(Glej točke od 45 do 48, 55 in 56.)

(Glej točke od 58 do 61, 63 in 64.)

Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 85 sklepnih predlogov, je glede na posebnost delovnih razmerij v sektorju cestnega in pomorskega prevoza Sodišče v sodbah z dne 15. marca 2011, Koelzsch ( C‑29/10 , EU:C:2011:151 , točka 49 ), in z dne 15. decembra 2011, Voogsgeerd ( C‑384/10 , EU:C:2011:842 , točke od 38 do 41), navedlo več indicev, ki jih nacionalno sodišče lahko upošteva. To sodišče mora zlasti ugotoviti, v kateri državi članici je kraj, iz katerega delavec opravlja prevozne naloge, kraj, kamor se vrača po opravljenih nalogah, kjer prejema navodila za naloge in si organizira delo, ter kraj, v katerem so delovna sredstva. V zvezi s tem – v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, in kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 102 sklepnih predlogov – je treba upoštevati tudi kraj, v katerem so parkirani zrakoplovi, na krovu katerih je delo običajno opravljeno.

V obravnavanih zadevah spori iz postopkov v glavni stvari zadevajo delavce, zaposlene kot člane navigacijskega osebja letalske družbe ali ki so tej družbi dodeljeni. Tako mora sodišče države članice, pri katerem so takšni spori začeti – kadar ne more brez dvoma določiti „kraja, kjer delavec običajno opravlja svoje delo“, in za preveritev lastne pristojnosti – določiti „kraj, iz katerega“ je delavec opravljal bistveni del svojih obveznosti do delodajalca. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 95 sklepnih predlogov, iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da mora nacionalno sodišče za opredelitev tega kraja presoditi sklop indicev.

V zvezi s pogodbo o zaposlitvi, ki se izvaja na ozemlju več držav pogodbenic in ob odsotnosti dejanskega centra poklicnih dejavnosti delavca, iz katerega bi delavec dejansko opravljal bistveni del svojih obveznosti do delodajalca, je Sodišče presodilo, da je člen 5, točka 1, Bruseljske konvencije – glede na nujnost, da se določi kraj, ki za spor pomeni najpomembnejšo navezno okoliščino za namene določitve sodišča, ki je najprimernejše za odločanje, ter da se zagotovi primerno varstvo delavca kot najšibkejše pogodbene stranke in prepreči kopičenje pristojnih sodišč – treba razlagati tako, da zadeva kraj, v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca. Tako je v podobnih okoliščinah pojem „kraj, v katerem delavec običajno opravlja svoje delo“ iz člena 19, točka 2(a), Uredbe Bruselj I treba razlagati tako, da pomeni kraj, v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca.

Člen 19, točka 2(a), Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se – v primeru tožbe delavca, ki je član navigacijskega osebja letalske družbe ali ki je tej družbi dodeljen, in za določitev pristojnosti sodišča, ki odloča – pojem „kraj, kjer delavec običajno opravlja svoje delo“ v smislu te določbe ne more enačiti s pojmom „domača baza“ v smislu Priloge III k Uredbi Sveta (EGS) št. 3922/91 z dne 16. decembra 1991 o uskladitvi tehničnih predpisov in upravnih postopkov na področju civilnega letalstva, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1899/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006.

Vendar pa je pojem „domača baza“ pomemben indic za določitev „kraja, kjer delavec običajno opravlja svoje delo“. Ta pojem je namreč v Prilogi III k Uredbi št. 3922/91 pod postavko standard OPS 1.1095 opredeljen kot kraj, iz katerega člani navigacijskega osebja dosledno začenjajo svoj delovni dan in ga v njem končajo, saj tam organizirajo svoje vsakodnevno delo in za obdobje pogodbenih razmerij v njegovi bližini stalno prebivajo ter so na voljo letalskemu prevozniku. Pojem „domača baza“ bi bil za opredelitev pojma „kraj, iz katerega delavci običajno opravljajo svoje delo“ brezpredmeten le, če bi ob upoštevanju dejstev vsake obravnavane zadeve zahtevki, kakršni so obravnavani v postopkih v glavni stvari, bili v tesnejši zvezi z drugim krajem kot krajem „domače baze“ (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2002, Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, točka 53, in po analogiji sodbo z dne 12. septembra 2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, točka 38 in navedena sodna praksa).

(Glej točke 70, 73 in 77 ter izrek.)