ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V zvezi s tem se vplivi projektov gradnje zasebnih cest na okolje presojajo le, če ti projekti spadajo v okvir drugih projektov, ki spadajo na področje uporabe navedene direktive in za katere prav tako velja obveznost presoje, pri čemer je posledica nacionalne ureditve, da so iz presoje vplivov na okolje izvzeti vsi projekti gradnje zasebnih cest, ki so se opravili samostojno, čeprav je bilo verjetno, da bo ta projekt pomembno vplival na okolje.

Določbe direktive je treba izvajati z nesporno zavezujočo močjo, z zahtevano specifičnostjo, natančnostjo in jasnostjo, da bi bila izpolnjena zahteva po pravni varnosti, na podlagi katere morajo biti upravičenci, če je ta direktiva namenjena podeljevanju pravic za posameznike, sposobni jasno določiti obseg svojih pravic.

V zvezi s tem je iz člena 10a Direktive 85/337 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/35, in iz člena 15a Direktive 96/61 o celovitem preprečevanju in nadzorovanju onesnaževanja, kakor je bila spremenjena z isto direktivo, razvidno, da postopki, uvedeni v okviru teh določb, ne smejo biti nedopustno dragi. V zvezi s tem gre le za stroške, ki nastanejo zaradi sodelovanja pri teh postopkih. Tak predpis sodiščem ne prepoveduje, da bi odločila o stroških, če njihov znesek ustreza tej zahtevi. Pri nacionalnem predpisu, na podlagi katerega imajo sodišča možnost, da odločijo o tem, ali bodo stranko, ki ni bila uspešna, oprostila plačila stroškov, in lahko poleg tega odločijo, da se njeni stroški naložijo drugi stranki, gre le za sodno prakso. Take sodne prakse – katere uporaba ni gotova – ni mogoče šteti za veljavno izvajanje obveznosti iz navedenih členov.

Poleg tega člen 10a, šesti odstavek, Direktive 85/337 in navedeni člen 15a, šesti odstavek, Direktive 96/61 določata obveznost natančnega rezultata – za dosego katerega morajo skrbeti države članice – ki vključuje zagotovitev dostopa javnosti do uporabnih informacij glede dostopa do upravnih in sodnih revizijskih postopkov. Ob pomanjkanju posebne zakonske določbe ali drugega predpisa, ki bi se nanašal na podatke o pravicah, ki so tako na voljo javnosti, samega dostopa do pravil glede upravnih in sodnih revizijskih postopkov prek objav v tisku ali internetu ter možnosti dostopa do sodnih odločb ni mogoče šteti za dovolj jasno in natančno zagotovilo, da bo zadevna javnost vedela za svoje pravice do dostopa do sodišč na področju varstva okolja.

(Glej točke 55, od 92 do 94, 97 in 98.)
Zadeva C-538/07

Assitur Srl

proti

Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Milano

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia)

„Direktiva 92/50/EGS — Člen 29, prvi odstavek — Javna naročila storitev — Nacionalna ureditev, v skladu s katero pri istem postopku oddaje javnega naročila med seboj ne smejo sodelovati in si konkurirati podjetja, ki so v razmerju odvisnosti ali razmerju, v katerem ena družba nad drugo izvaja pomemben vpliv“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 10. februarja 2009 I ‐ 4221

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 19. maja 2009 I ‐ 4236

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil storitev – Direktiva 92/50 – Oddaja javnih naročil

(Direktiva Sveta 92/50, člen 29, prvi odstavek)

Člen 29, prvi odstavek, Direktive Sveta 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev je treba razlagati tako, da ne onemogoča, da država članica poleg izključitvenih razlogov iz tega člena določi druge izključitvene ukrepe, katerih namen je zagotoviti spoštovanje načela enakega obravnavanja in načela preglednosti, če taki ukrepi ne prekoračijo okvirov, ki so potrebni za doseganje tega cilja.

Vendar pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni določbi, ki čeprav sledi legitimnim ciljem zagotavljanja enakega obravnavanja ponudnikov in preglednosti v okviru postopkov oddaje javnega naročila, za podjetja, ki so v razmerju odvisnosti ali so med seboj povezana, določa brezpogojno prepoved sočasnega sodelovanja in konkuriranja v istem postopku oddaje javnega naročila, ne da bi imela možnost dokazati, da to razmerje ne vpliva na njihovo ravnanje v okviru tega javnega razpisa.

Bilo bi pa v nasprotju z učinkovito uporabo prava Skupnosti, če bi se podjetja, ki so med seboj povezana, sistematično izključevala iz udeležbe pri istih postopkih oddaje javnega naročila. Taka rešitev bi povzročila znatno zmanjšanje konkurenčnosti na ravni Skupnosti. Iz tega sledi, da nacionalna ureditev, ki je sporna v zadevi v glavni stvari, v delu, v katerem je določena razširitev prepovedi udeležbe pri istem postopku oddaje javnega naročila na primere, v katerih razmerje odvisnosti med zadevnimi podjetji nima učinka na njihovo ravnanje v okviru teh postopkov, presega okvire, ki so potrebni za doseganje cilja zagotovitve spoštovanja načela enakega obravnavanja in načela preglednosti. Ureditev, ki temelji na neovrgljivi domnevi, v skladu s katero so ponudbe, ki jih povezana podjetja predložijo v okviru istega javnega naročila, nujno sestavljene pod vzajemnim vplivom, ne upošteva načela sorazmernosti, saj podjetjem ne daje možnosti dokazati, da v danem primeru ni dejanskega tveganja, da bi se pojavile prakse, ki bi lahko ogrozile preglednost in izkrivljale konkurenco med ponudniki.

(Glej točke 23, od 28 do 30 in izrek.)
Člen 3(4) Direktive 2001/23 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov določa izjemo od uporabe odstavkov 1 in 3, v skladu s katero je pridobitelj zavezan ohraniti pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi ali iz delovnega razmerja, kot tudi s kolektivnim sporazumom dogovorjene delovne pogoje, do dneva prenehanja veljavnosti ali izteka tega kolektivnega sporazuma ali do dneva uveljavitve ali začetka uporabljanja drugega kolektivnega sporazuma, v obdobju najmanj enega leta.

Ta izjema se nanaša na pravice delavcev v zvezi s starostnimi, invalidskimi ali družinskimi dajatvami na podlagi dodatnega zavarovanja v podjetju ali na medpodjetniški ravni, ki obstajajo zunaj okvirov obveznega socialnega zavarovanja. Pri tem je treba to izjemo – ob upoštevanju splošnega cilja zaščite pravic delavcev ob prenosu podjetja, ki se uresničuje na podlagi navedene direktive – razlagati ozko. Iz tega izhaja, da so lahko le dajatve na podlagi dodatnega zavarovanja, ki so izrecno naštete v členu 3(4)(a) Direktive 2001/23, izvzete iz obveznosti prenosa pravic delavca.

Dalje, države članice morajo v skladu s členom 3(4)(b) Direktive 2001/23 – tudi če uporabijo to izjemo – sprejeti potrebne ukrepe, s katerimi zavarujejo interese delavcev v zvezi s pravicami do starostnih dajatev in dajatev preživelim družinskim članom na podlagi dodatnega zavarovanja iz pododstavka (a) iste določbe.

(Glej točke od 29 do 32.)
1.

Kraljevina Belgija s tem, da ni sprejela vseh predpisov, potrebnih za prenos ali za popoln in/ali pravilen prenos členov 1(2)(b) v povezavi s Prilogo I, 9(1), drugi stavek, in (8)(a)(i) in (iii), 23(2), 30, od (2) do (4), 31(1)(c), 38(1), 43, prvi odstavek, točka (d), 44(2), drugi pododstavek, (3) in (4), 46, prvi odstavek, 48(2)(f), 55(1), drugi pododstavek, točki (d) in (e), in (3), 67(2), drugi in tretji pododstavek, 68(a), prvi pododstavek, 72 in 74(1) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2083/2005 z dne 19. decembra 2005, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.
Člen 1(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da pojem „civilne zadeve“ v smislu te določbe zajema posamično odločbo, s katero sta odrejena takojšen prevzem v varstvo in nastanitev otroka zunaj lastne družine, če je bila ta odločba sprejeta v okviru javnopravnih pravil o zaščiti otrok.

Ker člen 8(1) Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 glede opredelitve smisla in obsega pojma „običajno prebivališče“ ne vsebuje izrecne napotitve na pravo držav članic, je treba običajno prebivališče ugotoviti na podlagi konteksta določb in cilja Uredbe, zlasti cilja, ki je razviden iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so temelji pristojnosti, določeni v tej uredbi, oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti merilo povezanosti. Poleg fizične navzočnosti otroka v državi članici je treba upoštevati tudi druge dejavnike, na podlagi katerih se lahko izkaže, da ta nikakor ni začasna ali priložnostna in da prebivališče otroka pomeni neko integracijo v družbeno in družinsko okolje.

Pojem „običajno prebivališče“ iz člena 8(1) Uredbe št. 2201/2003 je treba zato razlagati tako, da ustreza kraju, ki pomeni neko integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje. V ta namen je treba med drugim upoštevati dolžino, rednost, razmere bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države članice ter razloge za preselitev družine v to državo članico, državljanstvo otrok, kraj in razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi. Običajno prebivališče ugotovi nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega primera.

(Glej točke 33, 35, 38, 44 in točko 2 izreka.)
Zadeva C-515/07

Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie

proti

Staatssecretaris van Financiën

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)

„Šesta direktiva o DDV — Blago in storitve, uvrščene med poslovna sredstva podjetja obdavčljive transakcije in za druge transakcije, ki niso obdavčljive — Pravica do takojšnjega in popolnega odbitka davka, obračunanega pri nakupu tega blaga in storitev“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljeni 22. decembra 2008 I ‐ 841

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 12. februarja 2009 I ‐ 865

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka

(Direktiva Sveta 77/388, člena 6(2)(a) in 17(2))

Člena 6(2)(a) in 17(2) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da se ne nanašata na uporabo blaga in storitev, ki so del poslovnih sredstev podjetja, za transakcije, ki niso obdavčljive transakcije davčnega zavezanca, kot so dejavnosti, ki se izvajajo za obrambo splošnih interesov njegovih članov, pri čemer pa davek na dodano vrednost, ki je dolgovan zaradi pridobitve tega blaga in teh storitev v zvezi s temi transakcijami, ni odbiten.

Namen člena 6(2)(a) Direktive torej ni, da bi uvedel pravilo, na podlagi katerega bi se štelo, da so bile transakcije, za katere se sistem DDV ne uporablja, izvedene za „druge namene“ kot za namene dejavnosti podjetja v smislu te določbe.

(Glej točki 38 in 40 ter izrek.)
Sama uporaba postopka iz člena 111 Poslovnika Sodišča prve stopnje ne posega v pravico do zakonitega in učinkovitega sodnega postopka, ker ta določba velja samo za zadeve, v katerih Sodišče prve stopnje očitno ni pristojno za odločanje o tožbah ali če je ta očitno nedopustna ali očitno neutemeljena. Zato mora pritožnik, če meni, da Sodišče prve stopnje tega člena 111 ni uporabilo pravilno, izpodbijati to, kako je prvostopenjsko sodišče presojalo pogoje, od katerih je odvisna uporaba te določbe.

Pravica do poštenega sojenja, kot izhaja zlasti iz člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, je temeljna pravica, ki jo Evropska unija spoštuje kot splošno načelo na podlagi člena 6(2) EU. Taka pravica nujno pomeni, da ima vsakdo dostop do neodvisnega in nepristranskega sodišča. Zato je obstoj jamstev glede sestave sodišča temelj pravice do poštenega sojenja, katere spoštovanje mora med drugim preveriti sodišče Skupnosti, če se uveljavlja kršitev te pravice in če se trditev o tem že na prvi pogled ne zdi očitno nebistvena.

Vendar okoliščine, da sodniki, ki so morali prvič odločati o zadevi, odločajo v drugačni sestavi, ki mora znova odločati o isti zadevi, same po sebi ni mogoče obravnavati kot nezdružljive z zahtevami pravice do poštenega sojenja. Zlasti dejstvo, da so eden ali več sodnikov v dveh zaporednih sestavah in v njih opravljajo iste funkcije, kot so funkcije predsednika ali sodnika poročevalca, samo po sebi ne vpliva na presojo v zvezi s spoštovanjem zahteve po nepristranskosti, ker se navedene naloge izvajajo v kolegijski sestavi. Take ugotovitve veljajo še toliko bolj, kadar zaporedni sestavi ne odločata o isti zadevi, temveč o različnih, vendar deloma povezanih zadevah.

Poleg tega se zahteva po nepristranskosti nanaša na dva vidika. Prvič, sodišče mora biti subjektivno nepristransko, noben njegov član torej ne sme biti pristranski in ne sme imeti osebnih predsodkov, pri čemer se osebna nepristranskost domneva, dokler se ne dokaže nasprotno. Drugič, sodišče mora biti objektivno nepristransko, ponujati mora primerno jamstvo, da se v zvezi s tem izključi vsak upravičen dvom.

(Glej točke od 41 do 46.)
Zadeva C-488/07

Royal Bank of Scotland Group plc

proti

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Session (Scotland))

„Šesta direktiva o DDV — Odbitek vstopnega davka — Blago in storitve, ki se uporabljajo tako za obdavčljive kot tudi za oproščene transakcije — Odbitni delež — Izračun — Metode, določene v členu 17(5), tretji pododstavek — Obveznost uporabe pravila o zaokroževanju iz člena 19(1), drugi pododstavek“

Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 18. decembra 2008 I ‐ 10411

Povzetek sodbe

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Blago in storitve, ki se uporabljajo tako za transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, kot za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten

(Direktiva Sveta 77/388, člena 17(5), tretji pododstavek, in 19(1))

Državam članicam ni treba uporabiti pravila o zaokroževanju iz člena 19(1), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kadar se odbitni delež vstopnega davka izračuna po eni od posebnih metod iz člena 17(5), tretji pododstavek, točke (a), (b), (c) ali (d) te direktive.

Člen 19(1) Šeste direktive se nanaša le na odbitni delež iz člena 17(5), prvi pododstavek, te direktive in tako določa podrobno pravilo izračuna le za delež, ki ga navaja ta določba. Iz tega izhaja, da če za neki primer velja odstopajoča ureditev, kakršna je določena v členu 17(5), tretji pododstavek, od (a) do (d) Šeste direktive, zanj ne velja pravilo izračuna odbitnega deleža iz člena 19 te direktive. Državam članicam tako ni treba uporabiti pravila o zaokroževanju iz slednje določbe, če so uporabile metode izračuna iz člena 17(5), tretji pododstavek, (a), (b), (c) ali (d) te direktive, temveč lahko sprejmejo lastna pravila o zaokroževanju ob upoštevanju načel, na katerih temelji skupni sistem davka na dodano vrednost.

(Glej točke 22, 25 in 29 ter izrek.)
(Glej točki 16 in 17 ter točko 1 izreka.)

Uvoz živila v San Marino pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 258/97 v zvezi z novimi živili in novimi živilskimi sestavinami ni upoštevna okoliščina pri opredelitvi, ali ta proizvod izpolnjuje zahteve glede pomembnega obsega prehrane ljudi v Skupnosti v smislu člena 1(2) te uredbe. San Marino namreč ni država članica Skupnosti. Poleg tega ni država, na ozemlju katere se v skladu s členom 299 ES uporablja Pogodba ES.

Okoliščina, da vse živilske sestavine posamezno izpolnjujejo pogoje, določene v členu 1(2) Uredbe št. 258/97, ali da že iz preteklosti veljajo za varne, se ne more šteti za zadostno, da se ta uredba ne bi uporabila za zadevno živilo. Ali je to živilo mogoče opredeliti kot novo živilo v smislu Uredbe št. 258/97, mora v posameznem primeru odločiti nacionalni organ, pri čemer mora upoštevati vse značilnosti živila in proizvodnega postopka.

Okoliščina, da vse alge, ki sestavljajo živilo v smislu člena 1(2)(d) Uredbe št. 258/97, izpolnjujejo pogoj, ki se nanaša na prehrano ljudi v pomembnem obsegu v Skupnosti v smislu člena 1(2) te uredbe, ne zadostuje za to, da ta uredba ne bi bila uporabna za to živilo.

(Glej točki 30 in 32 ter točki 2 in 3 izreka.)
Zadeva C-491/07

Kazenski postopek

proti

Vladimirju Turanskýju

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht für Strafsachen Wien)

„Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma — Člen 54 — Načelo ne bis in idem — Področje uporabe — Pojem ‚pravnomočno končan sodni postopek‘ — Odločba, s katero policijski organ odredi ustavitev kazenskega pregona — Odločba, s katero ni ustavljen kazenski postopek in ki v skladu z nacionalnim pravom nima učinka ne bis in idem“

Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 22. decembra 2008 I ‐ 11041

Povzetek sodbe

Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem

(Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)

Načelo ne bis in idem, določeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma – katerega namen je, da se prepreči, da bi se zoper osebo, zaradi izvrševanja njene pravice do prostega gibanja, na ozemlju več držav pogodbenic začel pregon zaradi istih dejanj – ne velja za odločbo, s katero je organ države pogodbenice po vsebinski presoji zadeve, ki mu je bila predložena, odredil, pred ovadbo osebe, osumljene storitve kaznivega dejanja, ustavitev kazenskega pregona, če s to odločbo o ustavitvi v skladu z nacionalnim pravom te države ni pravnomočno ustavljen kazenski postopek in tako ta odločba ne pomeni ovire za to, da bi se v tej državi članici za ista dejanja začel nov kazenski pregon.

Odločba policijskega organa, s katero je bil kazenski pregon ustavljen, ne da bi bil hkrati v skladu z zadevnim nacionalnim pravom pravnomočno ustavljen kazenski postopek, zato ne more biti odločba, na podlagi katere bi bilo mogoče šteti, da je bil zoper to osebo „sodni postopek pravnomočno končan“ v smislu člena 54 navedene konvencije.

(Glej točke 40, 41 in 45 ter izrek.)
Člen 4(4)(a) Prve direktive 89/104 o znamkah je treba razlagati tako, da je obstoj zveze med prejšnjo znamko, ki ima ugled, in poznejšo znamko v smislu sodbe z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Adidas-Salomon in Adidas Benelux (C-408/01) treba presojati celovito, ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov obravnavane zadeve.

Dejstvo, da povprečni potrošnik, normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, ob poznejši znamki pomisli na prejšnjo znamko, ki ima ugled, pomeni obstoj take zveze med nasprotujočima si znamkama v smislu navedene sodbe.

Dejstvo, da:

— ima prejšnja znamka velik ugled za natančno določene vrste proizvodov ali storitev,

— ti proizvodi ali storitve niso podobni ali niso znatno podobni proizvodom ali storitvam poznejše znamke in

— je prejšnja znamka edinstvena glede katerih koli proizvodov ali storitev,

ne pomeni nujno obstoja zveze med nasprotujočima si znamkama v smislu sodbe Adidas-Salomon in Adidas Benelux.

(Glej točke od 62 do 64 in točke od 1 do 3 izreka.)
(Glej točke od 39 do 45 in 47.)

Ni sporno, da je izraz „tretja država“ iz člena 181a ES v zvezi z gospodarskim, finančnim in tehničnim sodelovanjem s tretjimi državami dobesedno dovolj širok, da lahko zajema tako države v razvoju kot druge tretje države. Vendar iz tega ne more izhajati, ne da bi omejili področje uporabe člena 179 ES iz naslova XX Pogodbe ES v zvezi z razvojnim sodelovanjem, da je mogoče vsak ukrep, ki se nanaša na gospodarsko, finančno in tehnično sodelovanje z državami v razvoju v smislu člena 177 ES, izvesti zgolj na podlagi člena 181a ES. Čeprav se člen 181a ES sam izrecno nanaša na „gospodarsko, finančno in tehnično sodelovanje“, medtem ko se člen 179 ES na splošno nanaša zgolj na „ukrepe“, ostane dejstvo, da lahko tako sodelovanje v skladu z njegovimi podrobnimi pravili pomeni značilno obliko razvojnega sodelovanja.

Sklep Sveta 2006/1016/ES o odobritvi jamstva Skupnosti Evropski investicijski banki (EIB) za izgube pri posojilih in jamstvih za projekte zunaj Skupnosti, če se nanaša na države v razvoju v smislu naslova XX Pogodbe, spada v ta naslov in torej v člen 179 ES, ker je namen finančnega sodelovanja, ki se na podlagi navedenega sklepa izvaja na podlagi jamstva Skupnosti, odobrenega EIB, če se nanaša na države v razvoju, tudi uresničevanje socialno-ekonomskih ciljev iz člena 177 ES, zlasti ciljev trajnostnega gospodarskega in socialnega razvoja teh držav.

Tako ima Sklep 2006/1016 dva sestavna dela, in sicer se eden nanaša na razvojno sodelovanje, ki spada v člen 179 ES, drug pa na gospodarsko, finančno in tehnično sodelovanje s tretjimi državami, ki niso države v razvoju, ki spada v člen 181a ES. Ta sestavna dela sta neločljivo povezana, ne da bi bilo mogoče opredeliti cilj in glavni oziroma prevladujoči sestavni del.

Vendar je uporaba dvojne pravne podlage izključena, če sta postopka, predvidena za eno ali drugo od teh podlag, nezdružljiva. V zvezi s tem Svet odloča s kvalificirano večino tako v postopku iz člena 179 ES kot v postopku iz člena 181a ES. Poleg tega uporaba dvojne pravne podlage, in sicer členov 179 ES in 181a ES, ne more škodovati pravicam Evropskega parlamenta. Uporaba člena 179 ES bi namreč pomenila bolj poglobljeno sodelovanje Parlamenta, saj določa sprejetje pravnega akta v skladu s tako imenovanim postopkom „soodločanja“. Člen 181a ES – edina pravna podlaga, ki se uporablja za sprejetje Sklepa 2006/1016 – določa le posvetovanje Sveta s Parlamentom. Poleg tega ob upoštevanju dopolnilnega razmerja med naslovoma XX in XXI Pogodbe ter medsebojne odvisnosti strukture členov 179 ES in 181a ES, postopka, določena v teh členih, ni mogoče opredeliti kot nezdružljiva.

Iz tega izhaja, da bi moral Sklep 2006/1016 izjemoma temeljiti na dvojni pravni podlagi členov 179 ES in 181a ES. Torej ga je treba razglasiti za ničnega, ker temelji le na členu 181a ES.

(Glej točke 37, 66, 67, 72, od 75 do 77, 79, od 83 do 85 in točko 1 izreka.)