Zadeva C‑121/15

Association nationale des opérateurs détaillants en énergie (ANODE)

proti

Premier ministre in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Conseil d’État (državni svet, Francija))

„Predhodno odločanje — Približevanje zakonodaj — Direktiva 2009/73/ES — Energija — Plinski sektor — Določanje dobavnih cen zemeljskega plina za končne odjemalce — Regulirane tarife — Ovira — Združljivost — Merila presoje — Cilja zanesljivosti oskrbe in teritorialne kohezije“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. septembra 2016

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/73, člen 3(1) in (2))

(člen 14 PDEU in 106 PDEU; Protokol št. 26, ki je priloga k pogodbama EU in DEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 36; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/73, člen 3(1) in (2))

Člen 3(1) Direktive 2009/73 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom je treba razlagati tako, da poseg države članice, s katerim se nekaterim dobaviteljem, med njimi prvotnemu dobavitelju, naloži, da končnemu odjemalcu ponudijo dobavo zemeljskega plina po reguliranih cenah, že po svoji naravi pomeni oviro za oblikovanje konkurenčnega trga z zemeljskim plinom iz te določbe, ta ovira pa obstaja, tudi če ta poseg ne preprečuje konkurenčnih ponudb vseh ponudnikov na trgu po cenah, ki so nižje od teh tarif. Čeprav iz nobene določbe Direktive 2009/73 ni razvidno, da bi morala biti dobavna cena zemeljskega plina določena izključno na podlagi ponudbe in povpraševanja, namreč ta zahteva izhaja iz namena in splošne sistematike te direktive, katere cilj je vzpostavitev notranjega trga z zemeljskim plinom, ki je popolnoma in dejansko odprt in konkurenčen ter na katerem lahko vsi odjemalci svobodno izbirajo dobavitelje, vsi dobavitelji pa lahko svobodno dobavljajo proizvode svojim odjemalcem. Določanje tarif, ki je posledica intervencije javnih organov, nujno vpliva na konkurenco in zato ureditev, ki predpisuje obveznost ponujanja zemeljskega plina na trgu po določeni ceni, nasprotuje cilju vzpostavitve odprtega in konkurenčnega trga z zemeljskim plinom, določenemu v členu 3(1) Direktive 2009/73. Poleg tega dejstvo, da lahko podjetja, na katera se nanašajo regulirane tarife, tudi svobodno določajo svojo ponudbo na trgu, nikakor ne more ovreči ugotovitve, da zadevni državni poseg vpliva na konkurenco. Obstoj dveh tržnih segmentov, namreč segmenta, v katerem se cene določajo nekonkurenčno, in tistega, v katerem se določajo na podlagi tržnih sil, namreč ni združljiv z vzpostavitvijo odprtega in konkurenčnega notranjega trga z zemeljskim plinom. (Glej točke 26 in od 31 do 33 ter točko 1 izreka.)

Državni poseg določitve cen dobave zemeljskega plina za končnega odjemalca je mogoče v okviru Direktive 2009/73 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom dovoliti, če so izpolnjeni trije pogoji. Prvič, s tem posegom je treba uresničevati cilj v splošnem gospodarskem interesu, drugič, z njim je treba upoštevati načelo sorazmernosti, in tretjič, z njim je treba določiti obveznosti javnih storitev, ki so jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive, podjetjem plinskega gospodarstva v Uniji pa mora zagotavljati enak dostop do odjemalcev. V zvezi s prvim pogojem, ki se nanaša na splošni gospodarski interes, je treba ugotoviti, da mora biti njegova razlaga postavljena v nov okvir zaradi začetka veljavnosti Lizbonske pogodbe – ki poleg člena 106 PDEU vsebuje člen 14 PDEU, Protokol št. 26 o storitvah splošnega pomena, ki je priloga k Pogodbi EU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, in k Pogodbi DEU – ter Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki je pridobila enako pravno veljavo kot Pogodbi, zlasti njenega člena 36 o dostopu do storitev splošnega gospodarskega pomena. Države članice smejo ob upoštevanju prava Unije opredeliti obseg in organizacijo svojih storitev splošnega gospodarskega pomena. Zlasti lahko upoštevajo cilje svoje nacionalne politike. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da morajo države članice v okviru presoje, ki jo morajo opraviti na podlagi Direktive 2009/73 zaradi ugotovitve, ali je treba v splošnem gospodarskem interesu podjetjem, ki delujejo v plinskem sektorju, naložiti obveznosti javnih storitev, opraviti uskladitev med ciljem liberalizacije in drugimi cilji, ki jim sledi ta direktiva. V tem okviru je treba ugotoviti, da v členu 3(2) Direktive 2009/73 niso izčrpno naštete vrste ravnanj, za katera lahko veljajo obveznosti javnih storitev, zato lahko države članice ob upoštevanju prava Unije svobodno opredelijo cilje v splošnem gospodarskem interesu, ki jih želijo doseči z naložitvijo obveznosti javnih storitev. Vendar mora biti cilj teh obveznosti vedno uresničitev enega ali več ciljev v splošnem gospodarskem interesu. Iz tega izhaja, da je treba člen 3(2) Direktive 2009/73 v povezavi s členoma 14 PDEU in 106 PDEU ter Protokolom (št. 26) o storitvah splošnega pomena, ki je priloga k Pogodbi EU v različici, ki izhaja iz Lizbonske pogodbe, in k Pogodbi DEU, razlagati tako, da je z njim državam članicam dovoljeno, da presodijo, ali je treba v splošnem gospodarskem interesu podjetjem, ki delujejo v plinskem sektorju, naložiti obveznosti javnih storitev v zvezi z dobavno ceno zemeljskega plina, zlasti zaradi zagotovitve zanesljivosti oskrbe in teritorialne kohezije, če so po eni strani izpolnjeni vsi pogoji iz člena 3(2) te direktive, zlasti nediskriminatornost takih obveznosti, in če je po drugi z naložitvijo teh obveznosti spoštovano načelo sorazmernosti. (Glej točke 36, 37, 40, 44, 45, 50 in 73 ter točko 2 izreka.)

Člen 3(2) Direktive 2009/73 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom je treba razlagati tako, da ne nasprotuje metodi za določanje cen na podlagi upoštevanja stroškov, če zaradi uporabe take metode državni poseg ne preseže tistega, kar je nujno, da se dosežejo njeni cilji v splošnem gospodarskem interesu. Že iz besedila člena 106 PDEU je namreč razvidno, da je treba v zvezi z obveznostmi javnih storitev, ki jih je mogoče podjetjem naložiti na podlagi tega člena, upoštevati načelo sorazmernosti, in da je po 1. juliju 2007 tako mogoče s temi obveznostmi poseči v svobodno določanje dobavne cene zemeljskega plina, le če je to nujno zaradi uresničitve cilja splošnega gospodarskega interesa, ki se mu sledi s temi obveznostmi, in so zato nujno časovno omejene. V zvezi s posegom, ki temelji na načelu kritja vseh stroškov prvotnega dobavitelja, pri čemer se uporabita formula, ki upošteva njegove stroške oskrbe, in metodologija za oceno njegovih stroškov, ki niso stroški oskrbe, na podlagi letne analize gibanja stroškov, ki jo opravi regulativni organ, zahteva po nujnosti načeloma zahteva, da se opredeli sestavina cene plina, glede katere je poseg nujen zaradi doseganja cilja, ki se mu sledi z državnim posegom. Nacionalno sodišče mora presoditi, ali uporabljena metoda posega v cene ne presega tega, kar je nujno za dosego zastavljenih ciljev splošnega gospodarskega interesa in ali ne obstajajo manj omejujoči primerni ukrepi. Poleg tega je treba zahtevo po nujnosti presoditi tudi glede na osebno veljavnost zadevnega ukrepa in, natančneje, glede na upravičence. (Glej točke 53, do 65 do 67 in 73 ter točko 2 izreka.)