Keywords

Summary



Keywords

1. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Nespoštovanje obveznosti vračila nezakonitih pomoči – Sredstva obrambe – Absolutna nemožnost izpolnitve – Merila presoje

(členi 10 ES, 88(2) ES in 228(2) ES)

2. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Denarne sankcije – Cilj – Izbira primerne sankcije

(člen 228(2) ES)

3. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Denarne sankcije – Denarna kazen – Naložitev plačila – Zahteva – Nadaljnji obstoj neizpolnitve obveznosti do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča (člen 228(2) ES, Uredba Sveta št. 659/1999, uvodna izjava 13)

4. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Denarne sankcije – Denarna kazen – Oblika denarne kazni – Določitev zneska – Merila

(člen 228(2) ES)

5. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Denarne sankcije – Denarna kazen – Določitev zneska – Dokaz o napredovanju izvrševanja, ki ga mora predložiti zadevna država članica

(člen 228(2) ES)

6. Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije, s katero je ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom in naložena njena odprava – Določitev obveznosti držav članic – Obveznost vračila – Obseg

(člen 88(2) ES; člena 3(3) EU in 51 EU; Protokol št. 27 o notranjem trgu in konkurenci)

7. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Pomoči, ki jih dodelijo države – Denarne sankcije – Denarna kazen – Načini ugasnitve denarne kazni – Prejemniki v težavah ali v stečaju – Nevplivanje

(člen 228(2) ES)

8. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Pomoči, ki jih dodelijo države – Denarne sankcije – Denarna kazen – Načini ugasnitve denarne kazni – Odredbe o vračilu, ki so bile izpodbijane pred nacionalnimi sodišči – Obveznost nacionalnih organov, da izpodbijajo nacionalne odločbe, s katerimi je odločbi Komisije odvzet učinek

(člen 228(2) ES)

9. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo – Denarne sankcije – Denarna kazen – Pavšalni znesek – Kumulacija obeh sankcij – Dopustnost – Pogoji

(člen 228(2) ES)

10. Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Obveznost – Dolžnost takojšnje in učinkovite izvršitve odločbe Komisije

(člen 88(2) ES)

Summary

1. Če zoper odločbo Komisije, s katero se zahteva odprava državne pomoči, ki ni združljiva s skupnim trgom, ni bila vložena direktna tožba ali je bila taka tožba zavrnjena, je edini ugovor, ki ga lahko uveljavlja država članica zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, absolutna nemožnost pravilnega izvajanja te odločbe. Niti strah pred notranjimi težavami, čeprav so nepremostljive, niti dejstvo, da zadevna država članica izkaže, da mora nujno preveriti individualen položaj vsakega zadevnega podjetja, ne more utemeljiti tega, da ta država ne spoštuje obveznosti, ki jih ima na podlagi prava Unije.

Tako zamuda države članice pri izvajanju odločbe Komisije po prvi sodbi o neizpolnitvi obveznosti, ki jo je v glavnem moč pripisati pozni intervenciji te države članice za blaženje težav pri določanju in izterjavi zneskov nezakonitih pomoči, ni veljavna utemeljitev v smislu začasne absolutne nemožnosti izpolnitve. Glede tega ni pomembno dejstvo, da je zadevna država članica obvestila Komisijo o težavah, na katere je naletela pri zagotavljanju vračila teh pomoči, in o rešitvah za odpravo teh težav.

(Glej točki 30 in 31.)

2. V okviru postopka iz člena 228(2) ES je Sodišče pristojno, da v vsaki zadevi glede na okoliščine primera, o katerem odloča, in glede na stopnjo prepričevanja in odvračanja, ki se mu zdi potrebna, določi primerne denarne sankcije, da se zagotovi kar najhitrejša izvršitev sodbe, s katero je bila predhodno ugotovljena neizpolnitev obveznosti, in da se preprečijo ponovne podobne kršitve prava Unije. Predlogi Komisije zato Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek. Prav tako smernice, ki jih vsebujejo obvestila Komisije, za Sodišče niso zavezujoče, temveč prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem te institucije.

Poleg tega sta pravni in dejanski okvir ugotovljene neizpolnitve kazalnika, da je za učinkovito preventivo poznejših podobnih kršitev prava Unije treba sprejeti odvračilni ukrep.

(Glej točke od 35 do 37 in 89.)

3. Naložitev denarne kazni je praviloma utemeljena le ob trajanju neizpolnitve obveznosti, ki izhaja iz neizvršitve predhodne sodbe, do presoje dejanskega stanja s strani Sodišča.

V okviru postopka za izvršitev odločbe Komisije, s katero je naloženo vračilo nezakonitih pomoči, je tak primer, ko država članica, ki je dodelila navedene pomoči, na datum, ko se je končal ustni postopek, še ni izterjala znatnega dela zadevnih pomoči, s čimer se preprečuje ponovna vzpostavitev učinkovite konkurence, kot jo določa uvodna izjava 13 Uredbe št. 659/1999 za uporabo člena 88 ES.

Naložitev plačila denarne kazni tej državi članici je torej ustrezen finančni način, da se jo spodbudi k sprejetju potrebnih ukrepov za odpravo ugotovljene neizpolnitve obveznosti in da se zagotovi popolna izvršitev odločbe Komisije in prvotne sodbe o neizpolnitvi obveznosti, ki je bila izdana zoper to državo članico.

(Glej točke 42, 44 in 45.)

4. Sodišče pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku na tem področju določi tako denarno kazen, da je ta po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo in z zmožnostjo plačila zadevne države članice.

V okviru presoje Sodišča so temeljna merila pri presoji Sodišča, ki jih je treba upoštevati za zagotovitev prisilne narave denarne kazni z namenom enotne in učinkovite uporabe prava Unije, načeloma trajanje kršitve, stopnja njene resnosti in zmožnost plačila zadevne države članice. Za uporabo teh meril mora Sodišče upoštevati zlasti posledice neizvršitve za zasebne in javne interese ter obstoječo nujnost, da zadevna država članica izpolni svoje obveznosti.

V zvezi s sporom zaradi neizvršitve odločbe Komisije, s katero je naloženo vračilo pomoči, ki so bile izplačane na podlagi sistema nezakonitih pomoči, je treba pri določanju oblike denarne kazni upoštevati posebnost transakcij za vračilo pomoči, na katero se sklicuje država članica, ki je te pomoči dodelila.

Čeprav je očitno, da bo ta država članica odločbo Komisije in posledično tudi prvotno sodbo o neizpolnitvi obveznosti, ki je bila izdana proti njej, zelo težko v celoti izvršila v kratkem roku, saj se postopki, ki iz njiju izhajajo, nanašajo na številna podjetja, se zdi, da je določitev denarne kazni, ki ni nespremenljiva, temveč upošteva morebitni napredek države članice pri izpolnjevanju njenih obveznosti, prilagojena posebnim okoliščinam tega primera in zato sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo.

Zato je treba šteti, da je naložitev periodičnega plačila zneska, ki se izračuna tako, da se osnovni znesek pomnoži z odstotkom nezakonitih pomoči, ki še niso bile vrnjene, ali glede katerih ni bilo dokazano, da so bile vrnjene, glede na celoten še nevrnjen znesek na dan razglasitve te sodbe, ustrezna.

(Glej točke od 47 do 49, 52, 53, 56, 57 in 93.)

5. Pri izračunu denarne kazni, naložene državi članici, ki ni izvršila sodbe Sodišča, s katero ji je bilo naloženo vračilo nezakonito izplačanih pomoči, je mogoče vračilo teh pomoči upoštevati le, če je Komisija o tem obveščena in lahko oceni primernost dokaza, ki je bil predložen v ta namen.

V zvezi z zagotovitvijo vračila nezakonitih državnih pomoči mora namreč zadevna država članica Komisiji predložiti dokaz, da so bile te pomoči vrnjene, kakor to izhaja iz načela lojalnega sodelovanja, da bi bilo zagotovljeno popolno spoštovanje določb Pogodbe.

Poleg tega, če predpostavka vračila pomoči s strani podjetij, ki so jih prejela, ni izpolnjena, je treba prilagoditi naravo zahtevanega dokaza posebnostim, ki obstajajo v dejanskih položajih in s katerimi se zadevna država članica sooča pri zagotavljanju vračila.

(Glej točke 50, 53 in 71.)

6. Določbe Pogodbe na področju konkurence, zlasti pa tiste, ki se nanašajo na državne pomoči in ki so odraz ene od bistvenih nalog, podeljenih Evropski uniji, so temeljnega pomena, kot izhaja tako iz člena 3(3) PEU o vzpostavitvi notranjega trga kot tudi iz Protokola št. 27 o notranjem trgu in konkurenci, ki je v skladu s členom 51 PEU sestavni del Pogodb in ki določa, da notranji trg vključuje sistem, s katerim se preprečuje izkrivljanje konkurence.

Namen vračila pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom, je odpraviti izkrivljanje konkurence, ki jo je povzročila konkurenčna prednost, ki jo je imel prejemnik te pomoči na trgu v primerjavi s svojimi konkurenti, da bi se tako vzpostavil položaj, kakršen je bil pred izplačilom te pomoči.

Poleg tega vračilo sankcionira ne le nezdružljivost zadevne pomoči, ampak tudi neizpolnitev dveh obveznosti države članice, ki ju določa člen 108(3) PDEU, na podlagi katerega mora ta država obvestiti Komisijo o vseh načrtih za dodelitev ali spremembo pomoči in ne sme izvajati predlaganih ukrepov, dokler v tem postopku ni sprejet dokončen sklep.

(Glej točke od 60 do 62.)

7. Za namene izračuna denarne sankcije v zvezi z vračilom nezakonitih pomoči je treba naravo zahtevanega dokaza prilagoditi posebnostim, ki obstajajo v dejanskih položajih in s katerimi se zadevna država članica sooča pri zagotavljanju vračila.

Če morajo zadevne pomoči vrniti podjetja, ki so v stečaju ali v stečajnem postopku, v katerem se unovčijo sredstva in poplačajo obveznosti, dejstvo, da so podjetja v težavah ali v stečaju, ne vpliva na obveznost vračila za blaženje težav pri določanju in izterjavi zneskov zadevnih nezakonitih pomoči. Vzpostavitev prejšnjega stanja in odpravo izkrivljanja konkurence, ki je nastala zaradi nezakonitega izplačila pomoči, je namreč načeloma mogoče doseči z vpisom obveznosti v zvezi z vrnitvijo nezakonite pomoči v bilanco stanja tega podjetja.

V zvezi s tem mora torej zadevna država članica Komisiji predložiti dokaz o vpisu zadevnih terjatev v okviru stečajnega postopka. Če tega ne more doseči, mora ta država članica predložiti vse dokaze, s katerimi je mogoče dokazati, da je ravnala z vso potrebno skrbnostjo. Če bi bil predlog za vpis zavrnjen, bi morala zlasti predložiti dokaz, da je v skladu z nacionalnim pravom začela vse postopke za izpodbijanje te zavrnitve.

Če bi morala podjetja, zoper katera so bili brezuspešno uvedeni posamični ukrepi za zavarovanje in izvršbo, vrniti zadevne nezakonite pomoči, mora zadevna država članica sprejeti vse ukrepe, ki omogočajo vračilo nezakonitih pomoči, in o njih obvestiti Komisijo ter po potrebi ukrepe glede uvedbe stečajnega postopka, tako da bi ta lahko uveljavljala terjatve na premoženje takih podjetij. Zato mora država članica predložiti dokaz najprej glede uvedbe stečajnega postopka zoper zadevna podjetja in nato o vpisu terjatev v pasivo teh podjetij.

Če bi morala pomoč vrniti podjetja, ki so prenehala obstajati, zadostuje kot dokaz potrdilo o izbrisu teh podjetij iz registra, s katerim se dokaže njihov neobstoj in zato nemožnost zagotovitve vračila teh pomoči.

(Glej točke od 71 do 74, 76 in 77.)

8. Za namene izračuna denarne sankcije v zvezi z vračilom nezakonitih pomoči mora zadevna država članica v primeru, ko se nalogi za vračilo pomoči, ki so bile nezakonito izplačane, izpodbijajo pred nacionalnimi sodišči, v skladu z zahtevo po dejanski zagotovitvi vračila pomoči, ki niso združljive s skupnim trgom, izpodbijati vsako nacionalno odločbo, s katero bi bil odločbi Komisije odvzet učinek, zlasti zaradi razlogov, ki se nanašajo na pravila o zastaranju ali dokazovanju.

(Glej točko 78.)

9. Ob upoštevanju ciljev postopka iz člena 228(2) ES je Sodišče pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki mu je podeljeno v okviru tega člena, pristojno za kumulativno naložitev denarne kazni in pavšalnega zneska.

Odločitev o naložitvi pavšalnega zneska mora biti v vsakem posameznem primeru odvisna od vseh upoštevnih elementov, ki se nanašajo na značilnosti ugotovljene neizpolnitve obveznosti in na ravnanje države članice, na katero se nanaša postopek, ki se je začel na podlagi člena 228 ES. Navedena določba v zvezi s tem podeljuje Sodišču široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, da ugotovi, ali je tako sankcijo treba naložiti ali ne.

Če se Sodišče odloči, da bo naložilo plačilo pavšalnega zneska, ga mora ob izvajanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku določiti tako, da je po eni strani prilagojen okoliščinam in po drugi strani sorazmeren z ugotovljeno neizpolnitvijo obveznosti ter plačilno sposobnostjo zadevne države članice. Med odločilne dejavnike v zvezi s tem spadajo trajanje neizpolnitve obveznosti od sodbe, s katero je bila neizpolnitev obveznosti ugotovljena, in resnost kršitve. Poleg tega sta pravni in dejanski okvir ugotovljene neizpolnitve kazalnika, da je za učinkovito preventivo poznejših podobnih kršitev prava Unije treba sprejeti odvračilni ukrep.

(Glej točke 82, 83, 89, 93 in 94.)

10. V zvezi z vračilom nezakonitih pomoči mora država članica doseči učinkovito izterjavo dolgovanih zneskov, saj pozna izterjava, do katere pride po izteku roka, ni v skladu z zahtevami Pogodbe. V tem okviru se država članica ne more sklicevati na določbe, prakso ali stanje notranjega pravnega reda, da bi upravičila neizpolnjevanje obveznosti, ki jih nalaga pravo Unije.

Utemeljitve te države članice, ki se nanašajo na notranje težave, vezane na kompleksnost ukrepov, ki jih je treba izvesti za določitev prejemnikov zadevnih nezakonitih pomoči in za to, da bi ti te pomoči vrnili, ni mogoče sprejeti.

(Glej točki 86 in 87.)