Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda opravljanja storitev – Napotitev delavcev na delo v okviru opravljanja storitev – Direktiva 96/71

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 96/71, člena 3(1) in 8)

2. Svoboda opravljanja storitev – Napotitev delavcev na delo v okviru opravljanja storitev – Direktiva 96/71

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 96/71, člen 3)

3. Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Pravica do izvedbe kolektivnih ukrepov

(člen 49 ES)

4. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve

(člen 49 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 96/71, člen 3(1))

5. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve

(člena 49 ES in 50 ES)

Summary

1. Država članica, v kateri minimalne urne postavke niso določene z enim od načinov, predvidenih v členu 3(1) in (8) Direktive 96/71 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev, ni upravičena na podlagi te direktive zahtevati od podjetij, ki imajo sedež v drugih državah članicah, da se v okviru čezmejnega opravljanja storitev pogajajo v vsakem posameznem primeru na kraju, kjer se delo opravlja, ob upoštevanju usposobljenosti in nalog zaposlenih, da bi se seznanila s plačo, ki jo morajo plačati svojim napotenim delavcem.

(Glej točko 71.)

2. Kljub temu člena 3(7) Direktive 96/71 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev ni mogoče razlagati tako, da omogoča državi članici gostiteljici, da izvedbo storitev na svojem ozemlju pogojuje z upoštevanjem pogojev za delo in zaposlitev, tako da presega prisilne predpise glede minimalne zaščite.

Direktiva 96/71 glede zadev iz člena 3(1), prvi pododstavek, točke od (a) do (g), izrecno določa stopnjo zaščite, katere spoštovanje država članica gostiteljica lahko naloži podjetjem s sedežem v drugi državi članici v korist njihovih delavcev, napotenih na ozemlje te države članice gostiteljice.

Zato je s pridržkom možnosti, ki jo imajo podjetja s sedežem v drugih državah članicah, da v državi članici gostiteljici, predvsem v okviru obveznosti, ki jo imajo do svojega napotenega osebja, prostovoljno pristopijo h kolektivni pogodbi, ki je eventualno ugodnejša, raven zaščite, ki jo je treba zagotoviti napotenim delavcem na ozemlju države članice gostiteljice, načelno omejena z ravnijo zaščite, predvidene v členu 3(1), prvi pododstavek, točke od (a) do (g), Direktive 96/71, če navedeni delavci ne uživajo že ugodnejših pogojev za delo in zaposlitev v zvezi z zadevami, določenimi v omenjeni določbi, na podlagi zakona ali kolektivnih pogodb v matični državi članici.

(Glej točki 80 in 81.)

3. Čeprav je pravico do izvedbe kolektivnega ukrepa torej treba priznati kot temeljno pravico, ki je sestavni del splošnih načel prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče, pa je njeno izvajanje kljub temu podvrženo določenim omejitvam. Kot potrjuje člen 28 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je zaščitena v skladu s pravom Skupnosti in nacionalno zakonodajo ter običaji.

Čeprav je varstvo temeljnih pravic tak zakonit interes, ki načeloma upravičuje omejitev obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti, celo na podlagi temeljne svoboščine, ki jo zagotavlja Pogodba, kot je prosti pretok blaga, pa izvajanje teh pravic spada na področje uporabe določb Pogodbe in mora biti usklajeno z zahtevami v zvezi s pravicami, ki so zaščitene z navedeno pogodbo, in v skladu z načelom sorazmernosti.

Iz tega izhaja, da temeljni značaj, ki se navezuje na pravico do kolektivnega ukrepa, ni tak, da zaradi tega tak ukrep, usmerjen proti podjetju s sedežem v drugi državi članici, ki napoti delavce v okviru čezmejnega opravljanja storitev, ne bi spadal na področje uporabe prava Skupnosti.

(Glej točke 91 in od 93 do 95.)

4. Člena 49 ES in 3 Direktive 96/71 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da lahko v državi članici, v kateri se pogoji za delo in zaposlitev, ki se nanašajo na zadeve iz člena 3(1), prvi pododstavek, točke od (a) do (g), te direktive, razen minimalne urne postavke, pojavijo v zakonodajnih določbah, sindikalna organizacija poskusi prisiliti s kolektivnim ukrepom v obliki blokade gradbišč, izvajalca storitev, ki ima sedež v drugi državi članici, da začne pogajanje o urnih postavkah, ki jih mora plačati napotenim delavcem, ter da pristopi h kolektivni pogodbi, katere določbe za nekatere navedene zadeve določajo ugodnejše pogoje, kot so pogoji, določeni v upoštevnih zakonodajnih določbah, medtem ko se druge določbe nanašajo na zadeve, ki niso predvidene v členu 3 navedene direktive.

Pravica sindikalnih organizacij države članice do izvedbe teh kolektivnih ukrepov lahko dejansko povzroči, da je izvajanje storitev na ozemlju države članice gostiteljice za ta podjetja manj privlačno, celo težavnejše, in zato pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 49 ES. Take ovire ni mogoče utemeljiti s ciljem varstva delavcev, kamor načelno spada blokada, ki jo začne sindikalna organizacija države članice gostiteljice in katere namen je zagotoviti delavcem, napotenim v okviru čezmejnega opravljanja storitev, pogoje za delo in zaposlitev na določeni ravni, zato mora delodajalec teh delavcev zaradi učinka usklajevanja, ki je bilo izvedeno z Direktivo 96/71, upoštevati jedro prisilnih predpisov glede minimalne zaščite v državi članici gostiteljici. Prav tako tak cilj ne more utemeljiti pogajanja glede plač, h kateremu naj bi sindikalne organizacije prisilile podjetja s sedežem v drugi državi članici, ki začasno napotijo delavce na ozemlje države članice gostiteljice, ker tako pogajanje sodi v nacionalni kontekst, v katerem ni nobenih določb, ki bi bile dovolj natančne in dostopne, da ne bi bilo zaradi njih v praksi podjetju nemogoče ali izjemno težko ugotoviti, katere obveznosti mora spoštovati glede minimalne plače.

(Glej točke 99, od 107 do 111 in točko 1 izreka.)

5. Člena 49 ES in 50 ES nasprotujeta temu, da bi bila v državi članici prepoved sindikalnim organizacijam, da izvedejo kolektivni ukrep z namenom, da dosežejo razveljavitev ali spremembo kolektivne pogodbe, sklenjene med tretjimi strankami, podrejena temu, da je ukrep usmerjen k pogojem za delo in zaposlitev, za katere se nacionalni zakon neposredno uporablja. Taka prepoved dejansko ustvarja diskriminacijo teh podjetij, ki napotijo delavce v državo članico gostiteljico, ker ne upošteva kolektivnih pogodb – ne glede na njihovo vsebino –, ki že zavezujejo podjetja v državi članici, v kateri imajo sedež, in jih obravnava enako kot nacionalna podjetja, ki niso sklenila kolektivne pogodbe. Take diskriminacije ni mogoče utemeljiti niti s ciljem omogočiti sindikalnim organizacijam, da ukrepajo, da bi vsi delodajalci, ki so prisotni na nacionalnem trgu dela, plačevali plače in uporabljali druge pogoje dela, ki ustrezajo tistim, ki so običajni na v tej državi članici, niti s ciljem ustvariti stanje lojalne konkurence z enakimi pogoji med nacionalnimi delodajalci in podjetniki, ki pridejo iz drugih držav članic. Ti razlogi dejansko ne spadajo med razloge javnega reda, javne varnosti in javnega zdravja v smislu člena 46 ES v povezavi s členom 55 ES.

(Glej točke 116, od 118 do 120 in izrek.)