Iz pripravljenosti sodelovanja, ki mora prevladati pri izvajanju postopka predhodnega odločanja, izhaja, da mora nacionalno sodišče v predložitveni odločbi navesti natančne razloge, iz katerih meni, da je odgovor na njegova vprašanja glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije potreben za rešitev spora. Pomembno je torej, da nacionalno sodišče navede predvsem natančne razloge, iz katerih ni bilo prepričano o veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in izpostavi razloge za neveljavnost, za katere posledično meni, da se jih lahko upošteva. Takšna zahteva izhaja tudi iz člena 94(c) Poslovnika sodišča. Poleg tega podatki, posredovani v predložitvenih odločbah, Sodišču ne omogočajo samo dati koristne odgovore, ampak tudi dajejo vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam možnost, da v skladu s členom 23 Statuta Sodišča predstavijo svoja stališča.

(Glej točke 34, 37 in od 40 do 45.)

Elektronske cigarete niso namreč v istem položaju kot tobačni izdelki. Prvič, sestavine so povsem različne z več vidikov. Drugič, tudi način uporabe elektronskih cigaret je bistveno drugačen od načina uporabe tobačnih izdelkov. Tretjič, elektronske cigarete so drugače kakor tobačni izdelki relativno novi izdelki, katerih nevarnost za zdravje ljudi je treba še pojasniti. Zato zakonodajalcu Unije ni mogoče očitati, da je s tem, da je za te cigarete določil drugačno pravno ureditev, poleg tega še manj strogo kot je tista, ki velja za tobačne izdelke, kršil načeli enakega obravnavanja in svobodne konkurence.

Ni mogoče šteti, da je člen 20 Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov neveljaven, ker naj bi z manj ugodno obravnavo elektronskih cigaret kot tobačnih izdelkov, čeprav naj bi bile prve manj škodljive od drugih, kršil načeli enakega obravnavanja in svobodne konkurence.

Poleg tega je sicer res, da ukrepi, ki jih je zakonodajalec Unije sprejel v okviru člena 20 Direktive 2014/40, niso bili med tistimi, ki si jih je sprva zamislila Komisija v svojem predlogu in niso bili predmet ocene učinka. Vendar taka ocena učinka ne zavezuje niti Parlamenta niti Sveta. Zato lahko zakonodajalec Unije prosto sprejema druge ukrepe, ki niso predmet ocene učinka. Zgolj to, da je sprejel drug ukrep, ki je morda bolj zavezujoč od tistih, ki si jih je zamislila Komisija v oceni učinka, tako ne more dokazovati, da je očitno prestopil meje tistega, kar je potrebno za uresničitev zastavljenega cilja.

Ker so učinki elektronskih cigaret na zdravje ljudi na mednarodni ravni kontroverzni in so znanstvena dognanja o učinkovitosti elektronskih inhalatorjev nikotina kot metode za opuščanje kajenja omejena ter na njihovi podlagi ni mogoče priti do nikakršnih ugotovitev, je zakonodajalec Unije namreč moral upoštevati previdnostno načelo. S tega vidika je zakonodajalec Unije s tem, da se je odločil, da dajanju elektronskih cigaret in posodic za ponovno polnjenje na trg posveti posebno ureditev, na eni strani želel zagotoviti dobro delovanje notranjega trga v zvezi s temi izdelki, tako da je za izhodišče vzel visoko raven varstva zdravja ljudi, predvsem za mlade, na drugi pa izpolniti obveznosti Unije, ki izhajajo iz Konvencije Svetovne zdravstvene organizacije za nadzor nad tobakom. S tem ravnanjem ta zakonodajalec ni očitno prestopil meja diskrecijske pravice, ki jo ima na tem področju.

Posebna pravna ureditev elektronskih cigaret, določena v členu 20 Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov, je v skladu z načeloma sorazmernosti in pravne varnosti.

(Glej točke od 70 do 73 in od 76 do 79.)

Poleg tega je obveznost predložitve podatkov o vsebnosti in vnosu nikotina pri uporabi v običajnih okoliščinah ali razmerah, ki jih je mogoče razumno predvideti na podlagi člena 20(2), drugi pododstavek, (d) Direktive 2014/40, dovolj natančno določena, saj se podatki, ki jih je treba posredovati v skladu z navedeno določbo, očitno ne nanašajo na vsebnost in vnos nikotina pri posameznih potrošnikih, ampak na pri kajenju elektronske cigarete običajno pričakovane najmanjše, povprečne in najvišje vrednosti. Poleg tega lahko zakonodajalec Unije uporabi splošni pravni okvir, ki ga po potrebi naknadno pojasni. V obravnavani zadevi mora prav Komisija na podlagi člena 20(13) te direktive sprejeti izvedbene akte, ki med drugim določajo skupno obliko uradnega obvestila iz odstavka 2 tega člena. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da je zakonodajalec Unije kršil načelo pravne varnosti.

V zvezi z vprašanjem, ali navedena obveznost presega tisto, kar je nujno za uresničitev tega cilja, je treba na eni strani ugotoviti, da alternativni ukrep, ki sestoji iz tega, da se na ravni Unije določijo skupna pravila, ki se uporabljajo za elektronske cigarete in posodice za ponovno polnjenje, v tej fazi očitno ni izvedljiv ukrep, saj sestava takih pravil običajno predpostavlja obstoj dovolj obsežnih podatkov v zvezi z zadevnim izdelkom, česar pa zakonodajalec Unije ob sprejetju Direktive 2014/40 ni imel na voljo. Na drugi strani je namen šestmesečnega roka iz člena 20(2), prvi pododstavek, te direktive pristojnim organom dati dovolj časa za preučitev vseh podatkov, ki so jim jih predložili proizvajalci in uvozniki.

Obveznost uradnega obvestila o dajanju elektronske cigarete na trg iz člena 20(2) Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov ni v nasprotju z načeloma sorazmernosti in pravne varnosti. V skladu z uvodno izjavo 36 navedene direktive je namreč namen te obveznosti državam članicam omogočiti izvajanje njihovih nalog spremljanja in nadzora. Ta pristop je poleg tega utemeljen z zahtevami, povezanimi z načelom previdnosti, pa tudi s pozivom pogodbenic Konvencije Svetovne zdravstvene organizacije za nadzor nad tobakom k celovitemu nadzoru nad uporabo elektronskih inhalatorjev z ali brez nikotina.

Kar zadeva tekočino, ki vsebuje nikotin, vsebovano v posodici za ponovno polnjenje elektronske cigarete, je treba v zvezi s primernostjo zahtev, določenih na podlagi točk (a), (b) in (f) odstavka 3 člena 20 Direktive 2014/40 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov, da se z njimi doseže cilj te direktive, ki je v skladu z njenim členom 1 olajšati pravilno delovanje notranjega trga s tobačnimi in povezanimi izdelki, ob upoštevanju visoke ravni varovanja zdravja ljudi, zlasti mladih, ugotoviti, da pravila, ki usklajujejo sestavo elektronskih cigaret in posodic za ponovno polnjenje, že po naravi ovirajo prost pretok blaga. Tudi zahteve iz člena 20(3)(a) in (b) te direktive omogočajo omejitev tveganj, povezanih z izpostavljenostjo nikotinu. Zato so tudi primerne za zagotovitev visoke ravni varovanja zdravja ljudi.

Poleg tega dajanje elektronskih cigaret, katerih tekočina vsebuje več kot 20 miligramov nikotina na mililiter, na trg s pravom Unije ni prepovedano. Kot izhaja iz člena 20(1), drugi pododstavek, Direktive 2014/40, ob upoštevanju njene uvodne izjave 36, je te izdelke mogoče dajati na trg v Uniji pod pogoji in v skladu s postopki, določenimi v Direktivi 2001/83 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini in Direktivi 93/42 o medicinskih pripomočkih. Z določitvijo te možnosti je zakonodajalec Unije upošteval potrebe nekaterih potrošnikov po dostopu – zaradi odvisnosti ali navad, kot pomoč pri opuščanju kajenja – do elektronskih cigaret z višjo koncentracijo nikotina od tiste, ki je dovoljena s členom 20(3)(b) Direktive 2014/40. Tako je zakonodajalec Unije tehtal različne interese in pri tem upošteval več dejavnikov, ne da bi prestopil meje svoje široke diskrecijske pravice. Zato ni razvidno, da bi zakonodajalec Unije s sprejetjem člena 20(3)(a) navedene direktive ravnal samovoljno ali očitno prestopil meje tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev cilja te direktive.

Poleg tega člen 20(3)(f) Direktive 2014/40 ob upoštevanju tega cilja dovolj jasno opredeljuje izid, ki ga je mogoče pričakovati, in sicer, da se pri vsakem vdihavanju v enakih okoliščinah uporabe, vključno z močjo vdihavanja, sprosti ista količina nikotina. S tega vidika okoliščina, da ta določba za izpolnitev te zahteve ne predpisuje konkretne metode ali postopka, še ne pomeni, da je s to določbo kršeno načelo pravne varnosti. Če to področje ni urejeno na ravni Unije, morajo namreč države članice oziroma, če je potrebno, proizvajalci izbrati zanesljivo metodo, s katero je mogoče zagotoviti izpolnjevanje te zahteve.

(Glej točke od 84 do 86, od 94 do 97, 100 in 101.)