SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeni 19. januarja 2016 ( 1 )

Zadeva C‑566/14 P

Jean-Charles Marchiani

proti

Evropskemu parlamentu

„Pritožba — Poslanec v Evropskem parlamentu — Stroški za parlamentarno pomoč — Izterjava neupravičeno prejetih zneskov — Uredba (EU, Euratom) št. 966/2012 — Delegirana uredba (EU) št. 1268/2012 — Zastaranje — Razumni rok — Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) — Sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)“

1. J.-C. Marchiani s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 10. oktobra 2014, Marchiani/Parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to sodišče zavrnilo njegovo tožbo za razglasitev ničnosti sklepa generalnega sekretarja Evropskega parlamenta z dne 4. julija 2013 o izterjavi zneska 107.694,72 EUR (v nadaljevanju: sporni sklep) in s tem povezanega opomina z dne 5. julija 2013 (v nadaljevanju: opomin).

2. J.-C. Marchiani v okviru četrtega razloga, navedenega v utemeljitev pritožbe, Splošnemu sodišču očita, da je večkrat napačno uporabilo pravo glede zastaranja terjatev iz spornega sklepa. Pritožnik pri pripravi pritožbe ni izkazal posebne jasnosti. Vendar je glede četrtega dela četrtega pritožbenega razloga mogoče ugotoviti, da se natančneje nanaša na presojo načela razumnega roka, ki naj bi se uporabljal, kadar ni bil z nobeno določbo prava Unije predpisan rok za vložitev zahtevka ali tožbe.

3. Sodišče je to vprašanje skrbno preučilo v okviru preveritve (sodba Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). ( 2 ) Nedavno in v okoliščinah, podobnim okoliščinam te pritožbe, je bilo analizirano tudi v sodbi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), vendar se lahko pristopa, ki ju je Sodišče uporabilo v teh dveh sodbah, zdita protislovna.

4. To pojasnjuje, da bodo v skladu z željo Sodišča ti sklepni predlogi omejeni na analizo tega vprašanja.

I – Pravni okvir

A – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah

5. Člen 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), naslovljen „Pravica do dobrega upravljanja“, določa: „Vsakdo ima pravico, da institucije, organi, uradi in agencije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in v razumnem roku.“

B – Uredba (EU, Euratom) št. 966/2012

6. Člen 81 Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002, ( 3 ) naslovljen „Zastaralni rok“, določa: „1. Brez poseganja v določbe posebnih predpisov in uporabo Sklepa 2007/436/ES, Euratom, velja za upravičenosti Unije do tretjih oseb in upravičenosti tretjih oseb do Unije zastaralni rok pet let. 2. Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 210 v zvezi s podrobnimi pravili o zastaralnem roku.“

C – Delegirana Uredba (EU) št. 1268/2012

7. Člen 93 Delegirane uredbe Komisije (EU) št. 1268/2012 z dne 29. oktobra 2012 o pravilih uporabe Uredbe (EU, Euratom) št. 966/2012 Evropskega parlamenta in Sveta o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije, ( 4 ) je naslovljen „Pravila za zastaralne roke“.

8. V odstavku 1, prvi pododstavek, ta člen določa, da „[z]astaralni rok za upravičenosti Unije do tretjih oseb začne teči po poteku roka, ki se je dolžniku sporočil v opominu, kot je določeno v členu 80(3)(b)“.

II – Povzetek upoštevnega dejanskega stanja v skladu z izpodbijano sodbo

9. J.-C. Marchiani je bil poslanec Evropskega parlamenta v obdobju od 20. julija 1999 do 19. junija 2004. Pritožnik je med letoma 2001 in 2004 uporabljal storitve parlamentarnih pomočnikov ge. T. in g. T. ter med letoma 2002 in 2004 tudi storitve ge. B.

10. Preiskovalni sodnik pri Tribunal de grande instance de Paris (Francija) je 30. septembra 2004 predsednika Parlamenta obvestil, da so lahko funkcije, ki sta jih med letoma 2001 in 2004 opravljala ga. T. in g. T., brez resnične povezave s funkcijami parlamentarnega pomočnika.

11. Generalni sekretar Parlamenta (v nadaljevanju: generalni sekretar) je s sklepom z dne 4. marca 2009 po končanem kontradiktornem postopku in posvetovanju s kvestorji, opravljenem 14. januarja 2009, ugotovil, da je bil znesek 148.160,27 EUR pritožniku neupravičeno plačan v okviru člena 14 pravilnika o povračilu in nadomestilu stroškov poslancem Parlamenta (v nadaljevanju: pravilnik PNSP), in odredbodajalcu Parlamenta predlagal, naj sprejme potrebne ukrepe za izterjavo tega zneska.

12. Odredbodajalec Parlamenta je isti dan pritožniku poslal opomin, v katerem je zahteval vračilo 148.160,27 EUR. Evropski urad za boj proti goljufijam (v nadaljevanju: OLAF) je 14. avgusta 2009, potem ko mu je generalni sekretar 21. oktobra 2008 poslal spis v zvezi z zadevnimi nepravilnostmi, Parlament in pritožnika obvestil o začetku preiskave.

13. Potem ko je OLAF 6. julija 2011 opravil preiskavo v zvezi s pritožnikom in ga zaslišal, je 14. oktobra 2011 Parlamentu poslal kopijo svojega končnega poročila o preiskavi. V njem je bilo ugotovljeno, da je pritožnik neupravičeno prejemal nadomestila za funkcije, ki so jih opravljali ga. T., g. T. in ga. B., in Parlamentu priporočil, naj sprejme potrebne ukrepe za izterjavo dolgovanih zneskov. OLAF je 25. oktobra 2011 pritožnika obvestil o koncu preiskave.

14. Generalni sekretar je 28. maja 2013 na podlagi poročila OLAF in v skladu s členom 27(3) pravilnika PNSP pritožnika obvestil, da namerava izterjati vse zneske, ki jih je Parlament plačal v zvezi z domnevnimi dejavnostmi parlamentarnih pomočnikov ge. T., g. T. in ge. B., in ga pozval, naj predloži pripombe v zvezi s tem.

15. Generalni sekretar je na zaslišanju 25. junija 2013 zaslišal pritožnika. Pritožnik je 27. junija 2013 generalnemu sekretarju poslal zapisnik zaslišanja. Generalni sekretar se je 2. julija 2013 posvetoval s kvestorji.

16. Generalni sekretar je s spornim sklepom z dne 4. julija 2013 ugotovil, da je bila v sklepu z dne 4. marca 2009 sicer določena izterjava zneska 148.160,27 EUR, vendar je bil pritožniku neupravičeno plačan dodaten znesek 107.694,72 EUR, zato je odredbodajalcu Parlamenta predlagal, naj sprejme potrebne ukrepe za izterjavo zadnjenavedenega zneska. Generalni sekretar je v bistvu menil, da pritožnik ni predložil dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče dokazati, da so ga. T., g. T. in ga. B. opravljali delo parlamentarnih pomočnikov v smislu člena 14 pravilnika PNSP. Ker je bilo ugotovljeno, da zneski, plačani iz naslova parlamentarnega nadomestila, skupaj znašajo 255.854,99 EUR, katerih del je bil predmet sklepa z dne 4. marca 2009, je bilo v spornem sklepu ugotovljeno, da dodatni znesek 107.694,72 EUR ni v skladu s pravilnikom PNSP in ga je treba izterjati.

17. Odredbodajalec Parlamenta je 5. julija 2013 izdal opomin št. 2013-807, s katerim je odredil izterjavo 107.694,72 EUR do 31. avgusta 2013.

III – Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

18. Pritožnik je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 3. septembra 2013 vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se za ničen razglasi, prvič, sporni sklep v delu, v katerem je generalni sekretar Evropskega parlamenta odredil, naj se od pritožnika izterja znesek 107.694,72 EUR, in drugič, s tem povezan opomin.

19. Pritožnik je v utemeljitev tožbe navedel pet tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog se je nanašal na kršitev postopka, določenega v sklepu predsedstva Parlamenta z dne 19. maja 2008 in 9. julija 2008 o izvedbenih ukrepih za statut poslancev Evropskega parlamenta, ( 5 ) ter načel kontradiktornosti in spoštovanja pravice do obrambe. Drugi tožbeni razlog se je nanašal na napačno uporabo pravilnika PNSP, tretji na napako pri presoji dokazil in četrti na pomanjkanje nepristranskosti generalnega sekretarja. Nazadnje, peti tožbeni razlog se je nanašal na zastaranje zneskov, katerih izterjava je bila zahtevana. Ker je pritožnik menil, da so vsi zadevni zneski zastarali, je Splošnemu sodišču predlagal tudi, naj opomin razglasi za ničen.

20. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo, ne da bi odločilo o trditvah Parlamenta v zvezi z nedopustnostjo tožbe, po temelju zavrnilo predloge pritožnika za razglasitev ničnosti spornega sklepa in opomina ter pritožniku naložilo plačilo stroškov.

IV – Četrti del četrtega pritožbenega razloga in predlogi strank

21. Četrti pritožbeni razlog, naveden v utemeljitev pritožbe J.-C. Marchianija, se torej nanaša na to, da je Splošno sodišče večkrat napačno uporabilo pravo pri presoji pravil o zastaranju terjatev iz spornega sklepa.

22. Četrti del navedenega pritožbenega razloga se natančneje nanaša na načelo razumnega roka. Po mnenju pritožnika bi moralo Splošno sodišče glede na pomen spora in nezapletenost zadeve ugotoviti, da je bilo to načelo v obravnavani zadevi kršeno.

23. Parlament predlaga, naj se pritožba zavrže kot nedopustna in vsekakor zavrne kot neutemeljena. Glede četrtega dela četrtega pritožbenega razloga meni, da je Splošno sodišče preučilo načelo razumnega roka, čeprav se pritožnik nanj ni skliceval. Zato naj ga ne bi smelo analizirati, in to zlasti ker navedeno načelo ni del pravil, ki jih sodišče Unije lahko presoja po uradni dolžnosti.

24. Podredno Parlament nazadnje meni, da je bilo z vidika sodbe Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) šele na datum končnega poročila OLAF za njegovo terjatev mogoče šteti, da je zapadla terjatev v fiksnem znesku, ki se potrdi kot nedvoumna, kot se zahteva v členu 78(2) Uredbe št. 966/2012 in členu 81(b) Delegirane uredbe št. 1268/2012. Na datum spornega sklepa se razumni rok petih let, ki ga je Sodišče določilo v sodbi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), zato še ni iztekel, tako da Parlament ni kršil načela.

V – Presoja

A – Dopustnost četrtega dela četrtega pritožbenega razloga

25. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi spoštovanje razumnega roka analiziralo tako: „[o]b domnevi – zaradi dodatne pojasnitve – da tožeča stranka s svojo utemeljitvijo Parlamentu očita, da ni izpolnil zahtev na podlagi načela razumnega roka“. ( 6 )

26. Očitek, ki ga pritožnik navaja v zvezi z razumnim rokom v okviru pritožbe, bi bilo zato treba šteti za brezpredmeten. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da očitki zoper dodatne razloge v odločitvi Splošnega sodišča ne morejo povzročiti razveljavitve te sodbe in so posledično brezpredmetni. ( 7 )

27. Vendar ni mogoče izključiti, da je Splošno sodišče kljub napovedi, da bo to preučilo zaradi dodatne pojasnitve, v resnici želelo izčrpno preučiti očitek, ki se nanaša na prepozno ukrepanje Parlamenta. V tem primeru bi morebitna napačna uporaba prava Splošnega sodišča pri razlogovanju v zvezi z načelom razumnega roka lahko povzročila razveljavitev izpodbijane sodbe.

28. Tak je tudi pristop, ki ga je, kot je videti, Sodišče uporabilo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Splošno sodišče je namreč v sodbi preučilo tudi očitek v zvezi z razumnim rokom, „ker je […] tožeča stranka Parlamentu očitala, da ni izpolnil zahtev na podlagi načela razumnega roka“. ( 8 ) Sodišče pa trditev v zvezi s temi preudarki Splošnega sodišča, ki so bile predstavljene v okviru prvega pritožbenega razloga R. Nencinija, ni zavrnilo.

29. Zato izhajam iz načela, da Sodišče ne bo kot brezpredmeten zavrnilo očitek pritožnika v zvezi z razlago in uporabo načela razumnega roka.

B – Uvodne pripombe o opredelitvi razumnega roka in dobrega upravljanja

30. Pritožnik se v utemeljitev pritožbe sklicuje na „kršitev razumnega roka“. ( 9 ) Pred preučitvijo tega očitka se mi zdi koristno opozoriti na opredelitev navedenega roka v pravu Unije.

1. Razumni rok

31. Pri priznanju razumnega roka v pravu Unije je mogoče obstajala določena nejasnost. Ali je splošno pravno načelo ali sestavni del drugih splošnih načel, kot so načela dobrega upravljanja, pravne varnosti, varstva zaupanja v pravo ali pa pravice do obrambe, celo temeljna pravica? ( 10 )

32. Vpliv teh vprašanj se mi vseeno zdi omejen. Ni namreč sporno, da je razumni rok bistveno povezan z načelom pravne varnosti ( 11 ) in pravico do dobrega upravljanja. ( 12 ) Prav tako je polnopravno splošno načelo prava Unije, ki ga Sodišče priznava. ( 13 )

33. Kot tako je torej del pravnega reda Unije in njegova kršitev pomeni bistveno kršitev postopka ali vsaj kršitev Pogodb ali „katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša na [njuno] uporabo“ v smislu člena 263, drugi odstavek, PDEU. ( 14 )

2. Dobro upravljanje

34. Poleg tega je zahteva po spoštovanju tega razumnega roka zdaj izrecno navedena v dveh členih Listine.

35. Najprej, člen 41 Listine, naslovljen „Pravica do dobrega upravljanja“, vsakomur podeljuje „pravico, da institucije, organi, uradi in agencije Unije njegove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in v razumnem roku“. ( 15 ) Dalje, člen 47 Listine, naslovljen „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča“, vsakomur zagotavlja pravico, „da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče“.

36. Formalno je bil razumni rok torej vključen v pravico do dobrega upravljanja v pravu Unije.

37. Nekateri so se spraševali tudi o obsegu in opredelitvi tega „dobrega upravljanja“, in sicer ali je splošen izraz, posebno načelo, splošno načelo ali celo temeljna pravica? ( 16 ) Vendar naslov in besedilo člena 41 Listine odpravljata to negotovost. Res gre za „pravico do dobrega upravljanja“, ( 17 )„pravic[o, ki] vključuje predvsem […] pravico vsake osebe, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene[,] pravico vsake osebe do vpogleda v svoj spis [ali celo] obveznost uprave, da svoje odločitve obrazloži“. ( 18 )

38. Ta formalni razvoj je sicer le potrditev splošnega pravnega načela, ki ga je pred tem priznalo Sodišče. Glede na Pojasnila k Listini o temeljnih pravicah ( 19 ) navedeni člen 41 namreč „temelji na obstoju Unije kot skupnosti prava, katere značilnosti so se razvile v okviru sodne prakse, ki je med drugim utemeljila dobro upravljanje kot splošno pravno načelo“. Vendar pa v skladu s členom 52(7) Listine „[s]odišča Unije in držav članic ustrezno upoštevajo pojasnila“.

*

39. Naj bo kot splošno pravno načelo ali kot sestavni del temeljne pravice do dobrega upravljanja, se lahko državljan Unije v svojo korist sklicuje na pravico, da institucije Unije njegove zadeve obravnavajo v razumnem roku.

C – Določitev razumnega roka v sodni praksi Sodišča

40. Presoja razumnega roka je bila predmet analize, ki se lahko opredeli kot načelna, v preveritvi sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Sodišče je namreč v tej zadevi menilo, da je treba opraviti preveritev, da bi se ugotovilo, ali je razlaga Splošnega sodišča, v skladu s katero Sodišče za uslužbence pri presoji razumnosti roka, v katerem mora uslužbenec Evropske investicijske banke (v nadaljevanju: EIB) vložiti ničnostno tožbo zoper akt te institucije, ni dolžno upoštevati posebnih okoliščin posameznega primera, v skladu s sodno prakso Sodišča. ( 20 )

41. Vprašanje roka, v katerem mora institucija Unije poslati opomin od dneva nastanka razloga za zadevno terjatev, je bilo obravnavano v sodbi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

42. Zato je nujno povzeti obe sodbi, preden bom poskusil iz tega izpeljati splošno pravilo, ki se glede na okoliščine lahko uporabi v obravnavani zadevi.

1. Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB

43. Splošno sodišče je v sodbi Arango Jaramillo in drugi/EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) potrdilo razlago Sodišča za uslužbence, v skladu s katero je treba zaradi neobstoja določbe o določitvi rokov za vložitev tožb, ki se uporabljajo za spore med EIB in njenimi uslužbenci, vsako tožbo, ki jo uslužbenec EIB vloži po izteku trimesečnega roka, podaljšanega za enkratno obdobje desetih dni, načeloma šteti za vloženo v nerazumnem roku. ( 21 )

44. Ta razlaga je bila podana s sklicevanjem na člen 91(3) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije, ( 22 ) ki rok, v katerem lahko uradnik vloži ničnostno tožbo zoper akt, ki posega v njegov položaj, izrecno omejuje na tri mesece. Zato po mnenju Splošnega sodišča pravilo, ki izhaja iz te razlage, pomeni le „posebno uporabo načela [razumnega roka]“ ( 23 ) za spor med EIB in njenimi uslužbenci, ki „se opira na splošno predpostavko, da trimesečni rok načeloma zadostuje za to, da lahko uslužbenci EIB ocenijo zakonitost njenih aktov, ki posegajo v njihov položaj, in po potrebi pripravijo svoje tožbe, [in ki] sodišču Unije, ki ga mora uporabiti, ne nalaga, da upošteva okoliščine posameznega primera, in zlasti ne, da konkretno tehta zadevne interese“. ( 24 )

45. Prav te presoje so bile predmet preveritve.

46. Sodišče je po koncu analize menilo, da je treba pojem „razumni rok“ uporabljati enotno ne glede na okvir, v katerem se postavlja vprašanje. Sodišče je namreč že razsodilo, da „se sodna praksa Sodišča […] res nanaša na vprašanje razumnosti trajanja upravnega postopka, kadar nobena določba prava Unije za vodenje takega postopka ne določa natančnega roka, vendar je treba pojem ‚razumen rok‘ enako uporabiti tudi, kadar se nanaša na tožbo ali zahtevek, za vložitev katerih ni bil z nobeno določbo prava Unije predpisan rok“. ( 25 )

47. Iz navedene sodne prakse Sodišča izhaja, „da je treba ‚razumnost‘ roka, […] kadar trajanje postopka z določbo prava Unije ni določeno, presojati na podlagi vseh okoliščin posamezne zadeve, zlasti glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve in ravnanje zadevnih strank“. ( 26 ) Iz te konkretne zahteve po presoji posledično izhaja, „da razumnosti roka ni mogoče opredeliti s sklicevanjem na abstraktno določeno natančno zgornjo mejo, ampak jo je treba v vsaki posamezni zadevi presoditi na podlagi okoliščin zadeve“. ( 27 )

48. Sodišče je zato v razlagi roka za vložitev tožbe uslužbencev EIB zoper akte, ki posegajo v njihov položaj, ki jo je upoštevalo Splošno sodišče, videlo izkrivljanje pojma „razumni rok“, ki posega v doslednost prava Unije. ( 28 )

2. Sodba Nencini/Parlament

49. Sodbo Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) je treba upoštevati. R. Nencini, nekdanji poslanec Parlamenta, je namreč pri Splošnem sodišču vložil ničnostno tožbo zoper odločbo generalnega sekretarja o izterjavi nekaterih stroškov, ki so mu bili neupravičeno izplačani med njegovim mandatom. Vprašanje, postavljeno pred Sodiščem v okviru pritožbe, je torej podobno vprašanju, ki ga obravnavam v tej zadevi, ker se nanaša na zastaranje terjatve, ki jo ima Parlament do nekdanjega poslanca, in vpletanje razumnega roka v izterjavo te terjatve.

50. Iz povezanega branja pravil, ki se uporabljajo, najprej izhaja, da pri terjatvah Unije do tretjih oseb zastaralni rok začne teči s potekom roka, določenega v opominu. ( 29 )

51. Tu gre za rok, ki se uporablja za izterjavo dolga. Nasprotno pa nikakor ni določen rok, v katerem je treba ta opomin vročiti dolžniku od dneva nastanka razloga za zadevno terjatev. ( 30 )

52. Po mnenju generalnega pravobranilca M. Szpunarja pa obstajajo terjatve, ki so že izterljive, ko institucija upnica sprejme akt, s katerim ugotovi terjatev. Za to vrsto terjatev se torej zastaralni rok iz predpisov, ki se uporabljajo, zdi „nezadosten kot instrument za varstvo interesov dolžnika, kakor izhaja iz načela pravne varnosti, ker začne teči od datuma, ki ga izbere upnik in ki nikakor ni povezan s trenutkom nastanka terjatve ali njene izterljivosti“. ( 31 )

53. Zaradi te pomanjkljivosti ( 32 ) je Sodišče opozorilo, da „načelo pravne varnosti v primeru neobstoja veljavnih določb zahteva, da zadevna institucija to vročitev opravi v razumnem roku. V nasprotnem primeru bi lahko namreč odredbodajalec, ki mora v opominu določiti rok plačila, ki na podlagi istih določb člena [93(1) Delegirane uredbe št. 1268/2012] pomeni začetek zastaralnega roka, prosto določil datum tega začetka, ne glede na čas nastanka zadevne terjatve, kar bi bilo očitno v nasprotju z načelom pravne varnosti in namenom člena [81 Uredbe št. 966/2012]“. ( 33 )

54. Kljub mnenju generalnega pravobranilca M. Szpunarja, da razumnega roka ni mogoče določiti s sklicevanjem na kakšen konkreten najdaljši rok, določen abstraktno, ( 34 ) pa je Sodišče odločilo, da je treba „rok za vročitev opomina […] šteti za nerazumen, če do te vročitve pride po petih letih od trenutka, ko je bila institucija običajno sposobna, da uveljavi svojo terjatev“. ( 35 )

55. Razen če institucija dokaže, da je treba „kljub njenemu skrbnemu ravnanju zamudo pri postopanju […] pripisati ravnanju dolžnika, zlasti njegovemu zavlačevanju ali slabi veri […], je treba torej ugotoviti, da institucija ni izpolnila obveznosti na podlagi načela razumnega roka“. ( 36 )

D – Merila za enotno uporabo razumnega roka

1. Splošna in abstraktna določitev meril za ocenjevanje razumnega roka

56. Sodišče je v sodbi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) torej navedlo domnevo, v skladu s katero je po petih letih od trenutka, ko je bila institucija običajno sposobna, da uveljavi svojo terjatev, razumni rok prekoračen.

57. To oceno razumnega roka na fiksno obdobje petih let bi bilo eventualno mogoče razlagati kot konkretno uporabo razumnosti navedenega omejenega roka v obravnavani zadevi.

58. Vendar je tako razumevanje sodbe težko uskladiti z njenim besedilom in strukturo ter pravili za pritožbe.

59. Naj najprej opozorim, da je mnenje Sodišča v točki 49 te sodbe splošno in abstraktno, saj je odločilo, da je treba „rok za vročitev opomina […] šteti za nerazumen, če do te vročitve pride po petih letih od trenutka, ko je bila institucija običajno sposobna, da uveljavi svojo terjatev“. Sodišče tam med drugim izrecno navaja, da je „domnevo […] mogoče izpodbiti“ samo pod nekaterimi pogoji. ( 37 )

60. Obstoj splošnega pravila uporabe je nato potrjen z besedami, ki uvajajo naslednjo točko. Izraz „v obravnavanem primeru“, s katerim se namreč začne točka 50 sodbe Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), naj bi napovedoval uporabo pravnega standarda ali načela, ki je bilo navedeno, v obravnavani zadevi.

61. Nazadnje, analiza konkretnih okoliščin spora načeloma ne spada v pristojnost Sodišča, ko odloča v okviru pritožbe. ( 38 )

62. Edini način, da se „omejitev“ petih let, določena v sodbi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), razlaga v skladu z načeli, potrjenimi v preveritvi sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točki 28 in 29), ( 39 ) je, da se ta obravnava kot element, s katerim je mogoče ugotoviti, kdo nosi dokazno breme.

63. Po petih letih od trenutka, ko je bila institucija običajno sposobna, da uveljavi svojo terjatev, bi morala dokazati, da razumni rok ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve ni bil prekoračen. V zvezi s tem sta zavlačevanje ali slaba vera dolžnika, na katera bi se institucija lahko sklicevala, le primera, ki ju navaja Sodišče, kot dokazuje prislov „zlasti“, uporabljen pred njima v točki 49 sodbe Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).

64. Če pa ta „omejitev“ še ni bila dosežena, mora dolžnik dokazati, da je bil razumni rok prekoračen glede na merila, ki se običajno uporabljajo v sodni praksi, in sicer med vsemi okoliščinami zadeve, zlasti glede na pomen spora za dolžnika, zapletenost zadeve in ravnanje zadevnih strank.

65. Če pa je treba točko 49 sodbe Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) razlagati tako, da določa splošno in abstraktno pravilo, kar je po mojem mnenju res, bi tak pristop dal rezultat, ki je podoben tistemu, do katerega je Splošno sodišče prišlo v zadevi, v kateri je bila izdana preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Vendar pa je Sodišče to opredelilo kot „izkrivljanje pojma razumnega roka“. ( 40 )

66. Kot je opozorilo v preveritvi sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), se pojem razumni rok „uporablja ne glede na zadevno področje“, ( 41 ) njegova presoja pa je lahko povezana z doslednostjo prava Unije. ( 42 )

67. Pojem razumni rok je zato treba uporabljati enotno ne glede na okvir, v katerem se postavlja vprašanje, bodisi kadar nobena določba prava Unije za vodenje takega postopka ne določa natančnega roka bodisi kadar se nanaša na tožbo ali zahtevek, za katerih vložitev ni bil z nobeno določbo prava Unije predpisan rok. ( 43 )

68. Zato menim, da je treba načeli razlage in uporabe razumnega roka, kot ju je Sodišče povzelo v preveritvi sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), šteti za dokazani in prevladujoči.

69. Čeprav je preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) in sodbo Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) izdal senat petih sodnikov in je druga sodba poznejša, je namreč prva izmed teh sodb rezultat postopka preveritve. Narava in cilj tega izjemnega postopka pa ji nujno dajeta posebno moč, ker lahko napačna uporaba prava Splošnega sodišča, ugotovljena v taki sodbi, pomeni tveganje za enotnost ali doslednost prava Unije. ( 44 )

70. V obravnavanem primeru to pomeni, „da razumnosti roka ni mogoče opredeliti s sklicevanjem na abstraktno določeno natančno zgornjo mejo, ampak jo je treba v vsaki posamezni zadevi presoditi na podlagi okoliščin zadeve“. ( 45 ) To pomeni, „da, kadar trajanje postopka ni določeno z določbo prava Unije, je treba ‚razumnost‘ roka […] presojati na podlagi vseh okoliščin posamezne zadeve, zlasti glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve in ravnanje zadevnih strank“. ( 46 )

71. Res je, da ta razlaga ne zagotavlja največje pravne varnosti. Vendar se mi zdi „rešitev v sili“, ( 47 ) ki je najbolj v skladu z delitvijo pristojnosti, ki mora prevladovati med zakonodajalcem Unije in sodišči. Natančna in dokončna določitev trajanja (ne)razumnega roka bi bila namreč bolj podobna določitvi zastaralnega roka. Tako pristojnost pa ima po mojem mnenju le zakonodajalec. ( 48 )

2. Presoja razumnega roka v izpodbijani sodbi

72. Če preučimo izpodbijano sodbo, moramo ugotoviti, da Splošno sodišče v njej navaja in uporablja ista načela. Splošno sodišče je namreč mnenja, „da se spoštovanje razumnega roka zahteva v vseh primerih, v katerih v primeru neobstoja veljavnih določb načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo preprečujeta institucijam Unije ravnanje brez časovne omejitve […], s poudarkom, da je [treba] razumnost roka […] presojati glede na posebne okoliščine vsake zadeve ter zlasti glede na pomen spora za zadevno osebo, zapletenost zadeve in ravnanje vpletenih strank“. ( 49 )

73. Poleg tega je v točki 83 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da nobena določba ne določa roka, v katerem je treba opomin vročiti, in to ne glede na datum nastanka razloga za zadevno terjatev.

74. Zato je, ne da bi napačno uporabilo pravo, iz teh ugotovitev v točki 84 izpodbijane sodbe sklepalo, da je treba „v obravnavani zadevi […] preveriti, ali je Parlament upošteval obveznosti na podlagi načela razumnega roka“.

75. To preverjanje pa ni nič več in nič manj kot analiza dejstev in dokazov, ki sta jih navedli stranki. Drugače povedano, gre za presojo dejstev.

76. Kot pa sem že poudaril, v skladu z ustaljeno sodno prakso iz členov 256 PDEU in 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja in da je zato le Splošno sodišče pristojno, da ugotavlja in presoja dejstva, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih trditev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene. Presoja dejstev ne pomeni, razen pri izkrivljanju dokaznega gradiva, predloženega Splošnemu sodišču, da je treba pravno vprašanje podrediti nadzoru Sodišča. ( 50 )

77. Domnevno izkrivljanje dejstev mora očitno izhajati iz listin v spisu, pri čemer pa ni treba opraviti nove presoje dejstev in dokazov. ( 51 )

78. Iz elementov, predloženih Sodišču, pa ne izhaja, da je v obravnavani zadevi prišlo do izkrivljanja. Tako izkrivljanje sicer nikakor ni zatrjevano, saj se je pritožnik skliceval le na kršitev razumnega roka in predlagal novo preučitev elementov presoje, kot sta finančni interes spora in zapletenost zadeve. ( 52 )

79. Če bi bil pristojen za presojo dejstev, seveda nedvomno ne bi enako presojal razumnosti roka, ki je predmet te zadeve. Kljub temu je Splošno sodišče lahko vseeno brez izkrivljanja dejstev, kot so razvidna iz spisa, ki mu je bil predložen, v točki 86 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je „Parlament po seznanitvi z informacijami, ki mu jih je francoski preiskovalni sodnik poslal septembra 2004, in po številnih izmenjavah s tožečo stranko ravnal z zahtevano skrbnostjo in v razumnem roku, ko je oktobra 2008 uradu OLAF poslal spis in izvedel postopek, ki se je končal s sprejetjem sklepa z dne 4. marca 2009“. Prav tako je lahko brez izkrivljanja dejstev priznalo, da je Parlament, „potem ko je OLAF avgusta 2009 začel preiskavo in mu je bilo poročilo tega urada poslano oktobra 2011 po končanem postopku preiskave, […] prav tako ravnal z zahtevano skrbnostjo in v razumnem roku, ko je izvedel postopek, ki se je končal s sprejetjem izpodbijanega sklepa“. ( 53 )

80. Nasprotno in čeprav pritožnik tega ni navedel v utemeljitev pritožbe, bi zaradi izčrpnosti dodal, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 88 izpodbijane sodbe menilo, „da lahko kršitev načela razumnega roka povzroči razglasitev ničnosti akta, v katerem je bil ta rok kršen, samo če je ta kršitev vplivala na naslovnikovo izvrševanje pravice do obrambe“.

81. S tem ko je Splošno sodišče zahtevalo vpliv na pritožnikovo pravico do obrambe, se je namreč „motilo o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz kršitve načela razumnega roka, kadar zakonodajalec Unije sprejme splošno določbo, ki institucijam Unije nalaga, da ravnajo v predpisanem roku“, ( 54 ) kakršna je člen 81 Uredbe št. 966/2012.

82. Kadar je zakonodajalec Unije dal takšno mnenje, je „ob upoštevanju zahtev po pravni varnosti in varstva zaupanja v pravo, na katerih temelji ta volja zakonodajalca, […] v obravnavanem primeru neupoštevna sodna praksa, na katero se je Splošno sodišče sklicevalo […], v skladu s katero kršitev načela razumnega roka lahko povzroči razglasitev ničnosti akta, samo če je ta kršitev vplivala na pravico do obrambe“. ( 55 )

83. Ker pa je bila ta obrazložitev Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi navedena zaradi dodatne pojasnitve, kritika te obrazložitve ne more povzročiti razveljavitve navedene sodbe. To še toliko bolj velja, ker je Splošno sodišče drugače kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), v obravnavani zadevi upravičeno zavrnilo kršitev načela razumnega roka, na katero bi se navedena ugotovitev nujno morala opirati.

VI – Predlog

84. Glede na navedeno menim, da četrti del četrtega pritožbenega razloga, ki ga pritožnik navaja v utemeljitev pritožbe, ni utemeljen in da zato ne more povzročiti razveljavitve izpodbijane sodbe.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Glej tudi predmet preveritve, kot je opredeljen v odločbi o preveritvi sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).

( 3 ) UL L 298, str. 1.

( 4 ) UL L 362, str. 1.

( 5 ) UL 2009, C 159, str. 1.

( 6 ) Točka 81 izpodbijane sodbe. Moj poudarek.

( 7 ) V zvezi z novejšo uporabo načela glej zlasti sodbe Francija/People's Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, točka 79), Nizozemska/Komisija (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, točka 51) in Wünsche Handelsgesellschaft International/Komisija (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, točka 72).

( 8 ) Sodba Nencini/Parlament (T‑431/10 in T‑560/10, EU:T:2013:290, točka 43).

( 9 ) Točka 92 pritožbe.

( 10 ) V zvezi s tem opredelitvami glej zlasti Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Glej tudi Schwarze, J., „Judicial Review of European Administrative Procedure“, Law and Contemporary Problems, zv. 68, št. 1, str. Od 85 do 105. Ta pisec razume sprejetje odločitve v razumnem roku v okviru pravice do obrambe (str. 92), hkrati pa meni, da je to splošno načelo prava Unije (str. 93). Vendar v zaključku procesna jamstva v upravnem postopku opredeljuje kot „temeljne pravice“ (str. 105). Generalna pravobranilka E. Sharpston je razumni rok v sklepnih predlogih v zadevi Gascogne Sack Deutschland/Komisija (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, točka 135) opredelila kot „temeljno pravico“. Vseeno naj navedem, da gre tu za pravico do pridobitve sodbe v razumnem roku.

( 11 ) Glej v tem smislu Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. izd., Oxford University Press, 2006, str. 412; Hofmann, H.C.H., Rowe, G. C. in Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, str. 196. Kot je dobro pojasnil generalni pravobranilec M. Szpunar v sklepnih predlogih v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), je treba pri uporabi razumnega roka „od primera do primera varovati pravno varnost posameznikov pri njihovih razmerjih z Unijo, če ni zakonitega roka“ (točka 98).

( 12 ) Glej člen 41 Listine in oddelek 2, naslovljen „Dobro upravljanje“, spodaj.

( 13 ) Glej sodbo Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi/Komisija (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, od C‑250/99 P do C‑252/99 P in C‑254/99 P, EU:C:2002:582). Sodišče je v točki 207 te sodbe potrdilo, da „kot je bilo navedeno v točki 179 te sodbe, se splošno načelo spoštovanja razumnega roka iz prava Skupnosti uporablja v okviru pravnega sredstva“. Sodišče pa je v točki 179 navedene sodbe potrdilo, da „[n]ačelo razumnega roka na področju konkurence velja za upravne postopke […]. V primeru tožbe velja tudi za sodni postopek pred sodiščem Skupnosti“ (moj poudarek). Sodišče je v točki 38 sodbe Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ugotovilo, da je v sodbi, ki je predmet pritožbe, „Splošno sodišče […] spomnilo, da obveznost upoštevanja razumnega roka pri izvajanju upravnih postopkov pomeni splošno načelo prava Unije, […] ki je poleg tega v členu 41(1) [Listine] določeno kot sestavni del pravice do dobrega upravljanja“. Sodišče ni kritiziralo teh preudarkov Splošnega sodišča.

( 14 ) Glej v tem smislu Lenaerts, K., in Van Nuffel, P., European Union Law, 3. izdaja, Sweet & Maxwell, 2011, št. od 22 do 36.

( 15 ) Moj poudarek.

( 16 ) V zvezi s temi oznakami in obsegom dobrega upravljanja v pravu Unije glej zlasti Azoulay, L. in Clément-Wilz, L., „La bonne administration“ v Auby, J.-B. in Dutheil de la Rochère, J., (s sodelovanjem Chevalier, E.), Traité de droit administratif européen, 2. izd., Bruylant, 2014, str. 671–697, posebej str. 672, 674 in 679.

( 17 ) Glede na naslov člena 41 Listine. Moj poudarek.

( 18 ) Člen 41(2) Listine. Moj poudarek.

( 19 ) UL 2007, C 303, str. 17.

( 20 ) Odločba o preveritvi sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, točka 15). Preveritev je bila utemeljena tudi zaradi učinka prekluzije, ki je bil na podlagi razlage Splošnega sodišča pripisan prekoračitvi roka za vložitev tožbe, ki ni določen v primarnem pravu ali sekundarni zakonodaji Unije (točka 16).

( 21 ) Točka 27 te sodbe.

( 22 ) Kadrovski predpisi za uradnike Evropske unije, ki so bili sprejeti z Uredbo Sveta (EGS, Euratom, ESPJ) št. 259/68 z dne 29. februarja 1968 o določitvi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti ter posebnih ukrepov, ki se začasno uporabljajo za uradnike Komisije (UL L 56, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 723/2004 z dne 22. marca 2004 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 2, str. 130).

( 23 ) Sodba Arango Jaramillo in drugi/EIB (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, točka 30).

( 24 ) Idem.

( 25 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB, (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 33).

( 26 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB, (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 28).

( 27 ) Ibidem (točka 29).

( 28 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točki 46 in 54 ter izrek sodbe).

( 29 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točka 48). Zadevni določbi v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), sta člen 73a Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 74), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1995/2006 z dne 13. decembra 2006 (UL L 390, str. 1), in člen 85b Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1605/2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 145), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES, Euratom) št. 478/2007 z dne 23. aprila 2007 (UL L 111, str. 3). Ti določbi sta se uporabljali tudi takrat, ko so bili plačani zneski, ki so predmet te zadeve. Ugotavljam, da sta bili ob sprejetju spornega sklepa upoštevni določbi nadomeščeni s členom 81 Uredbe št. 966/2012 in členom 93(1) Delegirane uredbe št. 1268/2012. Vendar sta ti novi določbi podobni zgoraj navedenima praviloma. Oboje namreč za terjatve, ki jih ima Unija do tretjih oseb, določajo petletni zastaralni rok, ki začne teči s potekom roka, ki je bil dolžniku sporočen v opominu.

( 30 ) Sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, točka 47).

( 31 ) Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točka 68).

( 32 ) Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točka 75).

( 33 ) Sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, točka 48).

( 34 ) Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točka 98).

( 35 ) Sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, točka 49). Moj poudarek.

( 36 ) Idem.

( 37 ) Sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, točka 49). Moj poudarek.

( 38 ) V skladu z ustaljeno sodno prakso iz členov 256 PDEU in 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije izhaja, da je pritožba omejena na pravna vprašanja in da je zato le Splošno sodišče pristojno, da ugotavlja in presoja dejstva, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih trditev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene. Presoja dejanskega stanja torej, razen pri izkrivljanju dokazov, predloženih Splošnemu sodišču, ni pravno vprašanje, ki bi bilo predmet nadzora Sodišča. Glej v tem smislu sodbi Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, točka 66) in YKK in drugi/Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, točka 44).

( 39 ) Glej točko 47 teh sklepnih predlogov.

( 40 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 45).

( 41 ) Točka 52 te preveritve sodbe.

( 42 ) Točka 54 te preveritve sodbe.

( 43 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 33).

( 44 ) Člena 62 in 62b Statuta Sodišča Evropske unije.

( 45 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 29). Zdi se, da se tudi doktrina sklada s tako razlago razumnega roka. Glej zlasti Kansa, L., „Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights“, European Law Journal, 2004, zv. 10, št. 3, str. 296–326, zlasti str. 314; Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. izd., Oxford University Press, 2006, str. 412; Hofmann, H.C.H., Rowe, G. C. in Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, str. 196.

( 46 ) Preveritev sodbe Arango Jaramillo in drugi/EIB (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, točka 28).

( 47 ) Izraz je izposojen iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točka 96).

( 48 ) Glej v tem smislu posebej upoštevne razmisleke v zvezi z obstojem pravne praznine v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, točke od 75 do 93). Glej tudi sodbo Imperial Chemical Industries/Komisija (48/69, EU:C:1972:70), v kateri je Sodišče izrecno navedlo, da je treba zastaralni rok sicer res določiti vnaprej, vendar „mora trajanje ter način uporabe zastaralnega roka opredeliti zakonodajalec Skupnosti“ (točka 48). Kolikor vem, je do edinega bistvenega odstopanja od tega pravila prišlo na področju državnih pomoči, ko je Sodišče razsodilo, da se mora Komisija, ker v predpisih ni določila roka, v dveh mesecih opredeliti do predloga pomoči, ki ji je bil priglašen (sodba Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, točka 4). Ta rok je bil nato formalno vključen v predpise, ki se uporabljajo.

( 49 ) Točka 82 izpodbijane sodbe.

( 50 ) Glej v tem smislu zlasti sodbi Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, točka 66) in YKK in drugi/Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, točka 44).

( 51 ) Glej v tem smislu zlasti sodbi Wunenburger/Komisija (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, točka 67) in YKK in drugi/Komisija (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, točka 44).

( 52 ) Točki 90 in 91 pritožbe.

( 53 ) Idem.

( 54 ) Sodba Nencini/Parlament (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, točka 51).

( 55 ) Ibidem (točka 54).