Zadeva C‑576/15

Маya Маrinova ET

proti

Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Administrativen sad Veliko Tarnovo)

„Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Člen 2(1)(a) — Člen 9(1) — Člen 14(1) — Členi 73, 80 in 273 — Načeli davčne nevtralnosti in sorazmernosti — Davčna utaja — Nepravilnosti v knjigovodstvu — Prikrivanje dobav in prihodkov — Določitev davčne osnove“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 5. oktobra 2016

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčna osnova – Nacionalna ureditev, v skladu s katero se lahko davčna osnova določi z uporabo domneve o poznejši prodaji blaga, ki je bilo dobavljeno davčnemu zavezancu, vendar ga ta ni vknjižil – Ukrep za preprečitev utaje – Dopustnost – Pogoji – Spoštovanje načela sorazmernosti

(Direktiva Sveta 2006/112, členi 2(1)(a), 9(1), 14,(1), 73 in 273)

Člen 2(1)(a), člen 9(1), člen 14(1), člena 73 in 273 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost ter načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero lahko davčna uprava, če v skladišču davčnega zavezanca ni blaga, ki mu je bilo dobavljeno, in če v knjigovodstvu tega davčnega zavezanca niso vknjiženi s tem povezani davčni dokumenti, domneva, da je navedeni davčni zavezanec to blago pozneje prodal tretjim osebam, in davčno osnovo za prodajo navedenega blaga določi glede na dejanske elemente, ki jih ima na voljo, v skladu s pravili, ki niso določena s to direktivo. Vendar mora nacionalno sodišče preveriti, da določbe te nacionalne ureditve ne presegajo tega, kar je potrebno za zagotovitev pravilnega pobiranja davka na dodano vrednost (DDV) in preprečevanje utaj.

Glede tega dejstvo, da se ne vodi knjigovodstvo, ki bi omogočilo uporabo DDV in njegov nadzor s strani davčne uprave, in da se ne knjižijo izdani in plačani računi, lahko onemogoči pravilno pobiranje tega davka in s tem ogroža dobro delovanje skupnega sistema DDV. Zato pravo Unije državam članicam ne preprečuje, da bi take neizpolnitve obveznosti obravnavale kot davčno utajo. Za zagotovitev pravilnega pobiranja DDV in preprečitev utaje tako člen 273, prvi odstavek, Direktive 2006/112 državam članicam omogoča, da poleg obveznosti iz te direktive določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za ta namena, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, če te obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja. Iz te določbe in člena 2 in člena 250(1) navedene direktive ter člena 4(3) PEU izhaja, da mora vsaka država članica sprejeti vse potrebne zakonske in upravne ukrepe za zagotovitev, da je dolgovani DDV v celoti pobran na njenem ozemlju, in se boriti proti utajam.

Poudariti je treba, da z goljufivim ravnanjem davčnega zavezanca, kot je prikrivanje dobav in prihodkov, ni mogoče ovirati pobiranja DDV. Glede na člen 273 Direktive 2006/112 morajo namreč pristojne nacionalne institucije vzpostaviti položaj, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo davčne utaje. Poleg tega določbe člena 273 te direktive zunaj meja, ki jih določajo, ne pojasnjujejo niti pogojev niti obveznosti, ki jih lahko določijo države članice, in tako tem državam podeljujejo diskrecijsko pravico glede sredstev za uresničitev ciljev pobiranja DDV in boja proti utajam. Vendar ukrepi, ki jih države članice v skladu z navedenim členom 273 lahko sprejmejo, ne smejo presegati tistega, kar je nujno potrebno za uresničitev teh ciljev, in ne smejo ogroziti nevtralnosti DDV.

(Glej točke od 39 do 44 in 50 ter izrek.)