ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofija-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Kako je treba glede na kontekst iz člena 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati pojem „ustvariti lažne pogoje“? 2. Ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje členu 7(2) bolgarske uredbe št. 29 z dne 11. avgusta 2008, v skladu s katero se prosilcem/upravičencem ne dodeli podpora, če se ugotovi, da so z namenom pridobitve koristi v nasprotju s cilji ukrepa ustvarjali lažne pogoje, potrebne za pridobitev podpore? 3. Ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje sodni praksi v Republiki Bolgariji, v skladu s katero so pogoji za pridobitev koristi v nasprotju s cilji ukrepa lažno ustvarjeni takrat, kadar je med prosilci pravna povezava? 4. Ali dejstvo, da različni prosilci, ki so samostojni pravni subjekti, uporabljajo samostojne sosednje parcele, ki so pred vložitvijo prošnje sestavljale eno parcelo, in ugotovljena dejanska povezanost, na primer isti pooblaščenec, ponudnik, izvajalec, sedež družbe in naslov prosilcev, pomenita „ustvarjanje lažnih pogojev“? 5. Ali je potrebna ugotovitev, da gre za naklepno usklajevanje med prosilci in/ali tretjo osebo s ciljem pridobitve koristi nekemu posameznemu prosilcu? 6. Kaj je korist v smislu člena 4(8) Uredbe št. 65/2011 in zlasti ali ta pojem zajema tudi pripravo več manjših investicijskih projektov z namenom, da bi si posamezen prosilec za vsakega od teh projektov zagotovil financiranje največ do 200.000 EUR, tudi če so jih vložili različni prosilci? 7. Ali je treba člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 razlagati tako, da nasprotuje sodni praksi v Republiki Bolgariji, v skladu s katero se za kršitev te določbe zahteva izpolnjevanje treh kumulativno določenih pogojev, da: [prvič,] obstaja funkcionalna nesamostojnost in/ali so bili ustvarjeni lažni pogoji za pridobitev podpore, [drugič,] namen tega je pridobitev koristi, in [tretjič,]. ta korist je v nasprotju s cilji ukrepa?“
49

Za odgovor na ti vprašanji je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso pravilo o posebni pristojnosti, ki je kot odstopanje od splošnega pravila pristojnosti sodišč stalnega prebivališča tožene stranke določeno v členu 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodišči kraja, kjer je nastal škodni dogodek, ki upravičuje podelitev pristojnosti tem sodiščem zaradi učinkovitosti sodstva in načela procesne ekonomije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo eDate Advertising in Martinez, točka 40, in sodbo z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Folien Fischer in Fofitec, C-133/11, točka 37 in navedena sodna praksa).
39

Glede na zgoraj navedeno je treba na zastavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 132(1)(b) in (c) Direktive o DDV razlagati tako: — storitve, kot so te v postopku v glavni stvari, ki vključujejo estetsko kirurgijo in estetske tretmaje, so zajete s pojmom „zdravstvena oskrba“ ali „zdravstvena oskrba oseb“ v smislu tega odstavka 1(b) oziroma (c), če sta namen teh storitev diagnoza, obravnava ali zdravljenje bolezni ali zdravstvenih težav in varovanje ali ohranjanje zdravja ali ozdravljenje oseb; — zgolj subjektivno razumevanje osebe, na kateri je bil opravljen poseg, samo po sebi ni odločilen dejavnik pri presoji vprašanja, ali je imel poseg terapevtski namen; — okoliščine, da storitve, kot so te v postopku v glavni stvari, dobavi ali opravi član zdravstvenega osebja, ki mu je bilo izdano dovoljenje, ali da namen teh storitev določi strokovnjak, lahko vplivajo na presojo vprašanja, ali so posegi, kot so ti v postopku v glavni stvari, zajeti s pojmom „zdravstvena oskrba“ ali „zdravstvena oskrba oseb“ v smislu člena 132(1)(b) oziroma (c) Direktive o DDV, in — pri presoji, ali so storitve, kot so te v postopku v glavni stvari, oproščene plačila DDV na podlagi člena 132(1)(b) ali (c) Direktive o DDV, je treba upoštevati vse zahteve, ki jih določa ta odstavek 1(b) ali (c), in druge upoštevne določbe iz naslova IX, poglavje 1 in 2, te direktive, kot so glede člena 132(1)(b) navedene direktive njeni členi 131, 133 in 134.
Ali se v primeru, v katerem delničar nogometnega kluba, ki se pojavlja in obravnava v medijih in v družbi kot vodilna oseba (‚patron‘) tega nogometnega kluba, medijem izjavi:

‚Homoseksualca ne bi sprejel v ekipo niti, če bi moral ukiniti [FC Steaua]. Govorice so govorice, ampak kako napisati kaj takega, če ni res, in to poleg vsega še objaviti na prvi strani … Morda ni res, da je [nogometaš X] homoseksualec […]. Kaj pa, če je? […] V moji družini ni prostora za homoseksualce in [FC Steaua] je moja družina. Raje igram z igralcem iz mlajših selekcij kakor s homoseksualcem. Nihče me ne more prisiliti, da bi sodeloval z nekom. Kakor imajo pravice oni, imam tudi jaz pravico delati s komer koli hočem.‘

‚Homoseksualca ne bi sprejel v ekipo niti, če bi moral ukiniti klub Steaua. Morda ni res, da je homoseksualec, kaj pa, če je? V moji družini ni prostora za homoseksualce in [FC Steaua] je moja družina. Raje vzamem igralca iz mlajših selekcij, kakor da imam na igrišču homoseksualca. Ne gre za diskriminacijo. Nihče me ne more prisiliti, da bi sodeloval z nekom. Kakor imajo pravice oni, imam tudi jaz pravico delati s komer koli hočem. Tudi če bi mi bog v sanjah povedal, da X stoodstotno ni homoseksualec, ga ne bi vzel! V časopisih se je že preveč pisalo, da je homoseksualec. Ne bi ga vzel, tudi če bi mi ga [sedanji klub igralca X] dal zastonj! Lahko bi bil tudi največji prepirljivec in največji pijanec […], če pa je homoseksualec, nočem več slišati o njem‘,

uporabljajo določbe iz člena 2(2)(a) [Direktive 2000/78]?
Člena 20 in 21 Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki uradnikom, odgovornim za varovanje mej in kontrolo tujcev, dovoljuje izvedbo kontrol na območju 20 km od kopenske meje med državo članico in državami pogodbenicami Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane v Schengnu 19. junija 1990, zato da se preveri, ali ustavljene osebe izpolnjujejo pogoje za zakonito prebivanje, ki veljajo v tej državi članici, če se te kontrole izvajajo na podlagi splošnih informacij in izkušenj o nezakonitem prebivanju oseb na kraju kontrol, če se lahko izvajajo tudi v omejenem obsegu, da bi se pridobile take splošne informacije in izkušnje na tem področju, in če za te kontrole veljajo nekatere omejitve, zlasti glede obsega in pogostosti izvajanja.
34

Zlasti pri kopalnih površinah mora nacionalno sodišče upoštevati med drugim to, ali se uporabljajo za športno plavanje, tako da so na primer razdeljene na plavalne proge, opremljene s stikali ter so dovolj globoke in velike, ali pa so, nasprotno, opremljene tako, da se uporabljajo predvsem za zabavo.
Države članice morajo v skladu s členoma 15 in 22(1) Uredbe št. 2419/2001 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega in kontrolnega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti, vzpostavljenega z Uredbo št. 3508/92, sprejeti ukrepe, za katere presodijo, da bodo lahko zagotovili učinkovitost nadzora in s tem natančnost meritev, opravljenih z daljinskim zaznavanjem. Komisija v okviru nadzora spoštovanja zahteve po natančnosti, ki je naložena državam članicam, ne more biti zavezana k izključni uporabi metode, ki jo je uporabila ta država, in to še toliko manj, če meni, da druga metoda zagotavlja večjo natančnost. Naložitev Komisiji, da v tem okviru uporablja merilno metodo, ki so jo uporabili organi zadevne države članice, bi lahko oslabilo dvostopenjski nadzorni sistem, ki je bil uveden z Uredbo št. 2419/2001.

Zato lahko Komisija opravi učinkovit preizkus zanesljivosti nacionalnih nadzornih sistemov le, če ima možnost proste izbire metode za nadzor meritev, ki so jih opravili nacionalni organi, ki se ji zdi z vidika natančnosti najustreznejša.

(Glej točke 42 in od 45 do 47.)
Možnost ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU mora obstajati zoper vse ukrepe, ki jih sprejmejo institucije Unije, ne glede na njihovo pravno naravo ali obliko, če imajo pravne učinke. Za akt Sveta, ki je lahko predmet ničnostne tožbe, je mogoče šteti sporazum Sveta in predstavnikov vlad držav članic o podpisu sporazuma o pristopu tretjih držav k mednarodnemu sporazumu, ki ga je sklenila Unija, in pomožnega sporazuma v imenu Unije ter o začasni uporabi teh sporazumov s strani Unije na eni strani in držav članic na drugi, kadar je Svet sodeloval pri sprejetju obeh sklepov glede vseh teh vidikov.

V skladu s členom 13(2) PEU mora vsaka institucija delovati v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, ter v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih ti določata. V zvezi s tem so pravila o oblikovanju volje institucij Unije določena v Pogodbah in niso v pristojnosti niti držav članic niti institucij.

Sklep o odobritvi podpisa sporazuma med Unijo in tretjimi državami ali mednarodnimi organizacijami in, glede na primer, njegovi začasni uporabi s strani Unije mora v skladu s členom 218(5) PDEU sprejeti Svet , pri čemer države članice nimajo nikakršnih pristojnosti. Zato je treba razglasiti za ničen sklep Sveta in predstavnikov vlad držav članic o odobritvi podpisa mešanega sporazuma v imenu Unije in njegovi začasni uporabi, ki združuje dva različna akta, in sicer, prvič, akt o podpisu sporazuma v imenu Unije in o njegovi začasni uporabi s strani Unije, in drugič, akt o začasni uporabi tega sporazuma s strani držav članic, pri čemer ni mogoče ločiti, kateri akt je izraz volje Sveta in kateri izraža voljo držav članic. Tako je Svet kot institucija Unije sodeloval pri sprejemanju akta o začasni uporabi mešanega sporazuma s strani držav članic, čeprav spada tak akt najprej na področje nacionalnega prava vsake od teh članic in nato na področje mednarodnega prava. Ker člen 218(8) PDEU določa, da mora Svet v imenu Unije odločati s kvalificirano večino, različna akta, ki sta združena v izpodbijanem sklepu, ne moreta biti veljavno sprejeta v okviru enotnega postopka. Akt o začasni uporabi mešanega sporazuma s strani držav članic pa predpostavlja soglasje predstavnikov teh držav in torej njihovo soglasno privolitev.

Čeprav je res, da je treba na področju mešanih sporazumov zagotoviti tesno sodelovanje med državami članicami in institucijami Unije tako v postopku pogajanj in sklenitve kot pri izvajanju prevzetih zavez, s tem načelom vseeno ni mogoče upravičiti tega, da Svet ne spoštuje postopkovnih pravil in načinov glasovanja iz člena 218 PDEU.

(Glej točke 41, 42, 44, od 48 do 50, 52, 54 in 55.)
Sklep Sveta in predstavnikov držav članic o odobritvi sodelovanja Unije in držav članic v pogajanjih o mednarodnem sporazumu vsebuje pooblastilo za pogajanje Komisije po eni strani ter pooblastilo za pogajanje držav članic in predsedstva Sveta po drugi. Iz tega nujno izhaja, da je Svet sodeloval pri dodelitvi obeh pooblastil. Zato je tožba – čeprav se deloma nanaša na sklep, ki so ga sprejeli predstavniki držav članic kot predstavniki svojih vlad in ne kot člani Sveta – zoper izpodbijani sklep v celoti dopustna.

Podano je tveganje, da se z mednarodnimi zavezami vpliva na skupna pravila Unije ali spremeni njihovo področje uporabe, ki upravičuje izključno zunanjo pristojnost Unije, če te zaveze spadajo na področje uporabe teh pravil ali vsaj na področje, ki je v velikem delu zajeto z navedenimi pravili.

Vsebina pogajanj za konvencijo Sveta Evrope o varstvu sorodnih pravic RTV organizacij, kot je določena s priporočilom iz leta 2002, memorandumom iz leta 2008 in poročilom iz leta 2010, spada na področje, ki je pretežno zajeto s skupnimi pravili Unije. Iz Direktive 93/83 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo, Direktive 2001/29 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi, Direktive 2004/48 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine, Direktive 2006/115 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine in Direktive 2006/116 o trajanju varstva avtorske pravice in določenih sorodnih pravic namreč izhaja, da so te pravice v pravu Unije del usklajenega pravnega okvira, katerega namen je zlasti zagotoviti dobro delovanje notranjega trga in s katerim je bil vzpostavljen sistem okrepljenega in enotnega varstva v korist RTV organizacij.

Ta pogajanja lahko torej vplivajo na skupna pravila Unije ali spremenijo področje njihove uporabe. Zato ta pogajanja spadajo v izključno pristojnost Unije.

(Glej točke 68, 70, 79 in 102.)
Zadeva C‑589/12

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

proti

GMAC UK plc

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber))

„Predhodno odločanje — DDV — Šesta direktiva 77/388/EGS — Člen 11(C)(1), prvi pododstavek — Neposredni učinek — Zmanjšanje davčne osnove — Izvedba dveh transakcij, ki se nanašata na isto blago — Dobava blaga — Vozila, prodana prek lizinga, ki se zasežejo in ponovno prodajo na dražbi — Zloraba pravice“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 3, septembra 2014

Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčna osnova – Zmanjšanje v primeru delnega ali celotnega neplačila – Odpoved pogodbe o lizingu motornega vozila, zaradi katere se to vozilo ponovno proda – Prepoved davčnemu zavezancu, da se sklicuje na neposredni učinek direktive v zvezi s takim zmanjšanjem, s strani države članice – Nedopustnost – Pogoji

(Direktiva Sveta 77/388, člen 11(C)(1), prvi pododstavek)

Člen 11(C)(1), prvi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da v primeru odpovedi pogodbe o lizingu motornega vozila, zaradi katere se to vozilo ponovno proda država članica davčnemu zavezancu ne sme prepovedati sklicevanja na neposredni učinek te določbe v zvezi z eno transakcijo z obrazložitvijo, da se ta zavezanec v zvezi z drugo transakcijo, ki se nanaša na isto blago, lahko sklicuje na določbe nacionalnega prava in da bi kumulativna uporaba obeh določb z davčnega vidika povzročila skupen rezultat, do katerega naj ne bi vodila niti ne bi želela voditi ne nacionalno pravo ne navedena direktiva, če se uporabita ločeno za ti transakciji.

Člen 11(C)(1), prvi pododstavek, Šeste direktive ima namreč neposredni učinek, tako da je odgovor na vprašanje, ali se lahko davčni zavezanec po tem, ko je v okviru pogodbe o lizingu dobavil blago, sklicuje na pravico do zmanjšanja davčne osnove, ki jo ima na podlagi te določbe, odvisno od tega, ali njegove stranke svojih obveznosti plačila v okviru te pogodbe v celoti ali delno ne izvršijo.

V primeru delnega ali celotnega neplačila je treba davčno osnovo pri pogodbi o lizingu vozila zato uskladiti s plačilom, ki ga je davčni zavezanec dejansko prejel v okviru te pogodbe. Plačilo, ki ga je ta davčni zavezanec prejel od tretje osebe v okviru neke druge transakcije – v obravnavanem primeru prodaje na dražbi vozila, ki ga je vrnil lizingojemalec – je neupoštevno za ugotovitev, ali se navedeni davčni zavezanec lahko sklicuje na neposredni učinek člena 11(C)(1), prvi pododstavek, Šeste direktive v okviru pogodbe o lizingu.

(Glej točke 36, 42 in 49 ter izrek.)
Uredbo št. 796/2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije in integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike ter o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 972/2007, je treba razlagati tako, da kadar so samodejne navzkrižne kontrole za preverjanje upravičenosti do pomoči za enote rabe, ki jih je prijavil kmet v zahtevku za enotno plačilo, zaradi posodabljanja sistema identifikacije za enote rabe ali poljine dopolnjene s preverjanjem na podlagi nedavnih posnetkov iz zraka, iz katerih so razvidne nepravilnosti v njegovi prijavi, pristojni organ ni dolžan opraviti pregleda na terenu, ampak ima v skladu s členom 24(2) te uredbe polje proste presoje glede ukrepov, ki jih je zato treba sprejeti. Natančneje, temu organu glede zadevnih enot rabe ni treba opraviti meritev na terenu, če ne dvomi o pravilnosti podatkov meritev, ki jih je pridobil na podlagi razpoložljivih posnetkov iz zraka.

(Glej točko 63 in izrek.)
1

Republika Bolgarija, s tem da je dovolila, da so pri izračunu uporabnin, zaračunanih za celotna minimalni pristopni paket in železniški pristop do zadevne infrastrukture, vključeni stroški – in sicer plačila delavcem in socialnovarstveni prispevki – ki ne nastanejo neposredno pri izvajanju železniške storitve, ni izpolnila obveznosti iz člena 7(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2001/14/ES z dne 26. februarja 2001 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture, kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2007/58/ES z dne 23. oktobra 2007.
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Sodni postopek – Tožba, ki je postala brezpredmetna – Ustavitev postopka – Sklep, ki je bil izdan brez določitve sodnika kot generalnega pravobranilca – Dopustnost (Poslovnik Splošnega sodišča, člena 113 in 114(4)) (Glej točko 36.)

2. Sodni postopek – Tožba, ki je postala brezpredmetna – Ustavitev postopka –Možnost odločanja brez ustnega postopka – Obveznost zahtevati stališča strank (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47; Poslovnik Splošnega sodišča, člena 113 in 114(3)) (Glej točke od 40 do 42.)

3. Ničnostna tožba – Pravni interes – Interes se presoja na dan vložitve tožbe – Tožba zoper akt, s katerim so uvedeni omejevalni ukrepi proti tožeči stranki – Razveljavitev izpodbijanega med postopkom – Odločitev o ustavitvi postopka – Nedopustnost – Ohranitev interesa tožeče stranke za ugotovitev nezakonitosti izpodbijanega akta (člena 263 PDEU in 266 PDEU; Uredba Sveta št. 881/2002, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 954/2009; Uredba Komisije št. 1081/2011) (Glej točke 59, 63, od 68 do 70, 76, 77 in 79.)

Subject of the case

Predmet

Pritožba zoper sklep Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 31. januarja 2012 v zadevi Chafiq Ayadi proti Evropski komisiji (T-527/09), s katerim je Splošno sodišče ustavilo postopek v zvezi s tožbo za razglasitev delne ničnosti Uredbe Komisije (ES) št. 954/2009 z dne 13. oktobra 2009 o 114. spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 881/2002 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte, povezane z Osama bin Ladnom, mrežo Al-Kaida in talibani (UL L 269, str. 20) – Umik zainteresirane stranke s seznama zadevnih oseb in subjektov

Izrek

Izrek

1. Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 31. januarja 2012 v zadevi Ayadi proti Komisiji (T-527/09) se razveljavi v delu, v katerem je odločeno, da se postopek v zvezi z ničnostno tožbo, ki jo je Chafiq Ayadi vložil pri Splošnem sodišču, ustavi.

2. Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da to znova odloči o ničnostni tožbi Chafiqa Ayadija.

3. Odločitev o stroških se pridrži.
V okvir politike razvojnega sodelovanja spada Okvirni sporazum o partnerstvu in sodelovanju med Evropsko unijo in njenimi državami članicami na eni strani ter Republiko Filipini na drugi strani, ker prispeva zlasti k spodbujanju uresničevanja ciljev iz členov 21(2)(d) PEU in 208(1) PDEU. Določbe tega okvirnega sporazuma, ki se nanašajo na ponovni sprejem državljanov pogodbenic, promet in okolje, ne vsebujejo tako obsežnih obveznosti, da bi se lahko štelo, da predstavljajo cilje, ki so ločeni od ciljev razvojnega sodelovanja in ki glede na zadnjenavedene cilje niso niti drugotni niti posredni.

Politika Unije na področju razvojnega sodelovanja namreč ni omejena na ukrepe, ki se neposredno nanašajo na izkoreninjenje revščine na podlagi člena 208 PDEU, temveč sledi tudi ciljem iz člena 21(2) PEU, kot je tisti, ki je v tem odstavku 2 naveden v točki (d), in sicer pospeševanje trajnostnega gospodarskega, socialnega in okoljskega razvoja držav v razvoju s prednostnim ciljem izkoreninjenja revščine. Ker ima izkoreninjenje revščine številne vidike, je za dosego teh ciljev v skladu s točko 12 Izjave o razvojni politiki Evropske unije, imenovane Evropsko soglasje, potrebno izvajanje vrste razvojnih dejavnosti. V zvezi s tem so migracija, vključno z bojem proti nezakonitemu priseljevanju, promet in okolje vključeni v razvojno politiko, opredeljeno v Evropskem soglasju.

To široko pojmovanje razvojnega sodelovanja je bilo zlasti konkretizirano s sprejetjem Uredbe št. 1905/2006 o vzpostavitvi instrumenta za financiranje razvojnega sodelovanja, ki v podporo doseganju istih ciljev določa izvajanje pomoči Unije s pomočjo geografskih in tematskih programov, ki imajo številne vidike.

(Glej točke 37, 42, 43, 47, 49 in 59.)
Člen 57 Četrte direktive o letnih računovodskih izkazih posameznih vrst družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe, je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, v skladu s katero se določbe te direktive v zvezi z vsebino, revizijo in objavo letnih računovodskih izkazov za družbe, za katere velja zakonodaja države članice, ne uporabljajo le takrat, kadar tudi za nadrejeno podjetje velja zakonodaja navedene države.

Člen 57(a) Direktive 78/660 pa z uporabo izraza „nacionalna zakonodaja države članice“ nedvoumno določa, da lahko za uporabo oprostitve iz tega člena za nadrejeno podjetje velja zakonodaja katere koli države članice Unije, in ne le tiste, katere zakonodaja velja za podrejeno podjetje, ki želi uveljavljati to oprostitev. To razlago navedenega izraza potrjuje tudi to, da je v uvodnem stavku tega člena, drugače kot pri navedbi glede nadrejenega podjetja, navedeno, da države članice lahko izvzamejo podrejena podjetja, za katera velja „njihova nacionalna zakonodaja“.

Poleg tega, če se je država članica odločila za to oprostitev, ne more s pogoji za uporabo te oprostitve uvesti različnega obravnavanja nadrejenih podjetij s sedežem v tej državi in nadrejenih podjetij s sedežem v drugi državi članici.

(Glej točke od 25 do 27 in 30 ter izrek.)
(Glej točke od 31 do 33 in 44 ter izrek.)

Člen 49 PDEU se ne more uporabiti za dejavnosti, ki v ničemer niso povezane s katerimkoli od položajev, zajetih s pravom Unije, in katerih vsi upoštevni elementi so omejeni na ozemlje ene države članice. Če je spor lokalen in so vsa dejstva omejena na eno državo članico, namreč ni mogoče domnevati, da imajo zadevni predpisi čezmejne učinke. Tudi v povsem notranjem položaju je odgovor na vprašanja, ki se nanašajo na temeljne svoboščine prava Unije, lahko sicer res koristen za predložitveno sodišče, zlasti če mu nacionalno pravo nalaga, da mora lastnemu državljanu zagotoviti enake pravice, kot jih ima državljan druge države članice v enakem položaju na podlagi prava Unije.

Vendar položaj, ko tožeče stranke, imetnice dovoljenj za opravljanje dejavnosti oddaje vozil z voznikom v najem, ki jih izda občina, očitno želijo doseči, da se jim omogoči dostop na ozemlje druge občine pod drugačnimi pogoji, ki sicer veljajo, ne zato, da bi to dejavnost redno in stalno opravljale iz tega ozemlja, ampak zato, da bi jo opravljale priložnostno in iz drugih ozemelj, ni povezan s svobodo ustanavljanja, ampak na prvi pogled s svobodnim opravljanjem storitev. Toda v skladu s členom 58 PDEU svobodno opravljanje prevoznih storitev ne določa člen 56 PDEU, ampak naslov VI tretjega dela Pogodbe DEU, ki se nanaša na skupno prometno politiko. Poleg tega dejavnosti oddaje vozila z voznikom v najem v bistvu ne spadajo na področje uporabe določb, sprejetih na podlagi člena 91(1), za liberalizacijo prevoznih storitev. Iz tega izhaja, da morebitna razlaga člena 49 PDEU nima zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora.

(Glej točke od 36 do 44 in izrek.)