ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 1(3)(b) Direktive 2000/13 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil je treba razlagati tako, da je treba vsako posamezno porcijsko pakiranje medu v lončku, zaprtem z zavarjenim pokrovom iz aluminija, ki so skupaj zapakirana v karton in dobavljena obratom javne prehrane, šteti za predpakirano živilo, če ti obrati ta porcijska pakiranja prodajajo ločeno ali jih končnemu potrošniku ponujajo kot del pripravljenih obrokov, ki se prodajajo po pavšalni ceni.

Na prvem mestu, posamezna porcijska pakiranja medu, ki so, prvič, namenjena temu, da se jih v nespremenjeni obliki predstavi končnemu potrošniku, potem ko je obrat javne prehrane, ki mu je bil karton namenjen, ta karton odprl, in drugič, so bila zapakirana, preden se jih je namenilo za prodajo, njihova embalaža pa jih je popolnoma zapirala, izpolnjujejo več pogojev iz te določbe za opredelitev za predpakirana živila.

Na drugem mestu, iz splošne sistematike Direktive 2000/13 izhaja, da se obveznost označevanja iz člena 13(1) navedene direktive nanaša na živila, ki se v nespremenjeni obliki predstavljajo končnemu potrošniku in obratom javne prehrane. Do takega položaja pride v primeru ločene prodaje posameznega porcijskega pakiranja medu končnemu potrošniku, na primer v restavraciji ali menzi. Za tak položaj gre tudi, če so ta porcijska pakiranja del pripravljenega obroka, ki se prodaja po pavšalni ceni, na primer kot del menija, ki ga pripravi obrat javne prehrane, ali kot jed, ki je na voljo v hotelskem bifeju. Ta pavšalna cena namreč krije vse blago in storitve, potrebne za dobavo tega obroka, tako da zajema različne sestavine tega obroka in lahko vključuje tudi posamezna porcijska pakiranja medu.

Ta razlaga člena 1(3)(b) Direktive 2000/13 je potrjena s ciljem navedene direktive, ki je bila zasnovana v skrbi za obveščanje in varovanje končnega potrošnika živil, zlasti glede narave, identitete, lastnosti, sestave, količine, trajnosti, porekla ali izvora in načina proizvodnje ali pridelave teh proizvodov. Zaradi upoštevanja posebnega interesa potrošnika glede geografskih značilnosti medu in popolne jasnosti v zvezi s tem je zahtevano, da se na označbi navede država porekla, v kateri je bil med proizveden. Ta navedba torej prispeva k temu, da lahko končni potrošnik svojo odločitev sprejme ob popolnem poznavanju dejstev.

(Glej točke 54, 55, od 62 do 67, 70, 71 in 82 ter izrek.)
Določbo 5, točka 1, okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je v prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalna sodišča zadevne države članice nacionalno ureditev uporabljajo tako, da v primeru zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas osebam, ki jih je uprava zaposlila na podlagi pogodbe o zaposlitvi, za katero veljajo pravila delovnega prava, priznajo pravico do ohranitve delovnega razmerja, te pravice pa na splošno ne priznajo uslužbencem, ki jih ta uprava zaposluje na podlagi upravnega prava, razen če obstaja drug učinkovit ukrep v nacionalnem pravnem redu za sankcioniranje tovrstnih zlorab v primeru teh uslužbencev, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Naloga sodnih organov zadevne države članice je namreč, da zagotovijo upoštevanje določbe 5, točka 1, okvirnega sporazuma, tako da poskrbijo, da delavci, ki so bili žrtve zlorabe, ki izhaja iz veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, niso bili odvrnjeni v upanju, da bodo še naprej zaposleni v javnem sektorju, da pri nacionalnih organih, vključno s sodnimi, uveljavljajo pravice, ki so jim priznane z nacionalno ureditvijo in ki izhajajo iz njenega izvajanja vseh preventivnih ukrepov iz določbe 5, točka 1, okvirnega sporazuma.

Predvsem se mora nacionalno sodišče, ki odloča o zadevi, prepričati, da lahko vsi delavci, ki so zaposleni za določen čas v smislu določbe 3(1) okvirnega sporazuma, dosežejo uporabo sankcij, ki jih določa nacionalna ureditev, proti svojemu delodajalcu, če so bili žrtve zlorabe veriženja pogodb, in to ne glede na opredelitev njihove pogodbe v nacionalnem pravu.

Če v zvezi z uslužbenci, zaposlenimi v upravi na podlagi upravnega prava, ne obstaja noben drug enakovreden in učinkovit zaščitni ukrep, bi lahko izenačitev teh uslužbencev, zaposlenih za določen čas, z delavci, zaposlenimi za nedoločen čas, a ne za stalno, v skladu z obstoječo nacionalno sodno prakso pomenila ukrep, ki lahko sankcionira zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas in odpravi posledice kršitve določb okvirnega sporazuma.

(Glej točke od 51 do 54 in točko 1 izreka.)
Člen 6(1) in člen 7 Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah v povezavi s členoma 1 in 2 Direktive 2009/22 o opustitvenih tožbah zaradi varstva interesov potrošnikov in glede na člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta, da uporaba splošnih pogojev, ki so po vsebini enakovredni pogojem, ki so bili s pravnomočno sodno odločbo razglašeni za protipravne in vpisani v nacionalno evidenco protipravnih splošnih pogojev, glede trgovca, ki ni bil udeležen v postopku, ki je privedel do vpisa teh pogojev v to evidenco, šteje za protipravno ravnanje, če ima ta trgovec – kar preveri nacionalno sodišče – pravico do učinkovitega pravnega sredstva tako zoper odločitev, s katero je ugotovljena enakovrednost primerjanih pogojev, o vprašanju, ali so ti pogoji glede na vse upoštevne okoliščine posameznega primera materialno enaki zlasti glede na učinke, ki jih imajo v škodo potrošnikov, kot tudi zoper morebitno odločitev o višini zneska naložene globe.

Ni namreč sporno, da je vzpostavitev takšne evidence v skladu s pravom Unije. Iz določb Direktive 93/13 in zlasti njenega člena 8 izhaja, da države članice lahko vzpostavijo sezname, v katere vključijo pogodbene pogoje, ki štejejo za nepoštene. V skladu s členom 8a te direktive, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/83, morajo države članice Komisijo obvestiti o vzpostavitvi takih seznamov. Iz teh določb izhaja, da ti seznami ali evidence, ki jih vzpostavijo nacionalni organi, načeloma zagotavljajo spoštovanje interesa varstva potrošnikov v okviru Direktive 93/13. Vendar pa je treba to evidenco voditi pregledno, in to ne le v interesu potrošnikov, ampak tudi trgovcev. Ta zahteva med drugim pomeni, da mora biti ta evidenca jasno strukturirana, neodvisno od števila pogojev, ki so v njej povzeti. Poleg tega morajo biti pogoji iz navedene evidence v skladu z merilom aktualnosti, kar pomeni, da je treba to evidenco skrbno posodabljati in da se zaradi spoštovanja načela pravne varnosti pogoji, ki v njej ne smejo biti več navedeni, iz nje odstranijo brez odlašanja.

Poleg tega mora imeti v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva trgovec, ki mu je bila naložena globa zaradi uporabe pogoja, ki šteje za enakovrednega pogoju iz navedene evidence, zlasti možnost vložitve pravnega sredstva zoper to sankcijo. Ta pravica do pravnega sredstva mora biti omogočena tako zoper presojo ravnanja, ki šteje za nezakonito, kot zoper znesek globe, ki jo je izrekel pristojni nacionalni organ. V tem okviru se preizkus pristojnega sodišča ne omejuje na formalno primerjavo obravnavanih pogojev s tistimi iz evidence. Nasprotno, ta preizkus naj bi obsegal presojo vsebine spornih pogojev, da se, glede na vse upoštevne okoliščine vsakega posameznega primera, ugotovi, ali so ti pogoji, zlasti glede učinkov, ki jih imajo, materialno enaki tistim, ki so vpisani v tej evidenci.

(Glej točke 36, od 38 do 40, 42, 47 in točko 1 izreka.)
Člen 28(2), prvi stavek, Okvirnega sklepa Sveta 2008/909/PNZ z dne 27. novembra 2008 o uporabi načela vzajemnega priznavanja sodb v kazenskih zadevah, s katerimi so izrečene zaporne kazni ali ukrepi, ki vključujejo odvzem prostosti, za namen njihovega izvrševanja v Evropski uniji, je treba razlagati tako, da se nanaša samo na sodbe, ki so postale pravnomočne pred datumom, ki ga je določila zadevna država članica.

To razlago potrjuje opredelitev „sodbe“ v členu 1(a) tega okvirnega sklepa. V zvezi s tem okoliščina, da tako ta člen kot navedeni člen 28(2) napotujeta na „pravnomočnost“ zadevne sodbe, poudarja posebni pomen – za namene uporabe zadnjenavedene določbe – neizpodbojnosti navedene sodbe, in posledično datuma, ko je ta neizpodbojnost pridobljena. Poleg tega, ker morata biti pojma „sodba“ in „izda[j]a“ te sodbe iz člena 28(2) Okvirnega sklepa 2008/909 predmet samostojne in skladne razlage na ozemlju Unije, obseg teh pojmov in s tem te določbe ne more biti odvisen ne od nacionalnega kazenskega postopka države izdajateljice ne od nacionalnega kazenskega postopka države izvršiteljice. Zato je treba izključiti razlago člena 28(2) Okvirnega sklepa 2008/909, v skladu s katero bi bila njegova uporaba odvisna od datuma, na kateri se za sodbo šteje, da je bila „izdana“ v smislu zadevnega nacionalnega prava, ne glede na datum, ko postane pravnomočna.

Nazadnje, glede sobesedila in ciljev, ki jim sledi ureditev, katere del je določba iz postopka v glavni stvari, je treba spomniti – kot je v bistvu poudaril generalni pravobranilec v točkah od 45 do 48 sklepnih predlogov – da je člen 28(2) Okvirnega sklepa 2008/909 izjema od splošne ureditve, določene v členu 28(1) tega okvirnega sklepa, ki določa, da zaprosila za priznanje sodbe in izvršitev kazenske sankcije, prejeta po 5. decembru 2011, urejajo pravila, ki jih države članice sprejmejo na podlagi tega okvirnega sklepa. Zato je treba prvo od navedenih določb kot izjemo od te splošne ureditve razlagati ozko.

Z omejevanjem števila primerov, za katere še naprej veljajo pravni instrumenti, ki so obstajali pred začetkom veljavnosti Okvirnega sklepa 2008/909, in s posledičnim večanjem števila primerov, za katere veljajo pravila, ki so jih države članice sprejele na podlagi tega okvirnega sklepa, je ozka razlaga člena 28(2) navedenega okvirnega sklepa v smislu, da se ta določba nanaša samo na sodbe, ki so postale pravnomočne najpozneje 5. decembra 2011, najprimernejša za zagotavljanje cilja, ki mu sledi ta okvirni sklep. Ta cilj je, kot izhaja iz člena 3(1) tega okvirnega sklepa, državam članicam omogočiti priznavanje sodb in izvrševanje kazenskih sankcij, ki jih zajemajo, da bi olajšale socialno rehabilitacijo obsojenih oseb.

(Glej točke od 27 do 31 in 33 ter izrek.)
Člen 3(1) Direktive 1999/31 se namreč se uporablja le za odstranjene odpadke, ne pa za odpadke, ki so bili predelani, ker člen 3(1) te direktive določa, da se ta uporablja za vsa odlagališča, ta pa so opredeljena v členu 2(g) iste direktive kot odlagališče odpadkov za odlaganje odpadkov na ali v tla Iz tega sledi, da odpadki, ki niso rudarski odpadki, lahko spadajo na področje uporabe Direktive 1999/31, le če so dani na odlagališče zaradi njihove odstranitve, ne pa če so ti odpadki predmet predelave. Tako je treba razlagati člen 3(2), druga alinea, te direktive, ki iz področja uporabe te direktive izključuje uporabo primernih inertnih odpadkov pri prenavljanju, zasipavanju ali gradnji.

Ker pojem „predelava“ ni opredeljen v Direktivi 1999/31 o odlaganju odpadkov na odlagališčih, se je treba opreti na opredelitev, kot je podana v členu 3, točka 15, Direktive 2008/98 o odpadkih. Člen 3, točka 15, Direktive 2008/98 pa kot predelavo med drugim opredeljuje vsak postopek, katerega glavni rezultat je, da zadevni odpadki služijo koristnemu namenu, tako da nadomestijo druge materiale, ki bi se sicer uporabili za izpolnitev določene funkcije. Iz tega sledi, da mora biti prihranek, kar zadeva naravne vire, glavni cilj predelave. Če je prihranek, kar zadeva naravne vire, le sekundarni učinek postopka, katerega glavni namen je odstranitev odpadkov, pa zaradi tega ne more biti dvomljiva opredelitev tega postopka za odstranitev.

Ne glede na to pa mora biti mogoče vsak postopek obdelave odpadkov opredeliti za odstranjevanje ali predelavo, pri čemer istega postopka, kot je razvidno iz člena 3, točka 19, Direktive 2008/98, ni mogoče hkrati opredeliti za odstranjevanje in predelavo. Ob tem pa je treba, kadar postopka obdelave odpadkov zgolj glede na besedilo zadevnih postopkov ni mogoče uvrstiti med samo enega izmed postopkov ali kategorij postopkov, ki so navedeni v prilogah I in II te direktive, ta postopek opredeliti od primera do primera glede na cilje in opredelitve iz te direktive. V zvezi s tem mora v primeru postopka zasipavanja kamnoloma z odpadki, ki niso rudarski odpadki, predložitveno sodišče glede na vse upoštevne elemente zadeve in ob upoštevanju cilja varstva okolja, ki se uresničuje z Direktivo 2008/98, presoditi, ali je namen takega zasipavanja v prvi vrsti predelava odpadkov, ki niso rudarski in ki so namenjeni za uporabo v okviru tega zasipavanja. To je lahko podano, če se ugotovi, da bi se zasipavanje tega kamnoloma izvedlo, tudi če taki odpadki ne bi bili na voljo in če bi bilo zato treba uporabiti druge materiale. Poleg tega je zasipavanje rudnika mogoče šteti za postopek predelave, le če so uporabljeni odpadki glede na najnovejša znanstvena in tehnična dognanja primerni za ta namen.

(Glej točke 36, 37, 39, od 41 do 43 in 45.)
4.

Pravo Evropske unije — Načela — Pravica do obrambe — Pravica do učinkovitega sodnega varstva — Omejevalni ukrepi proti Zimbabveju — Zamrznitev sredstev oseb in subjektov, ki so del vlade Zimbabveja ali so z njo povezani — Obveznost obvestitve o posamičnih in posebnih razlogih, ki upravičujejo sprejete odločitve — Obseg — Obveznost obvestitve o obremenilnih dokazih — Obseg (Uredba Komisije št. 151/2012; Sklepa Sveta 2012/97/SZVP in 2012/124/SZVP) (Glej točke 56, 61 in od 65 do 67.)
Člena 2(1) in (2)(a) in 6(2) Direktive 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki izključuje vštevanje obdobij vajeništva in službovanja uradnika pred dopolnjenim 18. letom starosti za priznanje pravice do pokojnine in izračun zneska njegove starostne pokojnine, ker je namen te zakonodaje zagotoviti, da se v pokojninskem sistemu za uradnike enotno določita starost za vključitev v ta sistem in starost za pridobitev pravice do pokojnine, zagotovljene v okviru navedenega sistema.

Taka zakonodaja namreč manj ugodno obravnava osebe, ki so, čeprav le deloma, pridobile poklicne izkušnje pred 18. letom, v primerjavi z osebami, ki so pridobile enake poklicne izkušnje primerljivega trajanja po dopolnjenem 18. letu, in torej uvaja različno obravnavanje neposredno na podlagi merila starosti v smislu člena 2(1) in (2)(a) Direktive 2000/78.

Kljub temu je to različno obravnavanje lahko upravičeno glede na člen 6(2) Direktive 2000/78, ki se uporabi le za panožne sisteme socialne varnosti za primer starosti in invalidnosti, ampak le za tiste, ki so izrecno navedeni.

Prvič, v Direktivi 2000/78 ni opredelitve pojma „panožni sistem socialne varnosti“. Opredelitev tega pojma je v členu 2(1)(f) Direktive 2006/54 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu.

Glede tega zgoraj navedeni pokojninski sistem uradnikov pomeni sistem, ki delavcem določenega poklicnega sektorja zagotavlja pravice, ki nadomeščajo pravice iz obveznega sistema socialne varnosti, v smislu člena 2(1)(f) Direktive 2006/54.

Drugič, ta nacionalna zakonodaja pomeni izraz svobode, ki jo imajo države članice na podlagi člena 6(2) Direktive 2000/78, da za panožne sisteme socialne varnosti določijo starost uradnikov za vključitev v pokojninski sistem ali starost za pridobitev pravice do pokojnine, zagotovljene v okviru tega sistema. Države članice lahko namreč na podlagi besedila navedene določbe ne le določijo različne starosti za delavce oziroma skupine ali kategorije delavcev, temveč lahko v okviru panožnega sistema socialne varnosti določijo starost za vključitev v ta sistem ali starost za pridobitev pravice do starostne pokojnine.

(Glej točke 21, 25, 27, 28, 30 in 32 ter izrek.)
Zadeva C‑262/15

GD European Land Systems – Steyr GmbH

proti

Zollamt Eisenstadt Flughafen Wien

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje — Skupna carinska tarifa — Uvrstitev blaga — Uredba (EGS) št. 2658/87 — Kombinirana nomenklatura — Tarifna številka 8710 in tarifna podštevilka 9305 91 00 — Opomba 3 k oddelku XVII in opomba 1, točka (c), poglavja 93 — Tanki in druga oklepna bojna motorna vozila — Vojaško orožje — Uvrstitev kupolnega sistema“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 26. maja 2016

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Uvrstitev blaga v tarifne številke skupne carinske tarife (člen 267 PDEU) Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Kupolni sistem, ki je uvožen in uporabljen za proizvodnjo tankov – Uvrstitev v tarifno številko 8710 – Zahteva – Kupolni sistem „pretežno“ namenjen za tanke – Preverjanje, ki ga opravi nacionalno sodišče – Neizpolnjen pogoj – Uvrstitev v tarifno podštevilko 9305 91 00 kombinirane nomenklature (Uredba Sveta št. 2658/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1001/2013, Priloga I, tarifna številka 8710 in tarifna podštevilka 9305 91 00)
Člen 8(1)(c) Okvirnega sklepa 2002/584/PNZ o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299/PNZ, je treba razlagati tako, da pojem „nalog za prijetje“, naveden v tej določbi, pomeni nacionalni nalog za prijetje, ki je ločen od evropskega naloga za prijetje.

Izdaja evropskega naloga za prijetje po t. i. „poenostavljenem“ postopku in zato brez predhodne izdaje nacionalne sodne odločbe, kot je nacionalni nalog za prijetje, na katerem temelji, je namreč lahko v nasprotju z načeloma medsebojnega priznavanja in vzajemnega zaupanja, na katerih temelji sistem evropskega naloga za prijetje. Navedeni načeli temeljita na premisi, da je bil zadevni evropski nalog za prijetje izdan v skladu z minimalnimi zahtevami, od katerih je odvisna njegova veljavnost in med katere spada tista iz člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa. Če pa je evropski nalog za prijetje izdan v okviru t. i. „poenostavljenega postopka“, ki temelji na obstoju naloga za prijetje v smislu člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa, ne da bi bil v evropskem nalogu za prijetje naveden obstoj nacionalnega naloga za prijetje, ločenega od evropskega naloga za prijetje, izvršitveni pravosodni organ ne more preveriti, ali je bila pri zadevnem evropskem nalogu za prijetje spoštovana zahteva iz člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa. Poleg tega je spoštovanje zahteve iz člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa posebej pomembno, ker pomeni, da če je evropski nalog za prijetje izdan za prijetje in predajo osebe, ki jo druga država članica zahteva zaradi uvedbe kazenskega postopka, je ta oseba v prvi fazi postopka že lahko uveljavljala postopkovna jamstva in temeljne pravice, katerih varstvo mora zagotoviti pravosodni organ odreditvene države članice na podlagi prava, ki se uporabi, zlasti za sprejetje nacionalnega naloga za prijetje. Sistem evropskega naloga za prijetje tako v skladu z zahtevo iz člena 8(1)(c) Okvirnega sklepa vključuje varstvo postopkovnih in temeljnih pravic na dveh ravneh, ki mora biti zagotovljeno zahtevani osebi, saj je sodnemu varstvu, določenem na prvi ravni ob sprejetju nacionalne sodne odločbe, kot je nacionalni nalog za prijetje, dodano varstvo, ki mora biti zagotovljeno na drugi ravni ob izdaji evropskega naloga za prijetje, do katere lahko pride, odvisno od primera, hitro po sprejetju navedene nacionalne sodne odločbe. To sodno varstvo na dveh ravneh pa načeloma ni zagotovljeno v položaju, v katerem se uporabi t. i. „poenostavljeni“ postopek izdaje evropskega naloga za prijetje, saj ta pomeni, da pred izdajo evropskega naloga za prijetje nacionalni pravosodni organ ni izdal nobene odločbe, kot je izdaja nacionalnega naloga za prijetje, na katerem bi temeljil evropski nalog za prijetje.

(Glej točke od 52 do 58 in točko 1 izreka.)
(Glej točki 39 in 41 ter točko 1 izreka.)

Člen 2(2)(j) Direktive 2008/48 o potrošniških kreditnih pogodbah je treba razlagati tako, da se dogovor o novem načrtu obročnega odplačevanja kredita, sklenjen med potrošnikom, ki ne izpolnjuje svojih obveznosti, in dajalcem kredita prek agencije za izterjavo terjatev, ne nanaša na „brezplačen odlog plačila“ v smislu te določbe, če se potrošnik s tem dogovorom zaveže odplačati celoten znesek tega kredita ter plačati obresti in stroške, ki niso bili določeni s prvotno pogodbo, v skladu s katero je bil navedeni kredit odobren.

Člen 3(f) in člen 7 Direktive 2008/48 o potrošniških kreditnih pogodbah je treba razlagati tako, da je treba agencijo za izterjavo terjatev, ki v imenu dajalca kredita sklene dogovor o novem načrtu obročnega odplačevanja neodplačanega kredita, vendar deluje kot kreditni posrednik le v pomožni funkciji, šteti za kreditnega posrednika v smislu tega člena 3(f) in da ni zavezana potrošniku zagotoviti predpogodbenih informacij na podlagi členov 5 in 6 te direktive.

Prvič, v skladu z navedenim členom 3(f) je kreditni posrednik fizična ali pravna oseba, ki ne deluje kot dajalec kreditov in v okviru svoje dejavnosti, poslovanja ali stroke v zameno za plačilo, ki je lahko v denarju ali kateri koli drugi obliki finančne ugodnosti, ki je predmet dogovora, potrošnikom predstavlja ali ponuja kreditne pogodbe, pomaga potrošnikom s pripravljalnim delom za kreditne pogodbe ali v imenu dajalca kredita s potrošniki sklepa kreditne pogodbe. Zato je treba agencijo za izterjavo terjatev, ki v imenu dajalca kredita sklene dogovor o novem načrtu obročnega odplačevanja neodplačanega kredita, v skladu s katerim se potrošnik zaveže odplačati celotni znesek kredita in plačati obresti in stroške, opredeliti kot kreditnega posrednika v smislu te določbe.

Drugič, za takega kreditnega posrednika načeloma velja obveznost potrošniku zagotoviti predpogodbene informacije v skladu s členoma 5 in 6 navedene direktive. Vendar v skladu s členom 7, prvi stavek, Direktive 2008/48 za dobavitelje blaga ali ponudnike storitev, ki nastopajo kot kreditni posredniki v pomožni funkciji, ta obveznost ne velja. V zvezi s tem je v uvodni izjavi 24 te direktive navedeno, da se lahko ti dobavitelji ali ti ponudniki na primer štejejo za kreditne posrednike v pomožni funkciji, če njihova dejavnost kreditnega posredništva ni glavni namen njihove dejavnosti, poslovanja ali stroke. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je – glede na vse okoliščine obravnavane zadeve, zlasti glede na glavni namen dejavnosti zadevnega kreditnega posrednika – mogoče šteti, da ta nastopa kot kreditni posrednik v pomožni funkciji v smislu člena 7, prvi stavek, te direktive.

(Glej točke 43, 44, od 46 do 48 in 53 ter točko 2 izreka.)
Merilo „podpore iranski vladi“ v členu 20(1)(c) Sklepa 2010/413 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2012/635, in členu 23(2)(d) Uredbe št. 267/2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe št. 961/2010 se nanaša na podporo, ki je lahko materialna, logistična ali finančna.

Cilj tega dodanega merila je bil zajeti dejavnosti zadevne osebe ali subjekta, ki lahko – čeprav same po sebi niso neposredno ali posredno povezane s širjenjem jedrskega orožja – to širjenje spodbujajo z zagotavljanjem materialnih, finančnih ali logističnih sredstev ali podpore iranski vladi, zaradi katerih lahko ta izvaja dejavnost širjenja jedrskega orožja.

Tako centralna banka Irana zagotavlja hkrati materialno, logistično in finančno podporo tej državi in posledično podporo iranski vladi, ki ji omogoča uresničevanje navedenega širjenja, saj navedeni vladi zagotavlja finančne storitve, kakršne so vodenje računov, izvrševanje in sklepanje finančnih transakcij ali nakup in prodaja obveznic.

(Glej točke od 43 do 45.)