SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 24. novembra 20051( )

Zadeva C-3/05

Gaetano Verdoliva

proti

J.M. Van der Hoeven BV in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte d'Appello di Cagliari (Italija))

„Bruseljska konvencija – Člen 36 – Pojem vročitve – Nepravilna vročitev sklepa o izvršbi – Enakovrednost seznanitve in vročitve – Odprava pomanjkljivosti vročitve pri seznanitvi s sklepom o izvršbi“

I – Uvod

1. V predloženi zadevi Corte d'Appello prosi Sodišče za razlago člena 36 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Konvencija)( ).V tej zadevi se še posebej postavlja vprašanje, ali pri neopravljeni ali pomanjkljivi vročitvi sklepa o izvršbi seznanitev s tem sklepom kljub temu sproži začetek roka, določenega v členu 36 Konvencije.

II – Pravni okvir

A – Bruseljska konvencija

2. V skladu s členom 26 Konvencije se sodne odločbe, izdane v eni državi pogodbenici, priznajo v drugih državah pogodbenicah, ne da bi bilo treba za priznanje začeti kak poseben postopek.

3. Člena 27 in 28 Konvencije vsebujeta taksativni seznam razlogov, na podlagi katerih se priznanje zavrne. V skladu s členom 27, točka 2, Konvencije se sodna odločba med drugim ne prizna,

„če toženi stranki, ki se ni spustila v postopek, pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje ni bilo vročeno pravilno in pravočasno, da bi lahko pripravila obrambo“.

4. V skladu s členom 31 Konvencije se sodne odločbe, izdane in izvršljive v eni državi pogodbenici, v drugi državi pogodbenici izvršijo, ko so na zahtevo zainteresirane stranke v tej državi razglašene za izvršljive. V skladu s členom 34 Konvencije sodišče, ki obravnava zahtevo, odloči, ne da bi dolžnik v tej fazi postopka imel možnost dajati izjave.

5. V skladu s členom 35 Konvencije sodni uradnik v skladu s postopkom, predpisanim po pravu države članice, v kateri se zahteva izvršitev, o zahtevi za izdajo sklepa o izvršljivosti nemudoma obvesti vlagatelja zahteve. Ta ima pravico, da zoper zavrnitev zahtevka v skladu s členom 40 Konvencije vloži pravno sredstvo.

6. Člen 36 Konvencije določa pravno sredstvo, ki ga ima na voljo dolžnik, tako:

„Če je izvršitev dovoljena, lahko dolžnik zoper odločbo vloži pravno sredstvo v enem mesecu po njeni vročitvi.

Če ta dolžnik nima stalnega prebivališča v državi pogodbenici, v kateri je bila izdana odločba o dovolitvi izvršitve, temveč v drugi državi pogodbenici, je rok za pravno sredstvo dva meseca in začne teči od dneva vročitve njemu osebno ali na njegovem stalnem prebivališču. Tega roka ni dovoljeno podaljšati na račun oddaljenosti“.

7. Pravno sredstvo, določeno v členu 36, se v Italiji v skladu s členom 37 Konvencije vloži pri „corte d'appello“. Člen 39 Konvencije določa, da dokler teče rok za vložitev pravnega sredstva, določen v členu 36, in dokler o tem ni odločeno, prisilna izvršba na premoženju dolžnika ne sme presegati ukrepov za zavarovanje.

B – Nacionalno pravo

8. Na podlagi člena 143 italijanskega civilnega procesnega zakonika (Codice di Procedura Civile; v nadaljevanju: CPC) se vročitev osebam, katerih stalno prebivališče ni znano, opravi tako, da sodni vročevalec vloži en prepis akta na občini zadnjega prebivališča, drugi prepis akta pa pritrdi na sodno desko za vročanje.

9. V skladu s pojasnili predložitvenega sodišča sta vložitev akta na občini in pritrditev na sodno desko za vročanje v skladu s sodno prakso Corte Suprema di Cassazione bistveni postopkovni zahtevi, tako da vročitev ni opravljena, če nista izpolnjeni( ). Dalje, vročitev na podlagi člena 143 CPC je v skladu s sodno prakso Corte Suprema di Cassazione „nepravilna, če sodni vročevalec v poročilu ne navede podatkov o poizvedbah in preiskavah, izvedenih, da bi se ugotovilo stalno prebivališče naslovnika“( ).

10. Določbe o postopku s plačilnim nalogom po členih 633 do 659 CPC, v členu 650 vsebujejo določilo, ki ureja prepozne ugovore zoper plačilni nalog( ). Člen 650 CPC določa:

„Naslovnik plačilnega naloga lahko tudi po izteku roka, ki je bil v njem naveden, ugovarja izvršitvi, če dokaže, da zaradi nepravilne vročitve, naključja ali višje sile z njim ni bil pravočasno seznanjen.

[...].

Ugovor ni več dopusten po preteku desetih dni od prvega sklepa o izvršbi.“

III – Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje

11. Z zamudno sodbo z dne 14. septembra 1993 je Arrondissementsrechtbank Den Haag (Nizozemska) v postopku o glavni stvari obsodilo v Italiji stanujočega Gaetana Verdolivo na plačilo 365.000 NLG podjetju J.M. Van der Hoeven B.V. (v nadaljevanju: Van der Hoeven) za dobavo in gradnjo rastlinjakov.

12. Corte d'Appello je 24. maja 1994 priznalo izvršljivost te sodbe na ozemlju Italijanske republike in v zavarovanje dovolilo rubež oziroma blokado premoženja G. Verdolive v znesku 220.000.000 ITL.

13. Prvi poskus vročitve sklepa o izvršbi na naslov G. Verdolive v Capoterri ni bil uspešen, ker se je G. Verdoliva, „čeprav je bil še vedno prijavljen na tem naslovu, dejansko odselil že pred več kot enim letom“ (povzeto iz vročilnice o neuspešni vročitvi z dne 14. julija 1994).

14. Zato je bil sklep o izvršbi v skladu z vročilnico z dne 27. julija 1994 vročen v skladu s členom 143 italijanskega civilnega procesnega zakonika. Iz vročilnice je razvidno, da „ker naslovnika na navedenem naslovu ni bilo mogoče najti, [...] je bil v skladu s členom 143 civilnega procesnega zakonika vložen prepis [sklepa o izvršbi] na občini, drugi prepis akta pa pritrjen na sodno desko za vročanje“.

15. Ker G. Verdoliva v 30 dneh od vročitve sklepa o izvršbi ni vložil ugovora, je Van der Hoeven zoper njega zahtevalo izvršbo, s tem da je interveniralo v izvršilnem postopku zoper G. Verdolivo.

16. G. Verdoliva je 4. decembra 1996 pri Tribunale Civile Cagliari vložil ugovor in navedel, da je izvršitev sodbe, izdane na Nizozemskem, nezakonita, ker italijansko sodišče ni izdalo sklepa o dovolitvi izvršbe, kar je v nasprotju z Bruseljsko konvencijo. Poleg tega nizozemske zamudne sodbe zaradi kršitve člena 27, točka 2, Konvencije ni mogoče priznati. V nadaljevanju postopka se je pritožil, da mu sklep o izvršbi, ki ga je izdalo Corte d'Appello di Cagliari (Italija), ni bil vročen, saj pisanje v nasprotju z navedbami na vročilnici ni bilo vloženo pri občini Capoterra. Ker vročitev ni bila opravljena, rok iz člena 36 Konvencije ni začel teči.

17. S sodbo z dne 7. junija 2002 je Tribunale Civile di Cagliari zavrnilo ugovor zoper izvršbo odločbe in pritožbo, da je bila vročilnica ponarejena. Navedlo je, da je bil ugovor vložen prepozno. Tridesetdnevni rok za vložitev pravnega sredstva je namreč začel teči – kot v postopku s plačilnim nalogom po členu 650 CPC – najpozneje od prvega sklepa o izvršbi. Ugovor očitno ni bil vložen v tem roku.

18. G. Verdoliva je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču in svoje navedbe dopolnil s tem, da sodni vročevalec, preden je začel javno objavo sklepa po členu 143 CPC, v nasprotju s svojo dolžnostjo ni preveril, ali gre dejansko za primer, ko naslovnika ni mogoče najti.

19. Corte d'Appello je v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navedlo, da sklep o izvršbi pomeni pravni naslov za izvršbo šele po poteku 30-dnevnega roka. Zato v predloženem primeru ni bilo potrebnega pravnega naslova za izvršbo, saj sklep o izvršbi ni bil pravilno vročen in rok ni začel teči.

20. Poleg tega je Corte d'Appello poudarilo, da med strankami ni sporno, da je pritožnik vsaj med postopkom na prvi stopnji vedel za sklep o izvršbi, saj ga je sam predložil v postopku 20. junija 1998. Od takrat zoper to odločbo ni vložil nobenega pravnega sredstva.

21. Na podlagi tega je Corte d'Appello Sodišču za razlago člena 36 Konvencije predložilo ta vprašanja:

„1. Ali Bruseljska konvencija neodvisno opredeljuje pojem ‚seznanitev s sodnimi akti‘ ali glede tega pojma napotuje na nacionalna pravila?

2. Ali se lahko iz določb Bruseljske konvencije in zlasti iz njenega člena 36 sklepa, da se lahko vročitev sklepa o izvršbi, predvidenega v tem členu, opravi na drug, enakovreden način?

3. Ali seznanitev s sklepom o izvršbi ob neopravljeni ali nepravilni vročitvi kljub temu povzroči, da začne teči rok iz člena 36 Bruseljske konvencije, ali je treba na podlagi Bruseljske konvencije sklepati, da so v njej taksativno našteti načini za seznanitev s sklepom o izvršbi?“

IV – Navedbe strank

22. V postopku so stališča podali G. Verdoliva, italijanska vlada in Komisija.

23. G. Verdoliva trdi, da seznanitev ne nadomešča vročitve, določene v členu 36 Konvencije. Pravice obrambe so zagotovljene samo, če ima dolžnik možnost, da se ob pravilni vročitvi seznani s sklepom o izvršbi. Samo domneva o seznanitvi ne zadostuje. Če vročitev tujega sklepa o izvršbi ni bila pravilno opravljena, se za ta sklep šteje, da pravno ne obstaja, posledica tega pa je, da ne obstaja noben pravni naslov, ki bi omogočal izvršbo.( )

24. Italijanska vlada najprej opozarja, da je pojem vročitve iz člena 36 Konvencije treba razumeti v strogo „tehnično procesnem“, to je formalnem smislu, kar med drugim izhaja iz tega, da Konvencija v italijanski jezikovni različici določa samo možnost „notificatione“, medtem ko druge določbe Konvencije dovoljujejo tudi zgolj „comunicazione“. Ker sama Konvencija ne vsebuje opredelitve pojma formalne vročitve, je ta lahko odvisna samo od procesnega prava države, v kateri naj bi bila izvršba opravljena. To velja tudi za opredelitev seznanitve.

25. Glede drugega in tretjega vprašanja predložitvenega sodišča italijanska vlada meni, da Konvencija razen formalne vročitve ne dopušča nobenih drugih načinov vročanja. Ker Konvencija pri določanju pojma formalne vročitve napotuje na nacionalno pravo, morajo nacionalna sodišča odločiti, ali zadevno nacionalno procesno pravo zgolj dejanski seznanitvi s sklepom o izvršbi priznava enakovredno pravno veljavo, kot jo ima formalna vročitev. Pri tej odločitvi morajo nacionalna sodišča upoštevati temeljno zahtevo po varstvu pravic obrambe.

26. Komisija prvo vprašanje za predhodno odločanje razume tako, da predložitveno sodišče z njim sprašuje, ali se pri pojmu vročitve v členu 36 Konvencije predpostavlja, da se mora dolžnik pravilno seznaniti s sklepom o izvršbi. Priznava, da Konvencija ne usklajuje nacionalnih sistemov vročitve. Cilj členov 20, 27 in 36 Konvencije je bil kljub vsemu zagotovitev obširne zaščite pravic obrambe v vseh fazah postopka tako v državi, v kateri je bila izdana sodba, kot v državi, v kateri se opravlja izvršba.( ) To bi morali upoštevati tudi nacionalni predpisi o vročitvi.

27. Komisija predlaga, da se na prvo vprašanje odgovori tako, da vročitev v smislu Konvencije ne zahteva osebne in učinkovite seznanitve naslovnika, če se ta pozneje kljub morebitnemu poteku roka za vložitev pravnega sredstva, ki začne teči po vročitvi, sklicuje na pomanjkljivo seznanitev s pravnim aktom in se lahko zoper to brani.

28. Drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje sta po mnenju Komisije oblikovani dvoumno. Po eni strani bi se z njima lahko želelo ugotoviti, ali je lahko izvršba opravljena neposredno, ne da bi bil vročen sklep o izvršbi, in ali zadostuje, da se dolžnik s tem sklepom seznani na podlagi izvršilnih dejanj. To bi jasno pomenilo kršitev pravic obrambe in odgovor bi bil nikalen.

29. Po drugi strani bi se na vprašanji lahko odgovorilo pritrdilno, če bi se odločalo o tem, ali bi takšna seznanitev v tem primeru lahko pomenila začetek teka dodatnega roka. To bi se dalo upoštevati, če dolžnik zaradi nepravilnosti pri vročitvi ali zaradi dejstva, da vročitev ni bila opravljena njemu osebno, ne bi mogel spoštovati v členu 36 določenega enomesečnega roka.

30. Komisija zatrjuje, da se morajo države članice same odločiti, kako bodo pravila o rokih, določena v členu 36, prenesle v nacionalno pravo, da bodo varovala pravice obrambe( ). Nikakor pa se ne sme obiti zahteva po vročitvi, niti se ne sme skrajšati rok, določen v členu 36.

V – Pravna presoja

31. S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali Konvencija vsebuje samostojen pojem seznanitve. V Konvenciji, še posebej v njenem členu 36, katerega razlaga je predmet postopka v predloženi zadevi, pojem seznanitve sicer ni naveden, pač pa se, nasprotno, člen 36 nanaša na vročitev.

32. Na podlagi spora o glavni stvari in dikcije člena 36 je prvo vprašanje treba razumeti tako, da je v zvezi z njim treba pojasniti, ali je seznanitev neodvisen pojem v Konvenciji in ali je v skladu s tem členom seznanitev enakovredna vročitvi, tako da s seznanitvijo začne teči rok za vložitev pravnega sredstva, določen v členu 36, prvi odstavek, Konvencije.

33. Po mnenju Komisije je Sodišče zaprošeno, da sprejme stališče glede temeljnega vprašanja, ali pojem seznanitve v členu 36 Konvencije na splošno predvideva, da je bil dolžnik učinkovito seznanjen s sklepom o izvršbi.

34. To vprašanje je glede na dejansko stanje v postopku o glavni stvari hipotetično. Predložitveno sodišče je vprašanje predložilo ob upoštevanju, da G. Verdolivi sklep o izvršbi mogoče ni bil pravilno vročen. Predložitveno sodišče torej nima namena ugotavljati, ali mora seznanitev s tem sklepom nastopiti kot dodatna predpostavka za pravilnost vročitve, temveč ali seznanitev s sklepom o izvršbi po potrebi lahko nadomesti njegovo vročitev.

35. Gledano tako se prvo vprašanje pretežno prekriva z drugim in tretjim. Zato se zdi primerno, da se vsa tri vprašanja obravnavajo skupaj.

36. Če povzamem, predložitveno sodišče torej sprašuje, ali je treba člen 36, prvi odstavek, Konvencije razlagati tako, da pri nepravilni vročitvi sklepa o izvršbi seznanitev dolžnika s tem sklepom zadostuje, da začne teči rok za vložitev pravnega sredstva.

37. Preden odgovorim na to vprašanje, bi želela dati nekaj pojasnil pomen pravnega sredstva, določenega v členu 36, prvi odstavek, Konvencije, za varstvo pravic dolžnika.

A – O pomenu pravnega sredstva, določenega v členu 36 Konvencije

38. V sodbi Carron je Sodišče ugotovilo, da je s „členi od 31 do 49 Konvencije [...] za države pogodbenice zagotovljen enoten postopek za prisilno izvršbo“. V prvi, nekontradiktorni fazi tega postopka lahko upnik hitro doseže dopustitev prisilne izvršitve v drugi državi pogodbenici, kot je država pogodbenica, v kateri je bila izdana sodba. V drugi, kontradiktorni fazi postopek zagotavlja pravice dolžnika tako, da mu dovoljuje vložitev pravnega sredstva zoper odločbo, s katero je bila dovoljena prisilna izvršitev“.( )

39. Postopek o dovolitvi prisilne izvršitve je del skupnega sistema, ki ga zagotavlja Konvencija, ki želi uskladiti prosti pretok sodb v civilnih in gospodarskih zadevah( ) z zaščito pravic obrambe( ). Pravice obrambe dolžnika so zavarovane s temeljnim načelom poštenega postopka kot splošnim temeljnim načelom prava Skupnosti, ki ga priznava Sodišče( ). To načelo se ravna po členu 6 EKČP( ) in je izraženo v členu 47 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije( ).

40. V okviru postopka o dovolitvi prisilne izvršbe je pravica do izjave v postopku še posebej zaščitena s členoma 27, točka 2, in 36 Konvencije. V skladu s členom 27, točka 2, sta priznanje in izvršba sodbe zaradi zaščite pravic tožene stranke zavrnjena, če izjemoma jamstva, ki jih zagotavljata pravo države, v kateri je bila sodba izdana, in Konvencija, niso zadostovala, da bi se tožena stranka lahko branila pred sodiščem države članice, v kateri je bila sodba izdana.( ) Po drugi strani člen 36 toženi stranki daje možnost, da z vložitvijo pravnega sredstva v kontradiktornem postopku zahteva preizkus sklepa o izvršbi sodbe.

41. Člen 36 je še zlasti pomemben za zaščito pravic obrambe v fazi priznanja in izvršbe, saj za zaščito pravice do izjave pomeni nujno protiutež enostranskemu sumarnemu postopku izdaje sklepa o izvršbi, v katerem tožena stranka v skladu s členom 34 Konvencije nima možnosti dajati izjav.

42. Šele z vložitvijo pravnega sredstva v skladu s členom 36 ima tožena stranka možnost navesti razloge proti priznanju in sklepu o izvršbi sodbe. Člen 36 je zato procesna dopolnitev materialnih razlogov za zavrnitev, naštetih v členih 27 in 28 Konvencije.

43. Res je, da mora v skladu s Konvencijo te razloge, preden je izdan sklep o izvršbi, preveriti tudi sodišče, pristojno v državi, v kateri naj bi bila opravljena izvršba.( ) Konvencija ne nalaga nobene obveznosti uradnega ugotavljanja dejstev, pomembnih za odločitev, zato temeljita razprava o pogojih za priznanje poteka šele v kontradiktornem postopku, v katerem je bilo v skladu s členom 36 vloženo pravno sredstvo.( )

44. Uredba št. 44/2001,( ) ki se v predloženem postopku ne uporablja, zdaj prepoveduje celo preverjanje razlogov za zavrnitev priznanja pred izdajo sklepa o izvršbi, tako da razloge za zavrnitev lahko uveljavlja samo dolžnik v okviru pravnega sredstva zoper sklep o izvršbi( ).

45. Še zlasti pomembna glede na člen 27, točka 2, Konvencije je pravica do izjave, ki mora biti v skladu s členom 36 Konvencije toženi stranki zagotovljena v fazi izvršbe. Tako ima tožena stranka, če se pojavijo razlogi za zavrnitev, prvič priložnost za obrambo. Zaščita, ki jo zagotavlja člen 27, točka 2, ne bi imela pomena, če ne bi obstajala možnost obrambe, ki jo zagotavlja člen 36, saj bi bilo v posameznih primerih mogoče izvršiti sodbo, ne da bi tožena stranka imela možnost obrambe.

46. Kontradiktorni postopek v skladu s členom 36 ni samo prva, ampak tudi zadnja oziroma edina možnost, da se dolžnik sklicuje na razloge za zavrnitev, določene v členih 27 in 28 Konvencije. Zaradi zagotovitve praktične učinkovitosti roka za vložitev pravnega sredstva, določenega v členu 36, dolžnik trdnih razlogov, na katere bi se lahko skliceval v okviru tega pravnega sredstva, ne more uveljavljati v okviru poznejšega pravnega sredstva zoper konkretne ukrepe izvršbe( ).

47. V celotnem sistemu, ki ga zagotavlja Konvencija, je rok iz člena 36 odločilen za možnosti obrambe tožene stranke. To je treba upoštevati pri razlagi in uporabi tega predpisa.

B – Vprašanja za predhodno odločanje

48. V skladu s členom 36, prvi odstavek, Konvencije dolžnik zoper odločbo, za katero je dopuščena prisilna izvršitev‚ „v roku enega meseca po njeni vročitvi lahko vloži pravno sredstvo“.

49. Konvencija s tem sicer navaja pojem vročitve. Vendar, če ne upoštevamo posebnega primera, določenega v členu 36, drugi odstavek, ne določa nobenih podrobnih pravil glede postopka vročitve in glede tega nima namena usklajevati nacionalnih predpisov( ). Zahteve za pravilno vročitev sklepa o izvršbi so torej načelno določene s predpisi države, v kateri naj bi bila opravljena izvršba, če ima dolžnik stalno prebivališče v tej državi.

50. Kljub temu so iz člena 36 Konvencije razvidni določeni pogoji za vročitev.

– Vročitev ne more biti nadomeščena s seznanitvijo

51. V skladu z jasno dikcijo člena 36 rok za vložitev pravnega sredstva začne teči od vročitve sklepa o izvršbi. Ob upoštevanju sistematičnega konteksta, pomena in namena ter dikcije tega predpisa se zahteve za vročitev, določene v členu 36, prvi odstavek, ne morejo razumeti drugače kot v tehničnem smislu, to je kot formalna vročitev.

52. Člen 36, prvi odstavek, zato nasprotuje nacionalnim predpisom, ki v primerih, ko je dolžnik seznanjen s sklepom o izvršbi, dovoljujejo neupoštevanje zahtev za vročitev.

53. Pojem vročitve v členu 36 Konvencije je treba razumeti v formalnem smislu zaradi dejstva, da različne jezikovne različice, kolikor je razvidno, za to uporabljajo ustrezen strokovni izraz procesnega prava.( )

54. V nasprotju s tem člen 35 Konvencije glede upnika, ki zahteva izvršbo, zahteva samo, da mu je treba nemudoma „sporočiti“ odločitev o njegovem zahtevku v skladu s postopkom, ki ga določa pravo države, v kateri naj bi bila izvršba opravljena. Podobno francoska, italijanska, angleška, nizozemska in portugalska jezikovna različica določajo različne zahteve za seznanitev upnika in dolžnika z odločbo.( ) Uredba št. 44/2001 prav tako ohranja to razlikovanje.( )

55. Razlika med seznanitvijo dolžnika in upnika se kaže prek različnih posledic, povezanih z njo. Medtem ko obvezni rok za vložitev pravnega sredstva za dolžnika začne teči z vročitvijo sklepa o izvršbi, seznanitev upnika z odločbo nima takšnega pravnega učinka. Člen 40 v nasprotju s členom 36 Konvencije za upnika namreč ne določa strogega roka za vložitev pravnega sredstva zoper odločbo o zavrnitvi njegove zahteve za izvršbo.( )

56. Konvencija mora zato samo za dolžnika zagotoviti, da je seznanitev s sklepom o izvršbi opravljena s formalno vročitvijo. Zahteva za vročitev ima v tem pogledu glede učinka začetka teka roka dve funkciji. Po eni strani služi varstvu pravic obrambe dolžnika, saj formalna vročitev praviloma zagotavlja, da je dolžnik seznanjen s sklepom o izvršbi in da zoper tega lahko vloži predvideno pravno sredstvo. Po drugi strani ima vročitev dokazno funkcijo in omogoča natančen izračun roka za vložitev pravnega sredstva.

57. Razlaga, ki bi izenačevala seznanitev z vročitvijo, bi lahko popolnoma oslabila pomen zahteve za vročitev. Če bi bila potrebna samo seznanitev, bi se upnik, ki zahteva izvršbo lahko poskušal izogniti določenim oblikam formalne vročitve.( ) Glede merila pravilne vročitve, določenega v členu 27, točka 2, Konvencije, je Sodišče ugotovilo, da „se priznanje tuje odločbe v primeru nepravilne vročitve lahko zavrne neodvisno od tega, ali je bila tožena stranka dejansko seznanjena z vlogo, s katero se je postopek začel“.( )

– Presoja pomena seznanitve za odpravo pomanjkljivosti pri vročitvi po nacionalnem pravu

58. Člen 36, tako kot druge določbe Konvencije, ne vsebuje pravil za odpravo pomanjkljivosti pri vročitvi, ampak se omejuje na zahtevo po formalni vročitvi sklepa o izvršbi.

59. Kakšne pravne posledice ima kršitev posameznih predpisov o vročitvi in pod kakšnimi pogoji se odpravi kršitev ter doseže pravilna vročitev, je določeno v zadevnem nacionalnem pravu o vročanju.( ) Zaradi odprave pomanjkljivosti pri vročitvi se lahko nacionalna zakonodaja opre na dejansko seznanitev z vročenim pisanjem, česar člen 36, prvi odstavek, Konvencije načeloma ne izključuje.

60. Vendar pa je pri opredelitvi treba opozoriti, da velja nacionalno pravo države, v kateri naj se opravi izvršba, čeprav mora to upoštevati cilje Konvencije.( ) Kot je Sodišče navedlo v zadevi Pendy Plastic, naj bi Konvencija toženi stranki zagotavljala učinkovito varstvo njenih pravic, ne da bi pri tem usklajevala različne sisteme vročitve v državah članicah.( ) Uporaba prava države, v kateri naj se izvršba opravi, zato ne sme voditi v kršitev pravic dolžnika, katerih zaščiti je Konvencija namenjena.( )

61. Nacionalna sodišča morajo ugotoviti, ali seznanitev s sklepom o izvršbi v skladu z nacionalnim pravom vročanja pripelje do tega, da se sprva pomanjkljiva vročitev šteje kot pravilna formalna vročitev in da s tem začne teči rok za vložitev pravnega sredstva.

62. Pri uporabi ustreznih nacionalnih pravil o odpravi pomanjkljivosti mora nacionalno sodišče kljub temu upoštevati varstveno funkcijo zahteve po vročitvi iz člena 36 Konvencije kot tudi odločilni učinek roka za vložitev pravnega sredstva, ki začne teči z vročitvijo, na možnosti obrambe dolžnika v okviru celotnega sistema Konvencije. Zagotoviti mora, da so pravice obrambe dolžnika zadostno zagotovljene v vsakem primeru in da dolžnik dejansko lahko vloži pravno sredstvo, predvideno v členu 36.

VI – Predlog

63. Glede na predhodno presojo Sodišču strnjeno predlagam ta odgovor na vprašanje za predhodno odločanje Corte d'Appello:

Člen 36 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, kot je bila spremenjena s Konvencijo z dne 9. oktobra 1978 o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, s Konvencijo z dne 25. oktobra 1982 o pristopu Republike Grčije ter s Konvencijo z dne 26. maja 1989 o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike, je treba razlagati tako, da rok za vložitev pravnega sredstva začne teči samo na podlagi formalne vročitve sklepa o izvršbi v skladu z nacionalnim pravom. Vročitve še zlasti ne more nadomestiti seznanitev dolžnika s sklepom o izvršbi. Nacionalno pravo lahko, če je to potrebno, pri odpravi pomanjkljivosti vročitve upošteva seznanitev dolžnika, vendar mora pri tem zagotoviti, da so varovane pravice obrambe dolžnika in da ta dejansko lahko v predpisanem roku vloži pravno sredstvo, določeno v členu 36.