SL Uradni list Evropske unije C 294/42

Pritožba, ki jo je Evropski varuh človekovih pravic vložil 6. julija 2015 zoper sodbo Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 29. aprila 2015 v zadevi T-217/11, Staelen/Evropski varuh človekovih pravic

(Zadeva C-337/15 P)

(2015/C 294/54)

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnik: Evropski varuh človekovih pravic (zastopnik: G. Grill, agent)

Druga stranka v postopku: Claire Staelen

Predlog

Primarno:

— sodba Splošnega sodišča v zadevi T-217/11 naj se razveljavi v delu, v katerem (1) je bilo ugotovljeno, da (a) je Evropski varuh človekovih pravic storil več nezakonitosti, ki pomenijo dovolj resno kršitev prava Unije, da (b) je dejansko nastala nepremoženjska škoda in da (c) med nezakonitostmi, ki jih je opredelilo Splošno sodišče, in to nepremoženjsko škodo obstaja vzročna zveza, in v katerem (2) je bilo Evropskemu varuhu človekovih pravic naloženo plačilo odškodnine v znesku 7 000 EUR;

— tožba naj se v primeru razveljavitve sodbe Splošnega sodišča zavrne kot neutemeljena;

podredno:

— zadeva naj se v primeru razveljavitve sodbe Splošnega sodišča vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, in

— pravično naj se odloči o stroških.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Evropski varuh človekovih pravic v utemeljitev pritožbe navaja razloge, ki se nanašajo na večkrat napačno uporabljeno pravo.

Na prvem mestu meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo, da že sama kršitev načela skrbnega ravnanja zadostuje za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve. Evropski varuh človekovih pravic meni, da ta teza Splošnega sodišča ni v skladu s sodno prakso na področju nepogodbene odgovornosti, ki naj bi zahtevala, da je izkazana dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim se posameznikom podeljujejo pravice, in v kateri naj bi bilo poudarjeno, da je odločilno merilo pri ugotavljanju, ali je ta pogoj izpolnjen, to, ali je zadevna institucija očitno in resno prekoračila meje diskrecijske pravice. Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo posebnih značilnosti funkcije evropskega varuha človekovih pravic in zlasti ne dejstva, da ima ta zelo široko diskrecijsko pravico pri vodenju preiskav.

Na drugem mestu evropski varuh človekovih pravic nasprotuje tudi razlagi, ki jo je podalo Splošno sodišče in ki se nanaša na to, da kadar se evropskemu varuhu človekovih pravic med preiskavo razlaga, ki mu jo je podala institucija, zdi prepričljiva, ga to ne odvezuje njegove odgovornosti, da se prepriča, da so dejstva, na katerih ta razlaga temelji, izkazana, zlasti če je navedena razlaga edina podlaga za ugotovitev neobstoja slabega upravljanja. Evropski varuh človekovih pravic namreč meni, da mu morajo institucije predložiti pravilne podatke in da torej svoje ugotovitve lahko upravičeno utemelji na informacijah, ki so mu posredovane, če ni elementov, ki bi lahko omajali zanesljivost posredovanih informacij. S tega vidika evropski varuh človekovih pravic trdi, da ni bilo nobenega razloga za skrb, da posredovane informacije ne bi ustrezale dejanskemu stanju.

Na tretjem mestu se evropski varuh človekovih pravic sicer strinja z ugotovitvijo Splošnega sodišča, da je evropski varuh človekovih pravic nekatere odgovore podal v nerazumnem roku, vendar ugovarja temu, da je mogoče to kršitev prava Unije, ki mu je pripisana, opredeliti kot dovolj resno. Posledično naj ne bi bilo mogoče ugotoviti nepogodbene odgovornosti Unije.

Na četrtem mestu evropski varuh človekovih pravic meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da ni navedlo nobenega pojasnila v zvezi s tem, da je bilo vplivanje na zaupanje C. Staelen v delo evropskega varuha človekovih pravic opredeljeno kot nepremoženjska škoda.

Na zadnjem mestu evropski varuh človekovih pravic prereka obstoj vzročne zveze med nezakonitostmi, ki so mu pripisane, in izgubo zaupanja C. Staelen v njegovo delo.