Iz Uredbe št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije, zlasti iz njenega naslova IV o postopku registracije znamke EU, je razvidno, da je Urad Evropske unije za intelektualno lastnino izključno pristojen za registracijo in ugovor proti tej registraciji take znamke. Urad je edini organ, ki ga je zakonodajalec Unije pooblastil za preizkus zahtev za registracijo in torej za to, da dovoli ali zavrne registracijo znamke Evropske unije. Očitno je torej neobstoj določb o tem, da so organi Urada, ko izvršujejo svojo pristojnost v zvezi z registracijo znamke Evropske unije ali ugovorom proti tej registraciji, vezani na pravnomočno odločbo sodišča za znamke Evropske unije, posledica izključne pristojnosti Urada na tem področju.

Za zagotovitev stabilnosti prava in pravnih razmerij ter učinkovitega izvajanja sodne oblasti je poleg tega pomembno, da sodnih odločb, ki so postale pravnomočne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko so se iztekli roki zanje, ni več mogoče izpodbijati. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav z Uredbo št. 207/2009 pojem „pravnomočnost“ ni izrecno opredeljen, zlasti iz členov 56(3) in 100(2) te uredbe izhaja, da je z njo zahtevano, da so dokončne odločbe sodišča države članice ali Urada pravnomočne in torej lahko zavezujejo takšno sodišče ali Urad, če vzporedni postopki pred njima vključujejo iste stranke, isti predmet in isti pravni temelj.

V zvezi s tožbo zaradi kršitve, vloženo pred nacionalnim sodiščem, ki deluje kot sodišče za znamke Evropske unije, in postopkom z ugovorom zoper registracijo znamke Evropske unije pred Uradom je treba ugotoviti, da imata ta postopka različen namen.

Kot je razvidno iz člena 6 Uredbe št. 207/2009, je namreč registracija znamke kot znamke EU namenjena pridobitvi take znamke EU. Tako je predmet ugovora zoper registracijo preprečiti, da bi lahko prijavitelj navedene registracije pridobil zadevno znamko. Glede na to je v skladu s členom 42(5) te uredbe po preučitvi ugovora zoper registracijo zahteva za registracijo znamke zavrnjena za vse ali za del proizvodov ali storitev, za katere je zahtevana, ali pa se zavrne ugovor.

V zvezi s tožbo zaradi kršitve, vloženo pred nacionalnim sodiščem, ki deluje kot sodišče za znamke EU, pa je po drugi strani namen imetnika prejšnje znamke EU, da to sodišče v okviru takega postopka prepove uporabo znaka, ki povzroča verjetnost zmede zaradi znaka iz prejšnje znamke EU. Imetnik znamke EU tako skuša doseči odgovornost kršitelja zaradi kršitve svojih izključnih pravic.

Poleg tega je treba razlikovati predmet tožb zaradi kršitve, zaradi razveljavitve in zaradi registracije, ki izhajajo iz Uredbe št. 207/2009, v tem smislu, da možnost, da imetnik prejšnje znamke EU vloži tožbo zaradi kršitve proti imetniku poznejše znamke EU, ne more onesmisliti vložitve zahteve za ugotovitev ničnosti pri Uradu ali mehanizmov predhodnega nadzora, ki so na voljo v okviru postopka za registracijo znamk Evropske unije. Ob upoštevanju izključne pristojnosti organov Urada za dovolitev ali zavrnitev registracije znamke EU, je namreč predmet vsakega postopka pred Uradom, ki se nanaša na registracijo znamke EU ali ugovor proti tej registraciji, nujno drugačen od predmeta vseh postopkov, ki potekajo pred nacionalnimi sodišči, tudi kadar navedena sodišča delujejo kot sodišča za znamke EU.

(Glej točke od 50 do 53, 56, 58 in od 61 do 63.)