ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pravilo 3(b) splošnih pravil za razlago kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1214/2007, je treba razlagati tako, da se proizvodi, ki so dani v carinjenje v ločenih embalažah in so pakirani skupaj šele po carinjenju, lahko kljub temu štejejo za „proizvode, pripravljene v kompletih za prodajo na drobno“, v smislu tega pravila in zato spadajo le pod eno in isto tarifno številko, če se ob upoštevanju drugih objektivnih dejavnikov ugotovi – to pa je v pristojnosti nacionalnega sodišča – da ti proizvodi tvorijo celoto in so namenjeni temu, da se kot taki tržijo v trgovini na drobno.

Prvič, niti iz besedila pravila 3(b) splošnih pravil poleg tega pa niti iz pojasnjevalnih opomb harmoniziranega sistema poimenovanj in šifrskih oznak blaga ali Smernic o uvrščanju blaga, pripravljenega v kompletih za prodajo na drobno, v kombinirano nomenklaturo, pri čemer smernice določajo nekatere izjeme od pogoja enotne embalaže, nikakor ni razvidno, da pojem „komplet“ v smislu tega pravila nujno in v vseh primerih zahteva, da so zadevni proizvodi za namene carinjenja v isti embalaži.

Drugič, pojem „komplet“ v smislu navedenega pravila zahteva tesno povezanost med zadevnimi proizvodi z vidika njihovega trženja, tako da niso le skupaj dani v carinjenje, temveč da se tudi v različnih fazah trgovanja in zlasti v okviru trgovine na drobno običajno ponujajo kot celota in v skupni embalaži zaradi zadovoljevanja neke potrebe ali izvajanja neke dejavnosti.

Skupna embalaža proizvodov ob njihovi prijavi carinskemu organu tako ni nujni pogoj za to, da se šteje, da tvorijo celoto in so zato „komplet“ v smislu pravila 3(b) splošnih pravil, temveč je le indic, na podlagi katerega je mogoče sklepati na tako ugotovitev.

(Glej točke 35, 36, 38, 45 in izrek.)
Zadeva C‑430/14

Valsts ieņēmumu dienests

proti

Artūrsu Stretinskisu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākā tiesa)

„Predhodno odločanje — Carinska unija — Carinski zakonik Skupnosti — Člen 29(1)(d) — Določitev carinske vrednosti — Uredba (EGS) št. 2454/93 — Člen 143(1)(h) — Pojem ‚povezane osebe‘ za določitev carinske vrednosti — Sorodstveno razmerje med kupcem, fizično osebo, in poslovodjem družbe prodajalke“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 21. januarja 2016

Carinska unija — Skupna carinska tarifa — Carinska vrednost — Vrednost transakcije — Določitev — Pojem povezanih oseb — Sorodstveno razmerje med kupcem, fizično osebo, in poslovodjem družbe prodajalke — Sorodnik kupca, ki ima v pravni osebi moč vplivati na prodajno ceno navedenega blaga v korist navedenega kupca — Vključitev

(Uredba Sveta št. 2913/92, člen 29(1)(d); Uredba Komisije št. 2454/93, člen 143(1)(h))

Člen 143(1)(h) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 46/1999, je treba razlagati tako, da je treba za kupca, fizično osebo, in prodajalca, pravno osebo, v kateri ima sorodnik tega kupca dejansko moč vplivati na prodajno ceno navedenega blaga v korist navedenega kupca, šteti, da sta povezani osebi v smislu člena 29(1)(d) navedene Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 82/97.

Člen 143(1) Uredbe št. 2454/93 namreč v skladu s členom 29(2)(a) carinskega zakonika našteva položaje, v katerih lahko na prodajno ceno zadevnega blaga vplivajo povezave med strankami transakcije. V skladu s členom 143(1)(h) navedene uredbe gre med drugim za tak primer, kadar so navedene stranke članice iste družine.

Nevarnost, da bi sorodstveno povezane osebe lahko vplivale na prodajno ceno uvoženega blaga, pa obstaja, tudi če je prodajalec pravna oseba, v kateri ima sorodnik kupca moč vplivati na prodajno ceno v korist tega kupca.

V teh okoliščinah in glede na cilje ureditve Unije o carinskem vrednotenju, bi samodejna izključitev možnosti, da se za prodajalca in kupca lahko šteje, da sta povezani osebi v smislu člena 143(1)(h) Uredbe št. 2454/93, ker je ena od strank kupoprodajne pogodbe pravna oseba, posegla v polni učinek člena 29(1)(d) carinskega zakonika. V takem primeru namreč carinski organi ne bi imeli možnosti na podlagi člena 29(2)(a) carinskega zakonika preučiti okoliščin zadevne prodaje, čeprav obstajajo razlogi za domnevo, da so sorodstvene vezi med kupcem in članom pravne osebe prodajalke lahko vplivale na transakcijsko vrednost uvoženega blaga.

Za presojo, ali ima sorodnik kupca v pravni osebi prodajalki moč vplivati na prodajno ceno uvoženega blaga v korist kupca, so naloge, ki jih opravlja v tej pravni osebi, ali, glede na primer, okoliščina, da sam opravlja dejavnost v tej pravni osebi, upoštevni dejavniki, ki jih morajo carinski organi upoštevati.

(Glej točke od 24 do 29 in 31 ter izrek.)
(Glej točke od 29 do 31 in od 33 do 35 ter točko 1 izreka.)

Na prvem mestu, pravna podlaga Uredbe št. 1/2005 je namreč člen 37 ES (postal člen 43 PDEU) in spada torej v politiko notranjega trga. V tem okviru je treba uvoz blaga ali opravljanje storitev za plačilo obravnavati kot gospodarsko dejavnost v smislu Pogodbe. Ključni dejavnik, zaradi katerega je mogoče dejavnost obravnavati kot gospodarsko, je dejstvo, da se ne sme opravljati brez protidajatve. Vendar pa ni nujno, da se opravlja z namenom ustvarjanja dobička. Zato se dejavnost rednega prevoza večjega števila psov, ki ga opravlja društvo v javnem interesu z namenom prepeljati te živali k posameznikom, ki se jim živali zaupajo na podlagi pogodbe, v kateri je določeno plačilo zneska temu društvu, opravlja v okviru gospodarske dejavnosti v smislu člena 1(5) Uredbe št. 1/2005, tudi če namen tega društva ni ustvarjanje dobička niti ga to društvo ne ustvarja.

Pojem gospodarska dejavnost v smislu člena 1(5) Uredbe št. 1/2005 o zaščiti živali med prevozom in postopki, povezanimi z njim, je treba razlagati tako, da zajema dejavnost, ki se nanaša na prevoz psov brez lastnika iz ene države članice v drugo, ki ga opravi društvo v javnem interesu z namenom zaupati pse osebam, ki so se zavezale za njihovo oskrbo s plačilom zneska, ki načeloma pokriva stroške, ki jih je to društvo imelo v zvezi s tem.

Pojem trgovec, ki se ukvarja s trgovino med državami članicami Evropske skupnosti v smislu člena 12 Direktive 90/425 o veterinarskih in zootehničnih pregledih, ki se zaradi vzpostavitve notranjega trga izvajajo v trgovini znotraj Skupnosti z nekaterimi živimi živalmi in proizvodi, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/60, je treba razlagati tako, da med drugim zajema društvo v javnem interesu, ki prevaža pse brez lastnika iz ene države članice v drugo z namenom zaupati te pse osebam, ki so se zavezale za njihovo oskrbo s plačilom zneska, ki načeloma pokriva stroške, ki jih je to društvo imelo v zvezi s tem.

Glede izraza trgovina med državami članicami Evropske skupnosti iz člena 2, točka 3, Direktive 90/425 izhaja, da gre za trgovino med državami članicami v smislu člena 28(1) PDEU. V skladu s to določbo, ki je umeščena pod naslov II v zvezi s prostim pretokom blaga, carinska unija zajema vso blagovno menjavo. Glede na to je treba s pojmom blago v smislu te določbe razumeti proizvode, ki se lahko ocenijo v denarju in ki so lahko kot taki predmet poslovnih transakcij. Ta opredelitev vključuje tudi živali. Določbe Pogodbe o prostem pretoku blaga se načeloma uporabljajo ne glede na to, ali se zadevno blago prevaža čez nacionalne meje z namenom prodaje ali preprodaje ali pa za osebno rabo ali potrošnjo. Pridobitni namen dejavnosti, s katero se ukvarja trgovec, zato ni odločilen, da bi se dejavnost lahko opredelila kot trgovina med državami članicami Evropske skupnosti.

(Glej točke od 46 do 48 in 52 ter točko 2 izreka.)
Iz členov 7(3) in 16(4) Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) v povezavi s členoma 8(2) in 13(1) Direktive 2002/19 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) je razvidno, da mora nacionalni regulativni organ (NRO) – če namerava v zvezi z operaterjem, ki je opredeljen kot operater s pomembno tržno močjo na zadevnem trgu, sprejeti ukrep, ki nalaga „obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, vključno z obveznostmi za stroškovno naravnanost cen in obveznostmi glede sistemov stroškovnega računovodstva, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa“, in ki bi vplival na trgovino med državami članicami – izvesti konsolidacijski postopek iz tega člena 7(3).

V zvezi s tem ni pomembno, ali je bil ta konsolidacijski postopek že opravljen pred tem v okviru postopka analize trga, ki je bil opravljen v skladu s členom 16 Okvirne direktive in po katerem so obveznosti lahko bile že naložene zadevnemu operaterju, ker Okvirna direktiva s tem, da v odstavku 2 tega člena 16 določa, da se od NRO lahko zahteva, „da odloči, ali je treba uvesti, ohraniti, spremeniti ali preklicati“ obveznosti, ki so med drugim določene v členu 8 Direktive o dostopu in naložene podjetju, izrecno upošteva, da je ista obveznost lahko predmet več konsolidacijskih postopkov, ki, odvisno od primera, vodijo k uvedbi, ohranitvi, spremembi ali preklicu te obveznosti.

(Glej točki 35 in 36.)
Člen 1(1) Direktive Sveta 2001/23 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da na področje uporabe te direktive spada položaj, ko javno podjetje, ki opravlja gospodarsko dejavnost upravljanja intermodalnih transportnih enot, opravljanje te dejavnosti s pogodbo o opravljanju javne službe prenese na drugo podjetje, pri čemer mu da na voljo za to potrebno infrastrukturo in opremo, ki je njegova last, nato pa se odloči, da bo odpovedalo to pogodbo, ne da bi prevzelo osebje navedenega podjetja, ker bo odslej samo opravljalo navedeno dejavnost z lastnim osebjem.

Glede tega bi razlaga člena 1(1)(b) Direktive 2001/23, ki bi s področja uporabe te direktive izključevala položaj, ko opredmetena sredstva, ki so nujno potrebna za opravljanje zadevne dejavnosti, nikoli niso prenehala biti last pridobitelja, okrnila polni učinek navedene direktive.

Poleg tega to, da novi podjetnik ne prevzame bistvenega dela – tako po številu kot strokovnem znanju – zaposlenih, ki jih je njihov predhodnik določil za opravljanje iste dejavnosti, ne zadostuje za izključitev obstoja prenosa enote, ki ohrani svojo identiteto, v smislu Direktive 2001/23 v sektorju, v katerem dejavnost v glavnem temelji na opremi. Drugačna razlaga bi bila v nasprotju z glavnim ciljem navedene direktive, ki je ohranitev pogodb o zaposlitvi delavcev, zaposlenih pri odsvojitelju, tudi proti volji pridobitelja.

(Glej točki 40, 41 in 44 ter izrek.)
Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje davčni ureditvi države članice na podlagi katere se ob prenosu stalne poslovne enote s sedežem v drugi državi članici z družbe rezidentke na družbo nerezidentko, ki spada k isti skupini kot družba rezidentka, izgube, ki so bile pred tem odbite glede prenesene poslovne enote, ponovno vštejejo v obdavčljivi poslovni izid družbe prenosnice, kadar so na podlagi sporazuma o izogibanju dvojnega obdavčevanja dohodki take stalne poslovne enote oproščeni obdavčitve v državi članici, v kateri ima sedež družba, od katere je bila odvisna ta poslovna enota.

Če pa družba rezidentka prenosnica dokaže, da so ponovno vštete izgube končne izgube v smislu sodbe Marks & Spencer (C‑446/03), je v nasprotju s členom 49 PDEU izključiti možnost te družbe, da od svojega dobička, obdavčljivega v državi članici svojega rezidentstva, odbije izgube, ki jih ima stalna poslovna enota nerezidentka.

(Glej točki 53 in 58 ter točko 1 izreka.)
Člen 17(1) Uredbe št. 1013/2006 o pošiljkah odpadkov, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 669/2008, je treba razlagati tako, da je treba pošiljanje odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k tej uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, šteti za bistveno spremembo podatkov in/ali pogojev pošiljke s soglasjem, saj ta pošiljka odpadkov zaradi neobvestitve pristojnih organov o tej spremembi ni zakonita, saj je bila opravljena na način, ki ni izrecno določen v prijavnem dokumentu v smislu točke 2, točka 35, (d) navedene uredbe. Drugačna razlaga bi postopkom in sistemom nadzora, uvedenim z Uredbo št. 1013/2006, odvzela vsakršni polni učinek.

Člen 50(1) Uredbe št. 1013/2006 o pošiljkah odpadkov, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 669/2008, v skladu s katerim morajo biti kazni, ki jih države članice uporabljajo zaradi kršitev določb te uredbe, sorazmerne, je treba razlagati tako, da je naložitev globe zaradi pošiljanja odpadkov, kakršni so ti iz Priloge IV k navedeni uredbi, v tranzitno državo prek drugega mejnega prehoda, kot je naveden v prijavnem dokumentu in za kateri so pristojni organi izdali soglasje, katere osnovni znesek ustreza znesku globe, ki se naloži v primeru kršitve obveznosti pridobitve soglasja in predložitve predhodne pisne prijave, mogoče šteti za sorazmerno, le če je iz okoliščin storjene kršitve mogoče sklepati, da gre za enako hudi kršitvi.

Ker je za konkretno uporabo tega načela sorazmernosti pristojno nacionalno sodišče, ki mora preveriti, ali so nacionalni ukrepi v skladu s pravom Unije, mora to sodišče ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih okoliščin iz zadeve, ki mu je predložena, in zlasti tveganj, ki jih lahko povzroči taka kršitev na področju varovanja okolja in zdravja ljudi, presoditi, ali znesek sankcije ne presega tega, kar je nujno za uresničitev ciljev zagotavljanja visoke ravni varovanja okolja in zdravja ljudi.

(Glej točki 54 in 57 ter točko 2 izreka.)
Člen 9(1) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, je treba razlagati tako, da je ekonomska dejavnost v smislu te določbe dejavnost v okviru katere družba regiji zagotavlja storitve na področju načrtovanja in upravljanja zdravstvene službe v skladu s programskimi pogodbami, sklenjenimi med to družbo in navedeno regijo.

Glede tega prav tako ni mogoče podvomiti o neposredni zvezi med opravljeno storitvijo in prejetim plačilom zaradi okoliščine, da je namen dejavnosti izvajalca izvajanje ustavne obveznosti, ki je v skladu s nacionalno ustavo naložena izključno in neposredno državi, in sicer obveznost vzpostavitve splošne in potencialno brezplačne nacionalne zdravstvene službe, ki se mora pretežno financirati iz javnih sredstev. V skladu s členom 9(1) Direktive 2006/112 je namreč davčni zavezanec vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

(Glej točke 39, 40, 42 in točko 1 izreka.)
3.

Približevanje zakonodaj — Ukrepi za približevanje — Skupna pravila za notranji trg z zemeljskim plinom — Direktiva 2009/73 — Nacionalna zakonodaja, ki določa časovno neomejeno obveznost za energetska podjetja, da zaračunavajo dobavo zemeljskega plina po ceni, ki jo odobri pristojni organ — Neobstoj obveznega nadzora v rednih intervalih glede nujnosti ukrepa in možnosti njegove različne uporabe glede na končnega potrošnika — Nedopustnost (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/73, člen 3(1) in (2); Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55, člena 3(2) in 23(1)(c)) (Glej točke 45, 52, 56, 60 in 64.)
Ob upoštevanju volje zakonodajalca, da s členom 77(2) Uredbe št. 1907/2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH), kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 366/2011, sekretariat Evropske agencije za kemikalije (ECHA) pooblašča med drugim za to, da zagotavlja tehnične in znanstvene smernice ter orodja za uporabo te uredbe, kjer je ustrezno, lahko dokument, kot so smernice ECHA, spada med elemente, ki se lahko upoštevajo pri razlagi iste uredbe. Kljub znanstvenosti in tehničnosti vidikov, ki se nanašajo na kemikalije, zajete z Uredbo št. 1907/2006, pa take vrste dokument služi zgolj za pojasnjevalne namene. Njegova razlaga določb te uredbe nima prav nobenega normativnega pomena. Ta dokument, ki ga je pripravila ECHA, namreč ni naveden med pravnimi akti Unije v členu 288 PDEU in ni pravno zavezujoč.

(Glej točko 28.)
Namen Uredbe št. 261/2004, o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe št. 295/91, kot je to jasno razvidno iz njenih uvodnih izjav 1 in 2, je zagotavljati visoko raven varstva potnikov. Čeprav člen 3(1)(b) te uredbe v povezavi s tem namenom vsekakor ne zahteva, da se dokaže, da je zadevni potnik dejansko prejel storitve ali odškodnino in pomoč v tretji državi, zgolj možnost, da bi jih prejel, ne more sama po sebi upravičiti, da se navedena uredba za te potnike ne bi uporabila. Ni namreč mogoče priznati, da bi se potniku odreklo varstvo, ki ga določa Uredba št. 261/2004, samo zato, ker bi lahko prejel neko odškodnino v tretji državi, ne da bi bilo izkazano, da ta ustreza namenu odškodnine, ki jo zagotavlja ta uredba, in da so pogoji za njen prejem in različni postopki njene izvedbe enakovredni tistim, ki jih določa navedena uredba.

(Glej točke od 26 do 28.)
Zakonodajalec Unije ima diskrecijsko pravico, kadar se odloči Komisiji dodeliti delegirana pooblastila na podlagi člena 290(1) PDEU ali izvedbena pooblastila na podlagi člena 291(2) PDEU. Vendar je treba to diskrecijsko pravico izvajati glede na zahteve, določene v členih 290 PDEU in 291 PDEU.

Zakonodajalec Unije je Komisiji dal pooblastilo za spreminjanje ,v smislu člena 290(1) PDEU, priloge II k Uredbi št. 539/2001 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so oproščeni te zahteve. To spremembo pa je mogoče izvesti le v okviru izvrševanja delegiranih pooblastil v smislu člena 290(1) PDEU in ne izvedbenih pooblastil v smislu člena 291(2) PDEU.

Posledica akta, sprejetega na podlagi člena 1(4)(f) Uredbe št. 539/2001, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1289/2013, je namreč to, da se v obdobju dvanajstih ali osemnajstih mesecev ponovno uvede vizumska obveznost za vse državljane tretje države iz Priloge II k tej uredbi, in sicer za bivanja, ki so v skladu s členom 1(2) te uredbe izvzeta iz te obveznosti. Za vse te državljane je torej posledica akta, sprejetega na podlagi člena 1(4)(f) iste uredbe, to, da, sicer začasno, spremeni normativno vsebino zadevnega zakonodajnega akta. Z izjemo njihove začasnosti so namreč učinki akta, sprejetega na podlagi te določbe, v vseh pogledih enaki tistim, ki izhajajo iz formalnega prenosa navedbe zadevne tretje države iz Priloge II k navedeni uredbi v Prilogo I k tej uredbi. Vstavitev opombe v prilogo II k tej uredbi ob navedbi imena zadevne tretje države, ki je predpisana v tej določbi, odraža voljo zakonodajalca Unije, da vstavi akt, sprejet na podlagi te določbe, v besedilo Uredbe št. 539/2001.

(Glej točke 31, 37, od 42 do 44 in 46.)
Načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo ne nasprotujeta temu, da nacionalna davčna uprava po davčnem nadzoru odloči, da so transakcije predmet davka na dodano vrednost, in naloži plačilo zamudnih obresti, če ta odločba temelji na jasnih in natančnih pravilih in če praksa te uprave ni bila takšna, da bi lahko vzbudila razumno pričakovanje pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu, da se ta davek za take transakcije ne uporablja, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zamudne obresti, ki so naložene v takih okoliščinah, morajo ustrezati načelu sorazmernosti.

Direktiva Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere se pravica do odbitka davka na dodano vrednost, ki je dolgovan ali je bil plačan za blago in storitve, ki se uporabljajo za namene obdavčljivih transakcij, zavrne davčnemu zavezancu, ki mora zato plačati davek, ki bi ga moral prejeti, samo zato, ker takrat, ko je opravljal zadevne storitve, ni bil identificiran kot zavezanec za namene davka na dodano vrednost in ker ni bil predložen obračun dolgovanega davka.

Pravica do odbitka je namreč temeljno načelo skupnega sistema davka na dodano vrednost, ki je načeloma ni mogoče omejiti, ob upoštevanju vseh davkov na vstopne transakcije pa se jo izvrši takoj. Poleg tega temeljno načelo nevtralnosti davka na dodano vrednost zahteva, naj se odobri odbitek vstopnega davka na dodano vrednost, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili. Zato davčna uprava, če ima na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da so vsebinske zahteve izpolnjene, glede pravice davčnega zavezanca, da ta davek odbije, ne sme naložiti dodatnih zahtev, zaradi katerih lahko uveljavljanje te pravice postane neučinkovito. V zvezi s tem sta identifikacija za namene davka na dodano vrednost iz člena 214 Direktive 2006/112 in dolžnost davčnega zavezanca, da prijavi začetek, spremembo ali prenehanje svojih dejavnosti, iz člena 213 te direktive zgolj formalni zahtevi zaradi izvajanja nadzora, ki med drugim ne moreta izpodbiti pravice do odbitka davka na dodano vrednost, če so izpolnjeni materialni pogoji za nastanek te pravice. Kaznovanje davčnega zavezanca zaradi nespoštovanja knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna z zavrnitvijo pravice do odbitka očitno presega to, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve pravilne uporabe teh obveznosti, ker pravo Unije ne onemogoča, da bi države članice, če bi bilo to potrebno, naložile globo ali denarno kazen, ki je sorazmerna teži kršitve.

(Glej točke 56, od 58 do 60, 63 in 65 ter točko 2 izreka.)
Zastaralni rok, določen v členu 3(1) Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti se uporabi za nepravilnosti, ki so pripeljale do naložitve upravne kazni v smislu člena 5 te uredbe, in za nepravilnosti, ki so predmet upravnega ukrepa odvzema neupravičeno pridobljene koristi v skladu s členom 4 navedene uredbe.

(Glej točke 29, 33, 39 in 47 ter točke od 1 do 3 izreka.)

Za „nadaljevano ali ponavljajočo se“ nepravilnost v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti gre, kadar jo stori gospodarski subjekt, ki ima gospodarske koristi iz vseh podobnih poslov, s katerimi se krši ista določba prava Unije. V zvezi s tem se, kar zadeva časovno povezanost, ki mora povezovati nepravilnosti, da bi lahko pomenile „ponavljajočo se nepravilnost“ v smislu te določbe, zahteva le, da je obdobje, ki ločuje posamične nepravilnosti, krajše od zastaralnega roka, določenega v prvem pododstavku tega odstavka. Nepravilnosti, kot so te v zvezi z izračunom količin sladkorja, ki jih skladišči proizvajalec, ki so se zgodile v različnih tržnih letih in katerih posledice so bile napačne prijave navedenih količin od tega proizvajalca in s tem izplačila neupravičenih zneskov iz naslova nadomestila stroškov skladiščenja na podlagi Uredbe št. 1998/78 o podrobnih pravilih za izravnavanje stroškov skladiščenja sladkorja, načeloma pomenijo ponavljajočo se nepravilnost v smislu navedenega člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Pojem „nadaljevana ali ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 temelji na objektivnih merilih, značilnih za to kategorijo nepravilnosti, ki so neodvisna od ravnanja nacionalne uprave v razmerju do zadevnega gospodarskega subjekta. Zato opredelitev vseh nepravilnosti kot „nadaljevana ali ponavljajoča se nepravilnost“ v smislu te določbe ni izključena, če pristojni organi pri zadevni osebi opravili rednih in temeljitih pregledov.

(Glej točke 49, 56, 60, in 61 ter točki 4 in 5 izreka.)