omembe Prat Cartona (člen 5 Odločbe).

188 V teh okoliščinah, in ker je bilo že ugotovljeno, da je Komisija dokazala udeležbo same tožeče stranke pri kršitvi, opisani v členu 1 Odločbe, ta tožbeni razlog, tudi če bi ga bilo treba sprejeti, ne bi mogel utemeljiti celotne ali delne razglasitve ničnosti tega člena. Ker pa je tožeča stranka prevzela Prat Carton šele februarja 1991, to je dva meseca pred koncem obdobja kršitve iz Odločbe, bi bilo znižanje globe upravičeno, če bi se ugotovilo, da Komisija ni dokazala posamične udeležbe Prat Cartona v sestavnih delih kartela pred februarjem 1991. Poleg tega so bile globe, naložene na podlagi člena 3 Odločbe, izračunane na podlagi prometa posameznih podjetij leta 1990, torej leta, ko Prat Carton še ni bil član skupine tožeče stranke. Zato se zdi smiselno, da se navedene argumente preuči že v okviru tega tožbenega razloga.

189 Sodišče prve stopnje bo najprej preučilo vprašanje, ali je Komisija dokazala udeležbo Prat Cartona pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe, kar zadeva obdobje od sredine leta 1986 do junija 1990, ko je Prat Carton po lastnem pričevanju začel sodelovati na sestankih JMC. Nato pa bo Sodišče prve stopnje preučilo vprašanje, ali je Komisija dokazala udeležbo Prat Cartona pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe, kar zadeva preostalo obdobje, namreč od junija 1990 do februarja 1991, ko je tožeča stranka prevzela Prat Carton.

1. Obdobje od sredine leta 1986 do junija 1990

190 Da bi dokazala sodelovanje podjetja Prat Carton pri kršitvi pravil Skupnosti o konkurenci v zadevnem obdobju, se Komisija sklicuje na sodelovanje tega podjetja na sestankih PK 29. maja 1986, 25. maja 1988, 17. novembra 1988 in 28. novembra 1989 ter na sestankih EO z dne 20. septembra 1988, 8. maja 1989 in 3. oktobra 1989. Poleg tega se sklicuje na izjavo Store (priloga 38 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah). Nazadnje, po njenem mnenju dejstvo, da dokumenti, ki so jih predložila podjetja, ne dajejo natančnih navedb o prisotnosti Prat Cartona na sestankih JMC, ne dokazuje, da tem sestankom ni prisostvoval.

191 Vsakega od teh dokazov je treba preučiti v zgoraj navedenem vrstnem redu.

(a) Udeležba podjetja Prat Carton na sestankih PK

192 Komisija glede sodelovanja Prat Cartona na štirih posebnih sestankih PK ni predložila nobenega dokaza o njihovem predmetu. Zato se pri sklicevanju na to sodelovanje kot dokaz udeležbe podjetja pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe nujno opira na splošen opis cilja sestankov tega organa, kot je naveden v Odločbi, ter na dokaze, navedene v Odločbi v podkrepitev tega opisa.

193 V zvezi s tem je v Odločbi navedeno: „Kot je pojasnila Stora, je bila ena od funkcij PWG ta, da predsedniški konferenci pojasni ukrepe, potrebne za ureditev trga […] Tako so bili generalni direktorji, ki so se udeleževali predsedniških konferenc, seznanjeni z odločitvami, ki jih je sprejela PWG, in z navodili, ki naj jih posredujejo svojim prodajnim oddelkom glede izvajanja pobud na področju cen“ (točka 41(1) Odločbe). Komisija tudi navaja: „PWG se je redno sestajala pred vsako predvideno predsedniško konferenco. Ker je obema sestankoma predsedovala ista oseba, je bila nedvomno ta oseba tista, ki je sporočila rezultate raprav v PWG drugim ‚predsednikom‘, ki niso bili člani najožjega kroga“ (točka 38(2) Odločbe).

194 Stora navaja, da so bili sodelujoči na sestankih PK seznanjeni z odločitvami, ki jih je sprejela PWG (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 8). Vendar pa resničnost te trditve izpodbija več podjetij, ki so sodelovala na sestankih PK, vključno s tožečo stranko. Zato izjav Store glede vloge PK brez preostalih dokazov ni mogoče šteti za zadosten dokaz o predmetu sestankov tega organa.

195 Res je, da v spisu eden od dokumentov, namreč izjava nekdanjega člana vodstva podjetja Feldmühle (g. Roosa) z dne 22. marca 1993, na prvi pogled potrjuje trditve Store. G. Roos zlasti navaja: „Podjetja, ki v tej skupini niso bila zastopana, so dobila poročila o vsebini pogovorov v PWG na predsedniški konferenci, ki je kmalu sledila sestanku PWG, če take Konference ni bilo, pa na sestanku JMC.“ Čeprav v Odločbi ni izrecnega sklicevanja na ta dokument, ki naj bi podpiral trditve Komisije glede predmeta sestankov predsedniške konference, ga nikakor ni mogoče šteti za dodaten dokaz, ki bi podpiral izjave Store. Ker so te izjave združitev odgovorov vsakega od treh podjetij, katerih lastnik je bila v obdobju kršitve Stora, med njimi podjetje Feldmühle, je tudi nekdanji član upravnega odbora tega podjetja nujno eden od virov izjav same Store.

196 Komisija glede drugih dokazov za predmet sestankov PK v Odločbi meni, da je priloga 61 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (navedena v točkah 125 in 126 zgoraj) interno sporočilo, sprejeto na sestanku PK, ki podpira Storino priznanje, da so na PK dejansko razpravljali o politiki dogovarjanja glede določitve cen (tretji odstavek 41. točke uvodnih izjav Odločbe). Vendar pa, kot je bilo že ugotovljeno v točkah od 125 do 135 zgoraj, to sporočilo ne pomeni dokaza o dogovarjanju v zvezi s cenovno pobudo januarja 1987 v Združenem kraljestvu. Poleg tega, v nasprotju s trditvijo Komisije, Stora ni nikoli priznala, da so na PK dejansko razpravljali o politiki dogovarjanja glede določitve cen. Po mnenju Store je predsedniška konferenca dala le priložnost podjetjem, ki so se sestajala v okviru PWG, da so posredovala sprejete odločitve tistim podjetjem, ki v okviru tega organa niso imela svojih predstavnikov.

197 Končno, Komisija trdi, da „dokumenti, ki jih je Komisija našla v PS kartonu (ki je član skupine M-M), potrjujejo, da je bil konec leta 1987 sprejet sporazum v okviru predsedniške konference in PWG o vprašanjih, povezanih z nadzorovanjem obsega proizvodnje in s cenovno disciplino“ (prvi odstavek točke 53 uvodnih izjav Odločbe). V zvezi s tem se sklicuje na prilogo 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah (glej točko 88 zgoraj). Kot je bilo že navedeno (v točki 91 zgoraj), se avtor tega obvestila v uvodu sklicuje na tesnejše sodelovanje na evropski ravni v okviru „predsedniškega kroga“ („Präsidentenkreis“), kar je izraz, ki ga je Mayr-Melnhof razlagal kot splošen opis za PWG in PK, to je brez sklicevanja na kateri koli konkreten dogodek ali sestanek (priloga 75 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 2.a).

198 Priloga 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah sicer pomeni dokaz za pravilnost Storinih trditev glede obstoja dogovarjanja o tržnih deležih med podjetji, ki so bila sprejeta v „predsedniški krog“, in dogovarjanja o izpadih proizvodnje med temi podjetji (glej zgoraj točke od 84 do 114, predvsem točko 110). Vendar pa noben drug dokaz ne potrjuje trditve Komisije, da je bil cilj PK zlasti razpravljanje o dogovarjanju glede tržnih deležev in nadzorovanja obsega proizvodnje. Zato izraza „predsedniški krog“ („Präsidentenkreis“), uporabljenega v prilogi 73 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, kljub pojasnilom Mayr-Melnhofa ni mogoče razlagati kot sklicevanje na kateri koli drug organ, razen na PWG.

199 Ob upoštevanju navedenega Komisija ni dokazala, da so bili sestanki predsedniške konference poleg njenih zakonitih dejavnosti namenjeni tudi protikonkurenčnim dejavnostim. Iz tega sledi, da Komisija iz navedenih dokazov ni mogla sklepati, da so bila podjetja, ki so sodelovala na sestankih PK, udeležena pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe.

200 Zaključiti je torej treba, da sodelovanja podjetja Prat Carton pri kršitvi pravil o konkurenci v obdobju od sredine leta 1986 do junija 1990 ni bilo mogoče dokazati z njegovo udeležbo na štirih sestankih PK.

(b) Udeležba podjetja Prat Cartona na nekaterih sestankih EO

201 Ni sporno, da je podjetje Prat Carton sodelovalo na treh sestankih EO, in sicer 20. septembra 1988, 8. maja 1989 in 3. oktobra 1989. Poleg tega obstaja dokument o vsebini sestanka z dne 3. oktobra 1989 (priloga 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah). Torej je treba preučiti, prvič, ali je bil predmet sestankov EO protikonkurenčen, in, drugič, ali je iz priloge 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah mogoče sklepati, da je podjetje Prat Carton sodelovalo pri razpravah s protikonkurenčno vsebino.

i) Splošna vsebina sestankov EO

202 Odločba navaja: „Osrednja tema razprav na sestankih EO sta bila analiza in presojanje položaja na trgu kartona v različnih državah“ (prvi odstavek točke 50 uvodnih izjav). EO „je med drugim razpravljal o gibanjih cen na nacionalnih trgih in zaostalih naročilih ter je o rezultatih dela poročala JMC (ali do konca leta 1987 njegovemu predhodniku Marketing committee)“ (prvi odstavek točke 49 uvodnih izjav).

203 Po mnenju Komisije „razprave o tržnih pogojih niso potekale brez konkretnega namena; na pogovore o pogojih na posameznih nacionalnih trgih je treba gledati v kontekstu predvidenih cenovnih pobud, vključno z opaženo potrebo po začasnih ustavitvah proizvodnje za podpiranje povišanj cen (prvi odstavek točke 50 uvodnih izjav). Poleg tega Komisija meni: „EO se morda manj neposredno ukvarja z določanjem cen kot takim, vendar pa ni verjetno, da prisotni niso mogli vedeti za nezakonit cilj uporabe informacij, ki so jih soglasno posredovali JMC“ (drugi odstavek točke 119 uvodnih izjav).

204 V podporo svojih trditev, da je bil predmet razprav, ki so potekale v okviru EO, protikonkurenčen, se Komisija sklicuje na en sam dokument, zaupno sporočilo predstavnika PS karton glede glavnih točk sestanka EO z dne 3. oktobra 1989 (priloga 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), na katerem je sodelovalo tudi podjetje Prat Carton.

205 Komisija v svoji Odločbi tako povzema vsebino tega dokumenta:

“[P]oleg podrobne raziskave povpraševanja, proizvodnje in stanja naročil na nacionalnih trgih so na sestankih razpravljali o:

– ugotovljenem občutnem odporu strank zoper zadnje povišanje cen GC, ki je začelo veljati 1. oktobra,

– stanju naročil pri proizvajalcih GC in GD, vključno s posameznimi stanji,

– poročilih o načrtovanih in izvedenih izpadih proizvodnje,

– posameznih težavah pri izvajanju povišanja cen v Združenem kraljestvu in njihovih učinkih na potrebno cenovno razliko med vrstama kartona GC in GD

in

– primerjavo s proračunom prihajajočih naročil za vsako nacionalno skupino.“ (Drugi odstavek točke 50 uvodnih izjav).

206 Priznati je treba, da je ta opis vsebine dokumenta v bistvenem pravilen. Vendar pa Komisija ne navaja nobenega dokaza v podporo svoje trditve, da je prilogo 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah mogoče razlagati kot „pokazatelja resnične narave razprav tega organa“ (zadnji odstavek točke 113 uvodnih izjav Odločbe). Poleg tega Stora izjavlja: „JMC je bila ustanovljena konec leta 1987, njen prvi sestanek pa je potekal v začetku leta 1988 in je od takrat prevzela del funkcij ekonomskega odbora. Preostali del funkcij ekonomskega odbora je prevzela statistična komisija“ (priloga 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, točka 13). Vsaj kar zadeva obdobje od začetka leta 1988, kar je edino obdobje, ko je podjetje Prat Carton sodelovalo na sestankih EO, Storine izjave ne vsebujejo nobenih dokazov, ki bi podpirali trditve Komisije glede domnevnega protikonkurenčnega predmeta razprav v tem organu. Končno, Komisija se niti ne sklicuje na kakršne koli dokaze, ki bi podpirali mnenje, da so bili udeleženci sestankov EO obveščeni o natančni naravi sestankov JMC, organa, ki mu je poročal EO. Zato ni mogoče izključiti, da nekateri udeleženci sestankov EO, ki niso hkrati sodelovali na sestankih JMC, niso vedeli za natančno uporabo poročil s strani JMC, ki jih je pripravljal EO.

207 Iz priloge 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah torej ne izhaja resnična narava razprav, ki so potekale na sestankih EO.

ii) Sestanek EO z dne 3. oktobra 1989

208 Predmet sestanka EO z dne 3. oktobra 1989 je naveden v prilogi 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah. Pojavlja se vprašanje, ali je udeležba podjetja Prat Carton na navedenem sestanku zadosten dokaz njegovega sodelovanja pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe.

209 Prvič, razprave o cenah na tem sestanku so se nanašale na reakcije strank na povišanje cen kartona GC, ki ga je večina proizvajalcev tega kartona izvedla od 1. oktobra 1989, po napovedi tega povišanja na trgu nekaj mesecev prej. Po mnenju Komisije se je to povišanje cen nanašalo tudi na karton SBS, ne pa na karton GD. Glede razprav na zadevnem sestanku Sodišče prve stopnje ugotavlja, da so presegale to, kar dovoljujejo pravila Skupnosti o konkurenci, predvsem glede ugotovitve, da „se ne bi bilo pravilno odmakniti od zdaj določene pomembne ravni cene GC […]“. S tem jasnim izražanjem skupne volje, da strogo uvedejo novo raven cene za karton GC, proizvajalci niso neodvisno drug od drugega določili politike, ki so jo nameravali upoštevati na trgu, s čimer bi vplivali na pojmovanje, ki je neločljivo povezano z določbami Pogodbe glede konkurence (glej med drugim zgoraj navedeno sodbo Suiker Unie in drugi proti Komisiji, točka 173).

210 Vendar pa ni ničesar, kar bi omogočalo sklep, da je podjetje Prat Carton sodelovalo pri dogovarjanju glede povišanja cen oktobra 1989, preden se je to dejansko zgodilo, niti da je podjetje v tem času dejansko povišalo svoje cene kartona GC. V zvezi s tem iz odgovorov tožeče stranke na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje izhaja, da je leta 1989 več kot 80 % proizvodnje podjetja Prat Carton predstavljalo izdelovanje kartona GD, na katerega se zadevno povišanje cen ni nanašalo. Poleg tega je sestanek EO oktobra 1989 potekal približno osem mesecev pred prvo dokazano udeležbo podjetja Prat Carton na sestanku JMC, to je na sestanku organa, v katerem so na podlagi Odločbe skupaj s PWG potekale najpomembnejše razprave, katerih predmet je bil protikonkurenčen.

211 Glede na te dejavnike ni mogoče izključiti, da predstavnik ali predstavniki podjetja Prat Carton na sestanku EO 3. oktobra 1989 ni mogel oziroma niso mogli vedeti, v kakšnem kontekstu so potekale razprave o cenah. Poleg tega, ker ni dokazov o njegovem ravnanju na trgu na področju cen v upoštevnem obdobju, je mogoče, da je podjetje Prat Carton menilo, da se razprave niso nanašale na njegov individualni položaj. Ker je vsebina sestanka EO z dne 3. oktobra 1989 za podjetje Prat Carton lahko imela izjemen značaj, temu podjejtu ni mogoče očitati, da se ni javno odmaknilo od vsebine razprav tega sestanka.

212 Drugič, Pogodba 70 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah ne vsebuje nobenega odlomka, ki bi dokazoval, da so dejansko potekale razprave, ki so privedle do prihodnjega dogovorjenega načrtovanja izpadov proizvodnje v obratih. Vsa sklicevanja v tem dokumentu na konkretne izpade proizvodnje se v bistvu nanaša na preteklost. Dokument res vključuje odlomek, ki se nanaša na prihodnjo uporabo obratov: „Če se bo nadaljevalo znižano število vhodnih nalogov in skromno obremenjevanje strojev, je jasno, da bo treba razmišljati o ustavitvi proizvodnje, da bi jo tako uskladili s povpraševanjem.“ [„Bei anhaltend schlechtem Auftragseingang und schlechter Belegung ist es naheliegend, entsprechend dem Marktbedarf ein Abstellen zu überlegen.“] Ker pa sodelovanje podjetja Prat Carton na zadevnem sestanku EO iz zgoraj navedenih razlogov ne dokazuje njegove udeležbe pri dogovoru o cenah, tudi ne pomeni zadostnega dokaza o njegovem sodelovanju pri dogovoru o izpadu proizvodnje. Zgolj navedbe morebitne potrebe po izpadu proizvodnje v prihodnosti ni mogoče obravnavati kot kršitev pravil Skupnosti na področju konkurence, saj lahko vsaj za podjetja, ki niso sodelovala pri dogovoru o cenah, pomeni le objektivno ugotovitev obstoječih tržnih razmer.

213 Sodelovanje podjetja Prat Carton na sestanku EO 3. oktobra 1989 glede na navedeno ne pomeni zadostnega dokaza za njegovo udeležbo pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe.

c) Izjava podjetja Stora glede prenosa informacij na podjetja, ki niso bila prisotna na sestankih

214 V izjavi, na katero se sklicuje Komisija (priloga 38 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah, stran 2), je Stora predložila navedbe o proizvajalcih, ki so bili obveščeni o rezultatih sestankov PWG: „Proizvajalci podjetja Stora so prepričani, da sta španske proizvajalce običajno obveščali ali podjetje Saffa ali podjetje Finnboard. Drugi španski proizvajalci, ki so bili člani PS kartona so: Papelera del Centra SA, Prat Carton SA, Romani Esteve SA, Sarrió SA in Tampella Espanola SA.“

215 Kot jasno izhaja iz izrazov te izjave, podjetje Stora navaja le prepričanje, da naj bi bilo podjetje Prat Carton obveščeno o rezultatih sestankov PWG. Ni pa navedena podlaga za to prepričanje. V takih okoliščinah ta izjava ne more biti dokaz o sodelovanju podjetja Prat Carton v kršitvi člena 85(1) Pogodbe. Tak zaključek se toliko bolj vsiljuje, ker trditve podjetja Stora zajemajo več drugih podjetij članov PS karton, ki v Odločbi niso obravnavana, kot da so sodelovala pri kakršnikoli kršitvi.

d) Sodelovanje podjetja Prat Cartona na sestankih JMC

216 Komisija zatrjuje, da ni dokazano, da podjetje Prat Carton ni sodelovalo na sestankih JMC pred junijem 1989, saj ni nobenih uradnih sledi o sodelovanju različnih podjetij na teh sestankih pred preiskavami, ki jih je opravila Komisija.

217 Vendar pa dokazno breme glede tega, da je podjetje Prat Carton kršilo člen 85(1) Pogodbe, nosi Komisija. Zato preproste domneve Komisije glede morebitnega sodelovanja podjetja Prat Carton na sestankih JMC v zadevnem obdobju niso utemeljene.

e) Zaključek glede zadevnega obdobja

218 Glede na vse zgoraj navedene preudarke dokazi, na katere se sklicuje Komisija, čeprav jih obravnavamo v celoti, ne dokazujejo udeležbe podjetja Prat Carton pri kršitvi člena 85(1) Pogodbe v obdobju od sredine leta 1996 do junija 1990.

2. Obdobje od junija 1990 do februarja 1991

219 Ni sporno, da je podjetje Prat Carton sodelovalo na treh sestankih JMC v obravnavanem obdobju, in sicer na sestankih z dne od 27. do 28. junija 1990, 4. septembra 1990 ter 8. in 9. oktobra 1990. Komisija glede dejanskega ravnanja podjetja Prat Carton na trgu meni, da ima dokaze, ki naj bi kazali na to, da je to podjetje sodelovalo pri usklajenem povišanju cen januarja 1991, ki je edino izvedeno usklajeno povišanje cen v tem obdobju.

220 Ob upoštevanju teh elementov je treba preučiti, ali je Komisija zadostno dokazala udeležbo podjetja Prat Carton v treh sestavinah kršitve v navedenem obdobju.

a) Sodelovanje podjetja Prat Carton pri dogovoru o cenah

221 Po mnenju Komisije je bil glavni predmet JMC že od začetka:

– „določiti, ali – in če je odgovor pritrdilen – kako bi bila lahko izvedena povišanja cen, in o svojih ugotovitvah poročati PWG,

– opredeliti podrobna pravila glede cenovnih pobud, za katere se je odločila PWG, po posameznih državah ter za pomembnejše stranke, da bi vzpostavili enoten cenovni sistem v Evropi [...]“ (zadnji pododstavek točke 44 uvodnih izjav Odločbe).

222 Še podrobneje, Komisija v prvem in drugem pododstavku točke 45 uvodnih izjav Odločbe trdi:

„Ta odbor je za vsak posamezen trg razpravljal, kako bi moral vsak proizvajalec izvesti povišanja cen, za katera so se dogovorili v PWG. Praktične vidike izvajanja predlaganih povišanj cen so obravnavali na ‚okroglih mizah‘, kjer je imel vsak udeleženec možnost komentairati predlagano povišanje.

Težave pri izvajanju povišanj cen, za katera so se dogovorili v PWG, ali morebitna nasprotovanja sodelovanju so bila poročana PWG, ki se je nato (kot je navedlo podjetje Stora) ‚potrudila, da bi dosegla ustrezno stopnjo sodelovanja, ki se ji je zdela potrebna‘. JMC je pripravila ločena poročila glede vrst GC in GD. Če je PWG spreminila svojo odločitev glede cen na podlagi poročil, ki jih je dobila od JMC, so o ukrepih, ki jih je bilo treba sprejeti za njihovo izvajanje, razpravljali na naslednjem sestanku JMC.“

223 Ugotoviti je treba, da se je Komisija – v podporo svojim navedbam glede predmeta sestankov JMC – pravilno sklicevala na izjave podjetja Stora (prilogi 35 in 39 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

224 Poleg tega, čeprav Komisija nima nobenega uradnega zapisnika s sestankov JMC, je od Mayr-Melnhofa in Rene dobila nekaj internih sporočil, ki se nanašajo na sestanke z dne 6. septembra 1989, 16. oktobra 1989 in 6. septembra 1990 (priloge 117, 109 in 118 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah). Ta sporočila, katerih vsebina je povzeta v uvodnih izjavah 80, 82, in 87 Odločbe, so predstavila podrobnosti raprav, ki so potekale na teh sestankih in so se nanašale na usklajene pobude glede cen. Zato so dokaz, ki jasno podpira opis funkcij JMC, kot ga je podalo podjetje Stora.

225 V zvezi s tem zadostuje sklicevanje na primer na sporočilo, ki ga je Komisija dobila od podjetja Rena, o sestanku JMC z dne 6. septembra 1990 (priloga 118 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah), v katerem je zlasti navedeno:

„Povišanje cen bo napovedano naslednji teden, septembra.

Francija 40 FF

Nizozemska 14 NLG

Nemčija 12 DM

Italija 80 LIT

Belgija 2,50 BF

Švica 9 SF

Združeno kraljestvo 40 £

Irska 45 £

Cene vseh vrst je treba enako povišati: GD, UD, GT, GC itd.

Samo eno povišanje cen na leto.

Za dobave od 7. januarja.

Najpozneje 31. januarja.

Dopis z dne 14. septembra s povišanjem cen (Mayr-Melnhof).

19. sptember: Feldmühle pošlje svoj dopis.

Cascades pred koncem septembra.

Vsi morajo svoje dopise poslati najpozneje pred 8. oktobrom.“

226 Kot Komisija pojasnjuje v točkah od 88 do 90 uvodnih izjav Odločbe, ji je med drugim uspelo pridobiti interne dokumente, ki omogočajo zaključek, da so podjetja – predvsem tista, ki so navedena v prilogi 118 k obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah – dejansko napovedala in izvajala dogovorjena povišanja cen.

227 Čeprav dokumenti, na katere se sklicuje Komisija, zadevajo le manjše število sestankov JMC, ki so potekali v obdobju, ki ga pokriva Odločba, vsi razpoložljivi pisni dokazi podpirajo izjave podjetja Stora, da naj bi bil glavni predmet JMC določiti in načrtovati izvajanje usklajenega povišanja cen. V zvezi s tem je treba skoraj popoln neobstoj zapisnikov, uradnih ali internih, o sestankih JMC šteti za zadosten dokaz trditve Komisije, da so podjetja, ki so na teh sestankih sodelovala, namerno poskušala prikriti pravo naravo razprav znotraj tega organa (glej zlasti točko 45 uvodnih izjav Odločbe). V teh okoliščinah je dokazno breme obrnjeno in morajo podjetja naslovniki Odločbe, ki so sodelovali na sestankih tega organa, dokazati, da je bil cilj sestankov tega organa zakonit. Ker ta podjetja takega dokaza niso predložila, je Komisija pravilno menila, da so imele raprave, ki so potekale med udeleženci sestankov tega organa, protikonkurenčen namen.

228 Kar zadeva individualen položaj podjetja Prat Carton, je treba njegovo sodelovanje na treh sestankih JMC v obdobju približno osmih mesecev – glede na zgoraj navedeno in ne glede na neobstoj pisnih dokazov v zvezi z razpravami, ki so potekale na teh treh sestankih – šteti za zadosten dokaz njegove udeležbe pri dogovoru o cenah v tem obdobju.

229 To ugotovitev podpirajo dokumenti, na katere se sklicuje Komisija, v zvezi z dejanskim ravnanjem podjetja Prat Carton na področju cen. Opomniti je treba, da je bilo v začetku septembra 1990 dogovorjeno povišanje cen za vse