STALIŠČE GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeno 29. oktobra 2015 ( 1 )

Zadeva C‑455/15 PPU

P

proti

Q

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Varbergs tingsrätt (prvostopenjsko sodišče v Varbergu, Švedska))

„Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Načelo medsebojnega priznavanja sodnih odločb — Razlog za nepriznanje sodne odločbe o starševski odgovornosti — Člen 23(a) — Sodna odločba, ki je v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje — Člen 24 — Prepoved preverjanja pristojnosti sodišča države članice izvora“

I – Uvod

1. Sodišče je s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe z dne 25. avgusta 2015, ki ga je prejelo 28. avgusta 2015, pozvano, naj odloči o področju uporabe členov 23(a) in 24 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 ( 2 ).

2. Ta predlog je bil vložen v sporu med P in Q glede varstva in vzgoje ene od njunih dveh hčera.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Člen 2 Uredbe št. 2201/2003 z naslovom „Opredelitve“ določa: „V tej uredbi: […] 9. ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča; […]“

4. Člen 8 Uredbe št. 2201/2003 z naslovom „Splošna pristojnost“ določa: „1. Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek. 2. Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju členov 9, 10 in 12.“

5. Člen 15 te uredbe z naslovom „Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi“ določa: „1. Izjemoma lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za zadevo, če menijo, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve ali njenega dela in če je to v korist otroka: (a) prekinejo obravnavo zadeve ali njenega dela ter pozovejo stranke, naj začnejo postopek pri sodišču te druge države članice v skladu z odstavkom 4; ali (b) zaprosijo sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost v skladu z odstavkom 5. 2. Odstavek 1 se uporabi: (a) na pobudo stranke ali (b) po uradni dolžnosti ali (c) na podlagi zahteve sodišča druge države članice, s katero je otrok v skladu z odstavkom 3 posebej povezan. S prenosom po uradni dolžnosti ali na podlagi zahteve sodišča druge države članice se mora strinjati vsaj ena od strank. 3. Za otroka se šteje, da je posebej povezan z državo članico v smislu odstavka 1, če je: (a) otrok v njej pridobil običajno prebivališče, po tem ko se je začel postopek pred sodiščem iz odstavka 1, ali (b) v njej prejšnje običajno prebivališče otroka ali (c) otrok njen državljan ali (d) v njej običajno prebivališče nosilca starševske odgovornosti ali (e) v njej otrokovo premoženje in se zadeva tiče ukrepov za zaščito otroka, ki se nanašajo na upravljanje, ohranjanje in razpolaganje s tem premoženjem. 4. Sodišče države članice, ki je po vsebini pristojno, določi rok, v katerem je treba pred sodišči druge države članice začeti postopek v skladu z odstavkom 1. Če sodišča v tem roku ne začnejo postopka, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s členom od 8 do 14 sodišče, ki je začelo postopek. 5. Sodišča te druge države članice lahko, kadar je to zaradi posebnih okoliščin v korist otroka, sprejmejo pristojnost v šestih tednih od začetka postopka pred njimi v skladu z odstavkom 1(a) ali 1(b). V tem primeru sodišče, pred katerim se je po[s]topek najprej začel, odkloni pristojnost. V nasprotnem primeru sodišče, pred katerim se je po[s]topek najprej začel, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s členi od 8 do 14. 6. Sodišča za namene tega člena sodelujejo neposredno ali preko osrednjih organov, določenih v skladu s členom 53.“

6. Člen 20 navedene uredbe z naslovom „Začasni ukrepi in ukrepi zavarovanja“ določa: „1. Določbe te uredbe v nujnih primerih sodiščem države članice ne preprečujejo sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja glede v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice. 2. Ukrepi iz odstavka 1 se prenehajo uporabljati, ko sodišče v državi članici, ki je po vsebini pristojno na podlagi te uredbe, sprejme ukrepe, za katere meni, da so primerni.“

7. Člen 21(1) Uredbe št. 2201/2003 z naslovom „Priznanje sodne odločbe“ določa: „Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršenkoli poseben postopek.“

8. Člen 23 Uredbe št. 2201/2003 z naslovom „Razlogi za nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti“ določa: „Sodna odločba v zvezi s starševsko odgovornostjo se ne prizna: (a) če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, z upoštevanjem otrokovih koristi; […]“

9. Člen 24 te uredbe z naslovom „Prepoved preverjanja pristojnosti sodišča izvora“ določa: „Pristojnosti sodišča države članice izvora se ne sme preverjati. Preizkusa javnega reda iz členov […] in 23(a) ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti, določenih v členih od 3 do 14.“

10. Člen 26 navedene uredbe z naslovom „Izključitev preverjanja vsebine sodne odločbe“ določa: „Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.“

11. Člen 27 te uredbe z naslovom „Prekinitev postopka“ določa: „1. Sodišče države članice, v kateri se zahteva priznanje sodne odločbe, izdane v drugi državi članici, lahko prekine postopek, če je zoper sodno odločbo vloženo redno pravno sredstvo. […]“

B – Haaška konvencija iz leta 1980

12. Člen 13 Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok, sklenjene 25. oktobra 1980 v Haagu (v nadaljevanju: Haaška konvencija iz leta 1980), določa: „Sodnemu ali upravnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva, ne glede na določbe prejšnjega člena ni treba odrediti vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže: a) da v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, oseba, institucija ali drugo telo, ki skrbi za otrokovo osebnost, ni dejansko uveljavljalo pravice do skrbi zanj, ali da se je strinjalo ali pozneje pristalo, da se otrok odpelje ali zadrži; b) da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj. Prav tako lahko sodni ali upravni organ zavrne, da odredi otrokovo vrnitev, če ugotovi, da otrok nasprotuje vrnitvi in da je dopolnil tisto starost in je na taki stopnji zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje. Pri obravnavi okoliščin iz tega člena upoštevata sodni in upravni organ podatke o otrokovem socialnem poreklu, ki jih dobita od centralnega izvršilnega organa ali kakšnega drugega pristojnega organa države, v kateri je otrokovo stalno prebivališče.“

III – Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

13. P in Q imata dva otroka, V, rojenega leta 2000, in S, rojenega leta 2009.

14. Par sta postala leta 1997, njuno zakonsko zvezo pa je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju, Litva) končalo 6. februarja 2006 ( 3 ) in odločilo, da mora otrok V živeti pri materi, pravica do varstva in vzgoje pa je bila deljena.

15. Družina je leta 2005 zapustila Litvo in se nastanila na Švedskem, kjer so se leta 2006 starši in otrok vpisali v register prebivalstva. Otrok S se je rodil na Švedskem leta 2009. Oba otroka govorita švedsko, šolo sta obiskovala v Falkenbergu na Švedskem, od koder je večina ljudi, s katerimi sta se družila.

16. P je 27. novembra 2013 odkril, da so Q in otroka izginili. V stikih s socialno službo občine Falkenberg, ki je sprožila preiskavo, je Q trdila, da so bili ona in otroka žrtve kaznivih dejanj, ki jih je storil P. Zadevna dejanja so bila prijavljena policiji, Q in otroka pa so bili nameščeni v zatočišče. Nekaj mesecev pozneje je bila predhodna preiskava proti P ustavljena, vendar s prepovedjo stikov z otrokoma.

17. Q je 29. marca 2014 svoja otroka odpeljala v Litvo. Takrat sta si P in Q delila pravico do varstva in vzgoje obeh otrok ( 4 ), ki sta bila 31. marca 2014 vpisana v register prebivalstva občine Šilutė v Litvi.

18. Q je 8. aprila 2014 pri Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) vložila tožbo proti P, s katero je predlagala, naj to sodišče sprejme začasno odločbo v zvezi s prebivališčem in izključno pravico do varstva in vzgoje otroka S ( 5 ) ter odločbo o dodelitvi preživnine za oba otroka.

19. P je 11. aprila 2014 pri predložitvenem sodišču Varbergs tingsrätt (prvostopenjsko sodišče v Varbergu) vložil tožbo proti Q, s katero je predlagal, naj se mu začasno dodeli izključna pravica do varstva in vzgoje obeh otrok.

20. Istega dne je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) začasno odredilo, naj otrok S prebiva pri materi.

21. P je junija 2014 pri Utrikesdepartementet Kraljevine Švedske (ministrstvo za zunanje zadeve) vložil zahtevo za vrnitev otrok na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980.

22. P je 30. julija 2014 pri Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) vložil tožbo, s katero je med drugim predlagal, naj se mu dodeli izključna pravica do varstva in vzgoje otroka V ( 6 ). Ta tožba je bila združena s tožbo, ki jo je Q vložila 8. aprila 2014.

23. Q je 2. septembra 2014 vložila odgovor na tožbo P, v katerem je predlagala, naj se njegova tožba zavrne, in iz katerega je bilo razvidno, da se je otrok V zaradi post-travmatskega stresa zdravil v zdravstveni ustanovi v Klaipėdi (Litva) in da je v zdravniških poročilih navedeno, da se ta otrok negativno odziva na kakršne koli stike z očetom P.

24. P je 29. septembra 2014 temu sodišču predlagal, naj tožbe, ki jo je vložila Q in s katero predlaga, naj se ji dodeli pravica do varstva in vzgoje otroka S, ne obravnava, ker po njegovem mnenju to sodišče ni pristojno.

25. P je 1. avgusta 2014 pri Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni, Litva) vložil predlog za vrnitev otroka S v državo običajnega prebivališča, to je na Švedsko. Q je 18. avgusta 2014 pri istem sodišču vložila odgovor na ta predlog, v katerem je ugovarjala temu, da je bil odhod otroka S v Litvo nezakonit, poudarila nesprejemljivo obnašanje očeta do svojih mladoletnih otrok in predlagala, da se predlog P zavrne.

26. Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) je 4. septembra 2014 zavrnilo predlog za vrnitev otrok, ki ga je vložil P, Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) pa je 21. oktobra 2014 potrdilo to odločbo, ki je temeljila na členu 13 Haaške konvencije iz leta 1980.

27. Po tej odločbi je švedski osrednji organ, to je ministrstvo za zunanje zadeve ( 7 ), v skladu s členom 11(6) Uredbe št. 2201/2003 dokumente poslal predložitvenemu sodišču.

28. Predložitveno sodišče je 18. oktobra 2014 po ustnem postopku, ki je potekal brez Q, začasno odredilo, da ima P izključno pravico do varstva in vzgoje otroka S.

29. Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) je 18. februarja 2015 odredilo, naj otrok S živi pri Q in naj P plačuje preživnino za oba otroka (v nadaljevanju: sporna odločba). Iz te odločbe je razvidno, da je P odstopil od svojega predloga z dne 30. julija 2014 za dodelitev pravice do varstva in vzgoje otroka V.

30. Predložitveno sodišče meni, da njegova pristojnost temelji na členu 8(1) Uredbe št. 2201/2003, ker sta ob vložitvi tožb pri Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) 8. aprila 2014 in pri predložitvenem sodišču 11. aprila 2014 oba otroka imela običajno prebivališče na Švedskem v smislu te določbe.

31. P pred predložitvenim sodiščem trdi, da se sporne odločbe ne sme priznati, da bi lahko predložitveno sodišče še naprej odločalo o postopku. Po njegovem mnenju ta zavrnitev priznanja temelji na členu 23(a) Uredbe št. 2201/2003. P priznava, da je v skladu s členom 24 te uredbe praviloma prepovedano preverjati pristojnost sodišča države članice izvora. Vendar se po njegovem mnenju ta določba ne nanaša na člen 15 te uredbe, s katerim je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) utemeljilo svojo pristojnost. To sodišče naj bi kršilo to določbo, ker naj bi povsem neodvisno odločalo o dopustnosti tožbe.

32. P meni še, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) poleg tega sklepalo, da je, ker litovsko sodišče ni odredilo otrokove vrnitve na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, otrokovo običajno prebivališče zdaj v Litvi. To naj bi bilo v nasprotju s tem, kar je Sodišče navedlo v točki 44 sodbe Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400), in sicer da „se pristojnost sodišč države članice, v kateri je otrok običajno prebival neposredno pred premestitvijo, zaradi nezakonite ugrabitve otroka ne bi smela prenesti na sodišča države članice, v katero je bil odpeljan, tudi če bi po ugrabitvi pridobil običajno prebivališče v tej državi članici“.

33. Čeprav P priznava, da je treba določbe javnega reda razlagati ozko, trdi, da v primeru hude napake tujega sodišča obstaja neko polje proste presoje. Po njegovem mnenju je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) storilo takó hudo napako, ko je namerno ali nenamerno poleg člena 15 Uredbe št. 2201/2003 kršilo tudi temeljno načelo, v skladu s katerim imajo pri ugrabitvi otroka zadnjo besedo sodišča države, v kateri je otrok prebival pred nezakonito premestitvijo.

34. Q je pred predložitvenim sodiščem trdila, da člen 24 Uredbe št. 2201/2003 prepoveduje preverjanje pristojnosti sodišča države članice. Edina možnost za zavrnitev priznanja sporne odločbe naj bi bilo to, da je v nasprotju z javnim redom. Vendar Q meni, da ni tako, saj iz preiskave jasno izhaja, da P ne izpolnjuje ustrezno svojih očetovskih obveznosti, zato mora otrok S ostati pri materi. To naj bi bilo ugotovljeno v štirih različnih postopkih. Poleg tega naj bi otroka šolo obiskovala v Litvi in naj ne bi bilo tveganja za njuno zdravje ali razvoj. Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) in Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) naj bi razsodili, da je mati oba otroka zakonito pripeljala v Litvo. Predložitveno sodišče naj ne bi imelo nobenega razloga za dvom v presojo litovskih organov (med katerimi je služba za varstvo pravic otrok pri lokalni upravi okrožja Šilutė (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)) in litovskih sodišč.

35. Q dodaja, da je P do sprejetja sporne odločbe aktivno sodeloval v postopkih pred litovskimi sodišči in imel na voljo vsa možna pravna sredstva zoper sprejete odločbe. Poleg tega naj bi na lastno pobudo umaknil predlog, naj otrok V prebiva pri njem, in s tem sprejel, da ta otrok živi z materjo v Litvi. Zato naj bi P, s tem ko je zahteval pravico do varstva in vzgoje otroka S, kršil pravice in zakonite interese obeh otrok.

36. V teh okoliščinah je Varbergs tingsrätt (prvostopenjsko sodišče v Varbergu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

IV – Nujni postopek in postopek pred Sodiščem

37. Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena 107 Poslovnika Sodišča. Ta predlog je ob sklicevanju na sodbo Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810) obrazložilo s trditvijo, da od tega, kar imenuje ugrabitev zadevnega otroka 29. marca 2014, P ni več imel priložnosti za srečanje z njim. Kakršno koli podaljševanje postopka bi bilo v nasprotju z interesom otroka in bi škodilo njegovemu odnosu z očetom. Za preprečitev nadaljnje pravne negotovosti bi moralo Sodišče hitro posredovati, da bi se lahko spor dokončno rešil.

38. Četrti senat Sodišča je 9. maja 2015 po moji opredelitvi ugodil predlogu predložitvenega sodišča, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku. Poleg tega je ta senat na podlagi člena 109(3) Poslovnika pozval Republiko Litvo, naj pisno predloži vsa koristna pojasnila v zvezi s to zadevo. Četrti senat Sodišča je pozval tudi stranki iz postopka v glavni stvari, Kraljevino Švedsko in Republiko Litvo, naj, če je le mogoče, pisno, sicer pa na obravnavi odgovorita na nekaj vprašanj.

39. P, Kraljevina Švedska ( 8 ), Republika Litva in Evropska komisija so predložile pisna stališča. P, Q, Kraljevina Španija, Republika Litva in Komisija so na obravnavi 27. oktobra 2015 predstavili ustna stališča.

V – Vprašanje za predhodno odločanje

A – Stališča strank

40. P poudarja, da je posebnost zadeve v glavni stvari v tem, da je bila sporna odločba o pravici do varstva in vzgoje otroka S izdana po odločbi, da se otrok ne vrne, vendar preden bi sodišče države članice izvora lahko odločilo, ali se otrok mora vrniti ali ne.

41. Meni, da to, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) kršilo načela, na katerih temelji sistem, ki se uporablja za nezakonite ugrabitve, in da se je izreklo za pristojno, kljub temu da je vprašanje, ali se mora otrok vrniti ali ne, obravnavalo sodišče države članice izvora, upravičuje nepriznanje sporne odločbe. P ponovno navaja odlomek iz sodbe Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 44), na katerega se je skliceval pred predložitvenim sodiščem ( 9 ).

42. P meni, da Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) v sporni odločbi ni jasno navedlo, na katerih elementih temelji njegova pristojnost. Po njegovem mnenju je to sodišče svojo pristojnost utemeljilo na splošnem sklepanju, ki se nanaša na korist otroka, ali alternativno na popolnoma napačni razlagi člena 15 Uredbe št. 2201/2003. Opozarja, da „je v členu 24, ki določa, da preizkusa javnega reda ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti, navedeno sklicevanje na člene od 3 do 14. Konec koncev se zadevni ugovor ne nanaša na presojo litovskega sodišča o tem, kako je treba uporabiti enega od teh členov, ampak na to, da se je avtonomno in v nasprotju z obveznostjo, da pridobi privoljenje [predložitvenega sodišča], ali alternativno ob popolnem neupoštevanju pravil, določenih v Uredbi št. 2201/2003, izreklo za pristojno na podlagi člena 15.“

43. P meni, da je načelo, v skladu s katerim mora o vprašanjih glede varstva in vzgoje ter morebitne vrnitve otroka dokončno odločiti sodišče države članice izvora otroka, bistveno za pravila v zvezi z nezakonito ugrabitvijo, določena v Uredbi št. 2201/2003. Meni, da bi, če v takem primeru ne bi bilo mogoče zavrniti priznanja sporne odločbe, zlahka odstopili od samih načel, na katerih temelji sistem, ki se uporablja za nezakonite ugrabitve otrok, iz Uredbe št. 2201/2003.

44. Republika Litva meni, da je treba na podlagi člena 21 Uredbe št. 2201/2003 sporno odločbo na Švedskem priznati. Navaja, da je v členu 23 te uredbe določen izčrpen seznam razlogov za nepriznanje sodne odločbe v zvezi z roditeljsko pravico. Po mnenju Republike Litve je eden od teh razlogov očitno nasprotje z javnim redom v državi, v kateri se zahteva priznanje, ki ga je treba v skladu s tem členom 23 razlagati ob upoštevanju otrokovih koristi. Kljub temu dodaja, da se v skladu s členom 24 Uredbe št. 2201/2003 za preverjanje pristojnosti sodišč države članice izvora, v tem primeru litovskih sodišč, ni mogoče opreti na določilo o javnem redu. Poleg tega člen 26 te uredbe določa, da pod nobenimi pogoji ni dovoljeno preverjati sodne odločbe glede vsebine.

45. Ne glede na navedeno Republika Litva trdi, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) v sporni odločbi po eni strani upoštevalo odločbo, da se otroka ne vrneta, ki jo je sprejelo Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni), in sklep, ki ga je izdalo Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi), ter po drugi strani besedilo člena 15(3) Uredbe št. 2201/2003, „ki določa, da se za otroka šteje, da je posebej povezan z državo članico […], če je otrok njen državljan (oba otroka sta državljana Republike Litve)“.

46. V zvezi z odločbo, da se otrok ne vrne, Republika Litva poudarja, da sta Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) in Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) ugotovili, da ni bilo neupravičene premestitve otroka S.

47. Zato Republika Litva meni, da se je glede na to, da je bil otrok zakonito premeščen, da je od takrat minilo skoraj eno leto, da otroka hodita v šolo in da obstajajo drugi znaki integracije, „[Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju)] pravilno in upravičeno oprlo na te okoliščine, ko je prevzelo pristojnost in s tem odločilo, da je [naj]primern[ejše] sodišče za obravnavanje zadeve“.

48. Republika Litva navaja tudi, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) vsebini določb člena 15 Uredbe št. 2201/2003 posvetilo pozornost le toliko, kolikor to določa eno od meril za opredelitev najprimernejšega sodišča za obravnavanje zadeve, ter se izreklo za pristojno šele potem, ko je ugotovilo, da je otrok zakonito odšel s Švedske, in se opredelilo za sodišče v kraju otrokovega običajnega prebivališča, ki je pristojno v smislu člena 8 Uredbe št. 2201/2003.

49. Kraljevina Španija je na obravnavi 27. oktobra 2015 opozorila, da čeprav kršitev pravila o pristojnosti v skladu s členoma 23(a) in 24 Uredbe št. 2201/2003 sama po sebi ne zadošča za nepriznanje sodne odločbe, pa je možno, da se sodna odločba ne prizna, če gre za očitno kršitev pravil o pristojnosti in če je to nepriznanje v korist otroka.

50. Komisija meni, da je treba pojem „javni red“ razlagati ozko, saj predstavlja oviro za uresničevanje enega temeljnih ciljev uredbe, to je prostega pretoka sodb, zato se je nanj mogoče sklicevati le izjemoma ( 10 ). Poleg tega po mnenju Komisije na podlagi člena 23(a) Uredbe št. 2201/2003 ni mogoče zavrniti priznanja sodne odločbe samo zato, ker je odločba očitno v nasprotju s pravnim redom, saj je treba pri uporabi te določbe upoštevati tudi otrokovo korist.

51. Komisija dodaja, da je v členu 24 Uredbe št. 2201/2003 jasno navedeno, da preizkusa javnega reda iz člena 23(a) te uredbe ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti, določenih v njenih členih od 3 do 14. Zato meni, da ta uredba izključuje vsakršno preverjanje pristojnosti sodišča države članice izvora. Komisija meni, da v členu 24 te uredbe člen 15 ni naveden, ker to ni potrebno, saj je splošno načelo popolna odsotnost kakršnega koli preverjanja pristojnosti sodišča države članice izvora.

52. Komisija meni, da čeprav država članica, v kateri se zahteva priznanje, nima pravice preverjati pristojnosti sodišča države članice izvora, pa lahko kljub temu opravi splošno preverjanje z vidika javnega reda.

53. Komisija navaja, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) odločilo, da sta otroka pridobila običajno prebivališče v Litvi po odločbi, da se ne vrneta. Meni, da je to stališče sporno, ker v skladu s sodbo Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 44) dejstvo, da država članica zavrača vrnitev otrok, ne more povzročiti, da se pristojnost prenese na njena sodišča.

54. Komisija prav tako meni, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) tudi ob predpostavki, da imata otroka običajno prebivališče v Litvi, svojo pristojnost utemeljilo na členu 15 Uredbe št. 2201/2003. Po mnenju Komisije takega ravnanja ni lahko razumeti. Komisija opozarja, da bi moralo litovsko sodišče, če bi resnično menilo, da imata otroka običajno prebivališče v Litvi, svojo pristojnost utemeljiti na členu 8 Uredbe št. 2201/2003. Poleg tega to sodišče s tem, ko je uporabilo člen 15 Uredbe št. 2201/2003, ni ne spoštovalo pogojev iz tega člena ne uporabilo postopka, ki ga ta določa.

55. Po mnenju Komisije je eno temeljnih načel v evropskem območju pravice, tudi na Švedskem in v Litvi, medsebojno zaupanje, ki temelji na lojalnem sodelovanju med sodišči. Meni, da očitno nespoštovanje in zloraba pravil v evropskem območju pravice lahko pomenita kršitev pravnega pravila, ki v pravnem redu Unije in s tem v švedskem pravnem redu velja za temeljno pravilo.

56. Komisija meni še, da je treba upoštevati tudi okoliščino, da bi P v državi članici izvora lahko vložil pritožbo zoper sporno odločbo in da bi to možnost moral izkoristiti. Meni, da je tako ravnanje skladno s splošnim načelom Uredbe št. 2201/2003, v skladu s katerim je treba kakršno koli napačno uporabo pravil izpodbijati pred sodišči države članice izvora. Nazadnje Komisija spomni, da je treba preveriti, ali je to, da se uporabi določilo o javnem redu za zavrnitev priznanja sodne odločbe, v otrokovo korist ali ne.

57. Po mnenju Komisije mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali je v obravnavanem primeru kršitev prava Unije napaka, ki bi jo bilo mogoče primerno odpraviti s pravnimi sredstvi, ki so na voljo v državi članici izvora (v povezavi s pravnimi sredstvi iz Uredbe št. 2201/2003), ali očitna kršitev in zloraba pravil te uredbe, ki pomeni kršitev načel medsebojnega zaupanja in lojalnega sodelovanja, zapisanih v pravu Unije.

B – Uvodne ugotovitve

58. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali lahko ne glede na prepoved preverjanja pristojnosti sodišča države članice izvora, določeno v členu 24 Uredbe št. 2201/2003, na podlagi člena 23(a) te uredbe zavrne priznanje sporne odločbe, s katero je bilo odrejeno, naj otrok živi pri materi ( 11 ).

59. Najprej, treba je poudariti, da se zdi, da se predložitveno sodišče s tem, ko se v vprašanju za predhodno odločanje sklicuje na člen 24 Uredbe št. 2201/2003, sprašuje samo o možnosti, da sporne odločbe ne prizna, ker je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) kršilo pravila o dodelitvi pristojnosti.

60. Nato, čeprav se vprašanje za predhodno odločanje nanaša na člen 23(a) Uredbe št. 2201/2003, ki določa, da se sodna odločba v zvezi s starševsko odgovornostjo ne prizna, če je njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom, pa predložitveno sodišče sploh ni navedlo, kako bi bilo priznanje sporne odločbe v nesprejemljivem nasprotju z javnim redom države članice, v kateri se zahteva priznanje, ali Evropske unije.

61. Domnevno kršitev javnega reda namreč pred tem sodiščem zatrjuje samo P; te trditve so povzete v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ( 12 ). V zvezi s tem je P pred predložitvenim sodiščem trdil, da je priznanje sporne odločbe očitno v nasprotju z javnim redom, ker je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) storilo hudo napako, ko je namerno ali nenamerno po eni strani kršilo člen 15 Uredbe št. 2201/2003 ter po drugi strani postopek za vrnitev iz te uredbe, zlasti temeljno načelo, v skladu s katerim imajo pri ugrabitvi otroka zadnjo besedo sodišča države, v kateri je otrok prebival pred nezakonito premestitvijo, na podlagi člena 11(8) navedene uredbe ( 13 ).

62. V tem stališču bom ta problema obravnaval enega za drugim.

C – Domnevna kršitev pravil o pristojnosti, določenih z Uredbo št. 2201/2003, in izjema javnega reda iz člena 23(a) te uredbe

63. P trdi, da v sporni odločbi ni jasno navedeno, na katerih elementih Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) utemeljuje svojo pristojnost. Meni tudi, da bi sporna odločba lahko štela za začasno odločbo na podlagi člena 20 Uredbe št. 2201/2003, tako da v skladu s sodbo Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) ne bi učinkovala zunaj litovskega ozemlja.

64. Sodišče je v točkah od 76 do 78 sodbe Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) presodilo, da vsaka odločba, iz katere ne izhaja, da je bila sprejeta v skladu s pravili o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003, spada na področje uporabe člena 20 te uredbe, če izpolnjuje pogoje iz te določbe. V zvezi s tem je Sodišče v točki 83 te sodbe razsodilo, da se sistem priznavanja in izvrševanja, določen v Uredbi št. 2201/2003, ne uporablja za ukrepe iz člena 20 te uredbe.

65. Menim, da te sodne prakse ni mogoče uporabiti v okoliščinah, ki se obravnavajo v zadevi v glavni stvari.

66. V nasprotju s tem, kar trdi P ( 14 ), je iz sporne odločbe namreč razvidno, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) svojo pristojnost utemeljilo na pravilih o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003. V zvezi s tem so v sporni odločbi navedeni ne le člen 15 ( 15 ) Uredbe št. 2201/2003, ampak tudi ( 16 ) člena 8 in 9 te uredbe ( 17 ).

67. Ker sporna odločba vsebuje dovolj elementov, ki potrjujejo, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) svojo pristojnost oprlo na pravila iz Uredbe št. 2201/2003, iz tega sledi, da ta odločba ni začasna odločba v smislu člena 20 te uredbe in da jo mora ( 18 ) predložitveno sodišče priznati v skladu z načelom medsebojnega ( 19 ) priznavanja sodnih odločb, določenim v členu 21(1) navedene uredbe, razen če se uporabi eden od razlogov za nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti iz člena 23 te uredbe ( 20 ).

68. Ob upoštevanju ciljev Uredbe št. 2201/2003, ki sem jih navedel, in besedila člena 23(a) navedene uredbe, ki določa, da se sodna odločba ne prizna, če bi bilo njeno priznanje „v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, z upoštevanjem otrokovih koristi“, menim, da se določilo o javnem redu iz člena 23(a) te uredbe lahko uporablja le izjemoma ( 21 ). Ker ta razlog odstopa od načela priznavanja sodnih odločb na podlagi medsebojnega zaupanja in lahko tako ovira uresničevanje enega temeljnih ciljev Uredbe št. 2201/2003 ( 22 ), ga je namreč treba razlagati ozko ( 23 ).

69. Treba je dodati, da poleg tega, da ima izjema, določena v členu 23(a) Uredbe št. 2201/2003, zelo omejeno področje uporabe, prvi stavek člena 24 te uredbe potrjuje, da sodišča drugih držav članic ne smejo preverjati odločitve, ki jo je prvo sodišče sprejelo o svoji pristojnosti. To temeljno načelo ( 24 ) je podkrepljeno s pojasnilom v drugem stavku te določbe, v skladu s katerim „[p]reizkusa javnega reda iz člen[a] […] 23(a) ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti, določenih v členih od 3 do 14“.

70. Dejstvo, da v členu 24 Uredbe št. 2201/2003 ni sklicevanja na člen 15 te uredbe, ne more zmanjšati področja uporabe temeljnega načela, zapisanega v omenjenem členu 24, v skladu s katerim javnega reda države, v kateri se zahteva priznanje, ni mogoče uveljavljati kot oviro za priznanje ali izvršitev sodne odločbe, ki je bila izdana v drugi državi članici, samo zato, ker naj sodišče države članice izvora ne bi spoštovalo pravil o pristojnosti ( 25 ).

71. Naj v zvezi s tem poudarim, da tega temeljnega načela, ki temelji na medsebojnem zaupanju in zagotavlja prost pretok sodb v Uniji, ni mogoče izpodbijati na podlagi teže zatrjevane kršitve pravil o pristojnosti.

72. Iz tega sledi, da tudi če bi se izkazalo, da Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) ni spoštovalo pravil o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003 ali določb člena 15 te uredbe, kot trdita P in Komisija ( 26 ) (quod non po mojem mnenju), taka ugotovitev ne bi mogla povzročiti ali omogočiti, da predložitveno sodišče ne prizna sporne odločbe.

73. Poleg tega člen 26 Uredbe št. 2201/2003 določa, da pod nobenim pogojem tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine ( 27 ). Iz tega sledi, da sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, ne more zavrniti priznanja sodne odločbe, ki jo je izdala druga država članica, le zato, ker meni, da je bilo v tej sodni odločbi nacionalno pravo ali pravo Unije napačno uporabljeno, saj bi bil sicer spodkopan cilj Uredbe št. 2201/2003 ( 28 ).

74. Ravno nasprotno, treba je šteti, da v takih primerih sistem pravnih sredstev v vsaki državi članici, skupaj z mehanizmom predloga za sprejetje predhodne odločbe iz člena 267 PDEU, daje posameznikom zadostno jamstvo ( 29 ).

75. Republika Litva je na obravnavi 27. oktobra 2015 potrdila, da je bilo zoper sporno odločbo mogoče vložiti pritožbo in zahtevati morebitno revizijo. P pa je na tej obravnavi potrdil, da pri litovskih sodiščih ni vložil pritožbe zoper sporno odločbo. P torej ni uporabil pravnih sredstev, ki jih je imel na voljo po litovskem pravu, kljub aktivnemu sodelovanju v več postopkih v zvezi s starševsko odgovornostjo in vrnitvijo njegovih otrok ( 30 ), ki so potekali pred litovskimi sodišči. Torej ni izkoristil priložnosti, da bi izpodbijal pristojnost Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) za sprejetje sporne odločbe.

76. Glede na navedeno menim, da se na podlagi členov 23(a) in 24 Uredbe št. 2201/2003 ni mogoče sklicevati na javni red države, v kateri se zahteva priznanje, z namenom nasprotovanja priznanju ali izvršitvi sodne odločbe, ki je bila izdana v drugi državi članici, samo zato, ker naj sodišče države članice izvora ne bi spoštovalo pravil o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003.

77. Naj dodam, da tudi če bi bilo na podlagi člena 23(a) Uredbe št. 2201/2003 možno sklicevanje na javni red države članice, v kateri se zahteva priznanje, ni bila navedena nobena trditev, razen neuspešne trditve o domnevni kršitvi pravil o pristojnosti, določenih s to uredbo, ki sem jo ravnokar zavrnil, ki bi dokazovala, kako je bil kršen ta javni red.

D – Člen 11 Uredbe št. 2201/2003 in postopek za vrnitev

78. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe in besedila vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je razvidno, da se predmet spora ( 31 ) pred tem sodiščem nanaša izključno na pravico do varstva in vzgoje enega od otrok, kot je določena v členu 2, točka 9, Uredbe št. 2201/2003.

79. P ( 32 ), Kraljevina Švedska in Republika Litva so v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča navedli, da se predmet spora v zadevi v glavni stvari in predmet spora pred Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju), v katerem je bila izrečena sporna odločba, ujemata. Q je na obravnavi 27. oktobra 2015 ( 33 ) to stališče potrdila.

80. Naj kljub temu poudarim, da je Kraljevina Švedska v pisnih stališčih opozorila, da „so bili dokumenti, potem ko je Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) 21. oktobra 2014 zavrnilo zahtevek za vrnitev otrok, v skladu s členom 11(6) Uredbe [št. 2201/2003] poslani Varbergs tingsrätt (prvostopenjsko sodišče v Varbergu) preko švedskega osrednjega organa, to je ministrstva za zunanje zadeve. P je predlagal, da se njegov zahtevek vključi v zadevo, ki poteka, v zvezi s pravico do varstva in vzgoje. V skladu s členom 11(8) Uredbe [št. 2201/2003] ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi [navedene] uredbe pristojno sodišče, izvršljiva, da bi se zagotovila vrnitev otroka“.

81. Zato menim, da ni mogoče z gotovostjo ugotoviti, ali je bil pri predložitvenem sodišču dejansko vložen zahtevek za vrnitev na podlagi člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003.

82. Naj dodam, da če je P resnično navajal nezakonito ugrabitev otroka ( 34 ), je iz 4. strani sporne odločbe razvidno, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) menilo, da je bila zadevna premestitev v Litvo zakonita. Poleg tega je Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) navedlo, da je Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) „poudarilo, da je imel P, ko je bil otrok S premeščen, prepoved približevanja [Q] in hčerkama ter vzpostavljanja stikov z njimi, njihova identiteta in kraj prebivališča pa so bili tajni, kar v bistvu pomeni, da je bila njegova pravica do varstva in vzgoje omejena. Zaradi teh elementov je [Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni)] ugotovilo, da ni podlage za ugotovitev nezakonite premestitve [otroka S] v smislu Haaške konvencije iz leta 1980 in Uredbe (ES) št. 2201/2003“. Če pa sta bila premestitev in glede na okoliščine zadržanje otroka S v Litvi zakonita, se točka 44 sodbe Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) ne uporabi ( 35 ).

83. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno tudi, da po sklepu Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) z dne 4. septembra 2014 – s katerim je bil zavrnjen zahtevek za vrnitev otroka, ki ga je vložil P – ki je bil potrjen s sklepom Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) z dne 21. oktobra 2014 ( 36 ), in ne glede na to, da je bila 28. novembra 2014 kopija teh sklepov, da se otrok ne vrne, v skladu s členom 11(6) Uredbe št. 2201/2003 poslana predložitvenemu sodišču, ni bila sprejeta nobena kasnejša sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka, na podlagi člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003 ( 37 ). Kraljevina Švedska je v pisnih stališčih namreč navedla, da „vprašanje ostaja odprto pred švedskim osrednjim organom“.

84. V zvezi s tem je treba poudariti, da tožba, ki se nanaša na meritorno odločanje o starševski odgovornosti, nima enakega predmeta niti enake podlage kot zahtevek, katerega predmet je vrnitev otroka, ki je bil premeščen ali neupravičeno zadržan v drugi državi članici, v državo članico izvora ( 38 ).

85. Sodišče je odločilo, da je izvršljivost odločbe na podlagi člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003, s katero se odreja vrnitev otroka in ki sledi odločbi, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 11(6) Uredbe št. 2201/2003 procesno samostojna, čeprav je neločljivo povezana z drugimi zadevami, ki jih ureja Uredba št. 2201/2003, zlasti s pravico do varstva in vzgoje, in sicer zato, da se ne odlaša z vrnitvijo otroka, ki je bil nezakonito premeščen ( 39 ).

86. Ob upoštevanju navedenega, glede na besedilo vprašanja za predhodno odločanje, različne cilje odločb o varstvu in vzgoji otrok in odločb o vrnitvi ter popolno odsotnost informacij v spisu Sodišča o tem, da bi švedsko sodišče sprejelo morebitno odločbo o vrnitvi na podlagi člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003 ( 40 ) – kljub temu da je od odločbe Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi), da se otroka ne vrneta, z dne 21. oktobra 2014 minilo več mesecev ( 41 ) – ali o začetku postopka o tej stvari pred tem sodiščem, menim, da stališča P o postopku za vrnitev niso upoštevna za odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.

VI – Predlog

87. Na podlagi navedenih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Varbergs tingsrätt (prvostopenjsko sodišče v Varbergu), odgovori: Člena 23(a) in 24 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da javnega reda države, v kateri se zahteva priznanje, ni mogoče uveljavljati kot oviro za priznanje ali izvršitev sodne odločbe, ki je bila izdana v drugi državi članici, samo zato, ker naj sodišče države članice izvora ne bi spoštovalo pravil o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243.

( 3 ) Iz odločbe z dne 18. februarja 2015 Šilutes rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) izhaja, da je bila zakonska zveza P in Q končana 9. marca 2006 (glej točko 29 tega stališča).

( 4 ) Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, kar mora preveriti predložitveno sodišče, da je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) določilo, da je prebivališče otroka V na stalnem prebivališču Q.

( 5 ) Q je predlagala, naj se prebivališče otroka S določi na njenem stalnem prebivališču.

( 6 ) P je predlagal, naj se prebivališče otroka V določi na njegovem stalnem prebivališču.

( 7 ) Glej člen 53 Uredbe št. 2201/2003.

( 8 ) Naj pojasnim, da so bila stališča Kraljevine Švedske omejena na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče.

( 9 ) Glej točko 32 tega stališča.

( 10 ) – Glej po analogiji sodbe Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, točka 20); Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, točka 21) in Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, točka 26).

( 11 ) Naj v zvezi s tem navedem, da v skladu s členom 2, točka 9, Uredbe št. 2201/2003 pravica do varstva in vzgoje vključuje pravico določitve kraja otrokovega prebivališča. Glej tudi sodbo C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, točka 63).

( 12 ) Glej točki 32 in 33 tega stališča.

( 13 ) Treba je poudariti, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni nobenega sklicevanja na švedski javni red. Izpodbijajo se namreč samo določbe prava Unije, to sta člen 15 Uredbe št. 2201/2003 in postopek za vrnitev, določen v tej uredbi in zlasti v členu 11(8). Čeprav se člen 23(a) Uredbe št. 2201/2003 nanaša samo na „javni red v državi članici, v kateri se zahteva priznanje“, menim, da se ta določba uporablja tudi, kadar je priznanje sodne odločbe očitno v nasprotju z javnim redom Unije. Glej v tem smislu sodbo Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, točka 48).

( 14 ) Glej točko 42 tega stališča.

( 15 ) Obstaja več razlag za sklicevanje na člen 15 Uredbe št. 2201/2003 v sporni odločbi. Bodisi je Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) preprosto povzelo določbe, ki so jih stranke navedle v ustnih navedbah, kot trdi Republika Litva, bodisi je menilo, da prenos zadeve na švedsko sodišče ni v otrokovo korist.

( 16 ) Glej stališča Republike Litve (točka 48 tega stališča).

( 17 ) Menim, da čeprav predložitveno sodišče na podlagi člena 24 Uredbe št. 2201/2003 ne sme preverjati presoje Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) glede pristojnosti, je za načelo medsebojnega zaupanja značilno, da sodišče države članice, ki prejme zahtevek s področja starševske odgovornosti, preveri svojo pristojnost glede na člene od 8 do 14 Uredbe št. 2201/2003 in da iz odločbe, ki jo to sodišče sprejme, jasno izhaja, da se je nameravalo podrediti pravilom pristojnosti, ki se neposredno uporabljajo in so določena v tej uredbi, ali da je odločalo v skladu z njimi. Ustrezno temu pa, kakor je določeno v členu 24 te uredbe, sodišča drugih držav članic ne smejo preverjati odločitve, ki jo je prvo sodišče sprejelo o svoji pristojnosti. Ta prepoved ne vpliva na možnost sodišča, ki mu je bila predložena odločba, ki ne vsebuje elementov, ki bi nedvomno potrjevali pristojnost za meritorno odločanje sodišča države članice izvora, da preveri, če iz te odločbe izhaja, da je to sodišče nameravalo svojo pristojnost opreti na določbo iz navedene uredbe. Tako preverjanje namreč ni preverjanje pristojnosti sodišča države članice izvora, temveč le ugotavljanje temelja, na katerega je sodišče oprlo svojo pristojnost. Glej v tem smislu sodbo Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, točke od 73 do 75).

( 18 ) Brez poseganja v določbe poglavja III, oddelek 4, Uredbe št. 2201/2003, ki se nanaša na izvršljivost nekaterih sodnih odločb, vključno z nekaterimi sodnimi odločbami o vrnitvi otroka (glej člen 21(3)). V točki 65 sodbe Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) je Sodišče presodilo, da je „[n]amen pridržka iz člena 21(3) [te] uredbe, izraženega z uporabo besed ‚brez poseganja v oddelek 4‘ […] pojasniti, da možnost, ki jo ta določba daje vsaki zainteresirani stranki, da predlaga, naj se sprejme odločba o priznanju ali nepriznanju odločbe, izdane v državi članici, ne izključuje možnosti – ob izpolnjenih pogojih – da se uporabi sistem, predviden v členih 11(8), 40 in 42 [navedene] uredbe, za primer vrnitve otroka, ki sledi odločbi, da se otrok ne vrne, ker ima ta sistem prednost pred sistemom iz oddelka 1 in 2 tega poglavja III“.

( 19 ) Iz uvodne izjave 2 Uredbe št. 2201/2003 je razvidno, da je načelo medsebojnega priznavanja sodnih odločb temelj za oblikovanje resničnega pravosodnega prostora. V skladu z uvodno izjavo 21 te uredbe mora to priznavanje temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja. Sodba Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, točki 70 in 71). Glej po analogiji sodbo Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, točka 40). Kot je Sodišče spomnilo v sodbi Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, točka 72 in navedena sodna praksa), je to medsebojno zaupanje omogočilo vzpostavitev zavezujoče ureditve pristojnosti, ki jo morajo spoštovati vsa sodišča, za katera velja Uredba št. 2201/2003; s takim medsebojnim zaupanjem pa je povezana odpoved držav članic njihovim notranjim predpisom o priznavanju in izvrševanju v korist poenostavljenega mehanizma priznavanja in izvrševanja odločb, sprejetih v postopkih s področja starševske odgovornosti.

( 20 ) Sodišče je v sodbi Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 50) spomnilo, da je treba v skladu z načelom medsebojnega zaupanja razloge za nepriznanje omejiti na kar najmanjši obseg. Glej tudi sodbo Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točka 40). Razlogi za nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti, na katere se je mogoče sklicevati, so izrecno in izčrpno našteti v členu 23 Uredbe št. 2201/2003. Glej v tem smislu sodbo C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 104).

( 21 ) Glej po analogiji sodbo Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, točka 41 in navedena sodna praksa), ki se nanaša na člen 34(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42), ki je zelo podoben členu 23(a) Uredbe št. 2201/2003. Zato menim, da je sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 34(1) Uredbe št. 44/2001 mogoče prenesti na razlago člena 23(a) Uredbe št. 2201/2003, pod pogojem, da se v skladu s to določbo vedno upoštevajo otrokove koristi. Glej tudi člen 45 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL L 351, str. 1), ki se uporablja od 10. januarja 2015. Naj navedem, da je Sodišče v točki 44 te sodbe presodilo, da je „[u]poraba določila o javnem redu iz člena 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001 […] upravičena le v primeru, da bi bil s priznanjem ali izvršitvijo sodne odločbe, ki je bila izdana v drugi državi članici, nesprejemljivo kršen pravni red države, v kateri se zahteva priznanje, ker bi ta odločba posegala v eno od temeljnih načel. Da se zagotovi spoštovanje prepovedi vsebinskega preverjanja sodne odločbe, izdane v drugi državi članici, mora poseg pomeniti očitno kršitev pravnega pravila, ki se v pravnem redu države, v kateri se zahteva priznanje, šteje za bistveno ali očitno kršitev pravice, ki je v tem pravnem redu priznana kot temeljna“.

( 22 ) Glej po analogiji sodbi Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, točki 19 in 21) in Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, točka 26), ki se nanašata na razlago člena 27, točka 1, Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska (UL L 304, str. 1 in spremenjeno besedilo, str. 77) ter Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Helenske republike (UL L 388, str. 1, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija). Člen 27, točka 1, Bruseljske konvencije namreč določa, da se „[s]odna odločba […] ne prizna […] če bi bilo njeno priznanje v nasprotju z javnim redom v državi, v kateri se zahteva priznanje“. (Moj poudarek.) Ugotavljam, da je sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 27, točka 1, Bruseljske konvencije, čeprav ta v nasprotju s členom 23(a) Uredbe št. 2201/2003 in členom 34(1) Uredbe št. 44/2001 ne vsebuje besede „očitno“ (kar še podkrepi mojo argumentacijo), mogoče prenesti na razlago člena 23(a) Uredbe št. 2201/2003, pod pogojem da se v skladu s to določbo vedno upoštevajo otrokove koristi.

( 23 ) Glej po analogiji sodbo flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, točki 46 in 47), ki se med drugim nanaša na člen 34(1) Uredbe št. 44/2001.

( 24 ) Glej sodbo Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, točka 90). Glej po analogiji sodbo Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, točka 31).

( 25 ) Glej po analogiji sodbo Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, točka 32). Ta sodba se nanaša na člen 28, tretji odstavek, drugi stavek, Bruseljske konvencije, katerega besedilo je zelo podobno drugemu stavku člena 24 Uredbe št. 2201/2003.

( 26 ) Menim, da so stališča Komisije včasih zmedena in protislovna. Po eni strani meni, da se pristojnosti sodišča države članice izvora nikakor ne sme preverjati, po drugi strani pa lahko država članica, v kateri se zahteva priznanje, kljub vsemu v primeru očitnega nespoštovanja in zlorabe pravil o pristojnosti opravi splošno preverjanje z vidika javnega reda. Po mojem mnenju lahko tak pristop resno škodi ne le Uredbi št. 2201/2003, ampak tudi sistemu prostega pretoka sodb v Uniji, vzpostavljenemu z drugimi uredbami. Komisija je na obravnavi v odgovor na vprašanje v zvezi s tem navedla primer, ko sodišče države članice izvora krši člen 6 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu. Čeprav se to res lahko nanaša na javni red, nikakor ne spada v okvir pravil o pristojnosti. Poleg tega lahko Komisija, če oceni, da obstajajo dokazi, da nekatera nacionalna sodišča namerno kršijo pravila o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003, uvede postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Glej po analogiji sodbo Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, točke od 53 do 55).

( 27 ) Glej sodbo C. (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 103).

( 28 ) V zvezi s tem sodišče države, v kateri se zahteva priznanje, ne more preverjati, ali je sodišče države članice izvora pravilno uporabilo materialno pravo in ali je pravilno ugotovilo dejansko stanje. Glej po analogiji sodbo Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, točka 43), ki se nanaša na člen 36 Uredbe št. 44/2001, katerega besedilo je zelo podobno členu 26 Uredbe št. 2201/2003.

( 29 ) Glej po analogiji sodbo Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, točki 49 in 63).

( 30 ) Zadeva v glavni stvari je namreč le ena od številnih tožb pred litovskimi sodišči, v katerih je bilo vedno odločeno v korist Q. V zvezi s tem je Republika Litva na obravnavi 27. oktobra 2015 navedla štiri tožbe, to so tožba v zvezi z varstvom in vzgojo otroka S pri Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju), v okviru katere je bila izdana sporna odločba, postopek za vrnitev pri Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) in pritožba pri Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi), tožba pri Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) in Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) zaradi začasnih podrobnih pravil o stikih P z otrokom S ter nazadnje tožbi pri Klaipėdos apylinkės teismas (okrožno sodišče v Klaipėdi) in Klaipėdos apygardos teismas (regionalno sodišče v Klaipėdi) zaradi spoštovanja podrobnih pravil o stikih z otrokom S, kakor so bila določena. Po navedbah Republike Litve je najmanj šestnajst sodnikov v štirih različnih tožbah ugodilo Q na podlagi otrokovih koristi.

( 31 ) Glej prvo stran predloga za sprejetje predhodne odločbe.

( 32 ) Iz pisnih stališč P je razvidno, da glede na „različne nacionalne predpise na področju pravice do varstva in vzgoje in do določitve prebivališča ter ob upoštevanju, da se obe zadevi nanašata na prebivališče hčerke S in starševsko odgovornost do nje, je treba šteti, da imata postopka, ki potekata v teh različnih državah, isti predmet“. Svoje stališče v zvezi s tem je potrdil na obravnavi 27. oktobra 2015.

( 33 ) Glede na to ujemanje zadevnega spora, ki ga obravnava predložitveno sodišče (začet 11. aprila 2014), s sporom pred Šilutės rajono apylinkės teismas (okrožno sodišče v Šilutėju) (začet 8. aprila 2014), v katerem je bila izdana sporna odločba, bi se lahko vprašali, zakaj predložitveno sodišče ni prekinilo odločanja na podlagi člena 19(2) Uredbe št. 2201/2003, ki določa, da „[č]e pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek“. Tako ravnanje bi preprečilo vzporedne postopke pred sodišči različnih držav članic in nasprotujoče si sodne odločbe, ki bi lahko bile njihova posledica (glej sodbo Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, točka 64).

( 34 ) Glej točko 41 tega stališča.

( 35 ) Glej točke 16 in 17 (za dejstva) ter 47 (za stališča Republike Litve) tega stališča.

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) je zavrnilo pritožbo, ki jo je vložil P. Menilo je, da ni sporno, da se je P „obnašal nesprejemljivo in v nasprotju z moralnimi standardi, njegovo obnašanje do mladoletnega otroka pa lahko ogrozi normalen razvoj, socialno blaginjo in korist otroka“.

( 37 ) Čeprav člen 11(4) do (6) Uredbe št. 2201/2003 določa, da lahko sodišče, pri katerem je bil vložen zahtevek za vrnitev otroka, tako kot v zadevi v glavni stvari, zavrne vrnitev otroka na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, lahko namreč sodišče, pristojno na podlagi te uredbe, ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, izda kasnejšo sodno odločbo, ki zahteva vrnitev otroka, na podlagi člena 11(8) navedene uredbe, ki se v državi članici prebivališča otroka prizna kot izvršljiva, ne da bi organi te države lahko nasprotovali tej izvršljivosti.

( 38 ) Glej po analogiji sodbi Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, točka 68) in C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, točka 40) ter člen 19 Haaške konvencije iz leta 1980, v skladu s katero „[o]dločba na podlagi konvencije v zvezi z vrnitvijo otroka se ne šteje za meritorno odločbo o kateremkoli vprašanju v zvezi s pravico do skrbi za otroka“. V točki 40 sodbe C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) je Sodišče odločilo, da „litispendenca med takimi tožbami ne more biti podana“. V točki 46 sodbe Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) je Sodišče potrdilo, da je odločba o varstvu in vzgoji otroka končna odločba, sprejeta na podlagi celovitega preizkusa vseh upoštevnih dejavnikov, s katero pristojno sodišče odloči o rešitvi vprašanja varstva in vzgoje otroka in ki ni več predmet drugih upravnih ali sodnih odločb. Dejstvo, da ta rešitev vprašanja varstva in vzgoje otroka predvideva redno ponovno presojo ali pregled, ne vpliva na končno naravo te odločbe. Nasprotno je Sodišče v točki 43 te sodbe poudarilo, da je cilj postopka za vrnitev otroka zlasti na podlagi člena 11 Uredbe št. 2201/2003 odvračati od ugrabitev otrok v državah članicah in v primeru ugrabitve doseči takojšnjo vrnitev otroka. V sodbi Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, točka 45) je Sodišče presodilo, da morajo nacionalna sodišča, ki odločajo o zahtevi po vrnitvi otroka, zaradi zahteve po hitrosti, na kateri temelji sistem za vračanje iz Uredbe št. 2201/2003, odločati hitro.

( 39 ) Glej sodbo Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točki 59 in 60).

( 40 ) Zadevno sodišče mora pred sprejetjem odločbe o vrnitvi na podlagi člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003 upoštevati razloge in dokaze, na podlagi katerih je bila izdana odločba, da se otrok ne vrne. Po mnenju Sodišča „[t]o upoštevanje v skladu z načelom medsebojnega zaupanja, na katerem [navedena] uredba temelji, pripomore k utemeljitvi izvršljivosti take odločbe, potem ko je sprejeta“. „Ta sistem predvideva tudi dvojni preizkus vprašanja vrnitve otroka ter s tem zagotavlja trdnejšo podlago za odločbo in boljše varstvo dobrobiti otroka“, glej sodbo Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, točki 59 in 60).

( 41 ) Treba je poudariti tudi, da je „rok za odločitev o predlogu za zadržanje zelo kratek“. Glej sodbo Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 66).