SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTHONYJA MICHAELA COLLINSA,

predstavljeni 15. decembra 2022 ( 1 )

Zadeva C‑204/21

Evropska komisija

proti

Republiki Poljski

„Člen 258 PDEU – Neizpolnitev obveznosti države – Disciplinska ureditev, ki se uporablja za sodnike – Pravna država – Neodvisnost sodnikov – Učinkovito pravno varstvo na področjih, ki jih ureja pravo Unije – Člen 19(1), drugi pododstavek, PEU – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 267 PDEU – Preizkus izpolnjevanja zahteve, ki jo pravo Unije določa v zvezi z neodvisnim in nepristranskim sodiščem – Izključna pristojnost Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (senat za izredni nadzor in javne zadeve) Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska) – Neodvisnost Izba Dyscyplinarna (disciplinski senat) Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče) – Pravica do spoštovanja zasebnega življenja – Pravica do varstva osebnih podatkov – Uredba (EU) 2016/679“

Kazalo

I. Obseg tožbe II. Pravni okvir – poljsko pravo A. Spremenjeni zakon o vrhovnem sodišču B. Spremenjeni zakon o organizaciji splošnih sodišč C. Spremenjeni zakon o organizaciji upravnih sodišč D. Zakon o spremembah – prehodne določbe III. Predhodni postopek IV. Postopek pred Sodiščem V. Pravni okvir VI. Pravna analiza A. Drugi očitek – izključna pristojnost senata za izredni nadzor za obravnavanje očitkov in pravnih vprašanj, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika 1. Trditve strank 2. Presoja a) Dopustnost b) Vsebinska presoja B. Prvi očitek – nacionalnim sodiščem je prepovedano preveriti, ali je izpolnjena zahteva, določena v pravu Unije, po učinkovitem pravnem sredstvu pred neodvisnim in nepristranskim ter z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem 1. Trditve strank 2. Presoja a) Dopustnost b) Vsebinska presoja 1) Uvodna pojasnila – obseg prvega in drugega očitka Komisije 2) Pravica do učinkovitega pravnega sredstva pred neodvisnim, nepristranskim in z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem C. Tretji očitek – določitev, da je preverjanje izpolnjevanja zahtev, ki jih pravo Unije določa v zvezi z neodvisnim, nepristranskim in z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem, disciplinska kršitev 1. Trditve strank 2. Presoja a) Uvodne ugotovitve glede obsega drugega in tretjega očitka Komisije b) Disciplinski postopek D. Četrti očitek – pristojnost disciplinskega senata za odločanje v zadevah, ki imajo neposreden vpliv na status in opravljanje funkcij sodnika in pomožnega sodnika 1. Trditve strank 2. Presoja E. Peti očitek – kršitev temeljne pravice sodnikov do spoštovanja zasebnega življenja in pravice do varstva osebnih podatkov 1. Trditve strank 2. Presoja VII. Stroški VIII. Predlog

I. Obseg tožbe

1. Ta tožba na podlagi člena 258 PDEU je bila vložena, ker je Republika Poljska 20. decembra 2019 sprejela ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (zakon o spremembah zakona o organizaciji splošnih sodišč, zakona o vrhovnem sodišču in nekaterih drugih zakonov) ( 2 ) (v nadaljevanju: zakon o spremembah). Evropska komisija v bistvu trdi, da nekatere določbe zakona o spremembah pomenijo kršitev člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), člena 267 PDEU, načela primarnosti prava Unije ter pravice do spoštovanja zasebnega življenja in pravice do varstva osebnih podatkov iz člena 7 in člena 8(1) Listine ter člena 6(1)(c) in (e), člena 6(3) in člena 9(1) Uredbe (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) ( 3 ) (v nadaljevanju: SUVP).

2. Komisija v tej tožbi navaja pet očitkov.

3. Prvi trije očitki, ki so med seboj povezani, se nanašajo na to, da zakon o spremembah omejuje ali izključuje možnost nacionalnih sodišč, da bi pravnim subjektom, ki uveljavljajo pravice iz prava Unije, zagotovila dostop do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča, s čimer krši člen 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine in členom 267 PDEU. S prvima dvema očitkoma se trdi še, da zakon o spremembah krši načelo primarnosti. V zadevah, ki se nanašajo na uporabo ali razlago prava Unije, morajo države članice zagotoviti spoštovanje temeljne pravice do učinkovitega pravnega sredstva pred neodvisnim, nepristranskim in z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem. Če se zatrjuje kršitev te pravice, je treba pravnim subjektom načeloma omogočiti, da pri nacionalnem sodišču vložijo pravno sredstvo. Iz tega izhaja, da morajo vsa nacionalna sodišča imeti možnost, da v zadevah, v katerih se uveljavljajo subjektivne pravice iz prava Unije, preverijo, ali je bila pravica pravnih subjektov, da o njihovih zadevah odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče, kršena. Vsakršna omejitev ali izključitev možnosti nacionalnega sodišča, da se prepriča, da imajo pravni subjekti, ki se sklicujejo na pravice, ki jih imajo na podlagi prava Unije, dostop do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča, namreč pomeni kršitev obveznosti, ki izhajajo iz navedenih določb. ( 4 )

4. Četrti očitek se nanaša na pristojnost, ki je v zadevah, povezanih s statusom sodnikov, na podlagi zakona o spremembah podeljena Izba Dyscyplinarna (disciplinski senat vrhovnega sodišča, Poljska, v nadaljevanju: disciplinski senat) Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče, Poljska, v nadaljevanju: vrhovno sodišče) (v nadaljevanju: disciplinski senat). Komisija trdi, da ker disciplinski senat ne izpolnjuje zahtevanih meril glede neodvisnosti in nepristranskosti sodišč, se z zadevnim zakonom, ki določa, da o statusu sodnikov odloča disciplinski senat, posega v neodvisnost sodnikov in posledično krši člen 19(1), drugi pododstavek, PEU.

5. Peti očitek se nanaša na obveznost, ki jo sodnikom nalaga zakon o spremembah, v skladu s katero morajo sodniki pred imenovanjem predložiti informacije o javnem in družbenem delovanju v združenjih in nepridobitnih ustanovah, vključno z informacijami o članstvu v politični stranki, ter na obveznost objave teh informacij. Komisija meni, da sta ti obveznosti nesorazmerni ter pomenita kršitev pravice do spoštovanja zasebnega življenja in pravice do varstva osebnih podatkov, ki izhajata iz člena 7 in člena 8(1) Listine ter člena 6(1)(c) in (e), člena 6(3) in člena 9(1) SUVP.

II. Pravni okvir – poljsko pravo

A. Spremenjeni zakon o vrhovnem sodišču

6. Z ustawa o Sądzie Najwyższym (v nadaljevanju: zakon o vrhovnem sodišču) z dne 8. decembra 2017 ( 5 ) sta bila pri vrhovnem sodišču ustanovljena nova senata, in sicer disciplinski senat in Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (senat za izredni nadzor in javne zadeve, v nadaljevanju: senat za izredni nadzor).

7. Z zakonom o spremembah je bil, kolikor je upoštevno za ta postopek, zakon o vrhovnem sodišču spremenjen tako, da so bili v člen 26 vstavljeni odstavki od 2 do 6, v člen 27(1) je bila vstavljena točka 1a, v člen 45 je bil vstavljen odstavek 3, v člen 82 so bili vstavljeni odstavki od 2 do 5, člena 29 in 72(1) pa sta bila spremenjena.

8. Člen 26, od (2) do (6), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču določa: „2. [Senat za izredni nadzor] je pristojen za odločanje o predlogih ali izjavah v zvezi z izločitvijo sodnika ali določitvijo sodišča, pred katerim mora potekati postopek, vključno z očitki, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika. Sodišče, ki odloča v zadevi, nemudoma pošlje predlog predsedniku [senata za izredni nadzor], da se ta predlog obravnava v skladu s pravili, ki jih določajo posebne določbe. Predložitev predloga predsedniku [senata za izredni nadzor] ne prekine postopka, ki teče. 3. Predlog iz odstavka 2 se ne obravnava, če se nanaša na ugotavljanje ali presojo zakonitosti imenovanja sodnika ali njegove legitimnosti za opravljanje sodniške funkcije. 4. [Senat za izredni nadzor] je pristojen za odločanje o pravnih sredstvih, s katerimi se želi doseči ugotovitev nezakonitosti pravnomočnih sodb [vrhovnega sodišča], splošnih sodišč, vojaških sodišč in upravnih sodišč, vključno s sodbami [Naczelny Sąd Administracyjny (vrhovno upravno sodišče, Poljska)], če se z nezakonitostjo podvomi o statusu osebe, imenovane na sodniško mesto, ki je odločala v zadevi. 5. Določbe v zvezi z ugotovitvijo nezakonitosti pravnomočne sodbe se smiselno uporabljajo za postopke v zadevah iz odstavka 4, določbe v zvezi z obnovo sodnega postopka, končanega s pravnomočno sodbo, pa se uporabljajo za kazenske zadeve. Prima facie dokaz o verjetnosti ali nastanku škode, povzročene z razglasitvijo sodbe, ki je predmet pravnega sredstva, ni potreben. 6. Pravno sredstvo, s katerim se predlaga ugotovitev nezakonitosti pravnomočne sodbe, iz odstavka 4 se lahko pri [senatu za izredni nadzor] vloži, ne da bi o njem prej odločalo sodišče, ki je izreklo izpodbijano sodbo, tudi če stranka ni izčrpala pravnih sredstev, ki so ji na voljo, vključno z izrednim pravnim sredstvom pred [vrhovnim sodiščem].“

9. Člen 27(1) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču določa: „Disciplinski senat je pristojen za: […] 1a. zadeve v zvezi z izdajo dovoljenja za začetek kazenskega postopka zoper sodnike, pomožne sodnike, državne tožilce in nadomestne državne tožilce ali za odreditev njihovega pripora; 2. zadeve s področja delovnega prava in prava socialne varnosti v zvezi s sodniki [vrhovnega sodišča]; 3. zadeve v zvezi z obvezno upokojitvijo sodnikov [vrhovnega sodišča].“

10. Člen 29(2) in (3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču določa: „2. V okviru dejavnosti [vrhovnega sodišča] ali njegovih organov ni dovoljeno podvomiti o legitimnosti sodišč, ustavnih organov države ali organov za nadzor in zaščito prava. 3. [Vrhovno sodišče] ali drug organ oblasti ne more ugotavljati ali presojati zakonitosti imenovanja sodnika ali pristojnosti za opravljanje sodniške funkcije, ki izhaja iz nje.“

11. Člen 45(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču določa: „Sodniki [vrhovnega sodišča] izjavo iz člena 88a [spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč] predložijo prvemu predsedniku [vrhovnega sodišča], prvi predsednik [vrhovnega sodišča] pa jo posreduje [Krajowa Rada Sądownictwa (nacionalni sodni svet, Poljska, v nadaljevanju: KRS)].“

12. Člen 72(1) zakona o vrhovnem sodišču določa: „Sodnik [vrhovnega sodišča] disciplinsko odgovarja za neizpolnitve poklicnih obveznosti (disciplinske kršitve), vključno v primeru: 1. očitne in hude kršitve prava; 2. dejanj ali opustitev, ki lahko onemogočijo ali resno ogrozijo delovanje pravosodnega organa; 3. dejanj, s katerimi se podvomi o obstoju delovnega razmerja sodnika, učinkovitosti imenovanja sodnika ali legitimnosti ustavnega organa Republike Poljske.“

13. V skladu s členom 73(1) navedenega zakona je disciplinski senat disciplinsko sodišče druge (in zadnje) stopnje za sodnike splošnih sodišč ter disciplinsko sodišče prve in druge stopnje za sodnike vrhovnega sodišča.

14. Člen 82 spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču določa: „[…] 2. Kadar [vrhovno sodišče] obravnava zadevo, v kateri se postavlja pravno vprašanje v zvezi z neodvisnostjo sodnika ali sodišča, prekine odločanje in predloži to vprašanje sestavi, ki jo sestavljajo vsi člani [senata za izredni nadzor]. 3. Če ima [vrhovno sodišče] pri obravnavanju predloga iz člena 26(2) resne dvome o razlagi pravnih določb, na katerih mora temeljiti odločitev, lahko prekine odločanje in predloži pravno vprašanje sestavi, ki jo sestavljajo vsi člani [senata za izredni nadzor]. 4. Kadar [senat za izredni nadzor] sprejme odločitev iz odstavka 2 ali 3, ni vezan na odločitev druge sestave [vrhovnega sodišča], razen če je ta pridobila status pravnega načela. 5. Odločitev, ki jo sprejmejo vsi člani [senata za izredni nadzor] na podlagi odstavka 2 ali 3, je zavezujoča za vse sestave [vrhovnega sodišča]. Vsakršno odstopanje od odločitve, ki je pridobila status pravnega načela, zahteva, da se o njem ponovno odloča z odločitvijo občne seje [vrhovnega sodišča], pri čemer je za sprejetje te odločitve potrebna navzočnost vsaj dveh tretjin sodnikov vsakega od senatov. Člen 88 se ne uporablja.“

B. Spremenjeni zakon o organizaciji splošnih sodišč

15. Z zakonom o spremembah je bil ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechny (zakon o organizaciji splošnih sodišč) z dne 27. julija 2001 ( 6 ) spremenjen med drugim tako, da je bil vanj vstavljen člen 42a, v člen 55 je bil vstavljen odstavek 4, člen 107(1) in člen 110(2a) pa sta bila spremenjena.

16. Besedilo člena 42a spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč se glasi: „1. V okviru dejavnosti sodišč ali sodnih organov ni dovoljeno podvomiti o legitimnosti sodišč, ustavnih organov države ali organov za nadzor in zaščito prava. 2. Splošno sodišče ali drug organ oblasti ne more ugotavljati ali presojati zakonitosti imenovanja sodnika ali pristojnosti za opravljanje sodniške funkcije, ki izhaja iz nje. […]“.

17. Člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč določa: „Sodniki lahko v kraju zaposlitve odločajo o vseh zadevah, na drugih sodiščih pa v primerih, določenih z zakonom (pristojnost sodnika). Določbe o dodeljevanju zadev ter o določitvi in spremembi sestav ne omejujejo pristojnosti sodnika in se nanje ni mogoče sklicevati za ugotovitev, da je sestava v nasprotju z zakonom, da je sodišče neustrezno sestavljeno ali da je njegov član oseba, ki ni pooblaščena ali pristojna za odločanje.“

18. Člen 88a spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč določa, da morajo vsi poljski ( 7 ) sodniki razkriti določene informacije, ki so pozneje objavljene v Biuletyn Informacji Publicznej (bilten za obveščanje javnosti): „1. Sodnik predloži pisno izjavo, v kateri navede informacije o: (1) članstvu v združenju, vključno z nazivom in sedežem združenja, položajem, ki ga opravlja, in trajanjem članstva; (2) položaju v organu nepridobitne ustanove, vključno z nazivom in sedežem ustanove ter obdobjem, v katerem je zasedal ta položaj; (3) članstvu v politični stranki, katere član je bil pred imenovanjem na mesto sodnika, in članstvu v politični stranki, katere član je bil v času sodniškega mandata pred 29. decembrom 1989, vključno z informacijami o nazivu politične stranke, položaji, ki jih zaseda oziroma jih je zasedal, in trajanjem članstva. 2. Sodniki izjave iz odstavka 1 predložijo predsedniku pristojnega pritožbenega sodišča, predsedniki pritožbenih sodišč pa jih predložijo [Minister Sprawiedliwości (minister za pravosodje)]. 3. Izjave iz odstavka 1 se predložijo v 30 dneh po nastopu sodniške funkcije in v 30 dneh po nastanku ali prenehanju okoliščin iz odstavka 1. 4. Informacije, navedene v izjavi iz odstavka 1, so javne in se najpozneje 30 dni po predložitvi izjave pristojnemu organu objavijo v biltenu za obveščanje javnosti iz zakona z dne 6. septembra 2001 o dostopu do informacij javnega značaja.“

19. Člen 107(1) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč določa: „Sodnik disciplinsko odgovarja za neizpolnitve poklicnih obveznosti (disciplinske kršitve), vključno v primeru: […] 2. dejanj ali opustitev, ki lahko onemogočijo ali resno ogrozijo delovanje pravosodnega organa; 3. dejanj, s katerimi se podvomi o obstoju delovnega razmerja sodnika, učinkovitosti imenovanja sodnika ali legitimnosti ustavnega organa Republike Poljske; […]“.

20. Člen 110(2a) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč določa: „Disciplinsko sodišče, na območju katerega sodnik, ki je predmet postopka, opravlja službo, je krajevno pristojno za odločanje o zadevah iz člena 37(5) in člena 75(2), točka 3. V zadevah iz člena 80 in člena 106zd je pristojno sodišče na prvi stopnji [vrhovno sodišče] v sestavi sodnika posameznika, ki je član disciplinskega senata, na drugi stopnji pa [vrhovno sodišče] v sestavi treh sodnikov, ki so člani disciplinskega senata.“

C. Spremenjeni zakon o organizaciji upravnih sodišč

21. Z zakonom o spremembah je bil ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (zakon o organizaciji upravnih sodišč) z dne 25. julija 2002 ( 8 ) spremenjen med drugim tako, da sta bila v člen 5 vstavljena odstavka 1a in 1b, v člen 8 je bil vstavljen odstavek 2, člen 29(1) in člen 49(1) pa sta bila spremenjena.

22. Člen 5(1a) in (1b) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč določa: „1a. V okviru dejavnosti upravnega sodišča ali njegovih organov ni dovoljeno podvomiti o legitimnosti sodišč, ustavnih organov države ali organov za nadzor in zaščito prava. 1b. Upravno sodišče ali drug organ oblasti ne more ugotavljati ali presojati zakonitosti imenovanja sodnika ali pristojnosti za opravljanje sodniške funkcije, ki izhaja iz nje.“

23. Člen 8(2) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč določa: „Sodniki [wojewódzki sąd administracyjny (upravno sodišče vojvodstva)] izjavo iz člena 88a [spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč] predložijo pristojnemu predsedniku upravnega sodišča vojvodstva, predsednik upravnega sodišča vojvodstva in sodniki [Naczelny Sąd Administracyjny (vrhovno upravno sodišče, Poljska)] to izjavo predložijo predsedniku [Naczelny Sąd Administracyjny (vrhovno upravno sodišče)], predsednik [Naczelny Sąd Administracyjny (vrhovno upravno sodišče)] pa to izjavo predloži [KRS].“

24. V skladu s členom 29(1) tega zakona se določbe o disciplinskih kršitvah iz člena 107(1), točki 2 in 3, spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč uporabljajo tudi za sodnike upravnih sodišč.

25. V skladu s členom 49(1) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč se določbe o disciplinskih kršitvah iz člena 72(1) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču uporabljajo tudi za sodnike Naczelny Sąd Administracyjny (v nadaljevanju: vrhovno upravno sodišče).

D. Zakon o spremembah – prehodne določbe

26. V skladu s členom 8 zakona o spremembah se člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč uporablja tudi za zadeve, ki so bile začete ali zaključene pred datumom začetka veljavnosti zakona o spremembah, to je 14. februarjem 2020.

27. Člen 10 zakona o spremembah določa: „1. Določbe [zakona o vrhovnem sodišču] v različici, ki izhaja iz tega zakona, se uporabljajo tudi za zadeve, ki se predložijo v obravnavo [senatu za izredni nadzor] ter ki so bile začete in niso bile zaključene s pravnomočno odločbo, vključno s sklepom, pred datumom začetka veljavnosti tega zakona. 2. Sodišče, ki odloča v zadevi iz odstavka 1, to zadevo brez odlašanja in najpozneje v sedmih dneh po začetku veljavnosti tega zakona odstopi [senatu za izredni nadzor], ki lahko razveljavi predhodno opravljena dejanja, če ta preprečujejo, da bi se obravnavanje zadeve nadaljevalo skladno z zakonom. 3. Dejanja, ki jih sodišča in stranke ali udeleženci v postopku v zadevah iz odstavka 1 opravijo po datumu začetka veljavnosti tega zakona v nasprotju z odstavkom 2, nimajo procesnih učinkov.“

III. Predhodni postopek

28. Komisija, ki meni, da Republika Poljska s sprejetjem zakona o spremembah ni izpolnila obveznosti na podlagi povezanih določb, navedenih v točki 1 teh sklepnih predlogov, je 29. aprila 2020 tej državi članici poslala uradni opomin. Republika Poljska je odgovorila z dopisom z dne 29. junija 2020, v katerem je prerekala vse kršitve prava Unije, ki so ji bile očitane.

29. Komisija je 30. oktobra 2020 podala obrazloženo mnenje, v katerem je vztrajala pri trditvi, da se z zakonom o spremembah kršijo določbe prava Unije, navedene v uradnem opominu.

30. Komisija je 3. decembra 2020 izdala dodatni uradni opomin zaradi sodne dejavnosti, ki jo je disciplinski senat na podlagi člena 27(1), točke 1a, 2 in 3, spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču, kakor je bil vstavljen z zakonom o spremembah, opravljal v zadevah, ki se nanašajo na status sodnikov in pomožnih sodnikov.

31. Republika Poljska je z dopisom z dne 30. decembra 2020, s katerim je odgovorila na obrazloženo mnenje Komisije z dne 30. oktobra 2020, zanikala očitane kršitve. Republika Poljska je 4. januarja 2021 odgovorila na dodatni uradni opomin Komisije z dne 3. decembra 2020, pri čemer je trdila, da očitki, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti disciplinskega senata, niso utemeljeni.

32. Komisija je 27. januarja 2021 izdala dodatno obrazloženo mnenje glede sodne dejavnosti disciplinskega senata v zadevah v zvezi s statusom sodnikov in pomožnih sodnikov. Republika Poljska je z dopisom z dne 26. februarja 2021 odgovorila, da očitek, naveden v dodatnem obrazloženem mnenju, ni utemeljen.

IV. Postopek pred Sodiščem

33. Komisija je to tožbo pri Sodišču vložila 1. aprila 2021 na podlagi člena 258 PDEU. Komisija navaja pet očitkov in predlaga, naj se ugotovi, da: „– Republika Poljska s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi člen 42a(1) in (2) in člen 55(4) [spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč], člen 26(3) in člen 29(2) in (3) [spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču], člen 5(1a) in (1b) [spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč] ter člen 8 zakona o spremembah, na podlagi katerih je vsem nacionalnim sodiščem prepovedano preveriti, ali so izpolnjene zahteve Evropske unije po neodvisnem in nepristranskem ter z zakonom predhodno ustanovljenem sodišču, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine z vidika sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice [(v nadaljevanju: ESČP)], ki se nanaša na člen 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu [(v nadaljevanju: EKČP)], ter na podlagi člena 267 PDEU in načela primarnosti prava Unije; – Republika Poljska s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi člen 26, (2) in od (4) do (6), in člen 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ter člen 10 zakona o spremembah, ki določajo izključno pristojnost [senata za izredni nadzor] za obravnavanje očitkov in pravnih vprašanj, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine ter na podlagi člena 267 PDEU in načela primarnosti prava Unije; – Republika Poljska s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi člen 107(1), točki 2 in 3, spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč ter člen 72(1), točke od 1 do 3, spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču, ki omogočata, da se preverjanje izpolnjevanja zahtev Unije po neodvisnem in nepristranskem ter z zakonom predhodno ustanovljenem sodišču opredeli kot ,disciplinska kršitev‘, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine in na podlagi člena 267 PDEU; – Republika Poljska s tem, da je pristojnost za odločanje v zadevah, ki imajo neposreden vpliv na status in opravljanje funkcij sodnika in pomožnega sodnika, kot so na eni strani predlogi za izdajo dovoljenja za začetek kazenskega postopka proti sodnikom in pomožnim sodnikom ali za odvzem njihove prostosti ter na drugi strani zadeve s področja delovnega prava in prava socialne varnosti v zvezi s sodniki vrhovnega sodišča in zadeve, ki se nanašajo na obvezno upokojitev teh sodnikov, prenesla na [disciplinski senat], katerega neodvisnost in nepristranskost nista zagotovljeni, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU; – je Republika Poljska s tem, da je sprejela in ohranja v veljavi člen 88a spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, člen 45(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču in člen 8(2) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč, kršila pravico do spoštovanja zasebnega življenja in pravico do varstva osebnih podatkov iz člena 7 in člena 8(1) Listine ter iz člena 6(1)(c) in (e), člena 6(3) in člena 9(1) [SUVP].“

34. Komisija predlaga tudi, naj se Republiki Poljski naloži plačilo stroškov.

35. Republika Poljska v odgovoru na tožbo, vloženem 17. junija 2021, Sodišču predlaga, naj to tožbo v celoti zavrne kot neutemeljeno in Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.

36. Komisija in Republika Poljska sta 28. julija 2021 oziroma 7. septembra 2021 vložili repliko oziroma dupliko.

37. Komisija je 1. aprila 2021 z ločenim aktom vložila predlog za izdajo začasne odredbe na podlagi člena 279 PDEU, s katerim je Sodišču predlagala, naj Republiki Poljski odredi, da do izdaje sodbe, s katero bo Sodišče vsebinsko odločilo o zadevi, zadrži uporabo več določb, ki so bile uvedene z zakonom o spremembah.

38. Podpredsednica Sodišča je s sklepom z dne 14. julija 2021 ( 9 ) ugodila predlogu Komisije za izdajo začasne odredbe do razglasitve sodbe, s katero bo končan postopek v obravnavani zadevi, in pridržala odločitev o stroških ( 10 ).

39. Republika Poljska je menila, da sodba Trybunał Konstytucyjny (ustavno sodišče, Poljska), ki je bila 14. julija 2021 izdana v zadevi P-7/20 (v nadaljevanju: sodba Trybunał Konstytucyjny (ustavno sodišče), zadeva P-7/20), pomeni spremenjene okoliščine, zato je Sodišču 16. avgusta 2021 na podlagi člena 163 Poslovnika Sodišča predlagala, naj razveljavi sklep z dne 14. julija 2021. Ta država članica je tudi zaprosila, naj predlog obravnava veliki senat Sodišča. ( 11 )

40. Podpredsednica Sodišča je s sklepom z dne 6. oktobra 2021 ( 12 ) zavrnila predloge Republike Poljske in pridržala odločitev o stroških. Podpredsednica Sodišča je v sklepu navedla, da načelo primarnosti prava Unije vsem organom držav članic nalaga, da predpisom Unije zagotovijo polni učinek, pri čemer pravo držav članic ne more vplivati na učinek, ki je priznan tem predpisom. V skladu s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU, ki je jasen, natančen in brezpogojen, mora vsaka država članica zagotoviti, da sodišča, ki lahko odločajo o uporabi ali razlagi prava Unije, izpolnjujejo zahteve po učinkovitem pravnem varstvu. Nacionalne določbe o organizaciji pravosodja v državah članicah so lahko predmet nadzora z vidika člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti in posledično predmet začasnih odredb, ki se nanašajo na zadržanje uporabe navedenih določb v tem okviru. Dejstvo, da nacionalno ustavno sodišče ugotovi, da so take začasne odredbe v nasprotju z ustavnim redom zadevne države članice, ne spremeni te presoje. Na podlagi načela primarnosti prava Unije to, da se država članica sklicuje na določbe nacionalnega prava, čeprav so ustavnopravne, ne sme posegati v enotnost in učinkovitost prava Unije. ( 13 )

41. Komisija je medtem 7. septembra 2021 izrazila stališče, da iz informacij, ki jih je Republika Poljska zagotovila v dopisu z dne 16. avgusta 2021, ni razvidno, da je sprejela vse ukrepe, potrebne za izvršitev začasnih odredb, navedenih v sklepu z dne 14. julija 2021. Komisija je menila, da mora Sodišče za to, da bi se zagotovili polna učinkovitost sklepa z dne 14. julija 2021, učinkovita uporaba prava Unije ter spoštovanje načel pravne države in celovitosti pravnega reda Unije, Republiki Poljski naložiti plačevanje dnevne denarne kazni v znesku, ki lahko to državo članico spodbudi k temu, da bi čim prej zagotovila polni učinek navedenih začasnih odredb. Republika Poljska je trdila, da je sprejela vse ukrepe, potrebne za izvršitev sklepa z dne 14. julija 2021.

42. Podpredsednik Sodišča je s sklepom z dne 27. oktobra 2021 ( 14 ) Republiki Poljski naložil, naj Komisiji plačuje periodično denarno kazen v znesku 1.000.000 EUR dnevno od datuma vročitve navedenega sklepa do dneva, ko bo ta država članica izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz sklepa z dne 14. julija 2021, oziroma, če tega ne bi storila, do dneva razglasitve sodbe, s katero bo končan ta postopek, ter pridržal odločitev o stroških.

43. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 30. septembra 2021 Kraljevini Belgiji, Kraljevini Danski, Kraljevini Nizozemski, Republiki Finski in Kraljevini Švedski dovolil intervencijo v obravnavani zadevi v podporo predlogom Komisije. Te države članice so Sodišču predložile pisna stališča.

44. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 7. oktobra 2021 odločil, da se ta zadeva v skladu s členom 53(3) Poslovnika obravnava prednostno.

45. Kraljevina Belgija, Kraljevina Danska, Kraljevina Nizozemska, Republika Poljska, Republika Finska, Kraljevina Švedska in Komisija, so na obravnavi, ki je potekala 28. junija 2022, ustno predstavile stališča in odgovorile na vprašanja Sodišča.

V. Pravni okvir

46. Za rešitev vprašanj, ki jih Sodišče obravnava v okviru te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, je treba najprej navesti naslednja uveljavljena pravna izhodišča.

47. Evropska unija temelji na vrednotah, ki so skupne državam članicam v družbi, ki jo označuje pravičnost. ( 15 ) Vzajemno zaupanje med državami članicami in zlasti med njihovimi sodišči temelji na premisi, v skladu s katero države članice delijo vrsto skupnih vrednot. Iz tega sledi, da je to, da država članica spoštuje vrednote iz člena 2 PEU, pogoj za uživanje vseh pravic, ki izhajajo iz uporabe Pogodb za to državo članico. ( 16 )

48. Spoštovanje pravne države je ena od teh skupnih vrednot, ki je konkretizirana v členu 19(1) PEU. Z drugim odstavkom tega člena je državam članicam naloženo, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije. Člen 47, drugi odstavek, prvi stavek, Listine, ki odraža splošno načelo učinkovitega sodnega varstva, določa tudi, da ima vsakdo pravico, da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. ( 17 ) Poleg tega imata člen 19(1), drugi pododstavek, PEU in člen 47 Listine neposredni učinek in posameznikom podeljujeta pravice, na katere se lahko sklicujejo pred nacionalnimi sodišči. ( 18 )

49. Države članice ( 19 ) morajo vzpostaviti sistem pravnih sredstev in postopkov za zagotavljanje učinkovitega pravnega varstva ( 20 ) na področjih, ki jih ureja pravo Unije, pri čemer morajo sodišča, ki lahko v tem sistemu odločajo o uporabi ali razlagi prava Unije, izpolnjevati zahteve po učinkovitem pravnem varstvu ( 21 ). Naloga držav članic torej je, da določijo sodišča in/ali organe, ki so pristojni za preizkus veljavnosti nacionalnih določb, ter vzpostavijo pravna sredstva in postopke, po katerih je mogoče izpodbijati veljavnost takih določb, ter, če je pravno sredstvo utemeljeno, odpraviti take določbe in določiti učinke take odprave. ( 22 ) Pravo Unije, razen če sámo določa drugače, državam članicam ne nalaga določenega ustavnega modela, ( 23 ) prav tako pa od njih ne zahteva, da sprejmejo poseben sistem pravnih sredstev, če so razpoložljiva pravna sredstva skladna z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti ( 24 ). Države članice morajo pri izvajanju te pristojnosti spoštovati obveznosti, ki jih imajo na podlagi prava Unije. ( 25 ) Ta pristop odraža načeli subsidiarnosti in sorazmernosti iz člena 5 PEU ter postopkovno avtonomijo držav članic. ( 26 )

50. Člen 19(1), drugi pododstavek, PEU nasprotuje nacionalnim določbam v zvezi z organizacijo pravosodja, ki pomenijo poslabšanje varstva vrednote pravne države, zlasti jamstev neodvisnosti sodnikov. Sodišče je poleg tega razsodilo, da država članica ne more spremeniti svoje zakonodaje tako, da bi poslabšala varstvo pravne države. Države članice torej ne smejo sprejemati pravil, ki posegajo v neodvisnost sodnikov. ( 27 )

51. Zahteva po neodvisnosti sodišč, ki je neločljivo povezana z nalogo sojenja, je sestavni del pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki je del temeljne pravice do poštenega sojenja, določene v členu 47 Listine. V tem pogledu je neodvisnost sodišč držav članic temeljnega pomena za pravni red Unije. ( 28 )

52. Zahteva po neodvisnosti sodišč zajema dva vidika. Prvi, zunanji vidik zahteva, da sodišče svoje funkcije izvaja samostojno, ne da bi bilo s komer koli kakor koli hierarhično povezano ali mu bilo podrejeno in ne da bi prejemalo kakršne koli ukaze ali navodila, ter da je s tem zaščiteno pred zunanjimi posegi ali pritiski, ki lahko ogrozijo neodvisnost presoje njegovih članov in vplivajo na njihove odločitve. Drugi, notranji vidik pa je povezan s pojmom nepristranskosti. Nanaša se na zagotavljanje, da imajo sodišča glede predmeta spora enako distanco do strank spora in njihovih posamičnih interesov. Ta vidik neodvisnosti zahteva, da so sodišča objektivna in nimajo nobenega interesa za izid spora, razen stroge uporabe pravnih pravil. ( 29 )

53. Zahteva po nepristranskosti prav tako združuje dva vidika. Prvič, člani sodišča morajo biti sami subjektivno nepristranski, kar pomeni, da nihče izmed njih ne sme biti pristranski in ne sme imeti osebnih predsodkov. Obstoj osebne nepristranskosti se domneva, dokler se ne dokaže nasprotno. Drugič, sodišče mora biti objektivno nepristransko, kar pomeni, da mora zagotoviti zadostna jamstva, da se v zvezi s tem izključi vsak upravičen dvom. ( 30 )

54. Nazadnje, z zahtevo, da je sodišče „predhodno ustanovljeno z zakonom“, je namen člena 47 Listine zagotoviti, da bi bila organizacija pravosodnega sistema urejena z zakonom, ki ga je sprejela zakonodajna oblast v skladu s pravili, ki urejajo izvajanje njene pristojnosti, da bi se tako preprečilo, da bi bila ta organizacija prepuščena prosti presoji izvršilne oblasti. Ta zahteva se ne uporablja zgolj za pravno podlago samega obstoja sodišča, temveč tudi za vse druge določbe nacionalnega prava, katerih neupoštevanje pomeni, da eden ali več sodnikov nepravilno sodeluje pri obravnavi zadeve, kot so pravila o sestavi senata, ki odloča o zadevi. ( 31 )

55. Zahteva po tem, da je sodišče ustanovljeno z zakonom, je kršena, če je nepravilnost, storjena pri imenovanju sodnikov, ( 32 ) po naravi in teži taka, da ustvarja resnično nevarnost, da lahko druge veje oblasti, zlasti izvršilna, izvajajo neupravičen vpliv, ki ogroža celovitost postopka imenovanja. To se zgodi, če je uporaba temeljnih pravil, ki so sestavni del vzpostavitve in delovanja tega sodnega sistema, vprašljiva. ( 33 ) Taka nepravilnost lahko pri pravnih subjektih vzbudi upravičen dvom o neodvisnosti ( 34 ) in nepristranskosti enega ali več tako imenovanih sodnikov.

56. Zahteve po neodvisnosti, nepristranskosti in predhodni ustanovitvi z zakonom so med seboj neločljivo povezane in se prekrivajo. Kršitev ene od navedenih zahtev lahko pomeni kršitev druge ali celo kršitev vseh zahtev. ( 35 )

57. Države članice, zlasti pa njihovi sodni organi, morajo varstvo pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine, zagotavljati na dva načina.

58. Prvič, iz pravice do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča izhaja, da mora imeti načeloma vsak pravni subjekt možnost, da se sklicuje na te pravice. ( 36 ) Dalje, če se obstoj neodvisnega in nepristranskega sodišča izpodbija na podlagi, ki naj ne bi bila očitno nebistvena, ( 37 ) mora vsako sodišče ( 38 ) preveriti, ali s svojo sestavo pomeni tako sodišče. Ta pristojnost je potrebna za zagotavljanje zaupanja, ki ga morajo sodišča demokratične družbe vzbujati pri pravnem subjektu. Taka preveritev tako pomeni bistveno postopkovno zahtevo, katere spoštovanje spada pod javni red in ki jo je treba preveriti bodisi na predlog strank v postopku bodisi po uradni dolžnosti. ( 39 ) Od sodišč države članice se lahko v izjemnih primerih zahteva, naj presodijo, ali je v drugi državi članici prišlo do kršitve temeljne pravice pravnega subjekta do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča. ( 40 )

59. Drugič, sodišča morajo spoštovati načelo primarnosti prava Unije. ( 41 ) Sodišče, ki mora v okviru pristojnosti, ki mu je podeljena, uporabiti določbe prava Unije, mora sprejeti vse ukrepe, ki so potrebni za zagotavljanje polnega učinka tega prava, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo nacionalnih določb ali sodne prakse, ki so v nasprotju s pravom Unije. ( 42 ) Sodišče, ki mora v skladu z nacionalnim pravom uporabiti pravo Unije, mora za to, da bi lahko odločilo, da se določba nacionalnega prava ne uporablja, imeti možnost, da presoja in ugotovi, ali je določba nacionalnega prava v nasprotju s pravom Unije. V skladu z načelom primarnosti prava Unije ( 43 ) obstaja jasna razlika med izvajanjem pooblastila za neuporabo določbe nacionalnega prava, ki je v nasprotju s pravom Unije, v posameznem primeru in pooblastilom za odpravo te določbe, zaradi česar ta določba popolnoma preneha veljati. ( 44 )

60. Sodišče je v zvezi z vlogo nacionalnih ustav in nacionalnih ustavnih sodišč, na katero je bilo opozorjeno v dupliki, ( 45 ) razsodilo, da mora Unija v skladu s členom 4(2) PEU spoštovati nacionalne identitete držav članic. Pravo Unije državam članicam ne nalaga natančnega ustavnega modela. Vendar morajo ustavni redi držav članic zagotavljati neodvisnost njihovih sodišč. Člen 19(1), drugi pododstavek, PEU ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da so splošna sodišča države članice vezana na odločbo ustavnega sodišča, s katero je bilo ugotovljeno, da je nacionalna zakonodaja skladna z ustavo navedene države članice, pod pogojem, da lahko ustavno sodišče zagotovi učinkovito sodno varstvo. To pa ne velja, če uporaba take ureditve splošnim sodiščem preprečuje presojo skladnosti nacionalne zakonodaje – za katero je ustavno sodišče te države članice ugotovilo, da je skladna z nacionalno ustavno določbo, ki določa primarnost prava Unije – s pravom Unije. V skladu z zadnjenavedenim načelom se država članica ne more sklicevati na določbe nacionalnega prava, čeprav so ustavnopravne, da bi posegla v enotnost in učinkovitost prava Unije. Načelo primarnosti prava Unije zavezuje vse pojavne oblike držav članic, nacionalno pravo, vključno z ustavnimi določbami, pa tega ne more ovirati. Sodišče, ki ima izključno pristojnost, da poda dokončno razlago prava Unije, mora pri izvajanju te pristojnosti pojasniti obseg načela primarnosti prava Unije. ( 46 )

61. V teh sklepnih predlogih bom najprej obravnaval drugi očitek Komisije, ki se nanaša na domnevno izključno pristojnost za odločanje o navedbah v zvezi z neobstojem neodvisnosti sodišča in posledično za odločanje o obstoju pravice do dostopa do neodvisnega sodišča. Obseg tega očitka je ožji od obsega prvega očitka, ki se nanaša na pravico do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine. Poleg tega bi lahko odločitev, ki jo predlagam v zvezi z drugim očitkom, vplivala na odločitev, ki bi jo bilo treba sprejeti v zvezi s prvim očitkom.

VI. Pravna analiza

A. Drugi očitek – izključna pristojnost senata za izredni nadzor za obravnavanje očitkov in pravnih vprašanj, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika

1. Trditve strank

62. Komisija z drugim očitkom trdi, da Republika Poljska s tem, da je senatu za izredni nadzor podelila izključno pristojnost za obravnavanje očitkov in pravnih vprašanj, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine ter na podlagi člena 267 PDEU in načela primarnosti prava Unije. Ta očitek temelji na sprejetju in ohranjanju v veljavi člena 26, (2) in od (4) do (6), ter člena 82, od (2) do (5), zakona o vrhovnem sodišču v različici, ki izhaja iz zakona o spremembah, ter člena 10 zakona o spremembah.

63. Komisija je na obravnavi potrdila, da ima senat za izredni nadzor po njenem mnenju izključno pristojnost za nadzor nad vprašanji v zvezi z neodvisnostjo sodišč, njihovih sestav in sodnikov. Navedla je, da teh vprašanj ni mogoče preizkusiti v pritožbenem postopku pred drugimi sodišči. Komisija je tudi poudarila, da je izključna pristojnost senata za izredni nadzor na področju nadzora nad neodvisnostjo izjemno omejena, saj člen 26(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču določa, da ta senat ni pristojen za opravljanje nadzora nad vprašanji v zvezi z neodvisnostjo, ki se nanašajo na imenovanje sodnika ali njegovo legitimnost za opravljanje sodniške funkcije. Komisija je tudi potrdila, da si prvi trije očitki ne nasprotujejo, kot trdi Republika Poljska, saj veljavne določbe poljskega prava določajo, da nadzora nad postopkom imenovanja sodnika ni mogoče opraviti.

64. Drugi očitek ima štiri dele. Prvič, senatu za izredni nadzor naj bi bila na podlagi člena 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču podeljena izključna pristojnost za odločanje o predlogih v zvezi z izločitvijo sodnika iz zadeve, v kateri se zatrjuje neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika, in za določitev sodišč, pristojnih za odločanje v taki zadevi. Sodišče, pri katerem se vloži tak predlog, naj bi moralo ta predlog nemudoma odstopiti senatu za izredni nadzor. Odločitev senata za izredni nadzor naj bi bila za to sodišče zavezujoča ne glede na to, ali je ta senat pristojen za vsebinsko odločanje o zadevi.

65. Sodišče naj bi v točki 166 sodbe A. K. razsodilo, da ima sodišče, ki odloča o sporu, ki bi ga v skladu z nacionalnim pravom moralo obravnavati sodišče, ki ne izpolnjuje zahtev po neodvisnosti ali nepristranskosti, zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva v smislu člena 47 Listine obveznost, da ne uporabi te določbe nacionalnega prava, zato da bi o tem sporu lahko odločilo sodišče, ki izpolnjuje ti zahtevi.

66. Ker je izključna pristojnost za odločanje o teh vprašanjih na podlagi člena 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču podeljena senatu za izredni nadzor, naj bi nacionalna sodišča, z izjemo senata za izredni nadzor, izgubila pravico, da Sodišču v skladu s členom 267 PDEU predložijo vprašanje v zvezi z zahtevo po neodvisnosti v smislu člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine. Komisija meni, da člen 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču nacionalnim sodiščem preprečuje, da bi po uradni dolžnosti ( 47 ) ali na predlog stranke v postopku ( 48 ) preverila, ali sodišče, ki odloča o sporu, ki ga ureja pravo Unije, izpolnjuje zahtevo po neodvisnosti v smislu člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine. Neodvisnost sodišča ali sodnika naj bi bila horizontalno vprašanje, ki se lahko pojavi v kateri koli zadevi, vsa sodišča, ki odločajo v zadevah, ki se nanašajo na pravo Unije, pa bi morala imeti možnost, da to vprašanje preučijo. Poleg tega naj podelitve izključne pristojnosti za odločanje o takih vprašanjih ne bi bilo mogoče upravičiti s potrebo po ustanovitvi specializiranega sodišča za ta namen.

67. Drugič, Komisija trdi, da je na podlagi člena 82(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču izključna pristojnost za odločanje o pravnih vprašanjih v zadevah, ki potekajo pred vrhovnim sodiščem in se nanašajo na neodvisnost sodnika ali sodišča, podeljena senatu za izredni nadzor. Člen 82, od (3) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču naj bi določal, da senat za izredni nadzor na občni seji v takih zadevah sprejme odločitev, ki je zavezujoča za vse sestave vrhovnega sodišča, to odločitev pa lahko razveljavi le občna seja vrhovnega sodišča, ki jo sprejme vsaj dve tretjini sodnikov vsakega od senatov tega sodišča. Kadar senat za izredni nadzor sprejme odločitev, naj ne bi bil vezan na nobeno drugo odločitev vrhovnega sodišča, razen če je ta pridobila status „pravnega načela“. Komisija meni, da se drugim senatom vrhovnega sodišča z navedenimi določbami odvzema možnost odločanja o takih zadevah ter s tem krši člen 19(1), drugi pododstavek, PEU in člen 47 Listine.

68. Tretjič, Komisija trdi, da člen 26, od (4) do (6), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču prav tako krši navedene določbe prava Unije, ker senatu za izredni nadzor podeljuje izključno pristojnost za odločanje o pravnih sredstvih, s katerimi se želi doseči ugotovitev nezakonitosti pravnomočnih odločb ali sodb vseh poljskih sodišč, vključno z ostalimi senati vrhovnega sodišča in vrhovnega upravnega sodišča, če se zatrjevana nezakonitost nanaša na status sodnika, ki je odločal v zadevi. Taka pravna sredstva naj bi bilo mogoče pri senatu za izredni nadzor vložiti, ne da bi jih prej obravnavalo sodišče, ki je izreklo zadevno sodbo, in ne glede na to, ali je stranka že izčrpala vsa ostala pravna sredstva, ki so na voljo.

69. Četrtič, Komisija trdi, da so v nasprotju s pravom Unije tudi prehodne določbe iz člena 10 zakona o spremembah. Poljska sodišča naj bi morala v skladu s temi določbami senatu za izredni nadzor do 21. februarja 2020 predložiti zadeve, ki 14. februarja 2020 še niso bile končane in so se nanašale na vprašanja, ki na podlagi člena 26, (2) in od (4) do (6), ter člena 82, od (2) do (4), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču spadajo v izključno pristojnost senata za izredni nadzor. Senat za izredni nadzor naj bi imel po tem, ko so mu take zadeve odstopljene, možnost, da „razveljavi predhodno opravljena dejanja, če ta preprečujejo, da bi se obravnavanje zadeve nadaljevalo skladno z zakonom“. Poleg tega naj bi se z zakonom o spremembah drugim dejanjem, ki so bila v takih zadevah opravljena po 14. februarju 2020, zlasti če so jih opravili sodniki, odvzel procesni učinek.

70. Komisija meni, da navedene pristojnosti senata za izredni nadzor pomenijo kršitev člena 267 PDEU in člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine. Prav tako naj bi bile v nasprotju z obveznostjo, ki jo imajo nacionalna sodišča v skladu z načelom primarnosti prava Unije, da uporabijo člen 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine.

71. Komisija poudarja, da morajo imeti vsa nacionalna sodišča možnost, da v zvezi z vprašanji, ki se nanašajo na neodvisnost sodnikov in sodišč, uporabijo člen 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine, da bi pravnim subjektom tako zagotovila temeljno pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Sodišče države članice, ki deluje v mejah svoje pristojnosti, naj bi imelo v okviru spora, o katerem odloča, dolžnost, da uporabi člen 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine in da ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki je v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom. Na podlagi zadevnih nacionalnih določb pa naj bi bila vsem poljskim sodiščem, razen senatu za izredni nadzor, odvzeta pravica do odločanja o stranskih vprašanjih, kot sta vprašanji izločitve sodnika v sestavi sodišča in določitve pristojnosti sodišča. Te določbe naj bi nacionalnim sodiščem tudi preprečevale, da bi z neuporabo nacionalnih določb, ki pristojnost za odločanje v takih zadevah podeljujejo sodiščem in sodnikom, ki ne izpolnjujejo zahtev iz člena 19(1) PEU in člena 47 Listine, v zadevah, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, zagotavljala učinkovito sodno varstvo.

72. Komisija prav tako meni, da določbe, ki se izpodbijajo v tem postopku, drugim nacionalnim sodiščem od 14. februarja 2020 dalje odvzemajo pravico in, v zvezi s sodišči, ki odločajo na zadnji stopnji, obveznost, da vprašanja, ki se nanašajo na razlago zahtev po neodvisnosti in nepristranskosti sodišča z vidika prava Unije, predložijo v predhodno odločanje na podlagi člena 267 PDEU. Natančneje, nacionalnim sodiščem, z izjemo senata za izredni nadzor, naj bi bila odvzeta možnost za reševanje teh vprašanj. Poleg tega naj člen 26, od (4) do (6), in člen 82, od (2) do (4), zakona o vrhovnem sodišču ne bi bila omejena na reševanje stranskih vprašanj, saj senatu za izredni nadzor podeljujeta izključno pristojnost. Navedeni pravica in obveznost naj bi bili neločljivo povezani s sistemom pravosodnega sodelovanja, vzpostavljenega na podlagi člena 267 PDEU, in nalogami, ki so na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU podeljene sodišču, zadolženemu za uporabo prava Unije.

73. Komisija meni, da prehodne določbe iz člena 10 zakona o spremembah pomenijo tudi kršitev člena 267 PDEU, ker nacionalnim sodiščem preprečujejo, da bi še naprej odločala o vprašanjih, ki so bila v predhodno odločanje predložena pred 14. februarjem 2020. Člen 10(2) zakona o spremembah naj bi senatu za izredni nadzor omogočal, da razveljavi dejanja, ki jih je opravilo nacionalno sodišče, zlasti pa umakne vprašanja, ki so jih ta sodišča predložila v predhodno odločanje. Iz sodne prakse Sodišča naj bi namreč izhajalo, da mora nacionalno sodišče zaradi zagotavljanja učinkovitosti izvajanja pristojnosti, ki jih ima na podlagi člena 267 PDEU, imeti možnost, da vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

74. Komisija je v repliki poudarila, da ne prereka pravice nacionalnih zakonodajalcev do sprejemanja zakonodaje, ki ureja pristojnost sodišč. Pomisleki Komisije naj bi se nanašali na izključno pristojnost, ki jo ima senat za izredni nadzor pri preverjanju, ali sodišče oziroma sodnik izpolnjuje zahtevo po neodvisnosti, ki izhaja iz prava Unije, kadar se takšni elementi lahko uveljavljajo pred vsemi nacionalnimi sodišči. Komisija ne trdi, da mora sodišče, ki mu je predloženo vprašanje v zvezi z zahtevo po neodvisnosti iz prava Unije, to vprašanje vselej obravnavati. Vendar naj v državi članici, v kateri deluje 10.000 sodnikov, pristojnosti za uporabo člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine ne bi bilo mogoče pridržati senatu, ki ga sestavlja 20 sodnikov. Komisija prav tako navaja, da je bil senat za izredni nadzor ustanovljen na podlagi zakona o vrhovnem sodišču z dne 8. decembra 2017 in da so bili njegovi člani imenovani na predlog KRS. Ker se zaradi vloge, ki jo ima KRS pri imenovanju sodnikov, pogosto vlagajo predlogi za njihovo izločitev, naj bi se z vidika neodvisnosti sodstva zdelo, da senat za izredni nadzor kot tak morda ni nepristranski in objektiven. ( 49 )

75. Komisija je na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča potrdila, da vprašanja neodvisnosti sodišča, sestave ali sodnika ni mogoče postaviti v pritožbenem postopku pred višjim sodiščem. Senat za izredni nadzor naj bi torej imel izključno pristojnost za odločanje o vseh vprašanjih, ki se nanašajo na neodvisnost sodnišča, sestave ali sodnika.

76. Republika Poljska meni, da drugi očitek ni utemeljen in ga je treba v celoti zavrniti.

77. Republika Poljska v zvezi z očitano kršitvijo člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine meni, da Komisija napačno razlaga sodbo A. K. Iz te sodbe naj bi izhajalo, da lahko sodišče, ki ni pristojno, če mu je predložena zadeva, ki se nanaša na pravo Unije, in stranka v postopku trdi, da ji bodo pravice, ki jih ima na podlagi člena 47 Listine, kršene, če bo to zadevo obravnavalo sodišče, ki je pristojno, ugodi temu ugovoru in zadevo odstopi drugemu neodvisnemu sodišču, ki bi bilo pristojno, če ne bi obstajala pravila, na podlagi katerih je pristojnost pridržana sodišču, ki ni neodvisno. Republika Poljska meni, da Sodišče v sodbi A. K. ni razsodilo, da člen 19(1), drugi pododstavek, PEU državam članicam preprečuje sprejemanje pravil o pristojnosti sodišč. Poleg tega naj bi se položaj sodišča, ki mora zadevo odstopiti sodišču, ki je pristojno za odločanje o tej zadevi, in položaj sodišča, ki odloča o predlogu za izločitev, vloženem zoper sodnika, kadar obravnava pravno vprašanje ali dvome glede zakonitosti pravnomočne odločbe, bistveno razlikovala. Stališče, ki ga zagovarja Komisija, naj bi povzročilo kršitev pravice do z zakonom ustanovljenega sodišča, v zadevah, ki se nanašajo na izločitev sodnika, pa tudi kršitev pravice do neodvisnega sodišča. Dodelitev pristojnosti sodiščem v vseh zadevah, ki so jim predložene, naj bi bil namreč conditio sine qua non za zagotavljanje dostopa do z zakonom ustanovljenega sodišča.

78. Republika Poljska poudarja, da je sprejemanje določb o pristojnosti nacionalnih sodišč v izključni pristojnosti držav članic. Države članice naj bi morale sicer spoštovati člen 19(1), drugi pododstavek, PEU, vendar ta določba ne more urejati razdelitve pristojnosti med nacionalnimi sodišči. Republika Poljska ugotavlja, da Komisija ne oporeka neodvisnosti senata za izredni nadzor. Drugi očitek naj bi tako temeljil na trditvi, da imajo nacionalna sodišča pravico do odločanja v nekaterih vrstah zadev, ta pravica pa bi po mnenju Komisije posegla v stvarno pristojnost drugih sodišč. V zvezi s tem ugotavlja, da predložitveno sodišče, ki je odločalo v zadevah, v katerih je bila izdana sodba A. K., ni bilo pristojno za vsebinsko odločanje o sporih, ki so mu bili predloženi, in jih je zato odstopilo pristojnemu sodišču. Tak odstop zadeve naj bi urejal člen 200(1)4, točka 4, zakonika o civilnem postopku, ki določa, da mora vsako sodišče preveriti, ali je pristojno, in, če ugotovi, da ni pristojno, zadevo odstopiti sodišču, ki je pristojno za odločanje o tem vprašanju.

79. Republika Poljska v zvezi s členom 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču, ki ureja izločitev sodnikov, trdi, da mora sodnik ali sestava sodišča, pri katerem je vložen predlog za izločitev, ta predlog odstopiti drugi sestavi sodišča ali višjemu sodišču. Člen 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču naj torej zadevnemu sodniku, sestavi ali sodišču ne bi odvzemal pristojnosti za odločanje o takih stranskih vprašanjih. Republika Poljska je na obravnavi v odgovor na vprašanje, ki ga je postavilo Sodišče, potrdila, da je mogoče vprašanje glede neodvisnosti sodišča, sestave ali sodnika postaviti v okviru pritožbe.

80. Republika Poljska meni, da pravno sredstvo, s katerim se predlaga ugotovitev nezakonitosti pravnomočne sodbe, iz člena 26, od (4) do (6), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ni predhodno ali stransko vprašanje, ampak ga je treba vložiti pri specializiranem sodišču, ki je pristojno za odločanje o takem vprašanju. Ta postopek naj bi se začel z vložitvijo izrednega pravnega sredstva zoper pravnomočno sodbo, v zvezi s katero stranka zatrjuje kršitev materialnega prava ali postopkovnih pravil in nastanek škode. Republika Poljska meni, da bi to, da bi se vsakomur omogočilo, da tako vprašanje predloži kateremu koli sodišču v kakršnem koli postopku, med drugim pomenilo kršitev načel pravnomočnosti in pravne varnosti. Sodišče, ki je izdalo izpodbijano sodbo, naj takega predloga očitno ne bi moglo obravnavati. Prav tako naj iz sodbe A. K. ne bi bilo razvidno, zakaj Komisija meni, da bi moralo zaradi zagotavljanja učinkovitega pravnega sredstva v primeru kršitve člena 47 Listine o takem predlogu odločati sodišče, ki je izdalo sodbo, zoper katero je bilo zadevno pravno sredstvo vloženo. Dodelitev pristojnosti za odločanje o takih vprašanjih specializiranemu senatu naj bi namreč prispevala k okrepitvi postopkovnih jamstev strank in naj ne bi pomenila kršitve njihove pravice do dostopa do sodišča.

81. Republika Poljska zatrjuje, da navedbe Komisije v zvezi s členom 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču in pristojnostjo senata za izredni nadzor za odločanje o pravnih vprašanjih, ki se nanašajo na neodvisnost sodnika ali sodišča, niso utemeljene. Vrhovno sodišče naj bi bilo v skladu s členom 1, točka 1, črka a, spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču pristojno za sprejemanje odločitev o vseh pravnih vprašanjih v zadevah, ki spadajo v okvir njegove pristojnosti. Poleg tega naj bi bila senatu za izredni nadzor na podlagi člena 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču podeljena pristojnost za razlago prava. Pravica drugih sodišč, da opravijo presojo dejanskega stanja, naj torej ne bi bila omejena. Poleg tega naj bi imela sodišča pravico, ne pa tudi obveznosti, da taka vprašanja predložijo senatu za izredni nadzor.

82. Republika Poljska trdi, da člen 26, (2) in od (4) do (6), ter člen 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču in člen 10 zakona o spremembah ne omejujejo pristojnosti sodišč, da Sodišču v skladu s členom 267 PDEU predložijo vprašanja za predhodno odločanje. Senat za izredni nadzor naj bi bil v vsakem primeru sodišče, ki odloča na zadnji stopnji in ki mora v skladu s členom 267 PDEU v primeru dvoma glede razlage člena 19(1), drugi pododstavek, PEU predložiti vprašanje za predhodno odločanje.

83. Republika Poljska meni, da Komisija ni pojasnila, zakaj zadevne določbe nacionalnega prava, na katere se sklicuje v okviru drugega očitka, pomenijo kršitev načela primarnosti, zato bi bilo treba ta tožbeni razlog zavrniti. ( 50 )

84. Republika Poljska v zvezi s prehodnimi ukrepi iz člena 10 zakona o spremembah trdi, da je ta določba že prenehala veljati. Komisija naj ne bi predložila nobenega elementa, ki bi temeljil bodisi na besedilu te določbe bodisi na praksi senata za izredni nadzor, da bi dokazala, da je ta senat navedeno določbo uporabil ali bi jo lahko uporabil za umik predlogov za sprejetje predhodne odločbe, ki so jih predložila druga poljska sodišča, ali za poseganje v učinkovitost sodb Sodišča. Poleg tega naj bi pristojnost sodišč urejala člen 200(1) zakonika o civilnem postopku in člen 35(1) zakonika o kazenskem postopku, katerih zakonitosti naj Komisija ne bi izpodbijala.

85. V dupliki je navedeno, da Komisija v tožbi ni navedla trditev glede neobstoja neodvisnosti senata za izredni nadzor, kot so predstavljene v točki 74 teh sklepnih predlogov. Ker naj bi šlo za nove tožbene razloge, bi jih bilo treba v skladu s členom 127(1) Poslovnika zavrniti.

2. Presoja

a) Dopustnost

86. Očitki, ki jih je Komisija navedla v zvezi s tem, da senat za izredni nadzor ni neodvisen, ker v postopku za imenovanje sodnikov tega senata sodeluje KRS, in da je ta senat kadrovsko omejen, ker ga sestavlja zgolj 20 sodnikov, ( 51 ) so bili prvič navedeni šele v repliki ( 52 ).

87. V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da v skladu s členom 127(1) Poslovnika navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

88. Komisija je v okviru predhodnega postopka in ob vložitvi obravnavane tožbe vedela, ( 53 ) da je bil senat za izredni nadzor ustanovljen na podlagi zakona o vrhovnem sodišču z dne 8. decembra 2017. Komisija je bila tako seznanjena s številom sodnikov tega senata ter z načinom njihovega imenovanja, zlasti pa z vlogo, ki jo ima KRS. Očitke Komisije je treba v delu, v katerem se nanašajo na te vidike, zavreči kot nedopustne.

89. V sodbi Disciplinska ureditev za sodnike ( 54 ) je bilo ugotovljeno, da obstajajo legitimni dvomi v zvezi z neodvisnostjo KRS in njegovo vlogo v postopku imenovanja članov disciplinskega senata vrhovnega sodišča. Po mnenju Sodišča je to v povezavi z drugimi dejavniki pri pravnih subjektih povzročilo legitimne dvome o neodvisnosti in nepristranskosti disciplinskega senata. Sodišče je tako razsodilo, da Republika Poljska s tem, da ni zagotovila neodvisnosti in nepristranskosti disciplinskega senata, ni izpolnila obveznosti iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU.

90. Čeprav Komisija sama najbolje ve, zakaj podobnih trditev v zvezi s senatom za izredni nadzor ni navedla v kateri koli fazi tega postopka, se to zdi nekoliko presenetljivo. V tem okviru je mogoče ugotoviti, da je sodba Sodišča, v kateri je bilo ugotovljeno, da Republika Poljska ni zagotovila neodvisnosti in nepristranskosti disciplinskega senata, temeljila na več dejavnikih, ki niso bili omejeni zgolj na dvome glede neodvisnosti KRS. ( 55 ) Četudi bi se Sodišče lahko oprlo na ugotovitev, ki jo je v sodbi Disciplinska ureditev za sodnike ( 56 ) navedlo v zvezi z neodvisnostjo KRS, pa to samo po sebi ne bi bilo dovolj, da bi bilo v obravnavani zadevi mogoče ugotoviti, da senat za izredni nadzor ni neodvisen ( 57 ).

91. Poleg tega je ESČP v sodbi z dne 8. novembra 2021, Dolińska-Ficek in Ozimek proti Poljski, ( 58 ) soglasno razsodilo, da je Republika Poljska kršila člen 6(1) EKČP, ker senat za izredni nadzor ni „z zakonom ustanovljeno sodišče“ ( 59 ). ESČP se je pri izpeljavi te ugotovitve v veliki meri oprlo na sodno prakso Sodišča v zvezi z nedavnimi reformami sodstva na Poljskem. Sodba ESČP je temeljila na ugotovitvi o obstoju očitnih kršitev nacionalnega prava, ki so posegle v izvajanje temeljnih pravil postopka za imenovanje sodnikov v senat za izredni nadzor. Zaradi teh nepravilnosti v postopku imenovanja naj bi bila legitimnost senata za izredni nadzor ogrožena do te mere, da ta nima značilnosti „sodišča“, ki je ustanovljeno „z zakonom“, v smislu člena 6(1) EKČP. ESČP je v zvezi s tem nedvoumno navedlo, da je bilo „priporočanje kandidatov za imenovanje v [senat za izredni nadzor] – conditio sine qua non za imenovanje s strani predsednika Republike Poljske ( 60 ) – podeljena [KRS], to je organu, ki ni zagotavljal zadostnih jamstev neodvisnosti od zakonodajne in izvršilne veje oblasti“. ( 61 )

92. Sodba ESČP za Sodišče ni zavezujoča, ker Unija ni pristopila k EKČP. Vendar mora Sodišče v skladu s členom 52(3) Listine zagotoviti, da se z njegovo razlago člena 47, drugi odstavek, Listine zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členu 6(1) EKČP, kot ga razlaga ESČP. ( 62 ) Standard, ki se je vzpostavil na podlagi pravnomočne sodbe Dolińska-Ficek in Ozimek proti Poljski, ( 63 ) je torej lahko upošteven v vseh prihodnjih postopkih pred Sodiščem. Mimogrede je treba tudi poudariti, da mora Republika Poljska v skladu s členom 46 EKČP spoštovati pravnomočno sodbo Dolińska-Ficek in Ozimek proti Poljski ( 64 ) ter sprejeti ukrepe, potrebne za hitro izvršitev te sodbe. ( 65 )

b) Vsebinska presoja

93. Komisija se v utemeljitev drugega očitka v veliki meri opira na sodbo A. K. V tej zadevi je bil izražen dvom o izključni pristojnosti disciplinskega senata za odločanje o pravnih sredstvih, ki so jih nacionalni sodniki vložili na podlagi prava Unije, ( 66 ) in sicer zaradi domnevnega neobstoja neodvisnosti in nepristranskosti tega senata v smislu člena 19(1) PEU in člena 47 Listine. Ker med Komisijo in Republiko Poljsko obstaja precejšnje nesoglasje glede razlage te sodbe, navajam besedilo točk 165 in 166 te sodbe: „165. Nacionalna določba, s katero bi se izključna pristojnost za odločanje o sporu, v katerem pravni subjekt – kot v tem primeru – zatrjuje kršitev pravic, ki izhajajo iz pravil prava Unije, podelila določenemu organu, ki ne izpolnjuje zahtev neodvisnosti in nepristranskosti, ki izhajata iz člena 47 Listine, bi zadevni osebi odvzela vsakršno učinkovito pravno sredstvo v smislu tega člena in člena 9(1) Direktive 2000/78, ter bi kršila bistveno vsebino pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določene v členu 47 Listine […] 166. Iz tega izhaja, da če se izkaže, da nacionalna določba pristojnost za odločanje o sporu, kot je ta v postopku v glavni stvari, pridržuje organu, ki ne izpolnjuje zahtev po neodvisnosti ali nepristranskosti, ki izhajata iz prava Unije, zlasti člena 47 Listine, ima drugi organ, ki odloča o takem sporu, zaradi zagotovitve učinkovitega sodnega varstva v smislu člena 47 in v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU obveznost, da ne uporabi te nacionalne določbe, zato da lahko o tem sporu odloči sodišče, ki izpolnjuje ti zahtevi in ki bi bilo na zadevnem področju pristojno, če navedena določba tega ne bi preprečevala, se pravi praviloma sodišče, ki je bilo v skladu z veljavno zakonodajo pristojno pred zakonodajno spremembo, s katero je bila ta pristojnost podeljena organu, ki navedenih zahtev ne izpolnjuje“. ( 67 )

94. Iz navedenega izhaja, da Sodišče s sodbo A. K. ni oporekalo dejstvu, da je bila izključna pristojnost za odločanje o pravnih sredstvih, ki so jih sodniki vložili v zvezi s pravicami, ki jih imajo na podlagi Direktive 2000/78, v skladu z nacionalnim pravom podeljena disciplinskemu senatu. Sodišče je zgolj ugotovilo, da se z nacionalnim pravom taka izključna pristojnost ne sme pridržati sodišču, ki ne izpolnjuje zahtev glede neodvisnosti in nepristranskosti iz člena 47 Listine. ( 68 ) Iz navedenih odlomkov je tudi razvidno, da Sodišče ni menilo, da mora ali bi moralo pristojnost za odločanje o teh vidikih imeti katero koli drugo nacionalno sodišče, ki izpolnjuje navedeni zahtevi. Sodišče je preprosto ugotovilo, da je bilo za obravnavo teh zadev pristojno sodišče, ki je bilo v skladu z nacionalnim pravom pristojno za odločanje o takih vidikih pred spremembo zadevne zakonodaje. ( 69 )

95. Sodba A. K. potrjuje, da ima vsaka država članica pravico, da v skladu z načelom postopkovne avtonomije določi sodni sistem in postopkovna pravila v zvezi s pravnimi sredstvi, ki pravnim subjektom zagotavljajo varstvo pravic, ki jih imajo na podlagi prava Unije. Pravila, ki urejajo taka pravna sredstva, morajo poleg uveljavljenih zahtev, v skladu s katerimi morajo biti nacionalna sodišča neodvisna, nepristranska in predhodno ustanovljena z zakonom, ( 70 ) spoštovati tudi načeli enakovrednosti in učinkovitosti. Zahteve, ki izhajajo iz teh načel, veljajo za določitev sodišč, pristojnih za odločanje o tožbah, ki temeljijo na pravu Unije, in za opredelitev postopkovnih pravil, ki urejajo ta pravna sredstva. Spoštovanje navedenih zahtev je treba preizkusiti ob upoštevanju položaja zadevnih pravil v celotnem postopku, poteka tega postopka in posebnosti teh pravil pred nacionalnimi sodišči. ( 71 )

96. Komisija ne trdi, da člen 26, (2) in od (4) do (6), in člen 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ter člen 10 zakona o spremembah niso v skladu z načelom enakovrednosti. Komisija se v svojem očitku osredotoča na načelo učinkovitosti, zlasti pa na pravico do učinkovitega pravnega sredstva. Zatrjuje, da na načelni ravni velja, da so vprašanja, ki se nanašajo na neodvisnost sodišča ali sodnika, horizontalna vprašanja, ki se lahko pojavijo v vsaki zadevi, in da bi morala sodišča, ki odločajo v zadevi, ki se nanaša na pravo Unije, imeti možnost, da ta vprašanja preučijo. Pristojnost za odločanje o takih vprašanjih naj zato ne bi smela biti pridržana specializiranim sodiščem.

97. Iz preučitve člena 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču je razvidno, da ta določba senatu za izredni nadzor podeljuje izključno pristojnost za odločanje o očitkih, ki se nanašajo na neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika, in za zagotavljanje pravnega sredstva v tem okviru. Vsa sodišča, tudi tista, ki obravnavajo zadevo, ki se nanaša na pravo Unije, morajo torej očitek, ( 72 ) s katerim se zatrjuje neobstoj neodvisnosti sodišča ali sodnika, predložiti predsedniku senata za izredni nadzor. Ta predložitev ne prekine postopka, ki teče pred sodiščem, ki odloča o zadevi. ( 73 )

98. Besedna zveza „je pristojen“, ki se uporablja v besedilu člena 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču, je nedvoumna in po mojem mnenju zadostuje za zagotovitev, da je obravnava vprašanj v zvezi z neodvisnostjo sodišča, sestave ali sodnika v izključni pristojnosti senata za izredni nadzor. ( 74 ) Besedilo te določbe torej ne podpira trditve Republike Poljske, da je mogoče vprašanja v zvezi z neodvisnostjo postaviti v pritožbenem postopku. Ko je Sodišče ta vidik izpostavilo na obravnavi, Republika Poljska prav tako ni navedla nobenega prepričljivega dokaza o tem, da je mogoče tovrstne vidike ustrezno obravnavati v pritožbenem postopku. Ne glede na navedeno je treba poudariti, da Komisija ne trdi, prav tako pa iz besedila člena 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ni razvidno, da je treba vprašanje glede neodvisnosti sodnika ali sodišča pri senatu za izredni nadzor postaviti z vložitvijo ločenega, samostojnega pravnega sredstva. To vprašanje se namreč v skladu s členom 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču obravnava kot stransko postopkovno vprašanje oziroma predlog, ki se predloži senatu za izredni nadzor. Komisija ne trdi, da zahteva po predložitvi takega stranskega postopkovnega vprašanja oziroma predloga senatu za izredni nadzor pomeni tolikšno breme, da bi lahko ogrozila polni učinek pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine. Prav tako ni nobenega elementa, ki bi dokazoval, da zaradi predložitve teh vprašanj senatu za izredni nadzor nastanejo postopkovne težave, ki bi pretirano otežile uveljavljanje pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi člena 19(1) PEU in člena 47 Listine. Čeprav drži, da so vprašanja v zvezi z neodvisnostjo sodišča, sestave ali sodnika horizontalna vprašanja, ki ne zahtevajo obravnave pred specializiranimi sodišči, pa ni v tem, da o njih odloča drugo sodišče ali sestava, nič nezakonitega. Taka praksa bi lahko celo spodbudila večjo in enotno uporabo veljavnih pravil ter tako ob polnem spoštovanju načela primarnosti zagotovila učinkovito pravno varstvo na področjih, ki jih ureja pravo Unije.

99. Če bi zadevno nacionalno pravilo ogrozilo polni učinek člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine, ( 75 ) in sicer tako, da bi na primer izključno pristojnost za odločanje o neodvisnosti sodišča podelilo drugemu sodišču, ki sámo ni neodvisno, bi v skladu z načelom primarnosti prava Unije moralo sodišče, ki odloča o takem pravnem sredstvu, ( 76 ) sprejeti vse ukrepe, ki so potrebni za zagotavljanje polnega učinka teh določb prava Unije, tako da po potrebi ne bi uporabilo nacionalnih določb ali sodne prakse, ki bi bila v nasprotju s tem pravom ( 77 ).

100. Glede na neobstoj kršitve načela enakovrednosti ali učinkovitosti menim, da nacionalna pravila o pristojnosti, ki omejujejo sodišča ali sestave, ki lahko odločajo o vprašanjih glede neodvisnosti sodišča, sestave ali sodnika, ne pomenijo kršitve člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine ali načela primarnosti prava Unije.

101. Iz tega izhaja, da člen 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču nacionalnim sodiščem ne preprečuje, da bi preverila, ali izpolnjujejo zahtevo po neodvisnosti v smislu člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine. ( 78 ) Ta člen senatu za izredni nadzor zgolj podeljuje izključno pristojnost, da po tem, ko mu je tako vprašanje predloženo, odloči o neodvisnosti sodišča, sestave ali sodnika.

102. Komisija v trditvah, ki jih je navedla v zvezi s členom 26, od (4) do (6), in členom 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču, ki sem jih povzel v točkah 67 in 68 teh sklepnih predlogov, zgolj opisuje vsebino navedenih določb. ( 79 ) Kot izhaja iz točke 66 teh sklepnih predlogov, Komisija načeloma trdi, da so vprašanja v zvezi z neodvisnostjo sodnikov in sodišč horizontalne narave. Zato naj bi navedene določbe nacionalnega prava pomenile kršitev člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine, saj naj bi vsem poljskim sodiščem, razen senatu za izredni nadzor, odvzele pravico do odločanja o vprašanjih v zvezi z neodvisnostjo sodišč ali sodnikov, ki se postavljajo v postopkih, na katere napotujejo te določbe nacionalnega prava. Vendar Komisija ni dokazala, da navedene določbe nacionalnega prava ter postopki in pravila o pristojnosti, ki jih določajo, ogrožajo polni učinek člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine ali načela primarnosti prava Unije. Komisija namreč ni ovrgla trditev Republike Poljske, da je okoliščina, da tak postopek obravnava specializirano sodišče, v skladu s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in členom 47 Listine.

103. V zvezi z očitkom Komisije, da člen 26, (2) in od (4) do (6), ter člen 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču pomenijo kršitev člena 267 PDEU, je treba poleg tega, da se navedene določbe z ničemer ne sklicujejo na ta člen, navesti tudi, da Komisija ni dokazala, da te določbe nacionalnemu sodišču, z izjemo senata za izredni nadzor, ki odloča v zadevi, v kateri se postavlja vprašanje neodvisnosti sodišča, sestave ali sodnika, pravno ali dejansko preprečujejo, ( 80 ) da bi vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ( 81 ) ali ga pri tem ovirajo.

104. V zvezi s tem je iz besedila in strukture člena 267 PDEU razvidno, da nacionalno sodišče ni pristojno, da Sodišču predloži zadevo s predlogom za sprejetje predhodne odločbe, če pred njim ne poteka spor, v okviru katerega se od tega sodišča zahteva, da izda odločbo, v kateri bo mogoče upoštevati sodbo, izdano na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe. ( 82 )

105. Iz tega izhaja, da člen 26, (2) in od (4) do (6) ( 83 ) ter člen 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču senatu za izredni nadzor sicer podeljujeta izključno pristojnost, vendar je vprašanje neodvisnosti sodišč, sestav in sodnikov, kot pravilno trdi Komisija, horizontalno vprašanje, ki ga je mogoče postaviti pred katerim koli sodiščem. Sodišče, ki so mu v postopku, v katerem odloča, predložena vprašanja v zvezi z neodvisnostjo sodišča, sestave ali sodnika, lahko pri Sodišču po potrebi vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.

106. Člen 267 PDEU daje nacionalnim sodiščem najširšo možnost za začetek postopka pri Sodišču, če ugotovijo, da so se v zadevi, o kateri odločajo, pokazala vprašanja, ki zahtevajo razlago določb prava Unije, ki so potrebne za rešitev spora, ki jim je bil predložen. Nacionalna sodišča lahko to možnost uporabijo, kadar koli to v okviru postopka ocenijo za primerno. ( 84 ) Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da četudi nacionalno pravo sodišče zavezuje k upoštevanju sodb drugega sodišča, to samo po sebi prvonavedenemu sodišču ne odvzema pravice, da vprašanja glede razlage ali veljavnosti prava Unije v skladu s členom 267 PDEU predloži v predhodno odločanje. Prvonavedeno sodišče je, zlasti če meni, da bi lahko zaradi sodb drugega sodišča moralo izdati sodbo, ki bi bila v nasprotju s pravom Unije, svobodno, da Sodišču predloži vprašanja, o katerih dvomi. ( 85 ) Poleg tega je sodba, ki jo Sodišče izreče v okviru predhodnega odločanja, zavezujoča za nacionalno sodišče glede razlage zadevnih določb prava Unije za rešitev spora v glavni stvari. ( 86 )

107. Iz navedenega izhaja, da lahko sodišča Republike Poljske Sodišču v predhodno odločanje predložijo vsa vprašanja, ki so po njihovem mnenju potrebna, in da lahko to storijo v kateri koli fazi postopka, ki se jim zdi primerna, tudi po koncu postopka, kakršen je ta iz člena 26(2) spremenjenega zakona vrhovnega sodišča. Prav tako lahko sprejmejo vse potrebne ukrepe, da zagotovijo začasno pravno varstvo pravic, ki izhajajo iz prava Unije, in po koncu postopka ne uporabijo zadevne nacionalne zakonske določbe ali sodbe senata za izredni nadzor, če menijo, da je ta v nasprotju s pravom Unije. Senat za izredni nadzor je kot sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU načeloma dolžan predložiti zadevo Sodišču, kadar se mu postavi vprašanje glede razlage PDEU.

108. V zvezi z očitki Komisije, ki se nanašajo na prehodne ukrepe iz člena 10 zakona o spremembah, pa je treba navesti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj države članice, kakršen je bil ob izteku roka za uskladitev, določenega v obrazloženem mnenju. ( 87 ) Člen 10 zakona o spremembah je začel veljati 14. februarja 2020. Komisija je v odgovor na vprašanje, ki ga je Sodišče postavilo na obravnavi, potrdila, da ne more z ničemer dokazati, da je ta določba imela pravne učinke tudi po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, to je po 30. decembru 2020. Zato se je strinjala, da je člen 10 zakona o spremembah „prenehal veljati“ pred iztekom tega roka. Iz tega sledi, da očitek Komisije v zvezi s členom 10 zakona o spremembah ni dopusten.

109. Ker ni nobenih dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče podvomiti o legitimnosti prenosa izključne pristojnosti za odločanje o vprašanju neodvisnosti sodišča, sestave ali sodnika na senat za izredni nadzor, kot izhaja iz člena 26, (2) in od (4) do (6), ter člena 82, od (2) do (5), spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču, je treba vsekakor ugotoviti, da trditev, ki jih je Komisija navedla v zvezi s prehodnimi ukrepi iz člena 10 zakona o spremembah, s katerimi je določena zgolj časovna veljavnost navedenih določb, ni mogoče sprejeti.

110. Komisija prav tako predlaga, naj se ugotovi, da je Republika Poljska z uporabo nacionalnih določb, navedenih v okviru tega očitka, kršila načelo primarnosti prava Unije. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da se predlog v zvezi s primarnostjo prava nanaša na izvajanje člena 19(1), drugi pododstavek, PEU, člena 47 Listine in člena 267 PDEU s strani Republike Poljske. Zato ne pomeni ločenega tožbenega predloga in o njem ni treba odločiti. ( 88 )

111. Sodišču zato predlagam, naj drugi očitek zavrne.

B. Prvi očitek – nacionalnim sodiščem je prepovedano preveriti, ali je izpolnjena zahteva, določena v pravu Unije, po učinkovitem pravnem sredstvu pred neodvisnim in nepristranskim ter z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem

1. Trditve strank

112. Komisija trdi, da Republika Poljska s tem, da je nacionalnim sodiščem prepovedala preverjanje, ali je izpolnjena zahteva, določena v pravu Unije, po učinkovitem pravnem sredstvu pred neodvisnim in nepristranskim ter z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine z vidika sodne prakse ESČP, ki se nanaša na člen 6(1) EKČP, ter na podlagi člena 267 PDEU in načela primarnosti prava Unije.

113. Komisija trdi, prvič, da se s členom 42a(1) in (2) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, členom 29(2) in (3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ter členom 5(1a) in (1b) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč nacionalnim sodiščem prepoveduje preverjanje zakonitosti imenovanja sodnikov in legitimnosti sodnih organov v Republiki Poljski, kar pomeni, da ta sodišča ne smejo preverjati, ali je sodišče, v okviru katerega zaseda posamezen sodnik, z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče v smislu člena 19(1) PEU v povezavi s členom 47 Listine, kot se razlaga v sodbi, ki jo je ESČP izreklo v zadevi Guðmundur Andri Ástráðsson proti Islandiji. ( 89 ) Komisija v repliki trdi, da se na podlagi besedila navedenih določb poljskega prava zdi, da to ne razlikuje med sodnim nadzorom nad aktom imenovanja sodnika, ki ga sprejme predsednik Republike, in sodnim nadzorom nad zagotavljanjem jamstev, ki izhajajo iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU. Pravilnost postopka imenovanja sodnika naj ne bi vplivala le na veljavnost akta o imenovanju, temveč tudi na uporabo zahteve prava Unije po dostopu do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča, kot je določena v členu 19(1), drugi pododstavek, PEU in členu 47 Listine. V točki 134 sodbe A. K. naj bi bilo pojasnjeno, da se je treba prepričati, da vsebinski pogoji in postopkovna pravila, ki se uporabljajo za imenovanje sodnikov, pri pravnih subjektih ne morejo vzbuditi legitimnih dvomov v zvezi z zavarovanostjo zadevnih sodnikov pred zunanjimi dejavniki in njihovo nevtralnostjo v razmerju do nasprotujočih si interesov.

114. Drugič, Komisija trdi, da člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč poljskim sodiščem preprečuje, da bi preverila, ali lahko člani sestave sodišča legitimno opravljajo sodniško funkcijo. Ta člen naj bi sodiščem preprečeval, da bi na podlagi „[d]oločb[…] o dodeljevanju zadev ter o določitvi in spremembi sestav“ bodisi po uradni dolžnosti bodisi na predlog strank v postopku ugotovila, da je sestava sodišča v nasprotju z zakonom, da je neustrezno sestavljena ali da v njej deluje oseba, ki ni pooblaščena ali pristojna za odločanje. Ta določba naj bi torej sodiščem preprečevala, da bi v okviru nadzora nad zakonitostjo sodbe preverila, ali je sodišče neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče, in posledično ugotovila, ali je bilo pristojno za odločanje v konkretni zadevi. Poleg tega naj bi se člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč v skladu s členom 8 zakona o spremembah uporabljal tudi za še nerešene zadeve. V repliki je pojasnjeno, da naj bi se na podlagi člena 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč štelo, da je sodnik po tem, ko je v skladu s pravili o dodeljevanju zadev imenovan, zakonito pristojen za odločanje v zadevi. Zato naj v postopku, v katerem je zoper sodbo vloženo pravno sredstvo, ne bi bilo mogoče preveriti izpolnjevanja zahtev po neodvisnem, nepristranskem in z zakonom predhodno ustanovljenem sodišču.

115. Komisija meni, da navedene nacionalne določbe poljskim sodiščem preprečujejo izpolnjevanje obveznosti, v skladu s katero morajo po uradni dolžnosti ali na predlog stranke preveriti, ali zaradi svoje sestave pomenijo neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Poleg tega naj bi navedene določbe sodiščem preprečevale, da bi, če je to vprašanje pomembno za izrek lastne sodbe (na primer tožba za razglasitev ničnosti odločbe, ki se vloži zaradi nepravilne sestave sodišča), glede na okoliščine imenovanja sodnika ali legitimnost sodnega organa preverila, ali drugo sodišče izpolnjuje zahteve Unije po neodvisnem, nepristranskem in z zakonom predhodno ustanovljenem sodišču v smislu člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine z vidika sodne prakse ESČP, ki se nanaša na člen 6(1) EKČP.

116. Po mnenju Komisije sodni nadzor nad zahtevo po neodvisnem in z zakonom predhodno ustanovljenem sodišču, ki izhaja iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine, ne zahteva uvedbe posebnega mehanizma. Prav tako naj nacionalnemu sodišču ne bi nujno nalagal, naj akt o imenovanju sodnika razglasi za ničen ali razreši imenovano osebo. Zato naj okoliščina, da akta o imenovanju sodnika v skladu z ustavo Republike Poljske ni mogoče ovreči, sploh ne bi bila pomembna. Nacionalno sodišče, ki odloča v zadevi, naj bi namreč moralo na podlagi veljavnega nacionalnega prava ugotoviti, kakšne so posledice morebitne kršitve zahteve po neodvisnem in z zakonom predhodno ustanovljenem sodišču, pri tem pa upoštevati polni učinek prava Unije ter vprašanja, kakršno je načelo pravne varnosti,.

117. Republika Poljska trdi, da Komisija trditve, ki jo je navedla v zvezi z očitano kršitvijo člena 267 PDEU in načela primarnosti, ni utemeljila. Poleg tega trdi, da se Komisija ni sklicevala na člen 26(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču in ni pojasnila, zakaj naj bi ta določba pomenila kršitev prava Unije.

118. Republika Poljska je predvidela jasno ločnico med sodnim nadzorom nad aktom o imenovanju sodnika in učinki takega akta ter sodnim nadzorom nad jamstvi, ki jih morajo sodišča zagotavljati v skladu s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU. Poljsko pravo naj prvonavedene oblike nadzora ne bi dopuščalo, Sodišče pa naj v sodbi A. K. v zvezi s tem vidikom ne bi izrazilo nobenih pomislekov. ( 90 ) V skladu z ustavo Republike Poljske in ustaljeno sodno prakso poljskih sodišč naj bi bila pristojnost za imenovanje sodnikov ustavna pravica predsednika Republike. Ta pristojnost ni in nikoli ni bila predmet sodnega nadzora, saj naj bi dopuščanje uveljavljanja takih pravnih sredstev pred sodiščem pomenilo poseg v načelo neodstavljivosti sodnikov. To naj bi bilo v skladu s sodno prakso Sodišča, v kateri naj bi bilo navedeno, da morajo biti pogoji za razrešitev sodnika predpisani z zakonom, utemeljeni in sorazmerni. To naj bi bilo tudi v skladu s sodno prakso ESČP, iz katere naj bi izhajalo, da organizacija pravosodja ne sme biti prepuščena prosti presoji pravosodnih organov. Po drugi strani pa naj bi bil v poljskem pravu predviden sodni nadzor nad zagotavljanjem pravice do neodvisnega sodišča in jamstev, ki izhajajo iz prava Unije. Republika Poljska dodaja, da sodna praksa ne podpira razlage, ki jo je v zvezi s spornimi določbami podala Komisija.

119. Republika Poljska meni, da člen 42a(1) in (2) ter člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, člen 29(2) in (3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ter člen 5(1a) in (1b) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč ne omejujejo pristojnosti nacionalnih sodišč za opravljanje nadzora nad razpoložljivostjo jamstva, ki je pravnim subjektom zagotovljeno s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine.

120. Republika Poljska v zvezi s tem navaja, prvič, da je mogoče v primeru dvoma o neodvisnosti sodnika v skladu s členi od 48 do 54 zakonika o civilnem postopku, ( 91 ) členov od 40 do 44 zakonika o kazenskem postopku ( 92 ) ali členi od 18 do 24 zakona o postopku pred upravnimi sodišči ( 93 ) vložiti predlog za njegovo izločitev.

121. Drugič, zadevo, v kateri se prereka pristojnost konkretnega sodišča ali vzbudi dvom o pravici pravnega subjekta do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom ustanovljenega sodišča, naj bi bilo mogoče odstopiti drugemu sodišču, ki je pristojno na podlagi nacionalnega prava ( 94 ) in izpolnjuje zahteve iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU.

122. Tretjič, če je bila sestava sodišča, ki je odločalo v zadevi, v nasprotju z zakonskimi določbami ali če je o zadevi odločal izločeni sodnik, naj bi moralo pritožbeno sodišče v skladu s členom 379(4) zakonika o civilnem postopku, člena 349(1), točka 1, zakonika o kazenskem postopku oziroma člena 183(2), točka 4, zakona o postopku pred upravnimi sodišči razveljaviti tako postopek, in sicer po uradni dolžnosti, kot tudi izrečeno sodbo. Pritožbeno sodišče naj bi zaradi ugotovljene kršitve člena 47 Listine imelo možnost, da razveljavi tako postopek kot tudi sodbo, če te ni izdalo neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Pritožbeno sodišče pa naj ne bi smelo oporekati mandatu ali pristojnosti sodnika, ki je izdal izpodbijano sodbo.

123. Republika Poljska je v dupliki navedla, da so člen 42a(1) in (2) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, člen 29(2) in (3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ter člen 5(1a) in (1b) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč namenjeni preprečevanju, da bi se mandati ali delovna razmerja sodnikov izpodbijali v okviru postopkov, ki v ustavi Republike Poljske in zakonodaji, sprejeti zaradi izvajanja te ustave, niso predvideni. Pravico do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča naj bi zagotavljali tudi člen 45 ustave Republike Poljske, mednarodne pogodbe in Listina. Nacionalno zakonodajo naj bi bilo treba zato razlagati ob upoštevanju vseh teh določb. Nepravilnosti v postopku imenovanja sodnika ali kršitve pravice do z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča naj ne bi povzročile razglasitve ničnosti akta o imenovanju sodnika ali razveljavitve postopka, v katerem je ta sodnik sodeloval. ( 95 )

124. Republika Poljska meni, da Komisija napačno razlaga člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč. Trdi, da ta določba ne preprečuje nadzora nad pravilnostjo sestave sodišča. S to določbo naj bi bila zgolj kodificirana sodna praksa vrhovnega sodišča, iz katere naj bi izhajalo, da to, da je bila določena zadeva obravnavana v nasprotju z določbami o dodeljevanju zadev sodnikom pristojnega sodišča, ni razlog za izredni nadzor na podlagi člena 387 zakonika o civilnem postopku in člena 439(1), točka 2, zakonika o kazenskem postopku, saj naj bi to povzročilo razveljavitev postopka in sodbe, ki je predmet nadzora. Taka kršitev pa naj bi lahko vseeno pomenila razlog za redni nadzor. Stranka v postopku naj bi zato imela možnost, da predlaga razveljavitev sodbe, če meni, da je kršitev veljavnih postopkovnih pravil negativno vplivala na izid zadeve. Poleg tega naj bi stranka lahko sama predlagala izločitev sodnika, če njegovo sodelovanje v zadevi pomeni kršitev pravice do nepristranskega sodišča.

125. Republika Poljska trdi, da se člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč v nasprotju s trditvijo Komisije, povzeto v točki 114 teh sklepnih predlogov, ne nanaša na nadzor, ki ga sodišča opravijo v zvezi z vprašanjem, ali je sodišče, ki je izdalo sodbo, neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Navedena določba naj bi se nanašala zgolj na posledice kršitve pravil o dodeljevanju zadev in sestavi sodišč. Iz tega naj bi izhajalo, da je treba zavrniti tudi očitek, ki ga je Komisija navedla v zvezi s členom 8 zakona o spremembah, ki določa, da se člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč uporablja tudi za še nerešene zadeve.

2. Presoja

a) Dopustnost

126. Republika Poljska trdi, da kršitve člena 267 PDEU in načela primarnosti prava Unije, na katere se nanaša prvi očitek Komisije, niso izkazane. Poleg tega trdi, da Komisija ni z ničemer utemeljila ali dokazala, da člen 26(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču pomeni kršitev prava Unije. Republika Poljska prav tako meni, da Komisija pojasnil ali dokazov v podkrepitev teh navedb ni predložila pravočasno in da jih Sodišče ne bi smelo upoštevati.

127. Komisija mora v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, začetega na podlagi člena 258 PDEU, dokazati obstoj neizpolnitve obveznosti s tem, da Sodišču predloži vse potrebne dokaze, da lahko to preveri obstoj tega dejstva, ne da bi se lahko oprla na kakršno koli domnevo. ( 96 ) Na podlagi člena 21 Statuta Sodišča Evropske unije in člena 120(c) Poslovnika morajo biti v tožbi, vloženi na podlagi člena 258 PDEU, natančno navedeni očitki, o katerih naj odloči Sodišče, ter vsaj v obliki povzetka navedeni pravni in dejanski elementi, na katerih ti očitki temeljijo. ( 97 ) Utemeljenost tožbe, vložene na podlagi člena 258 PDEU, je torej treba preučiti izključno glede na predloge, navedene v tej tožbi.

128. Komisija se je v okviru prvega očitka zgolj sklicevala na člen 267 PDEU, pri čemer pa ni niti v obliki povzetka pojasnila, zakaj naj bi določbe poljskega zakona, ki jih je navedla, pomenile kršitev navedenega člena. To, da je Komisija v obrazloženem mnenju z dne 30. oktobra 2020 pojasnila upoštevnost člena 267 PDEU v okviru tega očitka, pa ne zadostuje, da bi bili pogoji iz člena 21 Statuta Sodišča in člena 120(c) Poslovnika izpolnjeni. Poleg tega Sodišče v nasprotju s trditvijo, ki jo je Komisija navedla v repliki, ne more domnevati o obstoju „funkcionalne povezave“ med zatrjevano kršitvijo člena 267 PDEU in zadevnimi določbami poljskega prava. Komisija je to „funkcionalno povezavo“ morda res pojasnila v okviru drugega očitka, vendar se ta očitek nanaša na druge določbe poljskega prava.

129. Po drugi strani pa menim, da je Komisija v točki 75 tožbe v obliki povzetka pojasnila, zakaj meni, da določbe poljskega prava, ki jih je navedla v okviru prvega očitka, pomenijo kršitev načela primarnosti prava Unije. Glede na to, da besedilo člena 26(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču v bistvu povzema besedilo člena 29(3) tega zakona, ( 98 ) poleg tega menim, da je dovolj, da se Komisija v okviru prvega očitka sklicuje na člen 26(3), saj je mogoče iz besedila, v katerem je bil izražen ta očitek, če ga obravnavamo kot celoto, sklepati o razlogih, zaradi katerih je menila, da zadnjenavedena določba pomeni kršitev prava Unije.

130. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj trditve, ki jih je Komisija v okviru prvega očitka navedla v zvezi s členom 267 PDEU, zavrže kot nedopustne.

b) Vsebinska presoja

1) Uvodna pojasnila – obseg prvega in drugega očitka Komisije

131. Republika Poljska trdi, da so razlogi, ki jih je Komisija navedla v okviru drugega očitka, nezdružljivi s prvim očitkom in v nasprotju z njim. Komisija meni, da ta trditev ni utemeljena.

132. Drugi očitek se nanaša na izključno pristojnost za odločanje o vprašanjih v zvezi z neodvisnostjo sodišč, sestav in sodnikov, ki je na podlagi nacionalnega prava podeljena senatu za izredni nadzor. S prvim očitkom se med drugim graja dejstvo, da nekatere določbe poljskega prava vsem nacionalnim sodiščem, tudi senatu za izredni nadzor, ( 99 ) preprečujejo opravljanje nadzora nad zakonitostjo imenovanja sodnikov na Poljskem. S prvim očitkom se torej zatrjuje, da za nadzor nad zakonitostjo imenovanja sodnikov na Poljskem v skladu s pravom Unije ni pristojno nobeno poljsko sodišče. Zato menim, da sta prva očitka Komisije med seboj skladna.

2) Pravica do učinkovitega pravnega sredstva pred neodvisnim, nepristranskim in z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem

133. Republika Poljska ne oporeka temu, da morajo splošna sodišča, vrhovno sodišče in upravna sodišča spoštovati člen 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 47 Listine z vidika sodne prakse ESČP, ki se nanaša na člen 6(1) EKČP, in načelo primarnosti prava Unije. Poleg tega ne izpodbija tega, da morajo zadevna sodišča v skladu s sodbo Simpson preveriti spoštovanje pravice do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča. Republika Poljska trdi, da nacionalne določbe, na katere se sklicuje Komisija, zgolj preprečujejo izpodbijanje akta o imenovanju sodnika, ki ga sprejme predsednik Republike. V tem okviru izpostavlja več drugih določb poljskega prava, ki sodnikom omogočajo, da preverijo spoštovanje dostopa do nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča.

134. Komisija v okviru tega postopka v nasprotju s trditvami Republike Poljske ne izpodbija niti ustavne pravice predsednika Republike do imenovanja sodnikov niti tega, da akta o imenovanju sodnika na podlagi poljskega prava ni mogoče izpodbijati. ( 100 )

135. Sodišče je v točki 133 sodbe A. K. navedlo, da to, da sodnike imenuje predsednik Republike, ne more povzročiti, da bi bili odvisni od njega, niti vzbuditi dvomov glede njihove nepristranskosti, če zadevne osebe po imenovanju niso pod nobenim pritiskom. Poleg tega je v točkah od 129 do 136 sodbe A. B. in drugi (Imenovanje sodnikov vrhovnega sodišča – pravno sredstvo) ( 101 ) navedeno, da se kljub morebitnemu neobstoju možnosti vložitve pravnega sredstva pri sodišču v okviru postopka imenovanja na delovna mesta na nacionalnem vrhovnem sodišču lahko izkaže, da to za uporabo zahtev, ki izhajajo iz prava Unije, morda ni problematično, če so na voljo druga učinkovita pravna sredstva. Drugače pa je lahko v primeru odprave pravnih sredstev, ki so obstajala do tedaj, in kadar drugi upoštevni elementi, značilni za postopek imenovanja v danem nacionalnem pravnem in dejanskem okviru, pri pravnih subjektih vzbudijo sistemske dvome glede neodvisnosti in nepristranskosti sodnikov, imenovanih na podlagi tega postopka. ( 102 )

136. Komisija se torej v prvem očitku omejuje na trditev, da je vsem splošnim sodiščem, upravnim sodiščem in vrhovnemu sodišču, vključno s senatom za izredni nadzor, ( 103 ) prepovedano, da bi po uradni dolžnosti ali na predlog stranke v postopku preverila, ali sodišče pravnim subjektom zagotavlja, da na področjih, ki jih ureja pravo Unije, uveljavljajo pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred neodvisnim, nepristranskim in z zakonom predhodno ustanovljenim sodiščem. ( 104 ) Po mnenju Komisije imajo izpodbijane določbe vsaj dva škodljiva učinka. Prvič, sodiščem ne glede na naravo in obseg pravnega sredstva, ki bi lahko bilo na voljo v nacionalnem pravu, preprečujejo, da bi presojala taka vprašanja. Drugič, sodiščem prav tako onemogočajo, da bi zavrnila uporabo nacionalnih določb, ki so v nasprotju s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in členom 47 Listine.

137. Komisija in Republika Poljska nimata enotnega mnenja glede področja uporabe zadevnih določb nacionalnega prava, ki so navedene v prvem očitku.

138. Besedilo člena 42a(2) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, členov 26(3) in 29(3) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču ter člena 5(1b) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč zadevnim sodiščem izrecno prepoveduje ugotavljanje ali presojanje zakonitosti imenovanja sodnika. Navedene določbe tem sodiščem tudi prepovedujejo, da bi ugotavljala ali presojala pristojnosti za opravljanje sodniške funkcije, ki izhaja iz imenovanja sodnika.

139. Člen 42a(1) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, člen 29(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču in člen 5(1a) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč prav tako določajo, da ta sodišča ne smejo „podvomiti o legitimnosti sodišč […] ali organov za nadzor in zaščito prava“. Člen 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč in člen 8 zakona o spremembah ( 105 ) onemogočata sklicevanje na določbe o organizaciji dodeljevanja zadev ter o določitvi in spremembi sestav sodišča z namenom omejevanja pristojnosti sodnika ali ugotavljanja, da je sestava v nasprotju z zakonom, da je sodišče neustrezno sestavljeno ali da je njegov član oseba, ki ni pooblaščena ali pristojna za odločanje.

140. Iz besedila navedenih določb na prvi pogled ni videti, da bi bilo omejeno na izključitev pristojnosti sodišča za razveljavitev akta o imenovanju sodnika, ki ga sprejme predsednik Republike, z učinkom erga omnes. Iz tega besedila pa jasno izhaja, da je vsem poljskim sodiščem izrecno onemogočeno, da bi po uradni dolžnosti ali na predlog stranke v kakršnih koli okoliščinah in zaradi kakršnega koli razloga postavila ali obravnavala vprašanje glede zakonitosti imenovanja sodnika oziroma njegove pristojnosti za opravljanje sodniške funkcije ne glede na naravo zatrjevane nezakonitosti, izpodbijanega akta oziroma postopka ali pravnega sredstva, ki je na voljo. Besedilo navedenih določb je torej tako široko, da nacionalnim sodiščem onemogoča, da bi vprašanja glede neodvisnosti sestave sodišča obravnavala tako, kot se zahteva na podlagi sodbe Simpson. ( 106 )

141. Kljub temu, da so nacionalna sodišča vprašanja glede neodvisnosti sodnika ali sodišča na podlagi člena 26(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču dolžna predložiti senatu za izredni nadzor, pa člen 26(3) tega zakona izrecno izključuje možnost, da bi senat za izredni nadzor presojal zakonitost imenovanja sodnika ali njegovo legitimnost za opravljanje sodniške funkcije. Poleg tega v skladu s členom 42a(1) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč, členom 29(2) spremenjenega zakona o vrhovnem sodišču in členom 5(1a) spremenjenega zakona o organizaciji upravnih sodišč velja, da v legitimnost sodišča ne sme podvomiti nobeno poljsko sodišče. To pomeni, da je uporaba ustreznih pravnih sredstev, ki so na voljo v nacionalnem pravu, prav tako omejena.

142. Poleg tega je treba navesti, da se prepovedi iz člena 55(4) spremenjenega zakona o organizaciji splošnih sodišč in člena 8 zakona o spremembah v mnogih primerih sicer res lahko nanašajo na povsem organizacijske vidike, vključno z vodenjem zadev in obvladovanjem delovne obremenitve, kot trdi Republika Poljska, vendar je prav tako mogoče, da taki vidiki vzbujajo pomisleke glede tega, ali je sodišče predhodno ustanovljeno z zakonom oziroma ali je nepristransko. Vsesplošna prepoved postavljanja ali obravnavanja takih vprašanj v okoliščinah, ki so opredeljene v sporni zakonodaji, namreč presega cilje, na katere se Republika Poljska sklicuje v zvezi s temi določbami, in ovira možnost uporabe pravnih sredstev pred sodiščem za odpravo take kršitve. Iz tega izhaja, da je besedilo zadevnih določb nacionalnega prava zastavljeno tako široko, da ureja vse vidike nadzora nad pravico do neodvisnega, nepristranskega in z zakonom predhodno ustanovljenega sodišča, ki je zagotovljena s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in členom 47 Listine.

143. Republika Poljska je na zahtevo Sodišča po predložitvi dokazov navedla številne druge določbe nacionalnega prava, ki naj bi med drugim določale izločitev sodnikov, odstop zadeve drugemu sodišču in razveljavitev postopkov s strani pritožbenih sodišč, ker ti ne izpolnjujejo zahtev iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU in člena 47 Listine. Na primer, člen 48 zakonika o civilnem postopku in člen 40 zakonika o kazenskem postopku naj bi določala samodejno izločitev sodnikov v nekaterih natančno opredeljenih okoliščinah. V skladu s členom 49 zakonika o civilnem postopku ter členoma 41 in 42 zakonika o kazenskem postopku naj bi možnost za vložitev predloga za izločitev sodnika imel tako sodnik sam kot tudi stranka v postopku. Člen 379(4) zakonika o civilnem postopku in člen 439 zakonika o kazenskem postopku pa naj bi določala, da sodelovanje sodnika, za katerega velja samodejna izločitev, povzroči razveljavitev zadevnega postopka.

144. V tem okviru je treba opozoriti, da je Republika Poljska navedla, da je Trybunał Konstytucyjny (ustavno sodišče) večkrat omejilo področje uporabe nacionalnih pravil o izločitvi sodnikov. Tako naj bi 9. junija 2020 delno prenehal veljati člen 49 zakonika o civilnem postopku, in sic