I ‑ 900SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
SODBA SODIŠČA  (drugi senat)
z dne 21. februarja 2008 *
V zadevi C‑425/06,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, 
ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (Italija) z odločbo z dne 10. marca 2006, 
ki je prispela na Sodišče 16. oktobra 2006, v postopku
Ministero dell’Economia e delle Finanze , nekdanje Ministero delle Finanze,
proti
Part Service Srl , družba v likvidaciji, nekdanja Italservice Srl,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi C.  W. A.  Timmermans, predsednik senata, L.  Bay Larsen (poročevalec), 
K. Schiemann, J. Makarczyk, sodniki, in C. Toader, sodnica,
*  Jezik postopka: italijanščina.
I ‑ 901PART SERVICE
generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,  
sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. oktobra 2007,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–  za Part Service Srl S. Taverna, odvetnik,
–  za italijansko vlado I.  M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G.  Lancio in S.  Fioren ‑
tinom, avvocati dello Stato,
–  za grško vlado M. Apessos, M. Papida in I. Pouli, zastopniki,
–  za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skvpaj z D. McDonaldom, SC, in B. Conwayem, 
BL, in G. Clohessy, BL,
–  za portugalsko vlado L. Fernandes in C. Lança, zastopnika,
I ‑ 902SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
–  za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj z R. Hillom, barrister,
–  za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in M. Afonso, zastopnika,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi 
razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta 
77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih 
davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero 
(UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).
Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Ministero dell’Economia e delle 
Finanze (ministrstvo za gospodarstvo in finance) in Part Service Srl (v nadaljevanju: 
Part Service), nekdanja Italservice Srl (v nadaljevanju: Italservice), zaradi odmere 
davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), vročene za davčno leto 1987, glede 
poslov najema s poznejšim kupom (lizing), povezanih predvsem z motornimi vozili.1
2
I ‑ 903PART SERVICE
Pravni okvir
Zakonodaja Skupnosti
V členu 11A(1) Šeste direktive v zvezi z davčno osnovo je določeno:
„Davčna osnova:
(a)  pri dobavah blaga in storitev, razen tistih iz (b), (c) in (d) tega odstavka, je vse, kar 
predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od kupca, 
naročnika ali tretje osebe za te dobave, vključno s subvencijami, ki so neposredno 
povezane s ceno takšnih dobav;
[…]“
Člen 13B Šeste direktive določa oprostitve za različne transakcije s tem besedilom:
„Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo 
zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe oprostitev in preprečevanja vsakr ‑
šnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:3
4
I ‑ 904SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
(a)  zavarovalne in pozavarovalne transakcije, vključno s povezanimi storitvami, ki jih 
opravljajo zavarovalni posredniki in zavarovalni zastopniki;
[…]
(d)  naslednje transakcije:
 1.  dajanje kreditov in posredovanje v zvezi s krediti ter upravljanje kreditov 
s strani osebe, ki kredit odobri;
 2.  sklepanje ali druge vrste poslovanja v zvezi z garancijami za kredite ali kakr ‑
šnimi koli drugimi oblikami zavarovanja denarja ter upravljanje garancij za 
kredite s strani osebe, ki kredit odobri;
 3.  transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti, tekočimi računi, 
plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi plačilnimi instrumenti, razen izter ‑
jave dolgov in factoringa;
 […]“
I ‑ 905PART SERVICE
Nacionalna zakonodaja
Člen 3 uredbe predsednika republike št. 633 z dne 26. oktobra 1972, ki uvaja in ureja 
davek na dodano vrednost (redni dodatek št. 1 k GURI št. 292 z dne 11. novembra 
1972, str. 2), kot je bila večkrat spremenjena (v nadaljevanju: UPR št. 633/72), določa 
opravljanje storitev tako:
„Pri opravljanju storitev gre za storitve, opravljene za plačilo, ki izhajajo iz pogodb 
o delu, prevoznih pogodb, pogodb o naročilu, špedicijskih pogodb, pogodb o trgo ‑
vskem zastopanju, posredniških, shranjevalnih pogodb in na splošno iz obveznosti 
nekaj storiti ali opustiti in dovoliti ne glede na vir.
Storitve, opravljene za plačilo, so tudi:
1.  dajanje v najem stvari, zakup, lizing in podobne storitve;
[…]“
V členu 10 UPR št. 633/72 je določeno, da so nekatere transakcije oproščene DDV 
pod temi pogoji:
„Davek se ne plačuje za:
1.  opravljanje storitev v zvezi z dajanjem kreditov in posredovanjem v zvezi s krediti 
ter upravljanjem kreditov s strani osebe, ki kredit odobri, in finančne transakcije; 5
6
I ‑ 906SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
posredovanje ali druge vrste poslovanja v zvezi z garancijami za kredite ali kakr ‑
šnimi koli drugimi oblikami zavarovanja denarja ter upravljanje garancij za 
kredite s strani osebe, ki kredit odobri; plačilne roke; transakcije, vključno s 
posredovanjem, v zvezi z depoziti, tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, 
čeki ali drugimi plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov in factoringa; 
upravljanje posebnih investicijskih skladov in pokojninskih skladov iz zakonske 
uredbe št. 124 z dne 21. aprila 1993, podobne roke in poslovanja ter finančne in 
poštne storitve (banka‑pošta);
2.  zavarovalne in pozavarovalne transakcije ter transakcije v zvezi z rentami;
[…]
9.  storitve v zvezi z nakazili in posredovanjem v zvezi s transakcijami iz točk od 
1 do 7 in tistih v zvezi z zlatom in vrednostnimi predmeti, vključno z depoziti 
na tekočem računu, izvedenih v zvezi s transakcijami Banke Italije in italijanske 
menjalnice v smislu člena 4(5) te uredbe.“
V členu 13, prvi odstavek, UPR št. 633/72 je davčna osnova za DDV določena tako:
„Davčna osnova pri dobavah blaga in opravljanju storitev je skupni znesek plačil, ki 
ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali ponudnik v skladu s pogodbenimi pogoji, 
vključno z izdatki in stroški izvršitve ter dolgovi ali drugimi obveznostmi do tretjih 7
I ‑ 907PART SERVICE
oseb v breme cesionarja ali naročnika, povišan za vsoto, neposredno povezano 
s plačili, ki jih dolgujejo druge osebe.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba Italservice in lizinška družba IFIM Leasing SAS (v nadaljevanju: IFIM), 
ki pripadata isti finančni skupini, sta leta 1987 sodelovali pri lizinških transakcijah 
predvsem v zvezi z motornimi vozili.
Te transakcije so bile izvršene tako, kot je opisano v nadaljevanju.
Družba IFIM je z uporabnikom sklenila pogodbo o uporabi motornega vozila in 
možnosti njegovega odkupa s plačilom obrokov, s položitvijo varščine, ki je enaka 
ceni vozila, ki ni pokrita z obroki, in z zagotovitvijo neomejenega poroštva.
Družba Italservice je z uporabnikom sklenila pogodbo, na podlagi katere je zavarovala 
stvar proti vsem tveganjem, razen za civilno odgovornost, in s položitvijo varščine 
ter zagotovljenim neomejenim poroštvom jamčila spoštovanje obveznosti navede ‑
nega uporabnika proti družbi IFIM. Uporabnik je družbi Italservice poleg provizije 
v vrednosti 1 %, plačane svetovalcu, vnaprej plačal znesek, na podlagi katerega je bil 
skupni znesek obrokov, dogovorjenih med njim in družbo IFIM, znižan, tako da je 
bila vsota v večini primerov znižana na znesek, le nekoliko višji od cene vozila.8
9
10
11
I ‑ 908SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
Uporabnik je na družbo Italservice prenesel obveznost plačila zneska, ki ga je plačal 
družbi IFIM, iz naslova varščine, določene v pogodbi o uporabi.
Družba Italservice je na družbo IFIM prenesla izvršitev pogodbe z uporabnikom.
Družba IFIM je od družbe Italservice kot posrednica prejela dodatno plačilo in za 
primer, če uporabnik ne bi izpolnil obveznosti, znesek, enak znesku, ki ga je uporab ‑
niku obljubila družba Italservice iz naslova povračila v primeru izpolnitve njegovih 
obveznosti plačila obrokov.
Družba IFIM je na podlagi člena 3 UPR št. 633/72 za obroke, ki jih je plačal uporabnik, 
obračunala DDV.
Po drugi strani so bili za zneske, ki sta jih plačala družbi Italservice uporabnik in 
družbi IFIM družba Italservice, na podlagi člena 10 UPR št. 633/72 izdani računi brez 
DDV.
Davčni urad je po preverjanjih pri družbi Italservice ugotovil, da so različne obve ‑
znosti zadevnih strank, čeprav so jih vsebovale ločene pogodbe, skupaj pomenile 
enotno pogodbo, sklenjeno med tremi strankami. Po njegovem mnenju je bila proti ‑
vrednost, ki jo je uporabnik plačal za lizing, umetno razdeljena z namenom znižanja 
davčne osnove, vloga lizingodajalca pa je bila razdeljena med družbi Italservice in 
IFIM.12
13
14
15
16
17
I ‑ 909PART SERVICE
Zato je davčni urad družbi Italservice 1. septembra 1992 vročil odločbo o odmeri 
DDV za leto 1987 za znesek 3.169.519.000 ITL, povišan za obresti in globe na 
9.496.469.000 ITL.
Družba Italservice je to odločbo o odmeri davka izpodbijala pri Commissione tribu ‑
taria di primo grado di Modena. Zatrjevala je, da ni šlo za enotno pogodbo, ampak 
za več povezanih pogodb, ki niso bile sklenjene zaradi izogibanja davkom, ampak 
iz dopustnih gospodarskih razlogov, povezanih s trženjem (uvedba novega finanč ‑
nega mehanizma z znižanimi premijami), organizacijo (ločitev nalog pri upravljanju 
s tveganji: zavarovanje, poroštva in financiranje so preneseni na družbo Italservice; 
upravljanje z voznim parkom pa je preneseno na družbe izvajalke) in zavarovanjem 
(financiranje za namene varščine za spoštovanje obveznosti uporabnika).
Commissione tributaria di primo grado di Modena je tej tožbi ugodila.
Davčni urad je to odločbo izpodbijal pri Commissione tributaria di secondo grado di 
Modena, ki pa je njegovo tožbo zavrnila.
Zato se je pritožil pri Corte d’appello di Bologna, ki pa je pritožbo s sodbo z dne 
13. novembra 1998–12. januarja 1999 zavrnilo.
Davčni urad je zoper navedeno sodbo vložil pritožbo pri Corte suprema di cassazione 
(kasacijsko sodišče).18
19
20
21
22
23
I ‑ 910SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
To sodišče meni, da je treba za sprejetje odločbe odgovoriti na vprašanje, ali se lahko 
ravnanje zadevnih strank glede na njihove medsebojne vezi šteje kot zloraba pravice 
ali pravne oblike, kot jo je opredelila sodna praksa Skupnosti, zlasti v sodbi Sodišča 
z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi (C‑255/02, ZOdl., str. I‑1609).
Poudarja, da je delitev pogodb vplivala na znižanje osnove za DDV na znesek, ki je 
nižji od zneska, ki izhaja iz pogodbe o običajnem najemu s poznejšim kupom, ker 
je le dajanje vozila v uporabo, katerega cena je praktično enaka nakupni ceni tega 
vozila, zavezano plačilu davka.
Zato bi bilo treba določiti, ali je treba pogodbe za namene pobiranja DDV šteti za 
enotno pogodbo glede na zasledovani gospodarski cilj ali pa vsaka pogodba ohrani 
samostojnost in zato svojo davčno ureditev.
Za rešitev tega vprašanja bi se bilo treba vprašati, ali lahko okoliščina – da je finančna 
transakcija, za katero se na podlagi gospodarske prakse in nacionalne sodne prakse 
šteje, da je bistveni sestavni del pogodbe o lizingu, urejena v pogodbi, ločeni od tiste, 
katere predmet je dajanje stvari v uporabo – pomeni zlorabo.
Predložitveno sodišče meni, da so za ugotovitev obstoja zlorabe potrebna pojasnila, 
med drugim glede obsega pogojev, postavljenih v zgoraj navedeni sodbi Halifax in 
drugi.24
25
26
27
28
I ‑ 911PART SERVICE
Poudarja, da je Sodišče v točki 86 te sodbe poleg pogoja, da mora biti cilj zadevne 
transakcije pridobitev davčne ugodnosti, ki je v nasprotju s ciljem zadevnih določb 
Šeste direktive, zahtevalo, da je „bistveni cilj [navedene transakcije] pridobitev 
davčne ugodnosti“.
Opozarja, da se je Sodišče v točki 60 in v izreku iste sodbe poleg tega sklicevalo na 
transakcije, ki „se jih izvede z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost, pri čemer ne 
zasledujejo nobenega [drugega] gospodarskega cilja“.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali zato omejitev zlorabe pravice učinkuje takrat, 
kadar so vsi drugi gospodarski razlogi, razen iskanja davčne ugodnosti, obrobni ali 
nepomembni in ne pomenijo morebitne alternativne razlage.
V tem okviru je Corte suprema di cassazione prekinilo odločanje in Sodišču v pred ‑
hodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.  Ali pojem zlorabe pravice, ki je opredeljen v [zgoraj navedeni] sodbi [Halifax in 
drugi] kot transakcija, katere bistveni cilj je pridobitev davčne ugodnosti, ustreza 
pojmu, ki je opredeljen kot transakcija, katere edini cilj je davčna ugodnost, ne da 
bi pri tem zasledovala kakršenkoli drug gospodarski cilj, ali pa je širši ali ožji?
2.  Ali lahko za namene uporabe DDV štejemo za zlorabo pravice (ali pravne oblike), 
ki povzroči izgubo dohodkov Skupnosti iz davka na dodano vrednost, dejstvo, da 
se sklepajo pogodbe o najemu s poznejšim kupom (lizingu), financiranju, zava ‑
rovanju in posredovanju posebej, tako da povzročijo, da je le protivrednost, ki se 29
30
31
32
I ‑ 912SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
plača za pravico do uporabe stvari, predmet plačila DDV, medtem ko naj bi sama 
pogodba o lizingu, glede na prakso in razlago nacionalne sodne prakse, vključe ‑
vala tudi financiranje in bi bila zato celotna protivrednost predmet plačila DDV?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Dopustnost
Družba Part Service meni, da ta predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten. 
Postavljeni vprašanji naj ne bi imeli nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali s pred ‑
metom spora o glavni stvari. Izpostavljeni problem naj bi bil zgolj hipotetičen in naj 
ne bi bil povezan z določbami in/ali načeli Skupnosti.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je sprejetje 
predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, mogoče zavrniti le, 
kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejan ‑
skim stanjem ali s predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem 
oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da 
bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej med drugim sodbi z dne 
19. februarja 2002 v zadevi Arduino, C‑35/99, Recueil, str. I‑1529, točka 25, in z dne 
11. julija 2006 v zadevi Chacón Navas, C‑13/05, ZOdl., str. I‑6467, točka 33).33
34
I ‑ 913PART SERVICE
Vendar v tej zadevi ni izpolnjen nobeden od teh pogojev.
Nacionalno sodišče, ki odloča o sporu s področja DDV, je namreč v predložitveni 
odločbi podrobno opisalo dejanski in pravni okvir spora o glavni stvari.
Dalje sprašuje Sodišče o pravu Skupnosti, ki velja za DDV, zlasti o pojmu Skupnosti 
„zloraba“, da bi lahko presodilo, ali je treba za transakcijo, ki je predmet spora 
o glavni stvari, šteti, kot da izhaja iz take zlorabe in je zato zavezana za DDV.
Zahtevana razlaga prava Skupnosti je zato povezana z dejanskim stanjem in s pred ‑
metom spora o glavni stvari ter ni hipotetična.
Zato sta predloženi vprašanji dopustni.
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Šesto direk ‑
tivo razlagati tako, da gre lahko za zlorabo, kadar je davčna ugodnost bistveni cilj 
transakcije ali zadevnih transakcij, ali gre zanjo lahko le, če je taka davčna ugodnost 
edini zasledovani cilj brez drugih gospodarskih ciljev.35
36
37
38
39
40
I ‑ 914SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
Poudariti je treba, da se v okviru spora o glavni stvari izpodbijajo oprostitve DDV in 
da člen 13 Šeste direktive ravno v zvezi s temi oprostitvami državam članicam nalaga, 
naj zagotovijo „preprečevanj[e] vsakršnih možnih utaj, izogibanja ali zlorab davka“.
Sodišče je v točkah 74 in 75 zgoraj navedene sodbe Halifax in drugi v okviru razlage 
Šeste direktive razsodilo, da gre lahko za obstoj zlorabe, kadar:
–  je rezultat zadevnih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere dodelitev bi 
nasprotovala cilju, ki ga te določbe zasledujejo, čeprav so bili pogoji, predvideni 
z upoštevnimi določbami Šeste direktive in nacionalne zakonodaje, ki prenaša to 
direktivo, formalno izpolnjeni;
–  je na podlagi vseh objektivnih dejavnikov bistveni cilj zadevnih transakcij prido ‑
bitev davčne ugodnosti.
Ko je nato Sodišče predložitvenemu sodišču podalo pojasnila za pomoč pri njegovi 
razlagi v postopku v glavni stvari, se je v točki 81 sodbe ponovno sklicevalo na tran ‑
sakcije, katerih bistveni cilj je pridobitev davčne ugodnosti.
Zato s tem, da je v točki 82 iste sodbe poudarilo, da je bil cilj zadevnih transakcij v 
postopku v glavni stvari v vsakem primeru pridobitev davčne ugodnosti, te okoliščine 
ni opredelilo kot pogoj za obstoj zlorabe, ampak je le poudarilo, da je bil v sporu, 
predloženem predložitvenemu sodišču, najmanjši prag, ki omogoča opredelitev 
zlorabe, celo prekoračen.41
42
43
44
I ‑ 915PART SERVICE
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Šesto direktivo razlagati tako, 
da gre za zlorabo, kadar je davčna ugodnost bistveni cilj zadevne transakcije ali 
zadevnih transakcij.
Drugo vprašanje
Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se za namene 
uporabe DDV transakcije, kot so zadevne transakcije v sporu o glavni stvari, lahko 
štejejo za zlorabo glede na Šesto direktivo.
Najprej je treba opozoriti, da lahko izbira podjetnika med oproščenimi transakcijami 
in obdavčljivimi transakcijami temelji na vrsti dejavnikov, zlasti na upoštevanju davč ‑
nega značaja v povezavi z objektivnim sistemom DDV. Kadar davčni zavezanec izbira 
med dvema transakcijama, mu Šesta direktiva ne nalaga, naj izbere tisto, ki zajema 
plačilo višjega zneska DDV. Nasprotno, davčni zavezanec ima pravico izbrati struk ‑
turo svoje dejavnosti tako, da omeji svoj davčni dolg (zgoraj navedena sodba Halifax 
in drugi, točka 73).
Vendar pa se takrat, kadar transakcija obsega več storitev, postavi vprašanje, ali jo je 
treba šteti kot enotno transakcijo ali kot več različnih in neodvisnih storitev, ki jih je 
treba presojati ločeno.45
46
47
48
I ‑ 916SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
To vprašanje je z vidika DDV še posebej pomembno, zlasti za uporabo davčne 
stopnje ali določb v zvezi z oprostitvami, določenimi v Šesti direktivi (glej sodbi 
z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C‑349/96, Recueil, str. I‑973, točka 27, in 
z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank, C‑41/04, ZOdl., 
str. I‑9433, točka 18).
V zvezi s tem iz člena 2 Šeste direktive izhaja, da je treba vsako transakcijo običajno 
obravnavati kot ločeno in samostojno (glej zgoraj navedeni sodbi CPP, točka 29, in 
Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 20).
Vendar je treba v določenih okoliščinah več formalno ločenih storitev, ki bi bile lahko 
dobavljene ločeno in bile zato ločeno predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati 
kot enotno transakcijo, kadar storitve niso samostojne.
Tako je takrat, kadar je na podlagi objektivne analize ugotovljeno, da ena ali več 
storitev sestavljajo glavno storitev, medtem ko so druge storitve, ki jih sestavlja 
ena ali več pomožnih storitev, davčno obravnavane enako kot glavna storitev (glej 
v tem smislu zgoraj navedeni sodbi CPP, točka 30, in Levob Verzekeringen in OV 
Bank, točka 21). Storitev je treba šteti za pomožno storitev glavne storitve, če sama 
za stranko nima lastnega namena, ampak je sredstvo, da ta lahko uporablja glavno 
storitev ponudnika storitve pod boljšimi pogoji (zgoraj navedena sodba CPP, 
točka 30, in okoliščine spora o glavni stvari, o kateri je bila izrečena ta sodba).
Prav tako je mogoče ugotoviti, da gre za enotno storitev, kadar sta dva ali več dejav ‑
nikov ali dejanj, ki jih opravi davčni zavezanec, tako tesno povezani, da dejansko 
sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna 
(glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 22).49
50
51
52
53
I ‑ 917PART SERVICE
Nacionalno sodišče mora presoditi, ali dejstva, ki so mu predložena, določajo obstoj 
enotne transakcije, ne glede na njeno opredelitev v pogodbi.
V tem okviru bo lahko razširilo svojo analizo z iskanjem pokazateljev o obstoju 
zlorabe, ki je pojem, na katerega se nanaša vprašanje za predhodno odločanje.
Po potrebi lahko Sodišče, ko odloča o vprašanju za predhodno odločanje, poda poja ‑
snila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi (zgoraj navedena sodba 
Halifax in drugi, točka 77).
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da imajo zadevne transakcije v postopku 
v glavni stvari, kot jih je opisalo predložitveno sodišče, te značilnosti:
–  družbi, ki sta sodelovali pri lizingu, sta del iste skupine;
–  storitev lizinške družbe (IFIM) je predmet razdelitve, financiranje pa je preneseno 
na drugo družbo (Italservice), da bi bilo razdeljeno na storitve kreditiranja, zavaro ‑
vanja in posredovanja;54
55
56
57
I ‑ 918SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
–  storitev lizinške družbe je tako omejena na storitev dajanja vozila v najem;
–  obroki, ki jih plača lizingojemalec, skupaj znašajo le malo več kot nakupna cena 
stvari;
–  ta storitev, obravnavana posamezno, naj zato ne bi bila gospodarsko donosna, tako 
da gospodarska učinkovitost podjetja ne more biti zagotovljena le s pogodbami, 
sklenjenimi z lizingojemalci;
–  lizinška družba prejme plačilo za lizing le zaradi skupne vsote obrokov, ki jih plača 
lizingojemalec, in zneskov, ki jih plača druga družba iste skupine.
Nacionalno sodišče mora za presojo, ali gre pri teh transakcijah za zlorabo, najprej 
preveriti, ali je rezultat davčna ugodnost, katere podelitev naj bi nasprotovala enemu 
ali več ciljem Šeste direktive, in ali je ta ugodnost bistveni cilj izbrane pogodbene 
rešitve (glej točko 42 te sodbe).
Navedeno sodišče lahko glede prvega merila upošteva, da je pričakovan rezultat 
pridobitev davčne ugodnosti, povezane z oprostitvijo storitev, prenesenih na družbo, 
ki je sopogodbenica lizinške družbe, na podlagi člena 13B(a) in (d) Šeste direktive.58
59
I ‑ 919PART SERVICE
Tak rezultat se zdi v nasprotju s ciljem člena 11A(1) Šeste direktive, in sicer da je 
obdavčeno vse, kar pomeni plačilo, ki je bilo ali bo prejeto od naročnika.
Ker namreč dajanje vozil v najem v skladu s pogodbami o lizingu pomeni opravljanje 
storitev v smislu členov 6 in 9 Šeste direktive (glej med drugim sodbi z dne 
21. marca 2002 v zadevi Cura Anlagen, C‑451/99, Recueil, str. I‑3193, točka 19, in 
z dne 11. septembra 2003 v zadevi Cookies World, C‑155/01, Recueil, str.  I‑8785, 
točki 44 in 45), se za tako transakcijo navadno plača DDV, katerega davčno osnovo je 
treba določiti v skladu s členom 11A(1) Šeste direktive.
Nacionalno sodišče lahko glede drugega merila pri presoji, ki jo mora izvesti, upošteva 
popolnoma umetni značaj teh transakcij in tudi pravne, gospodarske in/ali osebne 
povezave med zadevnimi gospodarskimi subjekti (zgoraj navedena sodba Halifax in 
drugi, točka 81), ker je na podlagi teh elementov mogoče dokazati, da je pridobitev 
davčne ugodnosti bistveni zasledovani cilj, kljub morebitnemu obstoju drugih gospo ‑
darskih ciljev, ki se nanašajo na primer na trženje, organizacijo in garancijo.
Na drugo vprašanje je zato treba odgovoriti, da mora predložitveno sodišče glede na 
navodila za razlago iz te sodbe določiti, ali se za namene uporabe DDV transakcije, 
kot so zadevne transakcije v sporu o glavni stvari, lahko štejejo za zlorabo na podlagi 
Šeste direktive.60
61
62
63
I ‑ 920SODBA Z DNE 21. 2. 2008 – ZADEVA C‑425/06
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku 
pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev 
stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.  Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zako -
nodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano 
vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da gre za zlorabo, 
kadar je davčna ugodnost bistveni cilj zadevne transakcije ali zadevnih 
transakcij.
2.  Predložitveno sodišče mora glede na navodila za razlago iz te sodbe dolo -
čiti, ali se za namene uporabe davka na dodano vrednost transakcije, kot 
so zadevne transakcije v sporu o glavni stvari, lahko štejejo za zlorabo na 
podlagi Šeste direktive 77/388.
Podpisi64