ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Glede aktov Sveta o uvedbi omejevalnih ukrepov zoper osebe in subjekte v Slonokoščeni obali, ki so bili objavljeni v Uradnem listu Evropske unije in o katerih morajo biti v skladu s členom 7(3) Sklepa 2010/656 o podaljšanju omejevalnih ukrepov proti Slonokoščeni obali, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/801, in členom 11a(3) Uredbe št. 560/2005 o uvedbi določenih posebnih omejevalnih ukrepov zoper nekatere osebe in subjekte glede na razmere v Slonokoščeni obali, kakor je bila spremenjena z Uredbo št.o 25/2011, obveščene tudi zadevne osebe bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi z objavo uradnega obvestila v omenjenem uradnem listu, začne rok za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti teh aktov na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU za vsakega od teh oseb in subjektov teči z dnem, ko je izpolnjena obveznost, da so o teh aktih obveščeni.

Ker so bili namreč ti akti, ki so hkrati splošni akti in sveženj posamičnih odločb, sprejeti na podlagi določb o skupni zunanji in varnostni politiki, je dostop do sodišča Unije v skladu s členoma 275, drugi odstavek, PDEU in 263, četrti odstavek, PDEU omogočen s tem, da gre za posamične akte. Glede na te posebnosti in ureditev o objavi in obvestitvi, ki iz njih izhaja, se člen 263, šesti odstavek, PDEU ne bi uporabljal enotno, če bi se štelo, da je glede zadevnih oseb in subjektov začetek teka roka za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti dan objave zadevnega akta, ne pa dan uradne obvestitve zadevnih oseb o tem aktu. Namen te obvestitve je namreč ravno omogočiti naslovnikom, da branijo svoje pravice pod kar najboljšimi pogoji in se ob polnem poznavanju zadeve odločijo, ali je zadevo koristno predložiti sodišču Unije.

Dalje, glede na to, da uradna obvestila, objavljena v Uradnem listu za zadevne osebe in subjekte, tem lahko omogočijo, da ugotovijo, katera pravna sredstva imajo na razpolago za izpodbijanje njihovega vpisa na sezname in kdaj se izteče rok za vložitev tožbe, zadevne osebe in subjekti ne morejo, s sklicevanjem na neobstoj neposredne obvestitve ali naknadne dejanske seznanitve s spornimi akti, odložiti začetka teka roka za vložitev. Če bi tožeče stranke imele tako možnost, ne da bi šlo za višjo silo, bi bil kršen sam namen roka za vložitev tožbe, ki je zagotoviti pravno varnost s preprečitvijo položaja, v katerem bi se akti Unije, ki imajo pravne učinke, lahko izpodbijali nedoločno dolgo.

(Glej točke od 55 do 59 in 62.)
Čeprav določitev normalne starosti za upokojitev v smislu člena 11(1), druga alinea, te uredbe res spada v pristojnost držav članic, saj ta ni usklajena s pravom Unije, pa se pri uporabi te uredbe te države ne morejo sklicevati na različno obravnavanje, ki ga na podlagi člena 7(1) Direktive 79/7 lahko ohranijo glede določanja upokojitvene starosti na področju socialne varnosti. Ne more se šteti, da je zakonodajalec Unije s to uporabo neusklajenega pojma pooblastil navedene države, da ob izvajanju navedene uredbe sprejmejo ukrepe, ki bi kršili splošna načela prava Unije, kot so temeljne pravice. Zato – pri čemer je treba upoštevati tudi uvodno izjavo 40 in člen 2, alinea 11, te uredbe – so države članice pri izvajanju Uredbe št. 1257/1999 na podlagi člena 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah zavezane spoštovati načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, določeni v členih 20, 21(1) in 23 navedene listine.

Podpora za predčasno upokojitev v kmetijstvu, določena v Uredbi št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb, je ukrep skupne kmetijske politike, ki ga financira EKUJS in katerega namen je zagotoviti sposobnost preživetja kmetijskih gospodarstev, ne pa socialnovarstvena dajatev s področja uporabe Direktive o postopnem izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zadevah socialne varnosti.

Pravo Unije in njegovi splošni načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije nasprotujejo temu, da se na podlagi določb nacionalnega pokojninskega sistema neke države članice v zvezi s starostjo, potrebno za pridobitev pravice do starostne pokojnine, normalna starost za upokojitev v smislu člena 11(1), druga alinea, Uredbe Sveta št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb določi različno glede na spol prosilca za podporo za predčasno upokojitev v kmetijstvu in, kar zadeva prosilke, glede na število otrok, ki jih je prosilka vzgojila.

Starejši kmetje so ne glede na svoj spol namreč v primerljivem položaju glede na cilj, ki se poskuša doseči s podporo za predčasno upokojitev in je določen v členu 10(1) navedene uredbe, to je spodbuditi te kmete ne glede na njihov spol ali število otrok, ki so jih vzgojili, da predčasno dokončno prenehajo opravljati svoje kmetijske dejavnosti, da bi se bolje zagotovila sposobnost preživetja kmetijskih gospodarstev. Zato bi bilo v nasprotju s pravom Unije in njegovima splošnima načeloma enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije, če bi se navedeni položaji brez objektivne utemeljitve obravnavali različno.

V zvezi s posledicami nespoštovanja načela enakega obravnavanja v takem položaju, dokler niso sprejeti ukrepi za ponovno vzpostavitev enakega obravnavanja, je spoštovanje načela enakosti mogoče zagotoviti le tako, da se manj ugodno obravnavanim osebam priznajo enake ugodnosti, kot so tiste, do katerih so upravičene osebe privilegirane skupine

(Glej točke 30, 31, 35 in 36 ter izrek.)
Zadeva C-394/11

Valeri Hariev Belov

proti

CHEZ Elektro Balgaria AD in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložila Komisija za zaštita ot diskriminacija)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Člen 267 PDEU — Pojem ‚nacionalno sodišče‘ — Nepristojnost Sodišča“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 31. januarja 2013

Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Nacionalno sodišče v smislu člena 267 PDEU – Pojem

(člen 267 PDEU)

Za ugotovitev, ali je treba nacionalni organ, ki v skladu z zakonom izvaja različne naloge, opredeliti kot „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU, je treba preučiti specifično naravo različnih nalog, ki jih opravlja v posebnem normativnem okviru, v katerem Sodišču predloži vprašanje.

V tej zvezi ni mogoče šteti, da gre za sodišče, če se ugotovi, da se postopek, v katerem se Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje, lahko začne na pobudo stranke kako tudi na lastno pobudo organa, da so predpisi, ki se uporabijo, kakor tudi rezultati, h katerih stremi postopek, enaki, ne glede na okoliščino, da se je postopek začel na podlagi tožbe ali po uradni dolžnosti, da organ lahko v postopek vključi druge posameznike, kot jih je imenovala stranka, in da ima v primeru, če se odločba tega organa izpodbija, slednji vlogo tožene stranke in lahko svojo odločitev razveljavi.

(Glej točke 41, 43 in od 47 do 50.)

Zadeva C-394/11

Valeri Hariev Belov

proti

CHEZ Elektro Balgaria AD in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložila Komisija za zaštita ot diskriminacija)

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Člen 267 PDEU — Pojem ‚nacionalno sodišče‘ — Nepristojnost Sodišča“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 31. januarja 2013

Vprašanja za predhodno odločanje — Predložitev Sodišču — Nacionalno sodišče v smislu člena 267 PDEU — Pojem

(člen 267 PDEU)

Za ugotovitev, ali je treba nacionalni organ, ki v skladu z zakonom izvaja različne naloge, opredeliti kot „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU, je treba preučiti specifično naravo različnih nalog, ki jih opravlja v posebnem normativnem okviru, v katerem Sodišču predloži vprašanje.

V tej zvezi ni mogoče šteti, da gre za sodišče, če se ugotovi, da se postopek, v katerem se Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje, lahko začne na pobudo stranke kako tudi na lastno pobudo organa, da so predpisi, ki se uporabijo, kakor tudi rezultati, h katerih stremi postopek, enaki, ne glede na okoliščino, da se je postopek začel na podlagi tožbe ali po uradni dolžnosti, da organ lahko v postopek vključi druge posameznike, kot jih je imenovala stranka, in da ima v primeru, če se odločba tega organa izpodbija, slednji vlogo tožene stranke in lahko svojo odločitev razveljavi.

(Glej točke 41, 43 in od 47 do 50.)
Člena 2(2) in 6(1) Direktive Sveta 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta določbi programa podjetja za zagotovitev socialne varnosti, ki določa, da se pri delavcih, ki so starejši od 54 let in jim delovno razmerje preneha iz poslovnih razlogov, znesek odpravnine, do katere so upravičeni, izračuna na podlagi kar najhitrejše upokojitve in se jim v primerjavi s standardno metodo izračunavanja, v skladu s katero se upošteva zlasti trajanje zaposlitve v podjetju, plača nižja odpravnina kot na podlagi te standardne metode, vendar vsekakor vsaj polovica redne odpravnine.

Ker je namreč cilj te določbe dodeljevanje nadomestil za prihodnost, varstvo mlajših delavcev in pomoč pri njihovi poklicni vključenosti ob upoštevanju potreb pravične razdelitve omejenih finančnih sredstev v skladu s programom razreševanja presežnih delavcev, je mogoče v okviru odstopanja od načela prepovedi diskriminacije zaradi starosti to različno obravnavanje utemeljiti, če so načini za izvedbo teh ciljev primerni in nujni in ne presegajo tistega, kar je potrebno za njihovo uresničitev.

(Glej točke 42, 43, 46, 54 in točko 1 izreka.)
Evropski parlament je s tem, ko je v sklepih o razporeditvi plenarnih zasedanj za leti 2012 in 2013 poleg desetih mesečnih plenarnih zasedanj, ki potekajo vsak mesec razen avgusta in oktobra, določil, da se dve plenarni zasedanji opravita v istem tednu oktobra, pri čemer vsako od njiju traja dva dni, kršil Protokol št. 6, priložen k PEU in PDEU, in Protokol št. 3, priložen k Pogodbi ESAE, ki se nanašata na določitev sedežev institucij ter nekaterih organov, uradov, agencij in služb Evropske unije in v skladu s katerima mora Parlament vsako leto opraviti dvanajst mesečnih rednih plenarnih zasedanj v Strasbourgu.

Ker so za oktober navedenih let taka redna zasedanja, ki v skladu z običajno prakso Parlamenta trajajo štiri dni, določena za isti teden, ta zasedanja namreč ne ustrezajo zahtevam, ki izhajajo iz navedenih protokolov o sedežih institucij. Čas, ki je dejansko razpoložljiv za zasedanja v oktobru, je zmanjšan za več kot polovico, tako da ta zasedanja niso enakovredna drugim rednim mesečnim zasedanjem, ki jih določata ista sklepa.

(Glej točke 40, 43, 46, 48, 56 in 59.)
Sodišče lahko po uradni dolžnosti preuči, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 258 PDEU za vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti.

Kot je v zvezi s tem razvidno zlasti iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča, je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov, te navedbe pa morajo biti dovolj jasne in natančne, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe in Sodišču nadzor. Iz tega izhaja, da morajo temeljni dejanski in pravni elementi, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo izhajati iz besedila same tožbe in da morajo biti tožbeni predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o nekem očitku ne bi odločilo.

Kar zadeva tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, neobstoj navedbe bistvenega elementa tožbe, kot je, odvisno od primera, obdobje, v katerem naj bi država članica po navedbah Komisije kršila pravo Unije, ne ustreza zahtevam skladnosti, jasnosti in natančnosti. Komisija lahko v tem primeru zatrjuje samo trenutno neizpolnjevanje obveznosti in trdi, da se mora odločitev Sodišča nanašati na sedanjost in ne na preteklost, brez opredelitve zadevnega obdobja.

(Glej točke od 42 do 44, 46 in 47.)
Člen 185(2) Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim davčnim določbam, ki določajo, da je ob ugotovitvi manka z davkom na dodano vrednost obdavčenega blaga treba popraviti odbitek vstopnega davka, ki je bil opravljen ob nakupu tega blaga, če je neznani storilec navedeno blago ukradel davčnemu zavezancu. Države članice namreč lahko določijo, da se opravi popravek odbitka vstopnega davka na dodano vrednost v vseh primerih, kadar zaradi tatvine obstaja pravica do odbitka tega davka, in to ne glede na to, ali so bile okoliščine tatvine popolnoma razjasnjene.

V zvezi s tem je državam članicam omogočeno, da pri uporabi možnosti iz člena 185(2), drugi pododstavek, Direktive v njihovi notranji davčni zakonodaji uporabijo pojme, ki niso enaki pojmom ustreznih določb Direktive, če ti pojmi ustrezajo cilju, ki mu sledijo določbe te direktive. Ker se pojem „tatvina“ načeloma uporablja v kazenskem pravu, države članice lahko uporabijo pojme, za katere menijo, da so primernejši za uporabo v okviru davčne zakonodaje, katere namen je izvesti določbo prava Unije na področju popravka davka na dodano vrednost. Ker je posledica tatvine „manko“ zadevnega blaga, ki ga torej ni več mogoče uporabiti za namen obdavčljivih izstopnih transakcij, je treba šteti, da se z nacionalno davčno zakonodajo, v kateri je kot razlog za popravek odbitka vstopnega davka na dodano vrednost določena „ugotovitev manka“, in njeno uporabo s strani pristojnih upravnih organov, člen 185(2), drugi pododstavek, Direktive pravilno izvaja.

(Glej točke 29, 32, 34, 35, 37 in izrek.)
V okoliščinah, v katerih je pravica do razpolaganja z blagom kot lastnik prenesena na ozemlju navedene države članice na kupca s sedežem v drugi državi članici, ki ima ob prenosu identifikacijsko številko za davek na dodano vrednost te druge države članice in je prevzel obveznost prevoza navedenega blaga v to državo članico, pri čemer se prodajalec prepriča, da je bilo blago iz njegovega skladišča naloženo na tovornjake, registrirane v tujini, in razpolaga s tovornimi listi CMR (Konvencija o pogodbi za mednarodni cestni prevoz blaga), ki jih je kupec poslal iz namembne držav članice in ki dokazujejo, da je bilo blago prepeljano iz države članice prodajalca, je treba člen 138(1) Direktive Sveta 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88, razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se prodajalcu zavrne pravica do oprostitve DDV za dobavo znotraj Skupnosti, če je z objektivnimi elementi dokazano, da prodajalec ni izpolnil obveznosti dokazovanja ali je vedel ali bi moral vedeti, da je bila transakcija, ki jo je izvedel, del kupčeve davčne utaje, in ni sprejel vseh razumnih ukrepov, ki bi jih lahko, zato da bi preprečil sodelovanje pri tej utaji.

(Glej točki 28 in 55 ter točko 1 izreka.)
Storitev premoženjskega upravljanja vrednostnih papirjev, to je storitev, pri kateri davčni zavezanec proti plačilu po lastni presoji odloča o nakupu in prodaji vrednostnih papirjev in svojo odločitev izvaja z nakupom in prodajo vrednostnih papirjev, je sestavljena iz dveh elementov, ki sta tako tesno povezana, da objektivno sestavljata eno samo gospodarsko storitev.

Člen 135(1)(f) ali (g) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da premoženjsko upravljanje vrednostnih papirjev v skladu s to določbo ni oproščeno davka na dodano vrednost.

Transakcije, na katere se nanaša oprostitev iz člena 135(1)(g) Direktive 2006/112, so tiste, ki so značilne za dejavnost posebnih investicijskih skladov. Konkretno gre za skupne sklade, v katerih se več naložb združi in porazdeli med več vrednostnih papirjev, ki jih je mogoče učinkovito upravljati za optimiziranje rezultatov in v katerih so lahko posamezne naložbe sorazmerno skromne. Ti skladi svoje naložbe upravljajo v svojem imenu in za svoj račun, vsaka stranka – vlagatelj pa ima v lasti delež sklada, in ne naložb sklada kot takih. Storitve premoženjskega upravljanja vrednostnih papirjev pa se po drugi strani na splošno nanašajo na sredstva posamezne osebe, ki morajo imeti sorazmerno visoko skupno vrednost, da je njihovo upravljanje donosno. Upravljavec portfelja kupuje in prodaja naložbene produkte v imenu in za račun stranke – vlagatelja, ki zadrži lastninsko pravico na posameznih vrednostnih papirjev v celotnem obdobju veljavnosti pogodbe in ob njenem prenehanju.

Kar zadeva obseg oprostitve iz člena 135(1)(f) Direktive 2006/112, se transakcije z delnicami in drugimi vrednostnimi papirji nanašajo na transakcije na trgu vrednostnih papirjev in da trgovanje z vrednostnimi papirji zajema dejanja, ki spremenijo pravni in finančni položaj med strankami. Besedna zveza „transakcije z vrednostnimi papirji“ v smislu te določbe torej zajemajo transakcije, ki lahko ustvarijo, spremenijo ali na podlagi katerih lahko ugasnejo pravice in obveznosti strank v zvezi z vrednostnimi papirji. Storitev upravljanja premoženja z vrednostnimi papirji pa je v bistvu sestavljena iz dveh elementov, in sicer iz storitve analize in spremljanja premoženja stranke – vlagatelja na eni strani ter dejanske storitve nakupa in prodaje vrednostnih papirjev na drugi strani. Storitve analize in spremljanja premoženja nujno ne predpostavljata izvedbe transakcij, ki lahko ustvarijo, spremenijo ali na podlagi katerih lahko ugasnejo pravice in obveznosti strank v zvezi z vrednostnimi papirji. Ker je navedeno storitev za namene davka na dodano vrednost treba obravnavati le kot celoto, ta ne more biti zajeta s členom 135(1)(f) Direktive 2006/112.

(Glej točke 31, 33, 34, od 36 do 39, 43, 46 in točko 2 izreka.)
Člen 1, točka 2(b), Direktive 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27, je treba razlagati tako, da je za opredelitev pojma „farmakološko delovanje“ v smislu te določbe mogoče upoštevati opredelitev tega pojma v smernicah za razmejitev med Direktivo 76/768 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kozmetičnimi izdelki in Direktivo 2001/83, ki so jih skupno pripravile službe Komisije in pristojni organi držav članic.

Te smernice, ki sicer niso navedene med pravnimi akti Unije, navedenimi v členu 288 PDEU, kot take sicer niti niso pravno zavezujoče niti jih ni mogoče uveljavljati zoper fizične in pravne osebe. Vendar pa lahko pa lahko te smernice ponudijo koristne elemente za razlago zadevnih določb prava Unije in tako prispevajo k zagotavljanju njihove enotne uporabe. Zato lahko nacionalno sodišče za uporabo pojma „farmakološko delovanje“ v smislu člena 1, točka 2(b), Direktive 2001/83 upošteva navedeni dokument. Vendar pa mora ob tem paziti, da je tako izpeljana razlaga v skladu z merili, določenimi v sodni praksi glede razlage aktov prava Unije, vključno s sodno prakso glede delitve pristojnosti med nacionalnimi sodišči in Sodiščem v okviru postopka predhodnega odločanja.

(Glej točke 23 in od 25 do 27 ter točko 3 izreka.)
Opombo 1(g) k poglavju 30 Kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1789/2003, v povezavi z opombo 1(b) k poglavju 35 te nomenklature je treba razlagati tako, da je bil krvni albumin, ki sam po sebi nima terapevtskega ali profilaktičnega učinka, vendar je bil pridobljen za pripravo izdelkov s terapevtskim ali profilaktičnim učinkom in je zanjo nepogrešljiv, in ki ga je glede na njegovo naravo mogoče uporabljati le za to, pripravljen za terapevtsko ali profilaktično uporabo v smislu te opombe.

Dejstvo, da zadevnega izdelka ni mogoče neposredno uporabiti za take namene, namreč ne izključuje, da bi se ob carinjenju na podlagi njegovih objektivnih značilnosti in lastnosti kljub temu štelo, da je pripravljen za terapevtsko ali profilaktično uporabo.

(Glej točki 39 in 47 ter izrek.)
28

V teh okoliščinah je Sąd Apelacyjny – Sąd Pracy i Ubezpieczeń Społecznych w Białymstoku prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba zaradi načela prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic [Evropske unije] iz členov 21 in 20(2) [PDEU] člen 10 Uredbe […] št. 1408/71 […] razlagati tako, da se denarne dajatve za starost, pridobljene po zakonodaji ene države članice, ne morejo zmanjšati, spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti tudi zato, ker je prejemnik sočasno […] prebival (imel dve enakovredni običajni prebivališči) na ozemlju dveh držav članic, pri čemer ena od njiju ni tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo pokojnine? 2. Ali je treba člena 21 in 20(2) [PDEU] in člen 10 Uredbe […] št. 1408/71 […] razlagati tako, da nasprotujejo uporabi nacionalne določbe iz člena 114(1) [zakona o starostnih pokojninah] v povezavi s členom 4 konvencije […] z dne 9. oktobra 1975, v skladu s katero poljski zavod za pokojninsko zavarovanje ponovno preuči primer in odvzame pravico do pokojnine osebi, ki je imela več let sočasno dve običajni prebivališči (dve središči življenjskih interesov) v dveh državah, ki sta zdaj članici Evropske unije, in ki pred letom 2009 ni predložila izjave o prenosu svojega stalnega prebivališča v eno od teh držav oziroma ustrezne zahteve za to? V primeru nikalnega odgovora: 3. Ali je treba člena 20(2) in 21 [PDEU] in člen 10 Uredbe […] št. 1408/71 razlagati tako, da nasprotujejo uporabi nacionalne določbe iz člena 138(1) in (2) [zakona o starostnih pokojninah], v skladu s katero poljski zavod za pokojninsko zavarovanje zahteva vračilo pokojnine – za obdobje zadnjih 3 let – od osebe, ki je v letih od 1975 do 2009 imela sočasno dve običajni prebivališči (dve središči življenjskih interesov) v dveh državah, ki sta zdaj članici Evropske unije, če poljski nosilec zavarovanja te osebe med obravnavo zahtevka za pokojnino in po tem, ko je bila ta priznana, ni poučil o dolžnosti obvestitve o tem, da ima dve običajni prebivališči v dveh državah, in dolžnosti predložitve izjave o izbiri nosilca zavarovanja ene od teh držav kot pristojnega za obravnavo zahtevkov v zvezi s pokojnino oziroma ustrezne zahteve za to?“
112

Ni sporno, da je ta cilj mogoče doseči le s povečanjem površine kmetijskih gospodarstev, kar je pogojeno z nakupom kmetijskih zemljišč s strani litovskih kmetov. Tako tudi ni sporno, da nezadostni prihodki in težave pri dostopu do posojil, s katerimi so soočeni ti kmetje, ovirajo uresničevanje tovrstnih nakupov. Torej se odobritev zadevnega sistema pomoči, s katerim se nameravajo reševati te težave in njihovo poslabšanje zaradi gospodarske in finančne krize s tem, da se ponudi ali znižanje prodajnih cen za kmetijska zemljišča ali subvencije za obresti na posojila za nakup takih zemljišč, ne zdi očitno neprimerna za uresničitev ciljev, ki se sledijo s sprejetjem izpodbijanega sklepa.
Člen 23 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da lahko dogovor o pristojnosti, ki je bil dogovorjen med proizvajalcem blaga in njegovim kupcem, ne more učinkovati za tretjo osebo, ki je končni kupec in ki je po koncu zaporedja pogodb o prenosu lastništva, sklenjenih med strankami s sedežem v različnih državah članicah, to blago kupila in želi vložiti odškodninsko tožbo proti proizvajalcu, razen če se dokaže, da je ta tretja oseba izrecno soglašala z navedenim dogovorom, pri čemer so izpolnjeni pogoji, določeni v tem členu.
62

Glede na vse navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001, na katerega napotuje člen 45(1) te uredbe, razlagati tako, da sodišče zaprošene države članice na podlagi določbe, ki se nanaša na javni red, ne more zavrniti izvršitve zamudne sodne odločbe, s katero je bilo vsebinsko odločeno o sporu, s katero se nista preučila predmet pravnega sredstva in njegova podlaga in ki ne vsebuje nobene obrazložitve glede utemeljenosti, razen če glede na celotno presojo postopka in vseh upoštevnih okoliščin meni, da je s to odločbo očitno in nesorazmerno kršena pravica tožene stranke do poštenega sojenja iz člena 47, drugi odstavek, Listine, ker je ni mogla koristno in učinkovito izpodbijati.