SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

EVGENIJA TANCHEVA,

predstavljeni 6. decembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑565/16

Alessandro Saponaro

Kalliopi-Chloi Xylina

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Eirinodikeio Lerou (mirovni sodnik v Lerosu, Grčija)

„Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 – Uredba Bruselj IIa – ‚Sprejetje‘ pristojnosti na podlagi člena 12(3) – Mednarodna pristojnost v zadevah starševske odgovornosti – Pristojnost sodišča države članice, pri katerem je bila vložena prošnja za sodno odobritev odpovedi dediščini v imenu mladoletnega otroka – Dogovor o pristojnosti – Člen 1(2)(b) Uredbe (EU) št. 650/2012“

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Eirinodikeio Lerou (mirovni sodnik v Lerosu, Grčija, v nadaljevanju: predložitveno sodišče), zadeva mednarodno pristojnost v zadevah družinskega prava.

2. V obravnavani zadevi je otrok po umrlem dedku dedič obremenjene zapuščine. Njegovi starši so vlagatelji prošnje v postopku v glavni stvari, s katero predlagajo odpoved dediščini v imenu hčerke. Zato so zadevo predložili grškemu sodišču, ker je zapustnik živel v Grčiji in je tam tudi njegovo premoženje. Ker imajo starši in hči običajno prebivališče v Italiji, se grško sodišče sprašuje, ali ima mednarodno pristojnost, in zato prosi za razlago člena 12(3) Uredbe (ES) št. 2201/2003 ( 2 ) (v nadaljevanju: Uredba Bruselj IIa), ki se nanaša na dogovor o mednarodni pristojnosti.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

3. Člen 12(3) Uredbe Bruselj IIa, naslovljen „Dogovor o pristojnosti“, določa: „Sodišča držav članic so pristojna tudi v zvezi s starševsko odgovornostjo v drugih postopkih, poleg navedenih v odstavku 1, kadar: (a) ima otrok bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice; in (b) so vse stranke v postopku pristojnost sodišč sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.“

B. Nacionalna zakonodaja

4. V skladu s predložitveno odločbo grški zakonik o civilnem postopku (v nadaljevanju: ZCP) v členu 748(2) v povezavi s členom 750 ZCP za nekatere nepravdne postopke določa, da je treba izvod prošnje z obvestilom o datumu obravnave poslati državnemu tožilstvu v okrožju sodišča, na katerem se obravnava zadeva (v nadaljevanju: tožilstvo), pri čemer ima tožilstvo pravico do udeležbe v postopku pred lokalnim sodiščem in do sodelovanja na obravnavi. V skladu z ustaljeno razlago teh določb je tožilstvo stranka v nepravdnih postopkih in ima pravico da opravi katero koli procesno dejanje, vključno z vložitvijo pritožbe, ne glede na to, ali je bilo pozvano na obravnavo in ali se je te udeležilo ali ne. Tožilstvo zastopa državo in deluje v splošnem interesu. V primeru odpovedi dediščini v imenu mladoletnega otroka je splošni interes enak koristi otroka, kar izhaja iz načela varstva koristi otrok, ki je določeno v členu 21(1) grške ustave. ( 3 )

II. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

5. Vlagatelja prošnje Alessandro Saponaro in Kalliopi-Chloi Xylina imata starševsko odgovornost do mladoletne hčerke Klio-Margo Saponaro. Vsi trije imajo običajno prebivališče v Italiji, v Rimu. Otrok je grški državljan. ( 4 )

6. Otrokov dedek po materini strani Michaïl Xylina je živel v Grčiji, kjer je 10. maja 2015 umrl brez oporoke. Ker so se njegova žena in otroci dediščini odpovedali, je do zapuščine upravičena njegova vnukinja Klio-Margo.

7. Zapuščina Michaïla Xyline sta v bistvu avtomobil in barka v Grčiji, katerih skupna vrednost je 900 EUR. Aprila 2015 je bil zapustnik na kazenskem sodišču obsojen zaradi poskusa goljufije, pri kateri je šlo za zelo visoko vrednost, oseba, ki je bila zaradi goljufije oškodovana, pa je napovedala, da bo vložila civilno tožbo za povrnitev škode. Ker je Michaïl Xylina umrl brez oporoke, za morebiti dosojeno povrnitev škode odgovarjajo njegovi dediči.

8. Zato sta vlagatelja začela postopek za odpoved dediščini v imenu hčerke in zadevo predložila predložitvenemu sodišču.

9. To sodišče se sprašuje, ali ima mednarodno pristojnost.

10. V zvezi s tem predložitveno sodišče ugotavlja naslednje: v postopku v glavni stvari se Uredba (ΕU) št. 650/2012 ( 5 ) ne uporablja ratione temporis. Namesto tega se v postopku uporablja Uredba Bruselj IIa. Člen 8(1) te uredbe določa, da je pristojno sodišče države, v kateri ima otrok običajno prebivališče (torej Italija in ne Grčija). Tako lahko pristojnost grškega sodišča temelji le na členu 12(3), ker ta določba dovoljuje dogovor o pristojnosti, z drugimi besedami, omogoča pristojnost sodišča države članice, ki ni država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče.

11. Zato predložitveno sodišče Sodišče prosi za razlago člena 12(3) in vprašanje osredotoča na drugi odstavek te določbe, in sicer na člen 12(3)(b).

12. V navedenih okoliščinah je predložitveno sodišče Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Če se zaprosi za odobritev odpovedi dediščini, pri čemer prošnjo za odobritev pri grškem sodišču vložijo starši otroka, ki ima običajno prebivališče v Italiji, ali se glede veljavnosti dogovora o pristojnosti v smislu člena 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003 šteje, da: (a) so starši nedvoumno sprejeli dogovor o pristojnosti že samo s tem, da so vložili zahtevek za odobritev pri sodišču; (b) je državno tožilstvo ena od strank v postopku, ki morajo sprejeti dogovor o pristojnosti ob vložitvi prošnje, saj je državno tožilstvo v skladu z določbami grškega prava po zakonu stranka v takem postopku; (c) je dogovor o pristojnosti v koristi otroka, saj imajo ta in njegovi starši, ki so vlagatelji prošnje, običajno prebivališče v Italiji, medtem ko je bilo zadnje stalno prebivališče zapustnika v Grčiji, kjer je tudi podedovano premoženje?“

13. Pisna stališča sta Sodišču predložili Helenska republika in Evropska komisija. Predložitveno sodišče je na zahtevo Sodišča za pojasnila predložilo dodatne informacije o vlogi tožilstva v postopku v glavni stvari. Obravnava se ni zahtevala in je ni bilo.

III. Presoja

14. Ugotovil sem, da ima nacionalno predložitveno sodišče mednarodno pristojnost na podlagi člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa. Natančneje, pogoji za uporabo člena 12(3)(b) so izpolnjeni, ker so vse stranke v postopku sprejele pristojnost grškega sodišča, pri čemer je Grčija država članica, s katero ima otrok bistveno povezavo.

A. Uvodne pripombe

15. Uredba Bruselj IIa se nanaša na mednarodno pristojnost v zadevah starševske odgovornosti in se uporablja za podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti ( 6 ), vključno z ukrepi za zaščito otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim. ( 7 ) Vlagatelja z odpovedjo dediščini obremenjene zapuščine izvršujeta njuno skupno roditeljsko pravico do Klio-Margo, ker otroka ščitita pred pridobitvijo premoženja, ki bi lahko vključevalo obveznosti.

16. Priznam, da so dedne zadeve izključene s področja uporabe Uredbe Bruselj IIa, ( 8 ) vendar po ustaljeni praksi Sodišča sama odpoved dediščini ni dedovanje v smislu člena 1(3)(f) Uredbe Bruselj IIa.

17. Sodišče je v sodbi Matoušková menilo, da se dejstvo, da je bilo za odobritev zaprošeno v okviru zapuščinskega postopka, ne more šteti za odločilno za ugotovitev, ali ta ukrep spada v dedno pravo. Namesto tega je Sodišče menilo, da je potreba po odobritvi sodišča, pristojnega za starševsko skrb, neposredna posledica statusa in pravne ali poslovne sposobnosti mladoletnih otrok. Odobritev je pomenila zaščitni ukrep za otroka v zvezi z upravljanjem, ohranjanjem njegovega premoženja ali razpolaganjem z njim pri izvrševanju starševske odgovornosti v smislu členov 1(1)(b) in 2(e) Uredbe Bruselj IIa. ( 9 )

18. Pristojnost predložitvenega sodišča je tako treba določiti le na podlagi Uredbe Bruselj IIa.

19. Kakor je predložitveno sodišče pravilno navedlo, se Uredba o dedovanju v obravnavani zadevi ne uporablja ratione temporis. Michaïl Xylina je umrl 10. maja 2015, medtem ko člen 83(1) Uredbe o dedovanju omejuje področje uporabe te uredbe na dedovanje po osebah, ki umrejo 17. avgusta 2015 ali po tem datumu. Vendar bi rad dodal, da se Uredba o dedovanju prav tako ne bo uporabljala ratione materiae za prihodnje take primere, ker so vprašanja pravne sposobnosti fizičnih oseb izključena s področja Uredbe o dedovanju v členu 1(2)(b) te uredbe. Kot je Sodišče navedlo v sodbi Matoušková, prošnja za odobritev delovanja v imenu otroka zadeva sposobnost navedene osebe. ( 10 )

20. Ker smo tako potrdili, da je treba v obravnavani zadevi glede pristojnosti upoštevati določbe Uredbe Bruselj IIa, bi rad na kratko povzel različne podlage za pristojnost, ki jih ta uredba določa za zadeve starševske odgovornosti.

21. Člen 8(1) Uredbe Bruselj IIa določa, da so sodišča države članice praviloma pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki v njej običajno prebiva, v obravnavani zadevi je to Italija. Poleg nekaterih izjem od tega splošnega pravila v posebnih položajih, ( 11 ) kot tudi določbe forum non conveniens, ( 12 ) Uredba Bruselj IIa vsebuje tudi splošnejšo izjemo ( 13 ) od člena 8(1), in sicer člen 12(3). Na podlagi člena 12(3) navedene uredbe se dovoli dogovor o pristojnosti sodišč države članice, kadar ima otrok bistveno povezavo s to državo članico.

22. Predložitveno sodišče želi s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe razlago te posebne podlage za pristojnost. Ta podlaga ima dva pogoja: bistveno povezano in dogovor o pristojnosti. Vprašanje predložitvenega sodišča je vseeno omejeno na drugi pogoj, tj. dogovor o pristojnosti. Pred njegovo obravnavo bom kljub temu na kratko preučil prvi pogoj, tj. bistveno povezavo. Razlog za to razširitev obravnave je, da sta oba pogoja iz člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa povezana in da drugega ni mogoče razlagati neodvisno od prvega.

23. Ko bom (v delu B) na podlagi člena 12(3)(a) Uredbe Bruselj IIa ugotovil bistveno povezavo otroka z državo članico sodišča, bom preučil člen 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa z njegovimi tremi zahtevami za dogovor, kot jih je navedlo predložitveno sodišče, iz sicer ali so starši Klio-Margo (v delu C) in tožilstvo (v delu D) nedvoumno sprejeli pristojnost sodišča, pred katerim se je začel postopek, ter ali je to bilo v korist otroka (v delu E).

24. Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali so ti trije pogoji izpolnjeni, in menim, da so.

B. Državljanstvo otroka v državi članici sodišča

25. V skladu s členom 12(3)(a) Uredbe Bruselj IIa je prvi element za dogovor o pristojnosti sodišča države članice, da ima otrok „bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da […] je otrok državljan navedene države članice.“

26. Ker je Klio-Margo grška državljanka, je zahteva po bistveni povezavi otroka z državo članico sodišča na podlagi člena 12(3)(a) Uredbe Bruselj IIa očitno izpolnjena.

27. Predložitveno sodišče v predložitveni odločbi ni navedlo, ali ima Klio-Margo samo grško državljanstvo oziroma ali ima po očetu, ki je italijanski državljan, tudi italijansko državljanstvo. Ker je v obravnavani zadevi dvojno državljanstvo verjetno, ( 14 ) bi rad dodal nekaj pripomb o posledicah, če je to tako. V takih okoliščinah bi se pojavilo vprašanje, ali bi bilo v teh okoliščinah mogoče šteti za dejavnik povezave vsako od njenih državljanstev ali pa bi bilo treba izbrati državljanstvo, ki naj prevlada.

28. Ker ima Klio-Margo običajno prebivališče v Italiji, bi bilo njeno dejansko državljanstvo najbrž italijansko, ker bi bila povezava z Italijo bistveno tesnejša kot z Grčijo. Vendar je v besedilu člena 12(3)(a) Uredbe Bruselj IIa državljanstvo izrecno in brez dodatnih pogojev navedeno kot dejavnik povezave, ki zadostuje za dokazovanje „bistvene povezave“. Ta dejavnik je torej samostojen, tako da dodatna povezava z državo članico sodišča ni potrebna. Ker je zakonodajalec pojem „bistvena povezava“ opredelil tudi glede na fiksen dejavnik, kot je državljanstvo, sodišče ne sme raziskovati, ali je v posamičnem primeru povezava dovolj tesna. ( 15 )

29. Sodišče je v sodbi Hadadi odločilo, da morajo države članice na podlagi Uredbe Bruselj IIa državljanstva vseh držav članic obravnavati enako in zato nacionalno sodišče ne sme prezreti dejavnika državljanstva države članice sodišča. ( 16 )

C. Sprejetje pristojnosti z vložitvijo prošnje s strani staršev

30. Predložitveno sodišče s prvim delom vprašanja sprašuje, ali so starši nedvoumno sprejeli pristojnost navedene države članice že samo s tem, da so vložili prošnjo pri sodišču te države članice, v skladu s členom 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa.

31. Grška vlada in Komisija sta na to odgovorili pritrdilno. S tem se strinjam iz naslednjih razlogov.

32. Ko sta vlagatelja prošnje v postopku v glavni stvari začela postopek pri predložitvenem sodišču, sta to storila z namenom, da to sodišče zadevo reši. Tako sta sodišču in drugim strankam v postopku že samo s tem, da sta vložila prošnjo, sporočila, da želita, da sodišče, ki mu je bila zadeva predložena zadeva, o njej odloči. Vendar sodišče ne more odločati, če ni pristojno.

33. Zato – čeprav sama želja po sprejetju odločitve o zadevi, predloženi sodišču države članice, seveda ne pomeni izrecnega sprejetja pristojnosti tega sodišča – ta želja tako sprejetje nedvoumno vključuje.

34. Vendar se lahko pojavijo pomisleki zaradi dejstva, da v naslovu člena 12 Uredbe Bruselj IIa, določbe, ki jo mora razložiti Sodišče v tej zadevi, ni uporabljen izraz „sprejetje“, ampak izraz „dogovor“.

35. Dogovor navadno pomeni, da sodišče pridobi pristojnost na podlagi dogovora strank. ( 17 ) Bistveni element dogovora o pristojnosti je torej soglasje volj zadevnih oseb. ( 18 ) Tako razumevanje lahko pomeni, da mora priti do dejanske izbire, to je, da mora biti na voljo več možnosti, med katerimi lahko stranke izbirajo, in še več, da so ti, ki odločitev sprejemajo, seznanjeni z možnostmi izbire.

36. Kot je bilo navedeno zgoraj, so v obravnavani zadevi pristojna italijanska sodišča na podlagi člena 8(1) Uredbe Bruselj IIa. Starši Klio-Margo so tako dejansko imeli možnost izbire. Vprašanje pa je, ali so se tega zavedali, vendar v spisu zadeve o tem vprašanju ni informacij. Če bi dogovor na podlagi člena 12 Uredbe Bruselj IIa predpostavljal dejansko izbiro, bi lahko bilo vprašljivo, ali je bila v obravnavani zadevi prisotna zahtevana voljna prvina.

37. Namesto da bi zakonodajalec ponovil izraz „dogovor“, ki je uporabljen v naslovu, pa v podrobnostih, navedenih v posameznih odstavkih člena 12 Uredbe Bruselj IIa, uporablja izraz „sprejetje“. Vendar je sprejetje bolj pasivno. Pri njem ni potreben namen, da se vpliva na pristojnost in dodeli nova pristojnost, tj. da se dodeli pristojnost sodiščem države članice, ki je drugače ne bi imela.

38. Če zadostuje sprejetje in se ne zahteva dogovor o pristojnosti v ožjem smislu, da bi se dodelila nova pristojnost, je prag nizek. Razlog za to je, da sprejetje ni edini element, potreben za ustvarjanje navedene pristojnosti, vendar se hkrati zahteva bistvena povezava otroka z državo članico sodišča, ki je objektivni element zagotavljanja, da obstaja neka objektivna povezava postopka z navedeno državo: samo sodišča držav članic, s katerimi ima otrok bistveno povezavo, kot to določa člen 12(3)(a) Uredbe Bruselj IIa, so upravičena do sprejetja na podlagi člena 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa, kar se lahko tako nanaša le na omejeno število držav članic, in sicer tiste, s katerimi vsekakor obstaja tesna povezava.

39. Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, da če nosilec starševske odgovornosti vloži prošnjo pri sodišču države članice, že samo dejstvo, da je vložil prošnjo, kaže na to, da je ta stranka nedvoumno sprejela pristojnost sodišč navedene države v smislu člena 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa.

40. Vendar mora do sprejetja priti v zadevnem postopku. Kot je Sodišče odločilo v zadevi L, ne zadostuje, da ena od strank v postopku začne postopek pred sodiščem, druga stranka pa začne drug postopek pred istim sodiščem, pri čemer v prvem postopku pristojnosti sodišča ugovarja. ( 19 ) Sodišče je pojasnilo, da dogovor o pristojnosti iz člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa velja le za posamezen postopek ( 20 ), kar pomeni, da je treba sprejetje ugotoviti za vsak postopek posamično.

41. Ker so starši Klio-Margo na predložitveno sodišče prošnjo vložili skupaj v istem postopku, je treba to šteti kot nedvoumno sprejetje pristojnosti.

D. Sprejetje pristojnosti s privolitvijo tožilstva

42. Drugi del vprašanja predložitvenega sodišča se nanaša na tožilstvo. Če se tožilstvo šteje za eno od strank v postopku v smislu člena 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa, in da bi bil dogovor učinkovit, mora sprejeti pristojnost grškega sodišča „v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek“.

43. To vprašanje ima tri elemente:

1. Stranka

44. Ali je tožilstvo ena od strank v postopku v smislu člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa? Komisija meni da to ni tako, ker tožilec nima lastnega interesa in deluje v splošnem interesu.

45. Kot je grška vlada pravilno navedla, je treba vprašanje, kdo je stranka v postopku, prepustiti nacionalnemu pravu države članice sodišča. Z Uredbo Bruselj IIa je mednarodna pristojnost v zadevah na področju starševske odgovornosti postala poenotena. Uredba ne ureja vprašanj, ki so v odnosu do teh zadev predhodna, ampak se na splošno izogiba poseganju v procesno pravo države članice.

46. To je potrjeno s skupnim učinkovanjem členov 12(1) in 12(3) Uredbe Bruselj IIa. Člen 12(1) Uredbe Bruselj IIa, ki dovoljuje dogovor o pristojnosti sodišč države članice v primeru postopkov za razvezo, vsebuje podroben opis oseb, ki morajo sprejeti pristojnost, da postane dogovor učinkovit, in sicer so to „zakonca in nosilci starševske odgovornosti“. V nasprotju s tem se člen 12(3) Uredbe Bruselj IIa nanaša na „vse stranke v postopku“, s čimer se nanaša na konkretni postopek. Vendar se postopek vodi v skladu z nacionalnim pravom sodišča, ki mu je bila predložena zadeva.

47. Predložitveno sodišče navaja, da se na podlagi grškega prava tožilstvo šteje za stranko v zadevnem postopku.

2. Sprejetje

48. V postopku v glavni stvari je bilo tožilstvo pasivno in se je odreklo uporabi vsakršnih možnosti izpodbijanja dogovora o pristojnosti, do katerega je prišlo s tem, ko so starši otroka vložili prošnjo. Z drugimi besedami, tožilstvo je privolilo v dogovor o pristojnosti oziroma ga je molče sprejelo. Grška vlada meni, da zanjo to zadostuje za sprejetje pristojnosti.

49. V postopku v glavni stvari, v kateri gre za odpoved dediščini v imenu otroka, ima tožilstvo res vlogo tihega varuha. V skladu z informacijami, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, je treba izvod prošnje za odobritev z obvestilom o datumu obravnave predložiti tožilstvu, ki je stranka v nepravdnem postopku in ima pravico do udeležbe v postopku pred lokalnim sodiščem in tudi sodelovanja na obravnavi ter pravico, da opravi katero koli procesno dejanje, na primer vložitve pritožbe, ne glede na to, ali je bilo pozvano na obravnavo ter se je te udeležilo ali ne.

50. Kot opisuje predložitveno sodišče, je mogoče položaj tožilstva v nepravdnem postopku, kakršen je ta v obravnavani zadevi, označiti kot položaj pasivnega opazovalca, ki ima pravico do informiranosti in možnost, da na kateri koli stopnji postopka izvršuje procesne pravice stranke.

51. Privolitev tožilstva je treba na podlagi take vloge šteti za zadostno za nedvoumno sprejetje pristojnosti, če je bilo dejansko obveščeno o začetnem procesnem dejanju staršev. Ker mora tožilstvo na podlagi grškega prava prejeti en izvod prošnje za odobritev z obvestilom o datumu obravnave, na kateri lahko sodeluje, se lahko odzove, če želi, in izpodbija dogovor staršev o pristojnosti grškega sodišča.

3. Čas

52. Ob ugotovitvi, da je tožilstvo stranka v postopku, je za dogovor potrebno tudi njegovo sprejetje pristojnosti in pojavi se vprašanje, kdaj je treba to storiti.

53. Pristojnost je vprašanje, ki ga je treba določiti v zgodnji fazi postopka. Pristojnost sodišča za obravnavo zadeve ne sme ostati nejasna dlje, kot je potrebno.

54. Zato člen 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa zahteva, da se pristojnost sprejme „v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek“. V skladu s členom 16 Uredbe Bruselj IIa [se] „[š] teje, da je sodišče začelo postopek v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka […] vloženo na sodišču“. ( 21 )

55. Če to opredelitev iz člena 16 Uredbe Bruselj IIa uporabimo v ožjem pomenu, bi to pomenilo, da je za dogovor o pristojnosti pomembno le sprejetje pristojnosti, ki ga izrazijo vlagatelji prošnje. Vse druge stranke bodo šele v poznejši fazi seznanjene s postopkom, ker bodo s postopkom seznanjene šele, ko jim bo vročena vloga, s katero se postopek začne.

56. Po eni strani se člen 16 Uredbe Bruselj IIa nahaja v oddelku 3 poglavja o pristojnosti, ki, kot je razvidno iz naslova tega oddelka, vsebuje „skupne določbe“ in bi se torej v obravnavani zadevi opredelitev iz člena 16 Uredbe Bruselj IIa morala uporabljati za namene sistematične razlage.

57. Po drugi strani pa bi postal v primeru ozke uporabe te opredelitve člen 12(3) Uredbe Bruselj IIa nepotreben. Ker lahko ozko zahtevo iz člena 16 Uredbe Bruselj IIa izpolnijo le vlagatelji, bi bil dogovor odvisen le od vlagateljev in v sprejetje dogovora o pristojnosti ne bi bile vključene „vse stranke v postopku“. ( 22 ) To bi bilo odvzelo polni učinek členu 12(3) Uredbe Bruselj IIa. Če bi bilo mišljeno, da se dogovor v celoti prepusti vlagateljem, bi lahko zakonodajalec namesto izraza „vse stranke v postopku“ izbral druge izraze, kot je to storil na primer v členu 12(1) Uredbe Bruselj IIa, v skladu s katerim pristojnost sprejmejo „zakonca in nosilci starševske odgovornosti“.

58. Ker torej ozka opredelitev iz člena 16 Uredbe Bruselj IIa ni skladna s členom 12(3) te uredbe, je treba razlago nekoliko spremeniti, pri čemer je treba vztrajati, prvič, pri tem, da je faza pravne negotovosti čim krajša, in drugič, pri tem, da je potrebno sprejetje vseh strank.

59. Zato je treba sprejetje ugotoviti v začetni fazi postopka, tj. čim stranke, ki jim je bil vročen izvod pisanja o začetku postopka, storijo prvo procesno dejanje, ki ga lahko storijo, ali pa se lahko šteje, da ga zaradi zamude roka, v katerem bi ga lahko storile, niso storile. ( 23 )

60. To je potrjeno, kot je navedla grška vlada, z argumentom a contrario glede na sodbo L., v kateri je Sodišče menilo, da je treba člen 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa razlagati tako, da pristojnost ni sprejeta, če druga stranka s prvim dejanjem, ki ga mora opraviti v okviru zadevnega postopka, izpodbija pristojnost sodišča, katerega pristojnost je odvisna od dogovora o pristojnosti. ( 24 ) Sodišče v tem primeru svoje presoje ni omejilo na trenutek, ko se postopek začne, kot je opredeljeno v členu 16 Uredbe Bruselj IIa, to je na „trenut[ek], ko je pisanje o začetku postopka […] vloženo na sodišče“, ampak je presojalo tudi ravnanja druge stranke tri oziroma pet dni pozneje. ( 25 )

61. Če je tožilstvo v obravnavani zadevi ostalo nedejavno potem, ko je bilo ustrezno seznanjeno s prošnjo, ki je pomenila, da so starši nedvoumno sprejeli pristojnost grških sodišč, je s tem konkludentno na nedvoumen način sprejelo pristojnost grških sodišč. Če se je tožilstvo odreklo uporabi prvega procesnega dejanja v tem postopku, ne more uporabiti pravice do vložitve pritožbe, da bi to sprejetje umaknilo v poznejši fazi postopka.

E. Otrokova korist

62. Predložitveno sodišče v tretjem delu vprašanja sprašuje, ali je dogovor o pristojnosti v koristi otroka, glede na to, da imajo Klio-Margo in njeni starši običajno prebivališče v Italiji, medtem ko je bilo zadnje stalno prebivališče zapustnika, ko je umrl, Grčija, kjer je tudi podedovano premoženje.

63. Besedilo člena 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa, ki zahteva, „da [je] pristojnost sodišč[a] […] v otrokovo korist“ bi lahko dajalo vtis, da je to dodatni pogoj, potreben za učinkovitost dogovora o pristojnosti.

64. Menim, da „otrokova korist“ v tem okviru ni ustrezen samostojni dejavnik ampak opozorilo na temeljni namen vseh pravil o pristojnosti iz Uredbe Bruselj IIa.

65. Ta namen izhaja iz uvodne izjavi 12 Uredbe Bruselj IIa, v kateri je navedeno: „Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske odgovornosti.“

66. To pomeni, da so načeloma posamezna pravila o pristojnosti, kot je tisto iz člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa, v otrokovi koristi. Dodatni elementi, poleg navezovalnih okoliščin iz besedila uredbe, zato niso potrebni.

67. Ko je navedeno zgoraj, ( 26 ) se tukaj merilo povezanosti izraža v državljanstvu. Če poleg tega stranke v postopku za odpoved dediščini v imenu otroka, ki je zasnovan kot zaščita otrokove koristi, običajno njegovi starši, in tudi tožilstvo nedvoumno sprejmejo pristojnost sodišča države članice, je v običajnem primeru zaščiten otrokov interes, da ni vključen v postopke v državi, s katero ni povezan. ( 27 )

68. Zato v nasprotju s členom 15 Uredbe Bruselj IIa ( 28 ) člen 12(3) Uredbe Bruselj IIa ne zahteva primerjalne presoje, ali so sodišča države članice sodišča v boljšem položaju za obravnavanje zadeve kot sodišča v državi članice otrokovega običajnega prebivališča. Navezne okoliščine iz člena 15 Uredbe Bruselj IIa so bolj fleksibilne in manj standardizirane, tako da bo pomen preizkusa otrokove koristi tam večji kot v kontekstu člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa. Člen 15 Uredbe Bruselj IIa ima jasno besedilo in je izjema, pri čemer se za prenos pristojnosti od enega sodišča na drugega zahteva ukrepanje sodišča, tako pa ni v primeru člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa, kjer se pristojnost določi ex lege brez kakršnega koli dodatnega ukrepanja sodišča, če so pogoji iz člena 12(3)(a) in (b) izpolnjeni.

69. Tako se ponovitev sklicevanja na otrokovo korist v členu 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa uporablja zgolj kot opomin sodišču, ki odloča, naj ne spregleda tega nadvse pomembnega merila, na katerem temeljijo vse določbe te uredbe ( 29 ), ter naj izpolnjevanje tega merila preizkusi ex officio, tako da ugotovi vse okoliščine posamezne zadeve, ( 30 ) da se glede na celoten položaj preveri, ali se zaradi izjemnih okoliščin v tej zadevi izjemoma ne sme upoštevati dogovora o pristojnosti iz člena 12(3) Uredbe Bruselj IIa.

70. V neobičajnem primeru sklicevanje na „koristi otroka“ daje to sodišču pooblastilo in dolžnost, da popravi posledice toge uporabe zadevne določbe. ( 31 )

71. Nazadnje bi opozoril še, da se v kontekstu pristojnosti otrokova korist ne nanaša na vsebino zadeve, ampak le na otrokov sodni interes, to je na interes v zvezi z vprašanjem, v kateri državi so sodišča v najboljšem položaju, da obravnavajo otrokovo zadevo. ( 32 )

72. V obravnavani zadevi se strinjam s Komisijo, da nobena od okoliščin, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ne zahteva popravka, ampak potrjuje splošni vtis, da so bili upoštevane otrokove koristi. To, da ima lahko dogovor med nosilci starševske odgovornosti prednost pred običajnim prebivališčem, je celo navedeno v uvodni izjavi 12 Uredbe Bruselj IIa. Poleg tega tožilstvo, ki ga člen 21(1) grške ustave zavezuje k zaščiti otrokove koristi, pristojnost (konkludentno) sprejema. Tudi dejstvo, da je zadevno premoženje v postopku v Grčiji, je dejavnik, ki običajno okrepi otrokovo posebno povezavo s to državo članico. ( 33 ) Nazadnje, v primeru da se zapuščinski postopek za Michaïlom Xylino opravi v Grčiji, bo to pomenilo dodatno navezno okoliščino za sodišča te države članice, ki bi lahko bila zato v dobrem položaju, da presodijo kontekst odpovedi dediščine v imenu Klio-Margo.

73. Ob upoštevanju zgoraj navedenega se mi zdi, da popravek in casu ni potreben. Celovito presojo koristi Klio-Margo pa mora opraviti predložitveno sodišče.

IV. Predlog

74. Glede na zgornje preudarke menim, da bi moralo Sodišče na vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti: Člen 12(3)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (Uredba Bruselj IIa) je treba razlagati tako: (a) da že samo iz tega, da je bila prošnja vložena pri sodišču države članice, s katero je otrok bistveno povezan v smislu člena 12(3)(a) Uredbe Bruselj IIa, izhaja, da sta vlagatelja nedvoumno sprejela pristojnost tega sodišča; (b) da mora sprejetje podati tudi tožilstvo, ki je po pravu države članice sodišča stranka v postopku, in da lahko, potem ko mu je prošnja vročena, s privolitvijo sprejme pristojnost sodišča, na katerega je prošnja vložena, in (c) da merilo otrokove koristi ni samostojni element, vendar daje sodišču pristojnost in dolžnost popraviti uporabo člena 12(3)(b) v neobičajnih primerih.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).

( 3 ) Predložitveno sodišče je to pojasnilo na zahtevo Sodišča.

( 4 ) Predložitveno sodišče ni opredelilo, ali ima otrok poleg grškega državljanstva še kakšno drugo državljanstvo.

( 5 ) Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107, v nadaljevanju: Uredba o dedovanju).

( 6 ) Člen 1(1)(b) Uredbe Bruselj IIa.

( 7 ) Člen 1(2)(e) Uredbe Bruselj IIa.

( 8 ) Člen 1(3)(f) Uredbe Bruselj IIa.

( 9 ) Glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, točka 31). Sodišče je v točki 34 te sodbe menilo, da je treba preprečiti kakršno koli prekrivanje med Uredbo Bruselj IIa in Uredbo o dedovanju in kakršno koli pravno praznino.

( 10 ) Sodba z dne 6. oktobra 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, točka 29).

( 11 ) Členi od 9 do 11 Uredbe Bruselj IIa vsebujejo posebna pravila za položaje, v katerih se je običajno prebivališče spremenilo, člen 13 Uredbe Bruselj IIa za položaje, ko ga ni mogoče ugotoviti, člen 12(1) Uredbe Bruselj IIa pa v primerih, ko postopki za razvezo otrokovih staršev še tečejo, omogoča dogovor o pristojnosti sodišča te države.

( 12 ) Glej člen 15 Uredbe Bruselj IIa.

( 13 ) Glej člen 8(2) Uredbe Bruselj IIa.

( 14 ) Italijansko pravo o državljanstvu sledi načelu ius sanguinis; glej člen 1(1) zakona „Nuove norme sulla cittadinanza“ z dne 5. februarja 1992, točka 91, objavljenega v Gazetta Ufficiale (italijanski uradni list) št. 38 z dne 15. februarja 1992. V spisu Sodišča ni navedbe, ali ima Klio-Margo samo eno državljanstvo ali pa ima dvojno državljanstvo oziroma več državljanstev. V njem ni niti natančne informacije o državljanstvu njenih staršev.

( 15 ) Glej Pfeiffer, T., Internationale Zuständigkeit und prozessuale Gerechtigkeit (Evropsko civilno in kolizijsko pravo), 1995, str. 614 in naslednje; Spellenberg, U., J. von Staudingers Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen (Komentar k nemškemu civilnemu zakoniku z uvodnim zakonom in dopolnilnimi zakoni), Neubearbeitung 2015, člen 3 Uredbe Bruselj IIa-VO, točka 16.

( 16 ) Glej sodbo z dne 16. julija 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, točke od 37 do 43). Glej tudi Dilger v: Geimer/Schütze Internationaler Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, Looseleaf (julij 2013), VO (EG) 2201/2003, vor Art 3, točka 30 in naslednje.

( 17 ) Glej na primer člen 25 Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1; Uredba Bruselj Ia) in njegove predhodnike (člen 23 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42; Uredba Bruselj I), in člen 17 Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1978, L 304, str. 36; Bruseljska konvencija)), ki izrecno določajo dogovor. Sodišče v sodbi z dne 12. novembra 2014, L, (C‑656/13, EU:2014:2364, točka 56), v zvezi s členom 12(3) Uredbe Bruselj IIa navaja da „mora biti ugotovljen obstoj izrecnega ali na drugačen nedvoumen način sklenjenega sporazuma“.

( 18 ) Glej na primer sodbi z dne 20. februarja 1997, MSG (C‑106/95, EU:1997:70, točka 17), in z dne 16. marca 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:1999:142, točka 19), ki obe izpostavljala da je namen člena 17 Bruseljske konvencije, ki dopušča dogovor o pristojnosti, „da se zagotovi dejanski sporazum zadevnih oseb“.

( 19 ) Sodba z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:2014:2364, točka 57).

( 20 ) Sodba z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:2014:2364, točka 58). Glej tudi sodbo z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 40), v skladu s katero „je treba pristojnost sodišča v zadevah starševske odgovornosti preveriti in določiti v vsakem posameznem primeru, ko se pred sodiščem začne postopek“.

( 21 ) Kot je razloženo v sklepu z dne 16. julija 2015 (C‑507/14, neobjavljen, EU:C:2015:512), pod pogojem, da vlagatelj vloži vlogo.

( 22 ) Glej tudi Salomon, D, „Brüssel IIa“ – Die neuen europäischen Regeln zum internationalen Verfahrensrecht in Fragen der elterlichen Verantwortung, Zeitschrift für das gesamte Familienrecht (FamRZ), 2004, str. 1409 in naslednje, na str. 1413.

( 23 ) Stranke, ki se v postopek vključijo po izteku roka za odgovor na vlogo, s katero se postopek začne, pa so izključene iz „strank postopka“, katerih sprejetje se zahteva v skladu s členom 12(3) Uredbe Bruselj IIa.

( 24 ) Sodba z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:2014:2364, točka 57).

( 25 ) Oče otrok je vlogo podal 26. oktobra 2012, mati pa je vlogo na isto sodišče podala 29. oktobra 2012 in je 31. oktobra 2012 jasno izjavila, da ne sprejema mednarodne pristojnosti sodišča (sodba z dne 12. novembra 2014, L, C‑656/13, EU:2014:2364, točke 19, 21 in 28).

( 26 ) Glej točko 25 in naslednje.

( 27 ) Nacionalno sodišče, ki meni enako, je na primer Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), v sklepu z dne 8. decembra 2009, DE:OLGD:1208.3UF198.09.0A.

( 28 ) Glej razlago člena 15 Uredbe Bruselj IIa, ki jo je Sodišče podalo v sodbi z dne 27. oktobra 2016, CAFA/D (C‑428/15, EU:C:2016:819, točka 54), na katero se v tem postopku sklicuje Komisija.

( 29 ) Uredba izhaja iz ideje, da morajo koristi otroka prevladati (glej sodbo z dne 11. julija 2008, Rinau, C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 51) in biti na prvem mestu (glej sodbo z dne 12. novembra 2014, L, C‑656/13, EU:2014:2364, točka 48).

( 30 ) Glej na primer sodbo z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:2014:2364, točka 49): „dogovor v nobenem primeru ne sme biti v nasprotju s to koristjo“.

( 31 ) Pataut É./Gallant E., v: Magnus, U./Mankowski, P. (uredniki), European Commentaries on Private International Law, Brussels IIbis Regulation, 2017, člen 12, točka 53, člen 12(3)(b) Uredbe Bruselj IIa glede na ta dodatni preizkus otrokovih koristi opredeljujejo kot klavzulo forum non conveniens.

( 32 ) Dilger, J. v: Geimer/Schütze, Internationaler Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, Looseleaf, 53. EL, julij 2017, VO (EG) 2201/2003, člen 12, točka 24 in navedeni sklici.

( 33 ) Glej člen 15(3)(e) Uredbe Bruselj IIa, kjer je kraj, kjer je otrokovo premoženje, omenjen med dejavniki, ki jih je treba upoštevati pri presoji posebne povezave otroka z državo članico, če se zadeva nanaša na ukrepe za otrokovo zaščito, ki se nanašajo na upravljanje, ohranjanje in razpolaganje s tem premoženjem.