SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 27. oktobra 2005 ( 1 )

Zadeva C-339/04

Nuova società di telecomunicazioni SpA

proti

Ministero delle Comunicazioni

in

ENI SpA

„Telekomunikacijske storitve — Direktiva 97/13/ES — Dajatve in pristojbine za individualne licence“

1. Ozadje vprašanj za predhodno odločanje, ki ju je v tej zadevi Sodišču predložilo Consiglio di Stato (Italija), je postopno odpiranje telekomunikacij v Skupnosti, s katerim se ukinjajo nacionalne meje ter odpravljajo ovire za svobodo ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev.

2. Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali se Direktiva 97/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. aprila 1997 o skupnem okviru za splošne avtorizacije in posamična dovoljenja na področju telekomunikacijskih storitev ( 2 ) uporablja tudi za operaterje, ki zagotavljajo obratovanje omrežja za zasebno uporabo, ter ali za te operaterje velja omejitev, ki jo ta direktiva nalaga državam članicam v zvezi z njihovo pristojnostjo, da zahtevajo plačilo dajatev za obratovalno dovoljenje.

I – Pravni okvir Skupnosti

A – Liberalizacija telekomunikacij v Evropski skupnosti

3. V osemdesetih in devetdesetih letih prejšnjega stoletja so elektronske komunikacije postale gonilo gospodarstva. Institucije Skupnosti so se odločile, da bodo prispevale k njihovemu razmahu s spodbujanjem liberalizacije. ( 3 )

4. Zato so izbrale dve poti: v smeri bolj prilagodljivih trgov in združljivih nacionalnih ureditev.

5. Izhodišče za prvo usmeritev je bila Direktiva Komisije 90/388/EGS z dne 28. junija 1990 o konkurenci na trgih za telekomunikacijske storitve ( 4 ), ki je bila večkrat spremenjena ( 5 ). Ta pravna ureditev je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo Komisije 2002/77/ES z dne 16. septembra 2002 ( 6 ).

6. Pri drugi usmeritvi je odprava ovir zahtevala uskladitev pogojev za dostop in uporabo omrežij, zato je bila v okviru tega cilja sprejeta Direktiva Sveta 90/387/EGS z dne 28. junija 1990 ( 7 ), spremenjena z Direktivo 97/51/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 1997 ( 8 ). Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 ( 9 ), ki je nadomestila prejšnje direktive, je poglobila prizadevanja za zakonsko in tehnično usklajevanje.

B – Direktiva 97/13

1. Določbe o „avtorizacijah“

7. Kot sem navedel v sklepnih predlogih v zadevah ISIS Multimedia Net in Firma 02 (točka 5) ( 10 ), želena odprtost ni pomenila, da bi bile državam članicam odvzete pristojnosti nadzora, ki so jih imele na podlagi ustreznih postopkov za izdajo dovoljenj. Komisija je sama potrdila, da so ob uporabi skupnih načel pri podeljevanju licenc ti postopki ključna metoda za ustvarjanje ugodnih razmer za razvoj konkurence. ( 11 )

8. V sklepnih predlogih v zadevah Albacom in Infostrada ( 12 ) sem navedel, da Direktiva 97/13 odgovarja na to potrebo, tako da oblikuje enotno rešitev, ki temelji na načelih sorazmernosti, preglednosti in prepovedi diskriminacije z namenom vzpostaviti celoto, združljivo s svobodo ustanavljanja in opravljanja storitev (prva, druga, četrta in enajsta uvodna izjava ter člen 3(2) te direktive).

9. V skladu s tem ciljem sta svoboda opravljanja telekomunikacijskih storitev in liberalizacija izkoriščanja njihovih omrežij vodilni načeli Direktive 97/13. Zakonodajalec Skupnosti želi, da se te storitve širijo in uporabljajo neovirano ali po potrebi na podlagi „splošnih dovoljenj“ ( 13 ) ter da se „posamične licence“ ( 14 ) podeljujejo samo izjemoma ali za dopolnitev splošnih dovoljenj (sedma in trinajsta uvodna izjava ter člen 3(3) in (7) te direktive). Ta instrumenta spadata k pojmu „avtorizacija“ ( 15 ).

10. V Direktivi se za izvajanje tega liberalizacijskega pravila ne omejuje števila posamičnih licenc, ki jih lahko podelijo države članice, razen če se to izkaže za potrebno zaradi zagotavljanja učinkovite uporabe radiofrekvenčnega spektra ali omogočanja razdelitve zadostnega števila številk. Tako ima vsako podjetje, ki izpolnjuje pogoje, ki jih določijo države članice, pravico pridobiti licenco po uradni dolžnosti (člena 10(1) in 9(3)).

2. Davčne določbe

11. Cilj členov 6 in 11 Direktive 97/13 je spodbujati konkurenco na telekomunikacijskem trgu in podjetjem ne naložiti več omejitev ali stroškov, kot je potrebno, ( 16 ) s čimer je v teh dveh členih upoštevano načelo sorazmernosti. Njuna naslova sta „Dajatve in pristojbine za izdajanje splošnih dovoljenj“ ter „Dajatve in pristojbine za izdajanje posamičnih licenc“.

12. „Člen 6 […] Brez poseganja v finančne prispevke za zagotavljanje univerzalne storitve v skladu s prilogo države članice zagotovijo, da je namen dajatev, naloženih podjetjem zaradi postopkov za izdajo avtorizacij, zgolj pokritje administrativnih stroškov, povezanih z izdajo, vodenjem, nadzorom in uporabo veljavnega sistema splošnih avtorizacij. Te dajatve se objavijo ustrezno in dovolj podrobno, da so informacije lahko dostopne.“

13. „Člen 11 […] 1. Države članice zagotovijo, da je namen dajatev, naloženih podjetjem zaradi postopkov za izdajo avtorizacij, zgolj pokritje administrativnih stroškov, povezanih z izdajo, upravljanjem, nadzorom in uporabo veljavnih posamičnih dovoljenj. Dajatve, veljavne za posamično dovoljenje, so v sorazmerju z obsegom zahtevanega dela ter se objavijo ustrezno in dovolj podrobno, da so informacije lahko dostopne. 2. Ne glede na odstavek 1 lahko države članice v primeru redkih virov svojim nacionalnim regulativnim organom dovolijo, da naložijo pristojbine zaradi upoštevanja nujnosti zagotavljanja optimalne uporabe teh virov. Te pristojbine so nediskriminatorne in upoštevajo predvsem nujnost spodbujanja razvoja inovativnih storitev in konkurence.“

II – Italijanska zakonodaja

A – Položaj pred odprtjem trgov

14. V zakoniku o pošti in telekomunikacijah (Codice postale e delle telecomunicazioni) (v nadaljevanju: zakonik o pošti) iz leta 1973 ( 17 ) je bilo navedeno, da telekomunikacije spadajo v javni sektor, vendar je bilo dopuščeno, da se upravljajo posredno, s sistemom koncesij (členi 1, 4 in 183).

15. V tem predpisu so bila poleg obratovanj za javno uporabo predvidena tudi obratovanja za izključno uporabo imetnika, ki so bila prav tako vključena v sistem koncesij (člena 183 in 213) in od katerih so bila v členu 214 navedena obratovanja, katerih namen je bil pomagati družbam, ki opravljajo javne storitve.

B – Ureditev po liberalizaciji sektorja

16. Ker se je proces, ki sem ga omenil, začel v Evropski skupnosti, je bila z dekretom št. 545 z dne 23. oktobra 1996 ( 18 ) odrejena prilagoditev italijanske zakonodaje pravu Skupnosti in zlasti Direktivi 96/19, ta dekret pa je po številnih spremembah postal zakon št. 650 z dne 23. decembra 1996 ( 19 ).

17. Z novo ureditvijo so bile ukinjene izključne in posebne pravice, vsem podjetjem pa se je priznala pravica do razvijanja storitev in namestitve telekomunikacijskih omrežij, za kar je bilo potrebno upravno dovoljenje. S členom 4(1) in (2) zakona št. 249 z dne 31. julija 1997 o vzpostavitvi garantnega organa na področju telekomunikacij in pravil glede telekomunikacijskih in radio-televizijskih sistemov ( 20 ) je bil ta pristop potrjen.

18. Z dekretom predsednika republike št. 318 z dne 19. septembra 1997 ( 21 ) se je izvajalo napovedano prilagajanje italijanskega prava zahtevam pravnega reda Skupnosti, ki je začel veljati 1. januarja 1999.

1. Avtorizacije in njihove davčne posledice

19. Formalnosti, ki jih je treba opraviti za dodelitev splošnih avtorizacij in posamičnih dovoljenj, so opisane v členu 6 dekreta št. 318 iz leta 1997, kjer so v odstavkih 5, 20 in 21 določena pravila o državnem obračunavanju dajatev in pristojbin: „5. Prispevek, ki se zahteva od podjetij za postopek splošne avtorizacije, pokriva samo upravne stroške, povezane s preiskavo, nadzorom upravljanja storitve in ohranjanja pogojev, določenih v avtorizaciji […]. […] 20. Brez poseganja v finančne prispevke za zagotavljanje univerzalne storitve na podlagi člena 3 je prispevek, ki se zahteva od podjetij za postopke posamičnih dovoljenj, namenjen izključno pokrivanju upravnih stroškov, povezanih s preiskavo, nadzorom upravljanja storitve in ohranjanja pogojev, določenih v dovoljenjih […]. […] 21. Če se uporabijo redki viri, lahko garantni organ naloži prispevke, katerih namen je tudi zagotoviti optimalno uporabo teh virov, pri čemer upošteva ustrezne tržne vidike. Ti prispevki niso diskriminatorni in upoštevajo zlasti nujnost spodbujanja razvoja inovativnih storitev in konkurence […]“

20. Za te tri primere/položaje je znesek prispevka določen s posebno odločbo organa iz zakona št. 249 iz leta 1997, ki se objavi v skladu z veljavno zakonodajo in določbami člena 19(3)(b) dekreta št. 318 iz leta 1997 ( 22 ).

2. Uporaba zasebnih koncesij

21. S členom 21 dekreta št. 318 iz leta 1997 se je nova ureditev razširila na omrežja za zasebno uporabo. Vendar je bil ta člen razveljavljen s členom 20 zakona št. 448 iz leta 1998 (odstavek 4), kjer je določeno, da se sprejme predpis za to področje in drugo besedilo za povezane dajatve, ki se morajo izračunavati v skladu z merili iz člena 6(20) in (21) tega dekreta in katerih znesek nikakor ne sme biti nižji od zneska za leto 1998, povečanega za odstotek, ki je enak stopnji predvidene inflacije (odstavka 5 in 6). Medtem naj bi še vedno veljal zakonik o pošti (odstavek 7).

22. V členu 4(6) zakona št. 249 iz leta 1997 pa je bilo določeno, da morajo družbe, ki opravljajo javne storitve, ki so vzpostavile zasebna omrežja za lastne potrebe, ustanoviti ločeno družbo za izvajanje vseh storitev v tem sektorju in na tej podlagi plačati obvezne dajatve v skladu s členom 20 zakona št. 448 iz leta 1998.

III – Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

23. Ente nazionale Idrocarburi SpA (v nadaljevanju: ENI), družba, ki opravlja javne storitve na področju proizvodnje in distribucije energije iz ogljikovodikov in naravnega plina, je dolgo imela koncesijo v smislu členov 213 in 214 zakonika o pošti za zasebno uporabo več radijskih frekvenc za zagotavljanje varnosti in upravljanja naprav in dodeljenega osebja, za kar je ustvarila in razvila zapleteno omrežje mobilnih enot ter relejnih in stalnih postaj.

24. Letna pristojbina za to koncesijo je znašala 26 milijard ITL.

25. V skladu s členom 4(6) zakona št. 249 iz leta 1997 je ENI decembra tega leta po odvisni družbi ustanovila Nuova società di telecomunicazioni SpA (v nadaljevanju: NST), da bi nanjo prenesla upravljanje komunikacijskega omrežja, povezanega z njeno poslovno dejavnostjo.

26. Minister za komunikacije je z aktom z dne 12. junija 1998, izdanim na podlagi dekreta št. 318 iz leta 1997, družbi NST podelil posamično dovoljenje za zagotavljanje javnih telekomunikacijskih storitev na nacionalni ravni, ki je pokrivalo omrežje stalnih relejnih postaj, ne pa mobilnih enot. Za zadnje je NST plačala pristojbino za koncesijo za zasebno uporabo (2.107.190.398 ITL), medtem ko je za uporabo stalnega omrežja plačala dajatev za posamično dovoljenje, izračunano v skladu z določbami ministrskega odloka z dne 5. februarja 1998 (1.328.838.000 ITL).

27. Družba Albacom, v kateri je imela 35-odstotni delež, je prevzela družbo NST 30. junija 1998.

28. Minister za komunikacije je 26. februarja 1999 od NST in ENI poleg zneskov za posamično dovoljenje zahteval tudi pristojbino za to leto za koncesijo za omenjeno zasebno uporabo, vključno s stalnimi povezavami, to je frekvencami v omrežju, namenjenem potrošnikom na splošno. Po mnenju zadevne italijanske uprave dejavnost NST podpira dejavnost ENI, zato se te povezave, dostopne javnosti, uporabljajo za zasebne in omejene namene, saj javna storitev in storitev za zasebno uporabo soobstajata na njenem področju dejavnosti. ( 23 )

29. NST je ta zahtevek za plačilo izpodbijala pred Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio, ki je njeno tožbo zavrnilo s sodbo z dne 26. avgusta 2002.

30. O pritožbi zoper to odločbo je moralo odločati Consiglio di Stato, ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je nacionalna določba – s katero je bila družbam, ki opravljajo javne službe in so v preteklosti za svoje lastne potrebe in na podlagi odplačnih koncesij uporabljale telekomunikacijska omrežja, naložena ustanovitev ločenih družb za opravljanje kakršnih koli dejavnosti v sektorju telekomunikacij –, ki določa, da mora ločena družba, čeprav ima dovoljenje za opravljanje javne službe, plačati, čeprav samo začasno, dodatno dajatev za prepustitev telekomunikacijskega omrežja materinski družbi, združljiva s temeljnimi načeli direktive 97/13/ES?“

31. Če je odgovor pritrdilen, predložitveno sodišče sprašuje: „Ali je nacionalna določba, ki (sodišče poudarja začasno) odmerja drugo, dodatno dajatev, dolgovano na podlagi dejavnosti, opravljenih v korist matične družbe, na podlagi zneskov, ki jih je v preteklosti plačala matična družba po prej veljavni ekskluzivni ureditvi, ki je razlikovala med koncesijami za telekomunikacijske sisteme za javno uporabo ter koncesijami za sisteme, namenjene zasebni rabi, združljiva s pravom Skupnosti in razlago, ki jo je sprejel peti senat Sodišča v sodbi z dne 18. septembra 2003?“

IV – Postopek pred Sodiščem

32. V okviru tega vprašanja za predhodno odločanje so tožeča družba v postopku v glavni stvari, italijanska vlada in Komisija predložile pisna stališča, njihovi zastopniki pa podali ustne navedbe na obravnavi 28. septembra 2005.

V – Preučitev vprašanj za predhodno odločanje

A – Razmejitev spora

33. Da bi Consiglio di Stato lahko rešilo spor, je treba razpravo očistiti vseh dejanskih in pravnih okoliščin, ki preprečujejo dobro razumevanje problema, ki je v središču razprav.

34. Predložitveno sodišče v sklepu opiše okvir procesa, ne da bi v zvezi s tem naletelo na kako nasprotovanje. Po njegovem opisu je na prehodu iz zaprtega telekomunikacijskega trga v trg, kjer vlada svobodna konkurenca pod okriljem prava Skupnosti, družba ENI, ki je imela monopol pri proizvodnji in dobavi ogljikovodikov in ki je za svoj račun upravljala svoje omrežje, ustanovila odvisno družbo (NST), da bi ga lahko še naprej uporabljala v skladu z italijansko zakonodajo. To družbo, ki je delovala na trgu, odprtem za javnost, je kmalu potem prevzela tretja družba (Albacom), ki je družbi ENI zagotavljala storitve telematike, ki so v preteklosti spadale h koncesijam za zasebno uporabo.

35. Ta opis, ki na kratko povzema dejstva iz sklepa, pojasni, zakaj se Consiglio di Stato v prvem vprašanju omejuje na združljivost nacionalne določbe, s katero se ločeni družbi, ki ima obenem tudi licenco za javno telekomunikacijsko storitev, začasno naloži dodatna dajatev zaradi prepustitve omrežja matični družbi, z Direktivo 97/13, ne da bi pojasnilo naravo tega odnosa in povezave med družbami. Zdi se torej, da pojasnila za ta vidika, ki sta jih v vlogah navedli italijanska vlada in NST, niso upoštevna.

36. Po mnenju Komisije gre za vprašanje, ali se zadevna direktiva uporablja tudi za posamična dovoljenja, dodeljena za zasebno uporabo omrežij. Ta pristop, ki se približa jedru problema in pusti ob strani posebnosti spora o glavni stvari, se bolje ujema s predmetom tega vprašanja za predhodno odločanje. Vendar bi ga lahko še bolj izostrili, ker ta opredelitev „posamičnega dovoljenja“ za potrebe avtorizacije (ki ga je ENI imela v preteklosti in ki ji je omogočalo tako obratovanje, ter s katerim sta NST in Albacom pozneje lahko nadaljevala z obratovanjem v korist ENI) predpostavlja presojo italijanske zakonodaje, kar pa ni naloga Sodišča.

37. V resnici mora predložitveno sodišče izvedeti, ali zasebna uporaba telekomunikacijskega omrežja spada na področje uporabe Direktive 97/13, ne glede na naravo dokumenta, na katerem temelji. V zvezi s tem je treba pojme dosledno uporabljati.

B – Terminološka pojasnila

38. V vlogah strank se pojavlja določena zmeda pri uporabi besedišča. Govori se o telekomunikacijskih omrežjih in storitvah, o njihovi vzpostavitvi in dostopu ter se jih brez razlike opredeljuje kot „javna“ ali „zasebna“, kot da bi te oznake veljale za vse enako.

39. Treba je pojasniti te pojme, da bi zagotovili učinkovito rešitev vprašanj za predhodno odločanje.

40. „Telekomunikacijsko omrežje“ pomeni prenosne sisteme in, kjer je primerno, komutacijsko opremo ter druge vire, ki omogočajo prenos signalov po žicah, z radijskimi valovi, z optičnimi ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi. ( 24 )

41. „Telekomunikacijske storitve“ pomenijo storitve, namenjene prenosu in usmerjanju signalov v omrežju. ( 25 )

42. To je lahko „javno“ ali „zasebno“, glede na področje ponudbe ( 26 ), pri čemer se prva oznaka uporablja za omrežja, ki zagotavljajo storitve za vse vrste uporabnikov ( 27 ). To je pojasnjeno v Direktivi 97/33, kjer je v peti uvodni izjavi in fine navedeno, da „se izraz ‚javen‘ ne nanaša ne na lastnino ne na omejen sklop ponudb, ki jih označujeta izraza ‚javna omrežja‘ ali ‚javne storitve‘, ampak pomeni, da je vsako omrežje ali storitev, ki je dano na razpolago javnosti, dostopno tretjim osebam.“

43. Skratka, omrežje v lasti zasebnega sektorja je lahko javno, če ponuja storitve te vrste, dostopne vsem potrošnikom.

44. V tem okviru je treba za odgovor, ali Direktiva 97/13 zadeva samo to vrsto omrežij ali se uporablja tudi za omrežja za zasebno uporabo, preučiti cilje, ki jih je zakonodajalec določil v pravni ureditvi Skupnosti za ta sektor.

C – Teleološka razlaga direktiv o telekomunikacijah

45. Direktivi 90/387 in 90/388 sta ubrali pot načrtovane vzpostavitve skupnega telekomunikacijskega trga, ki zagotavlja prosti pretok telekomunikacij in ne nalaga več omejitev, kot je nujno za obrambo splošnega interesa. Namen je bil vzpostaviti konkurenčen trg za operaterje in stranke. ( 28 )

46. Ker je bilo izhodišče povsem drugačno, saj je bilo zanj značilno, da je za nekatera podjetja obstajala množica izključnih in posebnih pravic ( 29 ), se je zdelo koristno spodbuditi postopen proces liberalizacije, ki se je po več prehodnih obdobjih končal 1. januarja 1998, za zagotavljanje storitev in infrastrukture ( 30 ).

47. Po tem razburkanem morju pluje Direktiva 97/13, katere namen je v skladu z zgoraj navedeno sodbo Albacom in Infostrada olajšati vstop novih operaterjev na trg in zmanjšati pristojnost držav članic, da podjetjem naložijo denarna bremena, povezana z dodelitvijo potrebnih avtorizacij (točki 35 in 36).

48. Kadar torej države članice izdajo splošno avtorizacijo ali posamično dovoljenje, lahko podjetjem naložijo samo prispevke, določene v Direktivi 97/13 (točke 28, 47 in 50 zgoraj navedenih sklepnih predlogov v zadevah Albacom in Infostrada).

49. To je pomen zgoraj navedene sodbe Albacom in Infostrada, kjer je upravičeno navedeno, da Direktiva 97/13 nasprotuje vsaki nacionalni določbi, s katero se imetnikom dovoljenj, samo zato ker imajo ta dovoljenja, poleg dajatev, določenih v členih 6 in 11 ( 31 ) te direktive, naloži še plačilo drugih dajatev.

50. Vendar ob predpostavki, da se avtorizacija nanaša na zasebno uporabo celote ali dela telekomunikacijskega omrežja, v katerem po definiciji ni ne konkurentov ne svobodne konkurence in kjer imetnik ravna izključno, ker za „samostoritve“ ali „heterotrofne storitve“ obstajata en dobavitelj in en uporabnik, izginejo razlogi za omejevanje davčne pristojnosti države. Zato Direktiva 97/13 ne ureja tega primera, ki presega njene cilje; njena uporaba bi posegla v načelo subsidiarnosti, ki ga Skupnost v telekomunikacijah namerava spoštovati, kot izhaja iz druge uvodne izjave te direktive.

51. Menim, da je treba opozoriti na to, kar sem navedel v točki 51 sklepnih predlogov v zgoraj navedenih zadevah Albacom in Infostrada: podlaga za cilj uskladitve, ki ga priporoča Direktiva 97/13, je člen 2 ES, če raznolikost davčnih zakonodaj ogroža uresničitev njegovih ciljev. Davčno usklajevanje ni cilj Evropske unije, ampak orodje za njeno gradnjo. Različno davčno obravnavanje istega obdavčljivega dogodka v državah članicah lahko bistveno izkrivi konkurenco in prizadene prosto gibanje oseb, prosti pretok kapitala in blaga ter svobodo opravljanja storitev.

52. Skratka, menim, da Direktiva 97/13 ne nasprotuje temu, da država članica zahteva plačilo dajatve od družbe, ki ima dovoljenje za omrežje, v katerem pogoji za svoboden in odprt trg izjemoma niso izpolnjeni, s čimer je omogočeno, da ga uporablja en sam uporabnik. Consiglio di Stato mora preučiti, ali je tako v sporu o glavni stvari. Glede na trditve, ki peljejo k tej rešitvi, se pravo Skupnosti ne sme vmešavati v parametre, na podlagi katerih se po nacionalni zakonodaji izračunavajo dajatve.

53. Nasprotna rešitev, za katero se zavzemata Komisija in tožeča stranka v prvotnem postopku, bi peljala v paradoks, v katerem bi določbe, sprejete za zaščito novih podjetij, ki se želijo vključiti v ta sektor, delovale v korist podjetja, ki ima poseben ali celo izključen položaj na delu tega sektorja, ki je zaprt za konkurente, in zaradi katerega morebitni redki viri, kot so radijske frekvence ali številke, niso vsem dostopne.

54. Tak nenaraven izid bi prekršil cilje usklajene ureditve in odpravil dialektična prizadevanja omenjenih strank, da bi upravičile svoj predlog z razlago direktive, ki se je poleg tega izkazala za neprimerno.

D – Neupoštevna sistemska ali dobesedna razlaga meril

55. Izrazi, ki jih uporablja zakonodajalec Skupnosti, ne dajejo zanesljivih pravil, ker, kot sem poudaril v opombi 26 teh sklepnih predlogov, niso usklajeni.

56. Poleg tega presoja določenih odlomkov direktiv, ki so dale spodbudo za odprtje trga 1. januarja 1998, ne more prevladati nad napovedanim ciljem liberalizacije telekomunikacij. ( 32 )

57. Nazadnje, ni se primerno opreti na normativni okvir, sprejet za okolje svobodne konkurence, pri razlagi pravil, zasnovanih za spremljanje postopnega procesa liberalizacije trgov, v katerega spada italijanska zakonodaja, ki jo mora Consiglio di Stato razložiti v sporu o glavni stvari. ( 33 ) V prvi uvodni izjavi Direktive 2002/21 je navedeno, da so bile „[z] zdajšnjim regulativnim okvirom za telekomunikacije […] ustvarjene razmere za učinkovito konkurenco v telekomunikacijskem sektorju v času prehoda z monopola na popolno konkurenco“. Posebnosti, ki so bile v preteklosti upravičene zaradi obstoja izključnih ali posebnih pravic, v okolju, kjer ni izvzetih področij, niso smiselne ne glede na to, da so namenjene splošni javnosti ( 34 ), ker sta svobodna konkurenca in uresničevanje temeljnega načela prostega pretoka v Skupnosti zajamčena.

VI – Predlog

58. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je predložilo Consiglio di Stato, odgovori: Direktiva 97/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. aprila 1997 o skupnem okviru za splošne avtorizacije in posamična dovoljenja na področju telekomunikacijskih storitev ne nasprotuje temu, da država članica podjetju, imetniku dovoljenja, prehodno naloži plačilo dajatve, ki ni določena v tej direktivi, ker zagotavlja obratovanje omrežja za zasebno uporabo, v katerem niso izpolnjeni pogoji za svoboden in odprt trg, pri čemer parametri, na podlagi katerih nacionalni zakonodajalec določi izračun tega prispevka, niso upoštevni z vidika prava Skupnosti.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) UL L 117, str. 15.

( 3 ) Komisija Evropskih skupnosti se je v Zeleni knjigi o razvoju skupnega trga za telekomunikacijske storitve in opremo (Bruselj, 16. decembra 1987, COM (87) 290 konč.) izrekla za prihodnji enotni trg, pozvala vse udeležence k sodelovanju v razpravi o tej temi in zahtevala postopno odpiranje tega sektorja ob hkratnem jamstvu državljanom pravice do uporabe modernih komunikacijskih sistemov (str. 6, 16 in naslednje).

( 4 ) UL L 192, str. 10.

( 5 ) Prva sprememba je bila uvedena z Direktivo Komisije 94/46/ES z dne 13. oktobra 1994 o spremembi Direktive 88/301/EGS in Direktive 90/388/EGS, zlasti v zvezi s satelitskimi komunikacijami (UL L 268, str. 15). Druga sprememba je bila uvedena z Direktivo Komisije 95/51/ES z dne 18. oktobra 1995 o spremembah Direktive 90/388/EGS v zvezi z odpravo omejitev pri uporabi omrežij kabelske televizije za zagotavljanje že liberaliziranih telekomunikacijskih storitev (UL L 256, str. 49). Istega leta so bili z Direktivo 95/62/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 1995 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji (UL L 321, str. 6) vzpostavljeni pogoji za odprtje fiksnega omrežja govorne telefonije. Nato je bila Direktiva 90/388 ponovno spremenjena z Direktivo Komisije 96/2/ES z dne 16. januarja 1996 o spremembi Direktive 90/388/ES v zvezi z mobilnimi in osebnimi komunikacijami (UL L 20, str. 59) zaradi vključitve teh komunikacij. Z Direktivo Komisije 96/19/ES z dne 13. marca 1996 o spremembi Direktive 90/388/EGS o vzpostavitvi popolne konkurence na trgih za telekomunikacijske storitve (UL L 74, str. 13) je bila razveljavljena Direktiva 90/388 zaradi uresničitve popolne konkurence v tem sektorju. Zadnja sprememba je bila uvedena z Direktivo Komisije 1999/64/ES z dne 23. junija 1999 o spremembi Direktive 90/388/EGS zaradi zagotavljanja, da so komunikacijska omrežja in omrežja kabelske televizije, ki so v lasti istega operaterja, ločeni pravni subjekti (UL L 175, str. 39).

( 6 ) Direktiva o konkurenci na trgih za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (UL L 249, str. 21).

( 7 ) Direktiva o vzpostavitvi notranjega trga za telekomunikacijske storitve z uvedbo zagotavljanja odprtosti omrežij (UL L 192, str. 1).

( 8 ) Direktiva o spremembi direktiv Sveta 90/387/EGS in 92/44/EGS za prilagoditev konkurenčnemu okolju na področju telekomunikacij (UL L 295, str. 23). V to usmeritev spada tudi Direktiva 97/33/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 1997 o medomrežnem povezovanju v telekomunikacijah glede zagotavljanja univerzalnih storitev in interoperabilnosti z uporabo načel zagotavljanja odprtosti omrežij (UL L 199, str. 32). V isto kategorijo spadata tudi Direktiva Sveta 92/44/EGS z dne 5. junija 1992 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij pri zakupljenih vodih (UL L 165, str. 27) in Direktiva 98/10/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 1998 o uporabi sistema zagotavljanja odprtosti omrežij (ONP) pri govorni telefoniji in o univerzalnih storitvah za telekomunikacije v konkurenčnem okolju (UL L 101, str. 24), s katerima se to zagotavljanje razširi na zakupljene vode s prvo direktivo in na govorno telefonijo z drugo direktivo.

( 9 ) Direktiva o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33). Sedanji pregled vključuje tudi dve drugi direktivi Evropskega parlamenta in Sveta, in sicer Direktivo 2002/19/ES z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL L 108, str. 7) in Direktivo 2002/22/ES z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL L 108, str. 51).

( 10 ) Sklepni predlogi z dne 9. decembra 2004 (sodba z dne 20. oktobra 2005, C-327/03 in C-328/03, ZOdl., str. I-8877).

( 11 ) Zelena knjiga o liberalizaciji telekomunikacijske infrastrukture in omrežij kabelske televizije – Del II (Bruselj, 25. januarja 1995, COM (94) 682 konč., str. 61 in naslednje). Glej tudi sporočilo Komisije K novemu regulativnemu okviru za elektronsko komunikacijsko infrastrukturo in pripadajoče storitve – poročilo o komunikacijah 1999 (Bruselj, 10. novembra 1999, COM(1999) 539 konč., str. 25).

( 12 ) Sklepni predlogi, predstavljeni 12. decembra 2002 (sodba z dne 18. septembra 2003, C-292/01 in C-293/01, Recueil, str. I-9449, katerih točke od 2 do 7 so praktično nespremenjene navedene v točkah od 8 do 13 teh sklepnih predlogov; navedene so tudi v sklepnih predlogih v zgoraj navedenih zadevah ISIS Multimedia Net in Firma 02.

( 13 ) V skladu s členom 2(1)(a), prva alinea, navedene direktive, splošna avtorizacija pomeni dovoljenje, „ne glede na to, ali je urejeno s ‚skupinsko licenco‘ ali s splošnimi zakonskimi določbami in ne glede na to, ali ta ureditev zahteva registracijske […] postopke, in ne zahteva, da zadevno podjetje pridobi od regulativnega organa posebno odločbo, preden lahko začne uveljavljati pravice, ki izhajajo iz dovoljenja“.

( 14 ) „Posamično dovoljenje“ pomeni dovoljenje, „ki ga dodeli državni regulativni organ in daje podjetju posebne pravice ali podredi delovanje tega podjetja posebnim obveznostim, dopolnjujoč splošno dovoljenje, kadar je to primerno, ko podjetje ne sme uveljavljati pravic, dokler ne dobi odločbe od državnega regulativnega organa“ (člen 2(1)(a), druga alinea, Direktive 97/13).

( 15 ) Ta pojem je v direktivi opredeljen kot „dovoljenje, ki določa pravice in obveznosti v sektorju telekomunikacij in dovoljuje podjetjem zagotavljati telekomunikacijske storitve in, kadar je to primerno, gradnjo in/ali obratovanje telekomunikacijskih omrežij za zagotavljanje teh storitev“ (člen 2(1)(a), prvi odstavek Direktive 97/13).

( 16 ) Pogoji, ki veljajo za avtorizacije, so našteti v prilogi k tej direktivi.

( 17 ) Potrjen z dekretom predsednika republike št. 156 z dne 29. marca 1973 (redna priloga uradnega lista Gazzeta ufficiale della Repubblica italiana (v nadaljevanju: GURI št. 13 z dne 3. maja 1973, str. 2)).

( 18 ) GURI št. 249 z dne 23. oktobra 1996, str. 33.

( 19 ) GURI št. 300 z dne 23. decembra 1996, str. 16.

( 20 ) Redna priloga h GURI št. 177 z dne 31. julija 1997, str. 5.

( 21 ) Redna priloga h GURI št. 221 z dne 22. septembra 1997, str. 5.

( 22 ) V skladu z ministrskim odlokom z dne 5. februarja 1998 ministra za finance, proračun in gospodarsko načrtovanje (GURI št. 63 z dne 17. marca 1998, str. 27), sprejetim na podlagi člena 6 dekreta št. 318 iz leta 1997, mora imetnik posamičnega dovoljenja državi plačati: a) ob vložitvi prijave prispevek za stroške izdaje in dodelitve dovoljenja (člen 3); b) letno dajatev na podlagi nadzorov in preverjanj (člen 4); c) drugo letno dajatev za uporabo redkih virov (člen 5) in d) letni prispevek za dodelitev številčenja (člen 6). Zakon št. 448 z dne 23. decembra 1998 o javnih finančnih ukrepih za stabilizacijo in razvoj – proračunski zakon za leto 1999 (redna priloga h GURI št. 302 z dne 29. decembra 1998, str. 5) v členu 20(3) potrdi, da se člen 188 zakonika o pošti od 1. januarja 1999 ne uporablja več za podjetja, ki zagotavljajo javne storitve na tem trgu. Vendar je na podlagi odstavka 2 iste določbe uveden „prispevek za namestitev in zagotavljanje javnih telekomunikacijskih omrežij, za javne storitve govorne telefonije ali mobilnih in osebnih komunikacij“, ki se izračuna kot odstotek prometa (3 % za leto 1999, 2,7 % za leto 2000, 2,5 % za leto 2001, 2 % za leto 2002 in 1,5 % za leto 2003) v predhodnem letu.

( 23 ) Consiglio di Stato v predložitvenem sklepu navaja, da „se je v preiskavi, ki sta jo odredili sodišči na obeh stopnjah ter ki se je nanašala na značilnosti in organizacijo omrežja, ki sta ga v preteklosti upravljali tožeča stranka in imetnica dovoljenja NST (in ki ga je ta nato prenesla na pravno naslednico Albacom), dejansko izkazalo, da se je zaradi tehnološkega in tržnega razvoja spremenila prvotna oblika omrežja – z dodatki, odpravami in spremembami radijske zveze –, poleg tega se je omrežje povezalo in vključilo v omrežje Albacom, ki ga poleg radijskih zvez sestavljajo tudi kabelske povezave in povezave z optičnimi vlakni. V zvezi z dejstvi je treba tudi navesti, da je ENI izjavila, da to, da tretje osebe uporabljajo omrežje, ne bi vplivalo na dejavnosti, ki so se že izvajale, in da so bile vse naprave, nameščene za potrebe podjetja in zlasti za zagotavljanje varnosti človeških življenj, funkcionalne in strukturno združljive z novimi zahtevami glede uporabe.“

( 24 ) Ta opredelitev je povzeta po členu 2, točka 2, Direktive 90/387, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/51. V želji po vključitvi inovativnih tehnologij so z Direktivo 2002/21 v elektromagnetna sredstva vključeni sateliti, v prizemne sisteme pa mobilni elementi (člen 2(a)).

( 25 ) Člen 2(3) Direktive 90/387, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/51; člen 2(1)(d) Direktive 97/33; člen 2(c) Direktive 2002/21 in člen 1(3) Direktive 2002/77.

( 26 ) Nejasnost izvira iz samega besedila direktiv 90/387 in 90/388, kjer je bilo „javno telekomunikacijsko omrežje“ najprej opredeljeno kot „javn[a] telekomunikacijsk[a] infrastruktur[a], ki omogoča prenos signalov […]“ (člen 2(3), tretja alinea, in člen 1(1), tretja alinea) in je bilo torej uporabljeno merilo na podlagi lastništva. Vendar so v besedilu teh določb, kakor so bile spremenjene z direktivama 97/51 in 96/19, ta omrežja (točka 2, drugi pododstavek, in tretja alinea) omenjena kot omrežja, ki „se v celoti ali pretežno uporablja[jo] za izvajanje javnosti dostopnih telekomunikacijskih storitev“. Ta opis ostaja v direktivah 97/33 (člen 2(1)(b)), 2002/21 (člen 2(d)) in 2002/77 (člen 1(2).

( 27 ) Omrežje je javno, če zagotavlja javne storitve, ki jih je treba razumeti tako, da so vsem dostopne (člen 1(1), tretja in četrta alinea, Direktive 90/388, kakor je bila spremenjena z Direktivo 96/19). V Direktivi 2002/77 „javno dostopne elektronske komunikacijske storitve“ pomenijo elektronske komunikacijske storitve, ki „so na voljo javnosti“ (člen 1(3)). Pojem „uporabnik“ je naveden v členu 2(1) Direktive 90/387 (kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/51); členu 2(1)(e) Direktive 97/33 in členu 1(h) Direktive 2002/01, kjer pomeni pravno ali fizično osebo, ki uporablja ali zaprosi za elektronsko komunikacijsko storitev, dostopno javnosti.

( 28 ) Glej prvo, četrto in šesto uvodno izjavo Direktive 90/387 in prvo uvodno izjavo Direktive 90/388.

( 29 ) V drugi, tretji in četrti uvodni izjavi Direktive 90/388 so opisane takratne razmere.

( 30 ) Glej prvo uvodno izjavo Direktive 97/33.

( 31 ) Sodba se nanaša le na posamična dovoljenja in člen 11 Direktive 97/13, njena obrazložitev pa se nanaša tudi na splošne avtorizacije in člen 6 te direktive.

( 32 ) Iz dejstva, da je v Direktivi 90/387, na katero se sklicuje Direktiva 97/13, v členu 2, kakor je bil spremenjen z Direktivo 97/51, uvedena razlika med telekomunikacijskimi omrežji na splošno in posebej javnimi omrežji, medtem ko so bila v prvi različici navedena le prva omrežja, ni mogoče sklepati, kot predlaga Komisija, da se ta direktiva od te spremembe brez razlik nanaša na vse vrste telekomunikacijskih omrežij. Člen 1(1) Direktive 90/387, v katerem je zapisana želja po „uskladit[vi] odprtih in učinkovitih pogojev za dostop in uporabo javnih telekomunikacijskih omrežij in po potrebi javnih telekomunikacijskih storitev“, je ostal nespremenjen. Prav tako ni pomembno sklicevanje v drugi uvodni izjavi Direktive 97/13, in fine, na skupna načela, ki veljajo „za vse avtorizacije, potrebne za zagotavljanje vseh telekomunikacijskih storitev in za vzpostavitev in/ali obratovanje katere koli infrastrukture, ki omogoča zagotavljanje telekomunikacijskih storitev“. Te zaimke je treba upoštevati v skladu s cilji direktive, kajti gre za konkurenčni trg in ne za zaprti zasebni trg v korist enega samega podjetja.

( 33 ) Zadevno predložitveno sodišče v obeh vprašanjih poudari, da je pristojbina prehodna.

( 34 ) Direktiva 2002/20/CE Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL L 108, str. 21) vključuje odobritve za vsa elektronska komunikacijska omrežja in storitve, „ne glede na to, ali so na voljo javnosti ali ne“ (četrta uvodna izjava).