SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeni 6. septembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑244/16 P

Industrias Químicas del Vallés SA

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Tožba za razglasitev delne ničnosti – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov – Posamično nanašanje – Ugovor delne nezakonitosti – Fitofarmacevtska sredstva – Uredba (ES) št. 1107/2009 – Izvedbena uredba (EU) št. 540/2011 – Izvedbena uredba (EU) 2015/408 – Dajanje fitofarmacevtskih sredstev v promet in priprava seznama kandidatk za zamenjavo – Metalaksil“

I. Uvod

1. Predmet te zadeve je pritožba, ki jo je družba Industrias Químicas del Vallés SA (v nadaljevanju: IQV) vložila zoper sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 16. februarja 2016, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljen, v nadaljevanju: izpodbijani sklep, EU:T:2016:79).

2. Splošno sodišče je z izpodbijanim sklepom kot nedopustno zavrglo tožbo družbe IQV za razglasitev delne ničnosti Izvedbene uredbe Komisije (EU) 2015/408 z dne 11. marca 2015 o izvajanju člena 80(7) Uredbe (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet in pripravi seznama kandidatk za zamenjavo (v nadaljevanju: sporna uredba). ( 2 ) Splošno sodišče je v bistvu odločilo, da se na eni strani sporna uredba na pritožnico ne nanaša posamično in da na drugi strani v zvezi z njo potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

3. Družba IQV je s pritožbo Sodišču dala možnost, da pojasni razlago izraza „potrebovati“, uporabljenega v tej določbi. ( 3 ) Čeprav je ta izraz bistven za uporabo zgoraj navedene določbe, pa se Sodišče v resnici še ni ukvarjalo z njegovo razlago na primer v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852), in z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

II. Pravni okvir

A. Direktiva 91/414/EGS

4. Direktiva Sveta 91/414/EGS z dne 15. julija 1991 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet ( 4 ) je v Prilogi I vsebovala seznam aktivnih snovi, registriranih za uporabo v fitofarmacevtskih sredstvih.

5. V skladu s členom 1 Direktive Komisije 2010/28/EU z dne 23. aprila 2010 o spremembi Direktive Sveta 91/414/EGS zaradi vključitve metalaksila kot aktivne snovi ( 5 ) in Prilogo k tej direktivi je bil seznam v Prilogi I k Direktivi 91/414 spremenjen tako, da je bil nanj med drugim uvrščen metalaksil.

B. Uredba (ES) št. 1107/2009

6. Uredba (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. oktobra 2009 o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet in razveljavitvi direktiv Sveta 79/117/EGS in 91/414/EGS ( 6 ) v členu 50, naslovljenem „Primerjalna ocena fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo kandidatke za zamenjavo“, določa: „1. Primerjalno oceno izvedejo države članice, kadar ocenjujejo vlogo za registracijo fitofarmacevtskega sredstva, ki vsebuje aktivno snov, odobreno kot kandidatno snov za zamenjavo. Države članice ne registrirajo fitofarmacevtskega sredstva, ki vsebuje kandidatno snov za zamenjavo, ali omejijo njegovo uporabo pri zadevnih kulturnih rastlinah, če primerjalna ocena, ki preuči tveganja in koristi, kot je določeno v Prilogi IV, pokaže, da: […] 4. Za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo kandidatno snov za zamenjavo, države članice redno izvajajo primerjalno oceno, določeno v odstavku 1, najpozneje ob podaljšanju ali spremembi registracije. Na podlagi rezultatov te primerjalne ocene države članice registracijo potrdijo, prekličejo ali spremenijo.“

7. Poglavje XI Uredbe št. 1107/2009, naslovljeno „Prehodne in končne določbe“, vsebuje člen 80, naslovljen „Prehodni ukrepi“, ki v odstavku 7 določa: „Komisija do 14. decembra 2013 pripravi seznam snovi, vključenih v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS, ki izpolnjujejo merila, določena v točki 4 Priloge II k tej uredbi, in za katere se uporabljajo določbe člena 50 te uredbe.“

8. Člen 83 Uredbe št. 1107/2009, naslovljen „Razveljavitev“, določa: „Brez poseganja v člen 80, [Direktiva Sveta 79/117/EGS z dne 21. decembra 1978 o prepovedi prometa in uporabe fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo določene aktivne snovi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 4, str. 33)] in [Direktiva] 91/414/EGS, kakor sta bili spremenjeni z akti, naštetimi v Prilogi V, prenehata veljati 14. junija 2011, brez poseganja v obveznosti držav članic v zvezi z roki za prenos v nacionalno zakonodajo in uporabo direktiv iz navedene priloge. Sklicevanje na razveljavljeni direktivi se razume kot sklicevanje na to uredbo. […]“

C. Izvedbeni uredbi

1. Izvedbena uredba (EU) št. 540/2011

9. V skladu z uvodno izjavo 1 in členom 1 Izvedbene uredbe (EU) št. 540/2011 o izvajanju Uredbe (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta glede seznama registriranih aktivnih snovi ( 7 ) se aktivne snovi iz Priloge I k Direktivi 91/414 štejejo za registrirane v skladu z Uredbo št. 1107/2009.

2. Sporna uredba

10. Člen 1 sporne uredbe, naslovljen „Kandidatke za zamenjavo“, določa: „Aktivne snovi iz Priloge I k Direktivi 91/414/EGS, ki izpolnjujejo merila iz točke 4 Priloge II k Uredbi (ES) št. 1107/2009, so navedene na seznamu iz Priloge k tej uredbi. Prvi odstavek se uporablja tudi za aktivne snovi, ki so bile odobrene na podlagi Uredbe (ES) št. 1107/2009 v skladu s prehodnimi ukrepi iz člena 80(1).“

11. Na seznamu v Prilogi k tej uredbi so: „[…] metalaksil […]“

III. Dejansko stanje

12. Dejansko stanje v sporu je Splošno sodišče na kratko predstavilo v točkah od 1 do 9 izpodbijanega sklepa. Povzeti ga je mogoče tako.

13. Pritožnica je družba španskega prava, katere dejavnosti so proizvodnja, prodaja, distribucija, zastopanje in trženje fitofarmacevtskih sredstev, krmnih proizvodov in drugih kemikalij. Med drugim v Španijo uvaža aktivno kemijsko snov metalaksil in v več državah članicah trži fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo to aktivno snov.

14. Pritožnica in še ena družba sta aprila 1995 pri pristojnih organih Portugalske republike vložili zahtevek za vključitev metalaksila v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS.

15. Komisija je z Odločbo z dne 2. maja 2003 o nevključitvi metalaksila v Prilogo I k Direktivi Sveta 91/414 in o odvzemu registracij za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo to aktivno snov (2003/308/ES) ( 8 ) zavrnila zahtevek za vključitev metalaksila na seznam aktivnih snovi v tej prilogi ter države članice pozvala, naj odvzamejo registracije, izdane za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo to aktivno snov, in naj ne izdajo več novih.

16. Splošno sodišče je s sodbo z dne 28. junija 2005, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑158/03, EU:T:2005:253), zavrnilo ničnostno tožbo, ki jo je pritožnica vložila zoper Odločbo 2003/308. Vendar je Sodišče to sodbo razveljavilo. ( 9 ) Ker je menilo, da stanje postopka to dovoljuje, je poleg tega na podlagi člena 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije odločilo o zadevi in Odločbo 2003/308 razglasilo za nično.

17. Komisija je na podlagi te sodbe 23. aprila 2010 sprejela Direktivo 2010/28, da je vanjo vključila aktivno snov metalaksil. Zadnjenavedena direktiva je bila nazadnje razveljavljena z Uredbo št. 1107/2009. V skladu z uvodno izjavo 1 in členom 1 Izvedbene uredbe št. 540/2011 se aktivne snovi iz Priloge I k Direktivi 91/414 štejejo za registrirane v skladu z Uredbo št. 1107/2009.

18. Komisija je 11. marca 2015 sprejela sporno uredbo za izvajanje člena 80(7) Uredbe št. 1107/2009, ki določa, da Komisija pripravi seznam snovi, vključenih v Prilogo I k Direktivi 91/414/EGS, ki izpolnjujejo merila za to, da se štejejo za kandidatke za zamenjavo, in za katere se uporablja člen 50 te uredbe. Navedeni seznam v Prilogi k sporni uredbi vključuje metalaksil.

IV. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep

19. Pritožnica je 5. junija 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev delne ničnosti sporne uredbe in ugotovitev, da se Uredba št. 1107/2009 delno ne uporablja.

20. Splošno sodišče je z izpodbijanim sklepom sprejelo ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija. Menilo je, da se na eni strani sporna uredba na pritožnico ne nanaša posamično v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU in da je na drugi strani ta uredba predpis, ki potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

21. Splošno sodišče je zavrnilo tudi trditev pritožnice v zvezi s kršitvijo njene pravice do učinkovitega sodnega varstva.

V. Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

22. Pritožnica s pritožbo Sodišču predlaga, naj izpodbijani sklep razveljavi, ugotovi dopustnost ničnostne tožbe, ki jo je vložila zoper sporno uredbo, in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o vsebini. Predlaga tudi, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

23. Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in pritožnici naloži plačilo stroškov.

VI. Pritožba

24. Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge. Prvič, Splošno sodišče naj bi s tem, da je ugotovilo, da je izpodbijana uredba predpis, v zvezi s katerim so potrebni izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, napačno uporabilo pravo. Drugič, Splošno sodišče naj bi s tem, da je odločilo, da pritožnica zaradi nedopustnosti tožbe ni ostala brez učinkovitega sodnega varstva, napačno uporabilo pravo. Nazadnje in tretjič, Splošno sodišče naj bi s tem, da je menilo, da se sporna uredba nanjo ne nanaša posamično, napačno uporabilo pravo.

25. Poleg tega pritožnica meni, da se sporna uredba nanjo nanaša neposredno.

A. Prvi pritožbeni razlog: neobstoj ukrepov za izvajanje sporne uredbe

1. Trditve strank

26. Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom izpodbija točke od 39 do 41, od 43 do 46, od 48 do 50, 58 in 59 izpodbijanega sklepa. Splošnemu sodišču očita, da je ugotovilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

27. Po mnenju pritožnice namreč za opredelitev metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“ in posledično za uporabo ureditve iz Uredbe št. 1107/2009 izvedbeni ukrepi niso potrebni.

28. Najprej, čeprav se morebitno podaljšanje dovoljenja za metalaksil formalno določi z aktom Komisije na podlagi ustreznega zahtevka družbe IQV, tega akta ni mogoče obravnavati kot akt za izvajanje sporne uredbe, temveč kot akt za izvajanje Uredbe št. 1107/2009, s katero je urejen postopek podaljšanja odobritve aktivne snovi.

29. Dalje, pritožnica meni, da je neposredna posledica sporne uredbe, da je za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo metalaksil, za katerega je bila družbi IQV izdana registracija, in njihovo uporabo potrebna primerjalna ocena iz člena 50 Uredbe št. 1107/2009. S členom 50(4) te uredbe je namreč državam članicam naloženo, da redno izvajajo primerjalno oceno najpozneje ob podaljšanju ali spremembi registracije.

30. Splošno sodišče naj s tem, da je v točki 43 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da izvedba primerjalne ocene ne vpliva na to, ali države članice dovoljenja za dajanje v promet izdajo ali zavrnejo, podaljšajo, prekličejo ali spremenijo, ne bi upoštevalo dejstva, da je učinek sporne uredbe neodvisen od vsakršne odločitve, ki jo sprejme nacionalni organ.

31. Ker ukrepi, ki jih eventualno sprejmejo nacionalni organi, ne bodo imeli nobenega učinka na pravni status metalaksila kot kandidatke za zamenjavo niti na ureditev, vzpostavljeno z Uredbo št. 1107/2009, se ne morejo šteti za ukrepe za izvajanje sporne uredbe.

32. Nazadnje, pritožnica meni, da je treba podobno ugotoviti v zvezi z načelom vzajemnega priznavanja fitofarmacevtskih sredstev med državami članicami. Zaradi sprejetja sporne uredbe naj namreč vzajemno priznavanje sredstva, ki vsebuje kandidatko za zamenjavo, ne bi bilo več avtomatično, kot naj bi nasprotno veljalo za vsako drugo aktivno snov.

33. Komisija trdi, da je ta prvi pritožbeni razlog neutemeljen.

34. Zdi se, da priznava, da pravna podlaga aktov, ki jih bodo Komisija ali države članice sprejele zaradi vključitve metalaksila na seznam kandidatk za zamenjavo, ne bo sporna uredba, temveč Uredba št. 1107/2009. Vendar Komisija meni, da so ti akti izvedbeni akti v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, ker bodo pritožnici omogočili dostop do sodišča, in to „v skladu z logiko te določbe“. ( 10 )

35. Dalje, trditev pritožnice, da akti Komisije ali držav članic ne bodo imeli nobenega učinka na opredelitev metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“ in na pravno ureditev, vzpostavljeno z Uredbo št. 1107/2009 za to kategorijo snovi, naj ne bi bila upoštevna. Kot je Splošno sodišče navedlo v točki 59 izpodbijanega sklepa, bi se lahko pritožnica posredno sklicevala na nezakonitost opredelitve metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“ in pravne ureditve, vzpostavljene z Uredbo št. 1107/2009 za te snovi.

36. Nazadnje, Komisija meni, da dejstvo, da lahko države članice izvedejo primerjalno oceno fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo metalaksil, ne da bi bila predhodno vložena vloga za registracijo ali podaljšanje, ni pomembno, ker bi bilo tako odločitev držav članic mogoče izpodbijati pred nacionalnimi sodišči, če bi se z njo spremenil pravni položaj pritožnice. Poleg tega naj bi država članica, če bi bila primerjalna ocena negativna za eno ali več sredstev in bi posledično lahko škodila interesom pritožnice, registracijo, ki je bila izdana za ta sredstva, odvzela. Ta odvzem pa naj bi imel obliko akta, ki bi ga bilo tudi mogoče izpodbijati.

2. Analiza

a) Uvodna pripomba o razlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU

37. Družba IQV v pritožbi trdi, da se opredelitev metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“ in posledična uporaba ureditve, vzpostavljene z Uredbo št. 1107/2009, izvedeta „takoj in neposredno“, ne da bi bil potreben izvedbeni ukrep. ( 11 )

38. Vprašanje razlage, ki je predloženo Sodišču, torej zahteva ugotovitev, ali je to, da za metalaksil veljajo posebna pravila iz Uredbe št. 1107/2009, zgolj „učinek“ sporne uredbe, ki naj zato ne bi zahteval izvedbenih ukrepov v strogem pomenu, ali pa je treba akte, ki jih Komisija ali države članice sprejmejo na podlagi posebnih pravil iz Uredbe št. 1107/2009, obravnavati kot ukrepe za izvajanje sporne uredbe, ker imajo ta pravila konkretne učinke za pritožnico le v okviru teh aktov.

39. Bolj teoretično gre za vprašanje, ali se glagol „potrebovati“, uporabljen v členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, nanaša le na izvedbene ukrepe, sprejete neposredno na podlagi predpisa „B“, ali pa je njegov obseg mogoče razširiti na akte, ki so sprejeti na podlagi prejšnje uredbe „A“, vendar so sprejeti zaradi sprejetja uredbe „B“, ki je nujna za izvajanje prvonavedene, torej v posrednem zaporedju ali nekako posledično.

40. Ni treba več spomniti, da je bil člen 263, četrti odstavek, PDEU z Lizbonsko pogodbo spremenjen tako, da ponuja tretji način neposrednega dostopa do sodišča kot razsodnika zakonitosti. Zdaj lahko „[f]izične ali pravne osebe […] vložijo tožbe zoper nanje naslovljene akte ali zoper akte, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo, in zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne potrebujejo izvedbenih ukrepov“. ( 12 )

41. Čeprav je Sodišče potrdilo, da so bili s tem tretjim delom člena 263, četrti odstavek, PDEU „omilil[jeni] pogoji za dopustnost ničnostnih tožb, ki jih vložijo fizične in pravne osebe“, ( 13 ) je vseeno uporabilo ozko razlago.

42. Najprej je pojem „predpis“ razložilo tako, da „je bil namen spremembe pravice fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe, določene v členu 230, četrti odstavek, ES, tem osebam omogočiti, da pod manj strogimi pogoji vložijo ničnostno tožbo zoper splošne akte[, vendar] z izjemo zakonodajnih aktov“. ( 14 )

43. Dalje, kar zadeva pogoj glede neobstoja izvedbenih ukrepov, je bil splošen analitični okvir opredeljen v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852): – prvič, Sodišče je menilo, da če predpis potrebuje izvedbene ukrepe, „je zagotovljen sodni nadzor spoštovanja pravnega reda Unije ne glede na to, ali navedeni ukrepi izhajajo iz Unije ali iz držav članic“. ( 15 ) Posameznik bo lahko namreč v prvem primeru izpodbijal izvedbene ukrepe neposredno pred sodiščem Unije in se na podlagi člena 277 PDEU v utemeljitev te tožbe skliceval na nezakonitost osnovnega akta ter v drugem primeru izpodbijal veljavnost osnovnega akta pred nacionalnim sodiščem, ki bo lahko na podlagi člena 267 PDEU Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje; ( 16 ) – drugič, Sodišče omejuje presojo obstoja izvedbenih ukrepov „na položaj osebe, ki se sklicuje na pravico do tožbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU. Vprašanje, ali zadevni akt potrebuje izvedbene ukrepe v razmerju do drugih posameznikov, torej ni upoštevno“; ( 17 ) – tretjič, „omejiti [se je treba] izključno na predmet tožbe, in če tožeča stranka predlaga le razglasitev ničnosti dela akta, je treba, glede na okoliščine primera, upoštevati le izvedbene ukrepe, ki jih ta del akta morebiti potrebuje“. ( 18 )

44. Sodišče je svojo ozko razlago nadaljevalo v sodbi z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), v kateri je menilo, da je domnevna mehanična narava ukrepov, sprejetih na nacionalni ravni, vprašanje, ki „ni upoštevno za ugotovitev, ali [zadevne] uredb[e] potrebuje[jo] izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU“. ( 19 ) Konkretno to pomeni, da se „pogoj glede neobstoja izvedbenih ukrepov ne prekriva s pogojem glede neposrednega nanašanja“. ( 20 )

45. Sodišče je s tem, da je zakonodajne akte izključilo iz pojma „predpis“ in da je kateri koli akt, ki ga Unija ali država članica sprejme na podlagi splošnega akta prava Unije, vključilo v pojem „izvedbeni ukrep“, področje uporabe člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU omejilo na njegov najpreprostejši izraz.

46. Če bi bilo treba poleg tega pojem „potrebovati“ razlagati tako, da zajema kateri koli akt, sprejet zaradi akta Unije, bi se moral strinjati s tistimi, ki so sklepali, da razlaga člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, navedena v točkah od 42 do 44 teh sklepnih predlogov, praktično nič ne spreminja glede dostopa posameznika do Sodišča na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. ( 21 )

47. Kot pa je Sodišče še nedavno rado opozarjalo, da bi utemeljilo svojo pristojnost na področju skupne zunanje in varnostne politike, na eni strani „člen 47 Listine, ki pomeni potrditev načela učinkovitega sodnega varstva, v prvem odstavku postavlja zahtevo, da mora imeti vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu[, na drugi strani pa] je obstoj učinkovitega sodnega nadzora, namenjenega zagotovitvi spoštovanja določb prava Unije, neločljivo povezan z obstojem pravne države“. ( 22 ) V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da postopkovne nevšečnosti, predvsem z vidika stroškov, trajanja in pravil o zastopanju, niso nepomembne za presojo spoštovanja tega učinkovitega sodnega varstva, vsaj v zvezi z državami članicami. ( 23 ) Ne upam si predstavljati, da bi za Unijo veljalo drugače. Zagotovo pa bi zahteva, da posameznik vloži nasprotno tožbo – ob domnevi, da obstaja – medtem ko bi lahko bila dovoljena direktna tožba, in to brez kršitve pogojev iz Pogodbe, povzročila take postopkovne nevšečnosti.

b) Pojem „potrebovati“

48. Na podlagi zaključka moje uvodne pripombe menim, da je treba pojem „potrebovati“, uporabljen v členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, razlagati tako, da se nanaša le na izvedbene ukrepe, ki morajo biti nujno sprejeti neposredno na podlagi predpisa.

49. Jezikovna razlaga, cilj, ki ga uresničuje sprememba člena 230 ES, in načelo pravne varnosti to razlago izraza „potrebovati“ potrjujejo.

50. Najprej, če se navežem na pomen besede „comporter“ („potrebovati“), ugotovim, da pomeni „inclure en soi“ („biti v stanju, v katerem mora kaj imeti“). ( 24 ) Predpis, ki ne potrebuje izvedbenega ukrepa, je torej akt, katerega izvajanje ne zahteva oziroma ne potrebuje nobenega dodatnega akta, to je samozadosten akt. ( 25 )

51. To torej ne pomeni, da zgolj opredelitev ukrepa, sprejetega zaradi spornega predpisa, zadostuje za zavrnitev tožbe, vložene zoper njega. Nasprotno, ker mora splošen akt, ki je izpodbojen na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, zadostovati sam po sebi, da se lahko neposredno izpodbija na tej podlagi, uporaba besede „potrebovati“ zahteva, da ima opredeljeni ukrep neposredno vzročno zvezo s splošnim predpisom. ( 26 ) Če med aktoma ni take zveze, ni mogoče trditi, da je drugi akt zahtevan ali potreben zaradi prvega.

52. Da bi se čim bolj preprečilo vsakršno protislovje in težave, bi morala biti ta vzročna zveza izenačena s pravno podlago. V nasprotju z razlago pravne vezi, potrebne za izvajanje člena 277 PDEU, torej ne bi moglo iti za posreden vpliv izpodbijanega akta v postopku sprejetja opredeljenega izvedbenega ukrepa. ( 27 ) V obravnavani zadevi pa naj bi se sporna uredba le posredno uporabljala v sporu, ki bi se začel zaradi ukrepov, ki bi jih eventualno neposredno na podlagi Uredbe št. 1107/2009 sprejele Komisija in države članice.

53. Dalje, cilj tega, da je bil v člen 263, četrti odstavek, PDEU dodan še tretji način dostopa do sodišča kot razsodnika zakonitosti, to jezikovno razlago potrjuje. Kot je namreč Sodišče navedlo v točki 60 sodbe z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625), je bil namen spremembe pravice fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe, določene v členu 230, četrti odstavek, ES, tem osebam omogočiti, da pod manj strogimi pogoji vložijo ničnostno tožbo. „Zaradi okrepitve sodnega varstva fizičnih ali pravnih oseb glede aktov Unije so bili z Lizbonsko pogodbo [namreč] res razširjeni pogoji dopustnosti ničnostne tožbe s sprejetjem člena 263, četrti odstavek, PDEU, ki tako tožbo dovoljuje tudi zoper predpise, ki se na te osebe neposredno nanašajo in ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov.“ ( 28 )

54. Bolj ko pa širimo obseg pogoja glede obstoja izvedbenih ukrepov, bolj zmanjšujemo obseg razširitve, vstavljene v člen 263, četrti odstavek, PDEU.

55. Nazadnje, skrb za pravno varnost povečuje potrebo po opredelitvi obsega pojma „potrebovati“. Ne sme se namreč pozabiti, da v skladu s sodbo z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), posameznik, ki bi nedvomno imel procesno upravičenje v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU v zvezi z aktom Unije v okviru ničnostne tožbe, ne more po izteku roka za vložitev tožbe, določenega v členu 263, šesti odstavek, PDEU, pred nacionalnim sodiščem izpodbijati veljavnosti tega akta. Isto pravilo velja za ugovor nezakonitosti, vzpostavljen s členom 277 PDEU. ( 29 ) Sodišče pa je nedavno imelo priložnost potrditi, da razširitev pogojev dopustnosti ničnostne tožbe, uvedena z Lizbonsko pogodbo, ne pomeni, da se ta sodna praksa opušča. ( 30 )

56. Zato bolj ko je povezava med predpisom in izvedbenim ukrepom oddaljena, težje je posamezniku ugotoviti, ali lahko predpis neposredno izpodbija pred Splošnim sodiščem na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. Ta negotovost pomeni ne le tveganje za posameznika – ki lahko doživi, da Splošno sodišče njegovo ničnostno tožbo zoper predpis razglasi za nedopustno ali da nacionalno sodišče zavrne predložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe – temveč tudi negotovost znotraj pravnega reda Unije, saj se lahko opredelitev izvedbenega ukrepa, ki je povezan s spornim predpisom, spreminja od enega posameznika ali sodišča do drugega.

57. Skratka, na podlagi jezikovne in teleološke razlage ter načela pravne varnosti menim, da je treba glagol „potrebovati“, uporabljen v členu 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, razlagati tako, da se nanaša samo na izvedbene ukrepe, ki so nujno sprejeti neposredno na podlagi predpisa.

58. Res je, da bi se ločeno razumevanje izpodbijane uredbe lahko zdelo umetno. Ni namreč dvoma, da če bi bil seznam kandidatk za zamenjavo priložen Uredbi št. 1107/2009, in ne ločeni uredbi, se vprašanje obstoja izvedbenih ukrepov verjetno ne bi postavljalo, ker bi se učinki opredelitve bakrovih spojin kot kandidatk za zamenjavo nujno uresničili z ukrepi za izvajanje samo te uredbe. Vendar ta preudarek po mojem mnenju na analizo ne more vplivati. Ob upoštevanju zlorabe pooblastil ali kršitve pravila o razdelitvi pristojnosti, zaradi katere bi bil zadevni akt neveljaven, je za izbiro pravnega instrumenta pristojen izključno avtor akta, in ne Sodišče.

c) Uporaba člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU s strani Splošnega sodišča

59. Splošno sodišče je odločilo, da sporna uredba pomeni predpis v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU. Ta opredelitev se ne izpodbija.

60. Kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točkah 31 in 32 izpodbijanega sklepa, gre na eni strani za splošen akt, ki se uporablja v objektivno opredeljenih okoliščinah ter ima pravne učinke za splošno in abstraktno določene kategorije oseb. Na drugi strani je treba sporno uredbo šteti za nezakonodajni akt, ker v skladu z merili, ki jih Sodišče uporablja za uporabo člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ni bila sprejeta po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku.

61. Nasprotno pa menim, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah 41, 44 in 48 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da: – „bodo učinki [sporne] uredbe v zvezi s trajanjem veljavnosti podaljšanja odobritve že odobrene snovi, ki je kandidatka za zamenjavo, kot je metalaksil, delovali na [družbo IQV] samo prek uredbe, ki jo bo Komisija sprejela v zvezi s podaljšanjem navedene odobritve“, zato je taka uredba izvedbeni ukrep v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU; – „bodo učinki [sporne] uredbe v zvezi z izvedbo, s strani držav članic, primerjalne ocene tveganj, ki jih za zdravje ali okolje pomenijo fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo metalaksil, v primerjavi z alternativo ali nekemično metodo zatiranja škodljivcev, delovali na [družbo IQV] le prek aktov, ki jih sprejmejo pristojni organi držav članic“, zato so taki akti izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU; – „se učinki [sporne] uredbe v zvezi s postopkom vzajemnega priznavanja dovoljenj za dajanje v promet za fitofarmacevtska sredstva, ki vsebujejo kandidatko za zamenjavo, nanašajo le na polje proste presoje, ki jo imajo države članice pri odločanju o zahtevku v zvezi s tem. Ti učinki pa bodo eventualno delovali na [družbo IQV] samo prek aktov nacionalnih organov, ki odločajo o zahtevkih za vzajemno priznavanje, ki jih vloži tožeča stranka“, zato so taki akti izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

62. V nasprotju s tem, kar je odločilo Splošno sodišče, namreč menim, da različni zgoraj navedeni akti ne pomenijo ukrepov za izvajanje sporne uredbe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ker niso sprejeti neposredno na njeni podlagi. Nasprotno pa je – kot se zdi, da Komisija sama priznava – pravna podlaga za vsakega od teh aktov določba Uredbe št. 1107/2009. ( 31 )

63. Sprejetje sporne uredbe je bilo sicer nujen pogoj za uporabo določb Uredbe št. 1107/2009 v zvezi s kandidatkami za zamenjavo. Ko pa je bila aktivna snov s sporno uredbo vpisana na seznam kandidatk za zamenjavo, se določbe Uredbe št. 1107/2009, ki se posebej nanašajo na te snovi, uporabljajo samodejno. Sporna uredba torej ni neposredna podlaga za ukrepe, ki jih bo sprejela Komisija ali države članice.

64. Nasprotno pa, kot pravilno trdi družba IQV, ima sporna uredba posebne učinke sama po sebi. Povedano drugače, je samozadostna: metalaksil je bil vpisan kot kandidatka za zamenjavo takoj in neposredno samo na podlagi sporne uredbe.

65. Prav ta vpis pa je predmet ničnostne tožbe, ki jo je vložila družba IQV. Ker ukrepi, ki jih bodo Komisija ali države članice v zvezi z metalaksilom eventualno sprejele na podlagi Uredbe št. 1107/2009, ne bodo imeli nobenega učinka na vpis te spojine na seznam kandidatk za zamenjavo, jih ni treba upoštevati. Za presojo dopustnosti tožbe, vložene na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, je namreč treba presojo obstoja izvedbenih ukrepov omejiti na položaj osebe, ki se sklicuje na pravico do tožbe, in se omejiti izključno na predmet tožbe. ( 32 )

66. Poleg tega se ne morem strinjati z ugotovitvijo Komisije, da so akti, sprejeti na podlagi Uredbe št. 1107/2009, izvedbeni akti v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, „ker bodo […] omogočili dostop do sodišča, in to v skladu z logiko [te] določbe“. ( 33 )

67. Člen 263, četrti odstavek, PDEU je bil sicer spremenjen, da bi se izognili temu, da bi bil posameznik za dostop do sodišča prisiljen kršiti pravo Unije. Vendar je treba na to skrb in posledično spremembo Pogodbe gledati v splošnem okviru sistematike pravnih sredstev, kot jo razume Sodišče in katere skladnost zagotavlja celovitost sistema nadzora zakonitosti, vzpostavljenega s Pogodbo.

68. Trditev Sodišča, da je „Pogodba DEU […] po eni strani s členoma 263 in 277 ter po drugi strani s členom 267 določila zaključen sistem pravnih sredstev in postopkov, ki je namenjen zagotavljanju nadzora nad zakonitostjo aktov Unije, ta nadzor pa je zaupan sodiščem Unije“, ( 34 ) je mogoče pojasniti z logiko popravljanja. Sodišče namreč trdi, da je sistem celovit, saj so zaradi ugovora nezakonitosti in predloga za sprejetje predhodne odločbe o veljavnosti „[f]izične in pravne osebe […] tako zaščitene pred tem, da bi zanje veljali splošni akti, ki jih zaradi posebnih pogojev glede dopustnosti, predpisanih v členu [263, četrti odstavek, PDEU], ne morejo izpodbijati neposredno pred Sodiščem“. ( 35 ) Dodatni mehanizmi nadzora zakonitosti imajo torej kompenzacijsko funkcijo. ( 36 )

69. Menim, da bi obrnili logiko sistema, če bi obseg enega od pogojev, določenih v členu 263, četrti odstavek, PDEU, razširili tako, da bi izključeval pristojnost Sodišča za razglasitev ničnosti v korist posrednega pravnega sredstva. Niso namreč pogoji dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU tisti, ki jih je treba razlagati z vidika hipotetičnega kompenzacijskega pravnega sredstva. Nasprotno, pogoji za kompenzacijska pravna sredstva so tisti, ki jih je eventualno treba razlagati široko, ker neposredni dostop do sodišča Unije ni mogoč.

70. Zdi se mi, da je ta pristop Sodišče potrdilo v zadevi, v kateri je bil izdan sklep z dne 16. novembra 2000, Schiocchet/Komisija (C‑289/99 P, EU:C:2000:641). Sodišče je v njem namreč potrdilo, da je lahko možnost – ki jo ponuja člen 277 PDEU – sklicevanja na to, da se uredba ne uporablja, samo sredstvo v utemeljitev tožbe, in ne predmet te tožbe, ter da je treba „posledično […] dopustnost samih tožb presojati z vidika njihovih tožbenih predlogov, neodvisno od morebitnih ugovorov nezakonitosti, ki se lahko navedejo v njihovo podporo“. ( 37 )

71. Ker je družba IQV podala ugovor nezakonitosti zoper Uredbo št. 1107/2009, po mojem mnenju zato ni nedosledno sklicevati se na pravila iz te uredbe v okviru vsebinske presoje ničnostne tožbe, vložene zoper sporno uredbo, temveč je nedosledno, če se ta pravila ne upoštevajo pri preizkusu dopustnosti navedene tožbe. V obravnavani zadevi se mi zdi, da je družba IQV torej v celoti spoštovala povezavo med pravnimi sredstvi, ko je na eni strani izpodbijala sporno uredbo in na drugi strani v utemeljitev tožbe podala ugovor nezakonitosti v zvezi z Uredbo št. 1107/2009. ( 38 )

72. Poleg tega se zaradi te postopkovne odločitve ta zadeva razlikuje od zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284).

73. Najprej, zdi se, da se je zadnjenavedena zadeva nanašala na podoben mehanizem, to je primer, v katerem je podatek, ki je bistven za uporabo izvedbene uredbe X, na podlagi katere bodo sprejeti izvedbeni ukrepi, določen z izvedbeno uredbo Y.

74. Vendar pritožnici nista podali ugovora nezakonitosti, temveč sta predlagali razglasitev ničnosti obeh uredb. Izvedbeni ukrepi, ki jih je Sodišče opredelilo v točki 40 te sodbe, izrecno temeljijo na obeh zadevnih uredbah: čeprav zahtevki za izdajo dovoljenj temeljijo na Izvedbeni uredbi Komisije (EU) št. 302/2011 z dne 28. marca 2011 o odprtju posebne uvozne tarifne kvote za določene količine sladkorja za tržno leto 2010/2011 ( 39 ), so v odločbah nacionalnih organov, izdanih na podlagi teh zahtevkov, uporabljeni koeficienti, določeni v Izvedbeni uredbi Komisije (EU) št. 393/2011 z dne 19. aprila 2011 o določitvi koeficienta dodelitve za izdajo uvoznih dovoljenj, za katere so bili zahtevki vloženi od 1. do 7. aprila 2011, za proizvode v sektorju sladkorja v okviru nekaterih tarifnih kvot ter o odložitvi vlaganja zahtevkov za takšna dovoljenja ( 40 ).

75. Sodišče je namreč v točki 40 sodbe z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284), odločilo, da „izvedbeni uredbi št. 302/2011 in 393/2011 ustvarjata pravne učinke za pritožnici samo prek aktov, ki jih nacionalni organi izdajo po vložitvi zahtevkov za izdajo dovoljenja na podlagi Izvedbene uredbe št. 302/2011“. Vendar je Sodišče še pojasnilo, da se na podlagi „[o]dločb nacionalnih organov o dodelitvi takih dovoljenj […] za zadevne gospodarske subjekte uporabljajo koeficienti, določeni z Izvedbeno uredbo št. 393/2011“, zaradi česar so „odločbe o popolni ali delni zavrnitvi izdaje takih dovoljenj […] zato izvedbeni akti v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU“.

76. Nasprotno pa v tej zadevi družba IQV ne predlaga razglasitve ničnosti uredbe, na podlagi katere bodo sprejeti morebitni izvedbeni ukrepi.

3. Predlog v zvezi s prvim pritožbenim razlogom

77. Ker so izvedbeni ukrepi, ki jih je opredelilo Splošno sodišče, ukrepi, ki ne temeljijo neposredno na sporni uredbi, temveč temeljijo na Uredbi št. 1107/2009, menim, da je treba sprejeti prvi pritožbeni razlog, ki ga je navedla družba IQV. Zato je treba izpodbijani sklep razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče odločilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

78. Zato bom drugi in tretji pritožbeni razlog obravnaval le podredno.

B. Tretji pritožbeni razlog: posamično nanašanje na družbo IQV

79. Najprej bom preučil tretji pritožbeni razlog. Drugi pritožbeni razlog se namreč nanaša na vprašanje neobstoja učinkovitega sodnega varstva za pritožnico v primeru, v katerem ne bi imela pravice do direktne tožbe pri sodišču Unije. Tretji pritožbeni razlog pa se nanaša na pogoj posamičnega nanašanja na pritožnico. Zato, če bi bil ta tretji pritožbeni razlog utemeljen, bi bilo ničnostni tožbi, ki jo je družba IQV vložila pri Splošnem sodišču, še vedno mogoče ugoditi, če bi se sporna uredba nanjo tudi neposredno nanašala.

80. Vprašanje, ali je pravica družbe IQV do učinkovitega sodnega varstva z izpodbijanim sklepom postavljena pod vprašaj, se torej postavlja le, če je Splošno sodišče tožbo družbe IQV razglasilo za nedopustno na podlagi pravilne razlage člena 263, četrti odstavek, PDEU. Zato je bolj logično zamenjati vrstni red preučitve drugega in tretjega pritožbenega razloga. ( 41 )

1. Trditve strank

81. Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 28 in 29 izpodbijanega sklepa odločilo, da se sporna uredba nanjo ne nanaša posamično.

82. Pritožnica se v utemeljitev pritožbe sklicuje na okoliščino, da je bila edina, ki je prijavila metalaksil, in da je posledično edina, ki zagovarja postopek registracije te snovi v Uniji. Pravni sredstvi, ki sta bili pred tem vloženi pri Splošnem sodišču in Sodišču, naj bi tudi imeli vlogo pri individualizaciji pritožnice, ker sta bila z njima dosežena razglasitev ničnosti prve negativne odločbe Komisije in sprejetje direktive o vključitvi metalaksila. ( 42 )

83. Ker je bila družba IQV edino podjetje, ki je ob sprejetju sporne uredbe priporočalo vključitev metalaksila v Unijo, in je bila posledično edina odgovorna za navedeno vključitev, naj bi se ta uredba nanjo nanašala posamično. Kar zadeva metalaksil, naj bi se ta družba zaradi te dejanske okoliščine razlikovala od vseh drugih oseb.

84. Pritožnica dodaja, da je iz uvodne izjave 4 sporne uredbe razvidno, da je bila ta med drugim sprejeta na podlagi poročil o medsebojnih pregledih snovi. V enem od teh poročil naj bi bilo navedeno, da je bila edina, ki je prijavila metalaksil.

85. Komisija trdi, da je tretji pritožbeni razlog nedopusten, saj pritožnica ne navaja trditev, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da je Splošno sodišče nepravilno odločilo, da dejstvo, da je edina vložila zahtevek za vključitev metalaksila na seznam aktivnih snovi v Uredbi št. 1107/2009, ni dovolj za to, da je individualizirana glede na sporno uredbo.

86. Pritožbeni razlog naj bi bil vsekakor neutemeljen, ker se sporna uredba, kot je navedeno v točki 28 izpodbijanega sklepa, na pritožnico nanaša le zaradi njenega objektivnega statusa uvoznika metalaksila in prodajalca sredstev, ki vsebujejo to snov, enako kot velja za vsak drug subjekt, ki je dejansko in potencialno v enakem položaju.

2. Analiza

87. Strinjam se z ugotovitvami Komisije v zvezi z dopustnostjo tretjega pritožbenega razloga, ki ga je pritožnica navedla v utemeljitev pritožbe.

88. V skladu s členom 169 Poslovnika Sodišča morajo biti v okviru navajanih razlogov „natančno opredel[jeni] izpodbijani deli obrazložitve odločbe Splošnega sodišča“. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente odločbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo. ( 43 ) Posledično trditev, ki ne vsebuje nobene pravne utemeljitve, katere namen bi bil dokazati, zakaj naj Splošno sodišče ne bi pravilno uporabilo prava, in pomeni le predlog za ponovno obravnavo tožbe, predložene na prvi stopnji, ne izpolnjuje teh zahtev. ( 44 )

89. V obravnavani zadevi pritožnica navaja točke sklepa, ki jih želi izpodbijati. Vendar je treba ugotoviti, da ne predstavi nobene pravne trditve, katere namen bi bil dokazati, da je bilo v točkah 28 in 29 izpodbijanega sklepa pravo napačno uporabljeno. Družba IQV namreč le ponavlja dejanske okoliščine, ki bi jo lahko individualizirale in ki jih je navedla že pred Splošnim sodiščem, pri čemer sama opredeljuje zadevne točke tožbe, ( 45 ) ne da bi podala kakršen koli očitek glede pravnega razlogovanja, na katerem temelji izpodbijani sklep.

90. Namen tretjega pritožbenega razloga je torej v resnici doseči, da bi Sodišče zgolj ponovno obravnavalo trditve, predstavljene pred Splošnim sodiščem, in opravilo novo presojo dejanskega stanja. Zato je treba ta pritožbeni razlog zavreči kot očitno nedopusten.

C. Drugi pritožbeni razlog: učinkovito sodno varstvo družbe IQV

1. Trditve strank

91. Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je ugotovilo, da ji z zavrženjem njene tožbe kot nedopustne ni bila odvzeta pravica do učinkovitega sodnega varstva.

92. Pritožnica trdi, da ne bi mogla izpodbijati nacionalnega izvedbenega ukrepa, ki ji omogoča, da izpodbija učinke sporne uredbe. Dokler nacionalni organ ne odloči o zamenjavi metalaksila, bo namreč ta aktivna snov predmet rednih primerjalnih ocen. Če pa nacionalni organ po teh primerjalnih ocenah o zamenjavi metalaksila ne odloči, po mnenju pritožnice teh „odločb“ ne more izpodbijati, ker nima pravnega interesa zoper akt, ki ne posega v njen položaj.

93. Pritožnica naj bi bila zato prisiljena izzvati sprejetje negativne odločbe nacionalnih organov, da bi lahko vložila tožbo zoper njo in v okviru te tožbe izpodbijala opredelitev metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“.

94. Komisija meni, da je pritožbeni razlog nedopusten, ker družba IQV zgolj ponavlja trditve, ki jih je predstavila pred Splošnim sodiščem, ne da bi opredelila kakršno koli napačno uporabo prava v izpodbijanem sklepu. Podredno meni, da je pritožbeni razlog neutemeljen.

2. Analiza

95. A priori bi se nagibal k strinjanju z ugotovitvami Komisije v zvezi z dopustnostjo drugega pritožbenega razloga, ki ga je pritožnica navedla v utemeljitev pritožbe.

96. V nasprotju z zahtevami, ki izhajajo iz člena 169 Poslovnika in sodne prakse, navedene v točki 88 teh sklepnih predlogov, pritožnica namreč ni opredelila točk izpodbijanega sklepa, na katere se nanaša drugi pritožbeni razlog.

97. Vendar se brez težav razume, da se njena kritika nanaša na vse preudarke, ki jih je Splošno sodišče namenilo sodnemu varstvu pritožnice, to je na točke od 51 do 59 izpodbijanega sklepa. Sklep, ki ga je Splošno sodišče izpeljalo iz njih, naj bi pomenil napačno uporabo prava.

98. Drugi pritožbeni razlog naj bi bil torej lahko dopusten. V tem primeru moram ugotoviti, da Splošno sodišče nikakor ni napačno uporabilo prava. Tudi če je bilo obsežno kritizirano v strokovni literaturi, ker je „celovitost“ sistema včasih iluzorna, je Splošno sodišče zgolj uporabilo ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je Pogodba DEU po eni strani s členoma 263 in 277 ter po drugi strani s členom 267 določila zaključen sistem pravnih sredstev in postopkov, ki je namenjen zagotavljanju nadzora nad zakonitostjo aktov Unije, ta nadzor pa je zaupan sodiščem Unije. ( 46 )

99. V tem okviru so fizične ali pravne osebe, ki zaradi pogojev za dopustnost iz člena 263, četrti odstavek, PDEU pri sodišču Unije ne morejo neposredno izpodbijati predpisa Unije, pred uporabo takega akta zaščitene tako, da lahko izpodbijajo izvedbene ukrepe, ki jih ta akt zajema. ( 47 )

100. Namreč, „[č]e so za izvajanje takih aktov pristojne institucije Unije, lahko [fizične ali pravne] osebe pri sodiščih Unije zoper izvedbene akte vložijo direktno tožbo pod pogoji iz člena 263, četrti odstavek, PDEU in se na podlagi člena 277 PDEU v utemeljitev te tožbe sklicujejo na nezakonitost zadevnega osnovnega akta. Če so za to izvajanje pristojne države članice, se lahko te osebe pred nacionalnimi sodišči sklicujejo na neveljavnost zadevnega akta Unije in dosežejo, da ta sodišča na podlagi člena 267 PDEU Sodišču v zvezi s tem v predhodno odločanje predložijo vprašanja.“ ( 48 )

101. Če pa bi se Sodišče v obravnavani zadevi odločilo, da ne bo sledilo moji razlagi predpisa, „ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov“, bi lahko Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

102. V tem primeru bi moralo biti mogoče, da sta tako Uredba št. 1107/2009 kot sporna uredba predmet predhodnega preizkusa. Sporna uredba seveda ne bo pravna podlaga izvedbenih ukrepov v strogem pomenu. Vendar sodna praksa Sodišča ne nalaga take strogosti pri opredelitvi pravne vezi, ki mora povezovati izpodbijani akt in akt, ki je predmet ugovora nezakonitosti, da bi se uporabljal člen 277 PDEU. ( 49 ) V okviru preizkusa dopustnosti ugovora nezakonitosti se postavlja vprašanje, ali bi bilo mogoče izpodbijani akt sprejeti, če ne bi bilo predpisa, ki je predmet ugovora nezakonitosti. ( 50 )

103. V obravnavani zadevi pa je treba ugotoviti, da morebitni izvedbeni ukrepi, ki bodo sprejeti na podlagi Uredbe št. 1107/2009, ne bi mogli biti pripravljeni, če metalaksil s sporno uredbo ne bi bil predhodno vpisan na seznam kandidatk za zamenjavo.

104. Poleg tega bi zavrnitev ugovora nezakonitosti, podanega zoper sporno uredbo, povzročila, da bi bila imuna pred vsakršnim sodnim nadzorom, ker bi bila direktna tožba pri Sodišču izključena zaradi izvedbenih ukrepov, ki jih „potrebuje“ ta uredba. Taka imuniteta bi bila nesporno v nasprotju z Unijo, ki temelji na vladavini prava, kar zahteva, da se skladnost aktov njenih institucij nadzoruje predvsem s Pogodbo DEU in splošnimi pravnimi načeli. ( 51 ) Taka imuniteta bi zato pomenila pomanjkljivost v sistemu pravnih sredstev in postopkov, ki je bil s Pogodbo DEU vzpostavljen, da bi se Sodišču zaupal nadzor nad zakonitostjo aktov Unije. Navedeni sistem naj bi bil zato celovitejši.

3. Predlog v zvezi z drugim pritožbenim razlogom in dodatne pripombe o učinku člena 19 PEU

105. Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da če bi Sodišče menilo, da je prvi pritožbeni razlog neutemeljen, je torej Splošno sodišče v točki 58 izpodbijanega sklepa, ne da bi napačno uporabilo pravo, odločilo, da je treba zavrniti trditev pritožnice, v skladu s katero bi ji bilo odvzeto učinkovito sodno varstvo, če bi bila njena tožba zavrnjena. Tudi če družba IQV zaradi pogojev dopustnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU sporne uredbe ne more neposredno izpodbijati pred sodiščem Unije, se lahko, kot je Splošno sodišče v bistvu ugotovilo v točki 59 navedenega sklepa, z neposrednim pravnim sredstvom sklicuje na nezakonitost te uredbe pred pristojnimi sodišči.

106. Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvijo, da pritožnica ne bo mogla izpodbijati primerjalne ocene, ki jo opravijo države članice, dokler nacionalni organi ne odločijo o podaljšanju odobritve fitofarmacevtskega sredstva, ki vsebuje metalaksil, ker taka odločitev ne bi spremenila pravnega položaja pritožnice in je torej španska sodišča ne bi priznavala kot izpodbojni akt.

107. Kot je Splošno sodišče v bistvu odločilo v točki 57 izpodbijanega sklepa, člen 19(1), drugi pododstavek, PEU namreč državam članicam nalaga, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

108. Poleg tega sodna praksa Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) in Tribunal Constitucional (ustavno sodišče, Španija) v zvezi z zahtevo po pravnem interesu, na katero se družba IQV sklicuje v utemeljitev pritožbe, ne more spremeniti obsega člena 263 PDEU.

109. Ker namreč člen 19(1), drugi pododstavek, PEU državam članicam nalaga obveznost rezultata, „morajo nacionalna sodišča pogoje dopustnosti in podrobno ureditev postopkovnih pravil, ki se uporabljajo za tožbe, o katerih odločajo, kot je zahteva po pravnem interesu, kolikor mogoče razlagati tako, da bo uporaba te podrobne ureditve čim bolj prispevala k doseganju cilja, omenjenega v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, to je zagotavljanja učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije“. ( 52 )

110. Poleg tega, če taka razlaga ne bi bila mogoča, bi bilo treba ugotoviti, da je „iz sistematike zadevnega nacionalnega pravnega reda razvidno, da ni nobenega pravnega sredstva, ki bi lahko, čeprav posredno, zagotovilo spoštovanje pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije“. ( 53 ) V teh okoliščinah bi torej morala zadevna država članica ustvariti druga pravna sredstva za zagotavljanje spoštovanja prava Unije pred nacionalnimi sodišči. ( 54 )

111. Rešitvi, predstavljeni v prejšnjih dveh točkah, seveda pomenita določeno protislovje s strogostjo, s katero Sodišče razlaga pogoje dopustnosti ničnostne tožbe. ( 55 ) Vseeno naj bi bili skladni z logiko člena 19 PEU in edini, s katerima je mogoče zagotoviti, da v sodnem varstvu državljanov Unije ni vrzeli.

112. Zato glede na navedeno menim, da je treba drugi pritožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla v utemeljitev pritožbe, zavrniti kot neutemeljen.

VII. Dopustnost tožbe pritožnice in vrnitev v razsojanje Splošnemu sodišču

113. Ob koncu analize pritožbenih razlogov, ki jih je pritožnica navedla v utemeljitev pritožbe, menim, da je treba ugoditi prvemu pritožbenemu predlogu. Zato je treba izpodbijani sklep razveljaviti v delu, v katerem je Splošno sodišče odločilo, da sporna uredba potrebuje izvedbene ukrepe v smislu člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU.

114. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

115. Ker je v obravnavani zadevi Splošno sodišče tožbo zavrglo v fazi preizkusa dopustnosti, Sodišče ne sme samo odločiti o vsebini tožbe. Ima pa, nasprotno, dokaze, potrebne za dokončno odločitev o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija v postopku na prvi stopnji. Tako družba IQV kot Komisija sta se namreč izrekli o neposrednem nanašanju sporne uredbe na to družbo. Ker pa je ugotovljeno, da ima sporna uredba naravo predpisa, in se to ne izpodbija, naj bi šlo za edini pogoj, naložen s členom 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ki še ni bil preučen.

116. Pritožnica trdi, da se sporna uredba nanjo neposredno nanaša. Po eni strani posebej opozarja, da je v sporni uredbi aktivna snov metalaksil opredeljena kot kandidatka za zamenjavo, zaradi česar zanjo neposredno veljajo temeljne določbe Uredbe št. 1107/2009. Za metalaksil naj bi tako veljali bolj omejevalni pogoji od tistih, ki veljajo za aktivne snovi, ki niso kandidatke za zamenjavo. Na drugi strani naj bi ta posledica izhajala neposredno iz sporne uredbe in naj Komisiji v prihodnjih postopkih za podaljšanje odobritve metalaksila ali nacionalnim organom v postopkih za podaljšanje nacionalnih registracij fitofarmacevtskih sredstev, ki vsebujejo metalaksil, ali v postopkih v zvezi z zahtevki za vzajemno priznavanje ne bi priznavala nobenega polja proste presoje v zvezi z opredelitvijo metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“.

117. Komisija pa, nasprotno, meni, da se sporna uredba na pritožnico nanaša neposredno le, če učinkuje na njen pravni položaj. Pritožnica pa naj ne bi pojasnila učinkov, ki naj bi jih opredelitev metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“ imela na njen pravni položaj. Tega naj ne bi mogla storiti, ker naj posledice, ki jih navaja, ne bi izhajale neposredno iz vpisa metalaksila na zadevni seznam, temveč iz morebitnih prihodnjih odločb Komisije ali držav članic, katerih sprejetje vključuje široko polje proste presoje.

118. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča akt Unije fizično ali pravno osebo neposredno zadeva, če ima „neposredne učinke na pravni položaj posameznika in naslovnikom tega akta, ki so zadolženi za njegovo izvedbo, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi [Unije] brez uporabe drugih izvedbenih pravil“. ( 56 )

119. V obravnavani zadevi ima v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, sporna uredba neposreden učinek na pravni položaj pritožnice, ne da bi morala posredovati institucija Unije ali nacionalni organi države članice. Že zato, ker je bil metalaksil s sporno uredbo vpisan na seznam kandidatk za zamenjavo, je namreč pravna ureditev te snovi spremenjena.

120. Čeprav imajo Komisija in države članice določeno polje proste presoje v zvezi z zahtevki za podaljšanje odobritve aktivne snovi ali za podaljšanje registracij fitofarmacevtskih sredstev in ob primerjalni oceni iz člena 50 Uredbe št. 1107/2009, pa nimajo nobenega polja proste presoje v zvezi z opredelitvijo metalaksila kot „kandidatke za zamenjavo“ niti posledično v zvezi z ureditvijo, ki se uporablja. Polje proste presoje Komisije ali držav članic se uporablja le v okviru izvajanja Uredbe št. 1107/2009. Ta uredba pa ni tista, katere razglasitev ničnosti želi pritožnica.

121. Zato menim, da ima pritožnica procesno upravičenje za razglasitev ničnosti sporne uredbe na podlagi člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU, ker gre za predpis, ki se nanjo neposredno nanaša in ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov v smislu te določbe.

VIII. Predlog

122. Ni sporno, da posameznik, kot je družba IQV, nima procesnega upravičenja zoper Uredbo št. 1107/2009. Dva od treh pogojev iz člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU naj namreč ne bi bila izpolnjena. Na eni strani ta uredba kljub temu, da ima naravo predpisa v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, nujno potrebuje izvedbene ukrepe. Na drugi strani ne spreminja pravnega položaja zadevnih oseb, ne da bi Komisija ali države članice izvajale diskrecijsko pravico.

123. Zdi se mi, da je pritožnica zato popolnoma upoštevala dialektiko pravnih sredstev, ki je bila vzpostavljena s Pogodbo in na katero Sodišče stalno opozarja. Predlaga razglasitev ničnosti uredbe, zaradi katere se zanjo uporablja ureditev, ki ji škodi, in se v okviru te direktne tožbe sklicuje na nezakonitost uredbe, s katero je uveden ta sistem odstopanja na podlagi člena 277 PDEU. Ta postopkovna dinamika lahko zagotavlja na eni strani učinkovito sodno varstvo pritožnice, na drugi strani pa tudi varnost pravnega reda Unije. S tem, da zagotavlja enoten postopek, ki je hitrejši in cenejši od množice prihodnjih hipotetičnih predlogov za sprejetje predhodne odločbe, namreč ponuja enotno rešitev za vprašanje zakonitosti.

124. Glede na navedeno Sodišču torej predlagam, naj odloči tako: – Primarno: 1. Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 16. februarja 2016, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑296/15, neobjavljen, EU:T:2016:79), se razveljavi. 2. Ničnostna tožba družbe Industrias Químicas del Vallés SA zoper Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2015/408 z dne 11. marca 2015 o izvajanju člena 80(7) Uredbe (ES) št. 1107/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o dajanju fitofarmacevtskih sredstev v promet in pripravi seznama kandidatk za zamenjavo je dopustna. 3. Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da to odloči o utemeljenosti. 4. Odločitev o stroških se pridrži. – Podredno, če bi Sodišče menilo, da je prvi pritožbeni razlog neutemeljen: 1. Pritožba se zavrne. 2. Družba Industrias Químicas del Vallés SA nosi stroške.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL 2015, L 67, str. 18.

( 3 ) Glej tudi pritožbo, vloženo zoper sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 27. aprila 2016, European Union Copper Task Force/Komisija (T‑310/15, neobjavljen, EU:T:2016:265) (zadeva C‑384/16 P, European Union Copper Task Force/Komisija), in moje sklepne predloge, ki so bili v tej zadevi predstavljeni isti dan.

( 4 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 1, str. 332.

( 5 ) UL 2010, L 104, str. 57.

( 6 ) UL 2009, L 309, str. 1.

( 7 ) UL 2011, L 153, str. 1.

( 8 ) UL 2003, L 113, str. 8.

( 9 ) Sodba z dne 18. julija 2007, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443).

( 10 ) Glej točko 12 odgovora Komisije na pritožbo.

( 11 ) Glej točko 33 pritožbe.

( 12 ) Člen 263, četrti odstavek, PDEU. Moj poudarek.

( 13 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 57).

( 14 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 60; moj poudarek). Kot sem že imel priložnost navesti, ta razlaga vodi v protislovje, da bi se zadeva, v kateri je bila izdana sodba z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462), znova končala z ugotovitvijo nedopustnosti, čeprav je povzročila spremembo člena 263, četrti odstavek, PDEU (glej točko 58 mojih sklepnih predlogov v zadevi Stichting Woonpunt in drugi/Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335)).

( 15 ) Sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 28).

( 16 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 29).

( 17 ) Sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 30).

( 18 ) Sodba z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 31).

( 19 ) Točka 42. Glej tudi sodbi z dne 10. decembra 2015, Canon Europa/Komisija (C‑552/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:804, točka 47), in Kyocera Mita Europe/Komisija (C‑553/14 P, neobjavljena, EU:C:2015:805, točka 46).

( 20 ) Sklep z dne 14. julija 2015, Forgital Italy/Svet (C‑84/14 P, neobjavljen, EU:C:2015:517, točka 43).

( 21 ) Glej v tem smislu Mastroianni, R., in Pezza, A., „Striking the Right Balance: Limits on the Right to Bring an Action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union“, American University International Law Review, 2015, (30:4), str. 443–795, zlasti str. 793. Ta avtorja celo pišeta, da razlaga, ki jo je Sodišče uporabilo v zvezi s pojmom „izvedbeni ukrep“ v smislu člena 263, četrti stavek, zadnji del stavka, PDEU, „praktično onemogoča“ dostop posameznika do sodišč Unije („makes it pratically impossible for private applicants […] to bring a case before EU Courts“).

( 22 ) Sodba z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 73).

( 23 ) Sodišče je tako odločilo, da „je treba določbe okvirnega sporazuma [o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP] v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnim postopkovnim pravilom, ki delavca, zaposlenega za določen čas, zavezujejo, da vloži novo tožbo za določitev primerne sankcije, če je sodni organ ugotovil, da gre za zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, saj temu delavcu povzroči postopkovne nevšečnosti, zlasti z vidika stroškov, trajanja in pravil o zastopanju, zaradi česar postane uresničevanje pravic, ki mu jih podeljuje pravni red Unije, preveč oteženo“ (sodba z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López (C‑184/15 in C‑197/15, EU:C:2016:680, točka 64; moj poudarek). Čeprav Sodišče obravnava vprašanje z vidika načela učinkovitosti, v točki 59 te sodbe opozarja, da zahtevi po enakovrednosti in učinkovitosti „izražata splošno obveznost držav članic, da zagotovijo sodno varstvo pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije“(moj poudarek).

( 24 ) Glej Dixel Dictionnaire – Le Robert, izdaja 2011.

( 25 ) Glej v tem smislu (v zvezi s členom III‑365(4) Pogodbe o ustavi za Evropo, ki je enak členu 263, četrti odstavek, PDEU) Coutron, L., La Contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, 2007, str. 488. Glej tudi Blumann, C., „L’amélioration de la protection juridictionnelle effective des personnes physiques et morales résultant du traité de Lisbonne“, v L’Homme et le droit. En hommage au professeur Jean-François Flauss, Éditions Pedone, 2014, str. 77–100, zlasti str. 98. Druge jezikovne različice Pogodbe to idejo bolje izražajo. Tako je v angleški različici uporabljena beseda „entail“, ki je sopomenka glagolov „necessitate“ (zahtevati), „make necessary“ (narediti potrebno), „require“ (rabiti), „need“ (potrebovati) ali celo „demand“ (zahtevati) (glej Oxford Thesaurus of English, 2. izdaja, Oxford University Press, 2004). Glej tudi poljsko različico „nie wymagają środków wykonawczych“ ali celo portugalsko „que não necessitam de medidas de execução“ (moj poudarek).

( 26 ) Glej v tem smislu Rhimes, M., „The EU Courts Stand Their Ground: Why Are the Standing Rules for Direct Actions Still So Restrictive?“, European Journal of Legal Studies, 2016, zv. 9, št. 1, str. 103–172, zlasti str. 124.

( 27 ) Sodišče je od sodbe z dne 13. julija 1966, Italija/Svet in Komisija (32/65, EU:C:1966:42), razsojalo, da se mora splošen predpis, katerega nezakonitost se uveljavlja na podlagi člena 277 PDEU, „v zadevi, ki je predmet tožbe, neposredno ali posredno“ uporabljati (Recueil, str. 594; moj poudarek). To pravilo Splošno sodišče še vedno uporablja (glej med drugim sodbo z dne 12. junija 2015, Plantavis in NEM/Komisija in EFSA (T‑334/12, EU:T:2015:376, točka 51)).

( 28 ) Sodba z dne 14. marca 2017, A in drugi (C‑158/14, EU:C:2017:202, točka 68).

( 29 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 6. marca 1979, Simmenthal/Komisija (92/78, EU:C:1979:53, točka 39).

( 30 ) Sodba z dne 14. marca 2017, A in drugi (C‑158/14, EU:C:2017:202, točka 69).

( 31 ) „Pritožnica zgolj trdi, da ti akti niso akti za izvajanje sporne uredbe, temveč za izvajanje Uredbe št. 1107/2009 (točke 34, 42 in 45 pritožbe). Čeprav je res, da pravna podlaga zadevnih aktov ni izpodbijana uredba, temveč Uredba št. 1107/2009, to ne spremeni dejstva, da so ti akti – edini, iz katerih izhajajo učinki, na katere se je pritožnica sklicevala na prvi stopnji – izvedbeni ukrepi v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, ker ji omogočajo dostop do sodišča v skladu z logiko določbe“ (točka 12 odgovora Komisije na pritožbo; moj poudarek).

( 32 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točki 30 in 31).

( 33 ) Točka 12 odgovora Komisije na pritožbo.

( 34 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 92). Ta trditev se je prvič pojavila v točki 23 sodbe z dne 23. aprila 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166). Od takrat je bila večkrat ponovljena. Glej med drugim sodbe z dne 25. julija 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, točka 40); z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 57); z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 45), ali celo z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 66).

( 35 ) Sodba z dne 23. aprila 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, točka 23). Moj poudarek.

( 36 ) Glej v tem smislu Berrod, Fr., La systématique des voies de droit communautaires, Dalloz, Paris, 2003, št. 294 v zvezi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe in št. 834 v zvezi z ugovorom nezakonitosti, ter Coutron, L., La contestation incidente des actes de l’Union européenne, Bruylant, Bruselj, 2007, str. 129 in 213.

( 37 ) Točka 25; moj poudarek.

( 38 ) Glej točko 13 izpodbijanega sklepa.

( 39 ) UL 2011, L 81, str. 8.

( 40 ) UL 2011, L 104, str. 39.

( 41 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 18).

( 42 ) Glej sodbo Sodišča z dne 18. julija 2007, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (C‑326/05 P, EU:C:2007:443), in sodbo Splošnega sodišča z dne 28. junija 2005, Industrias Químicas del Vallés/Komisija (T‑158/03, EU:T:2005:253.

( 43 ) Glej zlasti sodbi z dne 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/UUNT (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, točka 44), in z dne 5. marca 2015, Ezz in drugi/Svet (C‑220/14 P, EU:C:2015:147, točka 111).

( 44 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/UUNT (C‑234/06 P, EU:C:2007:514, točki 45 in 46).

( 45 ) Glej točki 56 in 59 pritožbe družbe IQV.

( 46 ) Glej v tem smislu točko 68 teh sklepnih predlogov in sodno prakso, navedeno v opombi 34. Med številnimi komentarji glej zlasti Meij, A., „Standing in Direct Actions in the EU Courts After Lisbon“, v De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins – Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruselj, Bruylant, 2013, str. 301–312; Turmo, A., „Nouveau refus d’élargir l’accès des particuliers au recours en annulation contre les actes de l’Union européenne“, R.A.E, 2013, str. 825–835; Waelbroeck, D., in Bombois, T., „Des requérants ‚privilégiés‘ et des autres… À propos de l’arrêt Inuit et de l’exigence de protection juridictionnelle effective des particuliers en droit européen“, Cahiers de droit européen, 2014/1, str. 21–76; Van Malleghem, P.‑A., in Baeten, N., „Before the Law Stands a Gatekeeper - Or, What is a ‚Regulatory Act‘ in Article 263(4) TFEU? Inuit Tapiriit Kanatami“, Common Market Law Review, 2014, zv. 51, str. 1187–1216.

( 47 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 28), in z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 30).

( 48 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 93). Glej tudi sodbi z dne 19. decembra 2013, Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 29), in z dne 28. aprila 2015, T & L Sugars in Sidul Açúcares/Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, točka 31).

( 49 ) V zvezi s primerom, v katerem je Sodišče privolilo v preučitev ugovora nezakonitosti, vloženega zoper akt, ki ni bil pravna podlaga izpodbijanega akta, glej sodbo z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408).

( 50 ) Glej v tem smislu Barav, A., „The Exception of Illegality in Community Law: a Critical Analysis“, Common Market Law Review, 1974, str. 366–386, zlasti str. 374.

( 51 ) Glej med drugim v tem smislu sodbo z dne 29. junija 2010, E in F (C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 44).

( 52 ) Sklep z dne 14. julija 2015, Forgital Italy/Svet (C‑84/14 P, neobjavljen, EU:C:2015:517, točka 66).

( 53 ) Sodba z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 104).

( 54 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 103 v povezavi s točko 104).

( 55 ) Glej v tem smislu Arnull, A., „Arrêt ‚Inuit‘: la recevabilité des recours en annulation introduits par des particuliers contre des actes réglementaires“, Journal de droit européen, 2014, str. 14–16, posebej str. 15. Avtor govori o „protislovju“, ker „Sodišče nacionalnim sodiščem nalaga zahteve, ki jih samo ni pripravljeno izpolnjevati“.

( 56 ) Sodba z dne 13. marca 2008, Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, točka 47). Čeprav je Sodišče to razlago podalo v zvezi s členom 263, četrti odstavek, drugi del stavka, PDEU, ne vidim razlogov, ki bi utemeljevali, da se ne bi uporabljala tudi za tretji del stavka. Glej v zvezi s tem točko 66 in opombo 21 mojih sklepnih predlogov v zadevi Stichting Woonpunt in drugi/Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335).