ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, na četrto pritrdilen in na šesto nikalen, ali člen 7(1) navedene direktive nasprotuje določbi iz člena 122(3)(d) zakona št. 272/2004 v položaju, v katerem navedeni zakon delodajalcu dopušča pravico, da diskrecijsko odloči, ali bo med dopustom dovolil ločitev od otroka, in če je to tako, ali neobstoj možnosti, da delavec dejansko izkoristi dopust, izhajajoča iz uporabe navedene zakonske določbe, pomeni kršitev prava Unije, s katero so izpolnjeni pogoji za nastanek pravice delavca do odškodnine? Če je odgovor pritrdilen, ali mora takšno odškodnino plačati država zaradi kršitve člena 7 navedene direktive ali javni organ, ki ima status delodajalca in ki med dopustom ni odobril ločitve od oskrbovanega otroka? V teh okoliščinah, ali je moral delavec za upravičenost do odškodnine prositi za dovoljenje za ločitev od otroka, delodajalec pa tega dovoljenja ni dal?
SL Uradni list Evropske unije C 213/15

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Minden (Nemčija) 25. januarja 2017 – Daher Muse Ahmed/Zvezna republika Nemčija

(Zadeva C-36/17)

(2017/C 213/18)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Verwaltungsgericht Minden

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Daher Muse Ahmed

Tožena stranka: Zvezna republika Nemčija

Sodišče Evropske unije (tretji senat) je s sklepom z dne 5. aprila 2017 odločilo, da se določbe in načela iz Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (1), ki neposredno ali posredno urejajo roke za vložitev ponovne zahteve za sprejem, ne uporabljajo v položaju, kot je ta v zadevi v glavni stvari, v katerem je državljan tretje države v državi članici vložil prošnjo za mednarodno zaščito, potem ko mu je druga država članica priznala subsidiarno zaščito.

(1) UL L 180, str. 31.
1.

Ali je treba člen 13 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, v nadaljevanju: direktiva o vračanju), v povezavi s členi 4, 18, 19(2) in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razlagati tako, da mora imeti pritožba, če jo nacionalno pravo v postopkih zoper odločbe, ki vsebujejo odločbo o vrnitvi v smislu člena 3(4) Direktive 2008/115/ES, predvideva, na podlagi prava Unije samodejno odložilni učinek, če državljan tretje države navede, da bi izvršitev odločbe o vrnitvi pomenila resno tveganje za kršitev načela nevračanja? Povedano drugače: Ali se zadevnega državljana tretje države v takem primeru med pritožbenim rokom ali – če je vložil pritožbo – do odločitve o tej pritožbi ne sme izgnati, tudi če ne vloži posebnega predloga v ta namen?
2.

Ali izključna pravica, ki jo ustanovi Santa Casa da Misericórdia de Lisboa podeljujejo Decreto-Lei 322/91 (uredba-zakon št. 322/91) z dne 26. avgusta 1991, kakor je bila spremenjena z Decreto-Lei 469/99 (uredba-zakon št. 469/99) z dne 6. novembra 1999, Decreto n.o 12790 (uredba št.o 12790) z dne 30. novembra 1926, Decreto-Lei 40397 (uredba-zakon št. 40397) z dne 24. novembra 1955, Decreto-Lei n.o 84/85 (uredba-zakon št.o84/85) z dne 28. marca 1985, kakor je bila spremenjena in [ponovno objavljena] z Decreto-Lei 317/2002 (uredba-zakon št. 317/2002) z dne 17. decembra 2002, in Decreto-Lei 282/2003 (uredba-zakon št. 282/2003) z dne 8. novembra 2003, pomeni kršitev načel in gospodarskih svoboščin, priznanih s Pogodbo?
1.

Ali se šteje, da je koherentna v smislu člena 56 in naslednjih PDEU nacionalna ureditev monopola na igre na srečo, glede katere so bile — pri čemer se izhaja iz tega, da a) je mogoče dejansko stanje ugotoviti in presoditi ob sklicevanju na dokaze, ki so jih predložili državni organi in fizične osebe, ki so stranke v postopku, kakor tudi na splošno znana dejstva (v zvezi s tem glej zadevo C-685/15) in b) pravna presoja drugih nacionalnih sodišč, ki se niso oprli na samostojen preizkus koherentnosti, ni zavezujoča (v zvezi s tem glej zadevo C-589/16), v sodnem postopku, v katerem so bila spoštovana zgoraj navedena jamstva in za katerega se tako domneva, da je v skladu z načelom poštenega sojenja iz člena 6 EKČP in člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ugotovljene te ključne točke: — odvisnost od iger na srečo ni družbeni problem, ki bi upravičeval ukrepanje s strani države, — igranje prepovedanih iger na srečo ni kriminalno dejanje, temveč le (čeravno pogost) prekršek v upravnem kontekstu, — znašajo letni javnofinančni prihodki od iger na srečo več kot 500 milijonov EUR (= 0,4 % celotnega letnega državnega proračuna) in — so promocijske dejavnosti koncesionarjev v glavnem namenjene temu, da se osebe, ki prej niso sodelovale v igrah na srečo, privabi k udeležbi?
—

Razglasi naj se, da Portugalska republika s tem, da je izdala posebna nacionalna vozniška dovoljenja za vožnjo vozil, ki spadajo pod harmonizirano kategorijo AM, ni izpolnila obveznosti iz členov 4(1) in (2) ter 7(2)(a) Direktive 2006/126/ES (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih;
1.

Ali je treba pododstavek „Kot povezana podjetja se obravnavajo tudi podjetja, ki so med seboj povezana preko fizične osebe ali skupine fizičnih oseb, ki skupno delujejo, če opravljajo svojo dejavnost ali del svoje dejavnosti na istih upoštevnih trgih ali na sosednih trgih“ iz člena 3(3) Priloge I k Uredbi Komisije (ES) št. 800/2008 z dne 6. avgusta 2008 (1) razlagati tako, da se podjetja, ki svojo dejavnost opravljajo na istem trgu kot člani globalne skupine družb, ki je v lasti iste skupine lastnikov, štejejo sama po sebi in ne glede na druge okoliščine za med sabo „povezana podjetja“, ne da bi bilo treba preučiti, ali so dejansko v enem od razmerij iz člena 3(3), prvi pododstavek, točke od (a) do (d), in ali skupno opravljajo svoje dejavnosti na istem trgu?
2.

Pritožnica se najprej sklicuje na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe o blagovni znamki EU (1) ker naj bi Splošno sodišče neustrezno uporabilo splošna načela o tridimenzionalni znamki za znamko IR, ki je predmet postopka. Dalje, pritožnica uveljavlja, da Splošno sodišče pri presoji znamke IR ni uporabilo določbe „standard in običaji v zadevnem sektorju“ za blago, ki je predmet postopka, in nazadnje, da je z vidika presoje glede na celotni vtis znamke IR uporabila strožja merila, kot pa so določena v členu 7(1)(b) Uredbe o blagovni znamki EU.
1.

Ali je treba člena 56 PDEU in 57 PDEU, Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES (1) z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev, poglavje 2(2) in (12) Prosto gibanje oseb Priloge V k Aktu o pogojih pristopa Republike Hrvaške in prilagoditvah Pogodbe o Evropski uniji, Pogodbe o delovanju Evropske unije in Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko energijo razlagati tako, da ima Avstrija pravico napotitev delavcev, ki so zaposleni pri družbi s sedežem na Hrvaškem, omejevati z zahtevo po delovnem dovoljenju, če se ta napotitev izvaja kot posredovanje delavcev družbi s sedežem v Italiji za namene opravljanja storitev italijanske družbe v Avstriji, in je dejavnost hrvaških delavcev za italijansko družbo pri gradnji valjarne žice v Avstriji omejena na izvajanje te storitve v Avstriji in med njimi in italijansko družbo ne obstaja delovno razmerje?
11.

Ali je treba člen 56 PDEU v povezavi s členoma 47 in 48 Listine ter pravico do sredstev učinkovitega sodnega nadzora in pravico do obrambe, ki izhaja iz navedenih določb, razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki odloča o sporu, na podlagi preučitve zahtev prava Unije, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišče, ter nujnosti in sorazmernosti omejitve, ki jo je sprejela zadevna država članica, ne more naložiti dokaznega bremena ponudnikom storitev, ki jih omejitev zadeva, temveč je dolžnost države članice – in natančneje državnega organa, ki je izdal odločbo, ki se v sporu izpodbija – da utemelji in dokaže skladnost s pravom Unije ter nujnost in sorazmernost nacionalne zakonodaje, in če tega ne stori, to samo po sebi pomeni, da nacionalna zakonodaja krši pravo Unije?
4.

Kaj pomeni izraz „bogastvu/viri njenega teritorialnega morja ali izključne ekonomske cone“ v smislu člena 220(6) Konvencije in člena 7(2) Direktive 2005/35/ES? Ali je treba z živimi viri razumeti samo uporabne vrste ali pa sem spadajo tudi vrste, ki so z uporabnimi vrstami povezane ali so od njih odvisne, v smislu člena 61(4) Konvencije, kot so na primer rastlinske in živalske vrste, s katerimi se uporabne vrste prehranjujejo?
2.

S to pritožbo se želi dokazati, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da se razlogi za zavrnitev, ki so določeni v členu 8(1)(b) in (5) Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 (1) z dne 26. februarja 2009 pred spremembo (v nadaljevanju: Uredba o znamki Skupnosti), ne uporabijo za izpodbijano znamko. Splošno sodišče naj bi zlasti očitno izkrivilo dejstva in dokaze, ki so mu bili predloženi, ko je presojalo podobnost med spornimi znaki, in je posledično napačno uporabilo člen 8(1)(b) in (5) Uredbe o znamki Skupnosti, prav tako pa izpodbijane sodbe ni obrazložilo.
SL Uradni list Evropske unije C 104/27

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Obersten Gerichtshof (Avstrija) 19. decembra 2016 – Peter Valach in drugi/Waldviertler Sparkasse Bank AG in drugi

(Zadeva C-649/16)

(2017/C 104/40)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Oberster Gerichtshof

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeče stranke: Peter Valach, Alena Valachová, Europa SC ZV II a.s., Europa SC LV a.s., VAV Parking a.s., Europa SC BB a.s., Byty A s.r.o.

Tožene stranke: Waldviertler Sparkasse Bank AG, Československá obchodná banka a.s., Stadt Banská Bystrica

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člen 1(2)(b) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (1) (Uredba št. 1215/2012) razlagati tako, da se tožba, ki temelji na odškodninskem zahtevku zaradi nepogodbene odškodninske odgovornosti proti članom upniškega odbora zaradi protipravnega glasovanja o načrtu finančnega prestrukturiranja v postopku zaradi insolventnosti in so jo vložili imetniki poslovnih deležev v družbi, ki je stečajni dolžnik, kot sta prva in druga tožeča stranka, ter projektne družbe, kot so tožeče stranke od tri do sedem, nanaša na insolventnost v smislu člena 1(2)(b) Uredbe št. 1215/2012 in zato ne spada na stvarno področje uporabe te uredbe?

(1) UL L 351, str. 1.
1.

Če se nepremičnina, kljub temu da ni zasedena več kot dve leti ali več, trži, to pomeni, da je na voljo na trgu z namenom oddaje v najem ali opravljanja storitev vrste office centre, in se dokaže, da jo ima lastnik namen oddati v najem ter za to obračunati DDV ter si je prizadeval za uresničitev tega namena, ali je v skladu s členi 167, 168, 184, 185 in 187 Direktive Sveta 2006/112/ES (1) z dne 28. novembra 2006, če se šteje, da „se dejansko ne uporablja za namene gospodarske dejavnosti“ ali da „se dejansko ne uporablja za obdavčene transakcije“ v smislu določb člena 26(1) zakonika o DDV in člena 10(1)(b) ureditve odpovedi oprostitvi DDV na transakcije v zvezi z nepremičninami, kakor je bila potrjena z uredbo-zakonom 21/2007 z dne 29. januarja, v prej veljavnih različicah, in zato ugotovi, da je treba za prvotni odbitek davka izvesti popravek, ker je višji od tistega, do katerega je bil upravičen davčni zavezanec?
1.

Ali je treba člen 1(1) Direktive 2003/49/ES (1) v povezavi s členom 1(4) te direktive razlagati tako, da pomenita, da je družba, ki je rezidentka v državi članici v smislu člena 3 te direktive, „upravičeni lastnik“ teh obresti v smislu te direktive, če v okoliščinah, kakršne so v tej zadevi, prejme obresti od hčerinske družbe v drugi državi članici? 1.1 Ali je treba pojem „upravičeni lastnik“ v členu 1(1) Direktive 2003/49/ES v povezavi s členom 1(4) te direktive razlagati enako kot isti pojem v členu 11 vzorčne davčne konvencije OECD iz leta 1977? 1.2 Če je treba na vprašanje pod 1.1 odgovoriti pritrdilno, ali je treba pojem v tem primeru razlagati zgolj ob upoštevanju komentarja k členu 11 vzorčne davčne konvencije iz leta 1977 (točka 8) ali pa je mogoče pri razlagi uporabiti tudi poznejše komentarje, vključno z dopolnitvami iz leta 2003, ki se nanašajo na „obvodne družbe“ (točka 8.1, zdaj točka 10.1) in dopolnitvami iz leta 2014 v zvezi s „pogodbenimi ali zakonskimi obveznostmi“ (točka 10.2)? 1.3 Če je treba pri razlagi upoštevati tudi komentarje iz leta 2003, ali je v tem primeru pogoj za to, da se za družbo šteje, da ni „upravičeni lastnik“ v smislu Direktive 2003/49/ES, ta, da je dejansko prihajalo do preusmerjanja sredstev na osebe, ki jih država, v kateri je plačnik obresti rezident, šteje za „upravičene lastnike“ zadevnih obresti in – če je to tako – ali je potem nadaljnji pogoj ta, da se dejanski prenos izvrši v obdobju, ki je časovno blizu obdobju plačila obresti in/ali da se izvrši kot plačilo obresti? 1.3.1 Kakšen pomen ima v zvezi s tem, če se za posojilo uporabi lastniški kapital; če se zadevne obresti prištejejo h glavnici (kapitalizirane obresti); če je prejemnik obresti plačal davek na prejete obresti državi, katere rezident je; če je prejemnik obresti kasneje v skladu z veljavnimi pravili zadevne države opravil prenos znotraj skupine na svojo matično družbo, rezidentko iste države, z namenom prilagoditve dobička za davčne namene; če se zadevne obresti kasneje v družbi posojilodajalki spremenijo v lastniški kapital; če je imel prejemnik obresti pogodbeno ali zakonsko obveznost, da obresti posreduje drugi osebi? 1.4 Kakšen pomen za presojo tega, ali se mora prejemnik obresti za namene Direktive šteti za „upravičenega lastnika“, ima, če predložitveno sodišče na podlagi presoje dejstev v zadevi ugotovi, da prejemnik – ki ni imel pogodbene ali zakonske obveznosti, da prejete obresti posreduje drugi osebi – ni imel „popolne“ pravice „uporabe in uživanja“ obresti, kot je to navedeno v komentarjih iz leta 2014 k vzorčni davčni konvenciji iz leta 1977?
B.

Ali obstoj vezi med prosilcem in državo članico, ki je prejela vlogo za izdajo vizuma (na primer družinskih vezi, družin gostiteljic, porokov in sponzorjev itd.), vpliva na odgovor na to vprašanje?
—

naj se ugotovi, da stroške tega postopka nosi Urad Evropske unije za intelektualno lastnino, vključno s tistimi, ki so do danes nastali v postopkih pred prvim odborom za pritožbe tega urada in pred Splošnim sodiščem Evropske unije.
1.

V prvem pritožbenem razlogu navaja, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da Sklep Sveta (SZVP) 2015/236 z dne 12. februarja 2015 in Izvedbena uredba Sveta (EU) 2015/230 z dne 12. februarja 2015 nista kršila načel res judicata, pravne varnosti, legitimnih pričakovanj in pravnomočnosti, ali pravice do učinkovitega pravnega sredstva na podlagi člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
2.

Ali je treba člen 4(3) PEU in zahteve, ki jih je Sodišče določilo v sodbi Frankovich, razlagati tako, da nasprotujejo temu, da bi se odškodninske tožbe zaradi kršitve prava Unije [lahko] obravnavale po postopku, kakršen je postopek, določen v členih 45 in 49 zakona o obligacijskih razmerjih in pogodbah [zakon za zadalzheniata i dogovorite, v nadaljevanju: ZZD], ki zahteva plačilo sorazmerne pristojbine in dokazilo krivde, in tudi temu, da bi se obravnavale po postopku, kakršen je postopek, določen v členu 1 zakona o jamstvu države in občin za škodo [zakon za otgovornostta na darzhavata i obshtinite za vredi, v nadaljevanju: ZODOV], ki sicer določa objektivno odgovornost in posebna pravila, ki naj olajšajo dostop do sodišča, vendar pa se lahko uporablja le za škodo, ki je nastala na podlagi razveljavljenih nezakonitih aktov in nezakonite storitve/opustitve upravnega organa, in ne obsega kršitev prava Unije, ki so jih zakrivili drugi državni organi s pravnimi dejanji/opustitvami, ki v skladu z zadevnim postopkom niso bila/bile razveljavljena/razveljavljene?
1.

Ali je člen 38(2a) zakonske uredbe št. 163 iz leta 2006, v različici, veljavni na datum zadevnega obvestila […] – čeprav je v pristojnosti držav članic, da določijo plačljivost postopka za dopolnitev ponudbe, s katerim se odpravi nepravilnost („soccorso istruttorio“) – v nasprotju s pravom Unije, ker je določeno plačilo „denarne kazni“, ki jo mora določiti naročnik („ne nižja od promila in ne višja od odstotka vrednosti javnega naročila, vendar ne višja od 50 000 EUR, katere plačilo je zajamčeno z varščino“), in sicer z vidika previsokega zneska in vnaprejšnje določenosti navedene kazni, ki je ni mogoče prilagoditi glede na dejanski primer, ki se obravnava, ali glede na resnost nepravilnosti, ki se odpravlja?
SL Uradni list Evropske unije C 6/29

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) 25. oktobra 2016 – UAB „Spika“, AB „Senoji Baltija“, UAB „Stekutis“, UAB „Prekybos namai Aistra“/Žuvininkystės tarnyba prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos

(Zadeva C-540/16)

(2017/C 006/36)

Jezik postopka: litovščina

Predložitveno sodišče

Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas

Stranke v postopku v glavni stvari

Pritožnice: UAB „Spika“, AB „Senoji Baltija“, UAB „Stekutis“, UAB „Prekybos namai Aistra“

Nasprotna stranka: Žuvininkystės tarnyba prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos

Druge stranke: Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerija, BUAB „Sedija“, UAB „Starkis“, UAB „Baltijos šprotai“, UAB „Ramsun“, AB „Laivitė“, UAB „Baltlanta“, UAB „Strimelė“, V. Malinausko gamybinė-komercinė firma „Stilma“, UAB „Banginis“, UAB „Monistico“, UAB „Rikneda“, UAB „Baltijos jūra“, UAB „Grinvita“, BUAB „Baltijos žuvys“

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člena 17 in 2(5)(c) Uredbe (EU) št. 1380/2013 (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES glede na člena 16 in 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da država članica pri izvajanju diskrecijske pravice iz člena 16(6) ne sme izbrati metode dodelitve ribolovnih kvot, ki so ji bile dodeljene, s katero se zaradi večjih ribolovnih možnosti ustvarijo neenaki konkurenčni pogoji za gospodarske subjekte, ki se ukvarjajo s to dejavnostjo, tudi če ta metoda temelji na preglednem in objektivnem merilu?

(1) UL L 354, str. 22.
1.

Ali je dodelitev odškodnine, ki znaša od 2,5 do 12-kratnika zadnje mesečne plače (člen 32(5) zakona št. 183/2010), javnemu uslužbencu, ki je bil žrtev nezakonitega zaporednega sklepanja pogodb o zaposlitvi za določen čas, pri čemer ima možnost, da se mu v celoti povrne škoda le, če dokaže, da je izgubil druge zaposlitvene možnosti ali da bi bil uspešen na rednem natečaju, če bi bil ta objavljen, enakovreden in učinkovit ukrep v smislu sodb Sodišča Mascolo (C-22/13 in združene zadeve) in Marrosu (C-53/04)?
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour d'appel de Colmar (Francija) 29. avgusta 2016 – Ministère public, Belu Dienstleistung GmbH & Co KG, Stefan Nikless

(Zadeva C-474/16)

(2016/C 441/11)

Jezik postopka: francoščina

Predložitveno sodišče

Cour d'appel de Colmar

Stranke v postopku v glavni stvari

Pritožnice: Ministère public, Belu Dienstleistung GmbH & Co KG, Stefan Nikless

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali morajo, prvič, nosilci in organi države gostiteljice ter, drugič, sodišča iste države članice upoštevati učinek, povezan z obrazcem Al, ki ga agenciji za začasno delo v skladu s členom 19 Uredbe (ES) št. 987/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (1) izda nosilec, ki ga imenuje država članica, katere socialnovarstvena zakonodaja se še naprej uporablja za zaposleno osebo, če se ugotovi, da okoliščine dejavnosti zaposlene osebe očitno ne spadajo na stvarno področje uporabe posebnih pravil iz člena 12(l) in (2) Uredbe (ES) št. 883/2004?

(1) UL L 284, str. 1.
SL Uradni list Evropske unije C 402/19

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija) 17. avgusta 2016 – Finanzamt Bingen-Alzey/Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG

(Zadeva C-462/16)

(2016/C 402/21)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Bundesfinanzhof

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Finanzamt Bingen-Alzey

Tožena stranka: Boehringer Ingelheim Pharma GmbH & Co. KG

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je farmacevtsko podjetje, ki dobavlja zdravila, na podlagi sodne prakse Sodišča Evropske unije (sodba Elida Gibbs z dne 24. oktobra 1996, C-317/94 (1)) in ob upoštevanju načela enakega obravnavanja, ki ga zagotavlja pravo Unije, upravičeno do zmanjšanja davčne osnove v skladu s členom 90) in ob upoštevanju načela enakega obravnavanja, ki ga zagotavlja pravo Unije, upravičeno do zmanjšanja davčne osnove v skladu s členom 90 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (2), če:

— ta zdravila lekarnam dobavlja prek trgovcev na debelo,

— lekarne zdravila obdavčljivo izdajajo zasebno zdravstveno zavarovanim osebam,

— zavarovatelj kritja stroškov v primeru bolezni (podjetje, ki je nosilec zasebnega zdravstvenega zavarovanja) svojim zavarovancem povrne stroške nakupa zdravil, in če je

— farmacevtsko podjetje na podlagi zakonske določbe zavezano k plačilu „rabata“ podjetju, ki je nosilec zasebnega zdravstvenega zavarovanja?

(1) ECLI:EU:C:1996:400; Recueil 1996, str. I-5339, točki 28 in 31.

(2) UL L 347, str. 1.