ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 3, 4, 9, 10, 23 in 31 Direktive 2001/29 je navedeno: „(3) Predlagano usklajevanje bo pomagalo uresničevati štiri svoboščine notranjega trga in je povezano s spoštovanjem temeljnih pravnih načel, zlasti lastnine, vključno z intelektualno lastnino, ter s svobodo izražanja in javnim interesom. (4) Usklajena pravna ureditev avtorske in sorodnih pravic bo zaradi večje pravne varnosti in hkrati z zagotavljanjem visoke stopnje varstva intelektualne lastnine omogočala naložbe v ustvarjalnost in inovacije vključno z omrežno infrastrukturo, kar bo posledično vodilo k rasti in povečani konkurenčnosti evropske industrije tako na področju ponudbe vsebine in informacijske tehnologije kot bolj splošno v celi vrsti industrijskih in kulturnih sektorjev. To bo zagotavljalo zaposlovanje in spodbujalo ustvarjanje novih delovnih mest. […] (9) Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine. (10) Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. V proizvodnjo proizvodov, kot so fonogrami, filmi ali multimedijski izdelki, ter opravljanje storitev, kot so storitve ‚na zahtevo‘, je treba precej investirati. Zadostno pravno varstvo pravic intelektualne lastnine je nujno, če se želi zagotoviti takšno nagrajevanje in zagotoviti možnost za zadovoljive donose na te investicije. […] (23) S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj zajema vsako tovrstno oddajanje ali retransmisijo dela v javnost po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem. Ta pravica naj ne zajema nobenih drugih dejanj. […] (31) Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […]“
Člen 2, točka 9, Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da je stojnica, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki jo trgovec uporablja na trgovskem sejmu, na katerem opravlja svojo dejavnost nekaj dni na leto, „poslovni prostor“ v smislu te določbe, če bi ob upoštevanju vseh dejanskih okoliščin v zvezi z dejavnostjo trgovca, zlasti pa videza stojnice in informacij, ki so bile posredovane na samem sejemskem prostoru, potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razumno domneval, da ta trgovec tam opravlja svojo dejavnost in bo z njim vzpostavil stik z namenom sklenitve pogodbe, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.
84

Iz besedila dopisov z dne 7. aprila in 7. maja 2003, ki so ju poslali latvijski carinski organi v okviru naknadnega preverjanja spornih potrdil, in tudi iz odgovora iz leta 2007, s katerim so potrjeni izidi tega preverjanja, izhaja, da so navedeni organi že večkrat nedvoumno in dosledno navedli, da niso izdali teh potrdil, kar kaže na to, da jih ti isti organi niso šteli za pristne.
Člen 91 tega zakona določa:

„[…]

2. Davčni zavezanec v primeru blaga in storitev, ki jih na podlagi določb o davku na dohodek všteje v amortizirana opredmetena in neopredmetena osnovna sredstva, ter nepremičnin in pravic do uporabe zemljišč, če so bile vštete v opredmetena in neopredmetena osnovna sredstva pridobitelja, razen teh, katerih začetna vrednost ne presega 15.000 [poljskih zlotov (PLN)], popravek iz odstavka 1 opravi v roku naslednjih petih let – v primeru nepremičnin in pravic do uporabe zemljišč pa v roku desetih let – od leta začetka uporabe.

[…]

7. Odstavki od 1 do 6 se smiselno uporabljajo, če je imel davčni zavezanec pravico do odbitka celotnega vstopnega davka za blago ali storitev, ki jo je uporabil ta zavezanec, in je izvedel ta odbitek, ali kadar ni imel te pravice do odbitka, vendar jo je pridobil zaradi spremembe pravice do odbitka vstopnega davka za to blago ali storitev.“
13

V členu 50 zakona o delovnih razmerjih je urejena odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca in so navedeni različni razlogi za odpoved. Odstavek 1(a) tega člena se tako nanaša na bistvene spremembe delovnih pogojev, s sprejetjem katerih je delodajalec kršil določbe člena 41 tega zakona in ki posegajo v dostojanstvo delavca. Točki (b) in (c) tega odstavka 1 se nanašata na izostanek plačila ali neprestane zamude pri izplačevanju plače in katero koli drugo hujšo kršitev obveznosti s strani delodajalca, razen v primeru višje sile. V odstavku 2 navedenega člena 50 je določeno, da ima v teh primerih delavec pravico do odpravnine, ki je določena za nezakonito odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca.
45

Glede na prej navedene preudarke je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo o DDV razlagati tako, da to, da holdinška družba svoji odvisni družbi oddaja nepremičnino v najem, pomeni „poseganje v upravljanje“ te odvisne družbe, ki ga je treba šteti za ekonomsko dejavnost v smislu člena 9(1) te direktive in ki daje pravico do odbitka DDV na izdatke, ki jih je holdinška družba nosila zaradi pridobitve deležev v tej odvisni družbi, če je to opravljanje storitev trajno, odplačno in obdavčeno, kar pomeni, da to oddajanje v najem ni oproščeno davka, in če obstaja neposredna zveza med storitvijo, ki jo je opravil izvajalec, in protivrednostjo, ki je prejeta od prejemnika. Za izdatke, ki so povezani s pridobitvijo deležev v odvisnih družbah holdinške družbe, ki jih je nosila ta holdinška družba, ki pri upravljanju teh odvisnih družb sodeluje tako, da jim oddaja v najem nepremičnino, in ki iz tega naslova opravlja ekonomsko dejavnost, je treba šteti, da so del njenih splošnih izdatkov, DDV, plačan od teh izdatkov, pa mora biti načeloma v celoti odbiten.
36

Pritožniki s četrtim pritožbenim razlogom izpodbijajo točko 56 izpodbijane sodbe. Menijo, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve, ker je ugotovilo brezpredmetnost prvega dela tretjega tožbenega razloga, s katerim so zatrjevali, da so starši, ki so uradniki drugih institucij, prejeli povračilo šolnine za otroke, ki so vpisani v isti šoli kot njihovi otroci, in ker ni odločilo o kršitvi člena 22 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, čeprav je bila ta zatrjevana pred Splošnim sodiščem. Trdijo, da so uradniki v skladu s členom 1a Kadrovskih predpisov upravičeni do enakega obravnavanja pri uporabi teh predpisov, kar pomeni, da je treba navedene kadrovske predpise praviloma v celotni Uniji razlagati avtonomno in enotno. Parlament pa naj bi v odločbah z dne 17. in 19. novembra 2015 navedel, da to, da straši, ki so zaposleni pri Evropski komisiji, še vedno prejemajo povračilo šolnine za svoje otroke, ki so vpisani v École internationale Le Verseau in Athénée Ganenou, ne pomeni neenakega obravnavanja, temveč kvečjemu to, da „ima vsaka institucija možnost samoorganiziranja, ki ji omogoča, da v določeni meri avtonomno razlaga določbe kadrovskih predpisov“.
9

Magyarország helyi önkormányzatairól szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (zakon št. CLXXXIX iz leta 2011 o madžarskih lokalnih skupnostih) v členu 13 določa: „(1) Lokalne javne zadeve in naloge, ki jih morajo izvajati lokalne skupnosti v okviru lokalnih javnih nalog, ki se lahko izvajajo na lokalni ravni, so zlasti: […] 2. upravljanje občine (urejanje in vzdrževanje javnih pokopališč, skrb za javno razsvetljavo, zagotavljanje dimnikarskih storitev, gradnja in vzdrževanje lokalnih javnih cest in njihovo opremljanje, urejanje in vzdrževanje javnih parkov in drugih javnih prostorov, urejanje parkirišč za motorna vozila); […] 5. okolje in zdravje (javna higiena in varovanje okolja na ravni občine, iztrebljanje insektov in deratizacija); […] 9. upravljanje stanovanj in drugih prostorov; […] 14. ustvarjanje možnosti za male kmete in kmete, da potrošnikom neposredno prodajo svoje proizvode, kot so določeni s predpisi, vključno z možnostjo prodaje ob koncih tedna. (2) Zakon lahko lokalnim skupnostim določi tudi druge naloge, ki se opravljajo v okviru lokalnih javnih zadev, in javne naloge, ki se lahko izvajajo na lokalni ravni.“
9

Člen 16(1) in (4) Hotărâra de Guvernului nr. 621/2005 privind gestionarea ambalajelor și a deșeurilor de ambalaje (odlok vlade št. 621/2005 o upravljanju odpadne embalaže) (Monitorul Oficial al României, del I, št. 639 z dne 20. julija 2005, v nadaljevanju: odlok vlade št. 621/2005) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa: „1. Gospodarski subjekti, romunske pravne osebe so pod pogoji, navedenimi v nadaljevanju, odgovorni za vse odpadke od embalaž, ki jih dajejo na nacionalni trg: (a) gospodarski subjekti, ki dajejo na trg pakirano blago, so odgovorni za odpadke od primarnih, sekundarnih in terciarnih embalaž, uporabljenih za pakiranje lastnih proizvodov, razen prodajne embalaže, ki se uporabljajo za pakiranje proizvodov, ki jih dajejo na notranji trg, na prodajnem mestu; (b) gospodarski subjekti, ki zaradi prodaje ali ponovne distribucije pakirajo že samostojno pakirano blago, so odgovorni za odpadke, ki nastanejo zaradi sekundarne in terciarne embalaže, ki jo dajo na trg; (c) gospodarski subjekti, ki dajejo na trg blago, pakirano za prodajo na drobno, so odgovorni za odpadke, ki izhajajo iz tega pakiranega blaga. […] 4. Gospodarski subjekti iz odstavka 2 so zavezani izpolniti vsaj spremenjene in posodobljene cilje iz priloge 3 k [Ordonanța de urgență a guvernului nr. 196/2005 privind Fondul pentru mediu (izredna uredba vlade št. 196/2005 o skladu za okolje) (Monitorul Oficial al României, del I, št. 1193 z dne 30. decembra 2005)], ki je bila s spremembami in dodatki odobrena z [Legea nr. 105/2006 (zakon št. 105/2006)], ki veljajo za odpadno embalažo, ki izhaja iz embalaže, dane na nacionalni trg/vrnjene na pogodbeni podlagi in za katero je sledljivost zagotovljena.“
(Glej točke od 29 do 34.)

Glej besedilo odločbe.

(Glej točke od 37 do 39 in od 45 do 47.)
24

Člen 57 StGB, naslovljen „Pogojna izvršitev preostanka časovno omejene zaporne kazni“, določa: „1. Ko sta prestani dve tretjini izrečene kazni, vendar vsaj dva meseca, sodišče za preostanek časovno omejene zaporne kazni odredi pogojni odpust z določitvijo varstvenega nadzorstva, ko ugotovi, ali je to mogoče upravičiti z interesom javne varnosti, in če obsojena oseba v to privoli. Sodišče pri odločitvi upošteva zlasti osebnost obsojene osebe, njeno predhodno vedenje, okoliščine kaznivega dejanja, ki ga je storila, pomen pravno varovane dobrine, ki bi bila ogrožena v primeru ponovitve, vedenje obsojene osebe med prestajanjem kazni, njene življenjske razmere in pričakovane učinke pogojnega odpusta zanjo. 2. Ko je prestana polovica časovno omejene zaporne kazni, pri čemer je sicer najkrajša doba šest mesecev, lahko sodišče za preostanek kazni odredi pogojni odpust z določitvijo varstvenega nadzorstva, če obsojena oseba prvič prestaja zaporno kazen in ta ni daljša od dveh let ali če je na podlagi celovite presoje storjenega dejanja, osebnosti obsojene osebe in njenega razvoja med prestajanjem kazni izkazan obstoj posebnih okoliščin in so izpolnjeni drugi pogoji iz odstavka 1. 3. Smiselno se uporabljajo členi od 56a do 56e; tudi če je pozneje zmanjšana, preizkusna doba ne sme biti krajša od preostalega dela kazni. Če je obsojena oseba pred odreditvijo pogojne odložitve izvršitve za preostali del zaporne kazni z določitvijo varstvenega nadzorstva prestala vsaj eno leto kazni, jo sodišče načeloma postavi pod nadzor in usmerjanje svetovalca za celotno trajanje preizkusne dobe ali za njen del. 4. Če je zaporna kazen enaka obdobjem, ki jih je treba všteti vanjo, se šteje za prestano v smislu odstavkov od 1 do 3. 5. Smiselno se uporabljata člena 56f in 56g. Sodišče pogojno izvršitev kazni prekliče tudi, če je obsojena oseba med obsodbo in odločbo o pogojni odložitvi izvršitve storila kaznivo dejanje, ki ga sodišče takrat, ko je odločilo o pogojni odložitvi izvršitve, ni moglo upoštevati zaradi materialnopravnih razlogov, in zaradi katerega bi bila pogojna izvršitev zavrnjena, če bi bilo upoštevano; za obsodbo se šteje sodba, v kateri je bilo mogoče ugotovljeno dejansko stanje v zadevi preizkusiti zadnjič. 6. Sodišče lahko ne odredi pogojne odložitve izvršitve za preostali del časovno omejene zaporne kazni z določitvijo varstvenega nadzorstva, če obsojena oseba predloži nezadostne ali lažnive podatke glede tega, kje se nahajajo predmeti, do katerih je prišla s kaznivim dejanjem. […]“
(Glej točke od 18 do 20.)

V zvezi s tem to, da je zakonodajalec izbral izraz „lastnost“, poudarja dejstvo, da se ta določba nanaša le na tiste znake, s katerimi je označeno lastništvo proizvodov ali storitev, za katere je zahtevana registracija, in ki ga zainteresirani krog zlahka ugotovi.

Zakonodajalec Unije je z uporabo izrazov „vrst[a], kakovost, količin[a], namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitev ali druge lastnosti blaga ali storitev“, v členu 3(1)(c) Direktive 2008/95, prvič, določil, da je treba vse te izraze šteti za lastnosti proizvodov ali storitev, in drugič, natančneje pojasnil, da ta seznam ni izčrpen, saj je mogoče upoštevati še druge lastnosti proizvodov ali storitev.

Člen 3(1)(c) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako, da se zavrne registracija znamke, sestavljene iz besednega znaka, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki označuje vinske proizvode in vključuje geografsko ime, če ta znak med drugim vsebuje izraz, ki se na eni strani običajno uporablja za obrate ali prostore, v katerih se proizvajajo taki proizvodi, in ki je na drugi strani prav tako eden od besednih elementov, ki sestavljajo poslovno poimenovanje pravne osebe, ki želi doseči registracijo te znamke.

(Glej točko 28 in izrek.)
Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki osebi, ki ji je mrliška žara izročena v hrambo, prepoveduje, da bi kljub izrecno izraženi volji pokojnika shranjevanje te žare poverila tretjim osebam, in ki tej osebi nalaga, da jo shranjuje na svojem domu, razen če jo shrani na mestnem pokopališču, poleg tega pa prepoveduje vsakršno dejavnost, ki se opravlja s pridobitnim namenom, katere predmet – čeprav ne izključni – bi bil shranjevanje mrliških žar na kakršni koli podlagi in za kakršno koli obdobje.

Glede tega, na prvem mestu, v zvezi z utemeljitvijo na podlagi varovanja javnega zdravja iz ustaljene sodne prakse Sodišča resda izhaja, da je varovanje javnega zdravja med nujnimi razlogi v splošnem interesu, ki jih priznava pravo Unije, in da imajo države članice na tem področju široko diskrecijsko pravico (glej v tem smislu sodbo z dne 1. junija 2010, Blanco Pérez in Chao Gómez, C‑570/07 in C‑571/07, EU:C:2010:300, točke 44, 68 in 106). Vendar tak cilj ne more upravičiti omejitve iz postopka v glavni stvari, ker je pepel, za razliko od posmrtnih ostankov, z biološkega vidika neaktivna snov, saj je zaradi toplote postal sterilen, tako da njegovo shranjevanje ne more pomeniti omejitve, ki temelji na preudarkih v zvezi z javnim zdravjem.

Drugič, kar zadeva cilj varstva ustreznega spoštovanja spomina na pokojnike, je lahko tudi ta nujni razlog v splošnem interesu. Vendar je treba ugotoviti, da obstajajo manj omejevalni ukrepi, ki omogočajo uresničitev navedenega cilja, kot so zlasti obveznost zagotavljanja shranjevanja mrliških žar pod enakimi pogoji, kot veljajo za občinska pokopališča, in – v primeru prenehanja opravljanja dejavnosti – prenosa teh žar na javna pokopališča oziroma njihove vrnitve sorodnikom preminulega.

(Glej točke 54, 55, 57, 59, 66 in izrek.)
Člen 11 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, s katero je sodišču, ki vodi postopek izvršbe na podlagi hipoteke, prepovedano, da po uradni dolžnosti ali na predlog strank opravi nadzor nad veljavnostjo izvršilnega naslova z vidika obstoja nepoštenih poslovnih praks, sodišču, ki je pristojno za vsebinsko odločanje o obstoju teh praks, pa vsekakor, da sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke.

Zato zgolj na podlagi določb navedene direktive pogodbenega pogoja ni mogoče razglasiti za neveljavnega, čeprav je bil med pogodbenima strankama dogovorjen na podlagi nepoštene poslovne prakse. V teh okoliščinah se z Direktivo 2005/29 ne zahteva, naj sodišče, pri katerem je vložena tožba, ki se nanaša na obstoj teh praks, sprejme začasne ukrepe, kot je prekinitev postopka izvršbe na podlagi hipoteke, da bi bil zagotovljen polni učinek njegove končne odločbe. Ta odločba namreč na podlagi zgolj te direktive ne bi mogla nikakor vplivati na veljavnost zadevne pogodbe in, a fortiori, na veljavnost izvršilnega naslova.

(Glej točke 43, 44 in 51 ter točko 1 izreka.)
Člen 18(7) Direktive 2009/28/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77/ES in 2003/30/ES, v povezavi z Izvedbenim sklepom Komisije 2011/438/EU z dne 19. julija 2011 o potrditvi sistema ISCC (International Sustainability and Carbon Certification) za dokazljivo skladnega s trajnostnimi merili iz direktiv 2009/28/ES in 2009/30/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki gospodarskim subjektom nalaga posebne obveznosti za certifikacijo trajnosti tekočih biogoriv, ki so drugačne in obširnejše od tistih, ki se izpolnijo s pristopom k prostovoljnemu sistemu certificiranja trajnosti, kakršen je sistem ISCC, ki je bil potrjen z navedenim izvedbenim sklepom, ki ga je Evropska komisija sprejela v skladu s členom 18(4) navedene direktive, ker je bil ta sistem potrjen le za pogonska biogoriva in ker se ti pogoji nanašajo le na tekoča biogoriva.

V zvezi s tem iz člena 18(7) navedene direktive izhaja, da če gospodarski subjekt predloži dokaz ali podatke, pridobljene v skladu s sporazumom ali sistemom, za katerega je Komisija sprejela odločitev v skladu s členom 18(4) Direktive 2009/28, in v okviru omenjene odločitve, država članica od dobavitelja ne zahteva, da predloži nadaljnja dokazila o izpolnjevanju trajnostnih meril iz člena 17(2) do (5) te direktive. Če pa Komisija ni sprejela odločbe glede danega sistema certificiranja ali če je v tej odločbi navedeno, da ta sistem ne zajema vseh trajnostnih meril, ki so določena v členu 17, od (2) do (5), Direktive 2009/28, lahko države članice prosto določijo gospodarskim subjektom, da v tej meri upoštevajo nacionalno ureditev, s katero se zagotavlja nadzor nad spoštovanjem teh meril. Iz tega izhaja, da ker sistem ISCC, ki je predmet Izvedbenega sklepa št. 2011/483, metodo masne bilance uporablja kot dokaz trajnosti pogonskih biogoriv, ne more omejiti pristojnosti, ki jo imajo države članice v skladu s členom 18(1) in (3) Direktive 2009/28 za določitev načinov nadzora skladnosti s trajnostnimi merili, določenimi v členu 17, od (2) do (5), Direktive 2009/28, glede tekočih biogoriv.

(Glej točke 33, 34, 36 in 41 ter točko 1 izreka.)
Člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009, je treba razlagati tako, da kadar – tako kot v zadevi v glavni stvari – oseba, ki je predmet evropskega naloga za prijetje, izdanega zaradi izvršitve kazni odvzema prostosti, prebiva v izvršitveni državi članici in z njo tvori družinske, socialne in poklicne vezi, lahko izvršitveni pravosodni organ ob upoštevanju socialne reintegracije navedene osebe, zavrne izvršitev tega naloga, čeprav se kršitev, za katero je bil izdan navedeni nalog, v skladu s pravom izvršitvene države članice kaznuje zgolj z denarno kaznijo, če v skladu s tem istim nacionalnim pravom ta okoliščina ne ovira dejanske izvršitve kazni odvzema prostosti, izrečene zahtevani osebi, v tej državi članici, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Glede tega je treba na prvem mestu poudariti, da člen 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi se drugi pogoj iz te določbe lahko razlagal tako, da pravosodnemu organu izvršitvene države članice avtomatično preprečuje zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje, ker pravo te države članice za kršitev, za katero je bil izstavljen navedeni nalog, določa le denarno kazen.

Na drugem mestu je treba spomniti, da imajo države članice, kadar se odločijo za prenos člena 4 Okvirnega sklepa 2002/584 v nacionalno pravo, pri izvajanju te določbe in zlasti njene točke 6, nujno nekaj diskrecijske pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2009, Wolzenburg,C‑123/08, EU:C:2009:616, točka 61).

Tretjič, čeprav je zakonodajalec Unije pri sprejetju člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584 državam članicam zaradi lažje socialne rehabilitacije zahtevane osebe nameraval omogočiti zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje, je kljub temu v tej isti določbi skrbno določil pogoje uporabe tega razloga za zavrnitev, med njimi zlasti zavezo države izvršiteljice, da učinkovito izvrši kazen odvzema prostosti, naloženo zahtevani osebi, da se zagotovi izvršitev naložene kazni in da se tako izogne tveganju nekaznovanja te osebe.

Nazadnje je treba pojasniti, kot je to storil generalni pravobranilec v točkah 82 in 83 sklepnih predlogov, da nobena določba v Okvirnem sklepu 2008/909 ne more vplivati niti na področje uporabe niti na način uporabe razloga za fakultativno neizvršitev iz člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584. Čeprav je res, da se določbe Okvirnega sklepa 2008/909 v skladu z njegovim členom 25 smiselno uporabljajo za izvrševanje kazenskih sankcij v primerih, ko se država članica zaveže k izvršitvi kazenske sankcije v primerih iz člena 4, točka 6, Okvirnega sklepa 2002/584, pa je zakonodajalec Unije namreč izrecno določil, da se te določbe uporabljajo samo, če so združljive z določbami zadnjenavedenega okvirnega sklepa.

(Glej točke 41, 42, 47, 48, 50 in izrek.)
Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dejstev – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja

(člen 256 ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1(d))