Zadeva C‑662/17

E. G.

proti

Republiki Sloveniji

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče)

„Predhodno odločanje – Skupni evropski azilni sistem – Direktiva 2013/32/EU – Člen 46(2) – Pravno sredstvo zoper odločbo, s katero je bilo zavrnjeno priznanje statusa begunca, vendar je bil priznan status subsidiarne zaščite – Dopustnost – Neobstoj zadostnega interesa, če status subsidiarne zaščite, ki ga prizna država članica, omogoča iste pravice in koristi kot status begunca po pravu Unije in nacionalnem pravu – Upoštevnost individualnega položaja prosilca za preučitev enakosti navedenih pravic in koristi“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 18. oktobra 2018

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Azilna politika – Postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite Direktiva 2013/32 – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva – Pravno sredstvo zoper odločbo, s katero je bilo zavrnjeno priznanje statusa begunca, vendar je bil priznan status subsidiarne zaščite – Možnost držav članic, da štejejo tako pravno sredstvo za nedopustno – Pogoji – Opredelitev pravic in koristi, dodeljenih na podlagi obeh statusov – Abstraktna presoja – Obseg

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Direktiva 2013/32 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 46(2), drugi pododstavek)

Člen 46(2), drugi pododstavek, Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite je treba razlagati tako, da status subsidiarne zaščite, ki se priznava z zakonodajo države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ne omogoča „istih pravic in koristi kot status begunca po pravu Unije in nacionalnem pravu“ v smislu te določbe, tako da sodišče te države članice pravnega sredstva zoper odločbo, s katero je ugotovljena neutemeljenost prošnje za priznanje statusa begunca, vendar se z njo prizna status subsidiarne zaščite, ne more zavreči kot nedopustnega zaradi nezadostnega interesa prosilca za nadaljevanje postopka, če se izkaže, da te pravice in koristi, ki izhajajo iz teh dveh statusov mednarodne zaščite, na podlagi nacionalne zakonodaje, ki se uporablja, dejansko niso enake.

Takega pravnega sredstva ni mogoče zavreči kot nedopustnega, tudi če se glede na konkretni položaj prosilca ugotovi, da ta s priznanjem statusa begunca ne bi pridobil več pravic in koristi kot s priznanjem statusa subsidiarne zaščite, ker ne uveljavlja ali še ne uveljavlja pravic, ki se priznavajo na podlagi statusa begunca, ki pa se na podlagi statusa subsidiarne zaščite ne priznavajo oziroma se priznavajo v manjši meri.

Člen 46(2), drugi pododstavek, Direktive 2013/32 državi članici omogoča, da določi, da se lahko pravno sredstvo zoper odločbo, s katero je bila ugotovljena neutemeljenost prošnje za priznanje statusa begunca, vendar je bil z njo priznan status mednarodne zaščite, zavrže kot nedopustno zaradi neobstoja zadostnega interesa, če zadnjenavedeni status, ki ga je priznala ta država članica, omogoča „iste pravice in koristi“ kot status begunca po pravu Unije in nacionalnem pravu. Zato je treba izključitev pravice do pravnega sredstva iz člena 46(2), drugi pododstavek, Direktive 2013/32, glede na to, da pomeni izjemo od pravice do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper vsakršno odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito, ki je določena s členom 46 te direktive, in omejitev temeljne pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki je določena s členom 47 Listine, razlagati ozko. Iz tega izhaja, da je treba to izključitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva razlagati tako, da jo je mogoče uporabiti le, če gre za dejansko enakost med pravicami in koristmi, ki jih omogoča status subsidiarne zaščite, ki ga prizna zadevna država članica, in tistimi, ki jih omogoča status begunca po pravu Unije in nacionalnem pravu, ki se uporablja.

Ugotoviti pa je treba, da kar zadeva pravico do prebivanja, status subsidiarne zaščite, kot ga določa slovensko pravo, ne podeljuje istih pravic in koristi, kot jih omogoča status begunca po pravu Unije in nacionalnem pravu, saj – kot je razvidno iz ugotovitev predložitvenega sodišča, na katere je opozorjeno v točki 33 te sodbe – trajanje dovoljenja za prebivanje, ki je vezano na status subsidiarne zaščite, ni usklajeno s trajanjem dovoljenja za prebivanje, do katerega so upravičene osebe, ki se jim prizna status begunca.

Vendar kot sta trdili nizozemska vlada in Komisija, se pravila slovenskega prava o priznanju, prenehanju, odvzemu in podaljšanju statusa mednarodne zaščite, na katera se predložitveno sodišče sklicuje v prvem vprašanju, ne nanašajo na vsebino pravic, ki se podeljujejo s tem statusom, temveč na opredelitev zadevnega statusa. Ta pravila so za zadevna statusa mednarodne zaščite zavezujoče in ločeno določena v poglavjih od III do VI Direktive 2011/95. Navedenih pravil zato v nasprotju s pravili o vsebini pravic, ki izhajajo iz navedenega statusa, ni mogoče upoštevati kot „pravic in koristi“ v smislu člena 46(2), drugi pododstavek, Direktive 2013/32. Dalje, predložitveno

Nazadnje predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba v okviru presoje pogoja, ki je določen v členu 46(2), drugi pododstavek, Direktive 2013/32, v zvezi z enakostjo pravic in koristi, ki izhajajo iz obeh zadevnih statusov mednarodne zaščite, upoštevati individualni položaj prosilca, tako da bi bil kljub neobstoju take enakosti pravic in koristi interes za vložitev pravnega sredstva zoper odločbo o nepriznanju statusa begunca nezadosten, kar bi povzročilo nedopustnost pravnega sredstva, če priznanje tega statusa prosilcu glede na njegov konkretni položaj ne bi omogočalo več pravic in koristi kot priznanje statusa subsidiarne zaščite. Vprašanje, ali je izpolnjen pogoj iz člena 46(2), drugi pododstavek, Direktive 2013/32 glede dejanske enakosti pravic, vezanih na zadevna statusa mednarodne zaščite, pa je treba presojati na podlagi preučitve celotne zadevne nacionalne zakonodaje, in ne zgolj glede na konkretni položaj zadevnega prosilca.

(Glej točke 43, 49, 50, 54, od 57 do 59, 62, 63, 70 in izrek.)