ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 1(1), člen 2(1)(b) in člen 6(1) Direktive 2006/115 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine, je treba razlagati tako, da je s pojmom „posojanje“ v smislu teh določb zajeto posojanje primerka knjige v digitalni obliki, kadar se to izvede tako, da se ta primerek namesti na strežnik javne knjižnice in se zadevnemu uporabniku omogoči, da s prenosom na svoj računalnik reproducira navedeni primerek, pri čemer se lahko v obdobju izposoje prenese le en primerek in po izteku tega obdobja uporabnik primerka, ki ga je prenesel, ne more več uporabljati.

Pojem „najem“ predmetov iz člena 2(1)(a) Direktive 2006/115 je namreč treba razlagati tako, da se nanaša izključno na materialne predmete, in pojem „primerki“ iz člena 1(1) te direktive tako, da se glede najema nanaša izključno na primerke, ki so posneti na materialnem nosilcu. Nematerialne predmete in neposnete primerke, kot so to digitalni primerki, je treba sicer izključiti iz pravice dajanja v najem, ki je urejena z Direktivo 2006/115, da se ne krši skupna izjava, priložena k Pogodbi Svetovne organizacije za intelektualno lastnino, vendar niti ta pogodba niti ta skupna izjava ne nasprotujeta temu, da se pojem „posojanje“ predmetov v smislu te direktive po potrebi razlaga tako, da zajema tudi nekatera posojanja, izvedena v digitalni obliki. V zvezi s tem ni nobenega odločilnega razloga, ki bi omogočal, da bi se posojanje digitalnih primerkov in nematerialnih predmetov vsekakor izključilo s področja uporabe Direktive 2006/115.

Taka ugotovitev je utemeljena tudi s ciljem Direktive 2006/115. V njeni uvodni izjavi 4 je namreč med drugim navedeno, da je treba avtorsko pravico prilagoditi gospodarskemu razvoju, na primer novim oblikam izkoriščanja. Posojanje, ki se izvaja v digitalni obliki, pa nedvomno spada med te nove oblike izkoriščanja, in s tem povzroča potrebo po prilagoditvi avtorske pravice gospodarskemu razvoju. Poleg tega bi bila popolna izključitev posojanja v digitalni obliki s področja uporabe Direktive 2006/115 v nasprotju s splošnim načelom, s katerim se določa visoka stopnja varstva avtorjev.

(Glej točke 35, 39, od 44 do 46, 54 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑645/15

Bund Naturschutz in Bayern eV

in

Harald Wilde

proti

Freistaat Bayern

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Bayerischer Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Okolje – Presoja vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje – Direktiva 2011/92/EU – Projekt, ki je predmet presoje – Priloga I, točka 7 – Evropski sporazum o glavnih mednarodnih prometnih žilah (SGŽ) – Razširitev ceste s štirimi pasovi na dolžini manj kot 10 km“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. novembra 2016

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/92, Priloga I, točka 7, a), b) in c))

Okolje–Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje–Direktiva 2011/92–Podrejenost presoji projektov, naštetih v prilogi I–Projekti gradnje cest–Gradnja avtocest in hitrih cest–Pojem gradnja

Okolje–Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje–Direktiva 2011/92–Podrejenost presoji projektov, naštetih v prilogi I–Projekti gradnje cest–Gradnja avtocest in hitrih cest–Pojem hitra cesta

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2011/92, Priloga I, točka 7, c))

Okolje–Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje–Direktiva 2011/92–Podrejenost presoji projektov, naštetih v prilogi I–Projekti gradnje cest–Obveznost podreditve presoji projektov, ki so krajši od 10 km–Neobstoj

Priloge I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje ni mogoče razlagati tako, da se ta določba nanaša na projekt rekonstrukcije ceste, pri katerem gre – čeprav kot v postopku v glavni stvari zadeva odsek, ki je krajši od 10 km – za razširitev ali rekonstrukcijo obstoječe ceste s štirimi ali več pasovi. Iz določb Priloge I, točka 7(c), k Direktivi 2011/92 je jasno razvidno, da je želel zakonodajalec Unije obveznost držav članic, da za nekatere projekte rekonstrukcije cest določijo sistematično presojo njihovih vplivov na okolje, pridržati samo za projekte, ki se nanašajo na daljše cestne odseke, in sicer dolžine najmanj 10 km. V zvezi s tem, čeprav je področje uporabe Direktive 2011/92 zelo široko in je njen cilj široko zastavljen, se teleološka razlaga prvonavedene direktive ne more oddaljiti od jasno izražene volje zakonodajalca Unije. (Glej točke 22, 23, 26 in točko 1 izreka.)

Prilogo I, točka 7(b), k Direktivi 2011/92 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje je treba razlagati tako, da so „hitre ceste“ v smislu te določbe ceste, ki imajo take tehnične lastnosti, kot jih vsebuje opredelitev iz Priloge II, točka II. 3, k Evropskemu sporazumu o glavnih mednarodnih prometnih žilah (SGŽ), čeprav te ceste niso sestavni del omrežja glavnih mednarodnih prometnih žil, ki ga ureja ta sporazum, ali so na mestnem območju. (Glej točko 35 in točko 2 izreka.)
Ne zadostuje, da oseba sklene nek posel, ki se nanaša na gospodarsko dejavnost, kot je oddaja blaga v najem tretji osebi, da bi bila zajeta s pojmom podjetje in da bi bil ta posel lahko opredeljen kot trgovinski v smislu člena 2, točka 1, Direktive 2000/35. Poleg tega mora ta oseba v okviru take dejavnosti ali neodvisne strokovne dejavnosti delovati kot organizacija. Ta zahteva pomeni, da navedena oseba ne glede na to, kakšna je v skladu z nacionalnim pravom njena oblika ali pravni status, to dejavnost opravlja strukturirano in trajno, torej da njena dejavnost ne sme biti občasna in izolirana, ter da zadevni posel spada v okvir navedene dejavnosti. Vendar po eni strani iz člena 2, točka 1, Direktive 2000/35 ne izhaja, da bi morala biti zadevna dejavnost nujno glavna gospodarska ali strokovna dejavnost zadevne osebe ali da bi morala biti s to dejavnostjo povezana. Po drugi strani opredelitev osebe kot podjetje v smislu te določbe ne sme biti odvisna od tega, ali so pristojni nacionalni organi izdali dovoljenje za opravljanje zadevne dejavnosti.

Direktivo 2000/35 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da zapadle, pa ne plačane zamudne obresti nehajo teči, ko njihova vsota doseže glavnico (pravilo ne ultra alterum tantum).

Ker Direktiva 2000/35 ne določa pravil glede obdobja, v katerem tečejo zamudne obresti, ali glede najvišjega zneska teh obresti, lahko namreč države članice same urejajo to vprašanje, vendar s pridržkom, da ne kršijo ciljev, ki jim sledi ta direktiva, in da tej direktivi ne odvzamejo polnega učinka V zvezi s tem tako pravilo lahko – s tem, da višino zamudnih obresti omeji na višino glavnice – omeji odvračilni učinek, povezan s plačilom teh obresti. Toda po eni strani tako omejevanje ne povzroči, da se ogrozi cilj zaščite upnikov, ki mu sledi Direktiva 2000/35, niti da se tej direktivi odvzame polni učinek. Pravilo ne ultra alterum tantum namreč ne povzroči take omejitve zneska zamudnih obresti, ki bi izničila bistvo pravice upnika iz člena 3(1), od (a) do (c), te direktive, da zahteva plačilo teh obresti v primeru zamude pri plačilu, ali ki bi povzročila, da bi bil tem obrestim v razmerju do dolžnika odvzet odvračilni učinek. Navedeno pravilo poleg tega ne vpliva na veljavno obrestno mero za zamudne obresti, ki mora ustrezati tisti, ki je določena v členu 3(1)(d) navedene direktive. Po drugi strani lahko nacionalni zakonodajalec na podlagi polja proste presoje, ki ga ima na voljo, odloči, da bi bilo treba vzpostaviti ravnovesje med ciljem zaščite upnikov in nujnostjo preprečitve, da bi dolžnika bremenil nerazumen dolg. V okviru te diskrecijske pravice ta zakonodajalec lahko meni, da je pravilo, kot je pravilo ne ultra alterum tantum, primerno sredstvo za to.

(Glej točke 48, 49, od 52 do 55 in 59 ter točko 2 izreka.)
Pri presoji podobnosti med proizvodi in storitvami je treba upoštevati vse pomembne dejavnike, ki označujejo razmerje med temi proizvodi ali storitvami. Ti dejavniki vključujejo zlasti njihove lastnosti, namen in uporabo ter tudi to, ali gre za konkurenčne ali dopolnjujoče si proizvode.

Čeprav je komplementarnost zadevnih proizvodov samo en dejavnik med mnogimi drugimi, glede na katere se lahko presoja podobnost proizvodov, pa gre za samostojno merilo, ki lahko samo po sebi utemelji obstoj take podobnosti. Poleg tega Splošno sodišče – s pridržkom obveznosti spoštovanja splošnih načel in postopkovnih pravil na področju dokaznega bremena in izvedbe dokazov ter njihovega neizkrivljanja – ni zavezano svoje presoje izrecno obrazložiti glede vrednosti vsakega dokaza, ki mu je predložen, zlasti kadar meni, da ta ni pomemben ali ni upošteven za rešitev spora. Zato Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je potrdilo presojo odbora za pritožbe, v skladu s katero so zadevni proizvodi podobni zaradi njihove komplementarnosti, ne da bi v ta namen analiziralo izvor, trženje, distribucijske kanale ali prodajna mesta teh proizvodov.

(Glej točke 21 in od 23 do 25.)
5

Vendar je pravica družb, da odbijejo stroške obresti, v skladu s členom 11 Lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (zakon o davku od dohodkov pravnih oseb, v nadaljevanju: SEL) omejena v primeru podkapitalizacije. Odstavek 1 tega člena 11 je v različici, ki se uporablja za poslovna leta iz postopka v glavni stvari, določal: „Če je družba ali združenje: (1) zajeto z določbami člena 1(1)(od 1 do 2a, od 2d do 2g, od 3a do 5b) [torej je davčni rezident na Danskem], (2) ima dolg do pravnih oseb iz člena 2(1) [lov om påligningen af indkomstskat til staten ou ligningsloven (zakon o odmeri dohodnine)] [to je dolg do družbenikov ali družb iste skupine, v nadaljevanju: nadzorovani dolg] in (3) ob koncu davčnega leta posojila in dolgovi navedene družbe ali združenja (dolgovi) presegajo razmerje 4: 1 glede na lastniški kapital, obresti in izgub iz tečajnih razlik ni mogoče odbiti za del, ki presega nadzorovani dolg. […] Posojila tretjih oseb, za katera so družbeniki, ki imajo nadzor nad družbo, ali družbe iste skupine zagotovile neposredno ali posredno zavarovanje, štejejo za nadzorovani dolg. Izključitev odbitka ne velja, če družba ali združenje dokaže, da je pri neodvisnih tretjih osebah mogoče dobiti enakovredno financiranje. Pravica do odbitka preneha le, če višina nadzorovanega dolga preseže 10 milijonov [danskih kron (DKK) (približno 1.344.528 EUR)]. Pravica do odbitka preneha le glede deleža nadzorovanega dolga, ki naj bi se pretvoril v lastniški kapital, da bi bilo razmerje med dolžniškim in lastniškim kapitalom ob koncu poslovnega leta 4: 1.“
Člen 18 te uredbe, naslovljen „Testiranja na živalih“, določa:

„1. Brez poseganja v splošne obveznosti iz člena 3 se prepove naslednje:

(a) dajanje na trg kozmetičnih izdelkov, pri katerih se je končna formulacija zaradi izpolnjevanja zahtev te uredbe testirala na živalih z metodo, ki ni alternativna metoda, potem ko je taka alternativna metoda že bila znanstveno potrjena in sprejeta na ravni Skupnosti in ob ustreznem upoštevanju razvoja znanstvenega potrjevanja znotraj OECD;

(b) dajanje na trg kozmetičnih izdelkov, ki vsebujejo sestavine ali kombinacije sestavin, ki so se zaradi izpolnjevanja zahtev te uredbe testirale na živalih z metodo, ki ni alternativna metoda, potem ko je taka alternativna metoda že bila znanstveno potrjena in sprejeta na ravni Skupnosti in ob ustreznem upoštevanju razvoja znanstvenega potrjevanja znotraj OECD;

(c) izvajanje testiranj končnih kozmetičnih izdelkov na živalih znotraj Skupnosti zaradi izpolnjevanja zahtev te uredbe;

(d) izvajanje testiranj sestavin ali kombinacij sestavin na živalih zaradi izpolnjevanja zahtev te uredbe znotraj Skupnosti, po datumu, ko se zahteva, da se taka testiranja nadomestijo z eno ali več znanstveno potrjenimi alternativnimi metodami, navedenimi v Uredbi Komisije (ES) št. 440/2008 z dne 30. maja 2008 o določitvi testnih metod v skladu z Uredbo (ES) št. 1907/2006 Evropskega parlamenta in Sveta o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) [(UL 2008, L 142, str. 1)] ali v Prilogi VIII k tej uredbi.

2. Komisija je po posvetovanju [z Znanstvenim odborom za varstvo potrošnikov (ZOVP)] in Evropskim centrom za validacijo alternativnih metod (ECVAM) in ob ustreznem upoštevanju razvoja znanstvene validacije znotraj OECD določila časovne razporede za uresničevanje določb iz točk (a), (b) in (d) odstavka 1, vključno z roki za postopno opuščanje različnih testiranj. Časovni razporedi so bili dani na voljo javnosti 1. oktobra 2004 in poslani Evropskemu parlamentu in Svetu. V zvezi s točkami (a), (b) in (d) odstavka 1 je bilo obdobje izvajanja omejeno do 11. marca 2009.

V zvezi s testiranji glede strupenosti pri večkratnih odmerkih, strupenosti za razmnoževanje in toksikokinetike, za katere se alternativne možnosti še ne obravnavajo, se obdobje izvajanja odstavka 1(a) in (b) omeji na 11. marec 2013.

[…]

V izjemnih okoliščinah, kadar se pojavijo resni pomisleki v zvezi z varnostjo obstoječe kozmetične sestavine, država članica od Komisije lahko zahteva, da odobri odstopanje od odstavka 1. V zahtevo se vključi ocena položaja in se navedejo potrebni ukrepi. Na tej podlagi lahko Komisija po posvetovanju z [Znanstvenim odborom za varstvo potrošnikov (ZOVP)] in z utemeljeno odločitvijo odobri odstopanje. Ta odobritev določa pogoje, povezane s tem odstopanjem glede posebnih ciljev, trajanja in poročanja o rezultatih.

Odstopanje se odobri, samo če:

(a) je sestavina v široki uporabi in je ni mogoče nadomestiti z drugo sestavino, ki bi lahko imela podobno funkcijo;

(b) če se dokazuje poseben problem zdravja ljudi in je opravljanje testiranj na živalih upravičeno ter ga potrjuje podroben raziskovalni protokol, ki se predlaga kot osnova za oceno.

[…]“
69

V tem smislu člen 2 Akta o pogojih pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 1994, C 241, str. 21, in UL 1995, L 1, str. 1, v nadaljevanju: Akt o pristopu) določa, da so od dne pristopa določbe izvirnih pogodb zavezujoče za nove države članice in se uporabljajo v teh državah pod pogoji, ki jih določajo te pogodbe in Akt o pristopu.
9

Ta določba je bila s členom 34k decreto legge n. 179 (uredba-zakon št. 179) z dne 18. oktobra 2012 (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 179/2012), ki je bila uvedena s spremembo z zakonom št. 221 z dne 17. decembra 2012, spremenjena tako: „Brez poseganja v ureditev v zvezi z dodelitvijo premoženja deželam in lokalnim skupnostim na podlagi zakona št. 42 z dne 5. maja 2009 in v ustrezna izvedbena pravila, se med postopkom pregleda zakonodajnega okvira v zvezi z izdajo koncesij na javnem dobrem ob morju, jezerih in rekah za turistično-rekreativne namene, ribištvo, akvakulturo in povezane proizvodne in športne dejavnosti, ter koncesij, ki so namenjene pristaniščem za jahte, privezom in sidriščem, namenjenim navtičnemu turizmu, ki jo je treba ob upoštevanju meril in podrobnih pravil za dodelitev teh koncesij izvršiti na podlagi dogovora na državno-deželni konferenci v smislu člena 8(6) zakona št. 131 z dne 5. junija 2003, ki se sklene ob spoštovanju načel konkurence, svobode ustanavljanja, zagotavljanja izvajanja, razvoja, krepitve podjetniških dejavnosti in zaščite naložb ter glede na odpravo sistema prednostne pravice iz člena 37, drugi odstavek, drugi stavek, zakonika o plovbi, veljavnost koncesij, ki so obstajale ob začetku veljavnosti te uredbe, in se iztečejo najpozneje 31. decembra 2015, podaljša do 31. decembra 2020 […]“.
63

Glede cilja člena 7 Uredbe o enotni SUT je treba ugotoviti, da sicer na eni strani iz uvodne izjave 10 te uredbe izhaja, da je bil, zato da bi se stabilizirali trgi in zagotovil primeren življenjski standard za kmetijsko skupnost, uveden sistem neposredne podpore in da so ukrepi, ki so bili sprejeti v okviru tega sistema, lahko v obliki javne intervencije, in da na drugi strani iz uvodne izjave 12 te uredbe izhaja, da je primerno razlikovati med referenčnimi pragi in intervencijskimi cenami.
26

Glede na to razliko v obsegu pravice do odbitka glede na nameravano uporabo blaga in storitev, za katere je bil obračunan DDV, morajo države članice načeloma predpisati, da morajo davčni zavezanci za določitev zneska svoje pravice do odbitka v prvi fazi določiti vstopno blago in storitve za različne izstopne transakcije, ki so bile izvedene in ki so bile namenjene za njihovo izvedbo. V drugi fazi morajo pristojni organi v teh državah za to blago ali te storitve uporabiti ureditev odbitka, ki ustreza njihovi opredelitvi, pri čemer se razume, da je v primeru blaga in storitev, ki se ne nanašajo na enotno vrsto transakcijo, treba uporabiti ureditev iz člena 17(5) te direktive.
3

Upoštevno dejansko stanje spora je bilo v točkah od 1 do 4 izpodbijane sodbe predstavljeno tako: „1 [Komisija] je s [sporno odločbo] ugotovila, da so glavni dobavitelji kalcijevega karbida in magnezija za jeklarsko in plinsko industrijo kršili člen 81(1) ES in člen 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) s tem, da so od 7. aprila 2004 do 16. januarja 2007 sodelovali pri enotni in trajajoči kršitvi. Ta je zajemala razdelitev trgov, določitev kvot, razdelitev kupcev, določitev cen in izmenjavo poslovno občutljivih informacij o cenah, strankah in obsegih prodaje v EGP, razen Irske, Španije, Portugalske in Združenega kraljestva. 2 Postopek se je začel na podlagi prošnje za imuniteto na podlagi Obvestila o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155, v nadaljevanju: obvestilo o prizanesljivosti), ki jo je vložila družba Akzo Nobel NV. 3 V členu 1(f) [sporne] odločbe je Komisija ugotovila, da sta družbi Degussa in AlzChem Hart GmbH (ki je postala AlzChem Trostberg GmbH, nato pa [AlzChem]), [pritožnici], pri kršitvi sodelovali od 22. aprila do 30. avgusta 2004. Iz točk 226 in 227 obrazložitve [sporne] odločbe je razvidno, da sta ti družbi odgovorni za sporno kršitev zaradi neposredne udeležbe članov SKW Stahl-Technik GmbH & Co. KG, katere firma je bila leta 2005 spremenjena v [SKW], pri tej kršitvi. V skladu s točkami 227, 228 in 235 obrazložitve [sporne] odločbe je bila družba SKW v prvem delu obdobja svoje udeležbe pri spornem kartelu hčerinska družba v 100 % lasti [pritožnic]. 4 Komisija je [pritožnicama] zaradi njunega sodelovanja pri sporni kršitvi v členu 2 [sporne] odločbe naložila, prvič, globo v višini 1,04 milijona EUR, ki jo morata plačati solidarno z družbo SKW [člen 2(g)], in drugič, globo v višini 3,64 milijona EUR, za plačilo katere sta bili določeni kot solidarno odgovorni [člen 2(h)].“
10

Člen 89(1), (4), (5) in od (14) do (16) Ustawa o podatku akcyzowym (zakon o trošarinah) z dne 6. decembra 2008, kakor je bil spremenjen (Dz. U. 2009, št. 3, postavka 11, v nadaljevanju: zakon o trošarinah), določa: „(1) Trošarinske stopnje za energente znašajo: […] 10. za kurilna olja iz tarifnih številk od 2710 19 51 do 2710 19 69 KN: (a) tista, katerih 30 vol. % ali več destilira pri 350°C ali katerih gostota je pri 15°C nižja od 890 kilogramov na kubični meter, so rdeče obarvana in označena v skladu s posebnimi določbami – 232,00 [poljskih zlotov (PLN)] na 1.000 litrov, (b) druga, za katere ne veljata obveznosti obarvanosti in označevanja na podlagi posebnih določb – [64,00] PLN na 1.000 kilogramov. […] (4) Če: 1. se izdelki, navedeni v odstavku 1, točka […] 10 […], uporabljajo za pogon motorjev z notranjim izgorevanjem, če ne izpolnjujejo pogojev iz posebnih določb glede označevanja in obarvanosti ter se skladiščijo v posodah za gorivo, priključenih na merilni sistem za goriva, ali se prodajajo v takih posodah, se uporabi stopnja 1.822,00 PLN/1.000 litrov, če pa je njihova gostota pri 15°C nižja ali enaka 890 kilogramov na kubični meter, pa stopnja 2.047,00 PLN/1.000 kilogramov. […] (5) Prodajalec trošarinskih izdelkov, navedenih v odstavku 1, točk[a] […] 10 […], ki niso oproščeni plačila trošarine zaradi svojega namena, mora ob njihovi prodaji: 1. pravnim osebam, organizacijskim enotam brez pravne osebnosti in fizičnim osebam, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, od pridobitelja pridobiti izjavo, da so pridobljeni izdelki namenjeni za ogrevanje ali da bodo prodani kot izdelki, namenjeni za ogrevanje, kar omogoča uporabo trošarinskih stopenj iz odstavka 1, točka […] 10 […]; 2. fizičnim osebam, ki ne opravljajo gospodarske dejavnosti, od pridobitelja pridobiti izjavo, da so pridobljeni izdelki namenjeni za ogrevanje, kar omogoča uporabo trošarinskih stopenj iz odstavka 1, točka […] 10 […]; to izjavo je treba priložiti kopiji računa ali kopiji drugega prodajnega dokumenta, ki je bil izstavljen pridobitelju, kadar pa to ni mogoče, mora prodajalec na izjavi navesti številko in datum izdaje dokumenta, ki dokazuje to prodajo. […] (14) Prodajalec trošarinskih izdelkov iz odstavka 1, točka […] 10 […], mora sestaviti mesečni seznam izjav iz odstavka 5 in ga najkasneje do 25. dne meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila opravljena prodaja, predložiti pristojnemu davčnemu organu; izvirnike izjav mora prodajalec hraniti 5 let od konca koledarskega leta, v katerem so bile izdane, in jih dati na voljo v primeru nadzora. (15) Mesečni seznam izjav zajema: 1. v zvezi s prodajalcem iz odstavka 14: (a) ime in naslov sedeža ali stalnega bivališča subjekta, ki daje seznam, (b) količino, vrsto in namen izdelkov, na katere se nanaša izjava, (c) datum izjave, (d) datum in kraj sestave seznama ter berljiv podpis osebe, ki je sestavila seznam, (e) navedbo števila sistemov za ogrevanje, ki jih imajo pridobitelji, v skladu z njihovimi izjavami, (f) kraj (naslov), kjer so sistemi za ogrevanje, navedeni v izjavah, […] (16) Kadar pogoji iz odstavkov od 5 do 15 niso izpolnjeni, se uporabi stopnja iz odstavka 4, točka 1.“
4

Člen 2(1) navedene direktive določa: „Ta direktiva se uporablja za zavarovanje stroškov postopka. Tovrstno zavarovanje pomeni, da podjetje proti plačilu premije nosi stroške pravnih postopkov in nudi druge storitve, ki so neposredno povezane z zavarovalnim kritjem, in sicer zlasti z namenom: — zagotovitve nadomestila za izgubo, materialno škodo ali telesno poškodbo, ki jo utrpi zavarovanec, in sicer bodisi z zunajsodno poravnavo bodisi v civilnem ali kazenskem postopku, — obrambe ali zastopanja zavarovanca v civilnih, kazenskih, upravnih ali drugih postopkih ali v zvezi z vsako terjatvo zoper nje [vsakim zahtevkom zoper njega].“
43

Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 7 Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katero mora nacionalno sodišče, pri katerem je vložena individualna tožba potrošnika za ugotovitev nepoštenosti pogoja v pogodbi, ki ga veže s prodajalcem ali ponudnikom, samodejno prekiniti tak postopek do izdaje pravnomočne sodbe o skupinski tožbi, o kateri še ni bilo odločeno in jo je vložilo združenje potrošnikov na podlagi drugega odstavka tega člena, da bi se v pogodbah iste vrste preprečila nadaljnja uporaba podobnih pogojev, kot so ti, na katere se nanaša individualna tožba, ne da bi bilo mogoče upoštevati pomen take prekinitve z vidika varstva potrošnika, ki je vložil individualno tožbo pred sodiščem, in ne da bi se lahko ta potrošnik izločil iz skupinske tožbe.
168

Čeprav je Sodišče v okviru dejavnosti iger na srečo in stav res priznalo, da je omejitev, kot je podelitev monopola javni organizaciji, katere naloga je med drugim financiranje socialnih dejavnosti ali organizacij, lahko utemeljena, iz sodne prakse tega sodišča izhaja, da je to veljalo zgolj z vidika nekaterih nujnih razlogov v splošnem interesu, kot so med drugim cilji varstva potrošnikov, preprečevanja goljufij in spodbujanja državljanov k čezmerni porabi pri igranju ter preprečevanja vznemirjanja družbenega reda na splošno in ob upoštevanju nekaterih moralnih, verskih ali kulturnih posebnosti, ki so povezane z navedeno dejavnostjo (glej v tem smislu zlasti sodbe Läärä in drugi, C‑124/97, EU:C:1999:435, točki 41 in 42; Liga Portuguesa de Futebol Profissional in Bwin International, C‑42/07, EU:C:2009:519, točke 66, 67 in 72, ter Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504, točke 79 in od 81 do 83).