I ‑ 176SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
SODBA SODIŠČA  (četrti senat)
z dne 17. januarja 2008*
V zadevi C‑105/07,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, 
ki ga je vložilo Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgija) z odločbo z 
dne 17. januarja 2007, ki je prispela na Sodišče 22. februarja 2007, v postopku
Lammers & Van Cleeff NV
proti
državi Belgiji ,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, G. Arestis (poročevalec), sodnik, R. Silva de 
Lapuerta, sodnica, J. Malenovský in T. von Danwitz, sodnika,
*  Jezik postopka: nizozemščina.
I ‑ 177LAMMERS & VAN CLEEFF
generalna pravobranilka: J. Kokott,  
sodni tajnik: R. Grass,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
—  za Lammers & Van Cleeff NV D. Merckx, odvetnik,
—  za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in A. Weimar, zastopnika,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi 
razsojeno brez sklepnih predlogov
izreka naslednjo
Sodbo
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES, 43 ES, 
46 ES, 48 ES, 56 ES in 58 ES.1
I ‑ 178SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Lammers & Van Cleeff NV s 
sedežem v Belgiji (v nadaljevanju: belgijska hčerinska družba) in državo Belgijo glede 
odmere davka od dohodka pravnih oseb za davčni leti 1996 in 1997.
Pravni okvir
Člen 18, prvi odstavek, točka 3, zakonika o dohodnini iz leta 1992, ki je bil potrjen s 
kraljevo uredbo z dne 10. aprila 1992 ( Moniteur belge  z dne 30. julija 1992, str. 17120), 
je v različici, ki je veljala v času spora v glavni stvari, določal:
„Dividende obsegajo:
[…]
3.  obresti na predujme, če so prekoračene te meje in v višini vsake prekoračitve:
 —  bodisi meja, določena v členu 55,2
3
I ‑ 179LAMMERS & VAN CLEEFF
 —  bodisi če skupna višina obrestovanih predujmov na začetku davčnega obdobja 
presega prosti kapital, povečan za obdavčene rezerve.“
Člen 18, drugi odstavek, zakonika o dohodnini iz leta 1992 je določal:
„Predujem je vsaka evidentirana ali neevidentirana terjatev, ki jo ima upravitelj 
kapitalske družbe do te družbe ali družbenik osebne družbe do te družbe, ter vsaka 
terjatev, ki jo ima njegov zakonec ali njuni otroci do teh družb, če je upravitelj družbe, 
družbenik ali zakonec upravičen do njihovih dohodkov na podlagi zakona, razen 
v primeru:
1.  obveznic, ki se izdajo na podlagi javnega poziva k nakupu in vplačilu vrednostnih 
papirjev;
2.  terjatev do zadrug, ki jih priznava nacionalni svet za sodelovanje;
3.  terjatev, ki jih imajo upravitelji družbe ali družbeniki, ki so družbe iz člena 179.“
Člen 179 zakonika o dohodnini iz leta 1992 je določal:
„Davčni zavezanci so družbe, družbe rezidentke ter od 1. januarja 1995 hranilnice 
lokalnih skupnosti iz člena 124 novega zakona o lokalnih skupnostih.“4
5
I ‑ 180SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
Člen 55 zakonika o dohodnini iz leta 1992 med drugim določa, da se obresti na 
 obveznosti, predujme, terjatve, pologe in na druga posojila upoštevajo kot poslovni 
stroški zgolj, če ne presegajo višine, ki ustreza tržni obrestni meri, ob upoštevanju 
posebnih elementov ocene tveganja, povezanega s transakcijo, zlasti pa finančnega 
položaja dolžnika in časa posojila.
Spor v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Belgijska hčerinska družba je bila ustanovljena 25. julija 1991. Na ta datum in v skladu 
z veljavnimi zakonodajnimi določbami so bili imenovani trije člani uprave družbe, in 
sicer dva delničarja belgijske podružnice ter matična družba Lammers & Van Cleeff 
BV, ustanovljena na Nizozemskem.
Na podlagi terjatve matične družbe Lammers & Van Cleeff BV do belgijske hčerinske 
družbe ji je slednja izplačala obresti. V skladu s členom 18, prvi odstavek, točka 3, 
druga alinea, zakonika o dohodnini iz leta 1992 je belgijska davčna uprava te obresti 
delno štela za dividende in jih kot take obdavčila.
Belgijska hčerinska družba je nato zoper zadevne obdavčitve vložila pritožbo pri 
direktorju za neposredne davke v Antwerpnu II. Ta je z odločbo z dne 17. junija 2002 
sporne obdavčitve ohranil. Belgijska hčerinska družba je 16. septembra 2002 vložila 
pravno sredstvo pri Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen, s katerim je zahtevala 
razveljavitev te odločbe.6
7
8
9
I ‑ 181LAMMERS & VAN CLEEFF
V svoji predložitveni odločbi to sodišče poudarja, da iz člena 18, drugi odstavek, 
točka 3, zakonik o dohodnini iz leta 1992 izhaja, da obresti niso opredeljene kot 
 dividende in zato niso obdavčljive, če se izplačajo članu uprave družbe, ki je belgijska 
družba, medtem ko so te obresti opredeljene kot dividende in so zato obdavčljive, če 
se  izplačajo članu uprave družbe, ki je tuja družba.
V teh okoliščinah je Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen prekinilo odločanje 
in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali členi 12 [ES], 43 [ES], 46 [ES], 48 [ES], 56 [ES] in 58 ES nasprotujejo nacionalni 
belgijski zakonodajni ureditvi iz določb člena 18 [prvi odstavek], točka 3, in [drugi 
odstavek], točka 3, [zakonika o dohodnini iz leta 1992], kot so se uporabljale v času 
dejanskega stanja in na podlagi katerih obresti niso bile opredeljene kot dividende in 
zato niso bile obdavčljive, če so bile izplačane članu uprave družbe, ki je bil belgijska 
družba, medtem ko so bile te obresti v istih okoliščinah opredeljene kot dividende 
in so bile zato obdavčljive, če so bile nakazane članu uprave družbe, ki je bil tuja 
družba?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Za začetek je treba opozoriti, da čeprav spada neposredno obdavčenje v  pristojnost 
držav članic, morajo te glede na ustaljeno sodno prakso to pristojnost vseeno izvrše ‑
vati ob spoštovanju prava Skupnosti in se vzdržati vsakršne diskriminacije, ki 
temelji na državljanstvu (glej zlasti sodbe z dne 8. marca 2001 v združenih zadevah 10
11
12
I ‑ 182SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
Metallgesellschaft in drugi, C‑397/98 in C‑410/98, Recueil, str.  I‑1727, točka 37; z 
dne 12. decembra 2002 v zadevi Lankhorst‑Hohorst, C‑324/00, Recueil, str. I‑1779, 
točka 26, in z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group 
Litigation, C‑524/04, ZOdl., str. I‑2107, točka 25).
Predložitveno sodišče se v svojem vprašanju za predhodno odločanje sklicuje na 
člene 12 ES, 43 ES, 46 ES, 48 ES, 56 ES in 58 ES.
V zvezi s tem je treba poudariti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se člen 12 ES, 
ki določa splošno načelo prepovedi vsakršne diskriminacije glede na državljanstvo, 
samostojno uporablja le v primerih, ki jih ureja pravo Skupnosti, za katere pa 
Pogodba ES ne določa posebnih pravil prepovedi diskriminacije. Pogodba v členih 43 
ES in 56 ES med drugim določa taka posebna pravila na področju svobode ustanav  ‑
ljanja in prostega pretoka kapitala (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Metallgesell ‑
schaft in drugi, točki 38 in 39, ter sodbo z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Hollmann, 
C‑443/06, ZOdl., str. I‑8491, točki 28 in 29).
V delu, v katerem predložitveno sodišče Sodišče sprašuje o razlagi tako člena 43 ES, 
ki se nanaša na svobodo ustanavljanja, kot člena 56 ES, ki se nanaša na prosti pretok 
kapitala, je treba ugotoviti, ali je lahko v obsegu te svobode taka zakonodaja države 
članice, kot je zakonodaja v postopku v glavni stvari, ki določa, da se obresti obdav ‑
čijo kot dividende družbe rezidentke zgolj, če se izplačajo upravitelju družbe ali druž ‑
beniku, ki ima značilnosti družbe nerezidentke.
Iz spisa v obravnavanem primeru izhaja, da so bile obresti, ki jih je nakazala belgijska 
hčerinska družba, opredeljene kot dividende, ker se nanašajo na posojilo matične 
družbe nerezidentke, ki je upraviteljica te hčerinske družbe.13
14
15
16
I ‑ 183LAMMERS & VAN CLEEFF
Zato je obravnavano ureditev treba najprej preizkusiti z zornega kota določb Pogodbe 
glede svobode ustanavljanja.
Svoboda ustanavljanja, ki jo člen 43 ES priznava državljanom Skupnosti in ki zajema 
pravico, da začnejo in opravljajo dejavnost kot samozaposlene osebe, pravico do 
ustanovitve in upravljanja podjetij pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane 
določa zakonodaja države članice, v kateri se taka ustanovitev izvede, zajema v 
skladu s členom 48 ES za družbe, ustanovljene v skladu z zakonodajo posamezne 
države članice, ki imajo registriran sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja 
v Skupnosti, pravico opravljanja dejavnosti v zadevni državi članici prek hčerinske 
družbe, podružnice ali agencije (glej zlasti sodbi z dne 21. septembra 1999 v zadevi 
Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, str.  I‑6161, točka 35, in z dne 12. septembra 
2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, 
ZOdl., str. I‑7995, točka 41, ter zgoraj navedeno sodbo Test Claimants in the Thin 
Cap Group Litigation, točka 36).
Glede družb je treba navesti, da njihov sedež v smislu člena 48 ES, tako kot držav‑
ljanstvo pri fizičnih osebah, omogoča, da se določi njihova povezanost s pravnim 
redom države. Če bi se priznalo, da lahko država članica, v kateri je hčerinska družba 
ustanovljena, svobodno uporablja različno obravnavanje za to hčerinsko družbo zgolj 
zato, ker je sedež njene matične družbe v drugi državi članici, bi člen 43 ES s tem 
izgubil pomen (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 1993 v zadevi Commerzbank, 
C‑330/91, Recueil, str. I‑4017, točka 13, ter zgoraj navedeni sodbi Metallgesellschaft 
in drugi, točka 42, ter Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka 37). 
Cilj svobode ustanavljanja je tako, da se v državi članici sprejema zagotovi nacionalno 
obravnavanje s prepovedjo kakršnekoli diskriminacije na podlagi kraja sedeža družb 
(glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Saint‑Gobain ZN, točka 35, in Test Clai ‑
mants in the Thin Cap Group Litigation, točka 37).
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da nacionalna zakonodaja, obravnavana 
v postopku v glavni stvari, glede obresti, ki jih družba rezidentka na podlagi terjatve 17
18
19
20
I ‑ 184SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
izplača upravitelju družbe, ki je družba, povzroča različno obravnavanje slednje glede 
na to, ali ima sedež v Belgiji ali ne.
Iz navedene zakonodaje namreč izhaja, da obresti, ki jih družba izplača upravitelju, 
ki je družba rezidentka, niso opredeljene kot dividende in zato niso obdavčljive, tudi 
če presegajo eno od meja iz člena 18, prvi odstavek, točka 3, zakonika o dohodnini 
iz leta 1992. V nasprotju s tem pa so kot dividende opredeljene obresti, ki jih družba 
izplača upravitelju, ki je družba nerezidentka, in ki presežejo te meje, ter so zato 
obdavčljive. Družbe, ki jih upravlja družba nerezidentka, so tako obravnavane manj 
ugodno kot družbe, ki jih upravlja družba rezidentka.
Taka zakonodaja tudi za skupine družb, pri katerih matična družba opravlja naloge 
upravljanja ene svojih hčerinskih družb, povzroča različno obravnavanje hčerinskih 
družb rezidentk glede na to, ali ima njihova matična družba sedež v Belgiji ali ne, kar 
povzroča, da so hčerinske družbe matične družbe nerezidentke manj ugodno obrav ‑
navane kot hčerinske družbe matične družbe rezidentke.
Poudariti je torej treba, da različno obravnavanje družb rezidentk glede na kraj, v 
katerem ima njihova matična družba, ki jim je dala posojilo, sedež, pomeni omeje ‑
vanje svobode ustanavljanja, ker povzroči, da postane izvajanje te svobode usta ‑
navljanja za družbe s sedežem v drugih državah članicah manj privlačno in bi zato 
te družbe lahko opustile upravljanje družbe v državi članici, ki je sprejela ta ukrep, 
ter tudi opustile pridobitev, ustanovitev ali ohranitev hčerinske družbe v tej državi 
članici (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Lankhorst‑Hohorst, točka 32, in Test 
Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka 61, ter sodbo z dne 18. julija 2007 
v zadevi Oy AA, C‑231/05, ZOdl., str. I‑6373, točka 39).21
22
23
I ‑ 185LAMMERS & VAN CLEEFF
Iz tega sledi, da različno obravnavanje družb rezidentk glede na kraj ustanovitve 
družbe upraviteljice v okviru nacionalne zakonodaje, kot je nacionalna zakonodaja 
v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev svobode ustanavljanja, ki je načeloma 
prepovedano s členoma 43 ES in 48 ES.
Taka omejitev je dopustna samo, če sledi legitimnemu cilju, ki je v skladu s Pogodbo, 
in jo upravičujejo nujni razlogi v splošnem interesu. V takem primeru mora biti tudi 
primerna za zagotavljanje uresničitve zadevnega cilja in ne sme presegati tega, kar 
je nujno potrebno za njegovo dosego (glej zlasti sodbo z dne 13. decembra 2005 v 
zadevi Marks & Spencer, C‑446/03, ZOdl., str. I‑10837, točka 35, ter zgoraj navedeno 
sodbo Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 47).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalni 
ukrep, ki omejuje svobodo ustanavljanja, lahko upravičen, če je posebej namenjen 
povsem umetnim konstruktom, katerih cilj je izogibanje zakonodaji zadevne države 
članice (zgoraj navedena sodba Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, 
točka 72 in navedena sodna praksa).
Sama okoliščina, da družba rezidentka prejme posojilo od povezane družbe s 
sedežem v drugi državi članici, ne ustvarja splošne domneve zlorabe in ne upravičuje 
ukrepa, ki škoduje izvajanju temeljne svobode, ki jo zagotavlja Pogodba (zgoraj nave ‑
dena sodba Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka 73 in navedena 
sodna praksa).
Da bi se omejevanje svobode ustanavljanja lahko upravičilo zaradi boja proti 
zlorabam, mora biti poseben namen takega omejevanja oviranje ravnanj, ki ustvarjajo 24
25
26
27
28
I ‑ 186SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
povsem umetne konstrukte brez gospodarske resničnosti, da se obide davek na 
dobiček, ustvarjen z opravljanjem dejavnosti na nacionalnem ozemlju, ki ga je pona ‑
vadi treba plačati (zgoraj navedena sodba Test Claimants in the Thin Cap Group 
Litigation, točka 74 in navedena sodna praksa).
Sodišče je v točki 80 zgoraj navedene sodbe Test Claimants in the Thin Cap Group 
Litigation razsodilo, da zakonodajo države članice lahko upravičuje boj proti 
zlorabam, kadar zakonodaja določa, da se obresti, ki jih hčerinska družba rezidentka 
plača matični družbi nerezidentki, opredelijo kot razdeljeni dobiček, samo če prese ‑
gajo, in v tistem delu, v katerem presegajo to, za kar bi se ti družbi dogovorili v okoli ‑
ščinah svobodne konkurence, to je pod poslovnimi pogoji, o katerih bi taki družbi 
lahko soglašali, tudi če ne bi bili iz iste skupine družb.
Okoliščina, da je družbi rezidentki dala posojilo družba nerezidentka pod pogoji, ki 
ne ustrezajo tistemu, za kar bi se zadevni družbi dogovorili v okoliščinah svobodne 
konkurence, za državo članico, v kateri je družba posojilojemalka rezidentka, namreč 
pomeni dokaz, ki je objektiven in ga lahko preverijo tretje osebe, o tem, ali je zadevna 
transakcija v celoti ali delno povsem umeten konstrukt, katerega bistveni cilj je obid 
davčne zakonodaje te države članice. Glede tega je pomembno, ali posojilo, če med 
zadevnima družbama ne bi bilo posebnega razmerja, ne bi bilo dano ali bi bilo dano 
v drugačnem znesku ali po drugačni obrestni meri (zgoraj navedena sodba Test Clai ‑
mants in the Thin Cap Group Litigation, točka 81).
V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da so bile obresti, ki 
jih je belgijska hčerinska družba izplačala kot plačilo za posojilo, ki ji ga je dala 
družba nerezidentka, ki je članica njene uprave, opredeljene kot dividende, ker je 29
30
31
I ‑ 187LAMMERS & VAN CLEEFF
bila meja iz člena 18, prvi odstavek, točka 3, druga alinea, zakona o dohodnini iz 
leta 1992  prekoračena, saj je na začetku davčnega obdobja skupni znesek  obrestovanih 
predujmov presegal prosti kapital, povečan za obdavčene rezerve.
Ugotoviti je treba, da čeprav je cilj take omejitve boj proti zlorabam, ta v vsakem 
primeru presega tisto, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja.
Kot je poudarila Komisija Evropskih skupnosti v pripombah, meja iz člena 18, prvi 
odstavek, točka 3, druga alinea, zakonika o dohodnini iz leta 1992 namreč prav tako 
vpliva na situacije, v katerih zadevne transakcije ni mogoče šteti za povsem umeten 
konstrukt. Čeprav so obresti, izplačane družbam nerezidentkam,  opredeljene kot 
dividende, če presežejo tako mejo, ne more biti izključeno, da se ta  opredelitev 
 uporablja tudi za obresti, nakazane kot plačilo posojila, danega v okoliščinah 
svobodne konkurence.
Zato je na vprašanje za predhodno odločanje treba odgovoriti, da je treba člena 43 ES 
in 48 ES razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je nacionalna zako ‑
nodaja v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so obresti, ki jih družba, ki je rezi ‑
dentka države članice, izplača upravitelju družbe, ki je družba, ustanovljena v drugi 
državi članici, opredeljene kot dividende in so zato obdavčljive, če na začetku davč ‑
nega obdobja skupni znesek obrestovanih predujmov presega prosti kapital, povečan 
za obdavčene rezerve, medtem ko v istih okoliščinah obresti, izplačane upravitelju 
družbe, ki je družba, ustanovljena v isti državi članici, niso opredeljene kot dividende 
in zato niso obdavčljive.32
33
34
I ‑ 188SODBA Z DNE 17. 1. 2008 – ZADEVA C-105/07
Ker določbe Pogodbe glede svobode ustanavljanja nasprotujejo nacionalni zakono ‑
daji, kot je nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari, ni treba obravnavati, ali 
ji nasprotujejo tudi določbe Pogodbe glede prostega pretoka kapitala.
Stroški
Ker je postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred 
predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev 
stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Člena 43 ES in 48 ES nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je nacionalna 
zakonodaja v postopku v glavni stvari, na podlagi katere so obresti, ki jih družba, 
ki je rezidentka države članice, izplača upravitelju družbe, ki je družba, ustanov­
ljena v drugi državi članici, opredeljene kot dividende in so zato obdavčljive, če 
na začetku davčnega obdobja skupni znesek obrestovanih predujmov presega 
prosti kapital, povečan za obdavčene rezerve, medtem ko v istih okoliščinah 
obresti, izplačane upravitelju družbe, ki je družba, ustanovljena v isti državi 
članici, niso opredeljene kot dividende in zato niso obdavčljive.
Podpisi35
36