Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (drugi senat) 
z dne 9. decembra 2020 * 
„Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Distribucija televizijskih vsebin – Uredba (ES)  
št. 1/2003 – Člen 9 in člen 16(1) – Odločba, s katero zaveze postanejo obvezne –  
Absolutna teritorialna zaščita – Zloraba pooblastil – Predhodna ocena – Neobstoj obveznosti Evropske  
komisije, da upošteva preudarke v zvezi z uporabo člena 101(3) PDEU – Sporazumi, katerih cilj je  
pregraditev nacionalnih trgov – Neobstoj obveznosti Komisije, da drugega za drugim analizira zadevne  
nacionalne trge – Sorazmernost – Poseg v pogodbene pravice tretjih oseb“  
V zadevi C-132/19 P, 
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 15. februarja 2019 , 
Groupe Canal + SA s sedežem v Issy-les-Moulineauxu (Francija), ki jo zastopajo P. Wilhelm, 
P. Gassenbach in O. de Juvigny, odvetniki, 
pritožnica, 
druge stranke v postopku so 
E v ropska komisija, ki jo zastopajo A. Dawes, C. Urraca Caviedes in L. Wildpanner, agenti, 
tožena stranka na prvi stopnji, 
F rancoska republika, ki jo zastopata E. de Moustier in P. Dodeller, agenta, 
Union des producteurs de cinéma (UPC) s sedežem v Parizu (Francija), ki jo zastopa E. Lauvaux, 
avocat,  
C More Entertainment AB s sedežem v Stockholmu (Švedska),  
European Film Agency Directors – E FADs s sedežem v Bruslju (Belgija), ki jo zastopa O. Sasserath,  
avocat, 
E v ropska potrošniška organizacija (BEUC) s sedežem v Bruslju, ki jo zastopa A. Fratini, avvocatessa, 
intervenientke na prvi stopnji, 
SODIŠČE (drugi senat), 
v sestavi A. Arabadjiev (poročevalec), predsednik senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji 
sodnika drugega senata, A. Kumin, N. Wahl in F. Biltgen, sodniki, 
* Jezik postopka: francoščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2020 :1007 1 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
generalni pravobranilec: G. Pitruzzella, 
sodna tajnica: V. Giacobbo, administratorka, 
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. februarja 2020 , 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. maja 2020 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Družba Groupe Canal + SA s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije 
z dne 12. decembra 2018 , Groupe Canal +/Komisija (T-873/16, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, 
EU:T:2018 :904), s katero je to zavrnilo njeno tožbo zaradi razglasitve ničnosti Sklepa Evropske komisije 
z dne 26. julija 2016 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP 
(Zadeva AT.40023 – Čezmejni dostop do plačljive televizije), s katerim so pravno zavezujoče postale 
zaveze, ki sta jih družbi Paramount Pictures International Ltd in Viacom Inc. ponudili v okviru 
licenčnih sporazumov o avdiovizualnih vsebinah, ki sta jih sklenili z družbama Sky UK Ltd in Sky plc 
(v nadaljevanju: sporni sklep). 
I. Pravni okvir 
2 V uvodni izjavi 13 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence 
iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je 
navedeno: 
„Kadar v poteku postopka, ki lahko pripelje do prepovedi sporazuma ali ravnanja, podjetja ponudijo 
Komisiji zavezo za izpolnitev njenih zahtev, mora imeti Komisija možnost izdati odločbe, zavezujoče 
za ta podjetja. Zavezujoče odločbe naj bi zagotovile, da ni več nobenih vzrokov za ukrepanje Komisije, 
brez ugotavljanja, ali je šlo ali še vedno gre za kršitev. Zavezujoče odločbe ne posegajo v pristojnosti 
organov, pooblaščenih za konkurenco, in sodišč vdržavah članicah, da izvedejo postopek in odločijo 
o primeru. Zavezujoče odločbe niso ustrezne v primerih, v katerih ima Komisija namen odrediti 
globo.“ 
3 Člen 9 te uredbe določa: 
„1. Kadar namerava Komisija sprejeti odločbo, ki zahteva odpravo kršitve, in zadevna podjetja ponudijo 
zaveze, da bodo upoštevala skrbi, ki jih je v predhodni oceni izrazila Komisija, lahko Komisija z odločbo 
spremeni te zaveze v zavezujoče za podjetja. Takšna odločba je lahko časovno omejena in zaključuje, da 
ni več vzrokov za ukrepanje Komisije. 
2. Komisija lahko na zahtevo ali po uradni dolžnosti ponovno začne postopke: 
(a) kadar pride do materialne spremem be katerega koli od dejstev, na katerih je temeljila odločba; 
(b) kadar zadevna podjetja ravnajo v nasprotju s svojimi zavezami; ali 
(c) kadar je odločba temeljila na nepopolnih, netočnih ali zavajajočih podatkih, ki so jih priskrbele 
stranke.“ 
ECLI:EU:C:2020 :1007 2 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
4 Člen 16(1) navedene uredbe določa: 
„Kadar nacionalna sodišča odločajo o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih v skladu s členom 
[101] ali [102] [PDEU], ki so že predmet odločbe Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki so 
v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije. Prav tako se morajo izogibati odločitvam, ki bi nasprotovale 
odločbi, ki jo namerava sprejeti Komisija v žezačetem postopku. Zato lahko nacionalno sodišče oceni, 
ali je potrebno, da svoje postopke ustavi. Ta obveznost ne posega v pravice in obveznosti iz člena [267 
PDEU].“ 
II. Dejansko stanje in sporni sklep 
5 Splošno sodišče je dejansko stanje v točkah od 1 do 12 izpodbijane sodbe navedlo tako: 
„1 Komisija je 13. januarja 2014 začela preiskavo o morebitnih omejitvah[, ki naj bi škodovale] 
zagotavljanj[u] storitev plačljive televizije v okviru licenčnih sporazumov, [sklenjenih] med šestimi 
ameriškimi studii in glavnimi [izdajatelji televizijskih programov] s plačljivo vsebino v Evropski 
uniji. 
2 Komisija je 23. julija 2015 na družbi Paramount Pictures International Ltd s sedežem v Londonu 
(Združeno kraljestvo) in Viacom Inc. s sedežem v New Yorku (New York, Združene države 
Amerike), ki je matična družba prvonavedene družbe (v nadaljevanju skupaj: Paramount), 
naslovila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Komisija je v tem obvestilu predstavila svojo 
predhodno ugotovitev glede združljivosti nekaterih klavzul licenčnih sporazumov, ki jih je družba 
Paramount sklenila z družbama Sky UK Ltd in Sky plc (v nadaljevanju skupaj: Sky), s členom 101 
PDEU in členom 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru [z dne 2. maja 1992 (UL, 
posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3)]. 
3 V okviru preiskave se je Komisija osredotočila na dve povezani klavzuli v teh licenčnih sporazumih. 
Cilj prve klavzule je bil družbi Sky prepovedati ali omejiti njeno možnost, da ugodi […] 
samoiniciativnim zahtevam potrošnikov[, za katere si ni prizadevala], ki imajo prebivališče 
v [Evropskem gospodarskem prostoru (EGP)], vendar zunaj Združenega kraljestva in Irske, za 
nakup storitev televizijskih dejavnosti [distribucije televizijskih programov]. Z drugo klavzulo se je 
družbi Paramount v okviru sporazumov, ki jih je sklenila z [izdajatelji televizijskih programov] 
s sedežem v EGP, vendar zunaj Združenega kraljestva, naložilo, da zadnjenavedenim prepove ali 
omeji možnost, da ugodijo zahtevam […] potrošnikov[, za katere si niso prizadevali], ki imajo 
prebivališče v Združenem kraljestvu ali na Irskem , za nakup storitev televizijskih dejavnosti 
[distribucije televizijskih programov]. 
4 Pooblaščenec za zaslišanje v nekaterih postopkih o konkurenci je s sklepom z dne 24. novembra 
2015 tožeči stranki, skupini Groupe Canal +, dovolil sodelovanje v postopku kot zainteresirani 
tretji osebi v smislu člena 13(1) Uredbe Komisije (ES) št. 773/2004 z dne 7. aprila 2004 v zvezi 
z vodenjem postopkov Komisije v skladu s členoma [101 in 102 PDEU] (UL, posebna izdaja 
v slovenščini, poglavje 8, zvezek 3, str. 81). 
5 Komisija je z dopisom z dne 4. decembra 2015 , naslovljenim ,Informacije o naravi in predmetu 
postopka v skladu s členom 13(1) Uredbe (ES) št. 773/2004 ‘, [družbo Groupe Canal +] obvestila 
med drugim o svoji pravni presoji glede uporabe člena 101 PDEU za dejansko stanje 
v obravnavanem primeru in o predhodni ugotovitvi v zvezi s tem. V skladu s to predhodno 
ugotovitvijo je Komisija nameravala sprejeti sklep, naslovljen na družbo Sky in na vse studie, na 
katere se je nanašala njena preiskava, v katerem naj bi ugotovila, da so kršili člen 101 PDEU in 
člen 53 Sporazuma [EGP], jim naložila globe ter jim odredila, naj prenehajo kršitev in se vzdržijo 
vseh ukrepov, ki bi lahko imeli enak ali podoben cilj ali učinek. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 3 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
6 Družba Paramount je 15. aprila 2016 ponudila zaveze v skladu s členom 9 Uredbe [št. 1/2003 ], da 
bi odpravila pomisleke Komisije glede konkurence. Potem ko je Komisija prejela pripombe 
zainteresiranih tretjih strank, med katerimi je bila tudi [družba Groupe Canal +], je sprejela 
[sporni] sklep […]. 
7 Iz člena 1 [tega sklepa] izhaja, da so zaveze, ki so navedene v Prilogi k temu sklepu, za družbo 
Paramount, njene pravne naslednike in njene hčerinske družbe zavezujoče za obdobje petih let od 
dneva vročitve zadevnega sklepa. 
8 Klavzula 1, deveti odstavek, Priloge k [spornemu] sklepu določa različne vrste klavzul, ki so 
predmet postopka (v nadaljevanju: upoštevne klavzule). Na eni strani, pri prenosu prek satelita 
gre, prvič, za klavzulo, da sprejem zunaj ozemlja, ki je zajeto z licenčnim sporazumom (overspill), 
ne pomeni kršitve pogodbe s strani izdajatelja televizijskih programov, če ta ni [namenoma] 
dovolil navedenega sprejema, in drugič, za klavzulo, da sprejem na ozemlju, ki je zajeto 
z licenčnim sporazumom, ne pomeni kršitve pogodbe s strani družbe Paramount, če ta na tem 
ozemlju ni dovolila razpoložljivosti dekoderjev, ki izvirajo od tretjih oseb. Na drugi strani, pri 
prenosu prek interneta, gre, prvič, za klavzulo, ki izdajateljem televizijskega programa nalaga, da 
preprečijo prenos ali pretakanje (streaming) televizijskih vsebin zunaj ozemlja, ki je zajeto 
z licenčnim sporazumom, drugič, za klavzulo, da predvajanje prek interneta (Internet overspill) na 
ozemlju, ki je zajeto z licenčnim sporazumom, ne pomeni kršitve pogodbe s strani družbe 
Paramount, če je ta izdajateljem televizijskega programa naložila, da uporabljajo tehnologije, ki 
preprečujejo tako predvajanje, in tretjič, za klavzulo, da predvajanje televizijskih vsebin prek 
interneta zunaj ozemlja, ki je zajeto z licenčnim sporazumom, ne pomeni kršitve pogodbe s strani 
izdajatelja televizijskega programa, če ta uporablja tehnologije, ki preprečujejo tako predvajanje. 
9 Poleg tega iz klavzule 1, tretji odstavek, Priloge k [spornemu] sklepu izhaja, da se izraz ,obveznosti 
izdajatelja televizijskega programa‘ nanaša na ustrezne klavzule ali enakovredne klavzule, ki 
izdajatelju televizijskega programa preprečujejo ali ga omejujejo, da se odzove na zahteve 
potrošnikov, za katere si ni prizadeval, ki prebivajo v EGP, vendar zunaj ozemlja, za katero ima 
pravico do razširjanja. Vzporedno s tem se izraz ,obveznosti družbe Paramount‘ nanašana 
ustrezne klavzule ali enakovredne klavzule, ki družbi Paramount nalagajo, da izdajateljem 
televizijskega programa, ki so v EGP, vendar zunaj ozemlja, za katero ima dani izdajatelj 
televizijskega programa izključne pravice, prepove odziv na samoiniciativne zahteve potrošnikov, 
ki prebivajo na teh območjih. 
10 V skladu s klavzulo 2 Priloge k [spornemu] sklepu za družbo Paramount od datuma obvestila 
o [tem sklepu] veljajo različne zaveze. Najprej, družba Paramount v okviru licenčnih sporazumov, 
kot so določeni v tej prilogi, ne bo sklenila […] ustreznih klavzul niti [uvedla ali] razširila njihove 
uporabe (točka 2.1). Dalje, glede obstoječih […] licenčnih sporazumov o plačljivi televiziji (existing 
Pay-TV Output Licence Agreeme nts) ne bo sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla 
spoštovanje obveznosti izdajateljev televizijskih programov (točka 2.2(a)). V zvezi s temi sporazumi 
ne bo spoštovala ,obveznosti družbe Paramount‘ niti ne bo ravnala tako, da bi neposredno ali 
posredno dosegla njihovo spoštovanje (točka 2.2(b)). [Nazadnje] bo družbi Sky v roku desetih dni 
od obvestila o [spornem] sklepu, vsem drugim izdajateljem televizijskih programov s sedežem 
v EGP pa v enem mesecu od tega obvestila sporočila, da ne bo sprožila postopka pred sodiščem, 
da bi dosegla spoštovanje ustreznih klavzul s strani izdajateljev televizijskih programov (točka 2.3). 
11 [Družba Groupe Canal +] je z družbo Paramount sklenila licenčni sporazum o plačljivi televiziji 
(Pay Television Agreeme nt), ki je začel veljati 1. januarja 2014 […]. Člen 12 [tega] sporazuma 
določa, da je ozemlje, ki ga zajema, razdeljeno na ,izključna‘ območja, s katerimi je med drugim 
zajeta Francija, in na ,neizključno‘ območje, s katerim je zajet Mavricij. Člen 3 [navedenega] 
sporazuma […] dalje določa, da družba Paramount ne bo sama izvajala pravice do prenosa na 
izključnih ozemljih niti tretjim strankam ne bo dovolila, da to pravico izvajajo. Priloga A.IV 
ECLI:EU:C:2020 :1007 4 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
k [temu] sporazumu podrobneje določa obveznosti [družbe Groupe Canal +] v zvezi z uporabo 
tehnologij geografskega filtriranja, ki preprečujejo prenos zunaj ozemelj, za katera je podeljena 
licenca. 
12 Družba Paramount je z dopisom z dne 25. avgusta 2016 [družbo Groupe Canal +] obvestila 
o zavezi iz točke 2.2(a) Priloge k [spornemu] sklepu […] in je v nadaljevanju pojasnila, da ne bo 
sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla spoštovanje ustreznih klavzul s strani izdajatelja 
televizijskih programov, in da odpravlja vse obveznosti, ki jih ima zadnjenavedeni na podlagi 
ustreznih klavzul. Družba Paramount je v tem dopisu pojasnila tudi, da ima izraz ,obveznost 
izdajatelja televizijskih programov‘ enak pomen kot [enak izraz] v Prilogi k [spornemu] sklepu. 
[Družba Groupe Canal +] je z dopisom z dne 14. oktobra 2016 odgovorila na ta dopis in 
poudarila, da zavez, ki so bile sprejete v postopku, v katerega sta bila vključena le Komisija in 
družba Paramount, ni mogoče uveljavljati zoper njo.“ 
III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba 
6 Družba Groupe Canal + je 8. decembra 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča na podlagi 
člena 263 PDEU vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa. 
7 S sklepom predsednika petega senata Splošnega sodišča z dne 13. julija 2017 , Groupe Canal +/Komisija 
(T-873/16, neobjavljen, EU:T:2017 :556), je bila Evropski potrošniški organizaciji (BEUC) dovoljena 
intervencija v podporo predlogom Komisije, Union des producteurs de cinéma (UPC), European Film 
Agency Directors – EFADs in družbi C More Entertainment AB pa je bila dovoljena intervencija 
v podporo predlogom družbe Groupe Canal +. Poleg tega je bila s sklepom predsednika petega senata 
Splošnega sodišča z istega dne Francoski republiki dovoljena intervencija v podporo predlogom družbe 
Groupe Canal +. 
8 Družba Groupe Canal + je v utemeljitev tožbe navajala štiri tožbene razloge, od katerih se je prvi 
nanašal na očitno napako pri presoji glede združljivosti upoštevnih klavzul s členom 101 PDEU in 
učinkov naloženih zavez, drugi na kršitev člena 9 Uredbe št. 1/2003 v zvezi z opredelitvijo pomislekov, 
na katere se nanašajo naložene zaveze, tretji na kršitev načela sorazmernosti in četrti na zlorabo 
pooblastil. 
9 Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo družbe Groupe Canal + zavrnilo. 
IV. Postopek in predlogi strank pred Sodiščem 
10 Družba Groupe Canal + s pritožbo Sodišču predlaga, naj: 
– izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila z njo zavrnjena njena tožba za razglasitev 
ničnosti spornega sklepa in ji je bilo naloženo plačilo stroškov; 
– sporni sklep razglasi za ničen ter 
– Komisiji naloži plačilo vseh stroškov. 
11 Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in družbi Groupe Canal + naloži plačilo stroškov. 
12 Francoska republika Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo v celoti razveljavi in iz nje izpelje vse 
posledice za sporni sklep. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 5 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
13 UPC Sodišču predlaga, naj: 
– izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila z njo zavrnjena tožba družbe Groupe Canal + 
za razglasitev ničnosti spornega sklepa in je bilo tej družbi naloženo plačilo stroškov; 
– sporni sklep razglasi za ničen ter 
– Komisiji v vsakem primeru naloži, naj nosi vse njene stroške. 
14 EFADs Sodišču predlaga, naj: 
– pritožbo razglasi za dopustno in v celoti utemeljeno; 
– izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila z njo zavrnjena tožba družbe Groupe Canal + 
za razglasitev ničnosti spornega sklepa in je bilo tej družbi naloženo plačilo stroškov; 
– sporni sklep razglasi za ničen ter 
– Komisiji v vsakem primeru naloži, naj nosi vse njene stroške. 
15 BEUC Sodišču predlaga, naj pritožbo v celoti zavrne in naloži plačilo vseh njenih stroškov družbi 
Groupe Canal +. 
V. Pritožba 
16 Družba Groupe Canal + v utemeljitev pritožbe navaja štiri razloge. Prvi pritožbeni razlog se nanašana 
to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da Komisija v okviru 
spornega sklepa ni storila zlorabe pooblastil. Drugi pritožbeni razlog je, da naj bi Splošno sodišče 
kršilo načelo kontradiktornosti. Tretji tožbeni razlog sta neobstoj obrazložitve in nepopolna presoja 
dejstev. Četrti pritožbeni razlog je napačna uporaba prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo pri 
razlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 in točke 128 Obvestila Komisije o dobrih praksah za izvajanje 
postopkov v zvezi s členoma 101 in 102 PDEU (UL 2011 , C 308, str. 6, v nadaljevanju: Dobre prakse), 
ter kršitev načela sorazmernosti in spoštovanja pravic tretjih oseb. 
A. Dopustnost 
1. Trditve strank 
17 BEUC trdi, da so prvi, tretji in četrti pritožbeni razlog očitno nedopustni, ker naj bi družba Groupe 
Canal + zgolj ponovila trditve, ki jih je navedla na prvi stopnji. 
2. Presoja Sodišča 
18 Iz člena 256 PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 168(1)(d) in 
člena 169 Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti grajane elemente sodbe ali 
sklepa, katerega razveljavitev je predlagana, ter pravne trditve, ki na specifičen način utemeljujejo ta 
predlog. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pritožba, v kateri so samo ponovljeni tožbeni 
razlogi in trditve, ki so bili že predloženi Splošnemu sodišču, te zahteve ne izpolnjuje. Taka pritožba 
namreč dejansko pomeni predlog za ponovno obravnavanje tožbe, vložene pri Splošnem sodišču, za 
ECLI:EU:C:2020 :1007 6 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
kar pa Sodišče ni pristojno (glej zlasti sodbi z dne 4. julija 2000 , Bergaderm in Goupil/Komisija, 
C-352/98 P, EU:C:2000 :361, točka 35, in sklep z dne 3. septembra 2019 , ND in OE/Komisija, 
C-317/19 P, neobjavljen, EU:C:2019 :688, točka 27 in navedena sodna praksa). 
19 Kadar pa pritožnik izpodbija to, kako je Splošno sodišče razlagalo ali uporabilo pravo Unije, se pravna 
vprašanja, obravnavana na prvi stopnji, lahko ponovno obravnavajo v pritožbenem postopku. Če 
namreč pritožnik pritožbe v tem smislu ne bi mogel utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je že 
navedel pred Splošnim sodiščem, bi pritožbeni postopek deloma izgubil smisel (sodba z dne 
14. oktobra 2010 , Deutsche Telekom/Komisija, C-280/08 P, EU:C:2010 :603, točka 25 in navedena 
sodna praksa). 
20 Čeprav je v obravnavanem primeru res, da je več trditev, ki jih je v okviru pritožbe navedla družba 
Groupe Canal +, če se obravnavajo ločeno, podobnih trditvam, navedenim pred Splošnim sodiščem, 
ostaja dejstvo, da družba Groupe Canal + s pritožbenimi razlogi zatrjuje, da je Splošno sodišče pri 
presoji napačno uporabilo pravo, in natančno opredeljuje grajane točke izpodbijane sodbe. 
21 V teh okoliščinah prvega, tretjega in četrtega pritožbenega razloga, vzetih kot celota, ni mogoče šteti za 
nedopustne. Vendar bo treba dopustnost specifičnih očitkov, navedenih v podporo pritožbenim 
razlogom, preizkusiti v okviru presoje vsakega od njih. 
B. Utemeljenost 
1. Prvi pritožbeni razlog 
a) Trditve strank 
22 Družba Canal + ob podpori EFADs in UPC v bistvu trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je zavrnilo 
njene trditve, da sprejetje spornega sklepa pomeni zlorabo pooblastil, ker je Komisiji omogočilo, da pod 
pretvezo, da želi doseči prenehanje protikonkurenčnih praks, česar ji Evropski parlament ni dovolil, in 
sicer konec ozemeljske ekskluzivnosti v filmskem sektorju za celoten EGP, napačno uporabilo pravo in 
kršilo obveznost obrazložitve. 
23 Prvič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, da je v točki 129 izpodbijane sodbe 
menilo, da Komisija ni zlorabila pooblastil, ker naj bi zaveze družbe Paramount ustrezale pomislekom 
glede konkurence, ki jih je ta institucija izrazila v svoji predhodni oceni. Splošno sodišče naj bi se 
oprlo na napačno predpostavko, ker se je ta ocena nanašala le na ozemlji Združenega kraljestva in 
Irske in ker Komisija sploh ni preučila konkurenčnega položaja v zvezi s Francijo, medtem ko naj bi 
se zaveze družbe Paramount uporabljale za celoten EGP. 
24 Drugič, Splošno sodiščenajbiv točki 130 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je Komisija lahko 
veljavno sprejela sporni sklep, ker zakono dajni postopek v zvezi z vprašanjem geografske blokade šeni 
privedel do sprejetja zakono dajnega besedila. Splošno sodišče naj namreč pri svoji analizi ne bi 
upoštevalo oziroma v obrazložitvi ne bi navedlo dejstva, da Komisija ni mogla prezreti, da je Parlament 
19. januarja 2016 , torej približno šest mesecev pred sprejetjem navedenega sklepa, sprejel resolucijo 
z naslovom „Aktu za enotni digitalni trg naproti“ (v nadaljevanju: resolucija), v kateri naj bi ta 
institucija poudarila potrebo, da se politika Komisije, da se ukrepa proti klavzulam o geografski 
blokadi, ne razširi na filmski sektor. Splošno sodišče naj tako ne bi upoštevalo, da se je Komisija ob 
popolnem poznavanju zadeve odločila, da bo za filmski sektor kljub nasprotovanju Parlamenta 
uveljavila svojo voljo, da naredi konec geoblokada m na področju avdiovizualnih storitev, s tem da je 
sprejela sklep, ki naj bi ji omogočil, da uresniči širši cilj, kot je prenehanje protikonkurenčnih praks in 
ki naj bi imel učinek erga omnes. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 7 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
25 Tudi ob predpostavki, da je Komisija smela prezreti resolucijo, bi moralo Splošno sodišče glede na to, 
da je bil Parlament tik pred sprejetjem zakono dajnega besedila, ki avdiovizualnemu sektorju daje 
možnost ohranitve klavzul o geoblokiranju in ki je postal Uredba (EU) 2018 /302 Evropskega 
parlamenta in Sveta z dne 28. februarja 2018 o naslovitvi neupravičenega geografskega blokiranja in 
drugih oblik diskriminacije na podlagi državljanstva, kraja prebivališča ali kraja sedeža strank na 
notranjem trgu ter o spremem bi uredb (ES) št. 2006 /2004 in (EU) 2017 /2394 ter Direktive 2009 /22/ES 
(UL 2018 , L 60 I, str. 1), šteti, da je bila Komisija dolžna v sporni sklep vstaviti vsaj določbo, ki 
omogoča revizijo zavez družbe Paramount v primeru razvoja zakono dajnega okvira. Tako iz uvodne 
izjave 8 te uredbe kot iz člena 1 Uredbe (EU) 2017 /1128 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 
14. junija 2017 o čezmejni prenosljivosti storitev spletnih vsebin na notranjem trgu (UL 2017 , L 168, 
str. 1), uvodne izjave 10 Direktive (EU) 2019 /789 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 
o določitvi pravil glede izvrševanja avtorske in sorodnih pravic, ki se uporabljajo za določene spletne 
prenose radiodifuznih organizacij in retransmisije televizijskih ter radijskih programov, in spremem bi 
Direktive Sveta 93/83/EGS (UL 2019 , L 130, str. 82) ter Direktive (EU) 2019 /790 Evropskega 
parlamenta in Sveta z dne 17. aprila 2019 o avtorski in sorodnih pravicah na enotnem digitalnem trgu 
in spremem bi direktiv 96/9/ES in 2001 /29/ES (UL 2019 , L 130, str. 92) naj bi bilo namreč razvidno, da 
je zakono dajalec Unije po sprejetju spornega sklepa dopustil, da so avdiovizualne vsebine lahko 
predmet, med drugim, sistemov geografske omejitve. 
26 Komisija in BEUC izpodbijata utemeljenost argumentacije družbe Groupe Canal +. Komisija poleg tega 
trdi, da trditve družbe Groupe Canal +, da Komisija ni mogla prezreti resolucije in bi morala v sporni 
sklep vključiti določbo o reviziji v primeru spremem be zakono dajnega okvira, niso dopustne, ker so 
prvič navedene pred Sodiščem. 
b) Presoja Sodišča 
27 V nasprotju s tem, kar trdi Komisija, je treba šteti, da so dopustne trditve družbe Groupe Canal +, ki se 
nanašajo na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo, prvič, s tem, da v svoji analizi 
ni upoštevalo oziroma da v obrazložitvi ni navedlo dejstva, da Komisija ni mogla prezreti resolucije, in 
drugič, s tem, da ni menilo, da bi morala Komisija glede na zakono dajni postopek v zvezi z vprašanjem 
geografske blokade v sporni sklep vključiti določbo, ki bi v primeru razvoja zakono dajnega okvira 
omogočala revizijo zavez družbe Paramount. 
28 Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da če bi stranka pred Sodiščem lahko prvič navajala 
razlog, na katerega se pred Splošnim sodiščem ni sklicevala, bi ji to omogočalo, da Sodišču predloži 
spor, katerega predmet je širši kot tisti, o katerem je odločalo Splošno sodišče. Pristojnost Sodiščaje 
v okviru odločanja o pritožbi načeloma omejena na preizkus presoje Splošnega sodišča glede razlogov, 
o katerih se je razpravljalo pred njim. Vendar trditev, ki na prvi stopnji ni bila navedena, ni nov razlog, 
ki v pritožbi ni dopusten, če se z njo le razširjajo trditve, ki so bile navedene v okviru tožbenega razloga 
pred Splošnim sodiščem (sodba z dne 28. februarja 2019 , Alfamicro/Komisija, C-14/18 P, 
EU:C:2019 :159, točka 38 in navedena sodna praksa). 
29 V obravnavanem primeru so trditve iz točke 27 te sodbe tesno povezane s četrtim razlogom, 
navedenim v tožbi, ki se nanaša na zlorabo pooblastil, in v delu, v katerem se z njimi želi dokazati, da 
je Splošno sodišče napačno menilo, da se Komisija s sprejetjem spornega sklepa ni izognila upoštevanju 
zakono dajnega postopka v zvezi z vprašanjem geografske blokade, pomenijo razširitev tega tožbenega 
razloga, in ne nov razlog, ki bi bil prvič naveden v okviru pritožbe. Poleg tega je iz točke 252 tožbe 
razvidno, da se je družba Groupe Canal + pred Splošnim sodiščem sklicevala na resolucijo. 
30 Vendar teh trditev ni mogoče sprejeti. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 8 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
31 Spomniti je namreč treba, da gre v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za akt, pri katerem so bila 
zlorabljena pooblastila, le kadar je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih indicev mogoče 
sklepati, da je bil njegov izključni ali vsaj odločilni namen doseči drugačne cilje od tistih, ki jih navaja, 
ali izogniti se postopku, ki je za obravnavanje okoliščin predmetne zadeve posebej določen s Pogodbo 
(sodba z dne 31. januarja 2019 , Islamic Republic of Iran Shipping Lines in drugi/Svet, C-225/17 P, 
EU:C:2019 :82, točka 115 in navedena sodna praksa). 
32 V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 130 izpodbijane sodbe pravilno poudarilo, da zakono dajni 
postopek v zvezi z vprašanjem geografske blokade, dokler ne privede do sprejetja zakono dajnega 
besedila, ne posega v pooblastila Komisije na podlagi člena 101 PDEU in Uredbe št. 1/2003 
33 Poleg tega družba Groupe Canal + pred Splošnim sodiščem ni niti trdila niti dokazala, da Komisija ni 
bila pristojna za začetek preiskave, omenjene v točki 1 izpodbijane sodbe, kot je navedena v točki 5 te 
sodbe, in da v okviru te preiskave po potrebi sprejme odločbo na podlagi člena 7 ali člena 9 Uredbe 
št. 1/2003 , ali da kakršen koli akt nasprotuje ali prepoveduje sprejetje odločbe na podlagi navedenega 
člena 9, ki se nanaša na sprejetje zavez, ki jih ponudi podjetje, da bi odpravilo pomisleke Komisije 
glede združljivosti pogodbenih klavzul, ki zajemajo omejitev možnosti za glavne izdajatelje plačljivih 
televizijskih vsebin iz Unije, da opravljajo čezmejne pasivne prodaje storitev televizijske distribucije, 
s členom 101 PDEU. 
34 Akti sekundarne zakono daje, na katere se sklicujejo družba Groupe Canal +, EFADs in UPC, ne morejo 
omajati analize Splošnega sodišča, ker so bili sprejeti po sprejetju spornega sklepa. 
35 Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 130 
izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da je Komisija s tem, da je začela preiskavo, navedeno v točki 1 
izpodbijane sodbe, kot je opisana v točki 5 te sodbe, in s sprejetjem spornega sklepa, ravnala v okviru 
svojih pristojnosti in da družba Groupe Canal + ni dokazala, da je ta institucija zlorabila pooblastila. 
36 Glede očitka družbe Groupe Canal +, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je 
vtočki 129 izpodbijane sodbe zavrnilo njeno trditev, da je Komisija zlorabila pooblastila, ker zaveze, ki 
jih je ponudila družba Paramount, ne odpravljajo pomislekov glede konkurence, ki jih je Komisija 
izrazila v svoji predhodni oceni, je treba poudariti, da tudi če bi bilo dokazano, da te zaveze ne 
odpravljajo navedenih pomislekov, taka okoliščina sama po sebi ne more izkazati zlorabe pooblastil. 
37 Zato je treba ta očitek in prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti. 
2. Tretji pritožbeni razlog 
38 Tretji pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov, od katerih se prvi nanašanakršitev obveznosti 
obrazložitve, ker naj Splošno sodišče ne bi odgovorilo na tožbeni razlog družbe Groupe Canal +, da 
Komisija ni upoštevala gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo upoštevne klavzule, 
drugi pa na nepopolno presojo dejstev, ker naj bi Splošno sodišče menilo, da bi bilo morebitno 
zmanjšanje prihodkov družbe Groupe Canal + od strank v Franciji mogoče izravnati z možnostjo 
družbe Groupe Canal +, da se obrne na stranke v celotnem EGP. 
a) Prvi del 
1) Trditve strank 
39 Družba Canal + ob podpori EFADs, UPC in Francoske republike trdi, da je Splošno sodišče napačno 
uporabilo pravo s tem, da je v točki 39 izpodbijane sodbe presodilo, da se lahko nadzor nad 
zakonitostjo spornega sklepa nanaša le na vprašanje, ali okoliščine, navedene v tem sklepu, izkazujejo 
ECLI:EU:C:2020 :1007 9 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
pomisleke glede konkurence, in nato, ali – če je odgovor pritrdilen – zaveze družbe Paramount, ki so 
postale zavezujoče, odpravljajo te pomisleke ter, nazadnje, ali ni družba Paramount ponudila manj 
omejujoče zaveze, ki te pomisleke ravno tako ustrezno odpravljajo. Splošno sodišče naj bi napačno 
uporabilo pravo tudi s tem, da je v točkah od 62 do 66 izpodbijane sodbe menilo, da vprašanje, ali 
ravnanje, ki je porodilo navedene pomisleke, izpolnjuje kumulativne pogoje za uporabo člena 101(3) 
PDEU, ni povezano s samo naravo odločbe, kakršna je sporni sklep, in da se mu zato ni treba izreči 
o trditvah družbe Groupe Canal +, da upoštevne klavzule spodbujajo produkcijo in kulturno 
raznolikost. 
40 Splošno sodišče naj ne bi odgovorilo na tožbeni razlog, da Komisija ni upoštevala francoskega 
gospodarskega in pravnega okvira, v katerega spadajo upoštevne klavzule, in naj bi tako kršilo 
obveznost obrazložitve. Družbi Groupe Canal + naj ne bi omogočilo, da se seznani z razlogi, zaradi 
katerih Splošno sodišče ni sprejelo njenih trditev. Splošno sodišče naj namreč v svoji presoji ne bi 
odrazilo obveznosti upoštevanja gospodarskega in pravnega okvira, v katerega so umeščene te 
klavzule. Tako naj bi kršilo sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se je treba, prvič, za presojo, ali je 
sporazum med podjetji tako škodljiv, da se šteje za omejevanje konkurence „zaradi cilja“ v smislu 
člena 101 PDEU, opreti zlasti na gospodarski in pravni okvir, v katerega je umeščen, pri čemer je 
treba upoštevati naravo zadevnega blaga ali storitev ter dejanske pogoje delovanja in strukturo 
zadevnega trga ali trgov, in drugič, Splošno sodišče mora preizkusiti, ali navedeni dokazi pomenijo 
skupek upoštevnih podatkov, ki jih je treba upoštevati za presojo kompleksne situacije, in ali lahko 
utemeljijo sklepe, ki so iz njih izpeljani. 
41 Splošno sodišče naj ne bi temeljito preučilo gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo 
upoštevne klavzule, temve č naj bi se v točkah od 40 do 42 izpodbijane sodbe zadovoljilo z „avtoritarno“ 
navedbo, da je glede na vsebino, cilje ter gospodarski in pravni okvir teh klavzul, ki vodijo do absolutne 
ozemeljske ekskluzivnosti, cilj teh klavzul izključiti vsakršno čezmejno konkurenco, kar naj bi po 
mnenju Splošnega sodišča zadostovalo za utemeljitev pomislekov Komisije. 
42 Po mnenju Francoske republike naj Splošno sodišče ne bi opredelilo, kaj zajemajo pomisleki glede 
konkurence, ki bi lahko upravičili sprejetje odločbe na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 , in naj ne bi 
preverilo, ali so upoštevne klavzule dovolj škodljive, da se lahko prima facie štejejo za omejevanje 
konkurence zaradi cilja. Poleg tega naj bi bil cilj spodbujanja kulturne raznolikosti neločljivo povezan 
z gospodarskim in pravnim okvirom, v katerega so umeščene upoštevne klavzule, in naj ga torej ne bi 
bilo mogoče izključiti iz njihove preučitve z vidika člena 101(3) PDEU. 
43 Družba Groupe Canal + poleg tega trdi, da naj bi Splošno sodišče s tem, da se je v točkah od 43 do 50 
izpodbijane sodbe za ugotovitev, da so upoštevne klavzule pri Komisiji lahko zbudile pomisleke zaradi 
njihovega protikonkurenčnega cilja, oprlo na sodbo z dne 4. oktobra 2011 , Football Association 
Premier League in drugi (C-403/08 in C-429/08, EU:C:2011 :631), napačno uporabilo pravo, ker se ta 
sodba ne nanaša na sektor filmske produkcije. Splošno sodišče naj tako ne bi upoštevalo specifičnega 
gospodarskega in pravnega okvira sektorja filmske produkcije, saj naj bi Sodišče v sodbi z dne 
6. oktobra 1982 , Coditel in drugi (262/81, EU:C:1982 :334, točki 15 in 16), navedlo, da elementi, 
značilni za filmsko industrijo in trge v Uniji, zlasti elementi, ki se nanašajo na sinhronizacijo ali 
podnaslavljanje za publiko različnih kultur, možnosti razširjanja televizijskih programskih vsebin in 
sistem financiranja filmske produkcije v Evropi, dokazujejo, da licenca za izključno zastopstvo sama po 
sebi ne more preprečiti, omejiti ali izkrivljati konkurence. 
44 Komisija in BEUC izpodbijata utemeljenost te argumentacije. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 10 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
2) Presoja Sodišča 
45 Najprej, glede trditve družbe Groupe Canal +, da Splošno sodišče ni obrazložilo zavrnitve njene 
argumentacije v zvezi z upoštevanjem gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo 
upoštevne klavzule, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče 
z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske 
unije ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugi za drugo sledila vsem trditvam strank 
v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, 
na katere se je oprlo Splošno sodišče, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe 
(sodba z dne 14. septembra 2016 , Trafilerie Meridionali/Komisija, C-519/15 P, EU:C:2016 :682, 
točka 41). 
46 V zvezi s tem je treba poudariti, da je Splošno sodišče vtočki 40 izpodbijane sodbe v bistvu opredelilo 
pomisleke Komisije v zvezi z upoštevnimi klavzulami s tem, da je ugotovilo, da je ta v točkah od 37 do 
44 obrazložitve spornega sklepa navedla, da sporazumi, ki vodijo do absolutne ozemeljske 
ekskluzivnosti, ponovno vzpostavljajo razmejitve nacionalnih trgov in so v nasprotju s ciljem Pogodbe, 
ki je vzpostavitev enotnega trga, in da se zato šteje, da je cilj takih klavzul omejevanje konkurence, 
razen če druge okoliščine, ki zadevajo njihov gospodarski in pravni okvir, dopuščajo ugotovitev, da ne 
morejo doseči takega rezultata. 
47 Splošno sodiščeje v točki 41 izpodbijane sodbe povzelo točke od 46 do 49 obrazložitve spornega 
sklepa, iz katerih izhaja, da je Komisija menila, da je cilj upoštevnih klavzul glede na njihovo vsebino, 
cilje ter gospodarski in pravni okvir izključiti vsakršno čezmejno konkurenco in zagotoviti absolutno 
ozemeljsko zaščito izdajateljem televizijskih programov, ki so sopogodbeniki družbe Paramount. 
48 Čeprav je res, da je Splošno sodišče po točki 41 izpodbijane sodbe takoj navedlo, da so te ugotovitve 
Komisije utemeljene, pa iz pozornega branja vseh razlogov te sodbe izhaja, da v nasprotju s tem, kar 
trdi družba Groupe Canal +, Splošno sodišče s tem ni podalo „avtoritativne“ ugotovitve, ne da bi 
opravilo poglobljeno preučitev trditev, temve č je podalo rezultat svoje preučitve, preden je v točkah 43 
do 73 navedene sodbe navedlo razlogovanje, na podlagi katerega je prišlo do tega rezultata, vključno 
z razlogi, zaradi katerih so po njegovem mnenju upoštevne klavzule pri Komisiji lahko zbudile 
pomisleke z vidika člena 101(1) PDEU. 
49 Poleg tega je iz točk od 51 do 58 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče izrecno preučilo 
trditve družbe Groupe Canal +, Francoske republike, EFADs, UPC in družbe C More Entertainment, 
ki so se nanašale na zakonitost upoštevnih klavzul z vidika člena 101(1) PDEU zaradi gospodarskega 
in pravnega okvira, v katerega so umeščene, ne da bi izpustilo trditve teh strank, da naj bi bil učinek 
teh klavzul spodbujanje kulturne raznolikosti brez povzročanja škode konkurenci, ki jih je Splošno 
sodišče obravnavalo v točkah od 59 do 72 iste sodbe. 
50 Zato je treba šteti, da obrazložitev iz točk od 40 do 73 izpodbijane sodbe zainteresiranim strankam in 
zlasti družbi Groupe Canal + omogoča seznanitev z razlogi, na katere se je oprlo Splošno sodišče, 
Sodišče pa ima dovolj elementov za izvajanje svojega nadzora v okviru te pritožbe. Splošno sodišče 
torej s tem, da je zavrnilo argumentacijo družbe Groupe Canal + v zvezi z gospodarskim in pravnim 
okvirom, v katerega so umeščene upoštevne klavzule, ni kršilo svoje obveznosti obrazložitve. 
51 Dalje, v delu, v katerem družba Groupe Canal + Splošnemu sodiščuočita, da je v točkah od 43 do 50 
navedene sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da se je za ugotovitev, da so upoštevne klavzule pri 
Komisiji lahko zbudile pomisleke zaradi njihovega protikonkurenčnega cilja, oprlo na sodbo z dne 
4. oktobra 2011 , Football Association Premier League in drugi (C-403/08 in C-429/08, 
EU:C:2011 :631), je treba poudariti, da se zadeva, v kateri je bila izdana ta sodba, sicer nedvomno ni 
nanašala na sektor filmske produkcije, vendar je iz točk 134, 141 in 142 te sodbe razvidno, da se je ta 
zadeva nanašala na položaj, ki je s poslovnega in konkurenčnega vidika primerljiv s tistim 
v obravnavanem primeru, in sicer so sporazumi o izključni licenci, sklenjeni med imetnikom pravic 
ECLI:EU:C:2020 :1007 11 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
intelektualne lastnine in RTV organizacijami zajemali dodatne obveznosti, namenjene zagotovitvi 
ozemeljskih omejitev izkoriščanja teh licenc, zlasti obveznost teh organizacij, da sprejmejo ukrepe, ki 
onemogočijo dostop do varovanih del zunaj ozemlja, ki je zajeto z zadevno licenčno pogodbo. 
52 Poleg tega ni protislovja med to sodbo in sodbo z dne 6. oktobra 1982 , Coditel in drugi (262/81, 
EU:C:1982 :334), ki se nanaša na sektor filmske produkcije. Točki 15 in 16 sodbe z dne 6. oktobra 
1982 , Coditel in drugi (262/81, EU:C:1982 :334), na kateri se sklicuje družba Groupe Canal +, namreč 
daleč od tega, da bi utemeljevali trditev te družbe, da se klavzule, kot so upoštevne klavzule, lahko 
štejejo za popolnoma veljavne, ker so temelj sistema financiranja filmske produkcije, je navedeno zgolj, 
da licenca za izključno predvajanje, ki jo podeli imetnik avtorskih pravic na filmu, sama po sebi nima 
za cilj preprečevanja, omejevanja ali izkrivljanja konkurence. Poleg tega je Sodišče vtočki 17 te sodbe 
izrecno navedlo, da bi lahko izvrševanje avtorske pravice na filmu in pravica do predvajanja filma, ki 
izhaja iz avtorske pravice, izkrivljala konkurenco na filmskem trgu. 
53 V nasprotju z zadevo, v kateri je bila izdana ta sodba, pa se je zadeva, v kateri je bila izdana sodba 
z dne 4. oktobra 2011 , Football Association Premier League in drugi (C-403/08 in C-429/08, 
EU:C:2011 :631), nanašala ravno na dodatne obveznosti, namenjene zagotovitvi spoštovanja ozemeljskih 
omejitev izkoriščanja licenc, ki jih je podelil imetnik pravice intelektualne lastnine. 
54 V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je v točkah od 
46 do 50 izpodbijane sodbe, opirajoč se na sodbo z dne 4. oktobra 2011 , Football Association Premier 
League in drugi (C-403/08 in C-429/08, EU:C:2011 :631), v bistvu ugotovilo, da iz sodne prakse Sodišča 
izhaja, da je za klavzule licenčnih sporazumov, ki določajo vzajemne obveznosti, katerih cilj je odpraviti 
čezmejno opravljanje storitev oddajanja avdiovizualne vsebine, ki je predmet teh sporazumov, in ki tako 
vsaki RTV organizaciji dajejo absolutno ozemeljsko zaščito ob upoštevanju tako ciljev, ki se z njimi 
uresničujejo, kot gospodarskega in pravnega okvira, v katerega se umeščajo, mogoče šteti, da so 
sporazumi, katerih cilj je omejitev konkurence v smislu člena 101(1) PDEU, in da so upoštevne klavzule 
v delu, v katerem so te vsebovale take obveznosti, brez poseganja v morebitno odločbo, s katero se 
dokončno ugotovi obstoj ali neobstoj kršitve te zadnjenavedene določbe po celovitem pregledu, pri 
Komisiji lahko vzbudile pomisleke glede konkurence v obravnavanem primeru. 
55 Nazadnje, zavrniti je treba tudi trditev družbe Groupe Canal +, ki se nanaša na napačno uporabo prava, 
ki naj bi jo Splošno sodišče storilo s tem, da je v točkah 39 in od 62 do 66 izpodbijane sodbe v bistvu 
menilo, da vprašanje, ali ravnanje, zaradi katerega je Komisija imela pomisleke glede konkurence, 
izpolnjuje pogoje za uporabo člena 101(3) PDEU, ni povezano s samo naravo odločbe, sprejete na 
podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 , in da zato v okviru preizkusa zakonitosti take odločbe ni dolžno 
odločiti o trditvah glede uporabe te določbe Pogodbe DEU. 
56 Kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točki 62 izpodbijane sodbe, se člen 101(3) PDEU namreč 
uporablja le, če je bila predhodno ugotovljena kršitev člena 101(1) PDEU (glej v tem smislu sodbo 
z dne 7. februarja 2013 , Slovenská sporiteľňa, C-68/12, EU:C:2013 :71, točka 30). 
57 Ker pa Komisija, kadar sprejme odločbo na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 , nima obveznosti, da 
opredeli in ugotovi kršitev (sodba z dne 29. junija 2010 , Komisija/Alrosa, C-441/07 P, EU:C:2010 :377, 
točka 40), v okviru take odločbe ne more biti dolžna dokončno presoditi, ali sporazum, sklep ali 
usklajeno ravnanje izpolnjuje pogoje iz člena 101(3) PDEU. 
58 Poleg tega, kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo v točki 62 izpodbijane sodbe, uporaba 
člena 101(3) PDEU zajema ugotovitev prokonkurenčnih učinkov, ki jih ima sporazum, ki krši 
člen 101(1) PDEU, in preverjanje, ali ti prokonkurenčni učinki prevladujejo nad protikonkurenčnimi 
učinki. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 12 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
59 Iz člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 pa je razvidno, da odločbe, ki jih Komisija sprejme na podlagi te 
določbe, temeljijo na predhodni oceni protikonkurenčnosti zadevnega ravnanja. Ker torej taka odločba 
ne vsebuje poglobljene in celovite ocene vseh protikonkurenčnih učinkov tega ravnanja, Komisija torej 
ne bi mogla primerjati teh učinkov in prokonkurenčnih učinkov, ki se pred njo zatrjujejo, tudi če bi bili 
dokazani. 
60 Iz tega sledi, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je v točki 62 izpodbijane sodbe 
presodilo, da vprašanje, ali ravnanje, ki je pri Komisiji vzbudilo pomisleke glede konkurence, izpolnjuje 
pogoje za uporabo člena 101(3) PDEU, ni povezano s samo naravo odločbe, sprejete na podlagi člena 9 
Uredbe št. 1/2003 . 
61 V zvezi z okoliščino, da se je Komisija v točkah od 50 do 52 obrazložitve spornega sklepa predhodno 
izrekla o vprašanju uporabe člena 101(3) PDEU za obravnavani primer, je treba navesti, da so bile te 
točke obrazložitve del podajanja predhodne ocene, ki jo je Komisija opravila v zvezi z upoštevnimi 
klavzulami, in niso vsebovale nobene dokončne presoje o tem vprašanju, ampak so bile namenjene 
zgolj temu, da se navede, da je Komisija v okviru te ocene upoštevala trditve, ki jih je družba 
Paramount v zvezi z navedenim vprašanjem že podala pred obvestilom o ugotovitvah o možnih 
kršitvah. 
62 V teh okoliščinah je treba prvi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen. 
b) Drugi del 
1) Trditve strank 
63 Družba Groupe Canal + ob podpori EFADs, UPC in Francoske republike trdi, da Splošno sodišče 
s tem, da je v točkah 57 in 69 izpodbijane sodbe menilo, da je morebitno zmanjšanje prihodkov 
družbe Groupe Canal + od strank v Franciji mogoče izravnati s tem, da se lahko družba Groupe Canal 
+ odslej obrne na stranke v celotnem EGP, in ne le v Franciji, ni upoštevalo posebnosti specifičnosti 
filmskega sektorja in ni preučilo vseh dejstev, ki so mu bila predočena. Splošno sodišče naj namreč 
očitno ne bi upoštevalo študije, naslovljene „The impact of cross-border to audiovisual content on EU 
consumers“, ki sta jo maja 2016 pripravili pisarni Oxera in O & O in ki jo je predložila družba Groupe 
Canal + ter iz katere naj bi izhajalo, da so ozemeljske izključne pravice potrebne za financiranje 
evropske filmske produkcije zaradi različnih kulturnih posebnosti v Uniji, da se vrednost evropskih 
filmov razlikuje po državah članicah oziroma po jezikovnih območjih ter da se evropska filmska 
produkcija in torej kulturna raznolikost na evropski ravni financira predvsem s strani izdajateljev 
televizijskih programov na podlagi sistema absolutne ozemeljske zaščite. Zmanjšanja prihodkov naj ne 
bi bilo mogoče izravnati, ker družba Groupe Canal + ne more več poudarjati ekskluzivnosti pri 
distribuciji nekaterih vsebin in ker naj bi se potrošniki v Franciji v glavnem odločili, da bodo sklenili 
naročniško razmerje z operaterji, ki razširjajo privlačne vsebine, najpogosteje v angleščini. Stroški 
večozemeljske licence naj bi bili veliko višji od stroškov nacionalne licence, zaradi česar naj bi bila ta 
prva licenca za distributerje nedostopna. Strošek pridobitve novih naročnikov zunaj tradicionalnega 
ozemlja distributerja naj bi povzročil drastično zmanjšanje njegovega manevrskega prostora glede 
produkcije. V vsakem primeru naj ji geografske omejitve, ki so del licenc, ki jih je sklenila skupina 
Groupe Canal +, ne bi omogočale, da se svobodno obrne na stranke v celotni Uniji. 
64 Komisija in BEUC izpodbijata utemeljenost te trditve. 
2) Presoja Sodišča 
65 Najprej je treba poudariti, da je treba trditve v okviru drugega dela tretjega pritožbenega razloga v delu, 
v katerem se z njimi grajajo ugotovitve iz točke 69 izpodbijane sodbe, zavrniti kot brezpredmetne. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 13 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
66 Iz uporabe izraza „vsekakor“ vtočki 67 izpodbijane sodbe in uporabe dikcije „tudi če bi bilo treba šteti, 
da je bila Komisija dolžna preučiti možnost uporabe člena 101(3) PDEU“ vtočki 72 te sodbe namreč 
izhaja, da je Splošno sodišče presojo v točkah od 67 do 72 navedene sodbe opravilo podredno, čebi 
bilo treba šteti, da je bila Komisija dolžna preučiti možnost uporabe člena 101(3) PDEU. 
67 Ker pa je Splošno sodišče, kot je razvidno iz preučitve prvega dela tretjega pritožbenega razloga, 
pravilno presodilo, da Komisiji v okviru postopka, v katerem je bil sprejet sporni sklep, ni bilo treba 
presoditi, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 101(3) PDEU, očitki zoper točko 69 izpodbijane sodbe, tudi 
če bi bili utemeljeni, nikakor ne morejo povzročiti razveljavitve izpodbijane sodbe. 
68 V delu, v katerem se trditve, podane v okviru drugega dela tretjega pritožbenega razloga, nanašajo na 
preudarke iz točke 57 izpodbijane sodbe, je treba opozoriti, da je v skladu s členom 256 PDEU in 
členom 58 Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Zato je samo 
Splošno sodišče pristojno, prvič, za ugotavljanje dejanskega stanja in, drugič, za presojo tega dejanskega 
stanja. Le če vsebinska nepravilnost ugotovitve navedenih dejstev s strani Splošnega sodišča izhaja iz 
listin v spisu, ki so mu bile predložene, ali če bi bili dokazi, uporabljeni v podporo istim dejstvom, 
izkrivljeni, sta ta ugotovitev in presoja teh dokazov pravni vprašanji, ki sta predmet nadzora Sodišča 
v okviru pritožbe (sklep z dne 19. decembra 2019 , OPS Újpest/Komisija, C-741/18 P, neobjavljen, 
EU:C:2019 :1104 , točka 19 in navedena sodna praksa). 
69 Te trditve družbe Groupe Canal + pa se omejujejo na izpodbijanje presoje dejstev, ki jo je opravilo 
Splošno sodišče in v skladu s katero je morebitno zmanjšanje prihodkov družbe Groupe Canal + od 
strank v Franciji mogoče izravnati s tem, da se lahko družba Groupe Canal + zaradi izvajanja zavez, ki 
so na podlagi spornega sklepa postale zavezujoče, odslej obrne na stranke v celotnem EGP, in ne le 
v Franciji, ne da bi se pri tem zatrjevalo izkrivljanje obsega teh zavez. 
70 Zato so navedene trditve družbe Groupe Canal + nedopustne. 
71 Glede na prej navedene preudarke je treba drugi del tretjega pritožbenega razloga zavrniti kot delno 
brezpredmeten in zavreči kot delno nedopusten. 
72 Iz tega sledi, da je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti. 
3. Drugi pritožbeni razlog 
a) Trditve strank 
73 Družba Groupe Canal + navaja, da je Splošno sodišče za ugotovitev v točki 72 izpodbijane sodbe, da 
predhodna ocena Komisije, da pogoji iz člena 101(3) PDEU niso bili izpolnjeni, ni napačna, v točki 67 
te sodbe ugotovilo, da so upoštevne klavzule nalagale omejitve, ki presegajo to, kar je potrebno za 
produkcijo in distribucijo avdiovizualnih del, ki zahteva varstvo pravic intelektualne lastnine, 
vtočki 70 navedene sodbe pa, da te klavzule odpravljajo vsakršno konkurenco v zvezi z ameriškimi 
filmi. Stranke pa naj v okviru postopka pred Splošnim sodiščem ne bi razpravljale o nobeni od teh 
ugotovitev. Splošno sodišče naj bi torej kršilo načelo kontradiktornosti. 
74 Komisija izpodbija utemeljenost argumentacije družbe Groupe Canal +. Komisija in BEUC menita, da 
je drugi pritožbeni razlog v vsakem primeru brezpredmeten, ker se nanaša na podredne razloge 
izpodbijane sodbe. BEUC primarno meni, da ta pritožbeni razlog ni dopusten, ker je očitno 
nenatančen. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 14 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
b) Presoja Sodišča 
75 Drugi pritožbeni razlog se nanašanatočke 67, 70 in 72 izpodbijane sodbe, ki zadevajo vprašanje 
uporabe člena 101(3) PDEU v obravnavanem primeru. 
76 V zvezi s tem je treba, ne da bi bilo treba preučiti, ali je treba, kot trdi BEUC, ta pritožbeni razlog 
razglasiti za nedopusten, iz razlogov, navedenih v točkah 66 in 67 te sodbe, šteti, da je navedeni 
pritožbeni razlog brezpredmeten. 
77 Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti. 
4. Četrti pritožbeni razlog 
78 Četrti pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov, od katerih se prvi nanašanakršitev načela 
sorazmernosti in spoštovanja pravic tretjih oseb, ki naj bi jo storilo Splošno sodišče s tem, da je 
menilo, da Komisija ni bila dolžna drugega za drugim analizirati zadevne nacionalne trge, drugi pa na 
kršitev točke 128 Dobrih praks in pogodbenih pravic tretjih oseb, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo 
s tem, da je menilo, da sporni sklep ne vpliva na možnost družbe Groupe Canal +, da se obrne na 
nacionalno sodišče, da bi to zagotovilo spoštovanje njenih pogodbenih pravic. 
a) Prvi del 
1) Trditve strank 
79 Družba Groupe Canal + ob podpori UPC in Francoske republike v bistvu meni, da je Komisija 
s sprejetjem zavez družbe Paramount, ki se nanašajo na vse pogodbe, sklenjene z izdajatelji 
televizijskih programov v EGP, medtem ko so se predhodna ocena Komisije in pomisleki glede 
konkurence, ki jih je izrazila, nanašali le na izključne pravice, podeljene družbi Sky za ozemlje 
Združenega kraljestva in Irske, razlogovala „na podlagi ekstrapolacije“ in prekršila obveznost, da preuči 
druge nacionalne trge, zaradi česar ni upoštevala posebnosti drugih trgov, zlasti francoskega trga, 
katerega posebnost naj bi bila, da financiranje produkcije avdiovizualnih del zagotavljajo radiodifuzne 
hiše, med drugim družba Groupe Canal +. Ker je Splošno sodišče v točki 118 izpodbijane sodbe 
potrdilo pristop Komisije, naj bi v nasprotju s sodbo z dne 29. junija 2010 , Komisija/Alrosa 
(C-441/07 P, EU:C:2010 :377, točka 41), kršilo načelo sorazmernosti in pravice tretjih oseb. 
80 Komisija ob podpori BEUC izpodbija utemeljenost te argumentacije. 
2) Presoja Sodišča 
81 V obravnavani zadevi je dokazano, da se je predhodna ocena Komisije nanašala le na nekatere klavzule 
iz licenčnih sporazumov, ki jih je družba Paramount sklenila z družbo Sky in s katerimi je družba 
Paramount družbi Sky podelila izključne licence za ozemlje Združenega kraljestva in Irske. Iz točke 3 
izpodbijane sodbe je namreč razvidno, da je Komisija preiskavo osredotočila na dve povezani klavzuli 
teh sporazumov. Cilj prve klavzule je bil družbi Sky prepovedati ali omejiti njeno možnost, da ugodi 
zahtevam potrošnikov iz EGP, vendar zunaj Združenega kraljestva in Irske, za samoiniciativni nakup 
storitev plačljive televizije. Z drugo klavzulo se je družbi Paramount v okviru sporazumov, ki jih je 
sklenila z radiodifuznimi hišami s sedežem v EGP, vendar zunaj Združenega kraljestva, naložilo, da 
zadnjenavedenim prepove ali omeji možnost, da ugodijo zahtevam potrošnikov iz Združenega 
kraljestva ali Irske za samoiniciativen nakup storitev plačljive televizije. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 15 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
82 Poleg tega je zlasti iz točk od 8 do 10 izpodbijane sodbe razvidno, da so se zaveze družbe Paramount, 
ki so s spornim sklepom postale zavezujoče, nanašale tudi na podobne klavzule v licenčnih sporazumih, 
ki jih je družba Paramount sklenila ali bi jih lahko sklenila z drugimi radiodifuznimi hišami s sedežem 
v EGP. 
83 Splošno sodiščeje vtočkah 40 in 41 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so se pomisleki Komisije v zvezi 
z upoštevnimi klavzulami nanašali na dejstvo, da so te klavzule pripeljale do absolutne ozemeljske 
ekskluzivnosti, s čimer se je ponovno vzpostavila razmejitev nacionalnih trgov in so bile v nasprotju 
s ciljem Pogodbe, in sicer vzpostavitvijo enotnega trga. 
84 Kot je Splošno sodišče pravilno opozorilo v točki 46 izpodbijane sodbe, lahko v skladu s sodno prakso 
Sodišča sporazum, ki vodi do ponovne vzpostavitve razmejitve nacionalnih trgov, onemogoči 
uresničitev cilja Pogodbe, in sicer dosego integracije teh trgov z vzpostavitvijo enotnega trga. Zato je 
mogoče pogodbe, katerih namen je razmejiti trge po nacionalnih mejah ali otežiti interpenetracijo 
nacionalnih trgov, ob upoštevanju ciljev, ki se želijo z njimi doseči, ter gospodarskega in pravnega 
okvirja, v katerega se umeščajo, šteti za sporazume, katerih cilj je omejevanje konkurence v smislu 
člena 101(1) PDEU. 
85 Taki sporazumi namreč lahko ogrozijo dobro delovanje enotnega trga, s čimer so v nasprotju z enim 
od glavnih ciljev Unije, neodvisno od položaja na nacionalnih trgih. 
86 Zato je Splošno sodišče vtočki 118 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da bi upoštevne klavzule, ker 
je njihov cilj razmejiti nacionalne trge iz celotnega EGP, ne da bi njihov gospodarski in pravni okvir 
omogočal ugotovitev, da ne morejo škoditi konkurenci, lahko v okviru uporabe člena 9 Uredbe 
št. 1/2003 pri Komisiji utemeljeno vzbudile pomisleke glede konkurence, ki se nanašajo na to celotno 
geografsko območje, čeprav Komisija ne bi drugega za drugim analizirala zadevnih nacionalnih trgov. 
87 Zato je treba prvi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen. 
b) Drugi del 
1) Trditve strank 
88 Družba Groupe Canal + trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 104 izpodbijane sodbe menilo, 
da sporni sklep ne pomeni posega v njeno pogodbeno svobodo, ker bi lahko družba Groupe Canal + 
zadevo predložila nacionalnemu sodišču, da bi to ugotovilo skladnost upoštevnih klavzul 
s členom 101(1) PDEU in glede družbe Paramount izpeljalo posledice, ki jih določa nacionalno pravo, 
kršilo načelo, ki naj bi izhajalo iz člena 9 Uredbe št. 1/2003 , točke 128 Dobrih praks in opombe 76 teh 
dobrih praks, v skladu s katerim predmet ali učinek odločbe, sprejete na podlagi tega člena 9, ne sme 
biti, da zaveze postanejo obvezne za gospodarske subjekte, ki jih niso ponudili in ki nanje niso pristali. 
89 Poleg tega naj bi Splošno sodišče s tem, da je v točki 103 izpodbijane sodbe navedlo, da bi morala 
Komisija, če bi nacionalno sodišče družbi Paramount naložilo, da krši svoje zaveze, ponovno začeti 
preiskavo, izrecno priznalo, da je izvajanje teh zavez odvisno od volje družbe Groupe Canal +, ne da 
bi iz te ugotovitve izpeljalo vse pravne posledice. 
90 Družba Groupe Canal + ob podpori Francoske republike v bistvu trdi, da naj bi Splošno sodišče s tem, 
daje v točki 100 izpodbijane sodbe presodilo, da bi lahko sporni sklep kvečjemu vplival na presojo 
nacionalnega sodišča le, kolikor vsebuje predhodno oceno, grobo kršilo pravice tretjih oseb, konkretno 
pravice družbe Groupe Canal +. Ta sklep naj bi družbi Groupe Canal + namreč odvzel pogodbeno 
svobodo, ker dejansko ne bi mogla doseči, da bi nacionalno sodišče nasprotovalo Komisiji in priznalo 
veljavnost upoštevnih klavzul. V zvezi s tem naj bi iz sodbe z dne 23. novembra 2017 , Gasorba in drugi 
(C-547/16, EU:C:2017 :891, točki 28 in 29) izhajalo, da nacionalna sodišča ne smejo prezreti odločb, 
ECLI:EU:C:2020 :1007 16 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
sprejetih na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 , in morajo upoštevati predhodno oceno Komisije ter 
jo obravnavati kot indic ali celo prima facie dokaz o protikonkurenčnosti zadevnega sporazuma. 
Svoboda teh sodišč naj bi bila ohranjena le, če se odločijo za nadaljevanje svojih pripravljalnih ukrepov 
v zvezi s skladnostjo zadevnih sporazumov s pravom konkurence. 
91 Francoska republika dodaja, da naj bi bil vpliv odločbe, sprejete na podlagi člena 9(1) Uredbe 
št. 1/2003 , na presojo nacionalnega sodišča okrepljen z nizom zavez, dogovorjenih z drugimi podjetji 
zadevnega sektorja, tako da bi zaporedne zaveze lahko pomenile normo, od katere bi nacionalno 
sodiščetežko odstopalo. Poleg tega bi lahko okoliščina, da bo morala Komisija – v primeru, da bi 
nacionalno sodišče menilo, da zadevni sporazum ne krši člena 101(1) PDEU – nujno ponovno začeti 
preiskavo na podlagi člena 9(2)(b) Uredbe št. 1/2003 , nacionalno sodišče odvrnila od nasprotovanja 
predhodni oceni Komisije. 
92 Komisija ob podpori BEUC v bistvu meni, da je Splošno sodišče v točkah od 83 do 108 izpodbijane 
sodbe pravilno ugotovilo, da izvajanje zavez družbe Paramount ni odvisno od volje tretjih oseb, 
vključno z družbo Groupe Canal +. Dejansko naj bi družba Paramount s tem, ko je predlagala te 
zaveze, uresničevala svojo pogodbeno svobodo, da več ne sklepa nekaterih pogodbenih klavzul 
oziroma da z njimi ni zavezana, in ta odločitev naj ne bi bila odvisna od volje tretjih oseb. Poleg tega 
naj to, da je Komisija te zaveze sprejela, družbi Groupe Canal + ne bi odvzelo možnosti, da pri 
nacionalnem sodišču vložitožbo za varstvo svojih pravic v okviru pogodbenih razmerij z družbo 
Paramount. Če bi nacionalno sodišče menilo, da upoštevne klavzule ne kršijo člena 101(1) PDEU ali 
da izpolnjujejo pogoje iz odstavka 3 istega člena, bi moralo preučiti, ali lahko zaradi rezultata postopka 
pred tem sodiščem družba Paramount krši zaveze, ki so na podlagi izpodbijanega sklepa postale 
zavezujoče. Da bi se preprečilo, da bi rezultat tega postopka lahko družbo Paramount privedel do tega, 
da bi kršila te zaveze, bi lahko nacionalno sodišče zavrnilo odreditev izvršitve upoštevnih klavzul in 
hkrati v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi odredilo družbi Paramount nadomestno izpolnitev, 
in sicer plačilo odškodnine. Splošno sodišče naj bi tako rešitev predvidelo v točki 103 izpodbijane 
sodbe. 
93 Poleg tega naj bi Splošno sodišče v točki 102 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da bi družba 
Groupe Canal + lahko od nacionalnega sodišča zahtevala, da nasprotuje Komisiji in da prizna 
veljavnost upoštevnih klavzul. Iz točke 29 sodbe z dne 23. novembra 2017 , Gasorba in drugi 
(C-547/16, EU:C:2017 :891), naj bi izhajalo, da mora nacionalno sodišče upoštevati le predhodno oceno 
Komisije, ki je predstavljena v spornem sklepu, in jo obravnavati kot indic ali celo prima facie dokaz 
o protikonkurenčnosti upoštevnih klavzul. 
2) Presoja Sodišča 
94 Splošno sodišče je v okviru preučitve drugega dela tretjega tožbenega razloga, ki se je nanašal na 
kršitev – v nasprotju z načelom sorazmernosti – pogodbenih pravic tretjih oseb, kot je družba Groupe 
Canal +, v točkah 89 in 90 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da je odločba, sprejeta na podlagi člena 9 
Uredbe št. 1/2003 , zavezujoča le za podjetja, ki so ponudila „zavezo“ v smislu te določbe, in njen 
predmet ali učinek ne sme biti, da take zaveze postanejo obvezne za gospodarske subjekte, ki jih niso 
ponudili in ki nanje niso pristali. 
95 Splošno sodiščeje vtočkah 91 in 92 izpodbijane sodbe med drugim menilo, da če zaveza pomeni, da se 
pogodbena klavzula, ki podeljuje pravice tretji osebi, ne uporablja, bi to, da se Komisiji prizna 
pristojnost, da to zavezo določi kot zavezujočo za tretjo osebo, ki je, tako kot družba Groupe Canal +, 
ni ponudila niti ni bila predmet postopka, ki ga je sprožila Komisija, pomenilo poseg v pogodbeno 
svobodo zadevnega gospodarskega subjekta, ki presega določbe člena 9 Uredbe št. 1/2003 . 
ECLI:EU:C:2020 :1007 17 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
96 Splošno sodišče je potem preučilo, ali je ob upoštevanju besedila spornega sklepa in pravnega okvira, 
v katerem je bil ta sprejet, predmet ali učinek tega sklepa ta, da se zaveza, ki jo je ponudila družba 
Paramount v nasprotju s členom 9 Uredbe št. 1/2003 , izenači z zavezo, ki bi jo ponudila družba 
Groupe Canal +. V zvezi s tem je v točki 94 izpodbijane sodbe ugotovilo, prvič, da iz tega sklepa ne 
izhaja, da bi nalagal kakršno koli obveznost sopogodbenikom družbe Paramount, kot je družba 
Groupe Canal +. 
97 Drugič, Splošno sodiščeje v točki 95 izpodbijane sodbe na eni strani menilo, da to, da se družba 
Paramount na splošno zaveže, da ne bo sprožila postopka pred sodiščem, da bi dosegla spoštovanje 
obveznosti izdajateljev televizijskih programov, da ne izvajajo pasivne prodaje zunaj njihovega 
izključnega ozemlja, kot je določena v točki 2.2(a) priloge k spornemu sklepu, samodejno pomeni, da 
družba Paramount ne izpolnjuje svoje obveznosti prepovedi take prodaje, kot je določena v točki 2.2 
(a) te priloge, po drugi strani pa, da ta zaveza samodejno pomeni poseg v pogodbene pravice, ki jih 
imajo izdajatelji televizijskih programov, sopogodbeniki družbe Paramount, v razmerju do te družbe in 
ki vsakem u od njih zagotavlja absolutno ozemeljsko ekskluzivnost glede predmeta danega licenčnega 
sporazuma o vsebinah plačljive televizije. 
98 Splošno sodiščeje vtočki 96 izpodbijane sodbe menilo, da se v takih okoliščinah postavlja vprašanje, ali 
ta rezultat nastane zaradi samega spornega sklepa, pri čemer bi šlo v tem primeru za nepopravljiv 
učinek na tretjo osebo, ki ni niti ponudila zaveze, ki je postala zavezujoča, niti ni nanjo pristala, 
oziroma ali je izjava družbe Paramount, da upoštevnih klavzul ne bo več spoštovala, v bistvu akt, ki ga 
zadnjenavedena sprejme na lastno tveganje in nikakor ne posega v možnost njenih sopogodbenikov, da 
sprožijo postopek pri nacionalnem sodišču, da bi dosegli spoštovanje teh klavzul. 
99 Poleg tega je Splošno sodišče v točkah 100 in 102 izpodbijane sodbe med drugim menilo, da lahko 
nacionalno sodišče v okviru tožbe podjetja, s katero želi doseči spoštovanje svojih pogodbenih pravic, 
v katere posegajo zaveze, ki jih je Komisija določila kot zavezujoče na podlagi odločbe, ki temelji na 
členu 9(1) Uredbe št. 1/2003 , privede do rezultata, ki je delno ali popolnoma drugačen od predhodne 
ocene Komisije z vidika prava konkurence, ki je v tej odločbi, in zavzame stališče, da klavzule, ki so 
predmet zavez, ne kršijo člena 101(1) PDEU. 
100 Poleg tega je Splošno sodišče vtočki 103 izpodbijane sodbe v bistvu menilo, da so nacionalna sodišča 
pristojna za sprejetje odločbe, ki bil lahko družbo Paramount privedla do tega, da prekrši zaveze, ki so 
na podlagi spornega sklepa postale zavezujoče. 
101 Splošno sodiščeje v točki 104 te sodbe iz teh preudarkov sklepalo, da sporni sklep ne posega 
v možnost družbe Groupe Canal +, da se obrne na nacionalno sodišče, da bi to ugotovilo skladnost 
upoštevnih klavzul s členom 101(1) PDEU in v zvezi z družbo Paramount izpeljalo posledice, ki jih 
določa nacionalno pravo. 
102 Vtočki 106 navedene sodbe je ugotovilo, da je Komisija s sprejetjem spornega sklepa ravnala v mejah 
pooblastil, ki jih ima na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 , in je obvarovala njegov namen, ki temelji na 
razlogih ekono mičnosti postopka in učinkovitosti, ne da bi s tem posegla v pogodbene ali procesne 
pravice družbe Groupe Canal + na način, ki bi presegal to, kar je za doseganje tega cilja potrebno. 
103 Družba Groupe Canal + Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je kršilo načelo sorazmernosti s tem, da 
je minimaliziralo pomen učinkov zadevnih zavez, ki jih je družba Paramount sprejela in so s spornim 
sklepom postale zavezujoče, na pogodbene pravice družbe Groupe Canal +, pri čemer trdi, da se je 
Splošno sodišče oprlo na napačno premiso glede učinkovitosti, ki bi jo v tem kontekstu imela tožba, ki 
se opira na take pravice in je vložena pri nacionalnem sodišču. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 18 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
104 V zvezi s tem je treba opozoriti, da načelo sorazmernosti v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da 
so akti institucij Unije primerni za uresničitev legitimnih ciljev zadevne ureditve in ne presegajo 
okvirov, ki so potrebni za doseganje teh ciljev (sodba z dne 11. decembra 2018 , Weiss in drugi, 
C-493/17, EU:C:2018 :1000 , točka 72 in navedena sodna praksa). 
105 Komisija pri izvajanju načela sorazmernosti v okviru člena 9 Uredbe št. 1/2003 zgolj preveri, ali 
zadevne zaveze odpravljajo pomisleke, o katerih je obvestila zadevna podjetja, in ali so ta podjetja 
ponudila manj omejevalne zaveze, ki prav tako ustrezno odpravljajo te pomisleke. Vendar mora 
Komisija pri tem preverjanju upoštevati interese tretjih oseb (sodba z dne 29. junija 2010 , 
Komisija/Alrosa, C-441/07 P, EU:C:2010 :377, točka 41). 
106 Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 123 sklepnih predlogov, kadar Komisija zavez ne preveri 
z vidika njihove ustreznosti za odpravo pomislekov glede konkurence, ampak z vidika njihovega vpliva 
na interese tretjih oseb, načelo sorazmernosti zahteva, da se pravicam, katerih imetniki so te tretje 
osebe, ne odvzame pomena. 
107 V teh okoliščinah je Splošno sodišče vtočkah 91 in 92 izpodbijane sodbe pravilno v bistvu presodilo, 
da to, da je Komisija zavezo gospodarskega subjekta, da ne bo uporabil nekaterih pogodbenih klavzul 
v razmerju do svojega sopogodbenika, kot je družba Groupe Canal +, ki te zaveze ni ponudila in ni 
bila predmet postopka v zvezi z njo, določila kot zavezujočo in ob tem, da v skladu s točko 128 
Dobrih praks ni bil predložen noben dokaz o njenem pristanku na zavezo, pomeni poseg v pogodbeno 
svobodo sopogodbenika, ki presega določbe člena 9 Uredbe št. 1/2003 . Potem ko je Splošno sodišče 
vtočki 94 izpodbijane sodbe nadalje ugotovilo, da iz spornega sklepa, sprejetega na podlagi navedenega 
člena 9, ne izhaja, da bi bila družbi Groupe Canal + neposredno naložena kakršna koli obveznost, pa je 
vtočki 95 te sodbe prav tako pravilno poudarilo, da zaveze družbe Paramount, ki so s tem sklepom 
postale zavezujoče, samodejno pomenijo, da družba Paramount ne izpolnjuje nekaterih svojih 
pogodbenih obveznosti do družbe Groupe Canal + v okviru njunega licenčnega sporazuma, ki je začel 
veljati 1. januarja 2014 . 
108 Res je, kot je razvidno iz uvodne izjave 13 Uredbe št. 1/2003 , da odločbe, ki jih Komisija sprejme na 
podlagi člena 9 te uredbe, ne posegajo v možnost med drugim sodišč držav članic, da ugotovijo kršitev 
členov 101 in 102 PDEU ter odločijo o predmetni zadevi. Odločba o zavezah, ki jo Komisija v zvezi 
z določenimi sporazumi med podjetji sprejme na podlagi člena 9(1) te uredbe, tako nacionalnim 
sodiščem ne preprečuje, da preizkusijo skladnost navedenih sporazumov s pravili o konkurenci in 
glede na okoliščine primera ugotovijo, da so v skladu s členom 101(2) PDEU nični (sodba z dne 
23. novembra 2017 , Gasorba in drugi, C-547/16, EU:C:2017 :891, točka 30). 
109 Vendar prvi stavek člena 16(1) Uredbe št. 1/2003 določa, da nacionalna sodišča, kadar odločajo 
o sporazumih, sklepih ali usklajenih ravnanjih iz člena 101 ali 102 PDEU, ki so že predmet odločbe 
Komisije, ne morejo sprejeti odločitev, ki bi bile v nasprotju s sprejeto odločbo Komisije. 
110 Odločba nacionalnega sodišča, s katero bi bilo podjetju, ki je prevzelo zaveze, ki so postale zavezujoče 
na podlagi odločbe, sprejete na podlagi člena 9(1) Uredbe št. 1/2003 , naloženo, da krši te zaveze, pa bi 
bila očitno v nasprotju s to odločbo. 
111 Iz tega sledi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 103 izpodbijane sodbe v bistvu presodilo, da bi 
lahko nacionalna sodišča, ki odločajo o tožbi zaradi zagotovitve spoštovanja pogodbenih pravic družbe 
Groupe Canal +, družbi Paramount eventualno naložila, naj krši svoje zaveze, ki so s spornim sklepom 
postale zavezujoče, kršilo prvi stavek člena 16(1) Uredbe št. 1/2003 . 
112 Poleg tega v skladu s sodno prakso Sodišča (sodba z dne 14. decembra 2000 , Masterfoods in HB, 
C-344/98, EU:C:2000 :689, točka 51 in navedena sodna praksa), ki je zdaj kodificirana v drugem stavku 
člena 16(1) Uredbe št. 1/2003 , dosledna uporaba pravil o konkurenci in splošno načelo pravne varnosti 
ECLI:EU:C:2020 :1007 19 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
zahtevata, da se nacionalna sodišča, kadar odločajo o sporazumih ali ravnanjih, ki so lahko še vedno 
predmet odločbe Komisije, izogibajo odločitvam, ki bi nasprotovale odločbi, ki jo namerava sprejeti 
Komisija na podlagi člena 101(1) in člena 102 PDEU ter člena 101(3) PDEU. 
113 Ker pa so odločbe, ki temeljijo na členu 9(1) Uredbe št. 1/2003 , sprejete, kot je razvidno iz besedila te 
določbe, „kadar namerava Komisija sprejeti odločbo, ki zahteva odpravo kršitve,“, iz sodne prakse, 
navedene v prejšnji točki te sodbe, izhaja, da če gre za odločbo, ki temelji na navedeni določbi, 
nacionalna sodišča glede zadevnih ravnanj ne smejo sprejeti „negativnih“ odločb, in sicer o ugotovitvi 
neobstoja kršitve členov 101 in 102 PDEU, v položajih, v katerih lahko Komisija ponovno začne 
postopek na podlagi člena 9(2) in glede na okoliščine primera sprejme odločbo, s katero se formalno 
ugotovi kršitev. 
114 Zato je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo tudi s tem, da je v točkah 100, 102 in 104 izpodbijane 
sodbe v bistvu menilo, da bi lahko nacionalno sodišče glede na okoliščine primera ugotovilo, da 
klavzule, kot so upoštevne klavzule, ne kršijo člena 101(1) PDEU, in ugodilo tožbi, ki bi jo podjetje 
vložilo zaradi zagotovitve spoštovanja svojih pogodbenih pravic, v katere posegajo zaveze, ki jih je 
Komisija določila kot zavezujoče, ali zaradi pridobitve odškodnine. 
115 Iz tega sledi, da posredovanje nacionalnega sodišča ne more ustrezno in učinkovito nadomestiti 
neobstoja preverjanja sorazmernosti ukrepa z vidika varstva pogodbenih pravic tretjih oseb v fazi 
sprejetja odločbe na podlagi člena 9 Uredbe št. 1/2003 . 
116 V teh okoliščinah je treba šteti, da je Splošno sodišče vtočkah od 96 do 106 izpodbijane sodbe napačno 
v bistvu menilo, da možnost sopogodbenikov družbe Paramount, med drugim družbe Groupe Canal +, 
da se obrnejo na nacionalno sodišče, lahko odpravi učinke zavez družbe Paramount, ki so s spornim 
sklepom postale zavezujoče, na pogodbene pravice navedenih sopogodbenikov, ki so bili ugotovljeni 
vtočki 95 navedene sodbe. 
117 Res je, kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 101 izpodbijane sodbe, da je Sodišče v sodbi z dne 
29. junija 2010 , Komisija/Alrosa (C-441/07 P, EU:C:2010 :377, točka 49), v okviru postopka preiskave, 
ki se je nanašal na podjetji, ki sta sklenili sporazum, katerega začetek veljavnosti je bil pogojen s tem, 
da od Komisije pridobita negativni izvid ali izjemo, ugotovilo, da to, da je Komisija enostranske 
zaveze, ki jih je predlagalo podjetje, določila kot zavezujoče, ne pomeni, da druga podjetja ne morejo 
zaščititi svojih morebitnih pravic v okviru svojih odnosov s tem podjetjem. Vendar je treba glede na 
omejitve, ki vplivajo na pristojnosti nacionalnih sodišč, navedene v točkah 109, 110, 112 in 113 te 
sodbe, ugotoviti, da pogodbene pravice tretje osebe, kot je družba Groupe Canal +, ne morejo biti 
ustrezno varovane v okviru tožbe, vložene pri takem sodišču, v okoliščinah, v katerih Komisija kot 
zavezujočo določi zavezo, da sopogodbenik tretje osebe ne izpolni nekaterih svojih obveznosti do te 
tretje osebe, ki jih je svobodno prevzel na podlagi nepogojnega sporazuma, ki je žezačel veljati, pri 
čemer ta tretja oseba ni bila predmet postopka, ki ga je začela Komisija. 
118 Iz tega sledi, da je treba drugi del četrtega pritožbenega sprejeti. 
119 Iz navedenega izhaja, da je bilo v izpodbijani sodbi pri presoji sorazmernosti spornega sklepa glede 
posega v interese tretjih oseb, ki jo je opravilo Splošno sodišče, napačno uporabljeno pravo. 
120 Glede na vse zgornje preudarke je treba izpodbijano sodbo razveljaviti. 
VI. Tožba pred Splošnim sodiščem 
121 V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče ob razveljavitvi 
odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 20 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
122 V tem primeru je tako. 
123 Družba Groupe Canal + z drugim delom tretjega tožbenega razloga v bistvu trdi, da je Komisija s tem, 
da je zaveze družbe Paramount s spornim sklepom določila kot zavezujoče, nesorazmerno posegla 
v pogodbene pravice tretjih oseb, kot je družba Groupe Canal +, in tako kršila načelo sorazmernosti. 
124 V zvezi s tem bi, kot je razvidno iz točke 107 te sodbe, kadar zaveza zajema to, da se ne uporablja 
pogodbena klavzula, ki daje pravice tretjim osebam, priznanje, da je Komisiji pristojna, da to klavzulo 
določi kot zavezujočo za tretjo osebo, ki je ni ponudila in ni bila predmet postopka, ki ga je začela 
Komisije, pomenilo poseg v pogodbeno svobodo zadevnega gospodarskega subjekta, ki presega določbe 
člena 9 Uredbe št 1/2003 . 
125 Čeprav je v obravnavani zadevi iz spisa razvidno, da sporni sklep izdajateljem televizijskih programov, 
ki so sopogodbeniki družbe Paramount, ne nalaga obveznosti, ostaja dejstvo, kot je Sodišče v bistvu 
ugotovilo v točki 107 te sodbe, da njene zaveze, ki so s spornim sklepom postale zavezujoče, 
samodejno posegajo v pogodbeno pravico, ki jo imajo ti izdajatelji televizijskih programov, med 
katerimi je tudi družba Groupe Canal +, v razmerju do družbe Paramount, in sicer, da ta 
zadnjenavedena družba vsakem u od njih zagotavlja absolutno ozemeljsko ekskluzivnost glede 
predmeta vsakega licenčnega sporazuma o vsebinah plačljive televizije. Na podlagi tega sklepa družba 
Paramount namreč ne sme izpolniti nekaterih obveznosti, katerih namen je zagotoviti to ekskluzivnost 
in ki izhajajo iz njenih pogodb z navedenimi izdajatelji televizijskih programov, zlasti tistih iz 
členov 3 in 12 njene licenčne pogodbe z družbo Groupe Canal +, ki je začela veljati 1. januarja 2014 . 
126 Kot pa je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 125 sklepnih predlogov, so take obveznosti 
lahko bistveni element ekono mskega ravnovesja, ki so ga ti izdajatelji televizijskih programov in 
družba Paramount določili pri izvrševanju svoje pogodbene svobode. 
127 V teh okoliščinah, kot je razvidno iz preučitve drugega dela četrtega pritožbenega razloga in, 
natančneje, iz točk od 108 do 117 te sodbe, možnost sopogodbenikov družbe Paramount, med 
katerimi je skupina Groupe Canal +, da se obrnejo na nacionalno sodišče, ne more ustrezno odpraviti 
teh učinkov spornega sklepa na pogodbene pravice navedenih sopogodbenikov. Iz tega sledi, da je 
Komisija s tem, da je zaveze družbe Paramount z navedenim sklepom določila kot zavezujoče, 
v nasprotju z zahtevo, navedeno v točki 106 te sodbe, odvzela bistvo pogodbenim pravicam tretjih 
oseb, med katerimi so tudi pravice družbe Groupe Canal +, v razmerju do družbe Paramount, in tako 
kršila načelo sorazmernosti. 
128 Zato je treba sprejeti drugi del tretjega tožbenega razloga in torej sporni sklep razglasiti za ničen, ne da 
bi bilo treba preučiti druge trditve in razloge, navedene na prvi stopnji. 
VII. Stroški 
129 Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika odloči o stroških, če je pritožba utemeljena in samo 
dokončno odloči v sporu. 
130 V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi njegovega člena 184(1) uporablja za 
pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. 
131 Družba Groupe Canal +, EFADs, UPC in družba C More Entertainment AB so predlagale, naj se 
Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov 
nosi stroške družbe Groupe Canal +, EFADs in UPC v okviru te pritožbe in postopka na prvi stopnji 
ter stroške družbe C More Entertainment AB v okviru postopka na prvi stopnji. 
132 Ker Francoska republika ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, nosi svoje stroške. 
ECLI:EU:C:2020 :1007 21 
SODBA Z DNE 9. 12. 2020 – ZADEVA C-132/19 P  
GROUPE CANAL +/KOMISIJA  
133 V skladu s členom 140(3) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) 
tega poslovnika, BEUC kot intervenientka pred Splošnim sodiščem nosi svoje stroške. 
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo: 
1. Sodba Splošnega sodišča E v ropske unije z dne 1 2. decembra 2 0 1 8 , Groupe Canal +/Komisija 
(T-8 7 3 / 1 6 , EU:T:2 0 1 8 :9 0 4), se raz veljavi. 
2. Sklep E v ropske komisije z dne 2 6. julija 2 0 1 6 v z vezi s postopkom na podlagi člena 1 0 1 
Pogodbe o delovanju E v ropske unije in člena 5 3 Sporazuma EGP (Zadeva AT.4 0 0 2 3 – 
Čezmejni dostop do plačljive televizije) se razglasi za ničen. 
3. E v ropska komisija poleg svojih stroškov nosi stroške družbe Groupe Canal + SA, European 
Film Agency Directors – E FADs in Union des producteurs de cinéma (UPC) v okviru te 
pritožbe in postopka na pr vi stopnji ter stroške družbe C More Entertainment AB v okviru 
postopka na pr vi stopnji. 
4. F rancoska republika nosi svoje stroške. 
5. E v ropska potrošniška organizacija (BEUC) nosi svoje stroške. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2020 :1007 22