ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
S členom 3 Direktive so urejene obveznosti javnih storitev, ki jih države članice lahko naložijo elektroenergetskim podjetjem, in varstvo odjemalcev. Odstavke 2, 3, 5 in 8 te določbe lahko povzamemo tako:

„2. Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe, zlasti člena 86, lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na varnost, skupaj z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, skupaj z učinkovito rabo energije in varstvom podnebja. Take obveznosti morajo biti jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive in morajo elektroenergetskim podjetjem v EU zagotavljati enak dostop do nacionalnih odjemalcev.

3. Države članice zagotovijo, da vsi gospodinjski odjemalci in, kjer po mnenju držav članice to ustreza, mala podjetja (namreč podjetja z manj kot 50 zaposlenimi in z letnim prometom ali letno bilančno vsoto, ki ne presega 10 milijonov EUR), uživajo univerzalne storitve, to je pravico do oskrbe na njihovem območju z električno energijo določene kakovosti po razumnih, lahko in jasno primerljivih ter preglednih cenah. […] Države članice naložijo distribucijskim podjetjem obveznost povezave njihovih odjemalcev na omrežje pod pogoji in po tarifah, ki so določene v skladu s postopkom, določenim v členu 23(2).

[…]

5. Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da zaščitijo končne odjemalce in poskrbijo zlasti za ustrezne nadzorne ukrepe za zaščito ranljivih odjemalcev, skupaj z ustreznimi ukrepi, ki pomagajo preprečiti njihov odklop. […] Zagotoviti morajo visoko raven varstva potrošnikov, zlasti glede preglednosti splošnih pogodbenih pogojev, splošnih informacij in mehanizmov za reševanje sporov. Države članice morajo upravičenim odjemalcem zagotoviti dejansko možnost zamenjave dobavitelja. Vsaj kar zadeva gospodinjske odjemalce, morajo ti ukrepi vključevati tudi ukrepe, navedene v Prilogi A.

[…]

8. Države članice se lahko odločijo, da ne bodo uporabile določb iz členov 6, 7, 20 in 22, če bi uporaba teh določb pravno in dejansko ovirala izpolnjevanje obveznosti, ki so naložene elektroenergetskim podjetjem v splošnem gospodarskem interesu, in če razvoj trgovanja ni prizadet do takšne mere, ki bi bila v nasprotju z interesi Skupnosti. Interesi Skupnosti vključujejo med drugim konkurenco za upravičene odjemalce skladno s to direktivo in členom 86 Pogodbe.“
86.

Sodišču zato predlagam, naj odgovori, kot je navedeno v nadaljevanju. Tretje vprašanje Vplivi spremembe infrastrukture letališča na okolje v smislu Direktive Sveta 85/337/EGS z dne 27. junija 1985 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje vključujejo s tem načrtovano povečanje dejavnosti letališča. Drugo vprašanje Spremembo infrastrukture obstoječega letališča z vzletno stezo z osnovno dolžino 2100 m ali več je treba šteti za gradnjo letališča v smislu Priloge I, točka 7, k Direktivi 85/337 in mora biti zato v skladu s členom 4(1) te direktive obvezno predmet presoje vplivov na okolje, če jo je glede na njene vplive na okolje mogoče enačiti z novogradnjo. Če spremembe infrastrukture obstoječega letališča z vzletno stezo z osnovno dolžino 2100 m ali več ni mogoče enačiti z novogradnjo, je treba v skladu s členom 4(2) Direktive 85/337 ter Prilogo I, točka 7, in Prilogo II, točka 12, k Direktivi 85/337 presoditi njene vplive na okolje, če bo, med drugim zaradi svoje narave, velikosti ali lokacije, verjetno pomembno vplivala na okolje. Prvo vprašanje Sporazum med državo in zasebnim podjetjem, ki je bil podpisan, da bi to podjetje začelo delati na območju letališča z vzletno stezo, daljšo od 2100 m, ki vsebuje natančen opis infrastrukturnih del, ki naj bi bila opravljena v zvezi z izgradnjo vzletne steze – ne da bi bila ta podaljšana –, in v zvezi z gradnjo nadzornega stolpa, da bi se omogočili leti širokotrupnih letal 24 ur na dan 365 dni v letu, ter ki predvideva tako nočne kot dnevne lete od takrat, ko to podjetje začne delati na letališču, — ni projekt v smislu Direktive 85/337, — ampak lahko kot prva stopnja večstopenjskega postopka izdaje soglasja zahteva presojo vplivov na okolje, če in kolikor omejuje pravico pristojnih nacionalnih organov do proste presoje v kasnejšem postopku izdaje soglasja, in — vsebovane delne projekte povezuje v skupni projekt, katerega vplive je treba skupno upoštevati v okviru izdaje delnih soglasij za izvedbo.
—

ugotovi, da Zvezna republika Nemčija ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi določb člena 8 v povezavi z določbami naslovov od III do VI Direktive Sveta z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev, ker so Landkreise Harburg, Rotenburg (Wümme), Soltau-Fallingbostel in Stade sklenila pogodbo o odstranjevanju odpadkov neposredno s službami za odvoz odpadkov mesta Hamburg in ker to naročilo storitev ni bilo predmet javnega razpisa na podlagi odprtega ali omejenega razpisnega postopka na ravni Skupnosti;
Ko so zgodovinska ozemlja sprejela te sporne predpise enake vsebine, so jih sosednje pokrajine La Rioja in Castilla y Léon ter UGT-RIOJA spet izpodbijali pred Tribunal Superior de Justicia del País Vasco. Zaradi sodbe Azori, ki jo je v vmesnem času izdalo Sodišče ( 12 ), je to nacionalno sodišče menilo, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nujen, in s sklepi z dne 20. septembra 2006 predložilo naslednje vprašanje za predhodno odločanje v zadevah C-428/06, C-429/06 in C-434/06:

„Ali je treba člen 87(1) Pogodbe razlagati tako, da so davčni ukrepi, ki jih je sprejel Juntas Generales del Territorio Histórico de Bizkaia, s katerimi so bili spremenjeni členi 29(1)(a), 37 in 39 predpisa o davku od dobička pravnih oseb, selektivni v smislu pojma državna pomoč po določilih navedenega predpisa in jih je zato treba na podlagi člena 88(3) ES priglasiti Komisiji, ker za ozemlje te avtonomne enote določajo davčno stopnjo, ki je nižja od splošne davčne stopnje, ki jo predvideva zakonodaja španske države, in uvajajo davčni odbitek, ki ne obstaja v državnem davčnem pravu?“
16.

Ugovor tožeče stranke zoper davčno odločbo Finanzamt in njena tožba pri Finanzgericht (finančno sodišče) sta bila neuspešna. Nato se je pritožila glede pravnih vprašanj zoper odločitev Finanzgericht pri Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče), ki meni, da je vsaj od sodbe Sodišča v zadevi Barbier ( 4 ) postalo dvomljivo, ali so nemške določbe ( 5 ), če razlikujejo glede na kraj, v katerem je premoženje ali del premoženja ob smrti zapustnika, skladne s prostim pretokom kapitala. Z odredbo z dne 11. aprila 2006 je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je s členom 73b(1) [ES] (zdaj člen 56(1) ES) združljivo, da se za namen davka na dediščino: a) premoženje (v tujini), sestavljeno iz kmetijskega zemljišča in gozdov, ki leži v drugi državi članici, ovrednoti glede na tržno vrednost (trenutna tržna vrednost), medtem ko za domače premoženje, sestavljeno iz kmetijskega zemljišča in gozdov, obstaja poseben postopek ovrednotenja, katerega rezultati povprečno znašajo le 10 % poštene tržne vrednosti, in b) vrednotenje pridobitve domačega premoženja, sestavljenega iz kmetijskega zemljišča in gozdov, izključi v višini posebnega neobdavčenega zneska in se preostala vrednost vrednoti le na 60 odstotkov, kadar to pri dediču dediščine, sestavljene iz domačega premoženja in tujega premoženja v obliki kmetijskega zemljišča in gozdov, pripelje do tega, da se zaradi tega, ker so kmetijsko zemljišče in gozdovi v tujini, pridobitev obdavči z višjim davkom na dediščino, kot bi bil, če bi se premoženje, sestavljeno iz kmetijskega zemljišča in gozdov, nahajalo v domači državi?“
73.

Ker sem do te ugotovitve prišel z upoštevanjem podatkov, ki jih je predložila tožena vlada, se ne bom zaustavljal pri vprašanju, ki sta ga stranki med pisnim postopkom na široko obravnavali, in sicer vprašanju glede pravilnosti primerjalne metode, ki jo je uporabila švedska vlada in katere vsebina je primerjava cene enega litra vina in enega litra piva. V zvezi s tem se bom omejil na ugotovitev, da metoda, ki jo je predlagala Komisija in katere vsebina je primerjava cen enega kozarca vina in enega vrčka piva z različno količino, ni najprimernejša in to predvsem ob upoštevanju načinov trgovanja s temi proizvodi. Ti proizvodi se namreč prodajajo predvsem na prodajnih mestih družbe Systembolaget, ( 41 ) v pogojih, ki vsekakor omogočajo najbolj neposredno primerjavo cen za liter teh pijač, upoštevajoč tudi nagnjenost povprečnega švedskega potrošnika, ki ga je v pisnih vlogah navajala tožena vlada, k nakupu vin, pakiranih v t.i. Bag in Box. ( 42 ) Vendar pa Komisija ni predložila dokazov, na podlagi katerih bi njen način primerjave, ob upoštevanju navad švedskega potrošnika in lastnosti trga, lahko šteli za bolj ustreznega od tistega, ki ga je predlagala tožena vlada.
64.

Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev predlagam Sodišču, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Tribunal Supremo, odgovori: Člen 81(1) ES je treba razlagati tako, da sporazum o izmenjavi informacij med finančnimi institucijami v zvezi s plačilno sposobnostjo in neplačili njihovih strank, ki ne omogoča identifikacije upnikov in ki določa nediskriminatorne pogoje za dostop subjektov na trgu posojil do zadevnega sistema in za njegovo uporabo, načeloma nima učinka omejevanja konkurence.
28.

V tej zadevi so pisna stališča predložile tožeča stranka v postopku v glavni stvari, nemška in slovaška vlada ter Komisija Evropskih skupnosti. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, nemška vlada in Komisija so na obravnavi 12. januarja 2006 ustno predstavile svoja stališča. Tožeča stranka in Komisija najprej izpodbijata ugotovitev predložitvenega sodišča, da naj H. Güzeli ne bi izpolnjeval pogojev iz člena 6 Sklepa št. 1/80 za podaljšanje dovoljenja za prebivanje. Podredno, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, slovaška vlada in Komisija menijo, da člen 10 Sklepa št. 1/80 lahko vzpostavi pravico do podaljšanja dovoljenja za prebivanje. Nasprotno pa nemška vlada meni, da taka pravica ne more izhajati iz člena 10 Sklepa št. 1/80.
10.

V zvezi s tem se v besedilu razlikuje med tremi primeri na podlagi dveh meril: izvora dolgovanih pokojnin in obstoja pravice do dajatev v državi stalnega prebivališča. V členu 27 Uredbe je opredeljeno pravilo, da upokojenec, ki je upravičen do pokojnine po zakonodaji več držav članic in do dajatev po zakonodaji države članice, v kateri stalno prebiva, prejema te dajatve od nosilca v kraju stalnega prebivališča in na stroške tega nosilca, „kot če bi bil upokojenec, katerega pokojnina je izplačljiva samo po zakonodaji slednje države članice“. Za podoben položaj, vendar kadar ni pravice do dajatev v državi stalnega prebivališča, je v členu 28 določeno, da kadar nastopi pravica do dajatev po zakonodaji države članice, pristojne za pokojnino, prejemniku pokojnine storitve zagotavlja nosilec v kraju stalnega prebivališča, „kot da bi bila oseba upokojenec po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebiva“, pokrivanje stroškov teh storitev pa je urejeno v skladu s konkretnimi merili iz člena 28(2). Nazadnje je v členu 28a z odstopanjem od člena 28 uvedeno posebno pravilo. Kadar pravica do dajatev obstaja v državi članici stalnega prebivališča upokojenca, čeprav mu ta država ne izplačuje pokojnine, je določeno, da se stroški dajatev, ki jih zagotavlja država članica stalnega prebivališča, prenesejo na državo članico, pristojno za izplačevanje pokojnin, ki je določena v skladu z merili iz člena 28(2).
10.

Predlog za „judicial review“ členov 17 in 18 finančnega zakona iz leta 2003 je najprej obravnavalo High Court of Justice (Anglija in Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) in nato zaradi pritožbe še Court of Appeal (Anglija in Wales) (Civil Division). Federation izpodbija člena 17 in 18 finančnega zakona iz leta 2003, ker naj ju pravo Skupnosti ne bi dopuščalo. Trdi, da členov ne dopuščata niti člen 21(3) niti člen 22(8) Šeste direktive. Court of Appeal je odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja: „1. Ali člen 21(3) Direktive Sveta 77/388/EGS, kot je bila spremenjena z Direktivo 2000/65/ES, dovoljuje, da države članice določijo, da je lahko vsaka oseba skupaj z drugo osebo, ki je dolžna plačati davek na podlagi člena 21(1) ali 21(2), solidarno odgovorna za plačilo davka zgolj ob upoštevanju splošnih načel prava Skupnosti, namreč da mora biti tak ukrep objektivno utemeljen, razumen, sorazmeren in v skladu z načelom pravne varnosti? 2. Ali člen 22(8) te direktive dovoljuje državam članicam, da določijo, da je lahko vsaka oseba odgovorna na ta način, ali da določijo, da se od ene osebe zahteva, naj zagotovi varščino za davčni dolg druge osebe, zgolj ob upoštevanju prej omenjenih splošnih načel? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, kakšne so omejitve, razen tistih, ki so naložene s prej omenjenimi splošnimi načeli, pooblastila, podeljenega s členom 21(3)? 4. Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, kakšne so omejitve, razen tistih, ki so naložene s prej omenjenimi splošnimi načeli, pooblastila, podeljenega s členom 22(8)? 5. Ali Direktiva, kot je bila spremenjena, državam članicam preprečuje, da določijo solidarno odgovornost davčnih zavezancev ali da zahtevajo od enega davčnega zavezanca, naj zagotovi varščino za davčni dolg drugega, z namenom, da preprečijo zlorabo sistema DDV in zaščitijo redno dolgovane prihodke iz tega sistema, če so ti ukrepi v skladu s prej omenjenimi splošnimi načeli?“
75.

Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov predlagam Sodišču, naj na vprašanja, ki jih je postavilo Hoge Raad, odgovori: 1. Določbe Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov ne nasprotujejo temu, da države članice uporabijo pravno ureditev, na podlagi katere pripišejo finančno odgovornost za izgubo davčnih znamk naročnikom in prejemnikom znamk ter v skladu s katero navedenim državam ni treba vrniti ali izravnati zneska trošarin, plačanih ob naročilu davčnih znamk v okoliščinah, kot so te, ki so obravnavane v tem primeru. Ta pravna ureditev je skladna tudi z načelom sorazmernosti. 2. V členu 27(5) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je predviden instrukcijski rok, ki ga je treba razlagati tako, da se posameznik ne more sklicevati na neveljavnost posebnega načina obračunavanja davka, ker je bil prekoračen rok, v katerem morajo države članice obvestiti Komisijo o tem načinu obračunavanja davka, če je Komisija dejansko imela možnost oceniti zadevni način obračunavanja davka in izraziti svoje mnenje o njem. 3. Člen 27(1) in (5) Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da je poseben način obračunavanja DDV na tobačne proizvode, kot je ta, ki je določen v členu 28 zakona o DDV, združljiv z zahtevami, predvidenimi v navedenem členu Šeste direktive, ter celostno ne presega tega, kar je nujno potrebno in sorazmerno za poenostavitev obračunavanja davka ter preprečevanje goljufij in davčnih utaj. 4. Neobstoj obveznosti za vračilo zneskov, plačanih za trošarinske znamke, ki ustrezajo zneskom dolgovanega DDV, je v okoliščinah, kot se obravnavajo v tem primeru, združljiv s Šesto direktivo in zlasti z njenim členom 27(1) in (5).
17.

Poleg tega so v uredbi določbe glede kapitala (člena 3 in 4), statuta (člen 5), sedeža in prenosa sedeža (člena 6 in 7), registracije in objav (členi od 11 do 13), članstva (členi od 14 do 16), načinov ustanovitve, med drugim z združitvijo in preoblikovanjem (členi 2 in od 19 do 35), strukture (členi od 36 do 63), izdaje vrednostnih papirjev (člen 64), delitve dobička (členi od 65 do 67), letnih računovodskih izkazov in konsolidiranih računovodskih izkazov (členi od 68 do 71) ter prenehanja, likvidacije, plačilne nesposobnosti in ustavitve plačil (členi od 72 do 76).
16.

Poglavje II Konvencije TIR, ki ureja izdajanje zvezkov TIR in odgovornost garantnih združenj, vsebuje med drugim te določbe: „Člen 8 1. Garantno združenje se zavezuje, da bo plačalo uvozne ali izvozne dajatve in davke, skupaj z vsemi zamudnimi obrestmi, v skladu s carinskimi zakoni in predpisi države, v kateri je bila ugotovljena nepravilnost pri prevozu TIR. To združenje je skupno in solidarno z osebami, ki morajo poravnati navedene zneske, odgovorno za plačilo teh zneskov. 2. Kadar zakoni in predpisi pogodbenice ne predvidevajo plačila uvoznih ali izvoznih dajatev in davkov, kakor je določeno v odstavku 1 tega člena, se garantno združenje zavezuje, da pod enakimi pogoji plača znesek v višini uvoznih ali izvoznih dajatev in davkov ter vse zamudne obresti. 3. Vsaka pogodbenica po zvezku TIR določi najvišji znesek, ki se lahko zahteva od garantnega združenja na podlagi določb odstavkov 1 in 2 tega člena. 4. Garantno združenje prevzame odgovornost do organov države, v kateri je carinski urad odhoda, takrat ko carinski urad sprejme zvezek TIR. V naslednjih državah, čez katere se blago prevaža po postopku TIR, se ta odgovornost začne, ko je blago uvoženo, ali pri prekinitvi prevoza TIR v skladu s členom 26(1) in (2), ko carinski urad, pri katerem se prevoz TIR nadaljuje, sprejme zvezek TIR. 5. Garantno združenje ne prevzame odgovornosti samo za blago, navedeno v zvezku TIR, temveč tudi za vsako blago, ki bi bilo morda spravljeno v označenem delu cestnega vozila ali označenem zabojniku, čeprav ni navedeno v zvezku TIR; odgovornost ne vključuje nobenega drugega blaga. 6. Za določitev dajatev in davkov iz odstavkov 1 in 2 tega člena se podatki o blagu, vpisani v zvezku TIR, štejejo za pravilne, če se ne dokaže nasprotno. 7. Kadar zneski iz odstavkov 1 in 2 tega člena zapadejo v plačilo, pristojni organi, če je to mogoče, zahtevajo plačilo od neposredno odgovorne osebe ali oseb, preden vložijo zahtevek zoper garantno združenje.“
97

V obravnavani zadevi pa ni sporno, prvič, da je bila s sklepom predsednika Sodišča z dne 15. oktobra 2019, Komisija/Belgija in Magnetrol International (C‑337/19 P, neobjavljen, EU:C:2019:909), družbama Anheuser‑Busch InBev in Ampar dovoljena intervencija pred Sodiščem v zadevi C‑337/19 P, in drugič, da je Sodišče s sodbo z dne 16. septembra 2021, Komisija/Belgija in Magnetrol International (C‑337/19 P, EU:C:2021:741), razveljavilo sodbo Splošnega sodišča z dne 14. februarja 2019, Belgija in Magnetrol International/Komisija (T‑131/16 in T‑263/16, EU:T:2019:91), ter zadevi T‑131/16 in T‑263/16 vrnilo Splošnemu sodišču v razsojanje, da odloči o nekaterih tožbenih razlogih, navedenih v navedenih zadevah.
Sklep Sodišča (osmi senat) z dne 3. oktobra 2022 –

Freebird Airlines Europe

(Zadeva C‑302/22)

„Predhodno odločanje – Člen 99 Poslovnika Sodišča – Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člen 5(3) – Plačilo odškodnine letalskim potnikom v primeru velike zamude leta – Izjema od obveznosti zagotovitve odškodnine – Izredne razmere – Trčenje med zrakoplovom in pticami – Zaviranje v sili, ki je povzročilo poškodbo pnevmatik tega zrakoplova“

Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Člen 5(3) – Odškodnina in pomoč potnikom – Odpoved ali velika zamuda leta – Izjema od obveznosti zagotovitve odškodnine – Zahteva – Izredne razmere – Pojem – Prekinitev faze vzleta zrakoplova, ki jo povzroči trk s pticami, zaradi katerega pride do zaviranja v sili, ki poškoduje pnevmatike tega zrakoplova – Vključitev – Sprejetje vseh razumnih ukrepov s strani letalskega prevoznika, da bi se izognil odpovedi ali zamudi – Obseg – Preverjanje s strani nacionalnega sodišča

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, uvodni izjavi 14 in 15 ter člena 5(3) in 7)

(Glej točke od 16 do 23 in izrek.)

Izrek

Člen 5(3) Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91

je treba razlagati tako, da

prekinitev faze vzleta zrakoplova, ki jo povzroči trk s pticami, zaradi katerega pride do zaviranja v sili, ki poškoduje pnevmatike zrakoplova, spada v okvir pojma „izredne razmere“ v smislu te določbe.
1.

Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Vprašanja, v katerih ni dovolj pojasnil o razlogih, ki bi utemeljevali potrebo po odgovoru na vprašanja za predhodno odločanje – Neobstoj navezne okoliščine med sporom o glavni stvari in določbami prava Unije, navedenimi v vprašanjih za predhodno odločanje – Očitna nedopustnost (člen 267 PDEU; Statut Sodišča, člen 23; Poslovnik Sodišča, člena 53(2) in 94(c)) (Glej točke od 22 do 30, od 36 do 40 in izrek.)
Sklep Sodišča (deveti senat) z dne 2. maja 2022 – Správa železnic

(Združeni zadevi C-221/21 in C-222/21) ( 1 )

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Člen 53(2) Poslovnika Sodišča – Železniški prevoz – Direktiva 2012/34/EU – Odločbe regulatornega organa – Člen 56(10) – Sodni nadzor – Nacionalno pravo, ki določa pristojnost civilnih sodišč – Razpoložljiva pravna sredstva – Združljivost z Direktivo 2012/34 – Očitna nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe“

Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Vprašanja, postavljena brez zadostnih pojasnil o regulativnem okviru – Pomanjkanje elementov, potrebnih za razumevanje veljavne nacionalne ureditve – Očitna nedopustnost

(člen 267 PDEU; Statut Sodišča, člen 23; Poslovnik Sodišča, člena 53(2) in 94(b))

(Glej točke od 31 do 34 in od 36 do 40 ter izrek.)

Izrek

Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je z odločbama z dne 22. septembra 2020 in 1. oktobra 2020 vložilo Obvodní soud pro Prahu 1 (okrožno sodišče v Pragi 1, Češka republika), sta očitno nedopustna.

( 1 ) UL C 242, 21.6.2021.
1.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dejstev in dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točke 4 (od 4 do 6, 34, 35, 47) in 5.)
Sklep Sodišča (deseti senat) z dne 1. februarja 2022 –

Macías Chávez in drugi/Parlament in Španija

(Zadeva C‑322/21 P)

„Pritožba – Člen 181 Poslovnika Sodišča – Tožba zaradi nedelovanja in plačila odškodnine – Pravo institucij – Odbor Evropskega parlamenta za peticije – Peticija, s katero se zatrjuje, da so španska sodišča kršila pravo Unije na področju temeljnih pravic – Sklep o ustavitvi postopka s peticijo – Pritožba, ki je delno očitno nedopustna in delno očitno neutemeljena“

1. Pritožba – Razlogi – Očitno nedopustni ali očitno neutemeljeni pritožbeni razlogi – Zavrnitev z obrazloženim sklepom brez ustnega postopka kadar koli (Poslovnik Sodišča, člen 181) (Glej točko 24.)

2. Sodni postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Formalne zahteve – Označitev predmeta spora – Kratek povzetek navajanih razlogov – Nedvoumno podani predlogi tožeče stranke – Neobstoj – Nedopustnost (Statut Sodišča, člena 21, prvi odstavek, in 53, prvi odstavek; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 76(d)) (Glej točki 38 in 39.)

3. Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem – Neopredelitev navedene napačne uporabe prava – Očitna nedopustnost (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člena 168(1)(d) in 169) (Glej točke 49, 53 in 54.)

Izrek

1. Pritožba se deloma zavrže kot očitno nedopustna in deloma zavrne kot očitno neutemeljena.
3.

Pritožba – Ureditev predhodne dopustitve – Vprašanje, ki je pomembno za enotnost, doslednost ali razvoj prava Unije – Predlog za dopustitev, ki ne izkazuje pomembnosti vprašanja – Nepripustitev (Statut Sodišča, člen 58a; Poslovnik Sodišča, člena 170a in 170b) (Glej točke od 16 do 18 in od 21 do 23.)
1.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Zahteva, da je izkrivljanje očitno razvidno iz listin iz spisa (Člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točke 23, 38, 39, 44 in 46.)