Zbi rka odločb sodne pr akse  
SODBA SODIŠČA (veliki senat) 
z dne 21. decembra 2016 * 
„Pritožba —Državne pomoči —Člen 107(1) PDEU —Davčni sistem —Davek od dohodkov pravnih 
oseb —Odbitek —Amortizacija dobrega imena, ki izhaja iz tega, da podjetja, ki imajo davčni domicil 
v Španiji, pridobijo vsaj 5-odstotni delež v podjetjih, ki imajo davčni domicil zunaj te države članice — 
Pojem ‚državna pomoč‘—Pogoj v zvezi s selektivnostjo“ 
V združenih zadevah C-20/15 P in C-21/15 P, 
zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vloženih 19. januarja 2015 , 
E v ropska komisija, ki jo zastopajo R. Lyal, B. Stromsky, C. Urraca Caviedes in P. Němečková, agenti, 
pritožnica, 
druge stranke v postopku so 
World Duty F ree Group SA, nekdanja Autogrill España SA, s sedežem v Madrid u (Španija) 
(C-20/15 P),  
Banco Santander SA s sedežem v Santanderju (Španija) (C-21/15 P),  
Santusa Holding SL s sedežem v Boadilli del Monte (Španija) (C-21/15 P),  
ki jih zastopajo J. L. Buendía Sierra, E. Abad Valdenebro in R. Calvo Salinero, odvetniki,  
tožeče stranke na prvi stopnji, 
ob intervenciji 
Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata T. Henze in K. Petersen, agenta, 
Irske, ki jo zastopata G. Hodge in E. Creedon, agentki, skupaj z B. Dohertyjem, barrister, in 
A. Goodman, barrister, 
Kraljevine Španije, ki jo zastopa M. A. Sampol Pucurull, agent, 
intervenientke v pritožbenem postopku, 
* * Jezik postopka: španščina. 
SL 
ECLI:EU:C:2016 :981 1 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 –ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
SODIŠČE (veliki senat), 
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, 
T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, E. Juhász, predsedniki senatov, A. Prechal (poročevalka), 
predsednica senata, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Jarašiūnas, F. Biltgen, sodniki, K. Jürimäe, 
sodnica, in C. Lycourgos, sodnik, 
generalni pravobranilec: M. Wathelet, 
sodni tajnik: V. Tourrès, administrator, 
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 31. maja 2016 , 
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. julija 2016 
izreka naslednjo 
Sodbo 
1 Evropska Komisija s pritožbo v zadevi C-20/15 P predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča 
Evropske unije z dne 7. novembra 2014 , Autogrill España/Komisija (T-219/10, v nadaljevanju: 
izpodbijana sodba Autogrill España/Komisija, EU:T:2014 :939), s katero je to razglasilo ničnost 
člena 1(1) in člena 4 Odločbe Komisije 2011 /5/ES z dne 28. oktobra 2009 o davčni amortizaciji 
finančnega dobrega imena (goodwill) za prevzeme tujih deležev C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) 
Španije (UL 2011 , L 7, str. 48, v nadaljevanju: sporna odločba). 
2 Komisija s pritožbo v zadevi C-21/15 P predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča z dne 
7. novembra 2014 , Banco Santander in Santusa/Komisija (T-399/11, v nadaljevanju: izpodbijana sodba 
Banco Santander in Santusa/Komisija, EU:T:2014 :938), s katero je to razglasilo ničnost člena 1(1) in 
člena 4 Sklepa Komisije 2011 /282/EU z dne 12. januarja 2011 o davčni amortizaciji finančnega 
dobrega imena (goodwill) za prevzeme tujih deležev št. C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) Španije 
(UL 2011 , L 135, str. 1, v nadaljevanju: sporni sklep). 
Dejansko stanje 
3 Dejansko stanje spora, kot izhaja iz izpodbijanih sodb, je mogoče povzeti tako. 
4 Komisija se je 10. oktobra 2007 po več pisnih vprašanjih, ki so jih postavili poslanci Evropskega 
parlamenta v letih 2005 in 2006 , in po pritožbi, ki jo je nanjo naslovil zasebni gospodarski subjekt 
v letu 2007 , odločila, da začne formalni postopek preiskave glede določbe v členu 12(5), ki je bila 
v španski zakon o davku od dohodkov pravnih oseb vstavljena z Ley 24/2001 de Medida s Fiscales, 
Administrativas y del Orden Social (zakon št. 24/2001 o davčnih, upravnih in socialnih ukrepih) z dne 
27. decembra 2001 (BOE št. 313 z dne 31. decembra 2001 , str. 50493 ) in povzeta v Real Decreto 
Legislativo 4/2004 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Impuesto sobre Sociedades 
(kraljeva zakonska uredba št. 4/2004 o potrditvi besedila konsolidira nega zakona o davku od dohodkov 
pravnih oseb) z dne 5. marca 2004 (BOE št. 61 z dne 11. marca 2004 , str. 10951 ) (v nadaljevanju: 
sporni ukrep). 
5 Sporni ukrep določa, da se v primeru, da podjetje, obdavčljivo v Španiji, prevzame delež v „tuji 
gospodarski družbi“–če je prevzeti delež v tuji družbi vsaj 5-odstoten in se neprekinjeno obdrži vsaj 
eno leto –finančno dobro ime, ki izhaja iz te pridobitve deleža inse vračunovodske izkaze podjetja 
knjiži kot ločeno neopredmeteno sredstvo, v obliki amortizacije lahko odbije od osnove za odmero 
ECLI:EU:C:2016 :981 2 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
davka od dohodka pravnih oseb, ki ga je podjetje dolžno plačati. Sporni ukrep natančno določa, da 
mora za družbo, da se opredeli kot „tuja družba“, veljati enak davek, kot se uporablja v Španiji, njen 
dohodek pa mora večinoma izhajati iz poslovnih dejavnosti, ki se izvajajo v tujini. 
6 Splošno sodiščeje v točkah od 10 do 13 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija, ki so enake 
točkam od 15 do 18 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija, natančneje ugotovilo 
naslednje: 
„10 Iz [sporne] odločbe je razvidno, da poslovna združitev po španskem zakonu pomeni operacijo, 
s katero ena ali več družb ob prenehanju brez likvidacije prenese vsa svoja sredstva in obveznosti 
na drugo obstoječo družbo ali družbo, ki jo oblikujejo, v zameno za to pa se njihovim 
družbenikom izdajo vrednostni papirji, ki predstavljajo kapital te druge družbe (točka 23 
obrazložitve [sporne] odločbe[, enaka točki 32 obrazložitve spornega sklepa]). 
11 Prevzem deleža [v skladu s sporno odločbo] pomeni operacijo, s katero ena družba prevzame delež 
v kapitalu druge družbe brez pridobitve večine glasovalnih pravic ciljne družbe ali nadzora nad 
njimi (točka 23 [sporne] odločbe[, enaka točki 32 obrazložitve spornega sklepa]). 
12 Poleg tega je v [sporni] odločbi navedeno, da se v skladu s spornim ukrepom finančno dobro ime 
določi tako, da se od tržne vrednosti opredmetenih in neopredmetenih sredstev prevzete družbe 
odšteje cena, ki je bila plačana za prevzem deleža. Prav tako je opredeljeno, da pojem finančnega 
dobrega imena, kot je določen s spornim ukrepom, na področje prevzemov deležev uvaja pojem, 
ki se običajno uporablja pri prenosu sredstev ali transakcijah poslovne združitve (točka 20 
obrazložitve [sporne] odločbe[, enaka točki 29 spornega sklepa]). 
13 Nazadnje je treba poudariti, da v skladu s špansko davčno zakono dajo to, da podjetje, obdavčljivo 
v Španiji, prevzame delež v družbi s sedežem v Španiji, ne omogoča, da bi se finančno dobro ime, 
ki izhaja iz pridobitve tega deleža, za davčne namene obračunavalo ločeno. Po drugi strani pa se, 
prav tako v skladu s špansko davčno zakono dajo, dobro ime lahko amortizira samo pri poslovni 
združitvi (točka 19 obrazložitve [sporne] odločbe[, enaka točki 28 obrazložitve spornega sklepa]).“ 
7 Komisija je s sporno odločbo končala postopek, kar zadeva prevzemanje deležev znotraj Evropske unije. 
8 Komisija je v členu 1(1) te odločbe shemo, ki je bila uvedena s spornim ukrepom (v nadaljevanju: 
sporna shema) in s katero se podjetjem, ki so obdavčena v Španiji, podeljuje davčna ugodnost, tako da 
lahko ta amortizirajo dobro ime, ki izhaja iz prevzema deležev v tujih podjetjih, razglasila za 
nezdružljivo s skupnim trgom, kadar se uporablja za prevzeme deležev v podjetjih, ustanovljenih 
v Uniji. V členu 4 navedene odločbe je Kraljevini Španiji odredila, naj zagotovi vračilo pomoči, ki so 
bile dodeljene na podlagi te sheme. 
9 Kar zadeva prevzeme deležev zunaj Unije, je Komisija pustila postopek odprt, pri tem pa so se španski 
organi zavezali, da bodo predložili nove elemente glede ovir za čezmejne združitve, ki obstajajo zunaj 
Unije. 
10 Komisija je s spornim sklepom sporno shemo, s katero se podjetjem, ki so obdavčena v Španiji, 
podeljuje davčna ugodnost, tako da lahko ta amortizirajo dobro ime, ki izhaja iz prevzema deležev 
v tujih podjetjih, razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom, kadar se uporablja za prevzeme deležev 
v podjetjih s sedežem zunaj Unije (člen 1(1) tega sklepa), in Kraljevini Španiji odredila, naj zagotovi 
vračilo pomoči, ki so bile dodeljene na podlagi te sheme (člen 4 navedenega sklepa). 
ECLI:EU:C:2016 :981 3 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
Postopka pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sodbi 
11 Družba Autogrill España SA, ki je postala družba World Duty Free Group SA (v nadaljevanju: WDFG), 
je 14. maja 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti člena 1(1) in 
člena 4 sporne odločbe. 
12 Družba WDFG je v utemeljitev tožbe v delu, v katerem se nanašana člen 1(1) te odločbe, navedla štiri 
razloge, od katerih se je prvi nanašal na to, da je Komisija napačno uporabila pravo pri uporabi pogoja 
v zvezi s selektivnostjo, drugi se je nanašal na neselektivnost spornega ukrepa, ker naj bi razlikovanje, ki 
ga uvaja, izviralo iz narave ali sistematike ureditve, v katero spada, tretji se je nanašal na to, da naj ta 
ukrep ne bi dajal nobene prednosti družbam, za katere se uporablja sporna shema, četrti pa se je 
nanašal na neobstoj obrazložitve navedene odločbe tako glede pogoja v zvezi s selektivnostjo kot glede 
pogoja v zvezi z obstojem prednosti. 
13 Družbi Banco Santander SA in Santusa Holding SL (v nadaljevanju: Santusa) sta 29. julija 2011 
v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti člena 1(1) in člena 4 spornega 
sklepa. 
14 Družbi Banco Santander in Santusa sta v utemeljitev tožbe v delu, v katerem se nanašana člen 1(1) 
tega sklepa, navedli pet tožbenih razlogov, od katerih se je prvi nanašal na to, da je Komisija napačno 
uporabila pravo pri uporabi pogoja v zvezi s selektivnostjo, drugi se je nanašal na napačno opredelitev 
referenčnega sistema, tretji se je nanašal na neobstoj selektivnosti spornega ukrepa, ker naj bi 
razlikovanje, ki ga uvaja, izviralo iz narave ali sistematike ureditve, v katero spada, četrti se je nanašal 
na to, da naj ta ukrep ne bi dajal nobene prednosti družbam, za katere se uporablja sporna shema, 
peti pa se je nanašal na neobstoj obrazložitve navedenega sklepa tako glede pogoja v zvezi 
s selektivnostjo kot glede pogoja v zvezi z obstojem prednosti. 
15 Splošno sodišče je z izpodbijanima sodbama na podlagi v bistvu enakih obrazložitev sprejelo prva dva 
tožbena razloga iz obeh tožb, ki sta se nanašala na napačno uporabo člena 107(1) PDEU z vidika 
pogoja v zvezi s selektivnostjo, in je posledično, ne da bi preizkusilo druge razloge iz teh tožb, 
razglasilo ničnost člena 1(1) in člena 4 sporne odločbe oziroma spornega sklepa. 
Predlogi strank in postopka pred Sodiščem 
16 Komisija Sodišču predlaga, naj: 
— izpodbijani sodbi razveljavi; 
— zadevi vrne Splošnemu sodišču v razsojanje in 
— pridrži odločitev o stroških. 
17 Družba WDFG v zadevi C-20/15 P ter družbi Banco Santander in Santusa v zadevi C-21/15 P Sodišču 
predlagajo, naj pritožbi zavrne, izpodbijani sodbi potrdi in Komisiji naloži plačilo stroškov. 
18 S sklepi predsednika Sodišča z dne 19. maja 2015 je bila Zvezni republiki Nemčiji, Irski in Kraljevini 
Španiji dovoljena intervencija v podporo predlogom družbe WDFG v zadevi C-20/15 P ter predlogom 
družb Banco Santander in Santusa v zadevi C-21/15 P. 
19 Predloga družb Telefónica SA in Iberdrola SA za intervencijo v podporo predlogom družbe WDFG 
v zadevi C-20/15 P ter predlogom družb Banco Santander in Santusa v zadevi C-21/15 P sta bila, 
nasprotno, s sklepoma predsednika Sodišča z dne 6. oktobra 2015 zavrnjena. 
ECLI:EU:C:2016 :981 4 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
Pritožbi 
20 Komisija pritožbi utemeljuje z enim samim enakim razlogom, ki ima dva dela in se nanaša na to, da je 
Splošno sodišče pri razlagi pogoja v zvezi s selektivnostjo, kot je določen v členu 107(1) PDEU, 
napačno uporabilo pravo. 
Prvi del edinega pritožbenega razloga 
Trditve strank 
21 Komisija s prvim delom edinega pritožbenega razloga Splošnemu sodiščuočita, da je s tem, da ji je za 
namene dokazovanja selektivnosti ukrepa naložilo obveznost opredelitve skupine podjetij z lastnimi 
značilnostmi, napačno uporabilo pravo. 
22 Komisija trdi, da se je v sporni odločbi in spornem sklepu striktno ravnala v skladu z metodo analize 
v zvezi s selektivnostjo na davčnem področju, kot je potrjena v ustaljeni sodni praksi Sodišča. Tako je 
dokazala, da je sporni ukrep pomenil odstopanje glede na referenčni okvir, ker je določal, da se za 
podjetja, ki so obdavčljiva v Španiji in ki prevzamejo vsaj 5-odstotni delež v družbah s sedežem 
v tujini, uporablja drugačno davčno obravnavanje kot za podjetja, ki so obdavčljiva v Španiji in 
opravijo enak prevzem v družbah s sedežem v Španiji, čeprav sta bili ti kategoriji podjetij 
v primerljivih položajih z vidika cilja, ki se uresničuje s splošno špansko ureditvijo o davku od 
dohodkov pravnih oseb. 
23 Komisija meni, da je Splošno sodišče s tem, da ji je naložilo dodatno breme dokazati, da sporni ukrep 
daje prednost posameznim podjetjem, ki jih je mogoče opredeliti zaradi posebnih značilnosti, ki jih 
druga podjetja nimajo, to je zaradi lastnih in ex ante opredeljivih značilnosti, napačno uporabilo pravo, 
ker se je tako oprlo na ožje pojmovanje pogoja v zvezi s selektivnostjo v primerjavi s tistim, ki ga je 
potrdilo Sodišče. 
24 Komisija zlasti trdi, da je v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče razsodilo v točkah 57 in 58 
izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija ter v točkah 61 in 62 izpodbijane sodbe Banco Santander 
in Santusa/Komisija, ukrepe mogoče opredeliti kot selektivne, čeprav se uporabljajo neodvisno od vrste 
dejavnosti upravičenca in določajo davčno ugodnost za nekatere naložbe brez določitve minimalnega 
zneska naložbe. 
25 V okviru tega naj bi Splošno iz sodbe z dne 8. novembra 2001 , Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & 
Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001 :598), napačno sklepalo, da nacionalni ukrep, katerega 
uporaba ni odvisna od vrste dejavnosti podjetij, a priori ni selektiven. Trditev v točki 36 navedene 
sodbe, da „nacionalni ukrepi, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, ne pomenijo državnih pomoči 
[…], če se uporabljajo za vsa podjetja na nacionalnem ozemlju ne glede na namen njihove dejavnosti“, 
naj bi bilo namreč treba razumeti tako, da neobstoj selektivnosti izhaja iz dejstva, da se nacionalni 
ukrep uporablja brez razlikovanja za vsa podjetja v državi članici. 
26 Komisija Splošnemu sodišču napačno uporabo prava očita tudi v zvezi s tem, da je v točkah od 59 
do 62 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija ter v točkah od 63 do 66 izpodbijane sodbe Banco 
Santander in Santusa/Komisija razsodilo, da ukrep, kakršen je sporni, ni selektiven, ker je povezan 
z nakupom specifičnih gospodarskih dobrin, in sicer deležev v tujih družbah, in nobene kategorije 
podjetij a priori ne izključuje iz ugodnosti, ki jih ponuja. 
27 Splošno sodišče naj bi se glede tega napačno oprlo na sodbo z dne 19. septembra 2000 , 
Nemčija/Komisija (C-156/98, EU:C:2000 :467). Iz točk 22 in 23 navedene sodbe naj bi namreč izhajalo, 
da je Komisija v zadevi, v kateri je bila navedena sodba izdana, zadevni ukrep opredelila kot selektiven 
ECLI:EU:C:2016 :981 5 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
v zvezi z nekaterimi geografsko opredeljenimi podjetji, v katera so zasebni vlagatelji ponovno vložili 
dobiček od prodaje gospodarskih dobrin, in ne v zvezi z navedenimi vlagatelji, glede katerih je menila, 
da ta ukrep ni pomenil pomoči. 
28 Poleg tega Komisija Splošnemu sodiščuočita, da je v točkah od 66 do 68 izpodbijane sodbe Autogrill 
España/Komisija in v točkah od 70 do 72 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija 
odločilo, da sodna praksa Sodišča nasprotuje ugotovitvi, da je nacionalni davčni ukrep, katerega 
dostopnost je odvisna od izpolnjevanja določenih pogojev, selektiven, čeprav podjetja, ki so upravičena 
do teh ukrepov, nimajo skupne nobene lastnosti, ki bi jih ločevala od drugih podjetij, razen tega, da 
lahko izpolnjujejo pogoje, od katerih je odvisna dodelitev ukrepa. 
29 Komisija trdi, da se Splošno sodišče glede tega opira na napačno analizo zadevne sodne prakse. 
30 Kar zadeva sodbo z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar in Združeno 
kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732), Komisija trdi, da iz točk 90 in 91 navedene 
sodbe izhaja, da se je ta nanašala na poseben položaj, v katerem je Sodišče za selektivno štelo 
referenčno davčno ureditev samo, ker je ta že sama po sebi dajala prednost „offshore“ podjetjem, ne 
pa kakršno koli odstopanje od te ureditve. Sklicevanje v navedeni sodbi na „posebne lastnosti“ 
kategorije podjetij naj bi bilo torej treba razumeti tako, da napotuje na značilnosti, zaradi katerih so 
bila ta podjetja davčno ugodneje obravnavana v okviru referenčnega sistema, ki je po naravi selektiven, 
in ga ni mogoče ekstrapolirati na okoliščine zunaj tega posebnega okvira. 
31 Kar zadeva točko 42 sodbe z dne 29. marca 2012 , 3M Italia (C-417/10, EU:C:2012 :184), naj Splošno 
sodišče ne bi upoštevalo drugega stavka te točke, v katerem je izraženo načelo, določeno v ustaljeni 
sodni praksi Sodišča, po katerem je ukrep selektiven, če lahko daje prednost „posameznim podjetjem 
ali proizvodnji posameznega blaga“ pred drugimi, ki so z vidika cilja navedene ureditve v primerljivem 
dejanskem in pravnem položaju. 
32 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa uvodoma navajajo, da Komisija v sporni odločbi in 
spornem sklepu ni trdila, da je sporni ukrep selektiven de facto, tako da je treba v okviru teh pritožb 
preučiti le kritike izpodbijanih sodb v zvezi s tem, da je Splošno sodišče v njih odločilo, da na podlagi 
razlogov, ki jih je Komisija navedla v tej odločbi in tem sklepu, ni mogoče ugotoviti, da je ta ukrep 
selektiven de iure. 
33 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa trdijo, da iz sodbe z dne 8. novembra 2001 , 
Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001 :598), izhaja, da 
ukrepa, ki je dostopen vsem podjetjem, ni mogoče obravnavati kot selektivnega. Iz navedene sodbe pa 
naj, nasprotno, ne bi bilo mogoče sklepati, kot trdi Komisija, da nacionalni ukrep ni selektiven, čese 
uporablja za vsa podjetja države članice brez izjeme, ker bi bilo treba na podlagi take teze skoraj vsa 
davčna pravila šteti za selektivna. 
34 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa zavračajo tudi tezo Komisije, da so bili nacionalni 
davčni ukrepi že večkrat opredeljeni kot selektivni, tudi če niso določali nobenega minimalnega zneska 
naložb in so se uporabljali neodvisno od vrste dejavnosti upravičenca. Spornega ukrepa, ki daje davčno 
ugodnost vsakem u podjetju, ki želi biti do nje upravičeno, ne glede na to, v kategorijo spada, že zaradi 
tega nikakor ni mogoče obravnavati, kot da je prima facie in de iure selektiven. 
35 Splošno sodišče naj bi se pravilno oprlo na sodbo z dne 19. septembra 2000 , Nemčija/Komisija 
(C-156/98, EU:C:2000 :467), saj je v odločbi, obravnavani v navedeni sodbi, Komisija izrecno priznala 
neobstoj selektivnosti nacionalnega ukrepa v zvezi z zadevnimi vlagatelji, kar naj bi Sodišče potrdilo. 
36 Komisija naj bi sicer v praksi odločanja že večkrat izključila selektivnost davčnih ukrepov na podlagi 
istega merila, to je merila neobstoja selektivnosti splošnih ukrepov, ki se brez razlikovanja uporabljajo 
za vsa podjetja in do katerih je lahko upravičen vsak davčni zavezanec. 
ECLI:EU:C:2016 :981 6 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
37 Uporaba tega merila naj poleg tega ne bi pripeljala do ugotovitve neobstoja selektivnosti ukrepov 
v zvezi z nakupom nekaterih sredstev, ki jih je omenila Komisija. Te ukrepe naj bi bilo mogoče 
opredeliti kot selektivne, če bi bilo dokazano, da de facto koristijo nekaterim podjetjem, z izključitvijo 
drugih. Vsekakor naj njihova selektivnost ne bi izhajala iz narave pridobljenih sredstev, temve č iz 
dejstva, da je mogoče sklepati, da zadevni kupci sestavljajo posebno kategorijo. 
38 Kar zadeva sodbo z dne 15. julija 2004 , Španija/Komisija (C-501/00, EU:C:2004 :438), družbe WDFG ter 
Banco Santander in Santusa menijo, da je Splošno sodišče pravilno razsodilo, da se ukrep, obravnavan 
v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, razlikuje od ukrepa v obravnavanem primeru, ker je bil 
njegov namen dajati prednost ločeni in opredeljivi kategoriji podjetij, to je podjetjem, ki opravljajo 
izvozne dejavnosti. 
39 Poleg tega naj bi iz sodbe z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar in 
Združeno kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732, zlasti točka 104), jasno izhajalo, da je 
ukrep mogoče opredeliti kot selektiven le, če koristi kategoriji podjetij, ki imajo „lastnosti“,kiso 
„značilne“ zanje. Iz navedene sodbe naj bi poleg tega izhajalo, da opredelitev odstopanja od skupne 
ureditve ni cilj sam po sebi. Pomem ben naj bi bil zgolj dejanski učinek ukrepa, to je, ali koristi 
posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga ali ne. 
40 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa trdijo, da razlage sodbe z dne 29. marca 2012 , 3M Italia 
(C-417/10, EU:C:2012 :184), ki jo predlaga Komisija, prav tako ni mogoče sprejeti. Po eni strani naj 
Sodišče v navedeni sodbi ne bi potrdilo opredelitve referenčnega sistema in odstopanja od njega. Po 
drugi strani naj na podlagi navedene sodbe ne bi bilo mogoče sklepati, da je ukrep selektiven, ker 
podjetja, ki izpolnjujejo pogoje za njegovo uporabo, tvorijo ločeno kategorijo. 
41 Nazadnje, Splošno sodišče naj bi pravilno odločilo, da ukrepa ni mogoče opredeliti kot selektivnega 
v smislu člena 107 PDEU, če je upravičenost do njega odvisna od ravnanja, ki je prima facie dostopno 
vsem podjetjem neodvisno od njihovega sektorja dejavnosti. To naj bi izhajalo iz ugotovitve v sodbi 
z dne 19. septembra 2000 , Nemčija/Komisija (C-156/98, EU:C:2000 :467), o neobstoju selektivnosti 
nacionalnega ukrepa v zvezi z vlagatelji. 
42 Kraljevina Španija trdi, da sodba z dne 8. novembra 2001 , Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & 
Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001 :598), potrjuje stališče, ki so ga španski organi zavzeli 
med upravnim postopkom pred Komisijo in po katerem je gospodarsko prednost mogoče obravnavati 
kot pomoč le, če lahko daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ 
v smislu člena 107(1) PDEU. 
43 Španski organi pa naj bi med navedenim upravnim postopkom dokazali splošno dostopnost spornega 
ukrepa, ker se je uporabljal za podjetja iz zelo različnih sektorjev dejavnosti, s čimer naj bi bila potrjena 
analiza, predstavljena v izpodbijanih sodbah, in dejstvo, da Komisija v sporni odločbi in spornem sklepu 
ni dokazala selektivnosti tega ukrepa. 
44 Irska trdi, da v nasprotju s tem, kar zatrjuje Komisija, Splošno sodišče iz sodbe Sodišča z dne 
8. novembra 2001 , Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, 
EU:C:2001 :598), ter sodb Splošnega sodišča z dne 6. marca 2002 , Diputación Foral de Álava in 
drugi/Komisija (T-92/00 in T-103/00, EU:T:2002 :61), in z dne 9. septembra 2009 , Diputación Foral de 
Álava in drugi/Komisija (od T-227/01 do T-229/01, T-265/01, T-266/01 in T-270/01, EU:T:2009 :315), 
ni sklepalo, da so selektivni le ukrepi, katerih uporaba je povezana z vrsto dejavnosti podjetja ali za 
katerih uporabo velja minimalni znesek, temve č je razsodilo, da selektivnosti ni mogoče ugotoviti 
v zvezi z ukrepom, do katerega so lahko upravičena vsa podjetja z davčnim domicilom v Španiji, ki 
prevzamejo vsaj 5-odstotni delež v tujem podjetju, neodvisno od vrste njihove dejavnosti in vloženih 
zneskov. 
ECLI:EU:C:2016 :981 7 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
45 Splošno sodišče naj bi se pravilno oprlo na sodbo z dne 15. novembra 2011 , Komisija in 
Španija/Government of Gibraltar in Združeno kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732), 
ko je razsodilo, da je za to, da bi bilo davčno razlikovanje mogoče šteti za pomoč, potrebno opredeliti 
posebno kategorijo podjetij s posebnimi lastnostmi, ki so lahko upravičena do njega. Pogoj v zvezi 
s selektivnostjo, kot je določen v členu 107(1) PDEU, naj bi bilo poleg tega treba opredeliti enako 
v vseh zadevah, ki se nanašajo na domnevne davčne državne pomoči. Zato naj načelo, ki je izrecno 
določenov točki 104 navedene sodbe, ne bi moglo biti omejeno na položaj, v katerem je celotna 
davčna ureditev selektivna. 
46 Irska meni, da se ukrepi, kot je sporni ukrep, ki iz kroga upravičencev a priori ne izključujejo nobenega 
podjetja in nobenega posebnega gospodarskega sektorja, ne bi smeli šteti za selektivne. Komisija naj bi 
se sicer že ve čkrat oprla na ta razlog za namene ugotovitve neobstoja selektivnosti nekaterih 
nacionalnih ukrepov. 
47 Zvezna republika Nemčija trdi, da obstoj odstopanja ali izjeme od referenčnega okvira, ki ga je 
opredelila Komisija, tudi ob predpostavki, da bi bil dokazan, sam po sebi ne omogoča ugotovitve, da 
sporni ukrep daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v smislu 
člena 107(1) PDEU. 
48 Nasprotno, iz tega naj bi izhajalo le, da je ta ukrep podoben subvenciji. Zato naj bi bilo treba po 
preučitvi tega, ali ukrep pomeni odstopanje, v skladu s sodno prakso, zlasti sodbo z dne 15. novembra 
2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar in Združeno kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, 
EU:C:2011 :732), in kot je Splošno sodišče pravilno odločilo v izpodbijanih sodbah, v nadaljevanju 
preveriti, ali kategorija davčnih zavezancev, ki imajo prednost zaradi davčnega ukrepa, združuje dovolj 
posebna podjetja oziroma proizvodnje dovolj posebnega blaga v smislu člena 107(1) PDEU. 
49 Tako naj bi iz sodne prakse Sodišča izhajalo, da je kategorija podjetij, ki so upravičena do davčne 
ugodnosti, dovolj posebna, če Komisija dokaže, da so bila do zadevne ugodnosti upravičena le podjetja 
iz enega samega gospodarskega sektorja, ki opravljajo določene dejavnosti (sodba z dne 15. decembra 
2005 , Unicredito Italiano, C-148/04, EU:C:2005 :774), ali podjetja, ki imajo določeno pravno obliko 
(sodba z dne 10. januarja 2006 , Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04, EU:C:2006 :8), ali 
podjetja določene velikosti (sodba z dne 13. februarja 2003 , Španija/Komisija, C-409/00, 
EU:C:2003 :92), ali pa samo podjetja, katerih sedež je zunaj določene regije (sodba z dne 17. novembra 
2009 , Presidente del Consiglio dei Ministri, C-169/08, EU:C:2009 :709). 
50 Zvezna republika Nemčija opozarja, da je Sodišče že odločilo, da davčna olajšava, do katere so 
upravičeni davčni zavezanci, ki prodajajo nekatere gospodarske dobrine in ki lahko odbijejo dobiček 
od te prodaje v primeru pridobitve drugih gospodarskih dobrin, tem zavezancem daje prednost, ki kot 
splošen ukrep, ki se uporablja za vse gospodarske subjekte brez razlikovanja, ne more biti opredeljena 
kot državna pomoč (sodba z dne 19. septembra 2000 , Nemčija/Komisija, C-156/98, EU:C:2000 :467, 
točka 22). 
51 Še pomem bneje, davčni ukrep, kot je sporni ukrep, katerega uporaba je na splošno povezana 
s posamezno kategorijo poslov, za katere se uporablja pravo družb, v tem primeru s prevzemi deležev, 
ki niso odvisni od dejavnosti in poslovanja podjetja, naj ne bi smel biti obravnavan kot selektiven. 
52 Nazadnje, države članice, ki so intervenirale v teh zadevah, trdijo, da bi široka razlaga pogoja v zvezi 
s selektivnostjo nacionalnega ukrepa za namene njegove opredelitve kot državne pomoči v smislu 
člena 107(1) PDEU, kot jo predlaga Komisija v pritožbah, zamajala institucionalno ravnovesje Unije. 
Če bi bil pogoju v zvezi s selektivnostjo priznan tak obseg, bi namreč Komisija lahko nadzirala skoraj 
vse ukrepe neposredne obdavčitve na podlagi svojih pristojnosti na področju državnih pomoči, čeprav 
neposredna obdavčitev načeloma spada v zakono dajno pristojnost držav članic. 
ECLI:EU:C:2016 :981 8 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
Presoja Sodišča 
53 Najprej je treba opozoriti, da morajo biti v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za to, da se 
nacionalni ukrep opredeli kot „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, izpolnjeni vsi pogoji, 
navedeni v nadaljevanju. Prvič, intervencija mora biti državna ali iz državnih sredstev. Drugič, ta 
intervencija mora biti taka, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami. Tretjič, z njo mora 
biti prejemniku podeljena selektivna prednost. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali groziti 
z izkrivljanjem konkurence (glej zlasti sodbo z dne 16. julija 2015 , BVVG, C-39/14, EU:C:2015 :470, 
toka 24). 
54 Glede pogoja v zvezi s selektivnostjo prednosti, ki je sestavni del pojma „državna pomoč“ v smislu 
člena 107(1) PDEU, iz prav tako ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pri presoji tega 
pogoja ugotoviti, ali je v okviru dane pravne ureditve zadevni nacionalni ukrep take vrste, da omogoča 
prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi z drugimi, ki so 
glede na cilj, ki se uresničuje z zadevno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju in 
so tako deležni drugačnega obravnavanja, ki ga je v bistvu mogoče opredeliti kot diskriminacijo (glej 
zlasti sodbe z dne 28. julija 2011 , Mediaset/Komisija, C-403/10 P, neobjavljena, EU:C:2011 :533, 
točka 36; z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar in Združeno 
kraljestvo, C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732, točki 75 in 101; z dne 14. januarja 2015 , 
Eventech, C-518/13, EU:C:2015 :9, točke od 53 do 55, in z dne 4. junija 2015 , Komisija/MOL, 
C-15/14 P, EU:C:2015 :362, točka 59). 
55 Poleg tega mora Komisija v primeru, da je zadevni ukrep predviden kot shema pomoči, in ne kot 
individualna pomoč, dokazati, da ta ukrep, čeprav določa splošno prednost, dostop do nje daje 
izključno posameznim podjetjem ali posameznim sektorjem dejavnosti (glej v tem smislu zlasti sodbo 
z dne 30. junija 2016 , Belgija/Komisija, C-270/15 P, EU:C:2016 :489, točki 49 in 50). 
56 Kar natančneje zadeva nacionalne ukrepe, s katerimi se podeljuje davčna ugodnost, je treba opozoriti, 
da tovrstni ukrep, ki čeprav ne zajema prenosa državnih sredstev, upravičence postavlja v ugodnejši 
finančni položaj kot druge davčne zavezance, upravičencem lahko daje selektivno prednost in zato 
pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Davčna ugodnost, ki izvira iz splošnega ukrepa, 
ki se uporablja brez razlikovanja za vse gospodarske subjekte, pa, nasprotno, ne pomeni državne 
pomoči v smislu te določbe (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 18. julija 2013 , P, C-6/12, 
EU:C:2013 :525, točka 18). 
57 V okviru tega mora Komisija za namene ugotovitve, da je nacionalni davčni ukrep „selektiven“, najprej 
opredeliti skupno ali „običajno“ davčno ureditev, ki se uporablja v zadevni državi članici, nato pa 
dokazati, da zadevni davčni ukrep odstopa od navedene skupne ureditve, ker uvaja razlikovanje med 
subjekti, ki so glede na cilj, ki se uresničuje s to skupno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in 
pravnem položaju (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 8. septembra 2011 , Paint Graphos in drugi, od 
C-78/08 do C-80/08, EU:C:2011 :550, točka 49). 
58 Ukrepi, s katerimi se uvaja razlikovanje med podjetji, ki so z vidika cilja, ki se uresničuje z zadevno 
pravno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju ter ki so torej a priori selektivni, pa 
niso zajeti s pojmom „državna pomoč“, če zadevna država članica dokaže, da je to razlikovanje 
upravičeno, ker izhaja iz narave ali sistematike ureditve, v katero spadajo ti ukrepi (glej v tem smislu 
zlasti sodbe z dne 29. aprila 2004 , Nizozemska/Komisija, C-159/01, EU:C:2004 :246, točki 42 in 43; 
z dne 8. septembra 2011 , Paint Graphos in drugi, od C-78/08 do C-80/08, EU:C:2011 :550, točki 64 
in 65, in z dne 29. marca 2012 , 3M Italia, C-417/10, EU:C:2012 :184, točka 40). 
59 Poleg tega je treba opozoriti, da dejstvo, da imajo lahko samo davčni zavezanci, ki izpolnjujejo pogoje 
za uporabo ukrepa, od njega korist, samo po sebi ne pomeni, da je ta ukrep selektiven (sodba z dne 
29. marca 2012 , 3M Italia, C-417/10, EU:C:2012 :184, točka 42). 
ECLI:EU:C:2016 :981 9 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
60 Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da je treba pri dokazovanju selektivnosti zadevnega ukrepa 
preveriti, ali se z njim med gospodarskimi subjekti, ki so glede na cilj, ki se uresničuje z zadevno 
splošno davčno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju, uvaja razlikovanje, ki ni 
upravičeno z naravo in sistematiko te ureditve (glej v tem smislu sodbo z dne 4. junija 2015 , 
Komisija/MOL, C-15/14 P, EU:C:2015 :362, točka 61). 
61 Ob upoštevanju teh preudarkov je treba preizkusiti, ali je v obravnavani zadevi Splošno sodiščekršilo 
člen 107(1) PDEU, kot ga razlaga Sodišče, ker je razsodilo, da Komisija v sporni odločbi in spornem 
sklepu ni pravno zadostno dokazala, da je bila s spornim ukrepom dana selektivna prednost 
„posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“. 
62 V obravnavani zadevi sporni ukrep določa davčno ugodnost z zmanjšanjem davčne osnove za davek od 
dohodkov pravnih oseb v obliki amortizacije dobrega imena v primerih, v katerih podjetja, ki imajo 
davčni domicil v Španiji, prevzamejo vsaj 5-odstotni delež v podjetjih, ki imajo davčni domicil zunaj te 
države članice. Ker ta ukrep lahko koristi vsem navedenim podjetjem, ki opravljajo take posle, je treba 
zanj šteti, da lahko pomeni shemo pomoči. Komisija je torej morala dokazati, da ta ukrep ne glede na 
to, da daje splošno prednost, dostop do nje daje izključno posameznim podjetjem ali posameznim 
sektorjem dejavnosti. 
63 Glede tega je Splošno sodišče v točki 50 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija in v točki 54 
izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija navedlo, da se je Komisija v sporni odločbi 
oziroma v spornem sklepu za ugotovitev selektivnosti spornega ukrepa primarno oprla na razlog, da ta 
ukrep pomeni odstopanje od referenčnega okvira, ker je povzročil, da se za podjetja, ki so obdavčljiva 
v Španiji in ki prevzamejo delež v družbah s sedežem v tujini, uporablja davčno obravnavanje, 
drugačno od tistega, ki se uporablja za podjetja, ki so obdavčljiva v Španiji in prevzamejo delež 
v družbah s sedežem v Španiji, čeprav sta ti dve kategoriji podjetij v primerljivih položajih z vidika 
cilja, ki se uresničuje z navedenim referenčnim okvirom, pri čemer ta okvir tvorijo splošna španska 
ureditev davka od dohodkov pravnih oseb in, natančneje, pravila v zvezi z davčnim obravnavanjem 
finančnega dobrega imena, vsebovana v navedeni davčni ureditvi. 
64 Splošno sodiščeje vtočki 51 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija in v točki 55 izpodbijane 
sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija odločilo, da je Komisija tako uporabila analitično metodo, 
izhajajočo iz sodne prakse Sodišča in Splošnega sodišča, ki je bila opisana v točkah od 29 do 33 
izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija oziroma v točkah od 33 do 37 izpodbijane sodbe Banco 
Santander in Santusa/Komisija in ki v bistvu ustreza sodni praksi Sodišča, opisani v točkah od 53 
do 60 te sodbe. 
65 Splošno sodišče paje v točkah 44, 45, 52 in 53 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija ter 
vtočkah 48, 49, 56 in 57 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija razsodilo, da obstoj 
odstopanja ali izjeme od referenčnega okvira, ki ga je opredelila Komisija, tudi če bi bil dokazan, sam 
po sebi ne dokazuje, da sporni ukrep daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji 
posameznega blaga“ v smislu člena 107(1) PDEU, saj je bil ta ukrep a priori dostopen vsakem u 
podjetju in se ni nanašal na posebno kategorijo podjetij, ki bi edina imela korist od tega ukrepa, 
ampak na kategorijo gospodarskih poslov. 
66 Vendar je treba ugotoviti, da to razlogovanje temelji na napačni uporabi pogoja v zvezi s selektivnostjo 
iz člena 107(1) PDEU, kot je bilo nanj opozorjeno v tej sodbi. 
67 Kot namreč izhaja iz točk od 53 do 60 te sodbe, je v zvezi z nacionalnim ukrepom, s katerim se 
podeljuje splošna davčna ugodnost, kot je sporni ukrep, ta pogoj izpolnjen, če Komisija dokaže, da ta 
ukrep odstopa od splošne ali „običajne“ davčne ureditve, ki se uporablja v zadevni državi članici, 
s čimer s konkretnimi učinki uvaja različno obravnavanje gospodarskih subjektov, čeprav so subjekti, 
ki so upravičeni do davčne ugodnosti, in subjekti, ki so iz nje izključeni, z vidika cilja, ki se uresničuje 
z navedeno davčno ureditvijo te države članice, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju. 
ECLI:EU:C:2016 :981 10 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
68 Iz izpodbijanih sodb izhaja, da se je Komisija v sporni odločbi in spornem sklepu pri dokazovanju 
selektivnosti spornega ukrepa oprla na različno obravnavanje rezidenčnih podjetij, ki ga je vseboval ta 
ukrep. Na podlagi uporabe tega ukrepa so bila namreč lahko samo rezidenčna podjetja, ki so prevzela 
vsaj 5-odstotni delež v tujih družbah, pod določenimi pogoji upravičena do zadevne davčne ugodnosti, 
medtem ko rezidenčna podjetja, ki so izvajala takšne prevzeme v podjetjih, ki so obdavčena v Španiji, te 
ugodnosti niso mogla pridobiti, čeprav so bila po mnenju Komisije v primerljivem položaju z vidika 
cilja, ki se uresničuje s špansko skupno davčno ureditvijo. 
69 Splošno sodišče pa je presodilo, da spornega ukrepa, ker se ni nanašal na nobeno posebno kategorijo 
podjetij ali proizvodnje, ker njegova uporaba ni bila odvisna od vrste dejavnosti podjetij in ker je bil 
a priori ali potencialno dostopen vsem podjetjem, ki bi želela prevzeti vsaj 5-odstotni delež v tujih 
družbah in ta delež neprekinjeno obdržati vsaj eno leto, ni bilo treba obravnavati kot selektiven ukrep, 
ampak kot splošen ukrep v smislu sodne prakse, na katero je opozorjeno v točki 56 te sodbe. Splošno 
sodišče je s tem napačno uporabilo pravo. 
70 Tako je Splošno sodišče v točkah 41, 45, 67 in 68 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija ter 
vtočkah 45, 49, 71 in 72 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija razsodilo, da je 
v zvezi z ukrepom, ki je a priori dostopen vsem podjetjem, za to, da je za namene ugotovitve državne 
pomoči izpolnjen pogoj v zvezi s selektivnostjo nacionalnega ukrepa, potrebno, da se v vseh primerih 
opredeli posebna kategorija podjetij, ki so edina, ki jim zadevni ukrep koristi in ki jih je mogočeločiti 
zaradi njihovih posebnih skupnih lastnosti. 
71 Vendar na to dodatno zahtevo v zvezi z opredelitvijo posebne kategorije podjetij – ki bi bila dodana 
analitični metodi za ugotavljanje selektivnosti na področju davkov, ki izhaja iz ustaljene sodne prakse 
Sodišča in v okviru katere je treba v bistvu ugotoviti, ali izključitev nekaterih gospodarskih subjektov 
iz upravičenosti do davčne ugodnosti, izhajajoče iz ukrepa, ki pomeni odstopanje od splošne davčne 
ureditve, pomeni, da so ti obravnavani diskriminatorno – ni mogoče sklepati iz sodne prakse Sodišča 
in zlasti iz sodbe z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar in Združeno 
kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732). 
72 Sodiščeje vtočki 104 te sodbe z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar 
in Združeno kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732), res razsodilo, da morajo biti merila 
davčne ureditve, ki sestavljajo davčno osnovo, da bi bilo mogoče šteti, da dajejo selektivne prednosti, 
primerna za to, da se upravičena podjetja na podlagi lastnosti, ki so značilne zanje, opredelijo kot 
privilegirana kategorija, kar omogoča, da se taka ureditev opredeli tako, da daje prednosti 
„posameznim“ podjetjem ali proizvodnji „posameznega“ blaga v smislu člena 107(1) PDEU. 
73 Vendar je treba ta razlog iz sodbe z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of 
Gibraltar in Združeno kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732), razumeti v kontekstu 
celotne obrazložitve, katere del je in ki je navedena v točkah od 87 do 108 zadevne sodbe. 
74 Iz te celotne razlage tako izhaja, da ukrep, na katerega se je nanašala navedena sodba, ni imel oblike 
davčne ugodnosti, ki bi pomenila odstopanje od skupne davčne ureditve, ampak obliko uporabe 
„splošne“ davčne ureditve, utemeljene z merili, ki so bila tudi sama splošna. Sodišče je razsodilo, da 
v nasprotju s tem, kar je odločilo Splošno sodišče, narava te ureditve ni nasprotovala temu, da se 
ugotovi selektivnost zadevnega ukrepa, ker ima pogoj v zvezi s selektivnostjo širši obseg in vključuje 
ukrepe, ki na podlagi svojih učinkov dajejo prednost posameznim podjetjem – v navedeni zadevi so 
bile to „offshore“ družbe – zaradi posebnih značilnosti, ki jih imajo ta podjetja. Navedeni ukrep je 
tako pomenil dejansko diskriminacijo med podjetji, ki so bila v primerljivem položaju z vidika cilja 
navedene ureditve, in sicer je bil v obravnavani zadevi ta cilj uvedba splošne obdavčitve za vse 
rezidenčne družbe. 
ECLI:EU:C:2016 :981 11 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
75 Komisija se je, nasprotno, kot je bilo že navedeno v točki 63 te sodbe, v sporni odločbi oziroma 
v spornem sklepu za ugotovitev selektivnosti spornega ukrepa primarno oprla na razlog v zvezi 
z različnim obravnavanjem, ki izhaja iz tega ukrepa, ker je z njim podeljena davčna ugodnost 
posameznim rezidenčnim podjetjem v nasprotju z drugimi, ki spadajo v skupno davčno ureditev, od 
katere sporni ukrep odstopa. 
76 Iz sodbe z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar in Združeno 
kraljestvo (C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732), tako sicer izhaja, da je selektivnost davčnega 
ukrepa lahko dokazana, tudi če ne pomeni odstopanja od skupne davčne ureditve, ampak je njen 
sestavni del, vendar ta sodba spada med ustaljeno sodno prakso Sodišča, na katero je opozorjeno 
vtočki 57 te sodbe in v skladu s katero za ugotovitev selektivnosti ukrepa, ki pomeni odstopanje od 
skupne davčne ureditve, zadošča, da se dokaže, da so do njega upravičeni posamezni gospodarski 
subjekti, drugi pa ne, čeprav so vsi ti gospodarski subjekti v objektivno primerljivem položaju z vidika 
cilja skupne davčne ureditve. 
77 Čeprav za namene dokazovanja selektivnosti davčnega ukrepa ni vedno potrebno, da ta pomeni 
odstopanje od skupne davčne ureditve, je namreč okoliščina, da ima takšno naravo, povsem upoštevna 
za to dokazovanje, če iz njega izhaja, da sta dve kategoriji gospodarskih subjektov ločeni in sta a priori 
različno obravnavani, in sicer tako, da se za eno uporablja ukrep, ki pomeni odstopanje, za drugo pa še 
naprej velja splošna davčna ureditev, čeprav sta ti dve kategoriji v primerljivem položaju z vidika cilja, 
ki se uresničuje z navedeno ureditvijo. 
78 V nasprotju s tem, kar je razsodilo Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah, za namene dokazovanja 
selektivnosti takšnega ukrepa ni mogoče dodatno zahtevati, da Komisija opredeli določene posebne 
značilnosti, skupne podjetjem, ki so upravičena do davčne ugodnosti, zaradi katerih jih je mogoče 
ločiti od podjetij, ki so iz nje izključena. 
79 Za to je namreč pomem bno le, da ukrep ne glede na svojo obliko ali uporabljeno zakono dajno tehniko 
učinkuje tako, da upravičena podjetja postavlja v ugodnejši položaj od drugih podjetij, čeprav so vsa ta 
podjetja v primerljivem dejanskem in pravnem položaju z vidika cilja, ki se uresničuje z zadevno 
davčno ureditvijo. 
80 Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča okoliščina, da je število podjetij, ki so upravičena 
zahtevati uporabo nacionalnega ukrepa, precej veliko ali da spadajo ta podjetja v različne sektorje 
dejavnosti, ne zadošča za izključitev selektivnosti tega ukrepa in torej za izključitev možnosti, da se ta 
ukrep opredeli kot državna pomoč (glej zlasti sodbi z dne 13. februarja 2003 , Španija/Komisija, 
C-409/00, EU:C:2003 :92, točka 48, in z dne 8. septembra 2011 , Komisija/Nizozemska, C-279/08 P, 
EU:C:2011 :551, točka 50). 
81 Tako v nasprotju s tem, kar je razsodilo Splošno sodišče v točkah od 53 do 58 izpodbijane sodbe 
Autogrill España/Komisija in v točkah od 57 do 62 izpodbijane sodbe Banco Santander in 
Santusa/Komisija, morebitne selektivnosti spornega ukrepa nikakor ne izključuje dejstvo, da se bistveni 
pogoj za pridobitev davčne ugodnosti, ki se podeljuje s tem ukrepom, nanaša na gospodarski posel, 
natančneje na „povsem finančni posel“, glede katerega ni določen nikakršen minimalen znesek naložbe 
in ki ni odvisen od narave dejavnosti upravičenih podjetij. 
82 V okviru tega v nasprotju s tem, kar je razsodilo Splošno sodišče vtočki 57 izpodbijane sodbe Autogrill 
España/Komisija in v točki 61 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija, iz točke 36 
sodbe z dne 8. novembra 2001 , Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke 
(C-143/99, EU:C:2001 :598), v skladu s katero ukrepi niso selektivni, če se uporabljajo za vsa podjetja 
na nacionalnem ozemlju „ne glede na predmet njihove dejavnosti“, ni mogoče sklepati, da ukrep, 
katerega uporaba ni odvisna od narave dejavnosti podjetij, a priori ni selektiven. 
ECLI:EU:C:2016 :981 12 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
83 Iz celotne razlage te sodbe z dne 8. novembra 2001 , Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer 
Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001 :598), namreč izhaja, da je Sodišče v tej točki 36, če se razume 
v povezavi s točko 35 iste sodbe, ugotovilo, da nacionalni ukrepi, kakršni so bili predmet navedene 
zadeve, niso bili selektivni, ker so se brez razlikovanja uporabljali za vsa podjetja zadevne države 
članice in so zato pomenili splošen ukrep v smislu sodne prakse, na katero je opozorjeno v točki 56 te 
sodbe. 
84 Pojasniti je treba tudi, da čeprav se je Sodišče vtočki 36 sodbe z dne 8. novembra 2001 , Adria-Wien 
Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, EU:C:2001 :598), sklicevalo na predmet 
dejavnosti podjetij, ki so bila upravičena do nacionalnih ukrepov, je to sklicevanje pojasnjeno z vsebino 
drugega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče v zadevi, v kateri je bila izdana navedena 
sodba. To potrjuje dejstvo, da v poznejših sodbah Sodišča, v katerih je opozorjeno na to načelo, tega 
sklicevanja ni (glej zlasti sodbi z dne 15. novembra 2011 , Komisija in Španija/Government of Gibraltar 
in Združeno kraljestvo, C-106/09 P in C-107/09 P, EU:C:2011 :732, točka 73, in z dne 29. marca 2012 , 
3M Italia, C-417/10, EU:C:2012 :184, točka 39). 
85 Poleg tega sicer drži, da – kot je opozorilo Splošno sodišče v točki 66 izpodbijane sodbe Autogrill 
España/Komisija in v točki 70 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija – je Sodišče 
vtočki 42 sodbe z dne 29. marca 2012 , 3M Italia (C-417/10, EU:C:2012 :184), odločilo, da dejstvo, da 
so imeli lahko koristi od ukrepa, ki se je obravnaval v navedeni zadevi, le davčni zavezanci, ki so 
izpolnjevali pogoje za uporabo zadevnega ukrepa, samo po sebi ne pomeni, da je ta ukrep selektiven. 
Vendar je treba ugotoviti, da je Sodišče v isti točki 42 izrecno pojasnilo, da ta neselektivnost izhaja iz 
ugotovitve, da osebe, ki niso mogle uveljavljati koristi iz zadevnega ukrepa, z vidika cilja, ki mu je 
sledil nacionalni zakono dajalec, niso bile v dejanskem in pravnem položaju, ki bi bil primerljiv 
s položajem davčnih zavezancev, ki so te koristi lahko uveljavljali. 
86 Iz tega izhaja, da je pogoj za uporabo ali pridobitev davčne pomoči lahko podlaga za selektivnost te 
pomoči, če se s tem pogojem uvaja razlikovanje med podjetji, ki so z vidika cilja, ki se uresničuje 
z zadevno davčno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju, ter če posledično 
razkriva diskriminacijo glede podjetij, ki so iz te pomoči izključena. 
87 Poleg tega, čeprav je, kot poudarja Splošno sodišče v izpodbijanih sodbah, davčno ugodnost, ki jo 
vsebuje sporni ukrep, mogoče pridobiti brez naložbe minimalnega zneska in torej koristi, ki jih 
zagotavlja ta ukrep, niso dejansko pridržane podjetjem z zadostnimi finančnimi sredstvi, ti okoliščini 
ne nasprotujeta temu, da se prizna morebitna selektivnost tega ukrepa iz drugih razlogov, kot je 
dejstvo, da rezidenčna podjetja, ki prevzemajo deleže v družbah z davčnim domicilom v Španiji, te 
ugodnosti ne morejo pridobiti. 
88 Glede tega je Sodišče poleg tega že razsodilo, da je davčni ukrep, do katerega so upravičena samo 
podjetja, ki opravljajo posle, na katere se ta ukrep nanaša, ne pa tudi druga podjetja iz istega sektorja, 
ki teh poslov ne opravljajo, lahko selektiven, ne da bi bilo treba presoditi, ali je ta ukrep bolj koristil 
velikim podjetjem (glej v tem smislu sodbo z dne 15. decembra 2005 , Unicredito Italiano, C-148/04, 
EU:C:2005 :774, točke od 47 do 50). 
89 V nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče trdilo v točkah od 59 do 62 izpodbijane sodbe Autogrill 
España/Komisija in v točkah od 63 do 66 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija, iz 
sodbe z dne 19. septembra 2000 , Nemčija/Komisija (C-156/98, EU:C:2000 :467), niso razvidna 
nasprotna napotila glede analize pogoja v zvezi s selektivnostjo davčnega ukrepa. 
90 Iz točk 22 in 23 sodbe z dne 19. septembra 2000 , Nemčija/Komisija (C-156/98, EU:C:2000 :467), 
namreč izhaja, da je Komisija v zadevi, v kateri je bila navedena sodba izdana, zadevni ukrep 
opredelila kot selektiven v zvezi z nekaterimi geografsko opredeljenimi podjetji, v katera so zasebni 
vlagatelji ponovno vložili dobiček od prodaje gospodarskih dobrin, in ne v zvezi z navedenimi 
ECLI:EU:C:2016 :981 13 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
vlagatelji, glede katerih je menila, da ta ukrep ni pomenil pomoči, ker je kot splošni ukrep koristil vsem 
gospodarskim subjektom brez razlikovanja, ta presoja pa poleg tega pred Sodiščem ni bila izpodbijana, 
zaradi česar je zadnje ni bilo dolžno obravnavati. 
91 Položaja navedenih zasebnih vlagateljev nikakor ni mogoče primerjati s položajem rezidenčnih podjetij, 
ki so lahko upravičena do spornega ukrepa. 
92 Komisija se je v sporni odločbi in spornem sklepu namreč za namene opredelitve spornega ukrepa kot 
selektivnega oprla na dejstvo, da do davčne ugodnosti, ki jo daje ta ukrep, niso bili brez razlikovanja 
upravičeni vsi gospodarski subjekti, ki so objektivno v primerljivem položaju z vidika cilja, ki se 
uresničuje s skupno špansko davčno ureditvijo, ker rezidenčna podjetja, ki so opravljala istovrstne 
prevzeme deležev v družbah z davčnim domicilom v Španiji, te ugodnosti niso mogla pridobiti. 
Komisija je v nadaljevanju menila, da utemeljitve tega razlikovanja med gospodarskimi subjekti, na 
katero se je sklicevala Kraljevina Španija in ki se je nanašala na naravo ali splošno sistematiko sistema, 
katerega del je ta ukrep, ni bilo mogoče sprejeti. 
93 Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je Splošno sodišče – s tem, da je razglasilo delno ničnost sporne 
odločbe in spornega sklepa, ker Komisija ni opredelila dane kategorije podjetij, ki so bila v prednosti 
zaradi zadevnega davčnega ukrepa, ne da bi preverilo, ali je Komisija pri uporabi metode za preizkus, 
na katero je bilo opozorjeno v točkah od 29 do 33 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija in 
vtočkah od 33 do 37 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija ter ki jo je bilo treba 
uporabiti za preizkus pogoja v zvezi s selektivnostjo spornega ukrepa, dejansko analizirala in dokazala 
diskriminatornost tega ukrepa – napačno uporabilo pravo. 
94 Res je sicer, da mora biti ta preizkus opravljen natančno in mora biti zadostno obrazložen, da bi bilo 
mogoče izvesti celovit sodni nadzor, predvsem glede primerljivosti položajev gospodarskih subjektov, 
ki so do ukrepa upravičeni, in gospodarskih subjektov, ki so iz njega izključeni, ter po potrebi glede 
utemeljitve različnega obravnavanja, na katero se sklicuje zadevna država članica, vendar je Splošno 
sodišče s tem, da tega ni preverilo in je v izpodbijanih sodbah razsodilo, da je metoda za preizkus, ki 
jo je uporabila Komisija v sporni odločbi in spornem sklepu, ker ni vključevala opredelitve posebne 
kategorije podjetij, ki naj bi imela edina korist od zadevnega davčnega ukrepa, izhajala iz napačne 
razlage pogoja v zvezi s selektivnostjo, kot je določen v členu 107(1) PDEU, napačno uporabilo pravo. 
95 Zato je prvi del edinega pritožbenega razloga Komisije utemeljen. 
Drugi del edinega pritožbenega razloga 
Trditve strank 
96 Komisija z drugim delom edinega pritožbenega razloga Splošnemu sodiščuočita, da je napačno 
uporabilo pravo pri uporabi sodne prakse v zvezi z izvoznimi pomočmi ter da je uvedlo umetno 
razlikovanje med izvoznimi pomočmi in pomočmi pri izvozu kapitala. 
97 Komisija na prvem mestu glede sodne prakse v zvezi z izvoznimi pomočmi, na katero se je sklicevala 
v sporni odločbi in spornem sklepu, zlasti so to sodbe z dne 10. decembra 1969 , Komisija/Francija 
(6/69 in 11/69, neobjavljena, EU:C:1969 :68), z dne 7. junija 1988 , Grčija/Komisija (57/86, 
EU:C:1988 :284), in z dne 15. julija 2004 , Španija/Komisija (C-501/00, EU:C:2004 :438), trdi, da je 
Splošno sodišče s tem, da je v točkah od 69 do76 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija in 
vtočkah od 73 do 80 izpodbijane sodbe Banco Santander in Santusa/Komisija razsodilo, da se ta 
sodna praksa ne nanaša na pogoj v zvezi s selektivnostjo nacionalnega ukrepa, ampak zgolj na pogoj 
v zvezi z dejstvom, da sta prizadeti konkurenca in trgovina, napačno uporabilo pravo. 
ECLI:EU:C:2016 :981 14 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
98 Iz sodb, ki so navedene v prejšnji točki, naj bi izhajalo, da je Sodišče ugotovilo, da so bili zadevni davčni 
ukrepi selektivni, ker so imela korist od njih samo podjetja, ki so opravljala posle v tujini, kot so 
naložbe, ne pa podjetja, ki so opravljala podobne posle na nacionalni ravni. Iz tega naj bi izhajalo, da 
je vsak ukrep, ki koristi čezmejnim poslom, izključuje pa enake posle na nacionalni ravni, selektiven. 
99 Komisija na drugem mestu Splošnemu sodiščuočita, daje v točkah od 79 do 81 izpodbijane sodbe 
Autogrill España/Komisija in v točkah od 83 do 85 izpodbijane sodbe Banco Santander in 
Santusa/Komisija uvedlo umetno razlikovanje med izvoznimi pomočmi in pomočmi pri izvozu 
kapitala, ker je razsodilo, da iz sodne prakse v zvezi z izvoznimi pomočmi, ki je bila navedena v sporni 
odločbi in spornem sklepu, zlasti so to sodbe z dne 10. decembra 1969 , Komisija/Francija 
(6/69 in 11/69, neobjavljena, EU:C:1969 :68), z dne 7. junija 1988 , Grčija/Komisija (57/86, 
EU:C:1988 :284), in z dne 15. julija 2004 , Španija/Komisija (C-501/00, EU:C:2004 :438), izhaja, da „je pri 
skupini upravičenih podjetij, zaradi katere je mogoče ugotoviti selektivnost [spornega] ukrepa, šlo za 
skupino podjetij izvoznikov“, to je skupino, ki je zajemala podjetja, ki se lahko razlikujejo zaradi 
skupnih značilnosti, povezanih z njihovo izvozno dejavnostjo. 
100 Po mnenju Komisije podjetja, na katera se nanaša sporni ukrep, tvorijo ločeno kategorijo podjetij, in 
sicer je to kategorija podjetij izvoznikov kapitala, ker imajo skupne posebne značilnosti, povezane 
z njihovo dejavnostjo izvoza kapitala. 
101 Komisija meni, da ker z vidika pogoja v zvezi s selektivnostjo ne obstaja nikakršna razlika med izvozom 
blaga in izvozom kapitala, je sporni ukrep selektiven iz istega naslova kot ukrepi, na katere se nanaša 
sodna praksa v zvezi z izvoznimi pomočmi, navedena v sporni odločbi in spornem sklepu. 
102 Komisija trdi, da ne obstaja dodatna kategorija podjetij izvoznikov, ločena od skupine, ki jo sestavljajo 
podjetja, ki opravljajo čezmejne posle. Vsako podjetje neke države članice naj bi lahko opravljalo 
čezmejne posle in tako imelo korist od sheme izvoznih pomoči. Meni, da selektivnost nacionalnega 
ukrepa lahko izhaja iz prednosti, ki je dana njegovemu upravičencu zaradi opravljanja posla izvoza 
blaga, storitev ali kapitala, ne pa zaradi tega, ker bi zadevna podjetja spadala v domnevni sektor izvoza. 
103 Tako naj bi moralo Splošno sodišče, enako kot je razsodilo Sodišče v sodbi z dne 15. julija 2004 , 
Španija/Komisija (C-501/00, EU:C:2004 :438), v kateri je bil položaj primerljiv s tem v obravnavani 
zadevi, ugotoviti, da je Komisija pravilno dokazala selektivnost spornega ukrepa, ker so bila do njega 
upravičena samo posamezna podjetja, in sicer tista, ki so opravljala dejavnosti izvoza kapitala. 
104 Nazadnje, pristop, ki ga je uporabilo Splošno sodišče, naj ne bi upošteval vloge in cilja pravil glede 
državnih pomoči z vidika varovanja notranjega trga. Namen teh pravil naj bi bil predvsem preprečiti, 
dabi države članice dodelile gospodarske prednosti, ki so posebej povezane z izvozom blaga ali 
kapitala. Dejstvo, da se posebej daje prednost izvozu kapitala, pa naj bi lahko povzročilo izkrivljanje na 
notranjem trgu enako kot dejstvo, da se posebej daje prednost izvozu blaga. 
105 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa odgovarjajo, da je Splošno sodišče pravilno razsodilo, 
da se sodbe Sodišča, ki so navedene v sporni odločbi in spornem sklepu, niso nanašale na pogoj 
selektivnosti, ampak na pogoj v zvezi s prizadetostjo trgovine. 
106 Poleg tega naj bi Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je Sodišče v sodni praksi v zvezi z izvoznimi 
pomočmi, ki je navedena v sporni odločbi in spornem sklepu, zlasti so to sodbe z dne 10. decembra 
1969 , Komisija/Francija (6/69 in 11/69, neobjavljena, EU:C:1969 :68), z dne 7. junija 1988 , 
Grčija/Komisija (57/86, EU:C:1988 :284), in z dne 15. julija 2004 , Španija/Komisija (C-501/00, 
EU:C:2004 :438), odločilo, da so bili zadevni ukrepi selektivni predvsem zaradi skupnih značilnosti 
upravičenih podjetij, zaradi česar je bilo zanje mogoče šteti, da spadajo v določen sektor gospodarstva, 
in sicer v sektor izvoza, natančneje izvoza blaga. Ukrepi, na katere so se nanašale zadeve, v katerih so 
bile izdane navedene sodbe, naj bi v ugodnejši položaj postavljali podjetja, za katera je bilo značilno, 
da so izvažala večji ali manjši del svojega blaga ali storitev. 
ECLI:EU:C:2016 :981 15 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
107 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa trdijo, da spornega ukrepa poleg tega ni mogoče 
obravnavati kot selektivnega, ker se uporablja za kategorijo t. i. podjetij „izvoznikov kapitala“. 
108 Ta kategorija naj ne bi obstajala, Komisija pa naj se nanjo ne bi sklicevala niti v sporni odločbi in 
spornem sklepu niti pred Splošnim sodiščem. Ta trditev naj ne bi bila dopustna v fazi pritožbe, ker 
gre za dejansko vprašanje, ki je poleg tega izpostavljeno prepozno. Poleg tega naj bi bilo v protislovju 
z glavno utemeljitvijo Komisije, v skladu s katero naj zadnji ne bi bilo treba opredeliti kategorije 
podjetij, na katere se ukrep nanaša, da bi dokazala selektivnost tega ukrepa. 
109 Družbe WDFG ter Banco Santander in Santusa trdijo, da selektivnosti nacionalnega ukrepa nikakor ni 
mogoče ugotavljati na podlagi značilnosti, kot je kapital podjetja ali njegova naložbena zmogljivost, ker 
sta to nujni značilnosti vseh podjetij. 
110 Poleg tega naj pravila na področju prostega pretoka kapitala ne bi nasprotovala ukrepu, kakršen je 
sporni. Če bi ta ukrep vseboval različno obravnavanje, tako da bi bilo prevzemanje deležev v tujini 
ugodneje obravnavano, bi šlo kvečjemu za obrnjeno diskriminacijo, ki je združljiva s temeljnimi 
svoboščinami. 
111 Kraljevina Španija ponavlja svoje stališče, ki ga je navedla že v upravnem postopku pred Komisijo, 
v skladu s katerim ne obstaja gospodarska dejavnost, ki bi zajemala izvoz kapitala. Sporni ukrep naj ne 
bi dajal prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, ker se ne nanašana 
ponudbo blaga ali storitev na trgu. 
112 Irska trdi, da so se sodbe, na katere se je sklicevala Komisija v sporni odločbi in spornem sklepu, 
nanašale na ukrepe, ki so dajali prednost lahko opredeljivi kategoriji podjetij ali proizvodenj, to je 
kategoriji, ki tvori izvozni sektor. Ne bi pa naj, nasprotno, obstajala enotna skupina podjetij, ki 
„izvažajo kapital“, ker vsako podjetje, ki opravi pridobitev v tujini, „izvozi kapital“. 
113 Zvezna republika Nemčija trdi, da je treba to, da Komisija podredno trdi, da je sporni ukrep primerljiv 
z ukrepom pomoči za izvoz blaga in se torej nanaša tudi na dovolj opredeljeno skupino podjetij 
izvoznikov, obravnavati kot obrazložitev sporne odločbe in spornega sklepa, dodano po njunem 
sprejetju. Meni, da je treba to trditev v fazi pritožbe razglasiti za nedopustno. 
114 Po mnenju te države članice se kategorija podjetij izvoznikov, obravnavana v sodni praksi, na katero se 
je sklicevala Komisija v sporni odločbi in spornem sklepu, razlikuje od drugih podjetij zaradi 
značilnosti, ki so jim skupne in se nanašajo na njihovo izvozno dejavnost, ki je bila glede na okoliščine 
primera povezana z izvajanjem posebnih naložb. 
Presoja Sodišča 
115 Glede sodne prakse v zvezi z izvoznimi pomočmi, ki je bila navedena v sporni odločbi in spornem 
sklepu, zlasti so to sodbe z dne 10. decembra 1969 , Komisija/Francija (6/69 in 11/69, neobjavljena, 
EU:C:1969 :68), z dne 7. junija 1988 , Grčija/Komisija (57/86, EU:C:1988 :284), in z dne 15. julija 2004 , 
Španija/Komisija (C-501/00, EU:C:2004 :438), je treba ugotoviti, da – kot je v bistvu navedel generalni 
pravobranilec v točkah od 126 do 130 sklepnih predlogov – je Splošno sodišče s tem, da je v točkah 
od 69 do 76 izpodbijane sodbe Autogrill España/Komisija in v točkah od 73 do 80 izpodbijane sodbe 
Banco Santander in Santusa/Komisija razsodilo, da se ta sodna praksa ne nanaša na pogoj v zvezi 
s selektivnostjo nacionalnega ukrepa, ampak zgolj na pogoj v zvezi z dejstvom, da sta prizadeti 
konkurenca in trgovina, napačno uporabilo pravo. 
116 Sodišče je namreč vtočki 20 sodbe z dne 10. decembra 1969 , Komisija/Francija (6/69 in 11/69, 
neobjavljena, EU:C:1969 :68), in v točki 8 sodbe z dne 7. junija 1988 , Grčija/Komisija (57/86, 
EU:C:1988 :284), s tem, da je ugotovilo obstoj državne pomoči, nujno razsodilo, da so bili izpolnjeni vsi 
ECLI:EU:C:2016 :981 16 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
pogoji, ki so glede tega določeni v členu 107(1) PDEU, vključno s pogojem v zvezi s selektivnostjo. 
Poleg tega se je Sodišče v točki 120 sodbe z dne 15. julija 2004 , Španija/Komisija (C-501/00, 
EU:C:2004 :438), s sklicevanjem zlasti na dve zgoraj navedeni sodbi izrecno izreklo o selektivnosti 
preučenega nacionalnega ukrepa, in sicer je razsodilo, da je v obravnavani zadevi ta selektivnost 
izhajala iz dejstva, da so bila zgolj podjetja z izvoznimi dejavnostmi, ki opravljajo določene naložbe 
v tujini, upravičena do davčne ugodnosti, ki jo je vseboval ta ukrep. 
117 Splošno sodišče je prav tako napačno uporabilo pravo, ker je v točkah od 77 do 82 izpodbijane sodbe 
Autogrill España/Komisija in v točkah od 81 do 86 izpodbijane sodbe Banco Santander in 
Santusa/Komisija razsodilo, da je treba sodno prakso v zvezi z izvoznimi pomočmi, ki je bila navedena 
v sporni odločbi in spornem sklepu, razumeti tako, da je kategorija upravičenih podjetij, za katera je 
treba preizkusiti selektivnost shem izvoznih pomoči, tista, ki jo tvorijo „podjetja izvozniki“ in ki jo je 
treba razumeti kot kategorijo, ki je seveda zelo široka, vendar vseeno posebna, saj združuje podjetja, ki 
jih je mogočeločiti zaradi skupnih in posebnih značilnosti, povezanih z njihovo izvozno dejavnostjo. 
118 Kot je namreč v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah od 133 do 136 sklepnih predlogov, te 
sodne prakse ni mogoče razumeti tako, da mora selektivnost nacionalnega ukrepa nujno izhajati iz 
dejstva, da ta koristi zgolj podjetjem, ki izvažajo blago ali storitve, čeprav je bilo to dejansko lahko res 
v zvezi s posebnimi davčnimi ukrepi, na katere se nanašata izpodbijani sodbi. 
119 Nasprotno, ob upoštevanju načel, ki izhajajo iz ustaljene sodne prakse Sodišča, na katero je bilo 
opozorjeno že vtočkah od 53 do 60 te sodbe, in ki se v celoti uporabljajo za davčne izvozne pomoči, je 
ukrep, kakršen je sporni, s katerim se daje prednost izvozu, mogoče šteti za selektiven, če daje prednost 
podjetjem, ki opravljajo čezmejne posle, zlasti naložbe, v škodo drugih podjetij, ki so v primerljivem 
dejanskem in pravnem položaju z vidika cilja, ki se uresničuje z zadevno davčno ureditvijo, in 
opravljajo istovrstne posle na nacionalnem ozemlju. 
120 V teh okoliščinah je drugi del edinega pritožbenega razloga prav tako utemeljen. 
121 Ker sta oba dela edinega pritožbenega razloga Komisije utemeljena, je treba izpodbijani sodbi 
razveljaviti. 
Tožbi pred Splošnim sodiščem 
122 Člen 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije določa, da lahko Sodišče v primeru razveljavitve 
odločbe Splošnega sodišča samo dokončno odloči v zadevi, če stanje postopka to dovoljuje. 
123 V obravnavani zadevi ni tako, ker je Splošno sodišče dvema tožbama za razglasitev ničnosti ugodilo, ne 
da bi preučilo tri tožbene razloge od štirih, ki so bili navedeni v vsaki tožbi, pri čemer se ti tožbeni 
razlogi prekrivajo zgolj delno, in ne da bi v okviru preizkusa prvega razloga iz navedenih tožb 
preučilo, ali so bila podjetja, ki niso izpolnjevala pogojev za pridobitev davčne ugodnosti, ki jo daje 
sporni ukrep, z vidika cilja, ki se uresničuje z zadevno davčno ureditvijo, v primerljivem pravnem in 
dejanskem položaju kot podjetja, ki so s tem ukrepom pridobila prednost. Poleg tega preizkus teh 
tožbenih razlogov lahko vključuje presojo dejstev. Zadevi je torej treba vrniti v razsojanje Splošnemu 
sodišču. 
Stroški 
124 Ker se zadevi vrneta v razsojanje Splošnemu sodišču, se odločitev o stroških pridrži. 
125 V skladu s členom 140(1) Poslovnika Sodišča Zvezna republika Nemčija, Irska in Kraljevina Španija, ki 
so intervenirale v sporu, nosijo svoje stroške. 
ECLI:EU:C:2016 :981 17 
igstcjeSODBA Z DNE 21. 12. 2016 – ZDRU ŽENI ZADEVI C-20/15 P IN C-21/15 P 
KOMISIJA/WORLD DUTY FREE GROUP IN DRU GI 
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo: 
1. Sodbi Splošnega sodišča E v ropske unije z dne 7. novembra 2 0 1 4 , Autogrill España/Komisija 
(T-2 1 9 / 1 0 , EU:T:2 0 1 4 :9 3 9), in z dne 7. novembra 2 0 1 4 , Banco Santander in 
Santusa/Komisija (T-3 9 9 / 1 1 , EU:T:2 0 1 4 :9 3 8), se raz veljavita. 
2. Zadevi se v rneta v razsojanje Splošnemu sodišču E v ropske unije. 
3. Odločitev o stroških se pridrži. 
4. Zvezna republika Nemčija, Irska in Kraljevina Španija nosijo svoje stroške. 
Podpisi 
ECLI:EU:C:2016 :981 18