Člen 2 in člen 23(2) in (8) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev ter člen 34 PDEU v povezavi s členom 36 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujejo določbi razpisne dokumentacije glede javnega naročila, ki v skladu z zakonodajo države članice, ki velja za naročnika, zahteva, da so zdravila iz plazme, ki so predmet zadevnega javnega naročila, izdelana iz plazme, zbrane v tej državi članici.

V zvezi s tem je treba navesti, da z Direktivo 2004/18, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 94 sklepnih predlogov, niso izčrpno harmonizirani vidiki, ki se nanašajo na prosti pretok blaga. Iz tega sledi, da glede diskriminatornih omejitev prostega pretoka blaga in razlogov za njihovo utemeljenost preizkus zahteve po nacionalnem poreklu iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero morajo biti zdravila iz plazme izdelana iz plazme, zbrane v Sloveniji, ne more biti omejen na presojo glede na Direktivo 2004/18, ampak mora upoštevati tudi določbe primarnega prava.

Ugotoviti je treba, da je v obravnavani zadevi zahteva po nacionalnem poreklu sama po sebi diskriminatorna. Obveznost, da se prednostno preskrbijo zdravila iz slovenske plazme, vsakemu podjetju, ki ima zdravila iz plazme, zbrane v drugi državi članici Unije, namreč preprečuje, da bi kandidiralo z možnostjo uspeha na javnih razpisih, kakršen je ta, ki ga je objavila bolnišnica. Ker je v obravnavani zadevi zahteva po nacionalnem poreklu diskriminatorna, kot je bilo ugotovljeno v točki 68 te sodbe, je slovensko zakonodajo mogoče upravičiti le z enim od razlogov, naštetih v členu 36 PDEU (glej po analogiji med drugim sodbi z dne 17. junija 1981, Komisija/Irska, 113/80, EU:C:1981:139, točke 7, 8, 10 in 11, in z dne 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, točka 37). Spodbujanje prostovoljnega neplačanega krvodajalstva ustreza skrbi za javno zdravje, kot je ta iz člena 36 PDEU. Zato je s tem ciljem načeloma mogoče upravičiti oviro za prosti pretok blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 9. decembra 2010, Humanplasma, C‑421/09, EU:C:2010:760, točka 33). Ker je cilj zagotovitve samozadostnosti Unije na področju preskrbe s krvnimi izdelki usmerjen k varovanju javnega zdravja, je treba njegovo področje uporabe razumeti široko. Zato nacionalna zakonodaja, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, uresničuje legitimne cilje varovanja javnega zdravja.

V zvezi s tem nobeden od elementov, ki jih ima Sodišče, ne omogoča ugotovitve, da načelo prednosti preskrbe z industrijsko izdelanimi zdravili iz slovenske plazme, zbrane v slovenskih bolnišnicah, odločilno prispeva k spodbujanju slovenskega prebivalstva k prostovoljnemu neplačanemu krvodajalstvu. Ker je na eni strani motivacija krvodajalcev v drugih državah članicah enaka kot v Sloveniji in ker imajo na drugi strani vsi krvodajalci držav članic objektivno skladne interese glede proizvodnje in uporabe proizvodov iz človeške krvi in plazme, ki sta zbrani s tem prostovoljnim neplačanim krvodajalstvom, ni nobenega razloga, da bi se štelo, kot trdi slovenska vlada, da imajo lahko v Sloveniji velik vpliv na zbrano količino človeške krvi in komponent krvi ter zato na količino krvnih izdelkov, ki izhajajo iz tega krvodajalstva, le pogoji, ki temeljijo na povsem nacionalnem konceptu solidarnosti. Torej cilj, ki je spodbujanje in ohranjanje visoke ravni prostovoljnega neplačanega krvodajalstva, očitno ne zahteva nujno, da se uporabi zahteva po nacionalnem poreklu iz postopka v glavni stvari. V teh okoliščinah je treba načelo prednosti preskrbe šteti za nesorazmerno.

(Glej točke 68, 69, 72, 80, 87, 92, 93, od 96 do 98, 104 in izrek.)