SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 17. novembra 2010( )

Zadeva C‑477/09

Charles Defossez





proti





Christianu Wiartu, likvidacijskemu upravitelju družbe Sotimon Sarl,





Office national de l’emploi (fonds de fermeture d’entreprises),

in

CGEA de Lille

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation, chambre sociale (Francija))

„Socialna politika – Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca – Direktivi 80/987/EGS in 2002/74/ES – Določitev jamstvene ustanove, pristojne za plačilo neporavnanih terjatev delavcev – Možnost delavca, da uveljavi ugodnejše jamstvo ustanove, pri kateri se delodajalec zavaruje in plačuje prispevke v skladu z nacionalnim pravom“

1. Obravnavano vprašanje za predhodno odločanje se nanaša na razlago Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca( ), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002( ).

2. To vprašanje je bilo postavljeno v okviru spora med C. Defossezom in C. Wiartom, likvidacijskim upraviteljem družbe, pri kateri je bil C. Defossez zaposlen, preden je bil zakonito odpuščen, ki se nanaša na terjatve iz plač, ki C. Defossezu niso bile poravnane zaradi plačilne nesposobnosti delodajalca. V okviru tega spora je bilo med drugim postavljeno tudi vprašanje o določitvi jamstvene ustanove, pristojne za poravnavo terjatev C. Defosseza.

I – Pravni okvir

A – Pravo Unije

3. Direktiva 80/987 je bila večkrat bistveno spremenjena, najprej z Direktivo 87/164( ), potem z Direktivo 2002/74 in nazadnje z Aktom o pristopu iz leta 1994( ). Razveljavljena in nadomeščena je bila z Direktivo 2008/94.( )

4. Z Direktivo 2002/74 je bil med drugim k besedilu Direktive 80/987 dodan člen 8a, na katerega se nanaša vprašanje za predhodno odločanje. Ta člen, ki je vključen v oddelek IIIa z naslovom „Določbe, ki se nanašajo na mednarodne situacije“ določa:

„1. Kadar je podjetje, ki opravlja dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic, plačilno nesposobno v skladu s členom 2(1), je za pokrivanje neporavnanih terjatev delodajalca odgovorna ustanova v državi članici, na ozemlju katere delavci opravljajo delo ali ga običajno opravljajo.

2. Obseg pravic delavcev se določi z zakonom, ki ureja pristojno jamstveno ustanovo.

3. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da se v primerih iz odstavka 1 upoštevajo odločitve, sprejete v zvezi s postopki poravnave v primerih plačilne nesposobnosti iz člena 2(1), za katere se zaprosi v drugi državi članici, ko se določa plačilna nesposobnost delodajalca v skladu s to direktivo.“

5. Člen 9, prvi odstavek, Direktive 80/987 določa:

„Direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši.“

6. Drugi odstavek tega člena, ki je bil prav tako dodan z Direktivo 2002/74, določa:

„Izvajanje te direktive ne sme biti v nobenem primeru razlog za poslabšanje glede na obstoječi položaj v državah članicah in v zvezi s splošno ravnjo varstva delavcev na področju, ki ga ureja ta direktiva.“

7. Na podlagi člena 2(1), prvi in drugi pododstavek, Direktive 2002/74:

„1. Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, ki so potrebni za uskladitev s to direktivo, do 8. oktobra 2005. O tem nemudoma obvestijo Komisijo.

Predpise iz prvega pododstavka uporabijo za vsak primer plačilne nesposobnosti, ki je nastopil po dnevu začetka veljave teh predpisov.“

8. Direktiva 2002/74 je začela veljati 8. oktobra 2002.

B – Nacionalno pravo

9. Na podlagi člena L. 143‑11‑1, ki je postal člen L. 3253‑6, francoskega zakonika o delovnih razmerjih vsi zasebni delodajalci zavarujejo svoje zaposlene, skupaj z napotenimi v tujino ali izseljenimi iz člena L. 5422‑13, pred tveganjem neizplačila zneskov, ki jih je treba izplačati na podlagi pogodbe o zaposlitvi, v primeru zaščitnega postopka, sanacije ali sodne likvidacije.

10. Direktiva 2002/74/ES je bila v francoski pravni red prenesena s poglavjem II zakona št. 2008-89 z dne 30. januarja 2008 o izvajanju določb Skupnosti v zvezi s statutom evropske zadruge in varstvom delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, s katerim so bili v zakonik o delovnih razmerjih dodani členi od L. 143‑11‑10 do L. 143‑11‑15. V skladu s členom 6 navedenega zakona se te določbe uporabljajo „za postopke, opredeljene v členu 143-11-10 zakonika o delovnih razmerjih, od prvega dne naslednjega meseca po objavi tega zakona dalje“.

II – Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

11. C. Defossez, ki je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je na gradbišču družbe VPK v Belgiji opravljal naloge delovodje in nato vodje ekipe, najprej – od marca 1997 – kot delavec, zaposlen pri družbi EBM, in nato – od septembra 2000 – kot zaposlenec družbe Sotimon, pri čemer sta obe družbi francoski.

12. Ker je bil decembra 2003 odpuščen, je C. Defossez 15. januarja 2004 vložil zahtevke pri Conseil de prud’hommes de Dunkerque.

13. S sodbo Tribunal de commerce de Dunkerque z dne 1. junija 2004 je bila sprejeta odločitev o začetku postopka sodne likvidacije družbe Sotimon. C. Defossez je zato, da bi dosegel plačilo terjatev iz plač, predvsem zahteval jamstvo CGEA (Centre de gestione et d’étude de l’AGS( )) v Lillu in podredno jamstvo Fond de fermeture d’entreprises (FFE) pri nacionalnem zavodu za zaposlovanje (ONEM) v Belgiji.

14. Conseil de prud’hommes de Dunkerque je z odločbo z dne 30. junija 2006 ugotovilo, da je bil C. Defossez odpuščen brez „dejanskega in resnega“ razloga, in določilo znesek njegovih neporavnanih terjatev, ki naj se vpišejo med obveznosti družbe Sotimon v postopku sodne likvidacije. Ugotovilo je, da lahko upravičenec na podlagi te odločbe uveljavlja pravice v razmerju do CGEA.

15. Cour d’appel de Douai je s sodbo z dne 31. januarja 2008 spremenilo znesek neporavnanih terjatev C. Defosseza in ugotovilo, da je odločba podlaga za uveljavljanje pravic pri FFE, s čimer je iz postopka izključilo CGEA v Lillu.

16. C. Defossez je zoper to sodbo vložil kasacijsko pritožbo.

17. Cour de cassation, ki je menilo, da je potrebna razlaga člena 8a Direktive 80/987, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74, je Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

„Ali je člen 8a Direktive […] 80/987, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74 […], ki v odstavku 1 določa, da kadar je podjetje, ki opravlja dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic, plačilno nesposobno, je za pokrivanje neporavnanih terjatev delodajalca odgovorna ustanova v državi članici, na ozemlju katere delavci opravljajo delo ali ga običajno opravljajo, v odstavku 2 pa, da se obseg pravic delavcev določi z zakonom, ki ureja pristojno jamstveno ustanovo, treba razlagati tako, da določa pristojno ustanovo ob izključitvi vseh drugih, oziroma ali ga je treba ob upoštevanju cilja Direktive, in sicer krepitve pravic delavcev, ki uveljavljajo svojo svobodo gibanja, in člena 9(1) te direktive, v skladu s katerim ta ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši, razlagati tako, da delavcu ne odvzema pravice, da namesto jamstva te ustanove uveljavlja ugodnejše jamstvo ustanove, pri kateri se v skladu z nacionalnim pravom zavaruje in plačuje prispevke njegov delodajalec?“

III – Postopek pred Sodiščem

18. C. Defossez, CGEA v Lillu, francoska, španska, finska, danska, švedska in irska vlada, vlada Združenega kraljestva ter Komisija so v skladu s členom 23 Statuta Sodišča predložili pisna stališča.

19. Na obravnavi 7. oktobra 2010 so sodelovali CGEA v Lillu, francoska, danska, irska in finska vlada ter Komisija.

IV – Vprašanje za predhodno odločanje

A – Uporaba člena 8a Direktive 80/987 za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari

1. Uporaba ratione temporis

20. Na podlagi člena 2(1), drugi pododstavek, Direktive 2002/74 države članice uporabijo predpise, ki so potrebni za prenos direktive v nacionalno pravo, „za vsak primer plačilne nesposobnosti, ki je nastopil po dnevu začetka veljave teh predpisov“.( ) Rok, določen za prenos direktive, se je iztekel 8. oktobra 2005 (člen 2(1), prvi pododstavek, Direktive 2002/74).

21. Zakon št. 2008-89, ki vsebuje določbe za prenos Direktive 2002/74 v francosko pravo, je bil sprejet 30. januarja 2008. V skladu z njegovim členom 6 se navedene določbe uporabljajo za postopke, ki so se začeli po datumu objave zakona.

22. V obravnavani zadevi je bila sodna likvidacija družbe Sotimon začeta na podlagi sodbe Tribunal de commerce de Dunkerque z dne 1. junija 2004. Ta datum je predhoden tako glede na datum uveljavitve določb za prenos Direktive 2002/74 v francosko pravo kot glede na iztek roka za prenos, ki je v njej določen za države članice (8. oktober 2005). Vendar je zadevni datum kasnejši glede na datum začetka veljave Direktive 2002/74 (8. oktober 2002).

23. Zato je treba najprej odgovoriti na vprašanje, ali se člen 8a Direktive 2002/74, na katerega se nanaša vprašanje za predhodno odločanje, uporablja za zadevno dejansko stanje.

24. C. Defossez in francoska vlada v zvezi s tem opozarjata, da so bila v francoski sodni praksi, čeprav je bila nacionalna zakonodaja za prenos Direktive 2002/74 sprejeta po datumu, predpisanemu v tej direktivi, že pred tem upoštevana načela, določena v navedenem členu 8a,( ) in sicer na podlagi sodb Sodišča, ki jih bom podrobneje obravnaval v nadaljevanju teh sklepnih predlogov. C. Defossez meni, da je treba njegov položaj presojati na podlagi člena 8a Direktive 2002/74, ker je bilo francosko pravo že pred iztekom roka za njegov prenos v nacionalno pravo v skladu s to določbo.

25. Zdi se, da sta enako sklepala tudi Cour d’appel de Douai in – glede na besedilo vprašanja za predhodno odločanje, predloženega Sodišču – Cour de cassation v predložitveni odločbi.

26. Komisija pa navaja, da Francija v času nastanka dejanskega stanja še ni prenesla Direktive 2002/74 in da je bil prenos opravljen šele po preteku daljšega obdobja, kar naj bi potrjevala sodba z dne 27. septembra 2007, v kateri je Sodišče ugotovilo, da Francoska republika ni izpolnila obveznosti, ker navedene direktive ni prenesla pravočasno.( )

27. Komisija poleg tega izključuje, da bi se bilo v obravnavani zadevi mogoče sklicevati na člen 8a Direktive 80/987 na podlagi njegovega morebitnega neposrednega učinka. V zvezi s tem navaja sodbo Velasco Navarro, v kateri je Sodišče zatrdilo, da „če država članica Direktive 2002/74 ni prenesla v določenem roku, se je mogoče na njen morebitni neposredni učinek od 8. oktobra 2005 [datum izteka roka za prenos direktive] sklicevati le v zvezi s stanjem plačilne nesposobnosti, do katerega je prišlo po tem datumu“.( ) V obravnavani zadevi pa naj ne bi šlo za tak položaj, saj je bila odločba o začetku postopka sodne likvidacije za družbo Sotimon izdana 1. junija 2004.

28. Komisija meni, da v takih okoliščinah vprašanje za predhodno odločanje, kakor ga je postavilo Cour de cassation, ni upoštevno in da ga je treba preoblikovati, da bi se omogočila presoja dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari ob upoštevanju pravnega okvira, ki je veljal, preden je bila Direktiva 80/987 spremenjena z Direktivo 2002/74. Po njenem mnenju bi bilo treba vprašanje za predhodno odločanje preoblikovati tako:

„Ali je Direktivo 80/987, v različici, ki je veljala pred spremembami, uvedenimi z Direktivo 2002/74, mogoče razlagati tako, da v okviru postopkov, začetih zaradi plačilne nesposobnosti, za katere je značilen obstoj mednarodnih dejavnikov, dopušča pristop, ki omogoča izbiro pri določanju jamstvene ustanove, pristojne za kritje terjatev iz plač zadevnih delavcev?“

29. Spomnim naj, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih postavi nacionalno sodišče v normativnem in dejanskem okviru, ki ga to opredeli v okviru lastne odgovornosti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva, da so upoštevna. Sodišče lahko predlog za sprejetje predhodne odločbe nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na postavljena vprašanja koristno odgovorilo.( )

30. Predlog Komisije, naj se vprašanje za predhodno odločanje preoblikuje, izhaja iz stališča, da je presežena domneva upoštevnosti tega vprašanja, ki v skladu z navedeno sodno prakso velja za tako vprašanje, kakor ga je oblikovalo nacionalno sodišče.

31. V obravnavani zadevi je Cour de cassation menilo, da je koristno Sodišču postaviti vprašanje za predhodno odločanje v zvezi s členom 8a Direktive 80/987. Koristnost vprašanja se opira na ugotovitev, da je sodna praksa tega sodišča v času nastanka dejanskega stanja že upoštevala načela, ki so določena v navedenem členu. Ker je Cour de cassation menilo, da je treba isto sodno prakso uporabiti tudi v obravnavani zadevi, je Sodišče prosilo, naj zadevno določbo razloži.

32. V takih okoliščinah menim, da vprašanje za predhodno odločanje ni očitno neupoštevno za rešitev spora, o katerem mora odločiti predložitveno sodišče, in da Sodišče v okviru sodelovanja z nacionalnimi sodišči ni pristojno za preizkus presoje, ki jo je v zvezi s tem opravilo Cour de cassation, in za preoblikovanje vprašanja tega sodišča. Poleg tega odgovor v zvezi z razlago, za katerega prosi predložitveno sodišče, nikakor ne posega v sodbo o neizpolnitvi obveznosti, ki jo je Sodišče izreklo proti Francoski republiki, saj pri tem ne gre za to, da bi sodni praksi Cour de cassation priznali vrednost instrumenta za prenos Direktive 2002/74, ampak samo za upoštevanje dejstva, da v obravnavani zadevi ne obstajajo pogoji, ki bi omogočili, da se preseže domneva upoštevnosti, ki velja za vprašanje za predhodno odločanje.

33. Na podlagi bolj splošnega razmisleka ni mogoče razumeti, zakaj bi moralo Sodišče v obdobju pred iztekom roka za prenos neke direktive in ob neobstoju nacionalne zakonodaje za prenos odreči odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki se nanaša na določbo te direktive in ga je postavilo sodišče, ki želi svoje nacionalno pravo razlagati ob upoštevanju te določbe, čeprav ga pravo Unije k temu ne obvezuje.( )

34. V zvezi s tem naj spomnim še, da je Sodišče v sodbi Adeneler( ), v kateri je sledilo zlasti ugotovitvam iz sodbe Mangold( ), potrdilo obveznost sodišč držav članic, ki velja od datuma uveljavitve neke direktive, da se, če je mogoče, vzdržijo take razlage notranjega prava, ki bi lahko – po izteku roka za prenos – resno ogrozila dosego cilja, določenega v tej direktivi( ).

35. Tudi ob upoštevanju ugotovitev, ki izhajajo iz navedene sodne prakse, menim, da vprašanje za predhodno odločanje, predloženo Sodišču, ni očitno neupoštevno.( )

36. Na podlagi vseh zgornjih ugotovitev torej menim, da preoblikovanje vprašanja, kot ga je predlagala Komisija, ni potrebno.( )

2. Obstoj materialnih pogojev za uporabo člena 8a

37. Tožeča stranka trdi, da spada njen položaj na področje materialne uporabe člena 8a Direktive 80/987, ker meni, da je bila družba Sotimon stalno gospodarsko prisotna v Belgiji. Zdi se, da irska vlada v pisnih stališčih dvomi o tem, ali je samo dejstvo, da je družba Sotimon upravljala gradbišče v Belgiji, lahko podlaga za sklep, da je bila v tej državi stalno gospodarsko prisotna.

38. Cour de cassation Sodišču ni postavilo nobenega vprašanja v zvezi s tem. Zato se bom omejil na napotitev na sodbo Holmqvist( ), v kateri so določena merila, na podlagi katerih je treba razlagati pogoj iz člena 8a o opravljanju „dejavnosti na ozemljih vsaj dveh držav članic“. Predložitveno sodišče pa je pristojno za preizkus, ali je ta pogoj v obravnavani zadevi izpolnjen.

B – Razlaga člena 8a Direktive 80/987

1. Razvoj člena

39. Kot sem že omenil, je bilo vprašanje o določitvi pristojne jamstvene ustanove v položajih, za katere so značilni mednarodni dejavniki, že predmet nekaj sodb Sodišča, in sicer še preden je bila Direktiva 80/987 spremenjena z Direktivo 2002/74.

40. V postopku, ki se je končal s sodbo Mosbaek( ), je dansko Ostre Landsret Sodišče v bistvu spraševalo, katera jamstvena ustanova je pristojna za pokrivanje terjatev iz plač v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, kadar ima ta sedež v državi, ki ni država, v kateri prebiva in svoje delo opravlja delavec.

41. Sodišče je odgovorilo, da je treba v takih primerih priznati pristojnost ustanove tiste države, na ozemlju katere se v skladu s členom 2(1) Direktive „sprejme odločitev o začetku postopka zaradi plačilne nesposobnosti ali razglasi dokončno prenehanje podjetja“.( ) Sodišče je ugotovilo, da ta država večinoma sovpada z državo sedeža delodajalca.( ) Menilo je, da tak sklep izhaja iz samega sistema Direktive 80/987. Prvič, Sodišče je ugotovilo, da je izvajanje jamstvene ureditve, določene v direktivi, odvisno od predložitve predloga za začetek postopka zaradi plačilne nesposobnosti, ki omogoča upoštevanje terjatev iz plač.( ) Drugič, Sodišče je opozorilo, da je treba zato, ker se jamstvena ureditev na podlagi člena 5(b) Direktive načeloma financira iz sredstev delodajalca, v skladu s sistemom te direktive sprejeti sklep, da se pristojnost prizna tisti jamstveni ustanovi, ki je prejela ali bi morala prejeti prispevke plačilno nesposobnega delodajalca.( ) Nazadnje, Sodišče je menilo, da dejstvo, da Direktiva ni določila nobenega sistema pobotanja ali povračila plačil med jamstvenimi ustanovami različnih držav članic, potrjuje sklep, da je zakonodajalec Skupnosti želel, da v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca „ukrepa jamstvena ustanova ene same države članice, da bi se tako preprečile odvečne zmešnjave med nacionalnimi ureditvami in zlasti med položaji, v katerih bi lahko delavec pravico do uporabe direktive uveljavljal v več državah članicah“.( )

42. V postopku, ki je bil predmet sodbe Everson in Barras( ), je Sodišče obravnavalo drugačno dejansko stanje. Medtem ko je angleško podjetje, pri katerem je bila zaposlena C. Mosbaek, na Danskem imelo samo predstavniško pisarno, je družba irskega prava, pri kateri sta bila zaposlena G. Everson in T. J. Barras, v Združenem kraljestvu svojo dejavnost opravljala prek več trgovskih sedežev, katerih zaposlenci so bili zavarovani pri jamstveni ustanovi te države. Združeno kraljestvo je v stališčih, predstavljenih pred Sodiščem, menilo, da bi bilo treba v skladu s sodbo Mosbaek ugotoviti, da je pristojna irska jamstvena ustanova, saj je bila odločitev o začetku postopka zaradi plačilne nesposobnosti sprejeta na Irskem. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari pa so trdile, da ima obveznost poravnave njihovih terjatev jamstvena ustanova Združenega kraljestva, saj so svoje delo opravljale v tej državi.

43. Sodišče, ki je glede položaja iz postopka v glavni stvari ugotovilo, da se razlikuje od tistega, na katerem temelji sodba Mosbaek, je zatrdilo, da je – če velja, da je treba v primerih, kadar ima delodajalec sedež v eni sami državi članici, šteti, da je za kritje pristojna jamstvena ustanova države članice, na ozemlju katere je kraj sedeža – v okoliščinah, kadar ima delodajalec več sedežev v različnih državah članicah, ustrezno, če se upošteva tudi kraj, v katerem delavci opravljajo delo, in sicer kot dodatno merilo ter ob upoštevanju socialnega cilja direktive. Sodišče je dodalo, da ta kraj v večini primerov sovpada „z družbenim in jezikovnim okoljem, ki je delavcem domače“.( )

44. Zakonodajalec Skupnosti je prav na podlagi te sodbe k besedilu Direktive 80/987 dodal člen 8a in tako zapolnil vrzel, ki je obstajala v prvotni različici tega akta. Komisija je v svojem začetnem predlogu spremembe Direktive 80/987 poudarila, da je ta vrzel pomenila vir pravne negotovosti in povzročila več sporov pred nacionalnimi sodišči. Ugotovila je, da bi se število takih primerov, pomembnih za Skupnost, še povečevalo z nenehnim razvojem notranjega trga in dejavnostjo podjetij, ki postaja vse bolj mednarodna. Komisija je menila, da bi moral novi člen zagotoviti potrebno pravno varnost, okrepiti pravice delavcev v smislu, ki ga je navedlo Sodišče v sodbi Everson in Barras, ter preprečiti položaje, ki lahko povzročijo negativne kolizije med zakoni.( ) Glede predlagane navezne okoliščine je Komisija poudarila, da je jamstvena ustanova države, v kateri delavec običajno opravlja delo, poleg tega, da gre pogosto za ustanovo, ki prejema ali bi morala prejemati prispevke, določene za sofinanciranje jamstvenega sklada za plače, tudi tista ustanova, ki je najbližja delavcu, „ki bo lahko uveljavljal svoje pravice v državi, kjer običajno opravlja delo, ne da bi se mu bilo treba spopadati z jezikovnimi ovirami ali oddaljenostjo“ in ne da bi bil primoran, da ukrepa pri organu druge države članice, s katerim nikakor ni povezan in katerega veljavnih postopkov ne pozna. Nazadnje, Komisija je menila, da bi predlagana rešitev omogočila tudi spoštovanje načela enakega obravnavanja, saj bi bili vsi, ki delajo v isti državi, deležni enakega varstva.( )

45. Kontinuiteto, ki obstaja med Direktivo 2002/74 in sodno prakso, predhodno glede na njeno sprejetje, je pred kratkim potrdilo tudi Sodišče v sodbi Holmqvist( ).

2. Navezna okoliščina iz člena 8a Direktive 80/987

46. Kot sem že navedel, temelji navezna okoliščina, ki jo je treba na podlagi člena 8a Direktive 80/987 upoštevati pri določanju pristojne jamstvene ustanove v mednarodnih položajih, na pojmu „običajno opravljanje dela“.

47. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da bi moralo Sodišče predvsem razložiti ta pojem. Meni namreč, da bi bilo lahko na podlagi te razlage potrjeno, da je v obravnavani zadevi pristojna ustanova AGS, in ne FFS. V tem primeru naj Sodišču ne bi bilo treba opraviti nadaljnje preučitve.

48. Vendar se predlog Cour de cassation ne nanaša na to vprašanje in Sodišču se zato o njem ni treba izreči. Zato se bom omejil na strnjen povzetek razlage, na katerega se opira stališče, ki ga tožeča stranka v postopku v glavni stvari izpodbija, in na nekaj kratkih ugotovitev v zvezi s tem.

49. C. Defossez ob sklicevanju na sklepne predloge, ki jih je za sodbo Holmqvist( ) predstavil generalni pravobranilec Ruiz-Jarabo Colomer, v bistvu trdi, da je treba za opredelitev kraja, v katerem delavec običajno opravlja delo v skladu s členom 8a Direktive 80/987, določiti ozemlje, s katerim je ta delavec najtesneje povezan. Ker je bil C. Defossez zaposlen pri francoski družbi, ki je plačilne liste izdajala v Franciji, prispevke, namenjene financiranju jamstvenega sklada, iz katerega se v primeru plačilne nesposobnosti zagotavlja plačilo terjatev iz plač, nakazovala francoski ustanovi in za katero je bil postopek sodne likvidacije začet v Franciji na podlagi francoskega prava, naj bi bila v obravnavani zadevi prav Francija tisti kraj, s katerim ima delavec najtesnejše socialne, pravne in osebne povezave.

50. Stališče C. Defosseza vsekakor odlikuje to, da daje prednost prožnemu pristopu, ki je v skladu s socialnimi cilji direktive. Tak pristop poleg tega omogoča omejitev odklonov, ki izvirajo iz dejstva, da ustanova, pristojna za zagotavljanje jamstva za kritje terjatev iz plač, in ustanova, ki je prejemnica neposrednih prispevkov, namenjenih financiranju tega jamstva, ne sovpadata.( )

51. Vendar je to stališče v nasprotju z obstoječim normativnim okvirom. Drugače kot v drugih normativnih sistemih, ki se uporabljajo za delovna razmerja, iz katerih izvira kolizija zakonov ali sodne pristojnosti,( ) je zakonodajalec Skupnosti v členu 8a Direktive 80/987 določil enotno navezno okoliščino, ki temelji na kraju, v katerem delavec običajno opravlja delo.

52. Seveda je glede na razvoj zadevne določbe verjetno, da izhaja izbira tega merila iz domneve, ki jo je opredelilo Sodišče v sodbi Everson in Barras, da kraj opravljanja dela v večini primerov sovpada z družbenim in jezikovnim okoljem, ki je delavcu domače. Kljub temu pa razlaga določbe, ki jo je predlagal C. Defossez, ni v skladu s to izbiro, saj nalaga sistematično določanje kraja, s katerim je delavec socialno, pravno in osebno najtesneje povezan. Če bi sprejeli tako razlago, bi morali merilo iz člena 8a dejansko nadomestiti z drugo navezno okoliščino.

53. Prav tako je treba nujno sprejeti ugotovitev, da zakonodajalec Skupnosti ni podelil, sploh pa ne izrecno, nikakršnega samostojnega pomena merilu kraja, v katerem se nakazujejo prispevki za socialno varnost, namenjeni jamstvu za poravnavo terjatev iz plač, čeprav je Sodišče v sodbi Mosbaek priznalo, da je ta dejavnik pomemben, če ne celo odločilen – vendar ne da bi ga neposredno sprejelo kot navezno okoliščino( ) – in čeprav se je rešitev, ki jo je dalo Sodišče v sodbi Everson in Barras, opirala na ugotovitev, da je pristojna jamstvena ustanova dejansko tista, ki ji je delodajalec nakazoval prispevke za tožeče stranke v postopku v glavni stvari.( )

54. Komisija je v navedenem predlogu spremembe Direktive 80/987 poudarila, da jamstvena ustanova države, v kateri delavec običajno opravlja delo, in jamstvena ustanova, ki prejema ali bi morala prejemati prispevke, določene za financiranje jamstvene ureditve za terjatve iz plač, po navadi sovpadata.( ) Besedilo člena 8a iz začetnega predloga Komisije se je izrecno sklicevalo na pojem „sedež“( ) delodajalca, pri čemer je bil ta razumljen v smislu gospodarske prisotnosti v določeni državi članici, ki je dovolj stalna, da iz nje izhajajo – zlasti zaradi izplačevanja prejemkov delavcem v tej državi – vezi z državno upravo te države in prispevki za socialno varnost, ki se tu plačujejo.( )

55. Vendar, kot sem že navedel, besedilo člena 8a, kakor je bilo nazadnje sprejeto, tega pojma ne vsebuje več. Poleg tega, ker je Sodišče v sodbi Holmqvist materialno področje uporabe tega člena razložilo tako široko, da vključuje tudi položaje, kakršen je bil tisti, na katerem temelji sodba Mosbaek,( ) bo uporaba tega člena v številnih primerih dejansko povzročila, da bo pristojnost priznana tisti jamstveni ustanovi, ki ni prejemnica zadevnih prispevkov.

56. Iz zgornjih ugotovitev ne izhaja, da v posebno zapletenih ali izjemnih položajih, v katerih bi lahko bilo delavcu zaradi uporabe merila iz člena 8a odvzeto varstvo, ni mogoče upoštevati tudi naveznih dejavnikov, različnih od dejavnika kraja običajnega opravljanja dela (kakršni so, na primer, kraj, v katerem se nakazujejo prispevki, namenjeni financiranju jamstva za terjatve iz plač, ali kraj sedeža delodajalca, ali kraj prebivališča delavca).

57. Vendar se zdi, da položaj C. Defosseza ne spada med take primere. C. Defossez je dejansko po eni strani ves čas svoje zaposlitve pri družbi Sotimon svoje delo opravljal v eni sami državi članici, v kateri je, kot se zdi, stalno prebival, po drugi strani pa – čeprav iz predložitvene odločbe izhaja, da bo zaradi zgornje meje, ki jo določa belgijska zakonodaja, ob ugotovitvi pristojnosti FFS deležen manjših pravic glede na tiste, do katerih bi bil upravičen, če bi bila pristojnost priznana AGS – vendarle ni mogoče ugotoviti, da mu je bilo odvzeto varstvo, ki ga določa Direktiva.

3. Odgovor na vprašanje za predhodno odločanje

58. Menim, da je vprašanje za predhodno odločanje, ki je predloženo Sodišču, v bistvu sestavljeno iz treh vprašanj:

(a) Ali je v členu 8a Direktive 80/987 določena možnost za delavca, da izbere jamstvo, ki bi ga zagotovila jamstvena ustanova, ki ne sovpada z ustanovo, določeno na podlagi navezne okoliščine iz tega člena, če bi bilo jamstvo prve ustanove zanj ugodnejše?

(b) Ali je navedena določba v nasprotju z možnostjo delavca, da izbere ugodnejše jamstvo, ki bi ga zagotovila jamstvena ustanova, ki ne sovpada z ustanovo, določeno na podlagi navezne okoliščine iz te določbe?

(c) Ali določbe Direktive 80/987, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/74, dopuščajo, da se v zakonodaji države članice določi, da delavec lahko uveljavlja jamstvo, ki ga zagotavlja ustanova, ki ji je delodajalec plačeval prispevke na podlagi nacionalne zakonodaje, če je to jamstvo za delavca ugodnejše od tistega, ki ga zagotavlja ustanova, določena na podlagi navezne okoliščine iz člena 8a te direktive?

59. Iz razlogov, ki jih bom navedel v nadaljevanju, menim, da je treba na vprašanji iz točk (a) in (b) odgovoriti nikalno, na vprašanje iz točke (c) pa pritrdilno.

60. Niti besedilo, niti razvoj, niti ratio člena 8a Direktive 80/987 ne dopuščajo sklepa, da ima delodajalec na podlagi te določbe možnost, da ob obstoju določenih okoliščin kot pristojno izbere tisto jamstveno ustanovo, ki ne sovpada z ustanovo, opredeljeno na podlagi tega člena.

61. Kakor izhaja iz uvodne izjave 7 Direktive 2002/74, je namen te določbe predvsem zagotavljanje pravne varnosti. Poleg tega je njen cilj tudi preprečiti, da bi mednarodna lastnost dejavnosti, ki jo opravlja plačilno nesposobno podjetje, povzročila zamude pri plačilu neporavnanih prejemkov delavcem.

62. Člen 8a Direktive 80/987 v skladu s tema ciljema določa navezno okoliščino, ki jo je treba uporabiti za določitev pristojne jamstvene ustanove. Kakor sem že navedel zgoraj, je zakonodajalec Skupnosti izbral enotno navezno okoliščino, ki bi morala v večini primerov omogočiti, da se preprosto in hitro določi ta ustanova. Zadevni člen ne določa nobene druge pomožne ali alternativne navezne okoliščine. Prav tako izrecno ne določa niti nobene možnosti izbire za delavca, in sicer niti za primere, v katerih bi bil lahko ta zaradi uporabe zadevnega člena deležen nižje ravni jamstva glede na raven, do katere bi bil upravičen, če bi bila ob uporabi druge navezne okoliščine priznana pristojnost ustanove druge države članice. Zdi se, da bi bila taka možnost izbire tudi v nasprotju s ciljema pravne jasnosti in varnosti, zaradi katerih je zakonodajalec Skupnosti spremenil Direktivo 80/987 in k njenemu besedilu dodal člen 8a.

63. Glede možnosti, da je delavec zaradi uporabe tega člena dejansko upravičen do nižje ravni jamstva, ni treba šteti, da je sama po sebi v nasprotju s socialnim ciljem Direktive 80/987, katerega namen je, kakor je Sodišče večkrat zatrdilo, zagotoviti minimalno varstvo delavcem v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca,( ) in ki ob upoštevanju te omejitve dopušča obstoj različnih stopenj varstva, ki ga priznavajo posamezne države članice.

64. Z zgoraj predlagano razlago se strinjajo vse vlade, ki so intervenirale v tem postopku, in Komisija.

65. Četudi delavec na podlagi zadevnega predpisa nima možnosti izbora med različnimi jamstvenimi ustanovami, na katere izkazuje njegov položaj navezovalne okoliščine, pa delavcu ne preprečuje, da se ne posluži jamstva druge ustanove, kot je tista, ki je določena na podlagi tega predpisa, če je to zanj ugodneje in določeno v nacionalnem pravu.

66. Obravnavana določba, čeprav delavcu ne podeljuje pravice do izbire med različnimi jamstvenimi ustanovami, s katerimi je njegov položaj zaradi naveznih dejavnikov povezan, delavcu ne preprečuje uveljavljanja – kadar je to njemu v korist in je določeno v nacionalni zakonodaji, ki se uporablja – jamstva ustanove, ki ne sovpada z ustanovo, določeno z uporabo tega člena. Zdi se mi, da bi bilo v nasprotju s socialnim ciljem te direktive in povezavo med nacionalnimi normami in normami Skupnosti, če bi sprejeli trditev, da je pristojnost, opredeljena na podlagi te določbe, taka, da izključuje dodatno ali celo nadomestno jamstvo druge nacionalne jamstvene ustanove, če se z odobritvijo tega jamstva zagotovi višja raven varstva delavca glede na raven, ki izhaja iz uporabe direktive.

67. V zvezi s tem naj spomnim, da na podlagi člena 9, prvi odstavek, Direktive 90/897 ta ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši. V drugem odstavku tega člena, ki je bil dodan z Direktivo 2002/74, je poleg tega določeno, da izvajanje te direktive „ne sme biti v nobenem primeru razlog za poslabšanje glede na obstoječi položaj v državah članicah in v zvezi s splošno ravnjo varstva delavcev na področju, ki ga ureja ta direktiva“.

68. V nasprotju s trditvami finske vlade menim, da ni dejavnikov, ki bi opravičevali omejitev področja uporabe člena 9 Direktive 90/897 v smislu, da državam članicam dopušča samo, da ohranijo ali sprejmejo ugodnejše materialne določbe, vendar ne dovoljuje odstopanja od pravil za določanje pristojnosti, opredeljenih v tej direktivi in zlasti v njenem členu 8a. Edini pogoj, ki ga ta člen nalaga v skladu s socialnim ciljem te direktive in dejstvom, da želi delavcem zagotoviti minimalno varnost na ravni Skupnosti, je, da so zadevne nacionalne določbe za delavca ugodnejše.

69. Zato menim, da niti člen 8a niti katera koli druga določba Direktive 80/987 ne nasprotuje temu, da se v zakonodaji države članice določi, da lahko delavec uveljavi jamstvo za terjatve iz plač tiste nacionalne jamstvene ustanove, ki ji je njegov delodajalec plačeval prispevke za socialno varnost na podlagi prava te države članice, in sicer kot dodatno ali nadomestno jamstvo glede na jamstvo, ki ga zagotavlja ustanova, ki je bila ob uporabi Direktive določena kot pristojna.

70. Če pa je jamstvo ustanove, ki je bila določena kot pristojna na podlagi nacionalnega prava, določeno kot nadomestno glede na jamstvo ustanove, ki je bila določena kot pristojna na podlagi člena 8a Direktive 80/987, je za to zakonodajo mogoče šteti, da je združljiva z določbami te direktive samo pod pogojem, da zadevno jamstvo delavcu zagotavlja višjo raven varstva in da ima delavec pravico do izbire glede pristojnosti prve ali druge ustanove.

V – Predlog

71. Na podlagi vseh zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje Cour de cassation odgovori tako:

Člen 8a Direktive Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da delavcu ne podeljuje pravice, da sam izbere jamstvo ustanove, ki ne sovpada z ustanovo, določeno z uporabo tega člena, čeprav gre za ustanovo, ki so ji bili plačevani prispevki za socialno varnost, namenjeni varstvu pred tveganjem plačilne nesposobnosti delodajalca, in čeprav dajatve te ustanove zagotavljajo za delavca ugodnejšo raven kritja.

Niti člen 8a niti katera koli druga določba Direktive 80/987 ne nasprotuje temu, da se v zakonodaji države članice določi, da lahko delavec zaradi poravnave prejemkov, ki mu jih delodajalec zaradi plačilne nesposobnosti ni izplačal, namesto jamstva ali dodatno glede na jamstvo, ki ga zagotavlja ustanova, katere pristojnost je določena na podlagi člena 8a te direktive, zaprosi za kritje pri jamstveni ustanovi, ki ji je njegov delodajalec plačeval prispevke za socialno varnost na podlagi prava te države članice, vendar pod pogojem, da jamstvo te ustanove, če naj nadomesti jamstvo ustanove, ki je pristojna na podlagi navedene direktive, delavcu zagotavlja višjo raven varstva in je določeno samo kot izbirna možnost.