26

V teh okoliščinah je deželno davčno sodišče Mestre-Benečija prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je v zvezi s terminalsko opremo za storitve kopenskih radiomobilnih komunikacij nacionalna ureditev, kot izhaja iz povezanih določb: — člena 2(4) uredbe-zakona št. 4/2014, ki je bila preoblikovana v zakon 50/2014, — člena 160 zakonske uredbe št. 259/2003 in — člena 21 [priložene tarife], ki s tem, da terminalsko opremo enači z radioelektričnimi postajami, določa, da mora uporabnik pridobiti splošno dovoljenje, ter zahteva izdajo ustrezne licence za radioelektrične postaje, kar se šteje za obdavčljivi dogodek, združljiva s pravom Unije (Direktiva 1999/5 in [direktive o omrežjih])? Ali je, posebej v zvezi z uporabo terminalske opreme, s pravom Unije zato združljivo to, kar italijanska država določa v breme uporabnika, in sicer pridobitev splošnega dovoljenja in licence za radijske postaje, čeprav so dajanje na trg, prost pretok in dajanje v uporabo terminalskih naprav v celoti urejeni v virih Unije (Direktiva 1999/5) brez vsakršne določbe o splošnem dovoljenju in/ali licenci? Ob tem pa sta splošno dovoljenje in licenca določena v nacionalni ureditvi: — čeprav je splošna odobritev ukrep, ki ne zadeva uporabnika terminalske opreme, ampak le podjetja, ki se ukvarjajo z zagotavljanjem omrežij in storitev elektronske komunikacije (členi 1, 2 in 3 Direktive 2002/20); — čeprav je koncesija določena za individualne pravice do uporabe radijskih frekvenc in za pravice do uporabe številk, kar so položaji, ki zagotovo niso povezani z uporabo terminalske opreme; — čeprav ureditev Unije ne določa nikakršne obveznosti pridobitve splošnega dovoljenja ali izdaje licence za terminalsko opremo; — čeprav člen 8 Direktive 1999/5 določa, da države članice ‚ne smejo na svojem ozemlju prepovedati, omejiti ali ovirati dajanja na trg in dajanja v uporabo aparata z oznako CE‘; ter — kljub bistveni in predpisani razliki ter nehomogenosti radioelektrične postaje in terminalske opreme za storitev kopenske radiomobilne komunikacije? 2. Ali je s pravom Unije (Direktiva 1999/5 in Direktiva 2002/20, zlasti člen 20) združljiva nacionalna ureditev, in sicer: — člen 2(4) uredbe-zakona št. 4/2014, ki je bila preoblikovana v zakon št. 50/2014, — člen 160 zakonske uredbe št. 259/2003, — člen 21 [priložene tarife] in — člen 3 ministrskega odloka št. 33/1990, na podlagi katere — lahko ‚sama‘ pogodba iz člena 20 [Direktive 2002/22] – ki jo skleneta ponudnik in naročnik in s katero je mogoče urejati poslovna razmerja med potrošniki in končnimi uporabniki z enim ali več podjetji, ki ponujajo povezavo in s tem povezane storitve – velja kot nadomestni dokument za splošno dovoljenje in/ali licenco za radijsko postajo, ne da bi pri tem kakor koli posredovala, delovala ali to nadzorovala javna uprava; — mora pogodba vsebovati tudi podatke o vrsti terminalske naprave in njeni homologaciji (ki v členu 8 [Direktive 1999/5] ni določena)? 3. Ali so določbe člena 2(4) uredbe-zakona št. 4/2014, ki je bila preoblikovana v zakon št. 50/2014, ter člena 160 zakonske uredbe št. 259/2003 in člena 21 [priložene tarife], ki določajo obveznost splošnega dovoljenja in s tem licenco za radijsko postajo zgolj za neko skupino uporabnikov, ki so sklenili pogodbo s formalnim imenom naročnina, medtem ko za uporabnike storitev elektronskih komunikacij ni določeno nobeno splošno dovoljenje ali licenca na podlagi pogodbe zgolj zato, ker se ta pogodba imenuje drugače (predplačniška storitev), združljive z zgoraj navedenim pravom Unije? 4. Ali člen 8 Direktive 1999/5 nasprotuje nacionalni ureditvi, kot so člen 2(4) uredbe-zakona št. 4/2014, ki je bila preoblikovana v zakon št. 50/2014, ter člen 160 zakonske uredbe št. 259/2003 in člen 21 [priložene tarife], ki določajo: — upravno dejavnost, namenjeno izdaji splošnega dovoljenja ali licence za radioelektrično postajo, in — plačilo pristojbine [za vladno koncesijo] za te dejavnosti, ki lahko pomenijo omejitev dajanja v uporabo, uporabe in prostega pretoka terminalskih naprav?“