SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 1. aprila 2004( )

v združenih zadevah C-10/02 in C-11/02

Anna Fascicolo in drugi

proti

Regione Puglia in drugi

in

Grazia Berardi in drugi

proti

Azienda Unità Sanitaria Locale BA/4 in drugi

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Regionale per la Puglia)

„Direktiva 86/457/EGS in Direktiva 93/16/EGS – Priznavanje diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi – Opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti – Enakovrednost pravice opravljati poklic, pridobljene z diplomo o posebni izobrazbi – Uvrstitev na seznam splošnih zdravnikov za zapolnitev razpoložljivih mest v določeni regiji“

I – Uvod

1. Predloga za sprejetje predhodne odločbe sodišča Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia se nanašata na merila za dostop zdravnikov do določenih dejavnosti splošne medicine. Predložitveno sodišče dvomi, ali je z Direktivo Sveta 93/16/EGS z dne 5. aprila 1993 o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi( ) (v nadaljevanju: Direktiva o zdravnikih) združljivo, da se pri izbiri splošnih zdravnikov za opravljanje poklica v državnem zdravstvenem sistemu kandidatom, ki so pridobili diplomo o posebni izobrazbi iz splošne medicine in s tem hkrati na podlagi pridobljenih pravic tudi pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika, daje prednost nasproti drugim kandidatom, ki so pridobili le eno izmed teh kvalifikacij.

A – Ureditev Skupnosti

2. V Direktivi o zdravnikih so kodificirane različne direktive o zdravniških kvalifikacijah, med njimi Direktiva Sveta 86/457/EGS z dne 15. septembra 1986 o posebnem izobraževanju splošne medicine( ).

3. Izobraževanje splošne medicine je urejeno v členih 31, 32 in 34 Direktive o zdravnikih (členi 2,3 in 5 Direktive 86/457/EGS). V členu 31(1)(b) je med drugim določeno, da izobraževanje s polnim delovnim časom traja najmanj dve leti . Če se izobraževanje izvaja z delno časovno obveznostjo, ga je treba ustrezno podaljšati v skladu s členom 34 Direktive o zdravnikih.

4. V členu 36 Direktive o zdravnikih (člen 7 Direktive 86/457) je določeno:

1. Od 1. januarja 1995 vsaka država članica ob upoštevanju predpisov o pridobljenih pravicah postavlja diplomo, spričevalo ali drugo dokazilo o formalni izobrazbi iz člena 30 kot pogoj za opravljanje poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti.

[…]

2. Vsaka država članica opredeli pridobljene pravice, ki jih priznava. Vendar pa mora priznavati kot pridobljeno pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika v okviru nacionalnega sistema socialne varnosti brez diplome, spričevala ali drugega dokazila o formalni izobrazbi iz člena 30 vsem zdravnikom, ki imajo to pravico na dan 31. decembra 1994 skladno s členi 1 do 20 in opravljajo dejavnost na njenem ozemlju v skladu s členom 2 ali členom 9(1).

3.–5. […]“

B – Italijanska ureditev

5. V zakonskem dekretu št. 256/1991 je določeno, katere kvalifikacije so potrebne za opravljanje poklica splošnega zdravnika v Italiji. Načelno je za to potrebno dokazilo o posebni izobrazbi iz splošne medicine. Po členu 6 tega zakonskega dekreta pa je opravljanje poklica na podlagi pridobljenih pravic dovoljeno tudi tistim zdravnikom, ki so 31. decembra 1994 imeli pravico opravljati poklicno dejavnost kot splošni zdravniki v okviru nacionalnega zdravstvenega sistema.

6. Dostop do opravljanja določenih dejavnosti splošne medicine v okviru italijanskega sistema socialne varnosti je v času spora o glavni stvari urejala kolektivna pogodba iz leta 1996, ki je postala izvršljiva z dekretom predsednika republike št. 484/96. Pogoj je po členu 1(3) kolektivne pogodbe ali dokazilo o izobrazbi iz splošne medicine, ali dokazilo o izobrazbi za splošno medicino, ali dovoljenje za opravljanje poklicne dejavnosti na podlagi pridobljenih pravic.

7. Po členu 2(1) te kolektivne pogodbe javne zdravstvene ustanove zdravnike za dejavnosti, ki so določene s to pogodbo, izberejo z regionalnega seznama, ki se sestavi vsako leto. V skladu s členom 3 kolektivne pogodbe kandidati prejmejo točke, ki izhajajo iz njihovih poklicnih kvalifikacij in izkušenj. Za spričevalo o izobrazbi iz splošne medicine dobijo 12 točk. Za vsak mesec opravljanja dejavnosti zdravnika koncesionarja, ki opravlja osnovne zdravstvene storitve, prejmejo 0,20 točke. Ta vrednost naraste na 0,30 točke, če se je dejavnost opravljala v regiji, v kateri zdravnik zahteva vpis.

8. Kandidat lahko dobi dodatne točke, če je opravljal določene posebne dejavnosti kot splošni zdravnik. V členu 3, tretja alinea, kolektivne pogodbe pa je izrecno izključeno zbiranje točk, ki se nanašajo na isto časovno obdobje opravljanja poklicne dejavnosti. Nasprotno pa ni določbe, v kateri bi bilo izrecno izključeno zbiranje točk na podlagi opravljanja dejavnosti s točkami na podlagi spričevala o izobrazbi iz splošne medicine.

9. Člen 20 kolektivne pogodbe se nanaša na dodelitev posameznih prostih mest za osnovne zdravstvene storitve v deficitarnih območjih. V ta namen se na podlagi zgoraj navedenega regionalnega seznama sestavi dodaten seznam kandidatov za zadevno dejavnost, pri čemer se kandidatu dodeli 5 dodatnih točk, če je vsaj dve leti prebival na deficitarnem območju, in 20 dodatnih točk, če je v vsaj dve leti prebival v zadevni provinci.

10. V skladu s členom 3, točka 6, kolektivne pogodbe regije pridržujejo od 20 do 40 % prostih mest osnovne zdravstvene storitve za splošne zdravnike s spričevalom o izobrazbi iz splošne medicine in preostalih od 60 do 80 % za zdravnike, ki imajo pravico do opravljanja dejavnosti v italijanskem sistemu socialne varnosti brez teh kvalifikacij, in sicer na podlagi pridobljenih pravic. Ob nepravočasnem podaljšanju veljavnosti pogodbe velja po končni določbi, točka 5, v naslednjem letu za obe skupini kvota v višini 50 %.

II – Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

11. Postopki v glavni stvari so posledica dejstva, da lahko zdravniki, ki imajo spričevala o posebni izobrazbi iz splošne medicine, hkrati pa imajo na podlagi pridobljenih pravic pravico do opravljanja zdravniškega poklica, konkurirajo za obe kvoti.

12. Najprej so lokalne javne zdravstvene ustanove regije Puglia, med drugim tudi stranka v postopku v glavni stvari Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3 s sedežem v Altamuri (v nadaljevanju: AUSL BA/3 Altamura), po navodilu lokalne uprave pri teh kandidatih v okviru kvote za zdravnike s pridobljenimi pravicami zavrnile 12 točk, ki so bile „dvojno kvalificiranim“ kandidatom dodeljene na podlagi spričevala o izobrazbi iz splošne medicine. Predložitveno sodišče je to prakso po ustaljeni sodni praksi odobrilo na podlagi zgoraj predstavljenih italijanskih pravil. Zadeva C-11/02 temelji na tožbah „dvojno kvalificiranih“ zdravnikov, strankah v postopku G. Berardi in drugih ter L. Vaire in drugih, ki tej praksi ugovarjajo.

13. V vmesnem času je Consiglio di Stato odločilo, da je treba 12 točk za spričevalo o izobrazbi iz splošne medicine pri „dvojno kvalificiranih“ kandidatih upoštevati tudi v okviru kvote za zdravnike s pridobljenimi pravicami. Po podatkih predložitvenega sodišča je Consiglio di Stato pri tem zastopalo stališče, da Direktiva o zdravnikih nasprotuje vsakršni zapostavljenosti imetnikov spričeval o izobrazbi iz splošne medicine.

14. Javne zdravstvene ustanove, vključno z ustanovo Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1, s sedežem v Andrii (v nadaljevanju: AUSL BA/1 Andria), stranka v glavni stvari, in zgoraj navedeno ustanovo AUSL BA/1 Altamura, so zato po navodilih regionalne uprave Puglie spremenile svojo prakso in „dvojno kvalificiranim“ kandidatom tudi v okviru kvote za zdravnike s pridobljenimi pravicami priznale 12 točk za spričevalo o izobrazbi iz splošne medicine. Temu so nasprotovali udeleženi v postopku A. Fascicolo in drugi ter E. De Benedictis in drugi. To so zdravniki, ki lahko konkurirajo izključno za kvote za zdravnike s pridobljenimi pravicami, saj nimajo spričevala o izobrazbi iz splošne medicine. Na teh tožbah temelji zadeva C-10/02.

15. Predložitveno sodišče vidi v mnenju Consiglio di Stato enostransko dajanje prednosti spričevalu o izobrazbi splošnega zdravnika nasproti pridobljenim pravicam, kar pa je v nasprotju z Direktivo o zdravnikih. Zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali je treba pravico do opravljanja poklica splošnega zdravnika, pridobljeno pred 31. decembrom 1994, na podlagi člena 7(2) Direktive 86/457/EGS in člena 36(2) Direktive 93/16/EGS obravnavati kot enakovredno spričevalu o posebni izobrazbi iz splošne medicine?

2. Ali spričevalo o izobrazbi iz splošne medicine dopušča državam članicam, da na podlagi omenjenih določb Skupnosti od 1. januarja 1995 zdravnikom, ki so pridobili tudi pravico do opravljanja poklica pred 31. decembrom 1994, po 1. januarju zagotovijo ugodnejše pogoje z večjim številom mest, kot so pridržana za imetnike enega ali drugega naziva?

3. Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen in ob upoštevanju ureditve pridobljenih pravic, ali zgoraj predstavljeni pogoj dopušča državam članicam ob upoštevanju načela pridobljenih pravic, da zadevne zdravnike še ugodneje obravnavajo s tem, da jim vsakič dodelijo dodatno število točk na podlagi spričevala o izobrazbi iz splošne medicine?“

III – Pravna presoja

A – Prispevek udeležencev

16. Pri strankah v postopkih v glavni stvari je mogoče prepoznati dve stališči.

17. A. Fascicolo in drugi, E. De Benedictis in drugi ter AUSL BA/3 Altamura zastopajo stališče, da Direktiva o zdravnikih nasprotuje dodelitvi točk za spričevalo o izobrazbi iz splošne medicine, če se imetnik spričevala prijavi na kvoto za imetnike pridobljenih pravic.

18. To stališče temelji na podmeni, da je kvalifikacija za zdravnika splošne medicine s pridobljenimi pravicami enakovredna izobrazbi. Izobrazba torej za zdravnika ne bi pomenila dodatne kvalifikacije, če je ta na podlagi pridobljenih pravic že lahko opravlja dejavnost kot splošni zdravnik. Prištevanje dodatnih točk za izobrazbo naj torej posledično ne bi bilo upravičeno v okviru kvote za imetnike pridobljenih pravic. Priznavanje teh točk bi ob konkurenci imetnikov pridobljenih pravic, ki nimajo izobrazbe iz splošne medicine, zelo prikrajšalo. S tem bi bil zlasti smisel kvote, namreč varovanje zdravnikov s pridobljenimi pravicami, postavljen pod vprašaj. Ne nazadnje bi obstajalo tudi tveganje, da bi zdravniki pridobili izobrazbo iz splošne medicine le zato, ker bi na ta način lahko pridobili več točk kot pa s praktično dejavnostjo v primerljivem časovnem obdobju. Da bi se temu izognili, bi bilo treba v najnovejši kolektivni pogodbi vrednost spričevala o izobrazbi iz splošne medicine zmanjšati na 7,2 točke. Ta vrednost ustreza praktični dejavnosti v trajanju dveh let v zadevni regiji.

19. Nasprotno pa G. Berardi in drugi, L. Vaira in drugi, AUSL BA/1 Andria ter regija Puglia dodelitev točk za spričevalo o izobrazbi iz splošne medicine ocenjujejo kot dopustno, če se imetnik spričevala prijavi na kvote, namenjene imetnikom pridobljenih pravic.

20. To pojmovanje razlikuje med dovoljenjem za opravljanje dejavnosti splošnega zdravnika v okviru sistema socialne varnosti in vrednotenjem kvalifikacij za izbiro kandidatov. Ker načelo enakosti zahteva, da se enaki položaji obravnavajo enako, neenaki položaji pa na neenako, bi lahko imeli dvojno kvalificirani kandidati dostop do večjega števila prostih mest. Cena za pridobitev spričevala za izobrazbo iz splošne medicine upravičuje njegovo višje vrednotenje v primerjavi z ustreznim časovnim obdobjem zdravniške prakse. Nedodelitev 12 točk za to spričevalo bi povzročilo, da bi bili imetniki spričevala v slabšem položaju v primerjavi s tistimi, ki so namesto dveletnega izobraževanja opravljali poklicno dejavnost in na ta način pridobili med 4,8 in 7,2 dodatnih točk.

21. Komisija najprej poudarja, da načini dostopa do zaposlitve v nacionalnih zdravstvenih sistemih niso urejeni s členom 36(2) ali z drugimi določbami Direktive o zdravnikih. Vendar pa Komisija iz sodbe Garofalo( ) sklepa, da je priznavanje pridobljenih pravic enakovredno spričevalu o izobrazbi. V tej sodbi je Sodišče državam članicam pri priznavanju pridobljenih pravic priznalo široko diskrecijsko pravico, ki je omejena le tako, da se zdravnikom iz drugih držav članic na ozemlju države gostiteljice, ki so pred 1. januarjem 1995 imeli dovoljenje za opravljanje dejavnosti splošnih zdravnikov, mora dovoliti opravljanje dejavnosti.

B – Mnenje

22. Sodišče je bilo predhodno naprošeno, naj odloči o tem, ali je združljivo z Direktivo o zdravnikih, da se spričevalu o izobrazbi iz splošne medicine dodeli višja vrednost kot pridobljenim pravicam enakovrednih zdravnikov ali pa se morata namesto tega obe kategoriji obravnavati enako. To vprašanje pa med vrsticami predpostavlja, da Direktiva o zdravnikih ne vsebuje določbe o izbiri kandidatov za opravljanje dejavnosti splošne medicine v sistemih socialnega zavarovanja.

23. Ravno uporabnost Direktive o zdravnikih bi lahko bila v pričujočih primerih dvomljiva, saj se zdi, da gre za popolnoma notranjo zadevo brez povezave s temeljnimi svoboščinami.( ) Direktiva o zdravnikih se opira na člen 49 Pogodbe EGS (po spremembi zdaj člen 40 ES), na člene 57(1), 57(2), prvi in tretji stavek, Pogodbe EGS (po spremembi postali členi 47(1), 47(2), prvi in tretji stavek, ES) in na člen 66 Pogodbe EGS (zdaj člen 55 ES), ki služijo kot podlaga za pravila o olajšanju prostega gibanja delavcev ter o pravici do ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev.

24. Direktiva o zdravnikih pa ni omejena na olajšanje prostega gibanja zdravnikov na ravni Skupnosti, temveč usklajuje tudi minimalne zahteve za izobrazbo splošnega zdravnika.( ) Zaradi tega usklajevanja veljajo določbe Direktive o zdravnikih tudi v popolnoma notranji zadevi.( ) Ta učinek določb ni v nasprotju s pravno podlago Direktive o zdravnikih. Člen 57(2) Pogodbe je izrecno dopuščal tudi usklajevanje zakonov in drugih predpisov držav članic o začetku in opravljanju samostojnih dejavnosti. Takšno usklajevanje zajema tudi popolnoma notranjo zadevo.

25. Čeprav se pri natančnejšem obravnavanju predpisov Direktive o zdravnikih izkaže, da ta ne ureja izbire kandidatov za opravljanje dejavnosti splošne medicine v sistemih socialnega zavarovanja.

26. V členu 36(1) Direktive o zdravnikih je v zvezi z izobrazbo utemeljen le poseben pogoj za dostop do izvajanja poklicne dejavnosti splošnega zdravnika v okviru sistema socialnega zavarovanja v državi članici. V tej določba ni določeno, da ima vsak zdravnik s takšno kvalifikacijo pravico do izvajanja takšnih dejavnosti. Priznavanje pridobljenih pravic po členu 36(2) Direktive o zdravnikih ne more utemeljiti nadaljnjih pravic v zvezi z izbiro zdravnikov za tovrstne dejavnosti.

27. Preostale določbe iz Naslova IV o posebni izobrazbi iz splošne medicine urejajo zahteve za to izobrazbo, priznavanje spričeval o izobrazbi in pravico uporabe poklicnega naziva. Ne obstaja pa pravilo o tem, po katerih merilih se določeni kandidati izberejo iz skupine primernih kandidatov.

28. Tudi druge določbe Direktive o zdravnikih zadevajo v glavnem potrebne kvalifikacije, ki jih morajo imeti zdravniki in zdravniki specialisti, in tudi priznavanje njihovih spričeval o izobrazbi. Kot pri kvalifikaciji za zdravnika splošne medicine gre tudi tukaj le za določbe o pogojih dostopa, povezanih z izobrazbo, ne pa za taksativno določena merila za izbiro. V Direktivi o zdravnikih ureja le člen 21 en vidik dostopa do dejavnosti v sistemih socialnega zavarovanja, ki ni povezan z izobrazbo, in sicer zahtevo glede pripravništva. Ta predpis se je v vmesnem času razrešil s časovnim potekom.

29. Direktiva o zdravnikih je danes zato omejena na urejanje pogojev za dostop v zvezi s potrebno izobrazbo ter na določanje možnosti in minimalnega obsega priznavanja pridobljenih pravic. Drugače pa je v Direktivi o zdravnikih v uvodni izjavi 22 državam članicam izrecno prepuščeno oblikovanje sistemov socialnega varstva in določanje, katere dejavnosti se v okviru tega sistema lahko opravljajo.

30. Države članice lahko torej merila za izbiro splošnih zdravnikov v okviru sistema socialnega varstva oblikujejo same, če zahtevajo vsaj kvalifikacijo za zdravnika splošne medicine ali pa pridobljeno pravico za opravljanje te dejavnosti.

31. Kot je Komisija nakazala v ustni obravnavi, lahko iz temeljnih svoboščin prava Skupnosti nastanejo dlje segajoče zahteve v glavni stvari s čezmejnimi elementi. Čeprav so E. De Benedictis in drugi v ustni obravnavi poskušali nakazati obstoj čezmejnih elementov, je bilo ugotovljeno, da so ti elementi v zadevnem postopku le fiktivne narave. Predložitveno sodišče ni zastavilo vprašanj v tej zvezi. Zato v zadevnem primeru ni povoda za preverjanje uporabe temeljnih svoboščin.

32. V zvezi z drugim in s tretjim vprašanjem je bilo ugotovljeno, da Direktiva o zdravnikih ne vsebuje določbe o tem, ali države članice lahko:

– ob obstoju spričevala o izobrazbi iz splošne medicine zdravnike, ki so hkrati tudi imetniki pred 31. decembrom 1994 pridobljene pravice opravljanja poklica splošnega zdravnika, prednostno obravnavajo tako, da se ti zdravniki lahko prijavijo na večje število mest kot tisti zdravniki, ki so imetniki spričevala o splošni medicini, in zdravnike, ki se enakovredno obravnavajo, in/ali

– omenjene zdravnike obravnavajo še ugodneje tako, da jim v vsakem primeru dodelijo dodatno število točk za pridobitev spričevala o izobrazbi iz splošne medicine.

33. Praktični pomen odgovora na prvo vprašanje, ali Direktiva o zdravnikih izobrazbi iz splošne medicine dodeljuje višjo vrednost kot pridobljenim pravicam, se zdi zaradi tega vmesnega rezultata dvomljiv. Ker pa predložitveno sodišče in del udeležencev v postopku opira stališča na domnevno enakovrednost obeh „kvalifikacij“, kolektivna pogodba pa v členu 1(3) dovoljenje na podlagi pridobljenih pravic obravnava kot enakovreden naziv (titolo equipollente), se zdi primerna tudi opredelitev do tega vprašanja.

34. Niti v Direktivi o zdravnikih niti v sodbi v zadevi Garofalo in drugi ni določeno izrecno, da so izobrazba iz splošne medicine in pridobljene pravice enakovredne. V Direktivi o zdravnikih pa je izobrazbi pripisana višjo vrednost. Glede na uvodno izjavo 17 je bila ta direktiva sprejeta, da bi se izognili pomanjkanju izobrazbe pri tradicionalni praksi splošne medicine. Zakonodajalec Skupnosti meni, da bo to dodatno izobraževanje ugodno vplivalo na paciente in bo izboljšalo zdravniško oskrbo.( ) Takšne ugodnosti lahko izražajo višji razlog v splošnem interesu, s kateri se upraviči zahtevo po izobrazbi, ki je v nasprotju s svobodnim opravljanjem poklicnih dejavnosti.( )

35. Nasprotno pa iz Direktive o zdravnikih ni mogoče sklepati o posebni vrednosti pridobljenih pravic. Člen 36(2) Direktive o zdravnikih uvaja priznavanje pridobljenih pravic za zaščito zdravnikov, ki so uveljavili pravico do ustanavljanja in imeli pred 1. januarjem 1995 potrebno kvalifikacijo za opravljanje dejavnosti splošne medicine v sistemu socialnega varstva.( ) Države članice lahko krog zaščitenih zdravnikov razširijo.( ) Ni jim treba zahtevati minimalnega trajanja opravljanja poklicne dejavnosti ali drugih oblik kvalifikacije. Tako teoretično nastanejo po italijanski ureditvi pridobljene pravice že s tem, da je imel zdravnik 31. decembra 1994 pravico do opravljanja dejavnosti splošne medicine. Tako možnost priznavanja pridobljenih pravic ni pogojena s posebnimi kvalifikacijami. Vendar priznavanje pridobljenih pravic posledično ne zagotavlja izboljšanja kakovosti oskrbe pacientov ali zdravstvenega sistema. Nasprotno, gre za tipično ureditev, namenjeno za olajševanje preostrega ukrepa.

36. Skupno je torej treba ugotoviti, da ima izobrazba iz splošne medicine višjo vrednost kot priznavanje pridobljenih pravic. Višja vrednost izobrazbe pa seveda ne izključuje dejstva, da so imetniki pridobljenih pravic na podlagi praktičnega znanja primerljivo ali bolje kvalificirani za opravljanje dejavnosti splošne medicine kot imetniki spričevala o izobrazbi iz splošne medicine. Razlog za boljšo kvalifikacijo naj nikakor ne bi bile pridobljene pravice, temveč praktične izkušnje kot take.

37. Na prvo vprašanje je treba torej odgovoriti, da Direktiva o zdravnikih spričevalu o izobrazbi iz splošne medicine načeloma pripisuje višjo vrednost kot pridobljenim pravicam.

IV – Sklepni predlogi

38. Zato predlagam, da se na vprašanja Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia odgovori, kot sledi:

1. Direktiva Sveta 93/16/EGS z dne 5. aprila 1993 o olajšanju prostega gibanja zdravnikov in o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o formalni izobrazbi iz splošne medicine načeloma izobrazbi iz splošne medicine pripisuje višjo vrednost kot pridobljenim pravicam.

2. Direktiva 93/16/EGS ne vsebuje določb o tem, ali lahko države članice:

– ob obstoju spričevala o izobrazbi iz splošne medicine zdravnike, ki so hkrati tudi imetniki pred 31. decembrom 1994 pridobljene pravice opravljanja poklica splošnega zdravnika, prednostno obravnavajo tako, da je število za njih pridržanih mest večje od števila mest, pridržanih za zdravnike, ki so imetniki spričevala iz splošne medicine, in zdravnike, ki se enakovredno obravnavajo, in/ali

– omenjene zdravnike obravnavajo še ugodneje tako, da jim v vsakem primeru dodelijo dodatno število točk za pridobitev spričevala o izobrazbi iz splošne medicine.