SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,

predstavljeni 21. junija 2017 ( 1 )

Zadeva C‑306/16

António Fernando Maio Marques da Rosa

proti

Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Relação do Porto (višje sodišče v Portu, Portugalska))

„Predhodno odločanje – Varovanje zdravja in varnosti delavcev – Direktiva 2003/88 – Člen 5 – Tedenski počitek – Nacionalna zakonodaja, ki določa vsaj en dan počitka na sedemdnevno obdobje – Izmensko delo – Obdobje, daljše od šestih zaporednih delovnih dni“

I. Uvod

1. Predmet te zadeve je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Relação do Porto (višje sodišče v Portu, Portugalska), v zvezi z razlago členov 5 direktiv 93/104/ES ( 2 ) in 2003/88/ES ( 3 ), ki se nanašata na tedenski počitek, ter člena 31 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki se nanaša na poštene in pravične delovne pogoje. Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali je tedenski počitek, do katerega ima delavec pravico na podlagi navedenih določb, treba zagotoviti najpozneje sedmi dan po šestih zaporednih delovnih dneh.

2. V teh sklepnih predlogih bom pojasnil razloge, zaradi katerih menim, da je treba na to vprašanje odgovoriti nikalno in da se na podlagi navedenih določb dan tedenskega počitka lahko zagotovi kateri koli dan v vsakem sedemdnevnem obdobju.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. Direktiva 93/104 je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2003/88 z učinkom od 2. avgusta 2004. ( 4 ) Dejansko stanje spora o glavni stvari je rationae temporis urejeno deloma z Direktivo 93/104 in deloma z Direktivo 2003/88. ( 5 )

4. Člen 5 Direktive 93/104, naslovljen „Tedenski počitek“, določa: „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo, da ima delavec v sedemdnevnem obdobju pravico do minimalno 24 ur neprekinjenega počitka in do 11 ur dnevnega počitka iz člena 3. Če objektivni, tehnični in organizacijski pogoji dela to upravičujejo, se lahko določi minimalni čas počitka 24 ur.“

5. Člen 5 Direktive 2003/88 je v bistvu enak členu 5 Direktive 93/104. ( 6 )

B. Portugalsko pravo

1. Zakonik o delu iz leta 2003

6. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila Direktiva 93/104 v portugalski pravni red prenesena ob sprejetju Código do Trabalho 2003 ( 7 ) (zakonik o delu iz leta 2003). Ta v členu 205(1) ( 8 ) določa: „Delavec ima pravico do vsaj enega dneva počitka na teden.“

7. Člen 206(1) tega zakonika določa: „Poleg zakonsko predpisanega dneva tedenskega počitka se lahko vse ali nekatere tedne v letu zagotovi še pol dneva ali še dan počitka.“

8. Člen 207(1) navedenega zakonika določa: „Dnevu obveznega tedenskega počitka se doda obdobje enajstih ur, ki ustreza minimalnemu času dnevnega počitka, določenemu v členu 176.“

2. Zakonik o delu iz leta 2009

9. Direktiva 2003/88 je bila v portugalski pravni red prenesena ob sprejetju Código do Trabalho 2009 ( 9 ) (zakonik o delu iz leta 2009).

10. Člen 232 tega zakonika v odstavkih 1 in 3 določa: „1. Delavec ima pravico do vsaj enega dneva počitka na teden. […] 3. Z instrumenti kolektivnega urejanja dela ali pogodbami o zaposlitvi je mogoče uvesti dodatno, neprekinjeno ali prekinjeno, obdobje tedenskega počitka v vseh ali nekaterih tednih v letu.“

11. Člen 233(1) in (2) navedenega zakonika določa: „1. Obvezni tedenski počitek in obdobje enajstih ur, ki ustreza dnevnemu počitku iz člena 214, je treba koristiti neprekinjeno. 2. Šteje se, da je obdobje enajstih ur iz prejšnjega odstavka v celoti ali delno zagotovljeno z dodatnim tedenskim počitkom, ki je bil koriščen neprekinjeno po obveznem tedenskem počitku.“

3. Podjetniški kolektivni pogodbi

12. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bilo delovno razmerje med strankama v sporu o glavni stvari urejeno tudi z dvema podjetniškima kolektivnima pogodbama iz let 2002 oziroma 2003 ( 10 ). Ti pogodbi med drugim za delavca, ki opravlja delo pritožnika v postopku v glavni stvari, določata pravico do dveh zaporednih dni tedenskega počitka.

III. Spor o glavni stvari, vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

13. Pritožnik v postopku v glavni stvari, Maio Marques da Rosa, je bil med letoma 1991 in 2014 – od leta 1999 kot blagajnik – zaposlen pri nasprotni stranki v pritožbenem postopku, družbi Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, SA (v nadaljevanju, Varzim Sol), ki ima v lasti in upravlja igralnico na Portugalskem. Igralnica je razen 24. in 25. decembra odprta vsak dan, in sicer določeno število ur od popoldneva do jutra.

14. V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari sta bila v urnikih zaposlenih v družbi Varzim Sol, ki so opravljali delo v igralniških prostorih, predvidena dva zaporedna dneva počitka. Blagajniki, vključno s pritožnikom, so delali v izmenah na podlagi štirih obstoječih urnikov v skladu z razporedom delovnega časa, ki ga je družba Varzim Sol določila vnaprej in objavila.

15. V letih 2008 in 2009 je pritožnik včasih delal sedem zaporednih dni. Od leta 2010 je družba Varzim Sol spremenila časovne intervale, tako da zaposleni delajo največ šest zaporednih dni.

16. Pritožnikova pogodba o zaposlitvi je prenehala 16. marca 2014.

17. Pritožnik je zoper družbo Varzim Sol vložil tožbo, s katero je v bistvu predlagal, naj se ugotovi, da mu ta družba ni zagotovila obveznih dni počitka, do katerih je po svojem mnenju imel pravico na podlagi portugalske zakonodaje in podjetniških kolektivnih pogodb. V zvezi s tem je zahteval nadomestilo in odškodnino, ki ustrezata primernemu dodatku za opravljeno nadurno delo, in sicer za sedme zaporedne dneve, na katere je moral delati, in za neobstoj drugega dneva tedenskega počitka, pa tudi za nezagotovljene nadomestne dneve počitka.

18. Ker je prvostopenjsko sodišče zavrnilo njegovo tožbo, je pritožnik vložil pritožbo pri Tribunal da Relação do Porto (višje sodišče v Portu).

19. To sodišče je podvomilo o razlagi členov 5 direktiv 93/104 in 2003/88, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba ob upoštevanju člena 5 [direktiv 93/104/ES in 2003/88/ES] ter člena 31 [Listine] v primeru delavcev, ki delajo v izmenah po krožnem sistemu obdobij za počitek in so zaposleni v pravnem subjektu, ki obratuje vse dni v tednu, vendar ne neprekinjeno 24 ur dnevno, obvezni dan za počitek, do katerega ima delavec pravico, nujno dodeliti v vsakem obdobju sedmih dni, torej vsaj na sedmi dan po šestih zaporednih delovnih dneh? 2. Ali je v skladu s tema direktivama in predpisi razlaga, da lahko delodajalec v zvezi s temi delavci prosto izbira dneve, ki jih v vsakem tednu dodeli delavcu za počitek, do katerega ima ta pravico, pri čemer je delavec lahko zavezan, da dela do deset zaporednih delovnih dni, ne da bi prejel dodatek za nadurno delo (med drugim od srede, po počitku na ponedeljek in torek, do petka v naslednjem tednu, ki mu sledi počitek na soboto in nedeljo)? 3. Ali je v skladu s tema direktivama in predpisi razlaga, da je 24‑urno obdobje neprekinjenega počitka mogoče na kateri koli koledarski dan določenega obdobja sedmih koledarskih dni in je tudi 24‑urno obdobje neprekinjenega počitka (h kateremu se prišteje 11 ur za dnevni počitek), ki mu sledi, mogoče na kateri koli koledarski dan v obdobju sedmih koledarskih dni tik po prejšnjem obdobju? 4. Ali je, tudi ob upoštevanju določb člena 16(a) Direktive [2003/88], v skladu s tema direktivama in predpisi razlaga, da lahko delavec namesto 24‑urnega obdobja neprekinjenega počitka (h kateremu se prišteje 11 ur za dnevni počitek) za vsako obdobje sedmih dni koristi dve zaporedni ali nezaporedni obdobji 24‑urnega neprekinjenega počitka na kateri koli dan izmed 4 koledarskih dni določenega referenčnega obdobja 14 koledarskih dni?“

20. Pisna stališča so vložili pritožnik v postopku v glavni stvari, družba Varzim Sol, madžarska, poljska, portugalska, finska in švedska vlada ter Evropska komisija. Na obravnavi 5. aprila 2017 so družba Varzim Sol, portugalska vlada in Komisija ustno predstavile stališča.

IV. Analiza

A. Predmet vprašanj za predhodno odločanje in določbe prava Unije, katerih razlago je treba podati

1. Prva tri vprašanja za predhodno odločanje

21. Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 5 direktiv 93/104 in 2003/88 ter člen 31 Listine razlagati tako, da je treba čas tedenskega počitka, do katerega ima delavec pravico, zagotoviti najpozneje sedmi dan po šestih zaporednih delovnih dneh, ali pa lahko delodajalec za vsako sedemdnevno obdobje prosto izbere trenutek, ko nastopi čas tedenskega počitka.

22. Uvodoma je treba ugotoviti, da se za dejansko stanje v sporu o glavni stvari delno uporabljajo določbe Direktive 93/104, ki je veljala do 1. avgusta 2004, delno pa določbe Direktive 2003/88, s katero so bile z učinkom od 2. avgusta 2004 kodificirane določbe Direktive 93/104. ( 11 ) Ker pa sta člena 5 navedenih direktiv v bistvu enaka ( 12 ) in so zaradi te enakosti odgovori na prva tri vprašanja predložitvenega sodišča enaki ne glede na to, katera direktiva se uporabi, se je treba pri odgovoru na ta vprašanja sklicevati samo na določbe Direktive 2003/88. ( 13 ) Poleg tega je treba iz istega razloga šteti, da je razlago člena 5 Direktive 93/104, ki jo je podalo Sodišče, mogoče v celoti prenesti na člen 5 Direktive 2003/88. ( 14 )

23. Poleg tega je treba ugotoviti, da se prvo vprašanje nanaša posebej na „primer[…] delavcev, ki delajo v izmenah po krožnem sistemu obdobij za počitek in so zaposleni v pravnem subjektu, ki obratuje vse dni v tednu, vendar ne neprekinjeno 24 ur dnevno“. Zaradi te formulacije se postavlja vprašanje, ali je v obravnavanem primeru morebiti upošteven člen 17(4)(a) Direktive 2003/88, na podlagi katerega je odstopanje med drugim od člena 5 te direktive mogoče pri dejavnostih z izmenskim delom. ( 15 )

24. Predložitveno sodišče pa ne navaja, ali meni, da je treba pritožnika v postopku v glavni stvari v okviru njegove zaposlitve pri družbi Varzim Sol šteti za delavca, ki dela v izmeni, v smislu člena 2(6) Direktive 2003/88 ali da je navedeni pritožnik pri tej družbi opravljal izmensko delo v smislu člena 2(5) te direktive. ( 16 ) Poleg tega predložitveno sodišče ne navaja nobenega elementa, ki bi kazal, da so v portugalskem pravu predvidena odstopanja od člena 5 Direktive 2003/88 za dejavnosti z izmenskim delom, kot so dovoljena s členom 17(4)(a) te direktive. ( 17 ) To sodišče namreč ne omenja niti zadnjenavedene določbe niti določb portugalskega prava, na katere se sklicuje pritožnik, v zvezi z delavci, ki delajo v izmenah. ( 18 )

25. V teh okoliščinah izhajam iz predpostavke, da v portugalskem pravu niso predvidena odstopanja od člena 5 Direktive 2003/88 za dejavnosti z izmenskim delom ( 19 ) v skladu s členom 17(4)(a) te direktive in da zato zadnjenavedena določba ni upoštevna za odločanje v sporu o glavni stvari.

26. Poleg tega je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče prav tako ne navaja elementov, v skladu s katerimi bi podjetniški kolektivni pogodbi, ki urejata delovno razmerje med strankama v sporu o glavni stvari, vsebovali določbe o odstopanju od člena 5 Direktive 2003/88 v skladu s členom 18 te direktive. ( 20 ) Nasprotno, iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila s tema pogodbama pritožniku podeljena pravica do dodatnega dneva tedenskega počitka poleg dneva, ki je določen v členu 5 Direktive 2003/88. ( 21 ) Z drugimi besedami, z navedenima pogodbama je bilo pritožniku zagotovljeno širše varstvo od tistega, ki je predvideno z navedenim členom 5. ( 22 )

27. Glede na navedeno menim, da se vprašanja, od prvega do tretjega, za predhodno odločanje ne nanašajo na primer, ko nacionalno pravo ali kolektivne pogodbe omogočajo odstopanja od člena 5 Direktive 2003/88 v skladu s členom 17(4)(a) oziroma členom 18 navedene direktive, temveč zadevajo bolj „standardni položaj“, ki je urejen samo s členom 5 te direktive. Predložitveno sodišče namreč sámo navaja, da je treba določbe zakonikov o delu iz leta 2003 in iz leta 2009 ter podjetniških kolektivnih pogodb, ki se uporabljata v postopku v glavni stvari, razlagati v skladu z zadnjenavedenim členom.

28. Nazadnje, ugotoviti je treba, da se predložitveno sodišče z drugim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje, ali je položaj, v katerem je lahko delavec zavezan delati do deset zaporednih delovnih dni, „ne da bi prejel dodatek za nadurno delo“, skladen s členom 5 Direktive 2003/88 in členom 31 Listine.

29. V zvezi s tem je treba spomniti, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da razen izjeme v posebnem primeru, kot je tisti iz člena 7(1) Direktive 2003/88 v zvezi s plačanim letnim dopustom, ta ureja le nekatere vidike organizacije delovnega časa, tako da se načeloma ne uporablja za plače delavcev. ( 23 ) Zato vprašanje, ali in, če da, v kolikšnem obsegu ima pritožnik pravico, kot jo zatrjuje, ( 24 ) do dodatka za nadurno delo, ni odvisno od Direktive 2003/88, temveč eventualno od upoštevnih določb nacionalnega prava in podjetniških kolektivnih pogodb, ki se uporabljajo.

30. Skratka, po mojem mnenju je treba vprašanja, od prvega do tretjega, razumeti v tem smislu, da je njihov namen v bistvu izvedeti, ali je treba člen 5 Direktive 2003/88 in člen 31 Listine razlagati tako, da je treba čas tedenskega počitka zagotoviti najpozneje sedmi dan po šestih zaporednih delovnih dneh.

2. Četrto vprašanje za predhodno odločanje

31. Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, kako je treba razlagati člen 16(a) Direktive 2003/88, v skladu s katerim lahko države članice za uporabo člena 5 določijo referenčno obdobje, ki ni daljše od 14 dni. ( 25 )

32. V zvezi s tem predložitveno sodišče ni navedlo nobenega elementa, ki bi kazal, da je Portugalska republika izkoristila možnost, predvideno v členu 16(a) Direktive 2003/88, za določitev takega referenčnega obdobja za uporabo člena 5 te direktive. Tako pritožnik v postopku v glavni stvari kot portugalska vlada in Komisija poudarjajo, da ta možnost v portugalski zakonodaji ni bila sprejeta.

33. V teh okoliščinah Sodišču predlagam, naj v skladu z ustaljeno sodno prakso ugotovi, da je četrto vprašanje nedopustno. ( 26 )

B. Razlaga člena 5 Direktive 2003/88 in člena 31(2) Listine

34. V skladu s členom 5 Direktive 2003/88 morajo države članice zagotoviti, da ima delavec v sedemdnevnem obdobju pravico do najmanj 24 ur neprekinjenega počitka (v nadaljevanju: čas tedenskega počitka) in do 11 ur dnevnega počitka iz člena 3 te direktive.

35. Pritožnik in portugalska vlada v bistvu trdita, da je treba na podlagi člena 5 Direktive 2003/88 čas tedenskega počitka zagotoviti najpozneje sedmi dan, ki sledi šestim zaporednim delovnim dnem. Nasprotno pa družba Varzim Sol, madžarska, poljska, finska in švedska vlada ter Komisija v bistvu menijo, da se s to določbo zahteva le, da se za vsako sedemdnevno obdobje zagotovi vsaj 35 ur počitka ( 27 ), in da lahko torej čas tedenskega počitka nastopi kateri koli dan v tem sedemdnevnem obdobju.

36. Najprej je treba ugotoviti, da se izraz „v sedemdnevnem obdobju“ iz člena 5 Direktive 2003/88 ne sklicuje posebej na pravo držav članic ter da ga je posledično treba v skladu s sodno prakso Sodišča razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji. ( 28 )

37. Iz razlogov, ki bodo predstavljeni v nadaljevanju, se pridružujem razlagi, v skladu s katero se s členom 5 Direktive 2003/88 ne zahteva, da se čas tedenskega počitka nujno zagotovi najpozneje sedmi dan, ki sledi šestim zaporednim delovnim dnem, temveč iz te določbe izhaja, da je treba navedeni čas zagotoviti v vsakem sedemdnevnem obdobju. Ta razlaga pomeni, da je lahko delavec na podlagi navedene določbe načeloma primoran delati do 12 zaporednih dni, ( 29 ) če so upoštevane druge minimalne zahteve iz Direktive 2003/88, zlasti zahteve v zvezi z dnevnim počitkom in najdaljšim tedenskim delovnim časom. ( 30 )

38. Prvič, zdi se mi, da ta sklep izhaja iz jezikovne razlage člena 5 Direktive 2003/88. Izraz „v sedemdnevnem obdobju“ se namreč ne sklicuje na točno določen trenutek, v katerem mora nastopiti čas tedenskega počitka, temveč napotuje bolj na trajanje (sedem dni), v okviru katerega je treba zagotoviti tak čas. Poleg tega v besedilu te določbe nikjer niso omenjeni „zaporedni delovni dnevi“, temveč se, nasprotno, zahteva, da se čas tedenskega počitka zagotovi v vsakem sedemdnevnem obdobju, neodvisno od tega, ali je delavec v teh sedmih dneh delal ali ne in koliko. ( 31 )

39. Iz tega po mojem mnenju sledi, da pojem „sedemdnevno obdobje“ iz člena 5 Direktive 2003/88 ne označuje obdobja, katerega začetek je spremenljiv v tem smislu, da začne teči po koncu vsakega časa tedenskega počitka – kot očitno menita pritožnik v postopku v glavni stvari in portugalska vlada – ampak prej označuje fiksna obdobja, ki si sledijo. ( 32 )

40. Drugič, opozoriti je treba, da je zakonodajalec Unije v drugih besedilih prava Unije državam članicam izrecno naložil, naj čas počitka delavcem zagotovijo po določenem časovnem obdobju. ( 33 ) Dejstvo, da je zakonodajalec Unije v členu 5 Direktive 2003/88 sprejel prožnejšo formulacijo, po mojem mnenju kaže, da ni želel predpisati, naj se čas tedenskega počitka, določen v tem členu, zagotovi po nekem številu zaporednih delovnih dni. ( 34 ) Naj dodam, da razlage, ki jo zagovarjata pritožnik in portugalska vlada ter v skladu s katero se s členom 5 število zaporednih delovnih dni omejuje na šest, ne podpira nobena izmed jezikovnih različic Direktive 2003/88. ( 35 )

41. Tretjič, pripravljalno gradivo v zvezi z Direktivo 93/104, ki je bila nadomeščena z Direktivo 2003/88, ( 36 ) po mojem mnenju potrjuje, da je namen člena 5 te direktive delavcem zagotoviti minimalni čas počitka na teden, hkrati pa nacionalnim zakonodajalcem in socialnim partnerjem pustiti nekaj manevrskega prostora pri organizaciji delovnega časa. ( 37 ) Na takem razumevanju temeljijo tudi dokumenti Komisije v zvezi s prenosom direktiv 93/104 in 2003/88 s strani držav članic. ( 38 ) Poleg tega, čeprav je bil v prvotni različici člena 5 Direktive 93/104 omenjen nedeljski počitek, je bilo v tej določbi predvideno samo, da minimalni čas tedenskega počitka „načeloma“ vključuje nedeljo. ( 39 )

42. Nazadnje, menim, da je naložitev časa tedenskega počitka v vsakem sedemdnevnem obdobju skladna z bistvenim ciljem Direktive 2003/88, kot ga je ugotovilo Sodišče, to je učinkovita zaščita varnosti in zdravja delavcev. ( 40 ) V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je člen 5 Direktive 2003/88 le osnovno pravilo, ki velja za vse delavce, poleg tega pravila pa obstajajo še posebna pravila za tiste sektorje dejavnosti, za katere so značilni določena težavnost ali posebna tveganja. ( 41 )

43. Glede člena 31 Listine, to je določbe, ki je prav tako omenjena v vprašanjih za predhodno odločanje, je treba ugotoviti, da ima v skladu z odstavkom 2 tega člena vsak delavec med drugim pravico do tedenskega počitka. Iz Pojasnil k Listini ( 42 ) pa je razvidno, da navedeni odstavek temelji na Direktivi 93/104 ter na 2. členu evropske socialne listine ( 43 ) in točki 8 listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev ( 44 ).

44. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se glede pravice do tedenskega počitka obseg člena 31(2) Listine ujema z obsegom člena 5 Direktive 2003/88. Iz tega sledi, da v povezavi s členom 31(2) Listine ni mogoče zagotoviti dodatnih koristnih elementov za razlago člena 5 Direktive 2003/88, za katero se prosi.

45. Glede na navedeno menim, da je treba člen 5 Direktive 2003/88 in člen 31 Listine razlagati tako, da se z njima ne zahteva, naj se čas počitka zagotovi najpozneje sedmi dan po šestih zaporednih delovnih dneh, temveč se nalaga, naj se tak čas zagotovi v okviru vsakega sedemdnevnega obdobja. Naj spomnim, ta razlaga velja tudi za člen 5 Direktive 93/104. ( 45 ) Navedena razlaga pomeni, da je lahko delavec na podlagi navedenih določb načeloma primoran delati do 12 zaporednih dni, če so upoštevane druge minimalne zahteve Direktive 2003/88, zlasti zahteve v zvezi z dnevnim počitkom in najdaljšim tedenskim delovnim časom. ( 46 )

46. V tem okviru je treba opozoriti, da lahko glede na to, da je bila z Direktivo 2003/88 izvedena minimalna uskladitev, države članice še naprej prosto uvajajo nacionalne določbe, s katerimi delavcem glede tedenskega počitka zagotovijo širše varstvo od varstva, zagotovljenega z Direktivo 2003/88. Kot je izrecno določeno v členu 15 te direktive, ta ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone, podzakonske ali upravne akte, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev. ( 47 ) Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali in v kolikšnem obsegu so take ugodnejše določbe predvidene v portugalski zakonodaji ( 48 ) in/ali v podjetniških kolektivnih pogodbah, ki se uporabljajo v sporu o glavni stvari ( 49 ).

V. Predlog

47. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Tribunal da Relação do Porto (višje sodišče v Portu, Portugalska), odgovori: Člen 5 Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa, člen 5 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa ter člen 31 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da se s temi določbami ne zahteva, naj se čas tedenskega počitka zagotovi najpozneje sedmi dan po šestih zaporednih delovnih dneh, temveč se nalaga, naj se ta čas tedenskega počitka zagotovi v okviru vsakega sedemdnevnega obdobja.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Direktiva Sveta z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 197), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2000/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 27).

( 3 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).

( 4 ) Glej člena 27 in 28 Direktive 2003/88.

( 5 ) Spor o glavni stvari zadeva obdobje med letoma 1991 in 2014. Glej točke od 13 do 17 in 22 teh sklepnih predlogov.

( 6 ) Člen 5 Direktive 93/104 je v prvotni različici v drugem odstavku določal, da „[m]inimalni čas počitka, omenjen v prvem pododstavku, načeloma zajema nedeljo“. Vendar je bil ta odstavek črtan z Direktivo 2000/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 2000 o spremembah Direktive Sveta 93/104/ES o določenih vidikih organizacije delovnega časa, s katerimi se vključijo sektorji in dejavnosti, ki so iz te direktive izključeni (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 27), in sicer zaradi sodbe z dne 12. novembra 1996, Združeno kraljestvo/Svet (C‑84/94, EU:C:1996:431), s katero je Sodišče navedeni odstavek razglasilo za ničen.

( 7 ) Predložitveno sodišče se sklicuje na člen 2(f) zakona št. 99/2003 z dne 27. avgusta 2003.

( 8 ) Portugalska vlada navaja, da je pravica do tedenskega počitka potrjena tudi s členom 59(d) Ustave Portugalske republike.

( 9 ) Predložitveno sodišče se sklicuje na člen 2(n) zakona št. 7/2009 z dne 12. februarja 2009.

( 10 ) Podjetniški kolektivni pogodbi med družbo Varzim Sol – Turismo, Jogo e Animação, S.A. in Sindicato dos Profissionais de Banca de Casinos e outros (sindikat igralniških in drugih delavcev, Portugalska), objavljeni v Boletim do Trabalho e do Emprego št. 22 iz leta 2002 oziroma v Boletim do Trabalho e do Emprego št. 29 iz leta 2003, s spremembami in prečiščenim besedilom v Boletim do Trabalho e do Emprego št. 31 iz leta 2007.

( 11 ) Glej uvodno izjavo 1 Direktive 2003/88 in točko 3 teh sklepnih predlogov.

( 12 ) Glej točko 5 teh sklepnih predlogov.

( 13 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2010, Fuß (C‑429/09, EU:C:2010:717, točka 32).

( 14 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, točka 22).

( 15 ) Glej tudi člen 17(2), točka 2.3(a), Direktive 93/104.

( 16 ) Na podlagi navedenega člena 2(6) delavec, ki dela v izmeni, v tej direktivi pomeni „vsakega delavca, čigar urnik dela vključuje izmensko delo“. Na podlagi navedenega člena 2(5) „izmensko delo“ pomeni „katero koli metodo organizacije dela v izmenah, pri čemer si delavci izmenično sledijo na istih delovnih mestih po določenem vzorcu, ki je lahko prekinjen ali neprekinjen, vključno s krožnim, kar ima za posledico nujnost, da delavci delajo ob različnih urah v določenem dnevnem ali tedenskem obdobju“. Glej tudi člen 2, točki 5 in 6, Direktive 93/104.

( 17 ) Tako pritožnik kot Komisija trdita, da portugalski zakonodajalec ni uporabil možnosti, ki jo določa člen 17(4)(a) Direktive 2003/88, za odstopanje od člena 5 pri dejavnostih z izmenskim delom, te trditve pa ne izpodbija nobena od strank, ki so Sodišču predložile stališča. Družba Varzim Sol in portugalska vlada splošneje zatrjujeta, da odstopanja iz členov 17 in 18 Direktive 2003/88 v obravnavanem primeru niso upoštevna.

( 18 ) Pritožnik se sklicuje zlasti na člen 189(5) zakonika o delu iz leta 2003 in člen 221(5) zakonika o delu iz leta 2009, družba, ki je nasprotna stranka v pritožbenem postopku, pa trdi, da se ta člena ne uporabljata za pritožnika, ker zanj ni veljal sistem neprekinjenega izmenskega dela. Glede na pisno stališče pritožnika navedena člena določata, kar zadeva zlasti izmensko delo po sistemu neprekinjenega dela, pravico do vsaj „enega dneva počitka v vsakem sedemdnevnem obdobju“.

( 19 ) V skladu s sodno prakso Sodišča morajo države članice za to, da bi lahko izkoristile možnost iz členov 17 in 18 Direktive 2003/88 – da pod določenimi pogoji odstopajo od zahtev med drugim iz člena 5 te direktive – sprejeti odločitev, da jo bodo izkoristile. Glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2010, Accardo in drugi (C‑227/09, EU:C:2010:624, točka 51). Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Watheleta v zadevi Hälvä in drugi (C‑175/16, EU:C:2017:285, točka 89).

( 20 ) Na podlagi navedenega člena 18 je odstopanja med drugim od člena 5 možno opredeliti bodisi s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnimi partnerji na nacionalni ali regionalni ravni, bodisi skladno s pravili, ki jih ti določijo, s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnimi partnerji na nižji ravni, pod pogojem, da se delavcem dodeli enakovreden nadomestni počitek ali da se jim v izjemnih primerih, kadar zaradi objektivnih razlogov to ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo. Glej tudi člen 17(3) Direktive 93/104. Portugalska vlada navaja, da s portugalsko zakonodajo niso predvidena odstopanja od člena 5 Direktive 2003/88 s kolektivno pogodbo ali sporazumom.

( 21 ) Glej točko 12 teh sklepnih predlogov.

( 22 ) Na podlagi člena 15 Direktive 2003/88 ta direktiva ne vpliva med drugim na pravico držav članic, da olajšujejo ali dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov, sklenjenih med socialnimi partnerji, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev. Glej v zvezi s tem točko 46 teh sklepnih predlogov.

( 23 ) Glej sodbo z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, točki 48 in 49 ter navedena sodna praksa).

( 24 ) Glej točko 17 teh sklepnih predlogov.

( 25 ) Glej tudi člen 16(1) Direktive 93/104.

( 26 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 10. marca 2016, Safe Interenvíos (C‑235/14, EU:C:2016:154, točka 115), iz katere zlasti izhaja, da mora predložitveno sodišče navesti natančne razloge, zaradi katerih se je spraševalo o razlagi nekaterih določb prava Unije in zaradi katerih je menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanja za predhodno odločanje. Poleg tega družba Varzim Sol trdi, da formulacija četrtega vprašanja, ki izhaja iz predloga te stranke, vsebuje pisno napako, ker je bila številka „4“ v izrazu „izmed 4 koledarskih dni določenega referenčnega obdobja“ dodana po pomoti. Glej točko 19 teh sklepnih predlogov. Ob upoštevanju nedopustnosti vprašanja se mi ne zdi, da bi bila opredelitev Sodišča do tega vidika koristna.

( 27 ) In sicer 24 ur tedenskega počitka, ki se jim prišteje 11 ur dnevnega počitka, predvidenih v členu 3 Direktive 2003/88. Na podlagi člena 5, drugi odstavek, navedene direktive se lahko določi minimalni čas počitka 24 ur, če to upravičujejo objektivni, tehnični ali organizacijski pogoji dela.

( 28 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2012, DR in TV2 Danmark (C‑510/10, EU:C:2012:244, točka 33 in navedena sodna praksa). Rad bi opozoril, da se izraz „v sedemdnevnem obdobju“ iz členov 5 direktiv 2003/88 in 93/104 pojavi tudi v konvencijah Mednarodne organizacije dela št. 14 in št. 106 o tedenskem počitku (prva za industrijska podjetja ter druga za trgovine in urade), ki sta bili sprejeti v Ženevi 17. novembra 1921 oziroma 26. junija 1957. Glej člen 2(1) Konvencije iz leta 1921 in člen 6(1) Konvencije iz leta 1957. Glej tudi deveto uvodno izjavo Direktive 93/104 in uvodno izjavo 6 Direktive 2003/88, ki se sklicujeta na načela Mednarodne organizacije dela glede organizacije delovnega časa. Glej poleg tega točko 10 obrazložitvenega memoranduma predloga, na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 93/104 in ki ga je Komisija predložila 20. septembra 1990 (COM(90) 317 final).

( 29 ) Na primer od torka danega tedna, ki sledi dnevu počitka v ponedeljek, do sobote naslednjega tedna, ki ji sledi dan počitka v nedeljo. V položaju, kot je obravnavani, v katerem nacionalna zakonodaja ali kolektivne pogodbe določajo pravico do dveh zaporednih dni tedenskega počitka, navedena razlaga pomeni, da je lahko delavec primoran delati do 10 zaporednih dni. Glej točke 7, 10 in 12 teh sklepnih predlogov.

( 30 ) Glej člena 3 in 6 navedene direktive.

( 31 ) Glej, kar zadeva pojma „delovni čas“ in „čas počitka“, člena 2(1) in (2) direktiv 2003/88 in 93/104 ter sodbi z dne 3. oktobra 2000, Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, točka 47), in z dne 10. septembra 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, točke od 25 do 28 in navedena sodna praksa).

( 32 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 12. novembra 1996, Združeno kraljestvo/Svet (C‑84/94, EU:C:1996:431, točka 62), v kateri je omenjeno „referenčno sedemdnevno obdobje“. Opozoriti želim, da je Sodišče v zvezi z dnevnim časom počitka, predvidenim v členu 8(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 z dne 20. decembra 1985 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 319), razsodilo, da se izraz „vsako obdobje 24 ur“, uporabljen v tem členu, nanaša na vsak tako dolg časovni interval, ki se začne v trenutku, ko voznik po tedenskem ali dnevnem času počitka vklopi tahograf. Glej sodbo z dne 2. junija 1994, Van Swieten (C‑313/92, EU:C:1994:219, točke od 22 do 27). Vendar menim, da ta razlaga ni prenosljiva na člen 5 Direktive 2003/88. Sodišče je v navedeni sodbi namreč poudarilo posebni cilj zagotavljanja varnosti v cestnem prometu, ki v okviru Direktive 2003/88 ni upošteven.

( 33 ) Glej zlasti člen 8(6), drugi pododstavek, Uredbe (ES) št. 561/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o usklajevanju določene socialne zakonodaje v zvezi s cestnim prometom in spremembi uredb Sveta (EGS) št. 3821/85 in (ES) št. 2135/98 ter razveljavitvi Uredbe Sveta (EGS) št. 3820/85 (UL 2006, L 102, str. 1), ki določa, da se „[t]edenski čas počitka […] začne najpozneje na koncu šestih 24‑urnih obdobij od konca predhodnega tedenskega časa počitka“ (moj poudarek). Glej tudi člen 7, prvi odstavek, te uredbe.

( 34 ) Glej v zvezi s tem uvodno izjavo 15 Direktive 2003/88, v kateri je navedeno, da je v zvezi z vprašanjem, ki se lahko pojavi glede organizacije delovnega časa znotraj podjetja, zaželeno, da se omogoči prožnost pri uporabi nekaterih določb te direktive in pri tem zagotovi upoštevanje načel varovanja zdravja in varnosti delavcev.

( 35 ) Zdi se mi, da se – z izjemo različice v madžarskem jeziku – jezikovne različice Direktive 2003/88 delijo v dve skupini. V večini različic je navedeno, da je treba čas tedenskega počitka zagotoviti za vsako sedemdnevno obdobje. Glej zlasti različici v angleškem („per each seven-day period“) in nemškem jeziku („pro Siebentageszeitraum“). Glej tudi različice v portugalskem, bolgarskem, španskem, češkem, danskem, estonskem, grškem, italijanskem, nizozemskem, slovaškem in finskem jeziku. Druge jezikovne različice odsevajo različico v francoskem jeziku, ki določa, da je treba čas tedenskega počitka zagotoviti v vsakem sedemdnevnem obdobju. V madžarskem jeziku je pomen dvoumnejši, ker lahko izraz „hétnaponként“ pomeni bodisi ob koncu sedemdnevnega obdobja bodisi med sedemdnevnim obdobjem.

( 36 ) Glej točko 3 teh sklepnih predlogov.

( 37 ) Glej zlasti točke 1, 2, 16 in 35 obrazložitvenega memoranduma predloga, na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 93/104 (naveden zgoraj v opombi 28 teh sklepnih predlogov), v katerih se večkrat pojavi izraz „minimalni počitek na teden“ in v katerih Komisija med drugim poudarja „pomen prožnosti dela, ki podjetjem omogoča, da se prilagodijo pogojem konkurence in izboljšajo svojo konkurenčnost“. Glej tudi točko 2.10 Mnenja Ekonomsko-socialnega odbora z dne 18. decembra 1990 o predlogu direktive Sveta o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL 1991, C 60, str. 26), iz katere izhaja, da bi bilo „[č]as počitka […] treba izračunati na teden“. Glej tudi, kar zadeva sprejetje Direktive 2003/88, Sporočilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij ter socialnim partnerjem na ravni Skupnosti z dne 15. januarja 2004 glede ponovne preučitve Direktive 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (COM(2003) 843 final/2, str. 3), iz katerega izhaja, da Direktiva 93/104 določa „minimalni čas počitka enega dneva na teden“.

( 38 ) Glej poročilo Komisije z dne 1. decembra 2000, Stanje izvajanja Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa („direktiva o delovnem času“) (COM(2000) 787 final, točka 6, str. 13), in delovni dokument služb Komisije z dne 21. decembra 2010, Detailed report on the implementation by the Member States of Directive 2003/88/EC concerning certain aspects of the organisation of working time („direktiva o delovnem času“) (SEC(2010) 1611 final, točka 6.1.5, str. 102). V zadnjenavedenem dokumentu Komisija med drugim navaja, da „[t]he Working Time Directive does not require the weekly rest to be taken on any particular day of the week. […] These factors would suggest that in general, the weekly rest should be provided within each 7 day period“.

( 39 ) Glej opombo 6 teh sklepnih predlogov. Glej tudi deseto uvodno izjavo Direktive 93/104 v prvotni različici, v kateri je bilo navedeno, da „se vsaka država članica sama končno odloči, ali je nedelja vključena v tedenski počitek, in če je, v kolikšni meri“. Med sprejemanjem Direktive 93/104 je Evropski parlament predlagal, da se državam članicam naloži, naj zagotovijo, da je vsak delavec „načeloma upravičen do počitka ob koncu tedna in do državnih praznikov […]“. Vendar ta predlog ni dobil podpore Sveta in Komisije. Glej zlasti mnenje Evropskega parlamenta v prvi obravnavi z dne 20. februarja 1991 (sprememba št. 14) (UL 1991, C 72, str. 86), stališče Komisije o spremembah Parlamenta v prvi obravnavi, predstavljeno 23. aprila 1991 (COM(91) 130 final), in skupno stališče Sveta z dne 30. junija 1993 (dokument 7253/2/93 SOC 196).

( 40 ) Glej zlasti sodbi z dne 9. septembra 2003, Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, točka 92), in z dne 14. oktobra 2010, Union syndicale Solidaires Isère (C‑428/09, EU:C:2010:612, točka 37), iz katerih izhaja tudi, da mora biti vsakemu delavcu zagotovljen primeren čas za počitek, ki ne le da mora biti dejanski, tako da se zadevnim osebam omogoči obnova moči zaradi utrujenosti, ki je posledica dela, ampak mora biti tudi preventiven, tako da kolikor je mogoče zmanjša nevarnost poslabšanja varnosti in zdravja delavcev, ki ga lahko pomeni daljše obdobje dela brez počitka.

( 41 ) Glej med drugim, kar zadeva področje cestnega prometa, člene od 6 do 8 Uredbe št. 561/2006.

( 42 ) UL 2007, C 303, str. 17.

( 43 ) Evropska socialna listina, podpisana v Torinu 18. oktobra 1961 in spremenjena v Strasbourgu 3. maja 1996. Njen 2. člen zlasti v točki 5 določa, da „se pogodbenice zavezujejo, da […] zagotavljajo tedenski počitek, ki je, če je mogoče, na dan, ki je po tradiciji ali običajih v posamezni državi ali območju priznan kot dan počitka“.

( 44 ) Listina Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, sprejeta na zasedanju Sveta v Strasbourgu 9. decembra 1989. Točka 8 določa, da ima „vsak delavec v Evropski skupnosti […] pravico do tedenskega počitka in plačanega letnega dopusta, katerega dolžino je treba progresivno usklajevati s prakso držav“. Glej tudi sodbo z dne 19. septembra 2013, Preveritev Komisija/Strack (C‑579/12 RX‑II, EU:C:2013:570, točka 27).

( 45 ) Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.

( 46 ) Glej točko 37 in opombo 30 teh sklepnih predlogov.

( 47 ) Na podlagi navedene določbe lahko države članice tudi dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov, sklenjenih med socialnimi partnerji, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev. V zvezi z minimalno uskladitvijo, izvedeno z direktivama 93/104 in 2003/88, glej sodbi z dne 12. novembra 1996, Združeno kraljestvo/Svet (C‑84/94, EU:C:1996:431, točka 42), in z dne 26. junija 2001, BECTU (C‑173/99, EU:C:2001:356, točka 55).

( 48 ) Zdi se mi, da portugalska vlada namiguje, da bi lahko višja stopnja varstva izhajala iz določb člena 221, četrti odstavek, portugalskega zakonika o delu, ki se nanašajo na spremembo urnika delavcev, ki delajo v izmenah, in s katerimi je prepovedan prehod med dvema urnikoma, če pred njim ni bil zagotovljen dan tedenskega počitka.

( 49 ) Glej v zvezi s tem točki 12 in 26 teh sklepnih predlogov.