Stranke

Razlogi za odločitev

Izrek



Stranke

V zadevi C-427/11,

katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court (Irska) z odločbo z dne 27. julija 2011, ki je prispela na Sodišče 16. avgusta 2011, v postopku

Margaret Kenny ,

Patricia Quinn ,

Nuala Condon ,

Eileen Norton ,

Ursula Ennis ,

Loretta Barrett ,

Joan Healy ,

Kathleen Coyne ,

Sharon Fitzpatrick ,

Breda Fitzpatrick ,

Sandra Hennelly ,

Marian Troy ,

Antoinette Fitzpatrick ,

Helena Gatley

proti

Minister for Justice, Equality and Law Reform ,

Minister for Finance ,

Commissioner of An Garda Síochána ,

SODIŠČE (tretji senat),

v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), v funkciji predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, E. Juhász, T. von Danwitz in D. Šváby, sodniki,

generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,

sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. julija 2012,

ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

– za M. Kenny in druge G. Durkan, SC, A. Murphy, solicitor, in M. Honan, BL,

– za Irsko D. O’Hagan, agent, skupaj z M. Bolger, SC, in de A. Kerrom, barrister,

– za špansko vlado A. Rubio González, agent,

– za Evropsko komisijo J. Enegren in C. Gheorghiu, agenta,

po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. novembra 2012

izreka naslednjo

Sodbo

Razlogi za odločitev

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 141 ES in Direktive Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 179).

2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Kenny in trinajstimi drugimi uradnicami na eni strani ter Minister for Justice, Equality and Law Reform (ministrstvo za pravosodje, enakopravnost in reformo zakonodaje, v nadaljevanju: ministrstvo), Minister for Finance in Commissioner of An Garda Síochána na drugi strani zaradi razlike pri plačilu tožečih strank v postopku v glavni stvari in drugo skupino uradnikov.

Pravni okvir

Pravo Unije

3. Člen 1 Direktive 75/117 določa:

„Načelo enakega plačila za moške in ženske, poudarjeno v členu 119 Pogodbe (v nadaljevanju: načelo enakega plačila), pomeni, da je treba za enako delo ali za delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, odpraviti vsakršno diskriminacijo na podlagi spola glede na vse vidike in pogoje plačila.

Še zlasti tam, kjer se za določanje plačila uporablja sistem razvrščanja delovnih mest, mora ta sistem temeljiti na enakih merilih za moške in za ženske ter biti oblikovan tako, da izključuje vsakršno diskriminacijo na podlagi spola.“

4. Člen 3 te direktive določa:

„Države članice odpravijo vsakršno diskriminacijo moških in žensk, izhajajočo iz zakonov in drugih predpisov, ki so nasprotne načelu enakega plačila.“

5. Člen 4 navedene direktive določa:

„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da postanejo določbe kolektivnih pogodb, plačilnih lestvic, sporazumov o plačah ali individualnih pogodb o zaposlitvi, ki so v nasprotju z načelom enakega plačila, nične ali se spremenijo.“

Irsko pravo

6. Zakon iz leta 1998 o enakosti na področju zaposlovanja (Employment Equality Acts of 1998) je razveljavil in nadomestil prejšnjo ureditev, s katero je bila v irsko pravo prenesena Direktiva 75/117.

7. Člen 18(1)(a) tega zakona v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, določa:

„Brez poseganja v točko (b) pomenita oznaki ‚A‘ in ‚B‘ za namene tega poglavja osebi nasprotnega spola, tako da če je A ženska, je B moški in obratno.“

8. Člen 19(1), (4) in (5) navedenega zakona v isti različici določa:

„1. Pogodba, na podlagi katere se A zaposli, mora vsebovati klavzulo, da je A v skladu s tem zakonom za delo, za katero se A zaposli, kadar koli upravičen do enakega plačila kot B, ki ga v tistem ali katerem koli drugem času zaposli isti ali povezani delodajalec, da opravi enako delo [‚like work‘].“

[…]

4. (a) Posredna diskriminacija nastopi, če so zaradi navidezno nevtralnega predpisa osebe določenega spola (A ali B) v posebej neugodnem položaju glede plačila, v primerjavi z drugimi delavci njihovega delodajalca.

(b) Če velja odstavek (a), se šteje, da vsaka od oseb, navedenih v tem odstavku, za namene tega pododdelka (1) izpolnjuje, oziroma – odvisno od primera – ne izpolnjuje zadevne določbe, glede na to, katera privede do višjega plačila, razen če določba ni objektivno upravičena z zakonitim ciljem in so načini za doseganje cilja ustrezni in potrebni.

(c) V vseh postopkih se za ugotovitev, ali se ta odstavek uporablja v zvezi z A ali z B, dopušča uporaba statističnih podatkov.

5. Ne glede na pododdelek (4) v tem delu delodajalcu nič ne preprečuje, da iz drugih razlogov kot zaradi spola različnim delavcem plača različna plačila.“

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

9. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so uradnice, zaposlene na ministrstvu, ki izpolnjujejo upravne naloge v okviru An Garda Síochána (nacionalna policija). Tožeče stranke menijo, da opravljajo enako delo kot moški, ki so prav tako zaposleni pri An Garda Síochána in ki opravljajo upravne naloge na posebnih delovnih mestih za te policijske uradnike, imenovanih „razvrščena delovna mesta“ ali „rezervirana delovna mesta“.

10. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so med letoma 2000 in 2005 preko sindikata, v katerega so včlanjene, vložile več tožb pri Equality Tribunal. To sodišče je z odločbo z dne 22. novembra 2005 ugodilo tožbam sedmih tožečih strank in zavrnilo sedem preostalih tožb. Vse stranke v postopku so zoper odločbo Equality Tribunal vložile pritožbo pri Labour Court.

11. Labour Court je ugotovilo, da je razmerje moških in žensk v ustreznih skupinah razkrivalo očiten primer posredne diskriminacije pri plačilu, ker je v času vložitve osmih prvotnih tožb, julija 2000, na eni strani obstajalo 353 razvrščenih mest, ki so jih zasedali policisti, od katerih so jih 279 zasedali moški, 74 pa ženske, na drugi strani pa 761 upravnih uradniških mest, ki so jih večinoma zasedale ženske. Labour Court je ugotovilo tudi, da je v času obravnave na tem sodišču, maja 2007, število razvrščenih delovnih mest znašalo 298 in da je bila politika nasprotnih strank zmanjšati to število na 219 delovnih mest.

12. Labour Court je sporazumno s strankami v postopku v glavni stvari odločilo, da predhodno preuči vprašanje objektivne utemeljenosti očitne posredne diskriminacije pri plačilu in torej predpostavilo, da tožeče stranke v postopku v glavni stvari in izbrane referenčne osebe opravljajo enako delo („like work“) v smislu člena 7(1) zakona iz leta 1998 o enakosti na področju zaposlovanja v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari. Navedeno sodišče je torej pozvalo ministrstvo, naj predloži dokaze o taki objektivni utemeljenosti.

13. Ministrstvo trdi, da je razporeditev članov An Garda Síochána na rezervirana administrativna delovna mesta, in sicer razvrščena delovna mesta, objektivno utemeljena z operativnimi potrebami in da je za zadovoljitev navedenih potreb primerno in nujno plačati policiste, razporejene na to delo, po postavki, ki ustreza njihovemu položaju kot članov An Garda Síochána.

14. Poleg tega naj bi bilo število razvrščenih delovnih mest določeno v kolektivni pogodbi, sklenjeni med upravo in predstavniškimi organi An Garda Síochána v okviru postopka zmanjševanja takih delovnih mest, imenovanega „civilianisation“ (dodeljevanje mest civilnim uradnikom). Čeprav je ministrstvo priznalo, da gre za manjše število razvrščenih delovnih mest, za katera ni bilo nikakršne operativne potrebe, je vendarle navedlo, da ta delovna mesta niso reprezentativna glede na vsa razvrščena delovna mesta, za katera se zahtevajo policijsko znanje in izkušnje.

15. Labour Court je s sodbo z dne 27. julija 2007 ugodilo pritožbi ministrstva in zavrnilo pritožbe drugih strank. Po mnenju navedenega sodišča dodelitev pisarniških nalog policistom ustreza bodisi operativnim potrebam policije bodisi potrebi po izvedbi postopka „civilianisation“ na način in s hitrostjo, ki zagotavljata sodelovanje predstavniških organov An Garda Síochána. Poleg tega je Labour Court v navedeni sodbi razsodilo, da dodelitev plačila, kakršno prejemajo člani An Garda Síochána, imetnikom teh delovnih mest, ustreza zastavljenemu cilju, saj bi bilo očitno nepravično in nepraktično znižati plače članov An Garda Síochána, razporejenih na navedena delovna mesta. V tej sodbi je ugotovljeno, da je glede na zmanjšano število razvrščenih delovnih mest ohranitev sedaj veljavnega sporazuma do konca postopka „civilianisation“ ukrep, ki je sorazmeren z operativnimi potrebami policije.

16. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so zoper sodbo Labour Court vložile revizijo pri predložitvenemu sodišču.

17. V teh okoliščinah je High Court prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali mora delodajalec, kadar gre za očiten primer posredne diskriminacije pri plačilu na podlagi spola, s čimer se kršita člen 141 ES […] in Direktiva Sveta 75/117[…], kot dokazilo objektivne upravičenosti predložiti:

(a) utemeljitev v zvezi z razporeditvijo oseb, s katerimi se primerja, na delovna mesta, ki jih zasedajo;

(b) upravičenost višjega plačila osebam, s katerimi se primerja; ali

(c) upravičenost nižjega plačila [tožečim strankam v postopku v glavni stvari]?

2. Ali mora delodajalec, kadar gre za očiten primer posredne diskriminacije pri plačilu na podlagi spola, kot dokazilo objektivne upravičenosti predložiti utemeljitev glede:

a) določenih oseb, s katerimi se primerja, ki so jih navedl[e tožeče stranke v postopku v glavni stvari] in/ali

b) vseh delovnih mest, ki jih zasedajo osebe, s katerimi se primerja?

3. Če je odgovor na drugo vprašanje, točka (b), pritrdilen, ali je ugotovljena objektivna utemeljenost ne glede na to, da ta utemeljenost ne velja za izbrane referenčne osebe?

4. Ali je Labour Court v skladu s pravom Skupnosti napačno uporabilo pravo, ko je razsodilo, da je pri ugotavljanju, ali lahko delodajalec objektivno utemelji razliko v plačilu, mogoče upoštevati ‚interes za dobre medsebojne odnose‘?

5. Ali je v očitnem primeru posredne diskriminacije pri plačilu na podlagi spola mogoče dokazati objektivno utemeljenost s sklicevanjem na interes za dobre odnose med socialnimi partnerji? Ali je tak interes upošteven za analizo objektivne utemeljenosti?“

Vprašanja za predhodno odločanje

Uvodne ugotovitve v zvezi z dokaznim bremenom in pojmom enako delo ali delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost

18. Uvodoma je treba spomniti, da mora v skladu z običajnimi pravili na področju izvajanja dokazov načeloma delavec, ki meni, da je žrtev diskriminacije pri plačilu na podlagi spola, pred nacionalnim sodiščem dokazati, da so izpolnjeni pogoji, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati o neenakosti plačila, prepovedanega na podlagi člena 141 ES in Direktive 75/117 (glej v tem smislu sodbo z dne 26. junija 2001 v zadevi Brunnhofer, C-381/99, Recueil, str. I-4961, točke 52, 53 in 57).

19. Zato mora navedeni delavec s pomočjo vseh pravnih sredstev, ki so mu na voljo, dokazati, da prejema nižje plačilo kot ga njegov delodajalec plačuje njegovim sodelavcem, s katerimi se primerja, in da dejansko opravlja enako delo ali delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, primerljivo tistemu, ki ga opravljajo zadnjenavedeni, tako da je na prvi pogled žrtev diskriminacije, ki je ni mogoče obrazložiti drugače kot z razliko med spoloma (glej zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 58).

20. Če bi delavec predložil dokaz, da so merila v zvezi z razliko pri plačilu delavke in delavca ter primerljivega dela v obravnavani zadevi izpolnjena, bi to kazalo na diskriminacijo. Delodajalec bi moral nato dokazati, da ni kršil načela enakega plačila, tako da bi s pomočjo vseh pravnih sredstev, ki so mu na voljo, med drugim dokazal, da dejavnosti, ki so jih opravljali oboji zadevni delavci, dejansko niso primerljive ali da je ugotovljena razlika pri plačilu utemeljena z objektivnimi dejavniki, ki niso povezani z diskriminacijo na podlagi spola (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točke od 59 do 62).

21. V obravnavani zadevi vprašanja predložitvenega sodišča izhajajo iz predpostavke, da gre v sporu o glavni stvari za očiten primer posredne diskriminacije pri plačilu na podlagi spola.

22. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je med pogoji, ki omogočajo domnevo o posredni diskriminaciji pri plačilu na podlagi spola, v sporu o glavni stvari dokazana samo razlika pri plačilu. Labour Court je glede pogoja primerljivega dela, kot je razvidno iz točke 12 te sodbe, sporazumno s strankami v postopku v glavni stvari odločilo, da predhodno preuči morebitno objektivno utemeljenost te razlike pri plačilu, pri čemer je predpostavljalo, da tožeče stranke v postopku v glavni stvari in izbrane osebe, s katerimi se primerja, opravljajo enako delo.

23. Glede tega je Sodišče že razsodilo, da lahko na podlagi take domneve odloča o vprašanjih za predhodno odločanje v zvezi z utemeljitvijo te razlike pri plačilu, ne da bi predhodno opredelilo, ali so zadevne delovne naloge enake (glej v tem smislu, glede zakonodaje Združenega kraljestva, sodbo z dne 27. oktobra 1993 v zadevi Enderby, C-127/92, Recueil, str. I-5535, točka 11).

24. Vendar ker načelo enakega plačila v smislu člena 141 ES in člena 1 Direktive 75/117 predpostavlja, da so delavci in delavke, za katere velja, v enakem ali primerljivem položaju, je treba preveriti, ali zadevni delavci opravljajo enako delo ali delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost (glej zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 39).

25. Kot je bilo poudarjeno na obravnavi, bi bilo treba v sporu o glavni stvari to preveriti, če bi predložitveno sodišče presodilo, da je Labour Court napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da je bila razlika pri plačilu objektivno utemeljena.

26. V takih okoliščinah mora nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja, presoditi, ali ob upoštevanju same narave dejavnosti, ki jih opravljajo zadevne osebe, zadevni delavci opravljajo enako delo ali delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost (glej v tem smislu sodbo z dne 30. marca 2000 v zadevi JämO, C-236/98, Recueil, str. I-2189, točka 48, in zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 49). Vendar je v okviru vprašanj za predhodno odločanje Sodišče, ki je bilo pozvano, naj nacionalnemu sodišču poda koristne odgovore, kljub temu pristojno podati navodila, ki izhajajo iz spisa v postopku v glavni stvari in iz stališč, ki so mu bila predložena, ki bi predložitvenemu sodišču omogočila odločanje (glej sodbo z dne 9. februarja 1999 v zadevi Seymour-Smith in Perez, C-167/97, Recueil, str. I-623, točki 67 in 68).

27. V zvezi s tem je Sodišče že večkrat razsodilo, da je treba pri presoji, ali delavci opravljajo enako delo ali delo, ki mu je mogoče pripisati enako vrednost, preveriti, ali je mogoče šteti, da so delavci ob upoštevanju vseh dejavnikov, kakršni so narava dela, pogoji glede izobrazbe in delovni pogoji, v primerljivem položaju (glej sodbo z dne 11. maja 1999 v zadevi Angestelltenbetriebsrat der Wiener Gebietskrankenkasse, C-309/97, Recueil, str. I-2865, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 43).

28. Zato je, kadar navidezno enake naloge opravljajo različne skupine oseb, ki nimajo enakih pooblastil ali niso enako poklicno usposobljene za opravljanje svojega poklica, treba preveriti, ali ob upoštevanju dejavnikov, povezanih z naravo nalog, ki bi lahko bile zaupane vsaki od skupin delavcev, pogojev glede usposabljanj, ki se zahtevajo za njihovo opravljanje, in delovnih pogojev, te različne skupine delavcev opravljajo enako delo v smislu člena 141 ES (zgoraj navedena sodba Angestelltenbetriebsrat der Wiener Gebietskrankenkasse, točka 18).

29. Poklicno usposabljanje namreč ne pomeni le enega od dejavnikov, na podlagi katerih je mogoče objektivno utemeljiti razliko pri plačilu, ki se izplača delavcem, ki opravljajo enako delo. Je tudi eno od meril, ki omogočajo, da se preveri, ali delavci opravljajo enako delo (zgoraj navedena sodba Angestelltenbetriebsrat der Wiener Gebietskrankenkasse, točka 19).

30. V okviru spora v postopku v glavni stvari je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da so pooblastila ali poklicne kvalifikacije pisarniških uradnikov na eni strani in članov An Garda Síochána, razvrščenih na razvrščena delovna mesta, na drugi strani različna.

31. Če bi predložitveno sodišče ob upoštevanju teh okoliščin ugotovilo, da objektivna utemeljitev zadevne razlike pri plačilu ne obstaja, bi to sodišče ali Labour Court moralo preveriti, ali te različne skupine delavcev ob upoštevanju teh dejavnikov v zvezi z naravo nalog, ki bi lahko bile dodeljene vsaki od teh skupin delavcev, pogojev glede izobrazbe, ki se zahtevajo za njihovo opravljanje, in delovnih pogojev, v katerih se opravljajo, opravljajo enako delo v smislu člena 141 ES in Direktive 75/117.

32. V zvezi s tem je iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, in stališč strank v postopku v glavni stvari razvidno, da se zadnjenavedene niso strinjale glede števila članov An Garda Síochána, razvrščenih na razvrščena mesta, ki opravljajo le pisarniško delo in števila tistih, ki morajo poleg tega opravljati operativne naloge, kot je komunikacija z Evropskim policijskim uradom (Europol) ali Interpolom, pri čemer se te zadnjenavedene naloge razlikujejo od tistih, ki jih opravljajo pisarniški uradniki.

33. Vendar je treba poudariti, da je Irska v pisnih stališčih in na obravnavi zatrjevala, da se lahko vse člane An Garda Síochána, razvrščene na razvrščena mesta, v izjemnih okoliščinah pozove, da zaradi operacijskih potreb opravljajo delo na terenu.

34. Predložitveno sodišče mora torej, po potrebi, preveriti, ali je mogoče ob upoštevanju elementov v zvezi z nalogami, ki jih je mogoče naložiti članom An Garda Síochána, razvrščenim na razvrščena delovna mesta, in v zvezi z delovnimi pogoji teh članov in ob upoštevanju pogojev glede usposabljanja, ki se zahteva za različne zadevne skupine delavcev, navidezno enako dejavnost, ki jo opravljajo člani An Garda Síochána, razvrščeni na razvrščena delovna mesta, in uradniki, ki opravljajo pisarniško delo, opredeliti kot „enako delo“ v smislu člena 141 ES.

Vprašanja za predhodno odločanje

35. Predložitveno sodišče s svojimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, kateri cilj mora biti ob upoštevanju člena 141 ES in Direktive 75/117 podlaga za utemeljitev delodajalca, ki se nanaša na domnevno posredno diskriminacijo pri plačilu na podlagi spola, v zvezi s katerimi delavci je treba navesti tako utemeljitev in ali je mogoče pri preučitvi te utemeljitve upoštevati interes za dobre odnose med delodajalci in delavci.

36. Prvič, glede cilja navedene utemeljitve je treba navesti, da je treba načeloma šteti, da je razlika v plačilu žensk v primerjavi z moškimi za enako delo ali za delo, ki se mu pripisuje enaka vrednost, v nasprotju s členom 141 ES in posledično Direktivo 75/117. Drugače bi bilo le, če bi bila razlika pri plačilu utemeljena na podlagi objektivnih dejavnikov, ki niso povezani z nikakršno diskriminacijo na podlagi spola (glej zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 66 in navedena sodna praksa).

37. Podana utemeljitev mora temeljiti na legitimnem cilju. Ukrepi, izbrani za dosego tega cilja, morajo biti ustrezni in nujni (sodba z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Cadman, C-17/05, ZOdl., str. I-9583, točka 32 in navedena sodna praksa).

38. V nasprotju s tem, kar se zdi, da zatrjuje predložitveno sodišče, torej ne gre za vprašanje utemeljitve višine plačila, ki se izplačuje vsaki od skupin delavcev, niti utemeljitve razporeditve delavcev v eno od skupin, ampak utemeljitve razlike pri samem plačilu.

39. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba razliko pri plačilu utemeljiti z objektivnimi dejavniki, ki niso povezani z nikakršno diskriminacijo na podlagi spola (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 30 in navedena sodna praksa).

40. Vendar je treba spomniti, da je lahko, kadar gre za posredno diskriminacijo, izvor razlike pri plačilu različen in da je lahko zato tudi utemeljitev take razlike različna in se lahko nanaša na nacionalno pravo, kolektivne pogodbe ali celo na prakso oziroma enostranski ukrep delodajalca v zvezi z osebjem, ki ga zaposluje.

41. Iz tega izhaja, da mora v okviru posredne diskriminacije pri plačilu delodajalec zagotoviti dokaze o objektivni utemeljenosti razlike pri plačilu med delavci, ki menijo, da so diskriminirani, in osebami, s katerimi se primerjajo.

42. Drugič, glede skupine delavcev, v zvezi s katero je treba navesti tako utemeljitev, je treba spomniti, da če je plačilo za delovna mesta skupine delavcev znatno nižje kot za delovna mesta druge skupine in če so na prvih skoraj izključno zaposlene ženske medtem ko so na drugih zaposleni predvsem moški, tak položaj kaže na diskriminacijo na podlagi spola že zato, ker obe zadevni skupini opravljata enakovredno delo in ker so statistični podatki, značilni za tak položaj, veljavni (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Enderby, točka 16).

43. V okviru tega mora nacionalno sodišče presoditi, ali lahko upošteva navedene statistične podatke, to pomeni, ali se nanašajo na zadostno število posameznikov, ali ne odražajo zgolj naključnih in kratkoročnih pojavov in ali so na splošno pomembni (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi, Enderby, točka 17, ter Seymour-Smith in Perez, točka 62).

44. V zvezi s tem je treba spomniti, da se primerjava ne upošteva, če se nanaša na samovoljno sestavljene skupine, tako ena vključuje pretežno ženske in druga pretežno moške in to z namenom, da bi z zaporednimi primerjavami dosegli uskladitev višine plačil skupine, ki vključuje pretežno ženske, z višino plačil druge skupine, ki vključuje pretežno moške (glej sodbo z dne 31. maja 1995 v zadevi Royal Copenhagen, C-400/93, Recueil, str. I-1275, točka 36).

45. Iz tega je razvidno, da se mora delodajalec pri utemeljitvi razlike pri plačilu, ki kaže na diskriminacijo na podlagi spola, sklicevati na osebe, s katerimi se primerja, ki jih je zaradi dejstva, da je njihov položaj opisan z veljavnimi statističnimi podatki, ki se nanašajo na zadostno število posameznikov, ki ne odražajo zgolj naključnih in kratkoročnih pojavov ter ki so na splošno pomembni, nacionalno sodišče pri ugotovitvi navedene razlike upoštevalo.

46. Tretjič, glede vprašanja, ali je pri objektivni utemeljitvi navidezne diskriminacije pri plačilu na podlagi spola mogoče upoštevati interes za dobre odnose med delodajalci in delavci, je treba poudariti, da mora morebitna objektivna utemeljitev ustrezati dejanskim potrebam delodajalca, v obravnavani zadevi ministrstva (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 1986 v zadevi Bilka-Kaufhaus, 170/84, Recueil, str. 1607, točki 36 in 37, ter zgoraj navedeno sodbo Brunnhofer, točka 67).

47. Poleg tega je treba spomniti, da je iz člena 4 Direktive 75/117 jasno razvidno, da morajo kolektivne pogodbe, tako kot zakoni in drugi predpisi, spoštovati načelo iz člena 141 ES (glej zgoraj navedeno sodbo Enderby, točka 21).

48. Tako kot je torej poudaril generalni pravobranilec v točkah od 59 do 68 sklepnih predlogov, ni sporno, da je v skladu s kolektivnimi pogodbami interes za dobre odnose med delodajalci in delavci podvržen spoštovanju načela prepovedi diskriminacije pri plačilu delavcev in delavk. Ta interes kot tak zato ne sme biti edina podlaga za utemeljitev take diskriminacije.

49. Vendar je Sodišče že imelo priložnost razsoditi, da lahko nacionalno sodišče dejstvo, da je bila višina plačila določena v okviru kolektivnih pogajanj ali s pogajanji na lokalni ravni, upošteva kot element pri presoji, ali so razlike med povprečnimi plačili obeh skupin delavcev nastale zaradi objektivnih dejavnikov, ki niso povezani z nikakršno diskriminacijo na podlagi spola (glej zgoraj navedeno sodbo Royal Copenhagen, točka 46).

50. Iz tega izhaja, da lahko nacionalno sodišče upošteva interes za dobre odnose med delodajalci in delavci kot enega od dejavnikov, ki mu omogočajo presoditi, ali so razlike med plačili obeh skupin delavcev nastale zaradi objektivnih dejavnikov, ki niso povezani z diskriminacijo na podlagi spola in so skladni z načelom sorazmernosti.

51. V vsakem primeru in v skladu s tem, na kar je bilo opozorjeno v točkah 41 in 45 te sodbe, mora v zvezi z drugimi deli vprašanj predložitvenega sodišča, nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora, odločiti tudi, do katere mere je v okviru spora o glavni stvari pri utemeljitvi navidezne diskriminacije pri plačilu na podlagi spola mogoče upoštevati navedeni interes.

52. Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na predložena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 141 ES in Direktivo 75/117 razlagati tako, da:

– delavci opravljajo enako delo ali delo, ki mu je mogoče pripisati enako vrednost, če je mogoče ob upoštevanju vseh dejavnikov, kakršni so narava dela, pogoji glede izobrazbe in delovni pogoji, zanje šteti, da so v primerljivem položaju, kar mora presoditi nacionalno sodišče;

– mora delodajalec v okviru posredne diskriminacije pri plačilu objektivno utemeljiti razlike pri plačilu, ugotovljene med delavci, ki menijo, da so diskriminirani, in osebami, s katerimi se primerja;

– se mora delodajalec pri utemeljitvi razlike pri plačilu, ki kaže na diskriminacijo na podlagi spola, sklicevati na osebe, s katerimi se primerja, ki jih je zaradi dejstva, da je njihov položaj opisan z veljavnimi statističnimi podatki, ki se nanašajo na zadostno število posameznikov, ki ne odražajo zgolj naključnih in kratkoročnih pojavov ter ki so na splošno pomembni, nacionalno sodišče pri ugotovitvi navedene razlike upoštevalo, in

– nacionalno sodišče lahko upošteva interes za dobre odnose med delodajalci in delavci kot enega od dejavnikov, ki mu omogočajo presoditi, ali so razlike med plačili obeh skupin delavcev nastale zaradi objektivnih dejavnikov, ki niso povezani z diskriminacijo na podlagi spola in so skladni z načelom sorazmernosti.

Stroški

53. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Izrek

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Člen 141 ES in Direktivo Sveta 75/117/EGS z dne 10. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske je treba razlagati tako, da:

– delavci opravljajo enako delo ali delo, ki mu je mogoče pripisati enako vrednost, če je mogoče ob upoštevanju vseh dejavnikov, kakršni so narava dela, pogoji glede izobrazbe in delovni pogoji, zanje šteti, da so v primerljivem položaju, kar mora presoditi nacionalno sodišče;

– mora delodajalec v okviru posredne diskriminacije pri plačilu objektivno utemeljiti razlike pri plačilu, ugotovljene med delavci, ki menijo, da so diskriminirani, in osebami, s katerimi se primerja;

– se mora delodajalec pri utemeljitvi razlike pri plačilu, ki kaže na diskriminacijo na podlagi spola, sklicevati na osebe, s katerimi se primerja, ki jih je zaradi dejstva, da je njihov položaj opisan z veljavnimi statističnimi podatki, ki se nanašajo na zadostno število posameznikov, ki ne odražajo zgolj naključnih in kratkoročnih pojavov ter ki so na splošno pomembni, nacionalno sodišče pri ugotovitvi navedene razlike upoštevalo, in

– nacionalno sodišče lahko upošteva interes za dobre odnose med delodajalci in delavci kot enega od dejavnikov, ki mu omogočajo presoditi, ali so razlike med plačili obeh skupin delavcev nastale zaradi objektivnih dejavnikov, ki niso povezani z diskriminacijo na podlagi spola in so skladni z načelom sorazmernosti.