SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 9. junija 2005( )

Zadeva C-258/04

Office national de l’emploi (ONEM)

proti

Ioannisu Ioannidisu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour du travail de Liège (Belgija))

„Pravica do prostega bivanja in prebivanja – Iskalci zaposlitve – Denarna pomoč za čakanje na zaposlitev – Državljanstvo Unije – Diskriminacija na podlagi državljanstva“

I – Uvod

1. Kraljevina Belgija dodeljuje pomoč, imenovano „denarna pomoč za čakanje na zaposlitev“, mladim do 30. leta starosti, ki iščejo prvo zaposlitev ali ki so bili zaposleni prekratek čas, da bi imeli pravico do nadomestila za brezposelnost. Ioannisu Ioannidisu je bila pravica do tega nadomestila zavrnjena, ker ni končal srednješolskega izobraževanja v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od treh skupnosti v tej državi, nima spričevala ali potrdila o tem izobraževanju in ga kot otroka niso vzdrževali delavci migranti, čeprav je pridobil priznano grško spričevalo.

2. Predmet tega vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Cour du travail de Liège (Belgija), je združljivost te zavrnitve s pravom Skupnosti. Sodišče je že imelo priložnost obravnavati zgoraj navedeno nadomestilo v zvezi z otroki delavcev migrantov in belgijskih državljanov, ki so se šolali v drugi državi članici.

3. V zadevnem primeru gre za še en kamenček v mozaiku. Kot je zapisal Sartre: „Donc recommençons. Cela n'amuse personne … Mais il faut enfoncer le clou“( ) Zato bom po predstavitvi upoštevne zakonodaje, dejanskega stanja in drugih postopkov preučil obstoječo sodno prakso, da jo uporabim v tem primeru.

II – Pravni okvir

A – Zakonodaja Skupnosti

4. V členu 12, prvi odstavek, ES je prepovedana „vsaka diskriminacija na podlagi državljanstva“ na področju uporabe Pogodbe ES z nekaterimi izjemami.

5. Poleg tega je v členu 17 ES določeno:

„1. S to pogodbo se uvede državljanstvo Unije. Državljani Unije so vse osebe z državljanstvom ene od držav članic. Državljanstvo Unije dopolnjuje in ne nadomešča nacionalnega državljanstva.

2. Za državljane Unije veljajo pravice in dolžnosti po tej pogodbi.“

6. V členu 18 so nato navedene različne pravice, ki jih prinaša ta status, zlasti pravica do „prostega gibanja in bivanja na ozemlju držav članic“ z omejitvami in pod pogoji, predvidenimi v Pogodbi in predpisih, sprejetih za njeno izvajanje.

7. Zato imajo vsi državljani držav članic Evropske unije pravico do enakega obravnavanja, določeno v členu 12 ES, in do pravic iz člena 18 ES.

8. Vendar je v nekaterih členih prepovedana diskriminacija na podlagi državljanstva do državljanov Skupnosti, ki odidejo v drugo državo članico zaradi zaposlitve, kot je določeno v členu 39 ES:

„1. V Skupnosti se zagotovi prosto gibanje delavcev.

2. Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji.

3. Ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem, zajema pravico:

(a) sprejeti ponujeno delovno mesto,

(b) se v ta namen na območju držav članic prosto gibati,

(c) bivati v državi članici zaradi zaposlitve skladno z določbami zakonov ali drugih predpisov, ki urejajo zaposlovanje državljanov te države,

(d) ostati na ozemlju države članice po prenehanju zaposlitve v tej državi pod pogoji, zajetimi v izvedbenih predpisih, ki jih pripravi Komisija.

[…]“

9. Skupnost je želela že ob ustanovitvi zagotoviti mobilnost delovne sile, zato je že zelo zgodaj sprejela predpise o odpravi diskriminacije v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji, ki tako osebam omogočajo lažje gibanje zaradi zaposlitve. To se kaže v Uredbi Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti.( ) V njenem členu 7 je določeno:

„1. Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi njegovega [svojega] državljanstva ne sme biti deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.

2. Uživa enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci.

[…]“

B – Belgijska zakonodaja

10. V kraljevem odloku z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti( ) je predvidena pomoč mlajšim od 30 let, ki iščejo prvo zaposlitev in med katere se uvrščajo tudi tisti, ki so bili zaposleni, a niso zbrali zadosti delovnih dni, da bi bili upravičeni do nadomestila za brezposelnost.

11. V členu 36(1) so navedeni alternativni pogoji za dodelitev te pomoči:( )

„[…]

2° (a) ali je končal polno višje ali nižje srednješolsko tehnično ali poklicno šolanje v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od skupnosti;( )

(b) ali je pred pristojno komisijo ene od skupnosti pridobil spričevalo ali potrdilo o izobraževanju iz točke (a);

[…]

(h) ali se je šolal ali izobraževal v drugi državi članici Evropske unije, če so hkrati izpolnjeni ti pogoji:

– mladi iskalec zaposlitve predloži dokumente, iz katerih je razvidno, da je šolanje ali izobraževanje na enaki stopnji in enakovredno naštetim zgoraj;

– ob vložitvi vloge za denarno pomoč mladega iskalca zaposlitve vzdržujejo delavci migranti iz člena 48 Pogodbe ES, ki prebivajo v Belgiji.( )

[…]“

III – Dejstva, spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

12. I. Ioannidis, grški državljan, rojen 23. aprila 1976, se je leta 1994 nastanil v občini na mestnem območju Liège. Z odločbo z dne 17. oktobra 1994 je minister za šolstvo, raziskave in usposabljanje francoske skupnosti v Belgiji priznal, da je srednješolsko spričevalo, ki ga je zadevna stranka pridobila v Grčiji („apolytirion“), enakovredno podobnemu spričevalu višjega srednješolskega izobraževanja, ki omogoča dostop do višješolskega izobraževanja.

13. Po treh letih študija je 29. junija 2000 pridobil diplomo iz fizioterapije, ki jo je izdala Haute Ecole de la Province de Liège André Vésale.

14. Kot iskalec zaposlitve za polni delovni čas se je 7. julija tega leta prijavil pri Office communautaire et régional de la formation professionnelle et de l'emploi (občinski in regionalni urad za poklicno izobraževanje in zaposlovanje).

15. Med 10. oktobrom 2000 in 29. junijem 2001 se je v Franciji na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je sklenil s poklicno civilno družbo zdravnikov specialistov otorinolaringologije, za plačilo izobraževal za rehabilitacijo notranjega ušesa.

16. Ko se je vrnil v Belgijo, je 7. avgusta 2001 pri Office national de l’emploi vložil vlogo za denarno pomoč za čakanje na zaposlitev, ki je bila zavrnjena z odločbo z dne 5. oktobra 2001.

17. Tribunal du travail de Liège (delovno sodišče v Liègeu) je s sodbo z dne 7. oktobra 2002 ugodilo pritožbi, ki jo je zainteresirana stranka vložila proti tej odločbi o zavrnitvi.

18. Office national de l’emploi je vložil pritožbo proti tej sodbi pri Cour du travail de Liège (deveti senat). Meneče, da I. Ioannidis ne izpolnjuje zahtevanih pogojev iz nacionalne ureditve za upravičenost do zadevnega nadomestila,( ) do katerega bi bil upravičen le na podlagi predpisov Skupnosti, je Cour du travail prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

„Ali pravo Skupnosti (zlasti členi 12 ES, 17 ES in 18 ES) nasprotuje temu, da zakonodaja države članice (kot v Belgiji kraljevi odlok z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti), ki iskalcem zaposlitve, načeloma mlajšim od 30 let, na podlagi zaključenega srednješolskega izobraževanja priznava denarno pomoč, imenovano denarna pomoč za čakanje na zaposlitev, postavlja tistim iskalcem, ki so državljani druge države članice, enako kot svojim državljanom, pogoj, po katerem se denarna pomoč odobri le, če je bilo zahtevano izobraževanje končano v izobraževalni ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena izmed treh nacionalnih skupnosti (kot je določeno v zgoraj navedenem kraljevem odloku, člen 36(1), prvi pododstavek, 2(a)), tako da se denarna pomoč za čakanje na zaposlitev zavrne mlademu iskalcu zaposlitve, ki je, čeprav ni član družine delavca migranta, kljub temu državljan druge države članice, v kateri se je, preden se je začel gibati znotraj Unije, izobraževal in je zaključil srednješolsko izobraževanje, ki je priznano za enakovredno izobraževanju, ki ga zahtevajo organi države, v kateri vloži vlogo za denarno pomoč za čakanje na zaposlitev?“

IV – Postopek pred Sodiščem

19. Office national de l’emploi, italijanska in grška vlada ter Komisija so predstavili pisna stališča v roku, določenem v členu 20 Statuta Sodišča.

20. Po koncu pisnega postopka je bilo na upravni seji 26. aprila 2005 odločeno, da obravnave ne bo, če nobena od strank v postopku v glavni stvari tega ne bo zahtevala v roku, ki je določen za ta namen in ki je potekel 28. aprila 2005. Ker stranki nista pokazali zanimanja za obravnavo, se je postopek nadaljeval s pripravo teh sklepnih predlogov.

V – Analiza vprašanja za predhodno odločanje

21. Za odgovor na to vprašanje je treba preučiti sodno prakso Sodišča, v kateri je dovolj podatkov, da se odpravijo dvomi, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče.

A – Uporabljiva sodna praksa

22. Kot sem navedel zgoraj, je Sodišče že večkrat odločalo o belgijskih denarnih pomočeh za čakanje na zaposlitev. S tem v zvezi so še zlasti pomembne sodba z dne 20. junija 1985 v zadevi Deak (94/84, Recueil, str. 1873), zgoraj navedena sodba Komisija proti Belgiji in sodba z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop (C‑224/98, Recueil, str. I‑6191).( ) Nedavno, 23. marca 2004, je Sodišče izreklo sodbo v zadevi Collins (C‑138/02, Recueil, str. I‑2703), ki zadeva britansko pomoč iskalcem zaposlitve in ki je zelo pomembna za to zadevo. Treba je torej natančno predstaviti to sodno prakso, saj vsebuje dejstva, ki omogočajo, da se odgovori predložitvenemu sodišču; poleg tega sta nastopajoči stranki v svojih stališčih obravnavali pomen sodne prakse Skupnosti.

1. Sodba v zadevi Deak( )

23. S to sodbo se je odgovorilo na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Cour du travail de Liège v sporu med J. Deakom, mladim Madžarom, sinom Italijanke, delavke migrantke, stanujoče v Belgiji, in Office national de l’emploi, ki mu je zavrnilo dodelitev pomoči, ker ni bil državljan države članice.

24. Sodišče je postreglo z nekaj podrobnostmi. Prvič, odločitev o zavrnitvi ni bila v nasprotju z Uredbo (EGS) št. 1408/71( ), katere razlaga se je zahtevala, ker je zadevna pomoč pomenila socialno ugodnost v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68, saj ta pojem vključuje vse ugodnosti, ki se ne glede na to, ali so vezane na pogodbo o zaposlitvi ali ne, na splošno priznajo domačim delavcem, predvsem zaradi njihove objektivne lastnosti delavca ali zgolj zaradi stalnega prebivališča na nacionalnem ozemlju; drugič, načelo enakega obravnavanja pri dodelitvi ugodnosti prepoveduje diskriminacijo v škodo potomcev, ki jih vzdržuje delavec; in nazadnje, državljanstvo naj ne bi vplivalo na dodelitev ali zavrnitev pomoči za mlade, otroke delavcev migrantov v Skupnosti, ki iščejo prvo zaposlitev.

2. Sodba v zadevi Komisija proti Belgiji( )

25. V tej zadevi je Komisija očitala Kraljevini Belgiji, da je kršila člen 39 ES ter člena 3 in 7 Uredbe št. 1612/68, ker je po eni strani obdržala v veljavi člen 36 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, s katerim se je dodeljevala denarna pomoč za čakanje na zaposlitev pod pogojem, da so mladi iskalci prve zaposlitve srednješolsko izobraževanje končali v ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava država Belgija ali ena od njenih skupnosti, in po drugi strani sočasno napeljevala delodajalce k zaposlovanju upravičencev do te pomoči, saj so predvidevali, da bo država prevzela breme pripadajočih plačil in socialnih prispevkov na podlagi posebnih programov za odpravljanje brezposelnosti.

26. Ti točki sem obravnaval v sklepnih predlogih, ki se nanašajo na to zadevo, vendar nas v primeru I. Ioannidisa zanima samo prva. Potem ko sem najprej spomnil na to, da je bila v zgoraj navedeni sodbi Deak denarna pomoč za čakanje opredeljena kot socialna ugodnost v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 (točke od 22 do 30), sem poudaril, da ni bila izražena morebitna diskriminacija na podlagi državljanstva, ker so bili upravičenci opredeljeni glede na druge dejavnike, in ne glede na državljanstvo (točka 31), vendar pa so bili delavci migranti in njihovi potomci posredno v slabšem položaju v primerjavi z domačimi delavci (točka 32), ker je obveza, da je treba šolanje končati v Belgiji, zajemala predhodno obveznost stalnega prebivališča, kar je dajalo prednost mladim Belgijcem, ki so lažje izpolnjevali zahtevane pogoje (točke od 33 do 43). Nazadnje sem trdil, da „ima odvračilen učinek, ki ga utegne imeti taka ovira na otroke, logično posledice na njihove starše, […] ki se čutijo prikrajšani za eno od socialnih ugodnosti, običajno dodeljenih otrokom belgijskih družin. Delavci, katerih otroci so končali srednješolsko izobraževanje v matični državi in iščejo zaposlitev, se bodo srečali z več težavami pri naselitvi v državi članici, ki njihovim potomcem zavrača tisto, kar dodeljuje otrokom domačih delavcev, v obravnavanem primeru torej denarno pomoč za čakanje na zaposlitev, ki poleg vsega omogoča lažji dostop do nekaterih delovnih mest“ (točka 44). Zato sem Sodišču predlagal, naj ugotovi kršitev prava Skupnosti.

27. Sodišče se je pridružilo tej trditvi in potrdilo, da denarna pomoč za čakanje na zaposlitev pomeni socialno ugodnost v smislu Uredbe št. 1612/68, tudi če mladi, „ki jih vzdržujejo delavci migranti s prebivališčem v Belgiji, niso končali šolanja v Belgiji, ampak v svoji matični državi ali drugi državi članici“ (točki 25 in 26). Potem ko je Sodišče spomnilo na sodno prakso v zvezi z načelom enakega obravnavanja in posebej poudarilo, da „so še posebej prepovedani pogoji, ki veljajo brez razlikovanja, ki jih lahko lažje izpolnjujejo domači delavci kot delavci migranti“ (točki 27 in 28), je presodilo, da sporna določba, v kateri se sklicuje na „predhodni pogoj stalnega prebivališča“, daje prednost Belgijcem, čeprav se uporablja tudi za tiste, ki končajo srednješolsko izobraževanje zunaj svoje države (točki 29 in 30), kar je bilo v primeru sodbe D’Hoop. Sodišče je torej v zvezi s to točko ugotovilo kršitev, ki jo očita Komisija.

28. Vendar je zavrnilo pritožbo v zvezi z dostopom do posebnih programov nastopa ali vnovičnega nastopa dela, ki so glede na svojo specifičnost vezani na brezposelnost in torej presegajo področje dostopa do delovnega mesta (točka 39). Vendar se predpisi Skupnosti, ki se nanašajo na prosto gibanje zaposlenih delavcev, uporabljajo za osebo, ki je že vstopila na trg dela, tako da opravlja resnično in dejansko delo, ki ji podeljuje status delavca, kar pa ne velja za mlade iskalce prve zaposlitve (točka 40).

29. Da bi Kraljevina Belgija nacionalne določbe uskladila s sodbo Sodišča, je 13. decembra 1996 sprejela kraljevi odlok, s katerim se je tisti z dne 25. novembra 1991 spremenil tako, da je bila členu 36 dodana točka (h), s katero se omogoča dodelitev pomoči otrokom delavcev migrantov.

3. Sodba v zadevi D’Hoop( )

30. V nasprotju s predhodno zadevo je v tem primeru zadevna stranka srednješolsko izobraževanje končala v Franciji, kjer je pridobila spričevalo, ki ga je Kraljevina Belgija, katere državljanka je bila, priznala za enakovredno spričevalu višjega srednješolskega izobraževanja, ki omogoča dostop do višješolskega izobraževanja. Potem ko je nadaljevala univerzitetni študij v Belgiji, je zaprosila za denarno pomoč za čakanje na zaposlitev, ki ji je bila zavrnjena, ker ni izpolnjevala pogojev iz člena 36 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991.

31. Tribunal du travail de Liège je predložilo vprašanje za predhodno odločanje v zvezi z uporabo člena 39 ES in člena 7 Uredbe št. 1612/68 v obravnavanem primeru.

32. Sodišče je glede na sklepne predloge generalnega pravobranilca( ) izreklo sodbo na dveh pravnih podlagah, po eni strani na podlagi zgoraj navedenih določb in po drugi strani na podlagi pojma državljanstva Evropske unije.

33. Kar zadeva prvo pravno podlago, je Sodišče ge. D’Hoop zavrnilo možnost uveljavljanja ugodnosti, ki jih dodeljujeta Pogodba ali sekundarno pravo v zvezi z delavci migranti in njihovimi družinskimi člani (točka 20), in zahtevalo, naj se predpisi Skupnosti, ki se nanašajo na prosto gibanje, uporabljajo za zavarovanje za primer brezposelnosti, ko je oseba, ki se nanje sklicuje, „že vstopila na trg dela“, kar pa ne velja za mlade iskalce prve zaposlitve (točka 18); poleg tega so starši tožeče stranke, medtem ko se je izobraževala v Franciji, še naprej prebivali v Belgiji (točka 19).

34. V zvezi z drugo pravno podlago je Sodišče izhajalo iz tega, da bi bilo, glede na to, da imajo državljani Evropske unije v vseh državah članicah pravico do enakega pravnega obravnavanja, kot so ga deležni državljani teh držav članic, ki so v enakem položaju, nezdružljivo s pravico do prostega gibanja, če bi bil državljan v državi članici, katere državljan je, manj ugodno obravnavan, kot bi bil, če ne bi izkoristil ugodnosti, ki jih daje zadevna pogodba (točka 32). Potem ko je Sodišče poudarilo, da so v belgijski zakonodaji osebe, ki so končale srednješolsko izobraževanje v svoji državi, obravnavane drugače kot tiste, ki so z uporabo pravice do prostega gibanja izobraževanje končale v drugi državi članici (točka 33), je odločilo, da je tako neenako obravnavanje „v nasprotju z načeli, na katerih temelji status državljana Unije“ (točka 35). Vendar je priznalo, da bi bilo to lahko utemeljeno le, če bi temeljilo na objektivnih ugotovitvah, ki niso odvisne od državljanstva in so sorazmerne glede na legitimen cilj, ki ga poskuša doseči nacionalno pravo (točka 36). Tako je Sodišče, potem ko je poudarilo, da so pomoči namenjene olajšanju prehoda mladih s šolanja na trg dela, potrdilo, da je legitimno, da „se hoče nacionalni zakonodajalec prepričati o dejanski povezavi med prosilcem za nadomestilo in zadevnim geografskim trgom dela“ (točka 38). Vendar je Sodišče presodilo, da je edini pogoj glede kraja, v katerem je bilo pridobljeno spričevalo o končanem srednješolskem izobraževanju, preveč splošen in izključujoč, neupravičeno daje prednost elementu, ki ne pomeni nujno stvarne in dejanske stopnje povezave, in prekoračuje okvire, ki so potrebni za doseganje načrtovanega cilja (točka 39).

35. Država, ki jo sodba neposredno zadeva, je spremenila člen 36 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 in v kraljevem odloku z dne 11. februarja 2003 dodala novo možnost dodelitve pomoči – točko (j) –, ki je za obravnavani primer nepomembna, saj navedeni odlok ob dejanskem stanju v sporu o glavni stvari še ni začel veljati.( )

4. Sodba v zadevi Collins( )

36. V sporu med g. Collinsom in Secretary of State for Work and Pensions zaradi zavrnitve zadnjega, da g. Collinsu dodeli nadomestilo za iskanje zaposlitve, ki je predvideno v zakonodaji Združenega kraljestva, je Social Security Commissioner predložil več vprašanj za predhodno odločanje v zvezi z razlago Uredbe št. 1612/68 in Direktive Sveta 68/360/EGS z dne 15. oktobra 1968( ).

37. Če pustimo ob strani trditve v zvezi z direktivo, je ta sodba zanimiva v dveh pogledih: pojem delavca v smislu člena 7 in naslednjih Uredbe št. 1612/68 in uporaba pojma državljanstvo Evropske unije v obravnavanem primeru.

38. Ta pojma sem preučil v sklepnih predlogih, ki sem jih predstavil 10. julija 2003.

39. V zvezi s prvim pojmom sem poudaril razliko med naslovom I (členi od 1 do 6) Uredbe, katerega določbe se uporabljajo za vsakega državljana države članice, in naslovom II (členi od 7 do 9), ki zadeva le „delavce“, torej osebe, ki določen čas v korist druge osebe in po njenih navodilih opravljajo delo, za katero prejemajo plačilo.( ) Zato naj se enako obravnavanje glede socialnih ugodnosti iz člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 glede na sodbo Lebon( ) ne bi uporabljalo za tiste, ki se gibajo z namenom iskanja zaposlitve (točke od 22 do 35).

40. V zvezi s preučitvijo drugega pojma sem poudaril, da se glede na sodno prakso načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva samostojno uporablja le v položajih, ki jih ureja pravo Skupnosti, za katere pa Pogodba ne določa posebnega pravila. Tudi člen 18 ES, v katerem je na splošno določena pravica vsakega državljana Evropske unije, da se prosto giba in prebiva na ozemlju držav članic, pride zlasti do izraza v členu 39 ES, ki se nanaša na prosto gibanje delavcev, tako da se uporablja le, če primer ne spada pod to zadnjo določbo. Dopustil sem, da je pogoj stalnega prebivališča z namenom preveriti ukoreninjenost v državi in dejanske vezi prosilca z domačim trgom dela lahko utemeljen, da bi se izognili t. i. „socialnemu turizmu“, ki ga izvajajo osebe, ki se gibajo od ene države članice do druge, da bi izkoristile dajatve, za katere se prispevki ne plačujejo, in da bi preprečili zlorabe (točke od 55 do 76).

41. Sodišče je tudi v tem primeru sledilo generalnemu pravobranilcu. Prvič, spomnilo je, da je treba razlikovati med državljani držav članic, ki še niso vzpostavili delovnega razmerja v državi članici gostiteljici, v kateri iščejo zaposlitev, in državljani, ki so že zaposleni v tej državi ali so bili v njej zaposleni, pa niso več v delovnem razmerju, a se kljub temu štejejo za delavce. Prvi so upravičeni do načela enakega obravnavanja samo pri dostopu do zaposlitve,( ) medtem ko se drugi lahko „zaradi pravne podlage iz člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 potegujejo za enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci“ (točki 30 in 31).

42. Po preučitvi vpliva člena 39 ES na nacionalne določbe (točke od 55 do 59) je Sodišče ocenilo, da je z namenom določiti pomen pravice do enakega obravnavanja za iskalce zaposlitve treba to načelo razlagati v smislu drugih določb prava Skupnosti, zlasti člena 12 ES (točka 60).

43. Na podlagi navedenega je Sodišče ugotovilo, da britanska zakonodaja zaradi razlikovanja pri obravnavanju na podlagi stalnega prebivališča v Združenem kraljestvu daje prednost svojim državljanom, saj lažje izpolnjujejo ta pogoj (točka 65). Da bi Sodišče ugotovilo, ali je neenako obravnavanje lahko utemeljeno, je navedlo zgoraj navedeno sodbo D’Hoop in potrdilo, da pogoj prebivališča zagotavlja obstoj dejanske povezave iskalca zaposlitve z zadevnim trgom dela, če ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje tega cilja (točke od 67 do 72).( )

B – Preučitev primera

44. Da bi odgovorili na vprašanje, ki ga je predložilo Cour du travail de Liège, je treba primer preučiti v treh fazah: raziskati veljavno zakonodajo, ugotoviti neenako obravnavanje in preveriti, ali je utemeljeno.

1. Veljavna zakonodaja Skupnosti

a) Obrazložitev

45. Najprej je treba opredeliti veljavne določbe primarnega prava, ki se nanašajo tako na državljanstvo Evropske unije kot na prosto gibanje delavcev.

46. S členom 17 ES se uvaja ustanovitev „status civitatis“ Evropejcev, „državljanstva Evropske unije“, do katerega so upravičene osebe z državljanstvom ene od držav članic (odstavek 1), ki imajo pravice in dolžnosti, določene v Pogodbi (odstavek 2).

47. S členom 12 ES se prepoveduje vsaka diskriminacija na podlagi državljanstva; lahko potrdimo, da izraz načelo enakosti pomeni eno od pravic, ki jih uživajo Evropejci in ki so bile zelo razširjene, saj je njihova edina omejitev v tem, da zahtevajo skupnostno vez med tem subjektivnim statusom in zadevnim stanjem.( )

48. Vendar kot sem razložil v zgoraj navedenih sklepnih predlogih v zvezi z zadevo Collins, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ima enako obravnavanje iz člena 12(1) ES učinek na področju uporabe Pogodbe ne glede na posebne določbe, ki jih predvideva,( ) kar potrjuje, da se to načelo samostojno uporablja samo, če v pravu Skupnosti ni določeno posebno pravilo.( )

49. Načelo prostega gibanja delavcev in posledična odprava vsake diskriminacije na podlagi državljanstva se uresničujeta predvsem z Uredbo št. 1612/68 in Uredbo št. 1408/71,( ) zato bi bilo primerno preučiti, ali njune določbe veljajo za I. Ioannidisa.

b) Neuporabnost načela enakega obravnavanja delavcev

50. Oseba, ki želi izkoriščati zavarovanje za primer brezposelnosti, predvideno v nacionalnem pravu, se lahko v skladu z zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Belgiji sklicuje na predpise v zvezi s prostim gibanjem delavcev samo, če je že stopila na trg dela. V skladu s sodbo Collins, v kateri je navedenih več predhodnih sodb, ima pojem „delavec“ v smislu člena 39 EC in Uredbe št. 1612/68 skupnostni doseg in se ne sme ozko razlagati.

51. Treba je dodati, da je Sodišče večkrat razsodilo, da pravna narava sui generis zaposlitvenega razmerja, produktivnost zadevne osebe, izvor plačila ali njegova omejena raven „ne more imeti nobenih posledic glede priznanja statusa delavca“,( ) priznanega tudi vsaki osebi, ki v poklicnem izobraževanju za plačilo opravlja resnično in dejansko dejavnost;( ) za to gre v primeru zadevne stranke, ki je pogodbo sklenila v Franciji,( ) državi, v kateri ima torej status delavca.

52. Nasprotno pa tega statusa nima v Belgiji, kjer ni vstopila na trg dela, zato ne more na osnovi člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 uveljavljati enakih ugodnosti – med katerimi je, vse od sodbe Deak, denarna pomoč za čakanje na zaposlitev – kot domači delavci,( ) čeprav je prej v drugi državi imela zaposlitev.( )

53. Eden od dvomov, ki jih je izrazilo predložitveno sodišče, se je torej razblinil, saj se načelo prepovedi diskriminacije iz člena 12 ES v povezavi s členom 17 ES spet v celoti uporablja, ker posebne določbe v zvezi z enakim obravnavanjem pri prostem gibanju delavcev ne veljajo za osebe, ki iščejo zaposlitev.

2. Obstoj diskriminacije na podlagi državljanstva

54. Namen statusa državljana Unije je namreč, da postane temeljni status državljanov držav članic, ki omogoča tistim državljanom, ki so v enakem položaju, da se neodvisno od državljanstva in brez poseganja v izjeme, ki so izrecno predvidene v zvezi s tem, pravno enako obravnavajo.( )

55. V obravnavanem primeru so pogoji dodelitve denarne pomoči za čakanje na zaposlitev očitno oblikovani objektivno in glede na dejavnike, ki v abstraktnem smislu niso povezani z državljanstvom.

56. Vendar zahteva, da je izobraževanje končano v ustanovi, ki jo organizira, subvencionira ali priznava ena od skupnosti v Belgiji (člen 36(1), prvi pododstavek, točka 2(a) kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991), ali da je iskalec pridobil diplomo ali spričevalo o tem izobraževanju (pod (b)), vključuje predhodno obveznost stalnega prebivališča, ki jo lažje izpolnijo državljani te države kot državljani drugih držav članic.( )

57. Pomembno je omeniti še posebno možnost, ki se uvaja z navedeno točko 2(h) na podlagi sodbe Komisija proti Belgiji, ki je, čeprav omogoča izobraževanje v drugih državah članicah, podrejena dvojnemu pogoju, in sicer da mora biti izobraževanje enakovredno in da mora biti prosilec otrok, ki ga vzdržujejo delavci migranti.

58. V nobeni od zgoraj navedenih alternativnih predpostavk ni predviden primer, ko vlogo za pomoč predloži oseba, ki nima statusa zaposlenega delavca in katere starši niso zaposleni v državi ter ki je po šolanju v drugi državi članici pridobila spričevalo, enakovredno belgijskemu, s tem pa tudi pravico do pomoči.

59. Ugotavlja se torej neenako obravnavanje v škodo tistih, ki so kot I. Ioannidis v navedenem položaju, saj so prikrajšani za pomoči, namenjene lažjemu vstopu na trg dela, ker so srednješolsko izobraževanje končali v drugi državi članici.

60. Ker je bilo ugotovljeno neenako obravnavanje, je zdaj treba raziskati, ali je lahko utemeljeno.

3. Utemeljitev neenakega obravnavanja

61. Kot sem poudaril že prej, se z belgijsko denarno pomočjo za čakanje na zaposlitev želi mladim olajšati prehod s šolanja na trg dela in je zato legitimno, da se želijo prepričati o povezavi z domačim trgom dela; ta cilj je težko doseči z edinim pogojem glede kraja končanja šolanja ali kraja, v katerem je bilo pridobljeno ustrezno spričevalo, kot je določeno v členu 36(1), prvi pododstavek, točka 2(a) in (b), kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991. Ta pogoj poleg tega, da je preveč splošen in izključujoč, temelji na dejstvu, ki ne pomeni stvarne in dejanske stopnje povezave, kot je poudarilo Sodišče v navedeni sodbi D’Hoop, ki se lahko v celoti uporablja v tej zadevi, čeprav v obravnavanem primeru zadevna stranka nima belgijskega državljanstva. Državljanstvo prosilca naj se ne bi upoštevalo, saj bi drugače prišlo do neposredne diskriminacije.

62. Sicer možnost, ki je predvidena v tem istem členu pod (h), nič bolj ne upravičuje neenakega obravnavanja. Čeprav se priznanje veljavnosti šolanja v drugi državi članici ne izpostavlja očitku, izraženemu proti točkama (a) in (b), je kumulativni pogoj, s katerim se opredeljuje, da mora biti otrok, ki ga vzdržujejo delavci migranti, ki stalno prebivajo v Belgiji, zelo omejujoč, ker ne vključuje predpostavke, v skladu s katero državljani Evropske unije, ki iščejo prvo zaposlitev, niso otroci, ki jih vzdržujejo delavci migranti. Ta ovira presega tisto, kar je potrebno za preverjanje obstoja povezave med prosilcem za pomoč in trgom dela, na katerega si želi vstopiti.

63. Zato belgijske določbe, v katerih ni predviden položaj, v kakršnem se je znašel I. Ioannidis, vodijo do neenakega obravnavanja, ki je v nasprotju s pravnim redom Skupnosti.

VI – Predlog

64. Ob upoštevanju navedenih ugotovitev predlagam Sodišču, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Cour du travail de Liège, odgovori:

Pravo Skupnosti, zlasti člen 12(1) ES, nasprotuje predpisom države članice, s katerimi se omogoča zavrnitev denarnih pomoči za čakanje na zaposlitev državljanu druge države članice, ki išče prvo zaposlitev, ker je končal šolanje v svoji državi in ker ni otrok, ki ga vzdržuje delavec migrant.