24

Predložitveno sodišče je z odločbo z dne 11. novembra 2019, ki je na Sodišče prispela 12. novembra 2019, umaknilo četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje, pri čemer je potrdilo, da ohranja prva tri vprašanja za predhodno odločanje: „1. Ali so mirovni sodniki v vlogi predložitvenega sodišča zajeti s pojmom rednega sodišča države članice, pristojnega za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 267 PDEU, čeprav jim nacionalni pravni red zaradi negotovosti zaposlitve ne priznava enakih delovnih pogojev, kot jih imajo poklicni sodniki, čeprav se z opravljanjem enakih sodnih nalog uvrščajo v nacionalni pravosodni sistem, kar pomeni kršitev dolžnosti zagotavljanja jamstev neodvisnosti in nepristranskosti rednega evropskega sodišča, ki jih je Sodišče navedlo v sodbah z dne 19. septembra 2006, Wilson (C‑506/04, EU:C:2006:587, točke od 47 do 53); z dne 27. februarja 2018, Associação Sindical dos Juizes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, točka 32 in točke od 41 do 45), in z dne 25. julija 2018, Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti v pravosodnem sistemu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, točke od 50 do 54)? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali dejavnost opravljanja službe tožeče mirovne sodnice spada k pojmu ‚delavec, zaposlen za določen čas‘, iz členov 1(3) in 7 Direktive 2003/88 v povezavi z določbo 2 [okvirnega sporazuma] in členom 31(2) [Listine], kakor ga razlaga Sodišče v sodbah z dne 1. marca 2012, O’Brien (C‑393/10, EU:C:2012:110), in z dne 29. novembra 2017, King (C‑214/16, EU:C:2017:914), in, če je odgovor pritrdilen, ali je mogoče za uporabo enakih delovnih pogojev iz določbe 4 [okvirnega sporazuma], rednega oziroma poklicnega sodnika šteti za delavca, zaposlenega za nedoločen čas, primerljivega z delavcem, zaposlenim za določen čas kot ‚mirovnim sodnikom‘? 3. Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje pritrdilna, ali člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v povezavi s členom 267 PDEU glede na sodno prakso Sodišča Evropske unije s področja odgovornosti Italijanske države zaradi resne kršitve prava [Unije] od sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, v sodbah z dne 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513); z dne 13. junija 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391), in z dne 24. novembra 2011, Komisija/Italija (C‑379/10, neobjavljena, EU:C:2011:775), nasprotuje členu 2(3) in (3)(b) legge n. 117 – Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (zakon št. 117 o povrnitvi škode, povzročene pri opravljanju sodnih funkcij, in o civilni odgovornosti sodnikov) z dne 13. aprila 1988 (GURI št. 88 z dne 15. aprila 1988), ki določa odgovornost sodnikov ‚v primeru hude kršitve zakonov in prava [… U]nije‘, ki je bila storjena namerno ali zaradi malomarnosti, in ki postavlja nacionalno sodišče pred izbiro – ki vsekakor ustvarja civilno in disciplinsko odgovornost do države v zadevah, v katerih je bistveno udeležena javna uprava, zlasti ko je sodnik v zadevi mirovni sodnik, ki je zaposlen za določen čas in nima zagotovljenega učinkovitega sodnega, ekonomskega in socialnega varstva – kakršna je ta v obravnavani zadevi, in sicer, ali kršiti nacionalno zakonodajo tako, da se je ne uporabi in se uporabi pravo [… U]nije, kot ga je razložilo Sodišče, ali kršiti pravo [… U]nije in uporabiti nacionalne predpise, ki preprečujejo priznanje učinkovitega varstva in so v nasprotju s členom 1(3) in členom 7 Direktive 2003/88, z določbama 2 in 4 [okvirnega sporazuma] in s členom 31(2) [Listine]?“