ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Člen 7 navedene direktive določa: „1. Države članice zagotovijo, da so prijetim ali pridržanim osebam ali njihovim odvetnikom v vsakem delu kazenskega postopka dostopne vse listine o zadevi, ki jih imajo pristojni organi in so bistvene za učinkovito izpodbijanje, v skladu z nacionalnim pravom, zakonitosti prijetja ali pridržanja. 2. Države članice zagotovijo, da pristojni organi osumljenim ali obdolženim osebam ali njihovim odvetnikom odobrijo dostop vsaj do vsega dokaznega gradiva, s katerim razpolagajo, ne glede na to, ali je to gradivo v prid ali v breme osumljenim ali obdolženim osebam, da bi se zaščitila poštenost postopka in pripravila njihova obramba. 3. Brez poseganja v odstavek 1 se dostop do dokaznega gradiva iz odstavka 2 odobri pravočasno, da se omogoči učinkovito uveljavljanje pravice do obrambe in vsaj ob predložitvi obtožnice sodišču v preizkus. Kadar pristojni organi pridobijo dodatno dokazno gradivo, omogočijo dostop do tega gradiva v času, ki zadostuje za njegovo preučitev. 4. Z odstopanjem od odstavkov 2 in 3 se lahko dostop do določenega gradiva zavrne, pod pogojem, da to ne vpliva na pravico do poštenega sojenja in kadar bi s tem lahko bilo resno ogroženo življenje ali temeljne pravice druge osebe, ali če je to nujno potrebno za zaščito bistvenega javnega interesa, kot na primer, ko bi dostop lahko vplival na potek preiskave ali resno škodoval notranji varnosti države članice, v kateri je uveden kazenski postopek. Države članice zagotovijo, da ob upoštevanju postopkov nacionalnega prava o zavrnitvi dostopa do določenega gradiva v skladu s tem odstavkom odloči pravosodni organ, ob upoštevanju postopkov nacionalnega prava ali zagotovijo vsaj, da za takšno odločitev pravosodnega organa obstaja možnost sodnega nadzora. 5. Dostop iz tega člena se zagotovi brezplačno.“
11

Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Obveznosti prosilcev“, določa: „1. Države članice prosilcem naložijo obveznost sodelovanja s pristojnimi organi, da se ugotovijo njihova identiteta in drugi elementi iz člena 4(2) Direktive 2011/95/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9)]. Države članice lahko prosilcem naložijo tudi druge obveznosti sodelovanja s pristojnimi organi, če so take obveznosti potrebne za obravnavanje prošnje. 2. Države članice lahko zlasti predvidijo, da: (a) se morajo prosilci javljati pristojnim organom ali se pri njih osebno zglasiti, in sicer bodisi nemudoma bodisi ob določenem času; (b) morajo prosilci izročiti dokumente, s katerimi razpolagajo in ki so pomembni za obravnavanje prošnje, kot so na primer njihovi potni listi; (c) morajo prosilci pristojnim organom sporočati svoje trenutno prebivališče ali naslov in jih v najkrajšem možnem času obveščati o spremembi prebivališča ali naslova. […] (d) lahko pristojni organi preiščejo prosilca in predmete, ki jih ima pri sebi. […] (e) lahko pristojni organi fotografirajo prosilca in da (f) lahko pristojni organi posnamejo prosilčeve ustne izjave, če je bil prosilec o tem vnaprej obveščen.“
65

Kot je navedlo predložitveno sodišče, je razlika med pravili, preučenimi v sodbi z dne 22. februarja 2018, X in X (C‑398/16 in C‑399/16, EU:C:2018:110), in pravili iz postopka v glavni stvari v tem, da so se v skladu s pravili, obravnavanimi v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, pogoji za odbitek razlikovali glede na to, ali je bila družba, ki je bila pridobljena, del istega davčnega subjekta kot družba pridobiteljica ali ne. Nasprotno pa v postopku v glavni stvari različno obravnavanje dejansko temelji na zahtevi po rezidentstvu družbe posojilodajalke, kar je zahteva, ki določa neuporabo odstopne klavzule. Vendar ugodnosti, ki jo v tem primeru zahteva družba Lexel, ni mogoče zamenjati s tisto, ki omogoča konsolidacijo v enotnem davčnem subjektu. Spor o glavni stvari se torej nanaša na možnost, da se odhodki za obresti odbijejo, in ne na splošno izravnavo odhodkov in dobičkov, ki jih ima enotni davčni subjekt.
2

Člen 7 iz naslova „Financiranje univerzalne storitve“ Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 3, str. 71), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008 (UL 2008, L 52, str. 3, in popravek v UL 2015, L 225, str. 49) (v nadaljevanju: Poštna direktiva), določa: „1. Države članice ne podelijo ali ohranijo veljavnih izključnih ali posebnih pravic za vzpostavitev in zagotavljanje poštnih storitev. Države članice lahko izvajanje univerzalne storitve financirajo v skladu z enim ali več sredstvi iz odstavkov 2, 3 in 4, ali v skladu s katerim drugim sredstvom, skladnim s Pogodbo. 2. Države članice lahko izvajanje univerzalne storitve zagotovijo z javnim naročilom takšnih storitev v skladu z veljavnimi pravili in predpisi za javna naročila, ki v skladu z Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)] zajemajo konkurenčni dialog ali postopek s pogajanji z ali brez objave obvestila o javnem naročilu. 3. Če država članica ugotovi, da obveznosti univerzalne storitve, kakor so določene v tej direktivi, povzročajo neto strošek na podlagi izračuna iz Priloge I in pomenijo nepravično finančno breme za izvajalca(-e) univerzalne storitve, lahko: (a) vzpostavi mehanizem za povrnitev stroškov zadevnega(-ih) podjetja(-ij) iz javnih sredstev; ali (b) uvede mehanizem za razdelitev neto stroška obveznosti univerzalne storitve med izvajalce storitev in/ali uporabnike. 4. Če se neto stroški delijo v skladu z odstavkom 3(b), lahko države članice ustanovijo kompenzacijski sklad, ki se lahko financira s pristojbinami izvajalcev storitve in/ali uporabnikov in ga upravlja organ, ki je neodvisen od upravičenca ali upravičencev. Države članice lahko podelitev dovoljenja izvajalcem storitev v skladu s členom 9(2) pogojujejo z obveznostjo finančnega prispevka v ta sklad ali obveznostjo upoštevanja obveznosti univerzalne storitve. Na ta način se lahko financirajo obveznosti izvajalca(-ev) univerzalne storitve za izvajanje univerzalne storitve iz člena 3. 5. Države članice zagotovijo, da se načela preglednosti, nediskriminacije in sorazmernosti upoštevajo pri ustanovitvi kompenzacijskega sklada in pri določitvi stopnje finančnih prispevkov iz odstavkov 3 in 4. Odločitve, ki se sprejmejo na podlagi odstavkov 3 in 4, temeljijo na objektivnih in preverljivih merilih ter se objavijo.“
Člen 1 OUG št. 52/2017 določa:

„1. Zavezanci, ki so plačali posebno dajatev na osebne avtomobile in motorna vozila iz členov od 2141-2143 zakona št. 571/2003 o davčnem zakoniku s poznejšimi spremembami in dopolnitvami, dajatev za onesnaževanje z motornimi vozili iz izredne uredbe vlade št. 50/2008 o dajatvi za onesnaževanje z motornimi vozili, odobrene z zakonom št. 140/2011, dajatev za onesnaževanje z emisijami iz motornih vozil iz zakona št. 9/2012 o dajatvi za onesnaževanje z emisijami iz motornih vozil s poznejšimi spremembami in okoljsko takso za motorna vozila iz [OUG] št. 9/2013 o uvedbi okoljske takse za motorna vozila, ki je bila s spremembami in dopolnitvami potrjena z zakonom št. 37/2014, s poznejšimi spremembami in dopolnitvami, in ki niso bili upravičeni do vračila do začetka veljavnosti te izredne uredbe vlade, lahko zahtevajo vračilo, skupaj z obrestmi za obdobje od datuma plačila do datuma vračila, tako da vložijo zahtevek pri pristojnem osrednjem davčnem organu. Obrestna mera je določena v členu 174(5) zakona št. 207/2015 o zakoniku o davčnem postopku, s poznejšimi spremembami in dopolnitvami.

2. Pravica zavezancev iz odstavka 1, da zahtevajo vračilo, nastane na datum začetka veljavnosti te izredne uredbe vlade, ne glede na to, kdaj je bila dajatev pobrana, zahtevke za vračilo pa je treba z odstopanjem od določb člena 219 zakona št. 207/2015 [o zakoniku o davčnem postopku], kakor je bil pozneje spremenjen in dopolnjen, vložiti najpozneje do 31. avgusta 2018, sicer nastopi prekluzija.

[…]“.
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 5 in 6 v povezavi s členom 10(1) in členom 28(5) Uredbe (ES) št. 1924/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih (UL 2006, L 404, str. 9, in popravek v UL 2007, L 12, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 107/2008 Evropskega parlamenta in Sveta 98/27/ES z dne 15. januarja 2008 (UL 2008, L 39, str. 8) (v nadaljevanju: Uredba št. 1924/2006), ter člena 3 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22).
11

UR se v utemeljitev pritožbe, ki je bila zoper to odločbo vložena pri Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija), sklicuje na pravnomočnost sodbe z dne 30. aprila 2018, s katero je to sodišče, ki je potrdilo sodbo Tribunalul Bucureşti (okrožno sodišče v Bukarešti) z dne 21. septembra 2016, razsodilo, da davčni zavezanec, kot je UR, ki opravlja samostojni poklic odvetnika, ne opravlja nobene ekonomske dejavnosti in se zato zanj ne šteje, da opravlja transakcije dobave blaga ali opravljanja storitev, ker so pogodbe, sklenjene z njegovimi strankam, pogodbe o pravni pomoči, in ne pogodbe o opravljanju storitev (v nadaljevanju: sodba z dne 30. aprila 2018).
48

Uvodoma je treba navesti, da se to vprašanje tega sodišča nanaša na sodelovanje predstavnikov ministrstva za gospodarstvo in ministrstva za okolje Slovaške republike v zgoraj navedenih postopkih. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe pa – s pridržkom preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – izhaja, da se sodelovanje ministrstva za okolje nanaša le na postopke določanja cen, ki so povezani s proizvodnjo in oskrbo s pitno vodo. Tako se v takem primeru določbe Direktive 2009/72, ki se med drugim nanašajo na skupna pravila glede proizvodnje, prevoza, distribucije in dobave električne energije, kot so določbe glede varstva potrošnikov, ki so namenjena izboljšanju in integraciji konkurenčnih trgov z električno energijo v Evropski uniji, ne bi smele uporabiti za to sodelovanje.
22

V teh okoliščinah je Corte suprema di cassazzione (vrhovno kasacijsko sodišče, Italija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je razlaga pritožbenega sodišča, ki je retroaktivno uporabilo člena 15 in 17 [zakonske uredbe št. 36/2003] – s katerima se navedene določbe [prava Unije] prenašajo v nacionalno pravo – tako da se tam določene obveznosti, zlasti v delu, ki določa podaljšanje upravljanja po zaprtju z deset na trideset let, brezpogojno uporabljajo za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, v skladu s členoma 10 in 14 Direktive (ES) 1999/31? 2. Ali je razlaga pritožbenega sodišča – zlasti glede na vsebino členov 10 in 14 Direktive (ES) 1999/31, ki pozivata države članice, naj sprejmejo ‚ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se vsi stroški, povezani z gradnjo in obratovanjem odlagališča, vključno, kolikor je mogoče, s stroški finančnega zavarovanja ali enakovrednega ukrepa iz člena 8(a)(iv), ter ocenjeni stroški zaprtja odlagališča in upravljanja po zaprtju za obdobje najmanj trideset let krijejo s plačilom, ki ga zaračuna upravljavec za odlaganje kakršne koli vrste odpadkov na tem odlagališču‘, in ‚ukrepe za zagotovitev, da odlagališča, ki ob prenosu te direktive že imajo dovoljenja ali že delujejo‘, lahko obratujejo še naprej – v skladu z navedenimi predpisi, glede na to, da je to sodišče člena 15 in 17 zakonske uredbe št. [36/2003] uporabilo za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, čeprav člen 17 pri izvajanju tako določenih obveznosti, tudi v zvezi z navedenimi odlagališči, izvedbene ukrepe omejuje na določitev prehodnega obdobja in ne določa nobenega ukrepa za omejitev posledičnega finančnega učinka podaljšanja na ‚imetnika‘? 3. Ali je razlaga pritožbenega sodišča, ki je uporabilo zgoraj navedena člena 15 in 17 zakonske uredbe št. 36/2003 za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, tudi glede finančnih posledic, ki izhajajo iz tako določenih obveznosti in zlasti iz podaljšanja upravljanja po zaprtju z deset na trideset let, tako da v skladu s to razlago te posledice bremenijo ‚imetnika‘ in je upravičena sprememba in peius tarif, določenih v pogodbah, ki urejajo dejavnost odstranjevanja odpadkov, v skladu s členoma 10 in 14 Direktive (ES) 1999/31? 4. Ali je razlaga pritožbenega sodišča, ki je uporabilo zgoraj navedena člena 15 in 17 zakonske uredbe št. 36/2003 za obstoječa odlagališča, ki že imajo dovoljenje za obratovanje, tudi glede finančnih posledic, ki izhajajo iz tako določenih obveznosti in zlasti iz podaljšanja upravljanja po zaprtju z deset na trideset let, tako da se – za njihovo določitev – ne upoštevajo le odpadki, odloženi po začetku veljavnosti izvedbenih določb, ampak tudi tisti, ki so bili odloženi prej, v skladu s členoma 10 in 14 Direktive (ES) 1999/31?“
73

Ker pa je ESZD to odločbo sprejela na podlagi predhodne analize in priporočil IDOC, bi morala zagotoviti spoštovanje pravice S. De Loeckerja do izjave, tako da bi mu dala možnost, da predstavi svoje pripombe in morebiti predloži dodatne informacije v okviru preiskave, ki jo vodi IDOC. Njegovo zaslišanje bi namreč lahko po potrebi IDOC pripeljalo do tega, da bi izrazil drugačne ugotovitve, kar bi lahko povzročilo začetek upravne preiskave.
3

V uvodnih izjavah 2, 5, 45 in 52 Direktive 2002/83, ki je bila razveljavljena z Direktivo 2009/138/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti zavarovanja in pozavarovanja (Solventnost II) (UL 2009, L 335, str. 1), je bilo navedeno: „(2) Da bi olajšali začetek opravljanja in opravljanje dejavnosti življenjskega zavarovanja, je bistveno odpraviti nekatere razlike, ki obstajajo med nacionalnimi zakonodajami o nadzoru. Da bi ta cilj dosegli ter hkrati zavarovalcem in upravičencem v vseh državah članicah zagotovili ustrezno zaščito, je treba predpise o finančnih garancijah, ki jih zahtevajo zavarovalnice, ki se ukvarjajo z življenjskim zavarovanjem, uskladiti. […] (5) Zato direktiva predstavlja pomemben korak pri združevanju nacionalnih trgov v skupni trg, tej fazi pa je treba dodati druge instrumente Skupnosti z namenom, da bi vsem zavarovalcem omogočili, da se zavarujejo pri katerem koli zavarovatelju s sedežem v Skupnosti, ki v Skupnosti opravlja dejavnosti iz naslova pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev, in jim pri tem zagotovili ustrezno zaščito. […] (45) Za pogodbe življenjskega zavarovanja je treba zavarovalcem dati priložnost, da v času od 14 do 30 dni odstopijo od pogodbe. […] (52) Na notranjem trgu zavarovalniških poslov bodo potrošniki imeli večjo in pestrejšo izbiro pogodb. Če naj bi potrošniki to raznolikost in večjo konkurenco v celoti izkoristili, jim je treba dati vse podatke, ki so potrebni za to, da jim bodo omogočili, da izberejo pogodbo, ki najbolje ustreza njihovim potrebam. Ta zahteva o obveščanju je tem bolj pomembna, ker je lahko trajanje obveznosti zelo dolgo. Zato morajo biti minimalni predpisi usklajeni, da bi potrošniki dobili jasne in natančne podatke o bistvenih značilnostih produktov, ki jim jih zavarovalnica ponuja, ter podrobne podatke o organih, na katere naslovijo kakršne koli pritožbe zavarovalcev, zavarovancev ali pogodbenih upravičencev.“
Uredbo (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 in zlasti njen člen 7 je treba razlagati tako, da potnik, ki ima enotno rezervacijo za let s postankom, ni upravičen do odškodnine, kadar je bila njegova rezervacija spremenjena proti njegovi volji, zaradi česar, prvič, se ni mogel vkrcati na prvi let, ki je sestavljal njegovo rezervirano potovanje, čeprav je bil ta let izveden, in drugič, mu je bil dodeljen sedež na poznejšem letu, s čimer mu je bilo omogočeno, da se je vkrcal na drugi let, ki je sestavljal njegovo rezervirano potovanje, in tako na končni namembni kraj prispel ob prvotno načrtovanem času.
1.

Člen 62(1) in (2) Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, ki – čeprav določa, da izračun dajatve za primer brezposelnosti temelji na znesku prejšnje plače – ne omogoča upoštevanja plače, ki jo je oseba prejela iz naslova zadnje dejavnosti zaposlene osebe, ki jo je opravljala po tej zakonodaji, kadar je trajanje prejemanja plače za to dejavnost krajše od referenčnega obdobja za določitev plače, ki je osnova za izračun dajatve za primer brezposelnosti, določenega z navedeno zakonodajo.
Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 3. decembra 2020 –

Saleh Thabet in drugi/Svet

(Združeni zadevi C‑72/19 P in C‑145/19 P) ( 1 )

„Pritožba – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Egiptu – Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Seznam oseb, subjektov in organov, za katere velja zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Ohranitev imen tožečih strank na seznamu – Odločba organa tretje države – Dolžnost Sveta Evropske unije, da preveri, ali sta bili ob sprejetju te odločbe spoštovani pravici do obrambe in do učinkovitega sodnega varstva – Obveznost obrazložitve“

Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Egiptu – Sklep o zamrznitvi sredstev – Sprejetje ali ohranitev na podlagi nacionalne odločbe o zamrznitvi sredstev, ki jo je sprejel organ tretje države – Dopustnost – Zahteva – Nacionalna odločba, sprejeta ob spoštovanju pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva – Obveznost preverjanja, ki jo ima Svet – Obveznost obrazložitve – Obseg

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; sklepa Sveta (SZVP) 2016/411 in (SZVP) 2017/496; Uredba Sveta 2017/491)

(Glej točke 32, 33, od 37 do 41, 43, 45 in 46.)

Izrek

1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 22. novembra 2018, Saleh Thabet in drugi/Svet (T‑274/16 in T‑275/16, neobjavljena, EU:T:2018:826), se razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo tožbo za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta (SZVP) 2016/411 z dne 18. marca 2016 o spremembi Sklepa 2011/172/SZVP o omejevalnih ukrepih proti nekaterim osebam in subjektom zaradi razmer v Egiptu in Sklepa Sveta (SZVP) 2017/496 z dne 21. marca 2017 o spremembi Sklepa 2011/172/SZVP o omejevalnih ukrepih proti nekaterim osebam in subjektom zaradi razmer v Egiptu.

2. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 12. decembra 2018, Mubarak/Svet (T‑358/17, neobjavljena, EU:T:2018:905), se razveljavi.

3. Sklepa 2016/411 in 2017/496 se razglasita za nična v delu, v katerem se nanašata na osebe Suzanne Saleh Thabet, Gamal Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Alaa Mohamed Hosni Elsayed Mubarak, Heddy Mohamed Magdy Hussein Rassekh in Khadiga Mahmoud El Gammal.

4. Sklep 2017/496, Izvedbena uredba Sveta (EU) 2017/491 z dne 21. marca 2017 o izvajanju Uredbe (EU) št. 270/2011 o omejevalnih ukrepih zoper nekatere osebe in subjekte glede na razmere v Egiptu, Sklep Sveta (SZVP) 2018/466 z dne 21. marca 2018 o spremembi Sklepa 2011/172/SZVP o omejevalnih ukrepih proti nekaterim osebam in subjektom zaradi razmer v Egiptu in Izvedbena uredba Sveta (EU) 2018/465 z dne 21. marca 2018 o izvajanju Uredbe (EU) št. 270/2011 o omejevalnih ukrepih zoper nekatere osebe in subjekte glede na razmere v Egiptu se razglasijo za nične v delu, v katerem se nanašajo na Mohameda Hosnija Elsayeda Mubaraka.

5. Svetu Evropske unije se naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

( 1 ) UL C 35, 1.2.2021.
2.

Okolje – Ohranjanje naravnih habitatov ter prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Direktiva 92/43 – Posebna ohranitev območja – Obveznosti držav članic – Obseg – Določitev ciljev ohranjanja – Neobstoj – Neizpolnitev obveznosti (Direktiva Sveta 92/43, uvodni izjavi 8 in 10, člena 4(2) in (4) ter 6 (1) in (3) ter prilogi I in II; Odločba Komisije 2006/613) (Glej točke od 46 do 54, 57, 58 in 61.)
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča(šesti senat) z dne 1 7. septembra 2 0 2 0 – Alfamic ro/Komisija 
(Zadeva C-6 2 3 / 1 9 P) 1 
„Pritožba – Ničnostna tožba – Odločba o odreditvi vračila dolga – Izvršilni naslov – Pravnomočnost –  
Sprejetje odločbe, ki je izvršilni naslov v smislu člena 299 PDEU, za odreditev vračila nepovratnih  
sredstev, dodeljenih na podlagi pogodbe – Sporazum o dodelitvi nepovratnih sredstev, sklenjen  
v okviru okvirnega programa za konkurenčnost in inovativnost (CIP) (2007 -2013 )“  
1. Pritožba – Formalne zahteve – Navedba imena in prebivališčatožeče stranke – Cilj 
(Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(a)) 
(Glej točki 27 in 28.) 
2. Postopek – Pravnomočnost – Obseg 
(Glej točki 37 in 38.) 
3. Sodni postopek – Vložitev tožbe pri Splošnem sodišču na podlagi arbitražne klavzule – 
Pristojnost Splošnega sodišča – Obseg – Prepoved odločanja ultra petita – Obveznost spoštovanja 
okvira spora, ki ga določijo stranke 
(člen 272 PDEU; Statut Sodišča, člen 21; Poslovnik Splošnega sodišča, člena 76 in 84(1)) 
(Glej točki 40 in 41.) 
4. Proračun Evropske unije – Finančna pomoč Unije – Obveznost upravičenca, da upošteva pogoje za 
dodelitev pomoči – Utemeljitev priglašenih stroškov – Postopek, ki ga je začela Komisija za 
povračilo izplačanih predujmov – Odreditev vračila financiranja stroškov, ki se štejejo za 
neupravičene 
(člen 317 PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 966/2012 , člen 135) 
(Glej točke od 49 do 52.) 
5. Ničnostna tožba – Razlogi – Zloraba pooblastil – Pojem 
1 UL C 348, 14.10.2019 . 
SL 
ECLI:EU:C:2020 :734 1 
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
(člen 263 PDEU)  
(Glej točko 76.)  
6. Komisija – Pristojnosti – Izvrševanje proračuna Unije – Terjatve Unije, nastale zaradi pogodbe, ki 
jo je sklenila institucija – Odreditev vračila s pomočjo odločbe, ki je izvršilni naslov – Pristojnost za 
sprejetje takšne odločbe v okviru pogodbenih razmerij – Pravna podlaga – Pogodbeni izvor 
terjatve – Neupoštevnost 
(člen 299 PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 966/2012 , člen 79(2)) 
(Glej točko 77.) 
7. Pravo Evropske unije – Načela – Varstvo legitimnega pričakovanja – Pogoji 
(Glej točko 84.) 
Iz rek 
1. Pritožba se zavrne. 
2. Družbi Alfamicro – Sistemas de computadores, Sociedade Unipessoal, Lda se naloži plačilo 
stroškov. 
ECLI:EU:C:2020 :734 2