SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT

predstavljeni 24. maja 2012 ( 1 )

Zadeva C-116/11

Bank Handlowy und Ryszard Adamiak

proti

Christianapol sp. z o.o.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Poznań Stare Miasto w Poznań, Poljska)

„Uredba (ES) št. 1346/2000 — Postopki v primeru insolventnosti — Trenutek končanja postopka v primeru insolventnosti — Ugotavljanje insolventnosti v sekundarnem postopku — Razmerje med glavnimi in sekundarnimi postopki, če je glavni postopek sanacijski postopek“

I – Uvod

1. Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti ( 2 ) (v nadaljevanju: Uredba o postopkih v primeru insolventnosti ali Uredba). Ta uredba za primer čezmejnih insolventnosti načeloma določa dve možnosti: uvedbo glavnega postopka in uvedbo krajevnega oziroma sekundarnega postopka. ( 3 )

2. Glavni postopek v primeru insolventnosti se uvede, kjer je središče dolžnikovih glavnih interesov. Zajema celotno dolžnikovo premoženje v vseh državah članicah, zaradi česar ima univerzalni učinek, in se vodi na podlagi prava države, v kateri je bil uveden. Krajevni oziroma sekundarni postopki so, nasprotno, prostorsko omejeni na ozemlje države članice, v kateri so bili uvedeni, in zajemajo samo premoženje, ki je v tej državi članici. Vodijo se na podlagi prava te države. V primeru hkratnega vodenja glavnih postopkov na eni strani in sekundarnih oziroma krajevnih postopkov na drugi strani Uredba določa številne dolžnosti sodelovanja in dogovarjanja, kar zadeva te postopke.

3. Posebnost obravnavanega primera je v tem, da je glavni postopek, ki je bil uveden v Franciji, procédure de sauvegarde (v nadaljevanju: postopek „sauvegarde“), katerega cilj je reorganizacija. Iz te posebnosti izhajajo tri vprašanja, ki jih je Sąd Rejonowy Poznań Stare Miasto w Poznaniu ( 4 ) predložilo Sodišču. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe tako daje Sodišču priložnost, da podrobneje opredeli razmerje med glavnimi postopki in sekundarnimi postopki.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

4. Na podlagi člena 1(1) se Uredba o postopkih v primeru insolventnosti uporablja „za vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja“.

5. Člen 2 v točki (a) določa, da v tej uredbi „postopki v primeru insolventnosti“ pomenijo „vse postopke iz člena 1(1). Ti postopki so našteti v Prilogi A“. Točka (c) se nanaša na „likvidacijski postopek“, ki ga opredeljuje kot „postopek v primeru insolventnosti v smislu točke (a), ki vodi do likvidacije dolžnikovega premoženja, vključno kadar se je postopek končal s poravnavo ali z drugim ukrepom za prenehanje insolventnosti ali zaradi pomanjkanja premoženja. Ti postopki so našteti v Prilogi B“.

6. Člen 3 za mednarodno pristojnost določa: „1. Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikovih glavnih interesov registrirani sedež. 2. Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice. 3. Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski. 4. Uvedba teritorialnih postopkov v primeru insolventnosti, navedenih v odstavku 2, je mogoča pred uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti v skladu z odstavkom 1 samo, (a) kadar uvedba postopkov v primeru insolventnosti po odstavku 1 ni mogoča zaradi pogojev, ki jih določa pravo države članice, na katere ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, ali (b) kadar uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zahteva upnik, ki ima stalno ali običajno prebivališče ali registrirani sedež v državi članici, na katere ozemlju ima poslovalnico, ali čigar terjatev izhaja iz poslovanja navedene poslovalnice.“

7. Člen 4 Uredbe z naslovom „Pravo, ki se uporablja“ določa: „1. Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘. 2. Pravo države, ki je postopek uvedla, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa: […] (j) pogoje in učinke končanja postopkov v primeru insolventnosti, zlasti s poravnavo; (k) pravice upnikov po končanju postopkov v primeru insolventnosti; […]“.

8. Člen 16 se nanaša na priznavanje postopkov v primeru insolventnosti in v odstavku 1 določa: „Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.“

9. Člen 26 vsebuje določbo ordre public in določa: „Vsaka država članica lahko zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, ki so bili uvedeni v drugi državi članici, ali izvršitev odločbe, sprejete v okviru takih postopkov, kadar bi bile posledice takega priznanja ali izvršitve očitno v nasprotju z javnim redom navedene države, zlasti z njenimi temeljnimi načeli ali ustavnimi pravicami in svoboščinami posameznikov.“

10. Člen 27 uvaja poglavje III z naslovom „Sekundarni postopki v primeru insolventnosti“ in pod naslovom „Uvedba postopkov“ določa: „Če sodišče države članice uvede postopke iz člena 3(1), ki so priznani v drugi državi članici (glavni postopki), lahko sodišče navedene druge države članice, pristojno po členu 3(2), uvede sekundarne postopke v primeru insolventnosti, brez ugotavljanja dolžnikove insolventnosti v navedeni drugi državi. Ti slednji postopki morajo biti navedeni med postopki v prilogi B. Njihove posledice se omejijo na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju navedene druge države članice.“

11. Člen 33 z naslovom „Prekinitev unovčenja“ določa: „1. Sodišče, ki je uvedlo sekundarne postopke, delno ali v celoti prekine postopek unovčenja po prejemu zahtevka upravitelja v glavnih postopkih, pod pogojem, da lahko v tem primeru od upravitelja v glavnih postopkih zahteva sprejetje kakršnih koli primernih ukrepov za zavarovanje interesov upnikov v sekundarnih postopkih in posameznih kategorij upnikov. Tak zahtevek upravitelja se lahko zavrne le, če prekinitev očitno ni v interesu upnikov v glavnih postopkih. Taka prekinitev postopka unovčenja se lahko odredi za največ tri mesece. Lahko se podaljša ali obnovi za enako obdobje. 2. Sodišče iz odstavka 1 konča s prekinitvijo postopka unovčenja: — na zahtevo upravitelja v glavnih postopkih, — po uradni dolžnosti, na zahtevo upnika ali na zahtevo upravitelja v sekundarnih postopkih, če se zdi, da navedeni ukrep ni več upravičen, zlasti glede na interese upnikov v glavnih ali sekundarnih postopkih.“

12. Člen 34 se nanaša na „Ukrepe za končanje postopka“: „1. Kadar pravo, ki se uporablja za sekundarne postopke, omogoča končanje takega postopka brez likvidacije s sanacijskim načrtom, poravnavo ali primerljivim ukrepom, je upravitelj v glavnih postopkih pooblaščen, da tak ukrep predlaga sam. Končanje sekundarnih postopkov z ukrepom, navedenim v prvem pododstavku, ne postane dokončno brez soglasja upravitelja v glavnih postopkih; če njegovega soglasja ni, pa lahko postane dokončno, če predlagani ukrep ne vpliva na finančne interese upnikov v glavnih stečajnih postopkih. 2. Kakršna koli omejitev pravic upnikov, ki izhaja iz ukrepa, navedenega v odstavku 1 in predlaganega v sekundarnih postopkih, kot je odložitev plačil ali pokritje dolga, ne bi smela vplivati na dolžnikovo premoženje, ki ga navedeni postopki ne zajemajo, brez soglasja vseh zainteresiranih upnikov. 3. Med prekinitvijo postopka unovčenja, ki je bila odrejena po členu 33, lahko samo upravitelj v glavnih postopkih ali dolžnik z upraviteljevim soglasjem v sekundarnih postopkih predlaga ukrepe, določene v odstavku 1 tega člena. Nobenega drugega predloga za tak ukrep ni mogoče izglasovati ali odobriti.“

13. Člen 37 se nanaša na primer, ko je bil teritorialni postopek uveden že pred uvedbo glavnega postopka, in določa: „Upravitelj v glavnih postopkih lahko zahteva preoblikovanje postopkov, naštetih v Prilogi A, ki so bili že prej uvedeni v drugi državi članici, v likvidacijske postopke, če se izkaže, da je preoblikovanje v interesu upnikov v glavnih postopkih.“

14. V Prilogi A k Uredbi so našteti postopki držav članic, ki so postopki v primeru insolventnosti iz člena 2(a). Priloga B vsebuje ustrezen seznam likvidacijskih postopkov iz člena 2(c).

B – Nacionalno pravo

15. Francosko pravo razlikuje med tremi vrstami postopkov v primeru insolventnosti, ki so našteti v Prilogi A k Uredbi: postopek „sauvegarde“, postopek redressement judiciaire in postopek liquidation judiciaire.

16. Postopek „sauvegarde“ je urejen v členu L620-1 in naslednjih francoskega trgovinskega zakonika (Code de commerce), kot je bil spremenjen z zakonom št. 2005-845 z dne 26. julija 2005. Ti določajo, da lahko uvedbo takšnega preventivnega sanacijskega postopka predlaga izključno dolžnik sam, če dokaže, da ima plačilne težave.

17. Cilj postopka „sauvegarde“ je omogočiti nadaljevanje gospodarske dejavnosti podjetja (poursuite de l’activité économique de l’entreprise), ohranitev delovnih mest (maintien de l’emploi) in odprava dolgov (apurement du passif). Po drugi strani naj bi preventivni sanacijski postopek omogočil tudi reorganizacijo (réorganisation) podjetja.

III – Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

18. Trgovinsko sodišče v Meauxu (Francija) je s sodbo z dne 1. oktobra 2008 zoper dolžnika Christianapol sp. z. o.o. (v nadaljevanju: Christianapol) s sedežem na Poljskem uvedlo postopek v primeru insolventnosti. Ta postopek v primeru insolventnosti je bil postopek „sauvegarde“ na podlagi francoskega prava.

19. Francosko sodišče je določilo pooblaščenca za interese upnika in stečajnega upravitelja ( 5 ) in ugotovilo, da družba Christianapol „ni v položaju insolventnosti, ker se je ocenjeno stanje denarnih sredstev izkazalo za pozitivno“. ( 6 ) Francosko sodišče je svojo pristojnost oprlo na ugotovitev, da je središče dolžnikovih glavnih interesov v Franciji. To oceno je podkrepilo z dejstvom, da je družba Christianapol članica skupine podjetij, katerih središče glavnih interesov je v Franciji. Celotno premoženje družbe Christianapol, vključno s proizvodnimi obrati, je sicer na Poljskem.

20. Postopek, ki ga je uvedlo trgovinsko sodišče v Meauxu, je po njegovem mnenju in mnenju predložitvenega sodišča glavni postopek v primeru insolventnosti v smislu člena 3(1) Uredbe.

21. Upnica družbe Christianapol s sedežem na Poljskem, Bank Handlowy w Warszawie SA (v nadaljevanju: Bank Handlowy), je 21. aprila 2009 pri Sąd Rejonowy Poznań (predložitveno sodišče) na podlagi člena 27 Uredbe o postopkih v primeru insolventnosti zoper dolžnika predlagala uvedbo sekundarnega postopka. 26. junija 2009 je vložila alternativni predlog za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, ki bi vodil do likvidacije dolžnikovega premoženja, če odločba trgovinskega sodišča v Meauxu, ker na podlagi člena 26 Uredbe ni v skladu s klavzulo ordre public, ne bi bila priznana na Poljskem. Bank Handlowy ni posebej navedla, ali predlaga uvedbo glavnega postopka na podlagi člena 3(1) ali teritorialnega postopka na podlagi člena 3(4)(b) Uredbe.

22. Trgovinsko sodišče v Meauxu je 20. julija 2009 potrdilo varovalne ukrepe, ki jih je predlagal dolžnik, iz katerih izhaja, da bodo zahteve upnikov, ki vključujejo načrt za odplačevanje, izpolnjene v roku 10 let v obrokih. Poleg tega je to sodišče v tej odločbi imenovalo komisarja za izvedbo ukrepov (commissaire à ľexécution du plan). Pred tem postavljene pooblaščence za interese upnika je ohranilo do končanja postopka ugotavljanja terjatev in priprave končnega poročila o njihovi dejavnosti.

23. Drugi upnik družbe Christianapol, P.P.H.U. „Adax“ Ryszard Adamiak (s sedežem na Poljskem), je 2. avgusta 2009 pri predložitvenemu sodišču prav tako zahteval uvedbo likvidacijskega postopka na podlagi poljskega prava in prav tako ni posebej navedel, ali zahteva uvedbo glavnega postopka ali pa teritorialnega postopka.

24. Družba Christianapol je najprej predlagala zavrnitev zahteve za uvedbo sekundarnega postopka na Poljskem in pri tem navedla, da je v nasprotju s cilji in naravo postopka „sauvegarde“. Po potrditvi varovalnih ukrepov je družba Christianapol predlagala ustavitev sekundarnega postopka, ker se je glavni postopek končal. Poleg tega je predlagala zavrnitev nadaljnjih insolvenčnih zahtevkov, ker je izpolnjevala svoje obveznosti iz poravnave, ki jo je potrdilo francosko sodišče, tako da zoper njo ni bilo zapadlih denarnih terjatev.

25. V zvezi s tem je poljsko sodišče trgovinsko sodišče v Meauxu zaprosilo za informacijo, ali se po potrditvi varovalnih ukrepov v Franciji glavni postopek še naprej vodi. Tega vprašanja nista pojasnila niti odgovor trgovinskega sodišča v Meauxu niti dokaz z izvedencem, pridobljen v zvezi s tem vprašanjem.

26. Po navedbah poljskega sodišča je njegovo nadaljnje ravnanje odvisno od končanja francoskega postopka: če se je ta postopek končal, lahko poljsko sodišče uvede nov glavni postopek na Poljskem. Če postopek v Franciji še ni končan, bi poljsko sodišče uvedlo zgolj sekundarni postopek.

27. Nato je predložitveno sodišče s sklepom z dne 21. februarja 2011 prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ta vprašanja: 1. Ali se lahko člen 4(1) in (2)(j) Uredbe (ES) št. 1346/2000 razlaga tako, da se pojem „končanje postopkov v primeru insolventnosti“, uporabljen v tej določbi, razlaga avtonomno in neodvisno od ureditev, ki veljajo v pravnih sistemih posameznih držav članic, ali pa le nacionalno pravo države, ki je uvedla postopek, odloča o tem, kdaj nastopi končanje postopkov v primeru insolventnosti? 2. Ali se lahko člen 27 Uredbe št. 1346/2000 razlaga tako, da nacionalno sodišče, ki obravnava predlog za uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti, nikoli ne sme ugotavljati insolventnosti dolžnika, zoper katerega je v drugi državi članici uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, ali pa tako, da lahko nacionalno sodišče v nekaterih položajih ugotavlja obstoj insolventnosti dolžnika, predvsem kadar je glavni postopek varovalni postopek, v katerem je sodišče ugotovilo, da dolžnik ni insolventen (francoski postopek „sauvegarde“)? 3. Ali razlaga člena 27 Uredbe št. 1346/2000 dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti – katerega naravo določa člen 3(3), drugi stavek, te uredbe – v državi članici, v kateri je celotno premoženje insolventnega dolžnika, kadar ima glavni postopek, ki mora biti avtomatično priznan, varovalno naravo (kot francoski postopek „sauvegarde“), kadar je bil v postopku sprejet in potrjen načrt za odplačevanje, dolžnik ta načrt izvaja, sodišče pa je odredilo prepoved odsvojitve dolžnikovega premoženja? Postopka pred Sodiščem so se udeležili Bank Handlowy, družba Christianapol, francoska, španska in poljska vlada ter Komisija.

IV – Pravna presoja

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

28. Najprej želi predložitveno sodišče vedeti, ali se končanje postopkov v primeru insolventnosti določa na podlagi nacionalnega prava ali pa se mora avtonomno določiti na ravni Unije. Pri tem se sklicuje na sodbo Sodišča v zadevi Eurofood ( 7 ) in sprašuje, ali se lahko načela za uvedbo postopka v primeru insolventnosti iz te sodbe uporabijo tudi za njegovo končanje.

29. Francoska republika in družba Christianapol menita, da se mora vprašanje končanja razlagati avtonomno, tako da se šteje, da je postopek v primeru insolventnosti končan, ko dobi dolžnik ponovno pravico do razpolaganja s svojim premoženjem in ko stečajni upravitelj zaključi svoje delo. Vendar menim, da to ni tako.

30. Pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti, ureja člen 4 Uredbe. Navedeni člen v odstavku 1 določa, da se uporablja pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki (lex concursus). Odstavek 2 natančneje, vendar ne v obliki taksativnega seznama ( 8 ), določa področja, na katera se nanaša lex concursus. Pri tem člen 4(2)(j) določa „pogoje in učinke končanja postopkov v primeru insolventnosti, zlasti s poravnavo“. Člen 4 je glede na svoje besedilo kolizijska norma, ki vprašanje končanja postopka v primeru insolventnosti prepušča nacionalnemu pravu.

31. To potrjuje tudi uvodna izjava 23 Uredbe, ki določa, da mora ta uredba za zadeve, ki jih zajema, določiti „enotne kolizijske norme“, ki „nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava“. Lex concursus tako določa „vse procesne in materialne posledice postopkov v primeru insolventnosti, za zadevne osebe in zadevna pravna razmerja. Ureja vse pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti.“

32. Za kolizijsko določbo je značilno, da sama ne podaja odgovora na materialnopravno vprašanje, temveč zgolj določa, katero pravo se uporabi za odgovor. Avtonomna definicija pojma „končanje postopkov v primeru insolventnosti“, kot si to predstavljata Francija in družba Christianapol, bi pomenila, da bi se trenutek končanja postopka določil neposredno na ravni Unije (in bi tako neposredno zadeval materialno ureditev), namesto da bi zgolj napotila na nacionalno pravo države članice, ki je postopek uvedla. To bi bilo v nasprotju z besedilom člena 4 in uvodno izjavo 23 Uredbe.

33. Sicer francoska vlada pravilno navaja, da je treba določbe prava Unije v primeru dvomov razlagati neodvisno in enotno, to razlago pa poiskati ob upoštevanju konteksta določbe in cilja, ki mu določba sledi. ( 9 ) V primeru kolizijskih norm pa to ne sme pripeljati do tega, da bi se izgubila kolizijskopravna vsebina predpisa, in to s tem, ko bi se na materialnopravno vprašanje odgovorilo že na ravni Unije. V skladu z navedenim je Sodišče tudi odločilo, da načelo enotne razlage in uporabe prava Skupnosti velja samo za take predpise, ki pri opredelitvi smisla in obsega ne napotujejo posebej na pravo držav članic. ( 10 ) Člen 4 se zaradi izrecne napotitve na lex concursus ne more razlagati avtonomno v okviru prava Unije.

34. Avtonomna razlaga končanja postopka bi bila tudi v nasprotju s cilji Uredbe. Kot izhaja iz uvodne izjave 11, cilj Uredbe ni oblikovanje enotnega insolvenčnega prava, niti prek enotnih evropskih postopkov v primeru insolventnosti niti z oblikovanjem enotnega materialnega prava. Uredba izhaja iz tega, da uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe ni izvedljiva. Uredba je zato, kot izhaja iz njene uvodne izjave 6, omejena na določbe o pristojnosti in koordinaciji vzporednih postopkov in hkratnega obstoja različnih predpisov držav članic in na določbe v zvezi s priznavanjem odločb, izdanih v zvezi s postopki v primeru insolventnosti. Če bi bila avtonomno določena bistvena postopkovna vprašanja, kot na primer končanje postopka, bi to pomenilo postopno preoblikovanje v enotno insolvenčno pravo, česar Uredba ne predvideva.

35. V zadevi Eurofood je Sodišče sicer pogoje za „odločbo o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti“ opredelilo avtonomno. ( 11 ) V nasprotju z mnenjem Francije in družbe Christianapol pa te odločbe ni mogoče prenesti na obravnavani primer.

36. Predmet vprašanja za predhodno odločanje v zadevi Eurofood je bil sprva pojem „odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti“ v smislu člena 16 Uredbe, in ne v smislu člena 4. Člen 16 sicer ni kolizijska norma, temveč materialnopravna določba, saj določa, da ima prednost prej uvedeni postopek v primeru insolventnosti. Tako je člen 16 v nasprotju s členom 4 mogoče razlagati avtonomno.

37. Cilj razlage, kakršna je bila uporabljena v zadevi Eurofood, tako ni bil določiti splošna merila, po katerih se načeloma šteje, da je postopek v primeru insolventnosti uveden. To še naprej določa lex concursus, na katerega napotuje člen 4. Cilj je bil predvsem zagotoviti enotno uporabo člena 16, kar je bilo glede na njegov predmet urejanja tudi nujno. Namen člena 16 je, da se ugotovi merodajni lex concursus. Za uporabo napotila iz člena 4 je treba določiti pravni red, na katerega je treba napotiti. To ureja člen 16, ki daje prednost prej uvedenim postopkom. To prednostno pravilo pa ne bi imelo praktičnega učinka, če bi vsaka država članica različno presojala, kateri postopek je bil prej uveden. Da bi se to preprečilo, je nujna enotna razlaga pojma „odločba o uvedbi“ iz člena 16, kot je bila uporabljena v zadevi Eurofood.

38. Končanja postopka v primeru insolventnosti pa ni mogoče primerjati z uvedbo postopka. Odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti v smislu Uredbe se na podlagi njenega člena 16(1) prizna v vseh drugih državah članicah, s čimer so onemogočeni drugi glavni postopki. Pred uvedbo postopka lahko zaradi razlik med ureditvami držav članic pride do sporov o pristojnosti, kot je razvidno iz zadeve Eurofood ( 12 ). Po uvedbi glavnega postopka pa do sporov o pristojnosti ne more več priti – člen 16 Uredbe namreč vsebuje ustrezen mehanizem, ki to preprečuje.

39. Obravnavani primer kaže na to, da lahko pride do praktičnih težav, če se vprašanje končanja postopkov prepušča nacionalnemu pravu. Teh težav pa tudi ne bi odpravila avtonomna razlaga pojma končanja postopkov. Če bi se namreč oblikovala avtonomna merila na ravni Unije, bi morala sodišča države članice, kjer naj bi se uvedel sekundarni postopek, ugotoviti, ali so bila ta merila izpolnjena v državi članici glavnega postopka. To lahko v praksi predstavlja podobne težave.

40. V tej zvezi bi bilo zaželeno, da bi zakonodajalec Unije večjo jasnost dosegel tako, da bi se na primer države članice pozvalo k temu, da sporočijo, kdaj postopke, navedene v prilogah A in B, z nacionalnega vidika štejejo za končane, ali z oblikovanjem ustreznega informacijskega sistema. Praktične težave pa ne upravičujejo odstopanja od besedila in sistematike Uredbe.

41. Na prvo vprašanje za predhodno odločanje je zato treba odgovoriti, da je treba člen 4(1) in (2)(j) Uredbe razlagati tako, da le nacionalno pravo odloča o tem, kdaj nastopi „končanje postopkov v primeru insolventnosti“. Glede na navedeno v obravnavanem primeru izključno francosko pravo določa, ali je postopek, ki teče v tej državi, končan ali ne.

42. Ker je predložitveno sodišče k temu napeljevalo v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, bom podala še zadnji namig za podajo koristnega odgovora: če naj bi se postopek v Franciji končal, predložitveno sodišče nesporno ne bi smelo uvesti sekundarnega postopka. Prav tako ne bi smelo uvesti novega glavnega postopka.

43. Francosko sodišče je svojo pristojnost utemeljilo s tem, da je središče dolžnikovih dejanskih interesov (Center of Main Interests – COMI) v Franciji, zaradi česar je uvedlo glavni postopek v primeru insolventnosti na podlagi Priloge A k Uredbi. V obravnavanem primeru glede te ugotovitve obstajajo dvomi, saj je celotno premoženje in proizvodna enota družbe Christianapol na Poljskem. V zadevi Interedil ( 13 ) je Sodišče odločilo, da je treba središče dolžnikovih glavnih interesov ugotavljati na podlagi meril, ki so hkrati objektivna in jih lahko tretje osebe preverijo, kar izhaja tudi iz uvodne izjave 13 Uredbe ( 14 ). Člen 3(1), drugi stavek, Uredbe določa, da se pri družbi domneva, da je središče dolžnikovih glavnih interesov registrirani sedež. Glede na vse pravkar navedeno veliko govori v prid temu, da je COMI družbe Christianapol na Poljskem.

44. Kljub temu se predložitveno sodišče ne sme oddaljiti od francoske ugotovitve, da je COMI v Franciji. Odločbo francoskega sodišča o uvedbi postopka morajo priznati sodišča vseh drugih držav članic ( 15 ) in ta odločba se ne sme ponovno pregledati. ( 16 ) Člen 25 to načelo priznavanja razširja na vse odločbe, ki zadevajo vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti. S tem je vključena tudi odločba sodišča, ki je uvedlo postopek, da je COMI v Franciji. Za uvedbo glavnega postopka pa bi moralo poljsko sodišče na podlagi člena 3(1) najprej ugotoviti, da je COMI dolžnika na Poljskem. Če se dejanske okoliščine od uvedbe francoskega postopka „sauvegarde“ niso spremenile, pravkar predstavljeno načelo priznavanja, ki ga je Sodišče že večkrat potrdilo, nasprotuje tej ugotovitvi. Enačiti bi jo bilo mogoče z naključnim ponovnim pregledom francoske odločbe, ki ga Uredba ne dopušča.

45. Priznanje se tudi ne more zavrniti ob uporabi člena 26 Uredbe. Člen 26 se mora, kot je že odločilo Sodišče v zadevi Eurofood ( 17 ), razlagati ozko. Kršitev javnega reda je mogoča samo, če predstavlja priznanje ali izvršitev kršitev bistvenega načela države priznavanja, zaradi česar ni v sprejemljivem razmerju do pravnega reda te države. ( 18 ) To v obravnavanem primeru ni podano in tega tudi ni zatrjevala nobena od udeleženih strank v postopku.

B – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

46. Predložitveno sodišče želi s svojim tretjim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali se lahko sekundarni postopek uvede tudi v okoliščinah obravnavanega primera, in sicer ko je glavni postopek sanacijski postopek in je celotno dolžnikovo premoženje v državi članici, v kateri se je predlagala uvedba sekundarnega postopka. Ker ima vprašanje, ali se lahko sekundarni postopek v takšnem primeru sploh uvede, logično prednost pred drugim vprašanjem, ki se nanaša na vprašanje, kako se ta postopek morebiti uvede, bom najprej preizkusila tretje vprašanje za predhodno odločanje.

47. Ozadje tega vprašanja je, da je celotno premoženje družbe Christianapol na Poljskem. Uvedba likvidacijskega postopka na podlagi poljskega prava bi po navedbah predložitvenega sodišča pomenila zaustavitev proizvodnje družbe Christianapol in zaprtje obrata, pri čemer reorganizacija ne bi bila mogoča. Tako ne bi bilo mogoče doseči namenov francoskega sanacijskega postopka in ogrožena bi bila izpolnitev varovalnega načrta. Predložitveno sodišče se zato sprašuje, ali dejstvo, da je glavni postopek sanacijski postopek, nasprotuje dopustnosti sekundarnega postopka.

1. Uporaba Uredbe

48. Najprej je treba pojasniti, ali se Uredba uporablja tudi za sanacijske postopke. Po navedbah Bank Handlowy se Uredba sicer uporablja za postopke iz Priloge A, vendar samo, če ti postopki v konkretnem primeru izpolnjujejo pogoje iz člena 1(1) Uredbe. Ker je trgovinsko sodišče v Meauxu ob uvedbi postopka „sauvegarde“ ugotovilo, da družba Christianapol ni insolventna, se Uredba ne uporablja za postopek, ki se vodi v Franciji. Poljsko sodišče lahko zato zavrne priznanje francoskega postopka in neodvisno od tega uvede nov glavni postopek.

49. Vendar menim, da se Uredba o postopkih v primeru insolventnosti uporablja tudi v tem primeru, ko je glavni postopek sanacijski postopek. Člen 2(a) s sklicevanjem na člen 1(1) določa postopke v primeru insolventnosti, ki spadajo na področje uporabe te uredbe, in se pri tem sklicuje na postopke, naštete v Prilogi A. Če je postopek naštet v tej prilogi, je treba izhajati iz tega, da se Uredba uporablja. To velja tudi za francoski postopek „sauvegarde“ iz Priloge A.

50. Iz uvodnih izjav ( 19 ) in tudi iz besedila člena 2 pa izhaja, da morajo biti za uporabo Uredbe poleg tega izpolnjeni tudi pogoji iz člena 1(1). Uredba pa ne vsebuje definicije pojma „insolventnost“. Te definicije zaradi različnih pravnih ureditev držav članic na tem področju in delno zelo različnega razumevanja pojma insolventnosti ni bilo mogoče določiti. Cilj Uredbe o postopkih v primeru insolventnosti poleg tega tudi ni poenotenje postopkov v primeru insolventnosti. ( 20 ) Kot izhaja ( 21 ) iz obrazložitvenega poročila o Konvenciji Evropske unije o postopkih v primeru insolventnosti ( 22 ), je za uporabo Uredbe pomembno, da gre pri obravnavanem postopku z vidika posamezne države članice za postopek v primeru insolventnosti. V primeru dvomov, ali gre za postopek v smislu člena 1(1) Uredbe, zlasti ali postopek temelji na insolventnosti dolžnika, je treba upoštevati razlago države članice, kjer se ta postopek vodi.

51. Francoska vlada je na ustni obravnavi navedla, da je grozeča insolventnost dolžnika pogoj za uvedbo postopka „sauvegarde“. Z vidika francoskega zakonodajalca gre zato v obravnavanem primeru za insolventnega dolžnika. Tako so izpolnjeni pogoji iz člena 1(1).

52. Uredba se tako uporablja tudi za francoski postopek „sauvegarde“.

2. Dopustnost sekundarnih postopkov poleg glavnih sanacijskih postopkov

53. Zaradi različnih ciljev, ki se uresničujejo s sanacijskimi in likvidacijskimi postopki, se postavlja vprašanje, ali so morda sekundarni postopki izključeni, če je glavni postopek – kot v obravnavanem primeru – sanacijski postopek.

54. Uredba pri uvedbi sekundarnih postopkov, kot navaja tudi španska vlada, ne upošteva značilnosti glavnega postopka. Če se vodi postopek iz Priloge A kot glavni postopek, člen 3(3) in člen 27 dopuščata uvedbo sekundarnega postopka, neodvisno od vrste glavnega postopka. Iz besedila Uredbe tako izhaja, da Uredba tudi v primeru glavnih postopkov, ki so sanacijski postopki, dopušča uvedbo sekundarnih postopkov.

55. Navedbe predložitvenega sodišča jasno kažejo, da lahko sekundarni likvidacijski postopek ovira ali celo prepreči namene, ki se uresničujejo s takšnim sanacijskim postopkom. Pri tem gre dejansko za nezaželeno posledico. Zlasti zaradi sprememb na področju insolvenčnega prava številnih držav članic, od čistih likvidacijskih postopkov do sanacijskih postopkov in postopkov reorganizacije, in ob upoštevanju posledičnih razširitev Priloge A k Uredbi v zadnjih letih, ( 23 ) ki vse bolj zajemajo tudi sanacijske postopke, se zdi, da imajo ti vse večji pomen, in bi jih zato Uredba morala prav tako zajemati.

56. Besedilo Uredbe pa je razen razširitve Priloge ostalo nespremenjeno, kar lahko v posameznih primerih vodi do protislovij in praktičnih težav, kot je razvidno iz obravnavanega primera. Za uspešno in učinkovito vodenje sanacijskih postopkov v okviru Uredbe je zato nujna takšna razlaga merodajnih določb o koordinaciji postopkov, ki upošteva cilje Uredbe in ki – kot pravilno navaja družba Christianapol – upošteva razvoj Uredbe. Ustrezna razlaga lahko oslabi negativne posledice uvedbe sekundarnega postopka, ki jih je opisalo predložitveno sodišče.

57. Po mojem mnenju zato ni treba na splošno prepovedati sekundarnih postopkov poleg glavnih sanacijskih postopkov.

58. Razlaga, ki jo zagovarjata družba Christianapol in Francija, po kateri v primeru sanacijskih postopkov na splošno ni mogoče uvesti sekundarnih postopkov, ob upoštevanju namenov, ki se uresničujejo s sekundarnimi postopki, ni mogoča. Sekundarni postopki so namenjeni zlasti varstvu lokalnih upnikov, ki jim je treba omogočiti izvedbo lokalnega postopka v primeru insolventnosti v njihovem jeziku in v pravnem redu, ki ga poznajo, s čimer se olajša uveljavljanje njihovih pravic. Splošna prepoved sekundarnih postopkov v primeru sanacijskih glavnih postopkov bi zadevala Uredbo v njenem jedru, saj bi se na ta način popolnoma izključil bistveni postopek, ki ga predvideva. Ta posledica bi nasprotovala temeljni ideji Uredbe o postopkih v primeru insolventnosti in bi presegala to, kar je nujno za varstvo sanacijskih postopkov.

3. Koordinacija glavnih in sekundarnih postopkov pri sanacijskih postopkih

59. Preizkusiti je treba, ali je mogoča koordinacija med glavnimi in sekundarnimi postopki v smislu Uredbe, če je glavni postopek sanacijski postopek in če je sekundarni postopek likvidacijski postopek.

60. Po eni strani Uredba določa številne ukrepe, ki upoštevajo cilje glavnega postopka in zagotavljanja enotnosti postopkov v primeru insolventnosti, ( 24 ) tudi če se sekundarni postopek vodi kot likvidacijski postopek. Poleg tega morajo udeleženci sekundarnega postopka spoštovati cilje Uredbe in prispevati k temu, da glavni postopek ni oviran in da se ne onemogočajo njegovi nameni. Končno je v sekundarnem postopku treba upoštevati tudi materialne učinke glavnega postopka.

a) Ukrepi v Uredbi

61. Vodilna vloga, ki jo Uredba pripisuje glavnemu postopku ( 25 ) glede na sekundarni postopek, stečajnemu upravitelju v glavnem postopku omogoča, da na različne načine vpliva na sekundarni postopek. Tako lahko na podlagi člena 33(1) zahteva prekinitev unovčenja ( 26 ), in sicer neodvisno od morebitne možnosti prekinitve v okviru nacionalnega prava. Člen 33 na ta način določa avtonomni razlog za prekinitev. Poleg tega ima na podlagi člena 34(1) tudi glavni upravitelj pravico predlagati sanacijski načrt, poravnavo ali primerljive ukrepe za končanje sekundarnega postopka. Drugače od prekinitve unovčenja na podlagi člena 33 ima na podlagi člena 34(3) Uredbe celo takšno izrecno pravico. Na ta način lahko vsaj delno prepreči ali odloži unovčenje dolžnikovega premoženja, da bi se to lahko uporabilo v okviru sanacijskega postopka. Prav tako lahko predlaga tudi morebitne sanacijske rešitve v sekundarnem postopku.

62. Po drugi strani Uredba dopušča, da se tudi v sekundarnih postopkih, neodvisno od predloga glavnega upravitelja, izberejo sanacijske rešitve. Kot pravilno navaja španska vlada, namreč člen 27, drugi stavek, določa samo, da morajo biti sekundarni postopki navedeni med postopki v Prilogi B, ne določa pa, kako se mora postopek konkretno izpeljati do konca. Tako zadošča, če se lahko postopek načeloma konča z likvidacijo dolžnikovega premoženja. Če lex concursus ( 27 ) sekundarnega postopka predvideva tudi sanacijske rešitve, se lahko tudi te uporabijo. ( 28 ) To razlago potrjuje člen 2(c) Uredbe, ki kot „likvidacijski postopek“ opredeljuje tudi postopke, ki se lahko končajo „s poravnavo ali z drugim ukrepom za prenehanje insolventnosti“, pri čemer izhaja iz tega, da ni nujno, da se likvidacijski postopki končajo z unovčenjem premoženja.

63. Uredba o postopkih v primeru insolventnosti zato z zgoraj opisanimi ukrepi omogoča oslabitev negativnih učinkov sekundarnega postopka. Vendar ti ne predstavljajo dokončne in zadovoljive rešitve problema. Po eni strani je treba opozoriti na sekundarne postopke, ki se uvedejo v državah članicah, v katerih ni enotnega postopka. Te morajo z namenom, da bi izpolnile zahteve iz člena 3(3), drugi stavek, uporabiti postopke, ki se lahko končajo z likvidacijo. Takšni postopki se zaradi nacionalnega prava morda ne morejo končati s sanacijo. Tako lahko glede na insolvenčno pravo držav članic pride do različnih rezultatov. To je v nasprotju z načelom pravne varnosti.

64. Po drugi strani tudi obstoječe dolžnosti koordinacije in informiranja zaradi fragmentarnega reševanja problematike ne morejo popolnoma izključiti ogrožanja celotne sanacije. Tako je izvedba morebitnih sanacijskih ukrepov, ki so mogoči tudi v sekundarnih postopkih, kot na primer odložitev plačil ali kritje dolga, odvisna od soglasja vseh zainteresiranih upnikov, kot izhaja iz člena 34(2) Uredbe. Tudi prekinitve unovčenja v trimesečnih obdobjih ni mogoče primerjati z dokončno prekinitvijo unovčenja. Tudi predlagalna pravica stečajnega upravitelja iz člena 34(1) ne predstavlja ovire za likvidacijo, če se je zanjo odločil pristojni organ v sekundarnem postopku.

65. Zato bi bila zaželena izrecna določba glede koordinacije sanacijskih postopkov. Po mojem mnenju veliko govori v prid temu, da se kot sekundarni postopki dovolijo tudi sanacijski postopki. Uredba tudi na drugih mestih omogoča vzporedne sanacijske postopke, kot je predstavljeno zgoraj. Tako bi bilo primerno, da bi se tudi izrecno dovolili s sprejemom ustreznih določb o koordinaciji. Ta odločitev pa je stvar zakonodajalca Unije.

b) Obveznost zagotavljanja ciljev glavnega postopka

66. Dokler se Uredba ne bo spremenila, so vsi udeleženci z obstoječimi instrumenti in v okviru nacionalnega prava dolžni uresničevati cilje glavnega postopka. Načelo lojalnega sodelovanja (člen 4(3) PEU) pri tem sodišče, ki vodi sekundarni postopek, zavezuje, da pri vseh ukrepih, ki jih sprejema, upošteva cilje glavnega postopka in sistematiko Uredbe, ki izhaja iz načela medsebojnega zaupanja, zahteve po koordinaciji glavnih postopkov in sekundarnih postopkov ter cilja zagotavljanja učinkovitih in uspešnih čezmejnih postopkov in dajanja prednosti glavnemu postopku. ( 29 )

67. To velja za vse ukrepe na podlagi nacionalnega prava, na primer za odločbe, sprejete v okviru proste presoje, ali za izbiro med različnimi možnostmi ravnanja, pri čemer je treba vselej izbrati ukrep, ki je najbolj primeren za zagotavljanje namena, ki se uresničuje z glavnim postopkom. Nacionalno pravo mora zagotavljati tudi udeležbo glavnega upravitelja v sekundarnih postopkih.

68. Kot pravilno ugotavlja Komisija, Uredba na splošno tudi ne določa obveznosti uvedbe sekundarnega postopka, temveč ga samo dopušča. O uvedbi sekundarnega postopka tako še naprej odloča pristojno sodišče. Vendar mora tudi pri tej odločitvi upoštevati cilje Uredbe in učinke glavnega postopka, zlasti ob upoštevanju, ali bi se upniki, ki so bili udeleženi v glavnem postopku, in ki so soglašali z varovalnimi ukrepi, z uvedbo sekundarnega postopka lahko izognili svojim obveznostim, ki iz njih izhajajo.

c) Učinki glavnega postopka

69. Poleg tega se morajo tudi z materialnega vidika upoštevati učinki sklepa, ki ga je sprejelo trgovinsko sodišče v Meauxu. Člen 25 določa dolžnost priznanja vseh „odločb sodišča […], ki zadevajo vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti“. Varovalni načrt, ki je bil sprejet v Franciji, nedvomno predstavlja odločbo v tem smislu. Ukrepe, ki jih predvideva ta varovalni načrt, morata tako s procesnega kot tudi z materialnopravnega vidika upoštevati sodišče sekundarnega postopka in sekundarni upravitelj.

70. Pri tem so merodajni učinki, ki jih francosko pravo pripisuje varovalnemu načrtu. ( 30 ) Kot poudarja Komisija, je treba njegove odločbe upoštevati na materialni ravni, na primer z vidika vprašanja, v kakšni meri je varovalni načrt vsebinsko spremenil terjatve upnikov, ki so vložili zahtevo za uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti, ali pa z vidika vprašanja, ali predstavlja zahteva za uvedbo sekundarnega postopka, ki jo je vložil v glavnem postopku udeleženi upnik, ki soglaša z varovalnim načrtom, zlorabo pravic.

71. Na tretje vprašanje je zato treba odgovoriti, da člen 27 Uredbe dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka tudi v primeru, kadar je glavni postopek sanacijski postopek.

C – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

72. Z drugim vprašanjem za predhodno odločanje želi predložitveno sodišče izvedeti, ali člen 27 Uredbe, ki ureja uvedbo sekundarnega postopka, sodišču sekundarnega postopka prepoveduje ugotavljanje insolventnosti dolžnika, ali pa lahko to sodišče v določenih primerih ugotavlja obstoj insolventnosti dolžnika.

73. V nekaterih jezikovnih različicah se lahko po mnenju predložitvenega sodišča člen 27, prvi stavek, razlaga tako, da insolventnosti dolžnika pri uvedbi sekundarnega postopka ni treba ugotavljati (lahko pa se ugotavlja), v drugih jezikovnih različicah pa se lahko razume tudi tako, da pristojno sodišče ne sme ugotavljati insolventnosti dolžnika.

74. Primerjava jezikovnih različic po mojem mnenju takšnega razlikovanja ne potrjuje. Jezikovne različice ( 31 ), ki sem jih primerjala, vsebujejo fakultativni element. Tudi Komisija z vidika jezikovnih različic, ki jih je preizkušala, prihaja do istega rezultata. V nasprotju z navedbami predložitvenega sodišča to posebej izhaja tudi iz nemške („kann eröffnen“) in francoske različice („permet d’ouvrir“). Tudi finska različica, ki je poleg nemške različice, glede na to, da je bila Uredba sprejeta na predlog Finske in Nemčije, posebej pomembna ( 32 ), povsem jasno vsebuje fakultativni element („voi […] aloittaa“).

75. S tem pa ni pojasnjeno, ali lahko sodišče sekundarnega postopka ugotavlja insolventnost dolžnika pri uvedbi sekundarnega postopka. Ni namreč jasno, na kaj se nanaša beseda „lahko“ iz člena 27. Mišljena je lahko tako možnost, da se na splošno uvede sekundarni postopek, kot tudi vprašanje ugotavljanja insolventnosti ob uvedbi sekundarnega postopka. Zato je pri ugotavljanju pomena Uredbe treba upoštevati cilje Uredbe in namen konkretne določbe ( 33 ).

76. Namen člena 27 je, da sodišču sekundarnega postopka zaradi pospešitve postopka insolventnosti ni treba ponovno ugotavljati. Pri tem je zakonodajalec očitno izhajal iz tega, da je ponovno ugotavljanje nepotrebno zato, ker se je dolžnikova insolventnost ugotavljala že ob uvedbi glavnega postopka. Sekundarni postopek nujno zajema dolžnikovo premoženje, ki je bilo odvzeto v okviru glavnega postopka, zaradi česar ponovno ugotavljanje insolventnosti ni potrebno. Ob upoštevanju zgoraj omejenih sprememb insolvenčnega prava, ki se nanašajo na sanacijske postopke, in ustreznih razširitev Priloge A, pa to več ni vedno tako.

77. Člen 27 Uredbe poleg tega izhaja iz tega, da pri ugotavljanju insolventnosti s strani sodišča sekundarnega postopka obstaja nevarnost, da bi pristojno sodišče prišlo do nasprotne odločitve, morda zaradi nepoznavanja insolvenčnega razloga iz glavnega postopka, zaradi česar bi zavrnilo uvedbo sekundarnega postopka. Uredba pojma insolventnosti ne opredeljuje. Ta odločitev je, kot že omenjeno, prepuščena izključno državam članicam in se na območju Unije močno razlikuje. Morebitne težave, ki izhajajo iz teh razlik, naj bi preprečil člen 27. Tega cilja pa zaradi namena, ki se z njimi uresničuje, in njihovega poteka ni mogoče neomejeno prenesti na sanacijske postopke.

78. Primer kot je obravnavani ne vpliva nujno na cilj pospešitve postopka. Preprečiti se želi zgolj ponovno ugotavljanje insolventnosti. Če poljsko sodišče pred uvedbo likvidacijskega postopka ne bi smelo ugotavljati insolventnosti družbe Christianapol, bi se likvidacijski postopek lahko uvedel zoper – v tem času morda (s francoskega vidika) – ponovno plačilno sposobnega dolžnika. Navedeno bi bilo v nasprotju s cilji Uredbe in bi poleg tega tudi preveč posegalo v procesno pravo držav članic, tako da bi se oblikoval postopek, ki se ne bi uvedel samo v primeru neobstoja stečajnega razloga na podlagi nacionalnega prava, temveč celo brez vsakršnega stečajnega razloga.

79. Poleg tega bi takšna razlaga člena 27 Uredbe dolžnike morda odvrnila od tega, da bi pravočasno predlagali sanacijske postopke. V tem primeru bi namreč bili v nevarnosti, da bi se v zvezi z njimi začel likvidacijski postopek v drugi državi članici brez predhodnega ugotavljanja insolventnosti, čeprav se je finančni položaj dolžnika morda v tem času ponovno izboljšal.

80. Sodišče sekundarnega postopka mora zato tudi ob upoštevanju mojih izvajanj k tretjemu vprašanju za predhodno odločanje ( 34 ) insolventnost ugotavljati vedno, ko je glavni postopek sanacijski postopek. Če glavni postopek ni sanacijski postopek oziroma postopek prestrukturiranja, temveč likvidacijski postopek, sodišče sekundarnega postopka zaradi zgoraj navedenih razlogov ne sme ponovno ugotavljati insolventnosti.

81. Na drugo vprašanje je zato treba odgovoriti, da sodišče sekundarnega postopka lahko ugotavlja insolventnost dolžnika, kadar je glavni postopek sanacijski postopek, ki ne zahteva obstoja insolventnosti dolžnika.

V – Predlog

82. Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje odgovori: 1. Člen 4(1) in (2)(j) Uredbe (ES) št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da le nacionalno pravo odloča o tem, kdaj nastopi „končanje postopkov v primeru insolventnosti“. 2. Člen 27 Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da nacionalno sodišče, ki obravnava predlog za uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti, lahko ugotavlja insolventnost dolžnika, kadar je glavni postopek sanacijski postopek. 3. Razlaga člena 27 Uredbe št. 1346/2000 dovoljuje uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti tudi v primeru, kadar je glavni postopek, ki mora biti avtomatično priznan, sanacijski postopek ali postopek reorganizacije (kot na primer francoski postopek „sauvegarde“).

( 1 ) Jezik izvirnika: nemščina.

( 2 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 603/2005 z dne 12. aprila 2005 (UL L 100, str. 1) in z Uredbo Sveta (ES) št. 694/2006 z dne 27. aprila 2006 (UL L 121, str. 1).

( 3 ) Uredba v členu 3 razlikuje med tema pojmoma. Na podlagi člena 3(3) so sekundarni postopki postopki, ki so uvedeni po uvedbi glavnega postopka. Teritorialni postopki pa so na podlagi člena 3(4) postopki, ki se uvedeni pred uvedbo glavnega postopka. To pojmovnost bom uporabila tudi v nadaljevanju.

( 4 ) Okrožno sodišče starega dela mesta v Poznanju.

( 5 ) „Mandataire judiciaire“ in „administrateur judiciaire“.

(

)

„Que Christianapol Sp. Z. o.o, n’est pas en état de cessation de paiements, puisque la trésorerie prévisionnelle s’avère positive.“

( 7 ) Sodba z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC Ltd. (C-341/04, ZOdl., str. I-3813).

( 8 ) Glej sodbo z dne 21. januarja 2010 v zadevi MG Probud Gdynia sp. z o.o. (C-444/07, ZOdl., str. I-417, točka 25).

( 9 ) Glej moje sklepne predloge, predstavljene 10. marca 2011 v zadevi Interedil (C-396/09, ZOdl., str. I-9915, točka 39), in sodbi z dne 2. aprila 2009 v zadevi A (C-523/07, ZOdl., str. I-2805, točka 34) in z dne 6. marca 2008 v zadevi Nordania Finans A/S in BG Factoring A/S (C-98/07, ZOdl., str. I-1281, točka 17) ter tam navedeno sodno prakso.

( 10 ) Glej sodbo z dne 14. februarja 2012 v zadevi Flachglas Torgau (C-204/09, točka 37) in zgoraj navedeno sodbo A (točka 34) ter tam navedeno sodno prakso.

( 11 ) Navedena v opombi 7, točka 54.

( 12 ) Navedena v opombi 7.

( 13 ) Sodba z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Interedil Srl. (C-396/09, ZOdl., str. I-9915, točka 49). Glej v zvezi s tem tudi moje sklepne predloge v tej zadevi (navedeni v opombi 9, točka 57).

(

)

„Za ‚središče dolžnikovih glavnih interesov‘ mora veljati kraj rednega poslovanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe.“

( 15 ) Glej uvodno izjavo 22 Uredbe: „Ta uredba mora zagotoviti takojšnje priznanje odločb o uvedbi, vodenju in končanju postopkov v primeru insolventnosti, ki sodijo na njeno področje uporabe […]. Priznavanje odločb sodišča držav članic mora temeljiti na načelu medsebojnega zaupanja. […] Odločbo sodišča, ki prvo uvede postopek, morajo priznati druge države članice […].“

( 16 ) Glej tudi sodbo z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood (navedena v opombi 7, točka 42) in sodbo z dne 21. januarja 2010 v zadevi MG Probud Gdynia (navedena v opombi 8, točka 29).

( 17 ) Navedena v opombi 7, točka 62 in naslednje.

( 18 ) Glej tudi uvodno izjavo 22, ki določa, da je „[z]ato […] treba vzroke za nepriznavanje zmanjšati na najmanjšo potrebno mero“.

( 19 ) Glej uvodno izjavo 10: „[…] Zaradi uporabe te uredbe morajo biti postopki […] v skladu z določbami te uredbe […].“

( 20 ) Glej uvodno izjavo 11.

( 21 ) Virgós/Schmit, Report on the Convention on Insolvency Proceeedings, točka 49.

( 22 ) Poročilo Virgós-Schmit. Na to poročilo se nanašajo številne uvodne izjave Uredbe. Glede njegovega pomena za razlago Uredbe glej sklepne predloge generalnega pravobranilca G. F. Jacobsa, predstavljene 27. septembra 2005 v zadevi Eurofood IFSC (C-341/04, ZOdl., str. I-3813, točka 2). Ni bilo objavljeno v Uradnem listu, vendar obstaja kot dokument Sveta EU z dne 8. julija 1996 (6500/1/96).

( 23 ) Tako je bil na primer francoski postopek „sauvegarde“ v Prilogo A k Uredbi dodan šele naknadno z Uredbo št. 694/2006.

( 24 ) Glej uvodno izjavo 12: „[…] Obvezna pravila o koordinaciji z glavnimi postopki v primeru insolventnosti izpolnjujejo zahtevo po zagotavljanju enotnosti v Skupnosti.“

( 25 ) Glej poleg določb Uredbe o koordinaciji postopkov tudi uvodno izjavo 20, ki govori o „vodilni vlogi“ glavnega postopka.

( 26 ) Sicer samo za časovno obdobje treh mesecev. Iz člena 33(1), četrti stavek, sicer izhaja, da se lahko to obdobje časovno neomejeno podaljša. Glej tudi angleško jezikovno različico „It may be continued or renewed for similar periods“, francosko jezikovno različico „Elle peut être prolongée ou renouvelée pour des périodes de même durée“ ali špansko jezikovno različico „Podrá prolongarse o renovarse por períodos de la misma duración“.

( 27 ) To je za sekundarne postopke določeno v členu 28.

( 28 ) To je na primer podano pri vseh državah članicah, katerih insolvenčno pravo temelji na enotnem postopku.

( 29 ) Glej uvodne izjave 23, 2 in 12.

( 30 ) Glej uvodno izjavo 22: „[…] Avtomatično priznanje mora zato pomeniti, da se posledice, ki se pripisujejo pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, razširijo na vse druge države članice. […]“.

( 31 ) Glej nemško različico „so kann […] eröffnen, ohne dass […] die Insolvenz des Schuldners geprüft wird“, francosko različico „permet d’ouvrir, […] une procédure secondaire d’insolvabilité sans que l’insolvabilité du débiteur soit examinée“, angleško različico „shall permit […] the opening of secondary insolvency proceedings without the debtor's insolvency being examined“, špansko različico „permitirá abrir […] sin que sea examinada en dicho Estado la insolvencia del deudor“, italijansko različico „permette di aprire […] senza che in questo altro Stato sia esaminata l’insolvenza del debitore“, grško različico „καθιστά δυνατή“ in finsko različico „voi […] aloittaa sekundäärimenettelyn ilman, että velallisen maksukyvyttömyyttä tutkitaan tässä toisessa valtiossa“.

( 32 ) Glej drugo sklicevanje v preambuli Uredbe.

( 33 ) Čeprav se fakultativni element iz člena 27 nanaša samo na uvedbo sekundarnega postopka, zaradi česar se ta določba šteje za splošno prepoved ugotavljanja insolventnosti, bi se morala ta prepoved razlagati in uporabljati ob upoštevanju namena in ciljev Uredbe.

( 34 ) Glej točko 56 in naslednje.