(Glej točke 34, 35 in od 37 do 39 ter točko 1 izreka.)

Iz tega izhaja, da je treba pravno razmerje med družbo Pula Parking in S. K. Tederahnom v bistvu opredeliti kot pravno razmerje zasebnega prava in da je zato zajeto s pojmom „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu Uredbe št. 1215/2012.

V obravnavanem primeru sta upravljanje javnega parkiranja in pobiranje parkirnin, kot je generalni pravobranilec prav tako poudaril v točkah od 49 do 51 sklepnih predlogov, naloga v lokalnem interesu, ki jo zagotavlja družba Pula Parking, ki je podjetje v lasti mesta Pula. Čeprav so bila družbi Pula Parking pooblastila dodeljena z oblastvenim aktom, se ne zdi, da bi bilo za določitev neplačane terjatve v zvezi s parkiranjem, ki je pogodbena, ali za izterjavo te terjatve, katere namen je varovati zasebne interese in za katero veljajo nacionalne določbe splošne ureditve, ki se uporablja za razmerja med posamezniki, potrebno, da bi mesto Pula ali družba Pula Parking izvajali prerogative javne oblasti.

Da bi se ugotovilo, ali zadeva spada na področje uporabe Uredbe št. 1215/2012, je treba ugotoviti, kakšno je pravno razmerje med strankami spora, ter preučiti podlago in podrobna pravila za uveljavljanje vloženega pravnega sredstva (glej v tem smislu sodbi z dne 11. aprila 2013, Sapir in drugi, C‑645/11 , EU:C:2013:228 , točka 34 , in z dne 12. septembra 2013, Sunico in drugi, C‑49/12 , EU:C:2013:545 , točka 35 ).

Člen 1(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da postopek izvršbe, ki ga sproži družba v lasti lokalne skupnosti proti fizični osebi s stalnim prebivališčem v drugi državi članici, za izterjavo neplačane terjatve v zvezi s parkiranjem na javnem parkirišču, katerega upravljanje je navedena skupnost prenesla na to družbo, pri čemer ta terjatev ni kaznovalna, temveč pomeni le plačilo za opravljeno storitev, spada na področje uporabe te uredbe.

Uredbo št. 1215/2012 je treba razlagati tako, da notarji na Hrvaškem, ki delujejo v okviru pristojnosti, ki so jim v postopku izvršbe na podlagi „verodostojne listine“ dodeljene z nacionalnim pravom, niso zajeti s pojmom „sodišče“ v smislu te uredbe.

Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da sta tako načelo vzajemnega zaupanja med državami članicami kot tudi načelo vzajemnega priznavanja v pravu Unije temeljnega pomena, saj omogočata vzpostavitev in ohranjanje območja brez notranjih meja (sodba z dne 5. aprila 2016, Aranyosi in Căldăraru, C‑404/15 in C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, točka 78 in navedena sodna praksa).

Ti načeli se v sistemu Uredbe št. 1215/2012 odražata tako, da se sodne odločbe sodišč države članice obravnavajo in izvršijo, kot da bi bile izdane v državi članici, v kateri se zahteva izvršitev.

Glede na cilje, ki se dosegajo z Uredbo št. 1215/2012, je treba zato pojem „sodišče“ v smislu te uredbe razlagati ob upoštevanju nujnosti, da se nacionalnim sodiščem držav članic omogoči, da identificirajo sodbe, ki so jih izdala sodišča drugih držav članic, in da tako hitro, kot se zahteva s to uredbo, izvršijo te sodbe. Za spoštovanje načela vzajemnega zaupanja v pravosodje držav članic Unije, na katerem temelji uporaba navedene uredbe, je namreč zlasti potrebno, da so bile sodbe, katerih izvršitev se zahteva v drugi državi članici, izdane v sodnem postopku, s katerim so zagotovljena jamstva neodvisnosti in nepristranskosti ter spoštovanje načela kontradiktornosti.

Kot je hrvaška vlada zatrjevala na obravnavi, so v obravnavanem primeru notarji na Hrvaškem del javne notarske službe, ki je ločena od sodnega sistema. V skladu z določbami zakona o izvršbi so notarji pristojni, da s sklepi odločajo o predlogu za začetek postopka izvršbe na podlagi verodostojne listine. Ko se sklep vroči dolžniku, ta lahko poda ugovor. Notar, ki prejme dopusten, obrazložen in pravočasen ugovor zoper sklep, ki ga je izdal, posreduje spis zaradi izvedbe postopka z ugovorom pristojnemu sodišču, ki odloči o ugovoru.

Iz teh določb izhaja, da se sklep o izvršbi na podlagi „verodostojne listine“, ki ga izda notar, dolžniku vroči šele po njegovi izdaji, ne da bi se dolžniku posredoval predlog, o katerem je odločal notar.

Čeprav ima dolžnik možnost podati ugovor zoper sklep o izvršbi, ki ga je izdal notar, in čeprav se zdi, da notar izvaja naloge, ki so mu dodeljene v okviru postopka izvršbe na podlagi „verodostojne listine“, pod nadzorom sodišča, ki mu mora notar posredovati morebitne ugovore, preučitev predloga za izdajo sklepa o izvršbi na taki podlagi, ki jo opravi notar na Hrvaškem, ni kontradiktorna.

(Glej točke 51, 52, 54 in od 56 do 59 ter točko 2 izreka.)