SL Uradni list Evropske unije C 312/11

Pritožba, ki jo je 2. septembra 2009 vložil Centre de Promotion de l'Emploi par la Micro-Entreprise (CPEM) zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi senat), razglašeno 30. junija 2009 v zadevi T-444/07, Centre de Promotion de l'Emploi par la Micro-Entreprise (CPEM) proti Komisiji Evropskih skupnosti

(Zadeva C-350/09 P)

2009/C 312/19

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnik: Centre de Promotion de l'Emploi par la Micro-Entreprise (CPEM) (zastopnik: C. Bonnefoi, odvetnik)

Druga stranka v postopku: Komisija Evropskih skupnosti

Predlogi pritožnika

— Razveljavi naj se sodba Sodišča prve stopnje,

— v celoti ali deloma naj se ugodi predlogom, predloženim na prvi stopnji,

— Evropski komisiji naj se naloži plačilo stroškov.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnik v utemeljitev pritožbe navaja trinajst pritožbenih razlogov zoper odločitev Sodišča prve stopnje o zavrnitvi njegovega predloga za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije z dne 4. oktobra 2007 o ukinitvi pomoči, ki jo je dodelil Evropski socialni sklad (ESS) z Odločbo C(1999) 2645 z dne 17. avgusta 1999.

Pritožnik s prvim pritožbenim razlogom navaja, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo enakega obravnavanja s tem, da ni izpolnilo zahtev glede pravičnega ravnotežja med trditvami strank. S tem ko je zgolj večkrat navedlo, da Komisija zavrača oziroma izpodbija trditve CPEM, naj Sodišče prve stopnje ne bi dejansko opredelilo niti trditev Komisije niti kako te ovržejo oziroma izpodbijajo trditve pritožnika. To naj bi povzročilo neravnotežje v predstavitvi elementov razprave in s tem v njihovem obravnavanju pri presoji.

CPEM z drugim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker ni priznalo „soodgovornosti“ Komisije, ker naj bi bila seznanjena z očitanimi dejstvi, vendar naj ne bi sprejela nobenega ukrepa pri periodičnih preverjanjih uresničevanja subvencioniranega projekta, da bi blokirala izplačila predujmov in preostanka subvencije. Obveznost CPEM, da povrne celotno dodeljeno finančno pomoč naj torej ne bi bila utemeljena z vidika trditev CPEM, ki naj bi dokazovale vsaj soodgovornost Komisije v nastalem škodnem položaju.

Pritožnik s tretjim pritožbenim razlogom navaja, da je Sodišče prve stopnje storilo napako, ker ni preizkusilo njegovih trditev glede izbire pravnih podlag preverjanja, ki naj bi bilo nezakonito, ker naj bi bilo opravljeno na podlagi pravila, ki je drugačno od tistega, na podlagi katerega se uradno opravi.

Pritožnik v četrtem pritožbenem razlogu poudarja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je za nedopusten razglasilo njegov predlog za povračilo škode, ki je nastala zaradi javnega napada na njegov ugled. OLAF je namreč dal informacije lokalnemu tisku, čeprav CPEM ni še prejel uradnega obvestila o sanacijski odločbi. V takih okoliščinah naj bi javna objava teh informacij hudo škodovala ugledu organa, katerega poslanstvo je v splošnem interesu in nima lastnih denarnih sredstev ne strank ter se financira zgolj iz javnih in zasebnih prispevkov.

S petim pritožbenim razlogom navaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo in kršilo načelo sorazmernosti, ko je zavrnilo predlog za povrnitev simbolične škode njegovemu osebju, ker odvetniku ni bilo dano posebno pooblastilo, medtem ko naj to isto sodišče ne bi preučilo napak, ki jih pritožnik navaja glede pooblastil preiskovalcev OLAF-a in osebja Komisije.

CPEM s šestim pritožbenim razlogom očita Sodišču prve stopnje, da je napačno uporabilo pravo, ko je obseg področja tožbe in pri preizkus prvega tožbenega razloga zožilo izključno na upoštevanje pravic obrambe, medtem ko bi se moralo izrecno sklicevati na temeljne pravice obrambe in splošna pravna načela.

Pritožnik s sedmim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje poleg tega napačno uporabilo pravo, ko je zmanjšalo področje spoštovanja pravic obrambe zgolj na možnost naslovnikov odločbe, ki znatno prizadene njihove interese, da se jim omogoči, da učinkovito izrazijo svoja stališča. Vendar naj bi imelo spoštovanje pravic obrambe dosti večji obseg. Poleg tega naj bi bila „koristnost“ razprave z OLAF in Komisijo ter „skrben in nepristranski“ preizkus vseh elementov obravnavanega primera v obravnavani zadevi zelo vprašljiva, tako kot to, da OLAF ni obvestil o predmetu tožb, vloženih proti CPEM.

Pritožnik z osmim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje zlasti očita, da je napačno uporabilo pravo, ker naj bi štelo, da informiranje tiska o vsebini upravne odločbe, ki obsega sankcijo, celo preden je prejemnik o tem prejel uradno obvestilo, ne pomeni kršitev pravic obrambe.

CPEM z devetim pritožbenim razlogom očita Sodišču prve stopnje, da je napačno izločilo njegov tožbeni razlog o tem, da Komisija v okviru postopka, v katerem je bila sprejeta izpodbijana odločba, ni spoštovala pravic obrambe in načel domneve nedolžnosti, pravne varnosti, ravnotežja in nevtralnosti preverjanj. Spoštovanje teh splošnih načel prava bi dejansko moralo biti zagotovljeno ne le v upravnih postopkih, ki lahko vodijo k sankcijam, ampak tudi v okviru postopkov predhodne preiskave. Pritožnik z desetim pritožbenim razlogom navaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker ni upoštevalo francoskega pojma nepridobitnega organa ter povezav, ki jih tak organ lahko ima in mora imeti z različnimi lokalnimi skupnostmi. Tako naj bi potrdilo prvotno napako Komisije in OLAF-a, ki sta zveze med CPEM in lokalnimi skupnostmi, med njimi mesto Marseille, štela za hudo nepravilnost.

Pritožnik z enajstim pritožbenim razlogom očita Sodišču prve stopnje, da je napačno ugotovilo dejansko stanje, ko je navedlo, da naj bi pritožnik štel, da se „promocijski vodnik“ ne more uporabiti zoper njega in ko je zavrnilo njegove trditve v zvezi s tem, medtem ko naj bi pritožnik dejansko štel, da se vodnik lahko uporabi zoper njega, ampak naj bi očital zgolj obstoj več različnih verzij, ki vodijo k pravni negotovosti in nespoštovanju pravice do kontradiktornega postopka.

CPEM z dvanajstim pritožbenim razlogom navaja, da naj bi Sodišče prve stopnje napačno razlagalo pojem „valorizacije“, s tem da je povzelo pravno napačno trditev Komisije, da naj bi bila ta tehnika naložitve stroškov dovoljena v „klasičnem“ okviru projektov ESS, vendar prepovedana v okviru pilotnih projektov na podlagi člena 6(1)(a) Uredbe št. 4255/88 (1).

Pritožnik s trinajstim oziroma zadnjim pritožbenim razlogom nazadnje očita, da Sodišče prve stopnje ni spoštovalo načela pravne varnosti, ker naj bi se izognilo razpravi o tožbenem razlogu glede neuporabe Uredbe št. 1605/2002 (2) na kateri temelji odločitev OLAF in Komisije, medtem ko je v zadevnem obdobju veljala finančna uredba z dne 21. decembra 1977 (3). CPEM poleg tega na podlagi člena 47(1), pododstavka 2 in 3, Poslovnika Sodišča, zahteva, da se dejstva preverijo z zaslišanjem prič.

(1) Uredba Sveta (EGS) št. 4255/88 z dne 19. decembra 1988 o izvedbenih določbah Uredbe (EGS) št. 2052/88 v zvezi z Evropskimi socialnimi skladi (UL L 374, str. 21).

(2) Uredba Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL L 248, str. 1).

(3) Finančna uredba z dne 21. decembra 1977, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL L 356, str.1), v različici iz Uredbe Sveta (ES, ESPJ, Euratom) št. 2779/98 z dne 17. decembra 1998, ki spreminja finančno uredbo z dne 21. decembra 1977 (UL L 347, str. 3).