ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče tako razloženo pravilo lahko in mora uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana, preden je bila izdana sodba o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi navedenega pravila pristojnim sodiščem (sodba z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi, C‑724/17, EU:C:2019:204, točka 55 in navedena sodna praksa).
34

Podobno ne bi bila zagotovljena učinkovitost varstva pred diskriminacijo na podlagi spola, ki ga zahteva Direktiva 2006/54, če to ne bi zajemalo ukrepov, ki bi jih delodajalec sprejel proti delavcem, ki so formalno ali neformalno branili zaščiteno osebo ali pričali v njenem imenu. Ti delavci, ki so v idealnem položaju, da bi to osebo podprli in se seznanili s primeri diskriminacije, ki jih je povzročil njihov delodajalec, bi bili torej mogoče odvrnjeni od posredovanja v korist te osebe zaradi strahu pred odvzemom varstva, če ne bi izpolnjevali nekaterih formalnih zahtev, kot so tiste iz postopka v glavni stvari, kar bi lahko resno ogrozilo doseganje cilja Direktive 2006/54 zaradi zmanjšanja verjetnosti, da bodo primeri diskriminacije na podlagi spola odkriti in rešeni.
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 212a Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 648/2005 z dne 13. aprila 2005 (UL 2005, L 117, str. 13) (v nadaljevanju: carinski zakonik), člena 3(1), od (a) do (c), Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1238/2013 z dne 2. decembra 2013 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve na uvoz fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske ali ki so od tam poslani (UL 2013, L 325, str. 1) in člena 2(1), od (a) do (c), Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1239/2013 z dne 2. decembra 2013 o uvedbi dokončne izravnalne dajatve na uvoz fotonapetostnih modulov iz kristalnega silicija in njihovih ključnih sestavnih delov (tj. celic) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske ali ki so od tam poslani (UL 2013, L 325, str. 66).
12

Člen 3 décret no 2000‑815 relatif à l’aménagement et à la réduction du temps de travail dans la fonction publique de l’État et dans la magistrature (odlok št. 2000‑815 o organizaciji in skrajšanju delovnega časa za javne uslužbence države in poklice v pravosodju) z dne 25. avgusta 2000 (JORF z dne 29. avgusta 2000, str. 13301), kakor je bil spremenjen z décret no 2011‑184 (odlok št. 2011‑184) z dne 15. februarja 2011 (JORF z dne 17. februarja 2011, str. 2963), določa: „I.– Pri organizaciji dela se morajo upoštevati spodaj opredeljena minimalna jamstva. Dejanski tedenski delovni čas, skupaj z nadurami, ne sme presegati niti 48 ur v istem tednu niti v povprečju 44 ur v katerem koli obdobju 12 zaporednih tednov, tedenski počitek, ki načeloma zajema nedeljo, pa ne sme biti krajši od 35 ur. […] II.– Od pravil, določenih v odstavku I, je mogoče odstopati le v teh primerih in pod temi pogoji: (a) če se glede na predmet zadevne javne službe zahteva njeno stalno izvajanje, zlasti zaradi zaščite oseb in premoženja, in sicer z odlokom Conseil d’État (državni svet), sprejetim glede na okoliščine primera na podlagi mnenja odbora za zdravje in varnost, tehničnega odbora ministrstva in Conseil supérieur de la fonction publique (višji uradniški svet), ki določi nadomestilo, ki se prizna kategorijam zadevnih uslužbencev; […]“
Člen 17 te uredbe, ki se nanaša na „Pristojnosti“, določa:

„1. Nosilci živilske dejavnosti in dejavnosti proizvodnje krme v vseh fazah pridelave, predelave in distribucije v podjetjih pod njihovim nadzorom zagotavljajo, da živila in krma izpolnjujejo zahteve živilske zakonodaje, ki veljajo za njihove dejavnosti in preverjajo izpolnjevanje teh zahtev.

2. Države članice zagotovijo izvajanje živilske zakonodaje in spremljajo ter preverjajo, da nosilci živilske dejavnosti in dejavnosti proizvodnje krme v vseh fazah pridelave, predelave in distribucije izpolnjujejo ustrezne zahteve živilske zakonodaje.

Za to vzdržujejo sistem uradnega nadzora in izvajajo druge okoliščinam primerne ukrepe, vključno s seznanjanjem javnosti o varnosti in zdravstveni ustreznosti živil in krme, nadzorom varnosti živil in krme in drugimi ukrepi spremljanja in nadzora, ki zajemajo vse faze pridelave, predelave in distribucije.

Države članice določijo tudi predpise za ukrepe in sankcije pri kršitvah zakonodaje o živilih in krmi. Predvideni ukrepi in sankcije morajo biti učinkoviti, sorazmerni in odvračilni.“
19

Sodišče je tudi pojasnilo, da je razlog za oprostitev iz člena 13B(b) Šeste direktive to, da je dajanje nepremičnin v najem, ki je sicer gospodarska dejavnost, običajno precej pasivna dejavnost, pri kateri ne nastane pomembna dodana vrednost. Tako je treba tako dejavnost razlikovati od drugih dejavnosti, ki so bodisi industrijske in komercialne, kot so tiste, za katere veljajo izključitve, določene v točkah od 1 do 4 te določbe, bodisi je njihov predmet bolj opravljanje storitve kot preprosto dajanje stvari na voljo, kot je pravica do uporabe igrišča za golf, pravica do uporabe mostu za plačilo mostnine ali tudi pravica namestitve avtomatov za cigarete v poslovnih prostorih (glej v tem smislu sodbi z dne 4. oktobra 2001, Goed Wonen, C‑326/99, EU:C:2001:506, točki 52 in 53, in z dne 18. novembra 2004, Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, točka 20).
10

Člen 2 Uredbe št. 2201/2003 določa: „V tej uredbi: 1. ‚sodišče‘ pomeni vse organe v državi članici, ki so v skladu s členom 1 pristojni za odločanje o zadevah s področja uporabe te uredbe; […] 7. ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; 8. ‚nosilec starševske odgovornosti‘ pomeni osebo, ki ima starševsko odgovornost do otroka; 9. ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost, in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča; […] 11. ‚neupravičena premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar: (a) je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem; in (b) pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“
4.

Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Siriji – Prepoved vstopa in prehoda ter zamrznitev sredstev določenih oseb in subjektov, odgovornih za nasilno zatiranje civilnega prebivalstva – Omejitev prostega gibanja v Uniji – Odstopanja zaradi nujnih humanitarnih potreb – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj (člen 21(1) PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 52(1); Sklep Sveta 2013/255/SZVP, kakor je bil spremenjen s Sklepom (SZVP) 2015/1836, člen 27(9)) (Glej točko 61.)
Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. septembra 2020 – Mellifera/Komisija

(Zadeva C‑784/18 P) ( 1 )

„Pritožba – Aarhuška konvencija – Uredba (ES) št. 1367/2006 – Člen 2(1)(g) in člen 10(1) – Notranja revizija upravnih aktov – Omejitev ukrepov, ki veljajo za posamezne primere – Izvedbena uredba (EU) 2016/1056 – Podaljšanje veljavnosti registracije aktivne snovi ‚glifosat‘ – Zahteva za notranjo revizijo – Ukrep, ki se splošno uporablja – Zavrnitev“

Akti institucij – Izvedbena Uredba o podaljšanju obdobja odobritve aktivne snovi „glifosat“ – Splošni akt – Neobstoj upravnega akta, ki bi bil lahko predmet zahteve za notranjo revizijo na podlagi Uredbe št. 1367/2006

(Aarhuška konvencija, člen 9(3); Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1367/2006, členi 1(1), 2(1)(g) in 10; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1107/2009, členi 13(2), 17, prvi odstavek, in 20; Uredba Komisije 2016/1056)

(Glej točke od 63 do 67, 70, 72, 73, 80, 81, od 84 do 86, 88 in 89.)

Izrek

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbi Mellifera eV, Vereinigung für wesensgemäße Bienenhaltung, se poleg lastnih stroškov naloži plačilo stroškov, ki sta jih priglasili družba Bayer Agriculture BVBA in Evropska komisija.

( 1 ) UL C 54, 22.1.2014.
1.

Znamka Evropske unije – Odpoved, razveljavitev in ničnost – Razlogi za razveljavitev – Neobstoj resne in dejanske uporabe znamke – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska uporaba – Pojem (Uredba Sveta št. 207/2009, člena 15(1) in 51(1)(a)) (Glej točke od 36 do 38.)
7

Člen 14 Direktive 2014/41 določa: „1. Države članice zagotovijo, da se pravna sredstva, ki so enakovredna tistim, ki so na voljo v podobnih notranjih primerih, uporabijo za preiskovalne ukrepe, predvidene v EPN. 2. Vsebinski razlogi za izdajo EPN se lahko izpodbijajo samo s tožbo, vloženo v državi izdajateljici, brez poseganja v zagotavljanje temeljnih pravic v državi izvršiteljici. 3. Če to ni v nasprotju s potrebo po zagotavljanju zaupnosti preiskave v skladu s členom 19(1), odreditveni in izvršitveni organ sprejmeta ustrezne ukrepe, da v roku, primernem za zagotovitev možnosti učinkovite uveljavitve pravnih sredstev na podlagi nacionalnega prava, zagotovita dostopnost informacij o razpoložljivosti teh pravnih sredstev, ko jih je mogoče izkoristiti. 4. Države članice zagotovijo, da so roki za uveljavitev pravnega sredstva enaki tistim, ki so določeni za podobne notranje primere, in da se uporabijo na način, ki zagotavlja, da zadevne osebe lahko učinkovito uveljavijo pravico do teh pravnih sredstev. 5. Odreditveni in izvršitveni organ se med seboj obveščata o pravnih sredstvih, uveljavljenih zoper izdajo, priznanje ali izvršitev EPN. 6. Izpodbijanje ne odloži izvršitve preiskovalnega ukrepa, razen če ima tak učinek v podobnih notranjih primerih. 7. Država izdajateljica upošteva uspešno izpodbijanje priznanja ali izvršitve EPN v skladu s svojim nacionalnim pravom. Države članice brez poseganja v nacionalne postopkovne predpise zagotovijo, da se v kazenskih postopkih v državi izdajateljici pri presoji dokazov, pridobljenih z EPN, spoštujeta pravica do obrambe in poštenost postopka.“
61

Drugič, v zvezi z dokazi, ki jih morajo predložiti investicijski skladi nerezidenti, da bi dokazali, da izpolnjujejo pogoje, na podlagi katerih bi lahko bili upravičeni do ureditve, ki velja za KNP, in da bi tako dosegli vračilo davka na dividende, ki so ga plačali, je treba opozoriti, da lahko davčni organi neke države članice od davčnega zavezanca zahtevajo dokaze, za katere menijo, da so nujni za presojo, ali so izpolnjeni pogoji za davčno ugodnost, določeno v obravnavani zakonodaji, in ali je zato treba navedeno davčno ugodnost priznati (sodba z dne 10. februarja 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel in Österreichische Salinen, C‑436/08 in C‑437/08, EU:C:2011:61, točka 95 in navedena sodna praksa). Vsebino, obliko in stopnjo natančnosti, v skladu s katerimi morajo biti informacije, ki jih davčni zavezanec predloži, da bi bil upravičen do davčne ugodnosti, določi država članica, ki daje tako davčno ugodnost, da bi lahko davek pravilno uporabila (glej v tem smislu sodbo z dne 9. oktobra 2014, van Caster, C‑326/12, EU:C:2014:2269, točka 52).
3.

Splošna prepoved zavajanja potrošnika glede države porekla živil – kot jo določata člen 2(1)(a)(i) Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaj držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil in člen 7(1)(a) Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 – glede svežega sadja in zelenjave ne velja za navedbo porekla, kot jo zahtevata člen 113a(1) Uredbe št. 1234/2007, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 361/2008, in člen 76(1) Uredbe št. 1308/2013.
1.

Člen 132(1)(b) in (c) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da za storitve zdravstvene oskrbe, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, ki jih opravlja zdravnik specialist za klinično kemijo in laboratorijsko diagnostiko, lahko velja oprostitev plačila davka na dodano vrednost iz člena 132(1)(c) te direktive, če ne izpolnjujejo vseh pogojev za uporabo oprostitve iz člena 132(1)(b) navedene direktive.
11

Člen 25(7) decreet betreffende de herstructurering van het hoger onderwijs in Vlaanderen (odlok o prestrukturiranju visokošolskega izobraževanja v Flandriji) z dne 4. aprila 2003 (Belgisch Staatsblad, 14. avgust 2003, str. 41004) je določal: „Kdor podeljuje strokovne in znanstvene naslove diplomirani (bachelor), magister (master), z navedbo stroke ali brez nje, ali doktor (doctor of philosophy s kratico PhD ali dr.) ali strokovne in znanstvene naslove, navedene v odstavkih 2, 3, 4, 5 in 5a, ne da bi bil za to pooblaščen, se kaznuje z zaporno kaznijo od osmih dni do treh mesecev in z denarno kaznijo od 125 EUR do 500 EUR ali le z eno od teh dveh kazni.“
4.

Ali je razlaga člena 8(4) in člena 32(3) Vizumskega zakonika, v skladu s katero lahko prosilci za vizum pravno sredstvo zoper zavrnitev vlog vložijo izključno pri upravnem ali sodnem organu države članice zastopnice in ne v zastopani državi članici, za katero je bil vizum zaprošen, v skladu s pravico do učinkovitega sodnega varstva v smislu člena 47 Listine? Ali je za odgovor na to vprašanje upoštevno, da ponujeno pravno sredstvo zagotavlja, da ima prosilec pravico do izjave, da ima pravico do vložitve tožbe v jeziku ene od držav članic, da višina upravnih in sodnih stroškov za pritožbene postopke in tožbene postopke za prosilca ni nesorazmerna in da obstaja možnost brezplačne pravne pomoči? Ali je, glede na stopnjo diskrecije, ki jo ima država v vizumskih zadevah, za odgovor na to vprašanje upoštevno vprašanje, ali ima lahko švicarsko sodišče zadosten vpogled v nizozemski položaj za zagotavljanje učinkovitega sodnega varstva?“
Člen 52 Listine, naslovljen „Obseg pravic in načel ter njihova razlaga“, v odstavkih 1 in 3 določa:

„1. Kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava ta listina, mora biti predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin. Ob upoštevanju načela sorazmernosti so omejitve dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

[…]

3. Kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija. Ta določba ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije.“
58

Iz sodne prakse je poleg tega razvidno, da odstopanja od navedenih predpisov ni mogoče upravičiti s sklicevanjem na temeljne pravice. Pravila o rokih za vložitev tožbe so namreč del javnega reda in jih mora sodišče uporabiti tako, da zagotovi pravno varnost in enakost pravnih subjektov pred zakonom (sklep z dne 16. novembra 2010, Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija, C‑73/10 P, EU:C:2010:684, točka 50 in navedena sodna praksa).
112

Pravica do sklicevanja na varstvo legitimnih pričakovanj, ki izhaja iz načela pravne varnosti, se posebej nanaša na vsakega posameznika, ki je v položaju, iz katerega izhaja, da mu je uprava Unije vzbudila utemeljena pričakovanja. Zagotovila, ki lahko – ne glede na obliko, v kateri so bila sporočena – vzbudijo taka pričakovanja, so natančne, brezpogojne in usklajene informacije iz pooblaščenih in zanesljivih virov. Nasprotno pa se nihče ne more sklicevati na kršitev tega načela, kadar ni natančnih zagotovil, ki bi mu jih dala uprava. Poleg tega, kadar lahko razumen in preudaren gospodarski subjekt predvidi sprejetje ukrepa Unije, ki lahko vpliva na njegove interese, se v primeru njegovega sprejetja na to načelo ne more sklicevati (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2011, AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, točke od 71 do 73 in navedena sodna praksa).
40

V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 1 de Barcelona (sodišče prve stopnje št. 1 v Barceloni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je v nasprotju s členoma 6 in 7 Direktive 93/13 sodna praksa (sodba Tribunal Supremo [(vrhovno sodišče)] z dne 18. februarja 2016), v skladu s katero se kljub nepoštenosti pogoja o predčasni zapadlosti in čeprav gre za pogoj, ki je podlaga za predlog za izvršbo, izvršba na podlagi hipoteke ne sme ustaviti, ker je njeno nadaljevanje ugodnejše za potrošnika, saj ta v primeru izvršbe sodbe, izdane v ugotovitvenem postopku na podlagi člena 1124 civilnega zakonika, ne bi mogel imeti procesnih privilegijev, ki veljajo v zvezi z izvršbo na podlagi hipoteke, pri čemer se v tej sodni praksi ne upošteva, da se v skladu z ustaljeno in poenoteno sodno prakso Tribunal Supremo [(vrhovno sodišče)] ta člen 1124 civilnega zakonika (ki velja za pogodbe, iz katerih izhajajo dvostranske obveznosti) ne uporablja za posojilno pogodbo, ker je ta realna in enostranska pogodba, za katero so pogoji izpolnjeni šele s plačilom denarja in ki zato ustvarja obveznosti le za posojilojemalca, ne pa za posojilodajalca (upnika), zaradi česar bi lahko bila potrošniku, če bi se v ugotovitvenem postopku sledilo tej sodni praksi Tribunal Supremo [(vrhovno sodišče)], izdana odločba o zavrnitvi zahtevka za razdor in odškodnino, poleg tega pa ne bi bilo več mogoče trditi, da je nadaljevanje izvršbe na podlagi hipoteke za navedenega potrošnika ugodnejše? 2. Če se dopusti uporaba člena 1124 civilnega zakonika za posojilne pogodbe ali vsekakor za kreditne pogodbe, ali je s členoma 6 in 7 Direktive 93/13 v nasprotju sodna praksa, kot je opisana, v skladu s katero se za presojo, ali je za potrošnika ugodnejše nadaljevanje izvršbe na podlagi hipoteke ali pa je bolj škodljiva izvedba ugotovitvenega postopka na podlagi člena 1124 civilnega zakonika, ne upošteva, da se lahko v navedenem postopku zavrneta razdor pogodbe in odškodninski zahtevek, če sodišče uporabi določbo iz tega člena 1124 civilnega zakonika, ki določa, da ‚[s]odišče ugodi predlagani razvezi pogodbe, razen če so podani utemeljeni razlogi za določitev roka za izpolnitev obveznosti‘, pri čemer je treba upoštevati, da je ravno v okviru dolgoročnih (20 ali 30 let) hipotekarnih posojil in kreditov za nakup stanovanja precej verjetno, da bodo sodišča uporabila ta zavrnilni razlog, zlasti kadar dejanska neizpolnitev obveznosti plačila ni bila zelo resna? 3. Če se ugotovi, da je za potrošnika ugodnejše nadaljevati izvršbo na podlagi hipoteke z učinki predčasne zapadlosti, ali je s členoma 6 in 7 Direktive 93/13 v nasprotju sodna praksa, kot je opisana, v skladu s katero se subsidiarno uporablja zakonska določba (člen 693(2) [LEC]), čeprav se lahko pogodba ohrani v veljavi brez pogoja o predčasni zapadlosti, in ki navedenemu členu 693(2) [LEC] daje učinke, čeprav ne obstaja temeljni pogoj zanj, in sicer da v pogodbi obstaja veljaven in učinkovit dogovor o predčasni zapadlosti, ki je bil ugotovljen za nepoštenega, ničnega in brez učinkov?“
20

Na tretjem mestu, če bi Sodišče potrdilo, da je istovetnost pravno zavarovanega interesa dodaten element, ki pogojuje uporabo načela ne bis in idem, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba sodbo z dne 13. februarja 1969, Wilhelm in drugi (14/68, EU:C:1969:4), ki je bila izdana v zadevi, v kateri ni šlo za sklicevanje na načelo ne bis in idem, razlagati tako, da konkurenčno pravo Unije in nacionalno konkurenčno pravo varujeta isti pravni interes. Ta dvoumnost naj bi bila razvidna tudi iz sodbe z dne 14. februarja 2012, Toshiba Corporation in drugi (C‑17/10, EU:C:2012:72, točki 81 in 98), ki naj bi jo bilo mogoče razumeti tako, da to pravo Unije in to nacionalno pravo varujeta isti pravni interes. To vprašanje, ki naj bi bilo še brez odgovora, naj bi bilo odločilno za rešitev zadeve iz postopka v glavni stvari, za katero je značilna istovetnost dejstev in v kateri so bile v okviru istega postopka vzporedno uporabljene podobne določbe prava Unije in nacionalnega prava.
Medinstitucionalni sporazum med Evropskim parlamentom, Svetom Evropske unije in Evropsko komisijo z dne 13. aprila 2016 o boljši pripravi zakonodaje (UL 2016, L 123, str. 1, v nadaljevanju: Medinstitucionalni sporazum o boljši pripravi zakonodaje), zajema naslov III, naslovljen „Orodja za boljšo pripravo zakonodaje“, v katerem so med drugim točke od 12 do 15 tega sporazuma. Te točke določajo:

„12. Tri institucije se strinjajo, da ocene učinka pozitivno prispevajo k izboljšanju kakovosti zakonodaje Unije.

Ocene učinka so orodje, s katerim si tri institucije pomagajo pri sprejemanju dobro utemeljenih odločitev, in niso nadomestek za politične odločitve v demokratičnem procesu odločanja. Ocene učinka ne smejo povzročati nepotrebnega odlašanja v procesu priprave zakonodaje ali posegati v pristojnost sozakonodajalcev, da predlagata spremembe.

V ocenah učinka bi bilo treba obravnavati obstoj, obseg in posledice problema ter vprašanje, ali je potrebno ukrepanje na ravni Unije ali ne. V njih bi bilo treba začrtati alternativne rešitve ter po možnosti morebitne kratkoročne in dolgoročne stroške in koristi, pri tem pa celovito in uravnoteženo oceniti gospodarske, okoljske in socialne učinke ter uporabljati tako kvalitativno kot kvantitativno analizo. V celoti bi bilo treba upoštevati načeli subsidiarnosti in sorazmernosti ter temeljne pravice. […] Ocene učinka bi morale temeljiti na točnih, objektivnih in popolnih informacijah ter biti sorazmerne v svojem obsegu in usmeritvi.

13. Komisija bo izvedla ocene učinka svojih zakonodajnih in nezakonodajnih pobud […]

14. Evropski parlament in Svet bosta pri preučitvi zakonodajnih predlogov Komisije v celoti upoštevala njene ocene učinka. […]

15. Evropski parlament in Svet bosta, ko bo to po njunem mnenju ustrezno in potrebno za zakonodajni proces, izvedla ocene učinka v zvezi z lastnimi bistvenimi spremembami predlogov Komisije. Evropski parlament in Svet bosta za izhodišče za svoje nadaljnje delo praviloma vzela oceno učinka, ki jo izvede Komisija. Opredelitev pojma ‚bistvena‘ sprememba bi morala določiti posamezna institucija.“