SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PHILIPPA LÉGERJA,





predstavljeni 10. junija 20041( )

Zadeva C-467/02

Inan Cetinkaya

proti

Land Baden-Württemberg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Verwaltungsgericht Stuttgart (Nemčija))

„Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Člen 7, prvi pododstavek, Sklepa Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80 – Področje uporabe – Otrok, ki je rojen v državi članici gostiteljici in je v njej vedno živel – Pravica do prebivanja otroka turškega delavca po polnoletnosti – Kazenska obsodba na zaporno kazen – Pogoji za izdajo odločbe o izgonu – Člen 14 Sklepa št. 1/80 – Upoštevanje poboljšanja zadevne osebe po izdaji odločbe o izgonu s strani nacionalnega sodišča“

1. Okvir te zadeve pomeni nasprotovanje postopku izgona, ki so ga proti otroku turškega delavca, ki se je rodil in je vedno živel v Nemčiji, uvedli organi te države članice po obsodbah na zaporne kazni, izrečenih predvsem zaradi nezakonitega prometa z mamili. Zato se nanaša na razlago Sklepa št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve( ),

ki ga je sprejel Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo( ).

2. Verwaltungsgericht Stuttgart (Nemčija) tako postavlja več predhodnih vprašanj o področju uporabe Sklepa št. 1/80 o pogojih, pod katerimi je mogoče pravice, ki jih zagotavlja ta sklep, izgubiti zaradi obsodbe na zaporno kazen, in o tem, ali lahko sodišče, ki odloča o tožbi proti odločbi o izgonu, upošteva poboljšanje stranke po izdaji navedene odločbe.

I – Pravo Skupnosti

3. Cilj Pridružitvenega sporazuma je spodbuditi trajno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in gospodarskih odnosov med Evropskimi skupnostmi in Turčijo, da bi se zagotovil pospešen gospodarski razvoj te države ter izboljšanje zaposlitvene ravni in življenjskih razmer turškega prebivalstva.( ) Glede na besedilo preambule tega sporazuma bo taka podpora prizadevanju turškega prebivalstva pri dvigu življenjske ravni pozneje olajšala pristop Turčije k Skupnosti.

4. Da bi bili ti cilji doseženi, Pridružitveni sporazum določa predvsem postopno uresničitev prostega gibanja delavcev ter odpravo ovir svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev( ). V skladu s členom 12 navedenega sporazuma se pogodbeni stranki zato, da se postopno uresniči prosto gibanje delavcev med njimi, dogovorita, ,,da bosta upoštevali člene 48( ) , 49( ) in 50( ) Pogodbe ES o ustanovitvi Skupnosti“. Navedena uresničitev mora nastopiti med koncem dvanajstega in koncem dvaindvajsetega leta, potem ko stopi v veljavo

5. Pridružitveni svet je zato takoj na začetku sprejel Sklep št. 2/76 z dne 20. decembra 1976, ki je pomenil prvi korak in je v korist delavcev določal postopno pravico do dostopa do zaposlitve v državi gostiteljici, v korist otrok teh delavcev pa pravico do dostopa do splošnega izobraževanja v tej državi.( )

6. Nato je sprejel Sklep št. 1/80, katerega cilj je v skladu s tretjo uvodno izjavo izboljšanje pravnega položaja delavcev in njihovih družin na socialnem področju v primerjavi z ureditvijo, ki jo je uvedel Sklep št. 2/76. Določbe, ki se uporabljajo za turške delavce in njihove družinske člane, so določene v členih 6 oziroma 7 navedenega sklepa.

7. Člen 6 Sklepa št. 1/80 določa:

„1. Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve njegovih družinskih članov, ima turški delavec, ki je zakonito zaposlen v eni državi članici:

– po enem letu, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu, če ima ta na voljo delovno mesto;

– po preteku treh let, odkar je v tej državi članici zakonito zaposlen, in ob pogoju, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti pri tem prednost, pravico, da sprejme ponujeno delovno mesto v istem poklicu in pod običajnimi pogoji pri delodajalcu po svoji izbiri, ki je registriran pri službah, pristojnih za zaposlovanje v tej državi članici;

– po preteku štirih let, odkar je zakonito zaposlen, v tej državi članici pravico do prostega dostopa do plačane zaposlitve po svoji izbiri.

2. Obdobja letnega dopusta in odsotnosti zaradi materinstva, nesreč pri delu ali kratkotrajnih bolezni so izenačena s časom zakonite zaposlitve. Obdobja neprostovoljne brezposelnosti, kar ustrezno ugotovijo pristojni organi, in odsotnosti zaradi dolgotrajnih bolezni, ki niso izenačena z obdobji zakonite zaposlitve, ne vplivajo na pravice, pridobljene na podlagi prejšnje zaposlitve.

– […]“

8. Člen 7 Sklepa št. 1/80 določa:

„Družinski člani zakonito zaposlenega turškega delavca v eni od držav članic, ki so pridobili dovoljenje, da se mu pridružijo:

– imajo – ob pogoju, da imajo državljani iz držav članic Skupnosti pri tem prednost – pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj tri leta;

– pridobijo pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji izberi, če v tej državi članici zakonito prebivajo vsaj pet let;

– otroci turških delavcev, ki so v državi gostiteljici pridobili poklicno izobrazbo, lahko ne glede na čas prebivanja v tej državi članici, če je bil vsaj eden od njihovih staršev najmanj tri leta zakonito zaposlen v zadevni državi članici, v tej državi članici sprejmejo katerokoli ponujeno zaposlitev.“

9. Člen 14 Sklepa št. 1/80 opredeljuje omejitve izvrševanja teh pravic. V odstavku 1 določa:

„Določbe tega dela [se] uporabljajo ob upoštevanju omejitev, ki jih utemeljujejo javni red, javna varnost in javno zdravje.“

II – Dejansko stanje in postopek

10. Inan Cetinkaya je turški državljan, ki se je rodil v Nemčiji leta 1979 in je vedno živel v tej državi članici. Šolanje je zaključil julija 1995, ko je končal izobraževanje na srednji stopnji. Od leta 1996 do leta 1999 je pri različnih delodajalcih krajši čas opravljal več zaposlitev. Od 9. marca 1995 ima dovoljenje za stalno prebivanje v Nemčiji. Tudi njegovi starši in sestre živijo v tej državi članici, kjer je bil oče zaposlen do upokojitve.

11. Med letoma 1996 in 2000 je bil Inan Cetinkaya petkrat obsojen, od tega štirikrat na zaporno kazen. Nazadnje je bil obsojen 26. septembra 2000 na tri leta „mladoletniškega zapora“ zaradi nezakonitega prometa z mamili.

12. Inan Cetinkaya je bil na prestajanju zaporne kazni od 7. januarja 2000 do 22. januarja 2001, ko je bil izpuščen, da bi se lahko ozdravil odvisnosti od mamil. Zdravljenje je poleti leta 2002 uspešno zaključil. Avgusta leta 2002 je ponovno pričel z izobraževanjem in opravljal delo s krajšim delovnim časom. Z odločbo z dne 20. avgusta 2002 je Amtsgericht Schwäbisch Hall (Nemčija) izreklo odlog prestajanja preostanka zaporne kazni.

13. Regierungspräsidium Stuttgart (nemški upravni organ, pristojen za izgon) je 3. novembra 2000 proti Inanu Cetinkayu sprejel odločbo o takojšnjem izgonu iz Nemčije. Po mnenju tega organa je bil izgon nujen, ker je obstajala resna nevarnost za javni red in varnost, zaradi katere je bila uporaba tega ukrepa upravičena. Izgon je bil torej nujen zaradi specialne in generalne prevencije. Poleg tega naj se Inan Cetinkaya ne bi mogel več sklicevati na pravico do prebivanja iz člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, ker zaradi zaporne kazni in zdravljenja od odvisnosti, ki ga je moral opraviti, ni več na razpolago na trgu dela. Inan Cetinkaya je 8. decembra 2000 zoper navedeno odločbo vložil tožbo. Regierungspräsidium Stuttgart je 3. septembra 2002 spremenilo sklep z dne 3. novembra 2000 tako, da je Inanu Cetinkayu določil rok, da do 4. oktobra 2002 prostovoljno zapusti ozemlje. Ta je tudi proti tej spremembi vložil tožbo. Verwaltungsgericht je ta postopka, ki ju je začel Inan Cetinkaya, združilo.

III – Vprašanja za predhodno odločanje

14. Verwaltungsgericht v predložitvenem sklepu pojasnjuje, da je treba tožbo Inana Cetinkaya proti odločbi z dne 3. novembra 2000, kot je bila spremenjena 3. septembra 2002, če se zanjo ne uporablja Sklep št. 1/80, zavrniti ob uporabi nacionalne ureditve, ki se uporablja za tujce. Iz ustaljene sodne prakse Bundesverwaltungsgericht (Nemčija) namreč na eni strani izhaja, da poboljšanja tožeče stranke po 3. novembru 2000, torej dnevu sprejetja odločbe o izgonu, ni mogoče upoštevati. Torej bi navedeno sodišče moralo dejanski in pravni položaj Inana Cetinkaya presoditi 3. novembra 2000. Na drugi strani naj izgon tožeče stranke ne bi bil nesorazmeren ukrep glede na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, čeprav je ta rojena v Nemčiji in čeprav tam živijo njeni starši in sestre. Tako ima tožeča stranka zadostno znanje turškega jezika, je polnoletna, samska in brez otrok, Evropsko sodišče za človekove pravice pa posveča posebno pozornost boju proti kaznivim dejanjem, povezanim z mamili.

15. Nasprotno pa bi bilo treba po mnenju predložitvenega sodišča, če se za Inana Cetinkaya uporablja Sklep št. 1/80 in če je treba člen 14 navedenega sklepa razlagati tako, da je treba dejanski in pravni položaj tožeče stranke presojati na dan sodne obravnave, njegovi tožbi najverjetneje ugoditi. Inanu Cetinkayu je bil namreč po izdaji odločbe z dne 3. novembra 2000 ugoden odlog prestajanja preostanka zaporne kazni, kar napeljuje na to, da za pomembni interes Skupnosti v tem trenutku ne pomeni več konkretne nevarnosti.

16. Verwaltungsgericht Stuttgart se je nagibalo k temu, da se za Inana Cetinkaya v nasprotju s tem, kar je odločil pristojni upravni organ, uporablja Sklep št. 1/80 in da bi moralo biti mogoče upoštevati njegovo poboljšanje. To sodišče pa vseeno dvomi o razlagi, ki jo je treba dati upoštevnim določbam Sklepa št. 1/80. V okviru teh pomislekov je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali se lahko v Nemčiji rojeni otrok zakonito zaposlenega turškega delavca sklicuje na člen 7, prvi pododstavek, [Sklepa št. 1/80], če mu je bilo od njegovega rojstva – in v vsakem primeru do njegove polnoletnosti – (sprva) dovoljenje za prebivanje izdano le zaradi združitve družine ali če pravica do bivanja ni prenehala le iz teh razlogov, če tako dovoljenje ni bilo potrebno?

2. Ali se lahko pravica družinskega člana do dostopa do trga dela in pravica do odobritve podaljšanja prebivanja ob uporabi člena 7, prvega pododstavka, druga alinea, omeji le ob uporabi člena 14 Sklepa št. 1/80?

3. Ali obsodba na tri leta mladoletniškega zapora povzroči dokončno izključitev s trga dela, in če je tako, tudi izgubo pravic iz člena 7, prvi pododstavek, druga alinea, čeprav obstaja realna možnost, da bo moral prestati le del kazni, vendar pa se mora na drugi strani po pogojnem izpustu najprej zdraviti odvisnosti od mamil, in da v tem obdobju ta oseba ali te osebe ne bodo na voljo na trgu dela?

4. Ali izguba zaposlitve ali nezmožnost, da bi se potegoval za delovno mesto pri trenutni brezposelnosti zaradi obsodbe na zaporno kazen (brez možnosti pogojne obsodbe), ipso facto pomeni obdobje prostovoljne brezposelnosti v smislu člena 6(2), drugi stavek, Sklepa št. 1/80, ki dopušča izgubo pravic, pridobljenih na podlagi členov 6(1) in 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80?

5. Ali je mogoče to rešitev uporabiti, čeprav je mogoče v primernem in predvidljivem časovnem obdobju pričakovati odpust, da se bo oseba vrnila na prostost, vendar bo najprej sledilo zdravljenje odvisnosti od mamil, in če bo vrnitev na delo mogoča šele po pridobljeni diplomi za višjo kvalifikacijo?

6. Ali je treba člen 14 Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da je med sodnim postopkom treba upoštevati tudi spremembo položaja zadevne osebe ali oseb, ki ne dopušča več omejitve v smislu člena 14 Sklepa št. 1/80 ki nastopi po tem, ko organi sprejmejo zadnjo odločbo?“

IV – Presoja

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

17. S prvim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče sprašuje, ali se za Inana Cetinkaya uporabljajo določbe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80. To vprašanje je Sodišču predložilo, ker v nasprotju s tem, kar določa ta določba, tožeča stranka ni imela dovoljenja v strogem pomenu besede, da se pridruži staršem v Nemčiji, saj je bila v tej državi rojena. Zato v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da se ta določba uporablja za polnoletnega otroka turškega delavca, rojenega v državi članici gostiteljici, ki je v tej državi članici zakonito zaposlen.

18. Da bi natančno odgovorili na to vprašanje, je treba najprej opozoriti, da imajo določbe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 neposredni učinek, tako da se lahko turški državljani, ki izpolnjujejo v njem določene pogoje, pred nacionalnim sodiščem neposredno sklicujejo na pravice, ki jim jih zagotavljajo navedene določbe.( ) Nadalje, kot smo videli, navedeni člen 7, prvi pododstavek, vsem družinskim članom v državi članici zakonito zaposlenega turškega delavca, ki so pridobili dovoljenje, da se mu pridružijo, daje pravico sprejeti vsako ponujeno zaposlitev po svoji izbiri – če v tej državi zakonito prebivajo tri leta, pri čemer imajo zaposleni državljani Skupnosti pri tem prednost – in brez te omejitve po petih letih zakonitega prebivanja. Prav tako je bilo razsojeno, da polni učinek pravice do dostopa do zaposlitve, ki ga daje ta določba, nujno zajema ustrezno soodvisno pravico do prebivanja.( )

19. Iz tega sledi, da sta pravica do dostopa do zaposlitve in pravica do prebivanja, ki sta priznani s členom 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 odvisni od štirih pogojev: prvič, da je zadevna oseba družinski član turškega delavca; drugič, da je ta delavec v državi gostiteljici zakonito zaposlen; tretjič, da je družinski član pridobil dovoljenje, da se temu delavcu pridruži, in četrtič, da je v tej državi zakonito prebival najmanj tri leta. Da bi v polni meri odgovoril na vprašanje predložitvenega sodišča, bom preizkusil vsakega od teh pogojev.

20. Pri prvem vprašanju se ne izpodbija in se ne zdi sporno, da je otrok turškega delavca njegov družinski član v smislu člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80. Poleg tega je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Ergat pojasnilo, da otrok turškega delavca ostane družinski član v smislu zgoraj navedene določbe tudi po polnoletnosti, čeprav v državi članici gostiteljici živi neodvisno od staršev.( ) Inan Cetinkaya kot otrok turškega delavca je torej njegov družinski član v smislu člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80.

21. Nasprotno pa nemška vlada dvomi v dejstvo, ali Inan Cetinkaya izpolnjuje drugi zahtevani pogoj, in sicer ali je otrok turškega delavca, ki je „zakonito zaposlen“. Ta vlada zatrjuje, da če bi oče Inana Cetinkaya uveljavil pravico do pokojnine, preden je bila 3. novembra 2000 sprejeta odločba o izgonu, ne bi bil več zakonito zaposlen. Glede njegovega sina torej na datum te odločbe ni bilo več mogoče šteti, da so se zanj uporabljale določbe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80. Torej so po mnenju nemške vlade pogoji iz te določbe strožji od pogojev, ki jih člen 7, drugi pododstavek, določa za otroke turških delavcev, ki so v državi gostiteljici pridobili poklicno izobrazbo. Stališče, ki ga je sprejelo Sodišče v sodbi z dne 19. novembra 1998 v zadevi Akman( ), v kateri je presodilo, da lahko otrok turškega delavca, ki je v državi gostiteljici zaključil poklicno izobraževanje, uveljavlja pravice iz člena 7, drugi pododstavek, Sklepa št. 1/80, čeprav je delavec, zaradi katerega je pridobil pravice, zapustil trg dela v tej državi, naj se v okviru člena 7, prvi pododstavek, navedenega sklepa ne bi moglo uporabiti. Iz tega naj bi izhajalo, da mora biti turški delavec še vedno zakonito zaposlen v trenutku, ko se njegovi družinski člani sklicujejo na pravice iz navedenega člena 7, prvi pododstavek.

22. S to analizo se ne strinjam. Res je, da se pojem „je zakonito zaposlen“ iz člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 nanaša na sedanji položaj, kot to izhaja iz uporabe sedanjega deležnika „appartenant“ v francoski različici. Ista formulacija se pojavlja v tudi v večini drugih jezikovnih različic, v katerih je bil sestavljen Sklep št. 1/80.( ) Prav tako drži, da je pogoj zakonite zaposlitve delavca iz člena 7, drugi pododstavek, Sklepa št. 1/80, ki ga je Sodišče razlagalo v zgoraj navedeni zadevi Akman, napisan v preteklem času.( ) Vendar iz besedila spornega pogoja tega člena 7, prvi pododstavek, izrecno ne izhaja, da so pravice, ki jih daje družinskim članom turškega delavca, odvisne od tega, ali je ta v državi članici gostiteljici zaposlen in ali bi te pravice prenehale, takoj ko bi delavec dokončno prenehal opravljati vsakršno dejavnost. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba za razlago posamezne določbe Sklepa št. 1/80 upoštevati ne samo besedilo zadevne določbe, pač pa tudi njeno ozadje in cilje navedenega sklepa.( ) Vendar bi bila razlaga spornega pogoja, ki jo zagovarja nemška vlada, po mojem mnenju v nasprotju z sistematiko in cilji navedenega člena 7, prvi pododstavek, kot jih je podrobneje opredelila sodna praksa.

23. Tako je v zgoraj navedeni zadevi Kadiman Sodišče navedlo, da je namen člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 dvojen. Prvič, namen te določbe je spodbuditi zaposlitev in prebivanje zakonito zaposlenega turškega delavca v posamezni državi članici, tako da mu zagotavlja ohranitev družinskih vezi.( ) Po mnenju Sodišča ta določba s tega zornega kota zagotavlja najprej možnost za družinske člane navedenega delavca, da se mu pridružijo zaradi združitve družine.( ) Sodišče je iz sistematike in namena te določbe izpeljalo, da mora družinski član prva tri leta načeloma prebivati pri turškem delavcu, in sicer dejansko sobivati v gospodinjski skupnosti.( ) Drugič, da bi se dodatno okrepila integracija tega delavca v državo gostiteljico, navedena določba v korist utrditve položaja družinskih članov nadalje dopušča, da imajo tudi sami dostop do zakonite zaposlitve v tej državi.( ) Tako imajo najprej to pravico do dostopa do zaposlitve po treh letih zakonitega prebivanja – pri čemer imajo državljani drugih držav članic pri tem prednost –in po petih letih brez te omejitve. Poleg tega pa vemo, da pravica do dostopa do zaposlitve, da bi jo bilo mogoče izvrševati, nujno zajema pravico do prebivanja v državi gostiteljici.

24. V zgoraj navedeni zadevi Ergat je Sodišče natančneje določilo obseg teh pravic, ki se zagotovijo družinskim članom.( ) Potrdilo je, da od takrat, ko je turški državljan, za katerega se uporablja členu 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, po petih letih zakonitega prebivanja upravičen do prostega dostopa do zaposlitve v državi članici gostiteljici v skladu z drugo alineo te določbe, ni samo posledica neposrednega učinka te določbe, da ima oseba neposredno na podlagi Sklepa št. 1/80 individualno pravico na področju zaposlovanja, temveč tudi polni učinek te pravice nujno vsebuje obstoj ustrezne soodvisne pravice do prebivanja, ki temelji na pravu Skupnosti in ni odvisna od tega, ali so še izpolnjeni pogoji za dostop do teh pravic.( ) Sodišče je navedlo, da naj cilj Sklepa št. 1/80 ne bi bil dosežen, če bi bili zaradi omejitev, ki jih določi ena država članica, družinski člani prikrajšani za pravice, ki jim jih zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, navedenega sklepa, ravno v trenutku, ko bi imeli s prostim dostopom so zaposlitve po svoji izbiri možnost, da se v državi gostiteljici stalno naselijo.( ) Da bi potrdilo analizo, se je sklicevalo na zgoraj navedeno sodbo Akman, v kateri je, naj opozorimo, razsodilo, da otrok ob koncu izobraževanja in pridobitvi pravice do dostopa do zaposlitve v državi gostiteljici, ki jo neposredno zagotavlja Sklepa št. 1/80, in zato v ta namen pridobi tudi dovoljenje za prebivanje, ni več potrebno, da je eden od staršev tega otroka še vedno delavec, niti mu ni treba več prebivati na ozemlju navedene države. Iz tega je zaključilo, da države članice po navedenem obdobju treh let nimajo več pravice določati pogojev za prebivanje družinskega člana turškega delavca( ), še toliko manj pa po petih letih zakonitega prebivanja, saj v razmerju do zadevne osebe ob uporabi člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 delavci drugih držav članic ne morejo več imeti prednostne pravice.

25. Po mojem mnenju iz tega sledi, da je treba pravici do dostopa do zaposlitve in pravici do prebivanja družinskih članov iz člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 za utrditev njihove lastne integracije v državo gostiteljico priznati samostojno naravo glede na položaj turškega delavca, na katerega se ti pravici izvorno navezujeta. Ti mora biti mogoče izvrševati od takrat, ko družinski član izpolni pogoje, določene v členu 7, prvi pododstavek, čeprav delavec, zaradi katerega ima navedeni družinski član določene pravice, v tej državi ni več zaposlen. V nasprotnem primeru o resnični možnosti integracije teh družinskih članov ne bi bilo mogoče govoriti, saj bi njihova pravica do dostopa do zaposlitve – če bi bila še vedno odvisna od usode turškega delavca – ostala časovno omejena oziroma začasna. Tako bi bila posledica trditve nemške vlade ta, da bi lahko otrok turškega delavca, ki je – kot Inan Cetinkaya – začel delati v državi gostiteljici, izgubil pravico do dostopa do zaposlitve takrat, ko bi njegov oče uveljavljal pravico do pokojnine. Tej trditvi ne morem slediti. Menim, da bi se glede na sistematiko in namene člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 pogoj zakonite zaposlitve v državi gostiteljici moral uporabljati samo v obdobju treh let, v katerem mora družinski član neprekinjeno prebivati pri njem, in pred iztekom katerega ta družinski član še ne razpolaga s pravicami, ki jih neposredno zagotavlja navedeni člen 7, prvi pododstavek. Po preteku tega obdobja ta pogoj ne bi mogel nadalje obstajati, ne da bi se zaradi njega pojavil dvom v obseg teh pravic. Iz tega sklepam, da člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 ne zahteva, da bi bil turški delavec v zadevni državi članici še vedno zakonito zaposlen, če se družinski član po treh letih zakonitega prebivanja v tej državi prav tako želi zakonito zaposliti in uveljavlja pravico do prebivanja.

26. Turškega državljana, ki je kot Inan Cetinkaya rojen in je vedno živel v Nemčiji, kjer je bil njegov oče v preteklosti zaposlen več kot tri leta, je po mojem mnenju treba obravnavati kot otroka zakonito zaposlenega turškega delavca v smislu člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, čeprav je njegov oče ob sprejetju odločbe o izgonu 3. novembra 2000 uveljavil pravico do pokojnine.

27. Sedaj je treba presoditi tretji pogoj, v skladu s katerim mora družinski član pridobiti dovoljenje, da se pridruži turškemu delavcu v državi gostiteljici. Enako kot predložitveno sodišče in vse intervenientke menim, da ga ni mogoče razlagati tako, da iz uporabe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 izključuje družinske člane tega delavca, ki so rojeni na ozemlju te države. Na eni strani nič v besedilu člena 7, prvi pododstavek, ne kaže na to, da bi bila ta pogoj določen zato, da bi se ga lahko uporabilo zoper družinske člane turškega delavca, ki so rojeni na ozemlju zadevne države članice in zato ne potrebujejo „dovoljenja, da se mu pridružijo“. Na drugi strani pa tako omejujoča razlaga spornega pogoja ne bi bila v skladu s pravnim okvirom, v katerega je umeščena, predvsem pa ne z namenom, ki ga zasleduje člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80.

28. Torej iz vsebine členov 6 in 7 Sklepa št. 1/80 izhaja, da ta ne vplivata na pravico držav članic, da uredijo vstop turških državljanov na svoje ozemlje in vstop njihovih družinskih članov.( ) Tako člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 odpira pravico do dostopa do zaposlitve družinskim članom turškega delavca po določenem trajanju prebivanja, ne da bi to vplivalo na pristojnost zadevne države članice, da zadevnim osebam izdajo dovoljenje, da se pridružijo turškemu delavcu, ki tam zakonito dela.( ) Sankcija nespoštovanja ureditve države gostiteljice je na podlagi sodne prakse taka, da pravica do prebivanja – zato da bi zadevna oseba pridobila pravico so zaposlitve – ne sme biti pridobljena z zvijačo.( )

29. Na podlagi tega zaključujem, da je treba pogoj, v skladu s katerim morajo družinski člani turškega delavca pridobiti „dovoljenje, da se mu pridružijo“, razumeti tako, da se člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 ne uporablja za tiste, ki so v državo gostiteljico vstopili s kršitvijo zakonodaje te države. Ta pogoj se lahko uporabi samo zoper osebe, ki niso prebivale na ozemlju države članice, na katerem je turški državljan, in ki so od pristojnih organov te države za vstop vanjo morale pridobiti dovoljenje, da bi se pridružile temu delavcu. Nasprotno pa se nanjo ni mogoče sklicevati v razmerju do družinskega člana tega delavca, ki je bil rojen na ozemlju zadevne države in mu zato ni bilo treba pridobiti takega dovoljenja.

30. Dalje, izključitev družinskih članov turškega delavca, predvsem njegovih otrok, ki so rojeni na ozemlju države gostiteljice, s področja uporabe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, bi bila očitno v nasprotju z navedeno določbo. V skladu s sodno prakso je namreč namen tega člena 7, prvi pododstavek, spodbuditi združitev družine v državi gostiteljici. Kot sem navedel že zgoraj, je Sodišče razsodilo, da je namen tega člena olajšati zaposlitev in bivanje turškega delavca, ki je v zadevni državi članici zakonito zaposlen, s tem da se mu zagotovi ohranitev družinskih vezi.( ) Sodišče je ob upoštevanju tega cilja v zgoraj navedeni sodbi Kadiman razsodilo, da morajo družinski člani z zadevnim delavcem neprekinjeno živeti skupaj tri leta, kot to določa člen 7, prvi pododstavek. Zato ne bi bilo „logično in skladno“ s tem namenom, kot je navedlo tudi predložitveno sodišče( ), če bi s področja uporabe te določbe izključili družinske člane turškega delavca, zlasti njegove otroke, ki so rojeni na ozemlju države gostiteljice, saj njihovo rojstvo v tej državi prispeva prav k uresničitvi namena, ki ga navedena določba zasleduje.

31. Iz tega sledi, da okoliščina, da je Inan Cetinkaya rojen v Nemčiji in da ni pridobil dovoljenja za to, da se tam pridruži očetu, ne izključuje, da se zanj ne bi uporabljal člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80.

32. Nazadnje, četrti pogoj zahteva, da je Inan Cetinkaya na dan, ko je bil odrejen izgon, zakonito prebival v Nemčiji več kot pet let. Iz navedb, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, izhaja, da je Inan Cetinkaya v tej državi neprekinjeno prebival od rojstva. Razen tega je tam 9. marca 1995 pridobil dovoljenje za stalno prebivanje. Zato se zanj lahko uporablja člen 7, prvi pododstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80, na podlagi katerega je v Nemčiji upravičen do prostega dostopa do zaposlitve, ki jo sam izbere.

33. Iz tega sledi, da se za turškega državljana, ki je v položaju Inana Cetinkaya, uporabljajo določbe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80. Sodišču tako predlagam, naj na prvo predhodno vprašanje odgovori, da je treba člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da se uporabi za polnoletnega otroka turškega delavca, rojenega v državi članici gostiteljici, ki je ali je bil zakonito zaposlen v tej državi članici.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

34. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je Inan Cetinkaya zaradi prestajanja zaporne kazni in zdravljenja od odvisnosti izgubil pravice, ki jih ima na podlagi člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80. Navaja, da bi se v skladu z nacionalno sodno prakso načela, izpeljana v okviru člena 6 Sklepa št. 1/80, na podlagi katerih je mogoče zaradi daljše odsotnosti s trga dela izgubiti pravice iz tega člena, uporabljala v okviru člena 7 navedenega sklepa. Kljub temu poudarja, da ta trditev ne ustreza sistematiki in namenu istega člena 7. Ta trditev naj ne bi bila skladna niti s sodno prakso Sodišča, ki naj bi v zgoraj navedeni sodbi Ergat odločilo, da lahko pravice iz člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 prenehajo le na podlagi njegovega člena 14.

35. Predložitveno sodišče v bistvu torej sprašuje, ali je treba člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da so lahko zaradi obsodbe na zaporno kazen, ki ji sledi zdravljenje, pravice, ki jih ta člen zagotavlja turškemu državljanu v položaju, v kakršnem je Inan Cetinkaya, omejene samo ob uporabi člena 14 Sklepa št. 1/80 ali pa tudi zaradi daljše odsotnosti s trga dela.

36. Da bi razumeli pomen tega vprašanja, je treba opozoriti na okoliščine, v katerih je sodna praksa podrobneje opredelila, da lahko turški državljan pri daljši odsotnosti s trga dela izgubi pravice, ki mu jih zagotavlja Sklep št. 1/80. Ta sodna praksa se je uveljavila v okviru razlage člena 6 tega sklepa. Ta člen se uporablja za turške delavce, ki so v delovnem razmerju v državi članici in so v tej državi zakonito zaposleni. Zadevna oseba mora imeti pravice do prebivanja zato, da bi lahko izvrševala pravico do dostopa do zaposlitve.( ) Namen pravice do prebivanja je torej zagotoviti polni učinek pravice do dostopa do zaposlitve. V zgoraj navedeni zadevi Bozkurt je sodna praksa iz tega izpeljala, da se turški državljan ne more več sklicevati na pravico do prebivanja na ozemlju države članice gostiteljice, ki temelji na členu 6 Sklepa št. 1/80, ko doseže starost, pri kateri lahko uveljavlja pokojnino, oziroma po tem, ko je utrpel nesrečo pri delu, zaradi katere popolno in trajno ni zmožen opravljati nadaljnjo zaposlitev. Po mnenju Sodišča je treba v takem primeru zadevno osebo obravnavati, kot da je dokončno zapustila trg dela te države članice, tako da pravica do prebivanja, na katero se sklicuje, nima več nobene zveze z zaposlitvijo, čeprav s prihodnjo.( ) Nadalje je Sodišče v zgoraj navedeni zadevi Tetik razsodilo, da turški delavec izgubi pravice, ki mu jih zagotavlja navedeni člen 6, če se odloči, da bo prenehal opravljati zaposlitev, in v razumnem roku ne postori, kar je treba za ponovno vključitev v novo delovno razmerje.( ) To analizo je Sodišče potrdilo v zgoraj navedeni sodbi Nazli in drugi( ). Vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, se torej nanaša na to, ali je mogoče to sodno prakso prenesti na primer turškega državljana, za katerega se uporabljajo določbe člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, in ki je v položaju Inana Cetinkaya.

37. Enako kot Komisija menim, da je mogoče odgovor na to vprašanje izpeljati iz zgoraj navedene sodbe Ergat. Ta sodba se je, kot smo videli, nanašala na otroka turških delavcev, ki je pri osmih letih pridobil dovoljenje, da se pridruži staršem v Nemčiji, kjer je tudi sam opravljal različna dela, in ki so mu nemški pristojni organi zavrnili podaljšanje dovoljenja za prebivanje, ker je bila njegova prošnja prepozna. Videli smo, da je Sodišče podrobneje opredelilo obseg pravic, ki jih družinskim članom turškega delavca neposredno zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80. Navedel sem, da je Sodišče zelo izrecno potrdilo, da države nimajo več pravice določati pogojev za prebivanje družinskega člana turškega delavca po preteku obdobja treh let, ki ga ta določba določa, in toliko manj, ko se za zadevno osebo po petih letih zakonitega prebivanja uporablja člen 7, prvi pododstavek, tega Sklepa.( ) Pojasnilo je, da države članice – čeprav so ohranile pristojnost, da uredijo vstop družinskega člana turškega delavca na svoje ozemlje in tudi pogoje za njegovo prebivanje v začetnem obdobju treh let – nasprotno nimajo več možnosti sprejemati ukrepov v zvezi s prebivanjem, ki bi omejevali izvrševanje pravic, ki jih zadevni osebi, ki izpolnjuje v njej določene pogoje in je zato že zakonito integrirana v državo članico gostiteljico, izrecno zagotavlja Sklep št. 1/80, ker je pravica do prebivanja nujna za dostop in za izvrševanje vsakršnega poklica oziroma zaposlitve.( )

38. Poleg tega je Sodišče v isti sodbi pojasnilo, v katerih okoliščinah lahko družinski član turškega delavca, za katerega se uporablja člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, izgubi pravice, ki mu jih zagotavlja ta določba. Generalni pravobranilec Mischo je v sklepnih predlogih zagovarjal trditev, da bi morala za polnoletnega otroka turškega delavca, za katerega se uporablja člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, ko doseže položaj, da lahko prosto dostopa do vsake zaposlitve, veljati ista pravila kot za turškega delavca, ki je začel v državi članici prebivati kot odrasla oseba. Otrok bi torej pri prostovoljni, dalj časa trajajoči brezposelnosti, izgubil pravice.( ) V zgoraj navedeni zadevi Akman sem v sklepnih predlogih zagovarjal primerljivo stališče glede otroka, ki je v državi gostiteljici zaključil poklicno izobraževanje in ima pravice iz člena 7, druga alinea, Sklepa št. 1/80. Zaradi prizadevanja po skladnosti sem zatrjeval, da mora otrok turškega delavca, ki lahko svobodno sprejme katero koli zaposlitev, potem ko je zaključil poklicno izobrazbo in pridobil ustrezno soodvisno pravico do prebivanja, pravico do dostopa do zaposlitve izvršiti v razumnem roku.( ) Kljub temu Sodišče tej zahtevi v zgoraj navedeni sodbi Akman ni sledilo. Poleg tega je v zgoraj navedeni sodbi Ergat navedlo, da je mogoče pravice, ki jih družinskim članom zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, omejiti samo v dveh primerih, prvič, ob uporabi člena 14 navedenega sklepa, in drugič, če je zadevni družinski član zapustil ozemlje države gostiteljice za daljše obdobje in brez upravičenih razlogov.( ) Sodišče torej ni sledilo tretjemu primeru, ki ga je predlagal generalni pravobranilec Mischo, in sicer položaju podaljšane prostovoljne brezposelnosti.

39. Iz zgoraj navedene sodbe Ergat je torej mogoče izpeljati, da lahko zadevna oseba – razen pri odločbi o izgonu, ki jo sprejme država članica na podlagi člena 14 Sklepa št. 1/80 – izgubi pravico do dostopa do zaposlitve in pravico do prebivanja, ki ji jo zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, navedenega sklepa, le, če se sama odloči, da bo pretrgala vezi s to državo, tako da jo zapusti za daljše obdobje in brez upravičenih razlogov. V nasprotnem primeru pa lahko družinski član, ki ni pretrgal vezi z državo gostiteljico, te pravice izgubi le ob uporabi navedenega člena 14.

40. To rešitev je treba a fortiori uporabiti za polnoletnega otroka turškega delavca, ki je tako kot Inan Cetinkaya rojen v državi članici in je tam s starši vedno živel. Videli smo namreč, da člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 zasleduje dva cilja, in sicer omogoča integracijo turškega delavca v državo gostiteljico s tem, da spodbuja ohranitev njegovih družinskih vezi in da krepi položaj družinskih članov samih, s tem da jim omogoča, da se po določenem času tudi sami zaposlijo. V zgoraj navedeni sodbi Ergat smo poudarili, da je Sodišče menilo, da države nimajo več pravice sprejemati ukrepov, ki bi omejevali pravico do prebivanja družinskih članov, ki izpolnjujejo pogoje iz člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, ker so ti zaradi tega dejstva že zakonito integrirani v državo gostiteljico. Taka utemeljitev bi se morala a fortiori uporabljati za otroka turškega delavca, ki je rojen v državi gostiteljici, v kateri se je šolal in v njej vedno živel. Ni sporno, da je ta turški državljan že integriran v državo članico. Pravic, ki jih ima na podlagi člena 7, prvi pododstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80, torej ni mogoče omejevati bolj kot tistih, ki jih ima družinski član, ki se je šele kasneje pridružil delavcu v državi gostiteljici. Poleg tega je treba opozoriti, da je Inan Cetinkaya – tako kot S. Ergat – izvrševal pravico do dostopa do zaposlitve v državi gostiteljici, saj je med letom 1996 in decembrom 1999 opravljal več zaposlitev, torej dejansko do odvzema prostosti, kar še toliko bolj upravičuje, da je v tej zadevi treba uporabiti stališče, ki ga je Sodišče zavzelo v zgoraj navedeni sodbi Ergat.

41. Na podlagi tega bi lahko zaključili, da turški državljan, ki je rojen v državi gostiteljici in s to državo nikoli ni pretrgal vezi, ne more biti izgubiti pravic, ki jih ima neposredno na podlagi člena 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, razen na podlagi člena 14, prvi pododstavek, navedenega sklepa, torej zaradi javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja. Taka analiza bi bila v skladu s cilji integracije, ki jih zasleduje navedeni člen 7, prva alinea. Dejansko bi integracijo turških delavcev spodbudili toliko bolj, kolikor bolj bi okrepili pravice njihovih otrok, rojenih v državi gostiteljici. Enako bi integracijo družinskih članov utrdili toliko bolj, če pravica do prebivanja otrok druge generacije, rojenih v državi gostiteljici, ki z njo niso nikoli pretrgali vezi – če ne bi bila več odvisna od opravljanja gospodarske dejavnosti –, ne glede na generacijo ne bi bila več začasna oziroma časovno omejena. Nasprotno pa bi lahko bila posledica prenosa omejitev iz člena 6 Sklepa št. 1/80 na te otroke ta, da zaradi nesreče, zaradi katere bi postali dokončno nesposobni za delo, ali pri uveljavljanju pravice do upokojitve na podlagi navedenega sklepa ne bi več imeli pravice do prebivanja v tej državi, čeprav so v njej vedno živeli.

42. Enako bi bila prednost take analize, da bi bilo mogoče upoštevati bistveni razvoj prava Skupnosti na področju pravice do prebivanja v državah članicah. Tako vemo, da pravica do prebivanja državljanov Skupnosti ni več odvisna od opravljanja določene gospodarske dejavnosti. Od leta 1990 je bilo v korist oseb, ki ne opravljajo ali ne opravljajo več določene gospodarske dejavnosti, sprejetih več direktiv. Normodajalec je določil predvsem, pod katerimi pogoji lahko upokojeni delavci pridobijo dovoljenje za prebivanje v državi članici gostiteljici.( ) Analiza se je konkretizirala predvsem z uvedbo statusa državljana Unije v Pogodbi o Evropski uniji, ki odtlej vsakomur, ki je državljan ene države članice, z določbo, ki ji je bil priznan neposredni učinek, zagotavlja pravico, da svobodno prebiva na ozemlju držav članic( ), če imajo zadevne osebe na voljo dovolj sredstev zase in za družinske člane ter so zdravstveno zavarovane proti tveganjem v državi gostiteljici.( )

43. Seveda teh določb ni mogoče uporabiti za turške državljane, za katere se uporablja Sklep št. 1/80, in na podlagi trenutne sodne prakse ostaja pravica do prebivanja državljana Skupnosti v državi članici v okviru členov od 39 do 41 ES, za katere so se stranke Pridružitvenega sporazuma dogovorile, da jih bodo vodili pri uresničitvi svobode gibanja delavcev med državami članicami Skupnosti in Turčijo, odvisna od pogoja, da je turški državljan še vedno delavec oziroma – glede na okoliščine posameznega primera – oseba, ki išče zaposlitev.( ) Zato se mi zdi težko, da pri razlagi Sklepa št. 1/80 tega razvoja ne bi upošteval. To upoštevanje se mi zdi utemeljeno glede na določbe, sprejete na področju pravice do prebivanja državljanov tretjih držav v državah članicah. Tako je Evropski svet na svojem posebnem zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 pozval, da mora Evropska unija enako obravnavanje zagotoviti državljanom tretjih držav, ki zakonito prebivajo na ozemlju držav članic, energičnejša politika na področju integracije pa mora stremeti k temu, da jim ponudi pravice in obveznosti, primerljive s pravicami državljanov Evropske unije.( ) Direktiva 2003/109/ES( ), ki je bila sprejeta ob upoštevanju tega poziva( ), določa zlasti, da je integracija državljanov tretjih držav, ki trajno prebivajo v državah članicah, ključni dejavnik pri pospeševanju gospodarske in družbene kohezije, ta pa je temeljni cilj Skupnosti, opredeljen v Pogodbi.( ) Direktiva v korist državljanom tretjih držav, ki so pet let zakonito prebivali na njihovem ozemlju, uvaja status rezidentov za daljši čas, če predložijo dokaz, da imajo zadostna sredstva zase in vzdrževanje družine ter da so zdravstveno zavarovani.( )

44. Glede na ta razvoj in predvsem glede na pravice, ki se tako zagotavljajo državljanom vseh tretjih držav po določenem času zakonitega prebivanja v eni državi članici, ne bi bilo ustrezno, če bi polnoletni otroci turških delavcev, ki so tam rojeni in so tam vedno živeli, na podlagi Pridružitvenega sporazuma, sprejetega pred več kot štiridesetimi leti s ciljem omogočiti integracijo Turčije v Evropsko skupnost, imeli pravico do prebivanja, ki bi bila le posledica izvrševanja gospodarske dejavnosti. Glede tega je treba opozoriti, da na podlagi sedanje sodne prakse med pravicami, ki jih turškim državljanom zagotavlja Sklep št. 1/80, ni pravice do prostega gibanja v Skupnosti in da so omejene na ozemlje države članice gostiteljice, v katero so ti migranti vstopili in tam zakonito prebivajo.( ) Priznanje, da pravic, ki jih turškim otrokom, rojenim v državi gostiteljici, ki z njo nikoli niso pretrgali vezi, neposredno zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, ni mogoče omejiti drugače, kot na podlagi člena 14 navedenega sklepa, bi tako tem migrantom omogočilo, da ohranijo vmesni položaj med položajem državljanov Unije in položajem državljanov vseh tretjih držav, to je položaj, ki bi ustrezal logiki Pridružitvenega sporazuma.

45. Turški državljan, ki je kot Inan Cetinkaya kršil zakonodajo o mamilih, kar je upravičilo njegovo obsodbo – kot v obravnavanem primeru – na zaporno kazen treh let, ne bi smel biti izključen s področja uporabe Sklepa št. 1/80 in tako samodejno prikrajšan za pravici do dostopa do zaposlitve in prebivanja, ki ju zagotavlja njegov člen 7, prvi pododstavek, prva alinea. Zaradi te analize ni dvoma v legitimno pravico držav članic, da sprejmejo ukrepe o izgonu proti državljanom drugih držav, ki resno ogrožajo javni red. Prav tako ne oporekam temu, da pomeni izvršitev kaznivih dejanj na področju mamil resno in dejansko grožnjo za družbo, tako da upravičuje ukrepe specialne prevencije proti tujcem, ki so zanje odgovorni, tako kot je Sodišče že večkrat ponovilo.( ) Želel bi preprosto povedati, da je pravna podlaga, na podlagi katere lahko države članice sprejmejo te ukrepe proti turškim državljanom, za katere se uporablja člen 7, prva alinea, Sklepa št. 1/80, njegov člen 14, s katerim je želel pridružitveni svet državam pogodbenicam Pridružitvenega sporazuma pridržati pooblastilo, da ohranijo svoje legitimne interese na področju javnega reda, tako da jim je dovolil omejiti pravice, ki jih zagotavlja navedeni sklep.

46. Na podlagi te določbe bi torej predložitveno sodišče moralo presojati zakonitost odločbe o izgonu z dne 3. novembra 2000, kot je bila spremenjena 3. septembra 2002. Glede tega je treba opozoriti, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Nazli in drugi navedlo, da se je treba za določitev obsega izjeme javnega rega, določene v členu 14 Sklepa št. 1/80, sklicevati na razlago, ki jo je dalo isti izjemi na področju prostega gibanja delavcev, državljanov držav članic.( ) Iz sodne prakse izhaja, da je treba pojem „javni red“ opredeliti ozko, ko gre za utemeljitev odstopanja od izvrševanja temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo.( ) Poleg kršitev družbenega reda, ki jo pomeni vsaka kršitev zakona, predpostavlja tudi obstoj dejanske in dovolj velike nevarnosti, ki zadeva temeljni interes družbe.( ) V takem primeru kazenska obsodba ne more upravičiti ukrepa izgona, razen če je iz okoliščin, ki so bile povod za to obsodbo, razvidno, da osebno vedenje v danem trenutku pomeni nevarnost za javni red.( ) Iz tega sledi, da ukrep izgona ne more temeljiti na razlogih generalne prevencije( ), za kar je, kot kaže, vsaj delno šlo v izpodbijani odločbi v okviru postopka v glavni stvari. Prav tako ga ni mogoče izreči samodejno zaradi kazenske obsodbe.( ) Vedno ga je treba presoditi od primera do primera glede na osebno vedenje storilca kaznivega dejanja in nevarnost, ki jo predstavlja ta za javni red. Poleg tega mora biti mogoče, da sodišče, ki nadzira zakonitosti odločbe o izgonu, kot bomo videli v okviru presoje šestega vprašanja za predhodno odločanje, upošteva dejansko stanje, ki je nastalo po izdaji odločbe o izgonu in kaže na to, da zadevna oseba ne predstavlja več nevarnosti za javni red. Nazadnje morajo ukrepi javnega reda, ki jih sprejme zadevna država članica, spoštovati načelo sorazmernosti( ), tako da morajo biti primerni za zagotovitev uresničitve cilja, ki ga zasledujejo, ne da bi presegali tisto, kar je potrebno, da se ta cilj doseže.

47. Ob tem morajo pristojni nacionalni organi v okviru te presoje upoštevati varstvo družinskega življenja, ki ga zagotavlja člen 8 Evropske konvencije o človekovih pravicah. Ta zahteva, upoštevanje katere Sodišče zahteva v okviru prostega gibanja delavcev Skupnosti in njihovih družinskih členov( ), mora veljati tudi, ko gre za presojo omejitev, ki jih je mogoče uvesti za pravice turških migrantov, ki jim jih zagotavlja Sklep št. 1/80. Ni sporno, da lahko izključitev osebe iz države, v kateri živijo njeni bližnji, pomeni poseg v to pravico do spoštovanja družinskega življenja in da je ta pravica ena od temeljnih pravic, ki jih varuje pravni red Skupnosti.( ) V zgoraj navedeni sodbi Orfanopoulos in drugi je Sodišče pojasnilo, da mora biti tak poseg sorazmeren z varovanjem javnega reda in da je za presojo te sorazmernosti treba upoštevati predvsem naravo in težo kaznivega dejanja, ki ga je izvršila zadevna oseba, čas bivanja v državi članici gostiteljici, čas, ki je potekel od storitve kaznivega dejanja, družinski položaj zadevne osebe in resnost morebitnih težav, ki bi jih imeli njegov zakonec in morebitni otroci v državi, katere državljan je.( )

48. Sodna praksa si je torej prizadevala varovati pravice posameznika v okviru izvrševanja pristojnosti držav članic na področju javnega reda. Priznanje, da se za turškega državljana zaradi obsodbe na zaporno kazen Sklep št. 1/80 samodejno preneha uporabljati, ker mu je trenutno onemogočeno, da bi opravljal poklicno dejavnost, bi lahko nacionalnim upravam prav tako omogočalo, da obidejo omejitve, ki jih pravo Skupnosti postavlja pristojnostim držav na področju javnega reda, in s tem bi členu 14 Sklepa št. 1/80 deloma odvzelo njegov polni učinek.

49. Ob upoštevanju vsega navedenega Sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da pravic, ki jih zagotavlja turškemu državljanu v položaju Inana Cetinkaya, ki se je rodil in je vedno živel v državi članici gostiteljici, zaradi obsodbe na zaporno kazen, ki ji bo morda sledilo zdravljenje od odvisnosti, ni mogoče omejiti drugače kot ob uporabi člena 14 navedenega sklepa.

C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

50. Pri negativnem odgovoru na prejšnje vprašanje in če bi bilo mogoče pravice, ki jih daje člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 izgubiti, ko bi zadevna oseba zapustila trg dela, predložitveno sodišče sprašuje, ali je tako tudi, če je bila zadevna oseba – kot v obravnavanem primeru – obsojena na tri leta mladoletniškega zapora. Ni gotovo glede pomena, ki ga je treba priznati zgoraj navedeni sodbi Nazli in drugi, v kateri je Sodišče razsodilo, da zakonito zaposleni delavec ne izgubi pravic, ki mu jih zagotavlja člen 6 Sklepa št. 1/80 zato, ker je bil trinajst mesecev priprt in nato pogojno obsojen na zaporno kazen.

51. Predložitveno sodišče v bistvu torej sprašuje, ali družinski član turškega delavca izgubi pravico, da ima po petih letih zakonitega prebivanja v državi članici gostiteljici dostop do vsakršne zaposlitve po svoji izbiri, ki mu jo zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80, če je bil obsojen na tri leta mladoletniškega zapora, katerega trajanje se lahko skrajša, ki pa ji bo moralo slediti zdravljenje od odvisnosti, med katerim zadevna oseba prav tako ne bo na voljo na trgu dela.

52. Ker sem predlagal, naj bo odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, se bom do tretjega vprašanja za predhodno odločanje opredelil le podredno. Menim, da stališče, ki ga je Sodišče sprejelo v zgoraj navedeni sodbi Nazli in drugi, dopušča negativen odgovor na to vprašanje.( )

53. V tej sodbi je Sodišče razsodilo, da začasna prekinitev zaposlitvenega obdobja turškega delavca med priporom ni taka, da bi moral zaradi nje izgubiti pravico do dostopa do zaposlitve in pravico do prebivanja, ki jo ima sicer neposredno na podlagi člena 6 Sklepa št. 1/80, vendar če v razumnem roku po izpustu ponovno poišče zaposlitev.( ) To presojo je upravičilo z navedbo, da zaradi začasne odsotnosti, ki je posledica takega pripora, ni dvoma v poznejšo udeležbo zadevne osebe v poklicnem življenju.( ) Te presoje ni omejilo na posebne okoliščine primera, v katerem je bil Ö. Nazli v preiskovalnem priporu zaradi potreb preiskave, nato pa pogojno obsojen na zaporno kazen. Ta analiza iz zgoraj navedene sodbe Nazli in drugi je bila potrjena v zgoraj navedeni sodbi Orfanopoulos in drugi( ).

54. Zdi se mi, da mora enaka analiza veljati tudi, če je lahko zadevna oseba upravičena do pogojnega izpusta, da bi se lahko zdravila od odvisnosti. Namen takega ukrepa je ravno ta, da se prekine odvisnost zadevne osebe od mamil in se ji tako omogoči resocializacija, torej da ponovno najde svoje mesto v družbi, kar vključuje tudi to, da bo lahko opravljala delo in ne bo prikrajšana za pravico do prebivanja. Tako ne bi bilo skladno s temi cilji, če bi šteli, da obsodba na zaporno kazen pomeni zapustitev trga dela, zaradi katere bi bila izgubljena pravica do dostopa do trga dela in ustrezna soodvisna pravica do prebivanja. To še toliko bolj ne bi bilo ustrezno v obravnavanem primeru, ker je bil cilj resocializacije, ki ga zasleduje nemški kazenski sistem, dosežen, saj je zadevna oseba uspešno opravila zdravljenje od odvisnosti, odložena ji je bila izvršitev preostanka zaporne kazni, ponovno se je vključila v izobraževanje in našla delo s krajšim delovnim časom. Nasprotno pa je mogoče v okviru člena 14 Sklepa št. 1/80 upoštevati dejstva, ki so bila povod za izrečeno kazen, za presojo, ali zadevna oseba v smislu sodne prakse pomeni trenutno, dejansko in dovolj resno nevarnost za javni red.

55. Na podlagi tega zaključujem, da družinski član turškega delavca ne izgubi pravice do dostopa do zaposlitve in pravice do prebivanja, ki mu ju zagotavlja člen 7, prvi pododstavek, druga alinea, Sklepa št. 1/80, če je bil obsojen na kazen treh let mladoletniškega zapora, katerega trajanje je mogoče skrajšati, ki pa mu mora slediti zdravljenje od odvisnosti, med katerim zadevna oseba prav tako ne bo na voljo na trgu dela.

D – Četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje

56. S četrtim in petim vprašanjem za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče sprašuje, ali je izguba zaposlitve oziroma nesposobnost opravljati zaposlitev pri nepogojni obsodbi na zaporno kazen enakovredna obdobju prostovoljne brezposelnosti v smislu člena 6(2), drugi stavek, Sklepa št. 1/80, ki naj ne bi nasprotoval izgubi pravic iz člena 6(1) in 7, prvi pododstavek, prva alinea, Sklepa št. 1/80. Poleg tega sprašuje, ali je okoliščina, da bi ta obsodba lahko vodila do izpustitve, ki bi ji najprej sledilo zdravljenje od odvisnosti, po zaključku katerega bi bila ponovna zaposlitev mogoča šele po dokončanju šolanja, lahko vpliva na odgovor na vprašanje za predhodno odločanje.

57. Ti vprašanji bom prav tako obravnaval le podredno, kolikor sem v odgovoru na drugo vprašanje za predhodno odločanje predlagal, da turški državljan v položaju Inana Cetinkaya ne more izgubiti pravic, ki mu jih zagotavlja neposredno člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80, razen na podlagi člena 14 navedenega sklepa.

58. Ti vprašanji temeljita na predpostavki, da je določbe člena 6(2) Sklepa št. 1/80 mogoče prenesti v okvir njegovega člena 7, prvi pododstavek. Tako kot vse intervenientke menim, da ta predpostavka ni pravilna. Videli smo, da navedeni člen 6 Sklepa št. 1/80 obravnava položaj turških delavcev. Ta člen jim v odstavku 1 postopno odpira pravice do dostopa do zaposlitve.( ) Kot je pojasnilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Bozkurt( ), člen 6 v odstavku 2 določa primere določenih prekinitev dela izključno za potrebe izračuna časa zakonite zaposlitve, navedenega v odstavku 1. Tako določa, da se letni dopusti in odsotnosti zaradi materinstva, nesreč pri delu ali kratkotrajnih bolezni vštevajo v čas zakonite zaposlitve. Nadalje v drugem stavku določa, da obdobja neprostovoljne brezposelnosti in odsotnosti zaradi dolgotrajne bolezni ne vplivajo na pravice, ki jih je turški delavec že pridobil v skladu z določbami člena 6(1) Sklepa št. 1/80. Kot je navedlo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Tetik( ), je edini namen te določbe izogniti se temu, da bi turški delavec, ki se je po prekinitvi opravljanja poklicne dejavnosti zaradi bolezni oziroma neprostovoljne brezposelnosti ponovno zaposlil, moral ponovno na enak način kot turški državljan, ki v državi gostiteljici še nikoli ni bil zaposlen, začeti z obdobji zakonite zaposlitve, določenimi v tem členu 6(1).

59. Določbe člena 6(2) Sklepa št. 1/80 se torej ne uporabljajo v okviru člena 7, prvi pododstavek, navedenega sklepa, ki ne povzema njegovega besedila in ki služi povsem drugačnemu sistemu, saj pravice, ki jih zagotavlja ta člen, niso odvisne od tega, ali je družinski član določeno obdobje zaposlen, temveč od treh let dejanskega prebivanja s turškim delavcem.

E – Šesto vprašanje za predhodno odločanje

60. S šestim vprašanjem predložitveno sodišč sprašuje, ali lahko upošteva poboljšanje, ki je nastopilo v položaju Inana Cetinkaya po izdaji odločbe o izgonu, sprejete 3. novembra 2000. Pojasnjuje, da je treba na podlagi ustaljene sodne prakse Bundesverwaltungsgericht v okviru odločbe o izgonu pravni in dejanski položaj zadevne osebe presoditi na dan izdaje te odločbe. Sodišče torej ne more upoštevati spremembe položaja zadevne osebe, ki je nastopila po 3. novembru 2000. Kljub temu pa predložitveno sodišče poudarja, da je v skladu s sodno prakso Sodišča izgon državljana Unije odvisen od pogoja, ali obstaja ne le konkretna nevarnost, temveč tudi trenutna.( ) V skladu s to sodno prakso bi morali organi in nacionalna sodišča na vsaki stopnji postopka presojati, ali zadevna oseba v danem trenutku še pomeni nevarnost za javni red. Poleg tega naj bi bilo mogoče to sodno prakso prenesti na uporabo člena 14 Sklepa št. 1/80. Iz tega sledi, da bi nacionalno sodišče moralo imeti možnost upoštevati položaj zadevne osebe, kot je podan na obravnavi.

61. Predložitveno sodišče v bistvu torej sprašuje, ali je treba člen 14 Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni praksi, na podlagi katere sodišče, ki odloča o tožbi proti odločbi o izgonu, ne more upoštevati spremembe položaja zadevne osebe, ki ne bi več dopuščala omejitve njenih pravic v smislu tega člena in ki je nastala po izdaji zadnje odločbe, ki so jo ti organi sprejeli.

62. Mislim, da je mogoče odgovor na to vprašanje izpeljati iz zgoraj navedene sodbe Orfanopoulos in drugi, v kateri je Sodišče o enakem vprašanju odločilo v okviru tožbe proti odločbi o izgonu, ki jo je sprejel nemški upravni organ proti državljanu Skupnosti.( ) Vprašanje se je torej nanašalo na razlago člena 3 Direktive 64/221, ki opredeljuje pogoje, pod katerimi je mogoče sprejeti ukrepe javnega reda proti državljanom drugih držav članic. Kot smo videli, ta člen določa, da morajo ukrepi javnega reda oziroma javne varnosti temeljiti izključno na osebnem vedenju posameznika, na katerega se nanašajo, in da samo obstoj kazenskih obsodb takih ukrepov samodejno ne more upravičiti. V zgoraj navedeni sodbi Orfanopoulos in drugi je Sodišče razsodilo, da „[č]len 3 Direktive 64/221 nasprotuje nacionalni praksi, v skladu s katero nacionalna sodišča pri nadzoru zakonitosti izgona, odrejenega proti državljanu druge države članice, niso dolžna upoštevati dejstev, ki so nastala po izdaji zadnje odločbe pristojnih organov, ki bi lahko kazala na to, da je obstoječa nevarnost, ki bi jo za javni red predstavljalo vedenje zadevne osebe, prenehala ali pa se je bistveno zmanjšala“.( ) Pojasnilo je, da gre za tak primer predvsem, če je od izdaje odločbe o izgonu do presoje te odločbe s strani pristojnega sodišča preteklo dalj časa.

63. Ta odgovor je mogoče uporabiti v okviru člena 14 Sklepa št. 1/80. Ta določba namreč, prvič – kot člen 3 Direktive 64/211 –, ne določa datuma, na katerega je treba presojati, ali za javni red obstaja nevarnosti v danem trenutku, ki jo mora pomeniti osebno vedenje turškega državljana, na katerega se nanaša ukrep izgona. Drugič, Sodišče je svojo razlago člena 3 navedene direktive utemeljilo na sodni praksi, na podlagi katere je treba odstopanja od načela prostega gibanja delavcev razlagati ozko.( ) Poleg tega vemo, da je treba načela, sprejeta v okviru členov Pogodbe o prostem gibanju delavcev, v največji mogoči meri uporabljati za turške državljane, ki so upravičeni do pravic, priznanih s Sklepom št. 1/80, in da je obseg izjeme javnega reda, določene v njegovem členu 14, treba opredeliti ob sklicevanju na razlago iste izjeme v okviru prostega gibanja delavcev, državljanov držav članic.( ) Iz tega sledi, da je treba pojem ,,nevarnosti za javni red, ki obstaja v danem trenutku“, ki jo mora pomeniti osebno vedenje osebe, zoper katero je izrečen ukrep izgona, v okviru člena 14 Sklepa št. 1/80 razlagati tako kot pojem, ki ga je izpeljalo Sodišče v zvezi s členom 3 Direktive 64/221, ki se uporablja za državljane držav članic.

64. Sodišču torej predlagam, da na šesto vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 14 Sklepa št. 1/80 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni praksi, na podlagi katere sodišče, ki odloča o tožbi proti odločbi o izgonu, ne more upoštevati spremembe položaja zadevne osebe, ki je nastala po izdaji zadnje odločbe organov in ki ne bi več dopuščala omejitve pravic tega državljana v smislu tega člena.

V – Predlog

65. Glede na vse zgoraj navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht Stuttgart, odgovori tako:

1. Člen 7, prvi pododstavek, Sklepa št. 1/80 z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve, ki ga je sprejel Pridružitveni svet, ustanovljen s Pridružitvenim sporazumom, sklenjenim med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, je treba razlagati tako, da se uporablja tudi za v državi članici gostiteljici rojenega polnoletnega otroka turškega delavca, ki je ali je bil zakonito zaposlen v tej državi članici.

2. To določbo je treba razlagati tudi tako, da je mogoče zaradi obsodbe na zaporno kazen, ki ji bo morda sledilo zdravljenje od odvisnosti, pravice, ki jih ta določba priznava turškemu državljanu v položaju Inana Cetinkaya, ki je rojen in je vedno živel v državi gostiteljici, omejiti samo ob uporabi člena 14 Sklepa št. 1/80.

3. Člen 14 navedenega sklepa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni praksi, na podlagi katere sodišče, ki odloča o tožbi proti odločbi o izgonu, ne more upoštevati spremembe položaja zadevne osebe, ki je nastala po izdaji zadnje odločbe organov in ne bi več dopuščala omejitve pravic tega državljana v smislu tega člena.