Vendar pa to ne pomeni, da v okviru ugovora, ki temelji na obstoju prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, dokumenti, ki vključujejo nacionalne zakonske določbe, niso elementi, ki se nanašajo na nacionalno zakonodajo, in na katere bi se lahko Splošno sodišče oprlo pri razlagi nacionalnega prava, temveč so elementi, s katerimi se dokazuje vsebina nacionalnega prava, ki se uporablja v skladu s pravilom 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti. Ker tožeča stranka v okviru upravnega postopka pred Uradom ni predložila teh dokumentov, jih je treba razglasiti za nedopustne.

Za uporabo določb člena 8(4)(b) Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske Unije, je treba med drugim upoštevati navedeno nacionalno ureditev in sodne odločbe, izdane v zadevni državi članici. Na podlagi tega mora stranka, ki ugovarja, dokazati, da zadevni znak spada na področje uporabe prava navedene države članice in da bi omogočal prepoved uporabe poznejše znamke.

Odbor za pritožbe, ki ni izvrševal diskrecijske pravice – in to niti restriktivno – čeprav mu je bila dana, ter upravičil neupoštevanje, v zvezi s tem, sklicevanja na nacionalno pravo, navedena pred njim, s tem krši člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 ter pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95.

V okviru ugovora, ki temelji na obstoju prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske unije, v pravilu 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti niso natančno in izčrpno našteti dokumenti, ki jih je treba predložiti v podporo ugovoru. Ker je v tej določbi zgolj navedena obveznost predložitve dokaza o pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, brez dodatnih pojasnil, tožeči stranki ni bilo treba vedeti, katere dokumente bi morala predložiti v podporo svojemu ugovoru. V teh okoliščinah diskrecijske pravice odbora za pritožbe, v zvezi z možnostjo, da upošteva prepozno predložena dejstva in dokaze, ki je določena v členu 76(2) Uredbe št. 207/2009, ni treba izvrševati restriktivno.

Vendar pa niti uredbi št. 207/2009 in 2868/95 niti sodna praksa ne opredeljujejo načina, na katerega je treba dokazati vsebino nacionalne zakonodaje. V zvezi s tem bi morali elementi nacionalnega prava, ki jih zahteva vlagatelj ugovora, Uradu omogočiti, da pravilno in nedvoumno opredeli pravo, ki se uporabi. Ti podatki v zvezi z zakonodajo, ki se uporabi, morajo Uradu omogočati razumevanje in uporabo vsebine te zakonodaje, pogojev za pridobitev varstva in obseg tega varstva, prijavitelju pa morajo omogočati, da izvaja svojo pravico do obrambe.

V okviru ugovora, ki temelji na obstoju prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske unije, v pravilu 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti niso natančno in izčrpno našteti dokumenti, ki dokazujejo obstoj, veljavnost in obseg varstva prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, in ki bi jih vlagatelj ugovora, ki se sklicuje na to pravico, moral predložiti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino. Zato se lahko šteje, da je upoštevna nacionalna zakonodaja eden od elementov, ki dokazujejo pridobitev, nadaljnji obstoj in varstvo prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009.

Pristojni organi Urada Unije za intelektualno lastnino Urada morajo, da bi ugotovili vsebino pravila nacionalnega prava, na katero se sklicuje vlagatelj ugovora, presoditi dokazno vrednost in vsebino podatkov, ki jih je ta predložil. Ker je posledica uporabe nacionalnega prava ugotovitev razloga za zavrnitev registracije znamke Evropske unije, mora imeti Urad možnost, da pred ugoditvijo ugovoru zoper registracijo takšne znamke, preveri upoštevnost elementov, ki jih predloži vlagatelj ugovora in ki se nanašajo na dokaze, ki jih mora vlagatelj predložiti glede vsebine nacionalnega prava.

Urad se mora tako v okoliščinah, v katerih se lahko od njega zahteva, da upošteva med drugim nacionalno pravo države članice, ki varuje prejšnjo pravico, na kateri temelji ugovor, po uradni dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati o nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če so take informacije potrebne za presojo pogojev za uporabo relativnega razloga za zavrnitev in zlasti za presojo pravilnosti predloženih dejstev ali dokazne vrednosti predloženih dokumentov. To obveznost, da po uradni dolžnosti pridobi informacije o nacionalnem pravu, ima, če je to potrebno, Urad, ko že ima informacije o nacionalnem pravu, bodisi v obliki navedb o njegovi vsebini bodisi v obliki elementov, predloženih za razpravo, katerih dokazna moč je bila zatrjevana.

V zvezi s tem mora Urad uporabiti vsa sredstva, ki so mu na voljo v okviru njegove pristojnosti za preverjanje, da bi pridobil informacije o veljavnem nacionalnem pravu, in ob upoštevanju trditev vlagatelja ugovora tožeče stranke izvesti podrobnejše raziskave o pomenu in obsegu določb navajanega nacionalnega prava bodisi po uradni dolžnosti bodisi s pozivom vlagatelju ugovora, naj utemelji trditve, ki jih je predložil Uradu.

(Glej točke od 77 do 79 ter točko 82.)