ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 119/18

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija) 25. novembra 2021 – A/Finanzamt X

(Zadeva C-713/21)

(2022/C 119/25)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Bundesfinanzhof

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: A

Tožena stranka: Finanzamt X

Vprašanje za predhodno odločanje:

Glede pomena člena 2(1)(c) Direktive Sveta 2006/112/ES (1), kakor ga je Sodišče Evropske unije razlagalo v sodbi z dne 10. novembra 2016, Baštová (2):

Ali lastnik hleva za trening tekmovalnih konjev enotno storitev za lastnika konja, ki zajema uhlevitev, trening in sodelovanje konjev na turnirjih, opravlja za plačilo tudi, kadar lastnik konja to storitev plača z odstopom pravice do polovice nagrade, ki mu pripada ob uspešnem sodelovanju na turnirju?

(1) Direktiva Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1).

(2) C-432/15, EU:C:2016:855.
3.

Ali so minimalni standardi za samodejno preverjanje primernosti eurobankovcev z napravami za obdelavo bankovcev glede na to, da so objavljeni na spletni strani ECB, v skladu z načelom pravne varnosti in členom 297(2) PDEU ter ali so zavezujoči za obdelovalce gotovine in ali se je mogoče nanje sklicevati v zvezi z obdelovalci gotovine?
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administratīvā rajona tiesa (Latvija) 13. decembra 2021 – AAS BTA Baltic Insurance Company/Iepirkumu uzraudzības birojs y Tieslietu ministrija

(Zadeva C-769/21)

(2022/C 84/38)

Jezik postopka: latvijščina

Predložitveno sodišče

Administratīvā rajona tiesa

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: AAS BTA Baltic Insurance Company

Toženi stranki: Iepirkumu uzraudzības birojs in Tieslietu ministrija

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je nacionalna zakonodaja, ki naročniku nalaga obveznost, da ustavi postopek oddaje javnega naročila, če se ugotovi, da je treba prvotno izbranega ponudnika, ki ni hotel skleniti pogodbe o izvedbi javnega naročila z naročnikom, obravnavati tako, kot da sta z naslednjim ponudnikom, ki je predložil ponudbo, ki ustreza potrebam in zahtevam naročnika, en udeleženec na trgu, v skladu z načeli javnega naročanja, opredeljenimi v členu 18(1) Direktive 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES (1), zlasti z obveznostjo držav članic, da gospodarske subjekte obravnavajo enako in nediskriminatorno, ter z načelom sorazmernosti?

(1) UL 2014, L 94, str. 65.
1.

Ali je treba pri presoji, ali je beguncu status upravičenca do azila, ki mu ga je pred tem priznal pristojni organ, dovoljeno preklicati iz razloga, navedenega v členu 14(4)(b) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (prenovitev), (1) opraviti tehtanje interesov kot samostojno merilo tako, da morajo za preklic javni interesi za vračanje pretehtati interese begunca, da ohrani zaščito države zatočišča, pri čemer je treba zavrženost kaznivega dejanja in morebitno nevarnost za splošno javnost primerjati z interesi tujca za zaščito, vključno z obsegom in vrsto ukrepov, ki mu grozijo?
Pritožba, ki so jo 16. decembra 2021 vložile WEPA Hygieneprodukte GmbH in WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, nekdanja Wepa Leuna GmbH, in Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH zoper sodbo Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2021 v zadevi T-238/19, Wepa Hygieneprodukte GmbH in drugi/Evropska komisija

(Zadeva C-795/21 P)

(2022/C 73/31)

Jezik postopka: nemščina

Stranke

Pritožnice: WEPA Hygieneprodukte GmbH, WEPA Deutschland GmbH & Co. KG, nekdanja Wepa Leuna GmbH, in Wepa Papierfabrik Sachsen GmbH (zastopniki: H. Janssen, A. Vallone, Rechtsanwälte, D. Salm, Rechtsanwältin)

Drugi stranki v postopku: Evropska komisija, Zvezna republika Nemčija

Predlog

Pritožnice Sodišču predlagajo, naj:

1. sodbo Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 6. oktobra 2021 v zadevi T-238/19 v celoti razveljavi:

2. sklep Komisije z dne 28. maja 2018 o shemi pomoči SA.34045 (2013/C) (ex 2012/NN), ki jo je Nemčija izvedla za pasovne odjemalce na podlagi člena 19 StromNEV, C(2018) 3166 final razglasi za ničen;

3. podredno zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje;

4. Komisiji naloži plačilo stroškov obeh sodnih postopkov.

Pritožbena razloga in bistvene trditve

Pritožnice v prvem pritožbenem razlogu navajajo, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva in napačno presodilo vsebino in obseg nacionalnega prava, ker je svojo odločbo utemeljilo s tem, prvič, da Bundesnetzagentur (zvezna agencija za omrežja) zavezujoče določa višino prispevka na podlagi odstavka 19(2) Stromnetzentgeltverordnung (StromNEV) (uredba o omrežnini), drugič, da je zvezna agencija za omrežja v zvezi s tem navedla zelo podrobna pojasnila, in tretjič, da je izguba dohodka, ki jo utrpijo upravljavci omrežij, z omenjenim prispevkom v celoti pokrita. Dejstva, za katera je Splošno sodišče menilo, da dokazujejo državni nadzor nad denarnimi sredstvi, zbranimi z omenjenim prispevkom, sploh niso bila podana.

Pritožnice v drugem pritožbenem razlogu navajajo, da Splošno sodišče ni upoštevalo zahteve, da mora iti za pomoč iz državnih sredstev v smislu člena 107(1) PDEU. Prvič, Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo, da pri prispevku na podlagi člena 19(2) StromNEV ne gre za dajatev, „obvezno breme“ ali „parafiskalno dajatev“ (prvi del drugega pritožbenega razloga). Drugič, Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo, da oprostitev pasovnih odjemalcev iz odstavka 19(2), drugi stavek, StromNEV in prispevek iz odstavka 19(2) StromNEV nista pomoč iz državnih sredstev (drugi del drugega pritožbenega razloga). Če pa prispevek ni dajatev – kar naj bi bilo pravilno stališče –, pogoji za uporabo člena 107(1) PDEU tudi po naziranju Splošnega sodišča niso izpolnjeni. In tudi če bi šlo za dajatev, pogoji za uporabo člena 107(1) PDEU ne bi bili izpolnjeni zaradi tega, ker prispevek ni državna ali iz državnih sredstev dodeljena pomoč.
C 64/7

Pritožba, ki sta jo Asolo LTD in WeMO Brands BV vložili 23. junija 2021 zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 28. aprila 2021 v zadevi T-509/19, Asolo/EUIPO

(Zadeva C-387/21 P)

(2022/C 64/09)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnici: Asolo LTD in WeMO Brands BV (zastopnika: W. Pors, advocaat, N. Dorenbosch, advocaat)

Druga stranka v postopku: Urad Evropske unije za intelektualno lastnino

Sodišče (senat za dopustitev pritožb) je s sklepom z dne 13. decembra 2021 odločilo, da pritožba ni dopustna in da družbi Asolo LTD in WeMo Brands BV nosita svoje stroške.
1.

Ali je treba člene 4, 7 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter člen 5, člen [6(6)] in člen 13 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (1) v povezavi s sodbo [z dne 19. junija 2018, Gnandi (C-181/16, EU:C:2018:465)], razlagati tako, da lahko sodišče, pri katerem je bilo vloženo pravno sredstvo zoper odločbo o vrnitvi, sprejeto po odločbi o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito, pri presoji zakonitosti odločbe o vrnitvi od spremenjenih okoliščin, ki lahko odločilno vplivajo na položaj zadevne osebe z vidika zgoraj navedenega člena 5, upošteva le tiste, ki so nastale, preden je Conseil du contentieux des étrangers (upravno sodišče za spore v zvezi s tujci) končalo postopek v zvezi z mednarodno zaščito?
—

Če se šteje, da se pridobijo osebnostne pravice, ali je treba zanje šteti, da so to zakupne pravice na nepremičninah, za namene člena 4(c), ali pravice do opravljanja storitev, za namene člena 4(b)? Kakor koli, ali se prednostno uporablja člen 6(1), kar zadeva razmerje s potrošniki in/ali uporabniki, tudi kadar je potrošnik tisti, ki kot pravo, ki se uporablja, izbere pravo druge države, kot je država njegovega običajnega prebivališča?
—

vsekakor, odškodnina za nepremoženjsko škodo, ki je nastala pritožniku in ki je ex aequo et bono ocenjena na 20 000 EUR;
1.

Ali člen 5(2) Direktive 2008/7/ES (1) nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v tarifni številki 17.3.4 Codigo do Imposto do Selo (zakonik o kolkovini), ki nalaga plačilo kolkovine od provizij, ki jih banke zaračunavajo družbam za upravljanje odprtih investicijskih skladov za naložbe v prenosljive vrednostne papirje za opravljene storitve iz naslova dejavnosti zbiranja novih vplačil za enote premoženja, to je pridobivanja novega kapitala za investicijske sklade na podlagi vpisovanja novih enot premoženja, ki jih izdajo skladi?
Pritožba, ki jo je družba MKB Multifunds BV vložila 5. novembra 2021 zoper sklep Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 6. septembra 2021 v zadevi T-277/20, MKB Multifunds/Komisija

(Zadeva C-665/21 P)

(2022/C 11/26)

Jezik postopka: nizozemska

Stranki

Pritožnica: MKB Multifunds BV (zastopnika: J.M.M. van de Hel in R. Rampersad, advocaten)

Drugi stranki v postopku: Evropska komisija in Kraljevina Nizozemska

Predlogi

MKB Multifunds predlaga

— razglasitev pritožbe družbe MKB Multifunds za utemeljeno in dopustno,

— razveljavitev sklepa Splošnega sodišča,

— nadomestitev sklepa s sodbo Sodišča in razglasitev sklepa Komisije za ničnega, ter

— naložitev stroškov, ki so nastali družbi MKB Multifunds, Evropski komisiji.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Splošno sodišče je napačno ugotovilo, da je zahtevek družbe MKB Multifunds nedopusten. Presoja Splošnega sodišča naj bi bila pravno napačna. Družba MKB Multifunds navaja naslednje pritožbene razloge:

Prvi pritožbeni razlog: Splošno sodišče naj bi v točkah od 36 do 38 sklepa napačno uporabilo pravo s tem, da ni uporabilo člena 36 Protokola (št. 3) o statutu Sodišča in člena 51 PEU. Po mnenju Splošnega sodišča navedbe družbe MKB Multifunds nimajo nobene dokazne vrednosti, ker gre „le za izjavo“. Splošno sodišče naj ne bi utemeljilo, zakaj navedbe družbe MKB Multifunds niso verodostojne. Zato naj sklep ne bi bil zadostno obrazložen.

Drugi pritožbeni razlog: Splošno sodišče naj bi v točki 30 sklepa podalo napačno razlago pojma „zainteresirana stranka“ v smislu člena 1(h)Uredbe 2015/1589 (1). Razlaga Splošnega sodišča naj bi namreč izhajala iz tega, da mora družba MKB Multifunds dokazati, da je bila dejansko dejavna v sektorju krovnih skladov in s tem v neposredni konkurenci z družbo DVI ter da je utrpela konkretne posledice. To naj ne bi bilo v skladu z ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je podjetje zainteresirana stranka, če (i) je (potencialni) konkurent, ki ni dejaven na istem trgu, in če (ii) bi lahko nezakonito dodeljena pomoč negativno vplivala na njegove interese. Z napačno uporabo prava naj bi Splošno sodišče uporabilo prestrogo merilo in naj ne bi priznalo, da je družba MKB Multifunds vsaj potencialna konkurentka družbe DVI in da je družba MKB Multifunds zadostno zatrjevala, da je nezakonito dodeljena pomoč negativno vplivala na njene interese.

Tretji pritožbeni razlog: Splošno sodišče naj bi v točkah od 53 do 55 sklepa podalo preozko razlago pojma „neposredno nanašanje“ v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Tako naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo, da je družba MKB Multifunds predložila konkretne argumente, iz katerih je razvidno, da sklep Komisije na družbo KB Multifunds vpliva zaradi nekaterih osebnih značilnosti ali zaradi posebnih dejanskih okoliščin, ki jo ločujejo od drugih oseb.

(1) Uredba Sveta (EU) 2015/1589 z dne 13. julija 2015 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije (UL 2015, L 248, str. 9).
1.

Ali člen 34 PDEU ob upoštevanju člena 36 PDEU nasprotuje razlagi člena 5(1) zakona o vizualnih programih, v skladu s katero se razvrstitev nosilcev vizualnega programa na podlagi zakona o vizualnih programih in navedba podatkov o starosti, od katere si je dovoljeno ogledati program, ki temeljijo na tej razvrstitvi, v povezavi s podatki o proizvodu zahtevata že takrat, ko se nosilci vizualnega programa prodajajo v spletni trgovini, čeprav so bili nosilci vizualnega programa razvrščeni in označeni v drugi državi članici, vendar še niso bili dobavljeni na Finsko? Ali je za presojo tega vprašanja pomembno, da zakon o vizualnih programih ne vsebuje nobene določbe o izjemah od razvrstitve in označitve zaradi tega, ker se je bilo mogoče prepričati, da je kupec nosilca vizualnega programa polnoleten, in da se zgoraj opisana zahteva po ponovni razvrstitvi in označitvi pri ponujanju nosilca vizualnega programa v spletni trgovini uporablja le, kadar ta program ponujajo pravne osebe ali trgovci, ki so registrirani na Finskem ali imajo tam podružnico, ali kadar ga ponuja oseba, ki je finski državljan ali ima na Finskem običajno prebivališče, oziroma kadar je bila odločitev o ponujanju tega programa sprejeta na Finskem?
1.

Ali iz prava Unije, zlasti iz člena 4(3) [PEU] ter členov 288, tretji odstavek, in 260(1) PDEU, izhaja, da člen 15(1), (2)(g) in (3) Direktive 2006/123/ES (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu (v nadaljevanju: Direktiva o storitvah) v okviru sodnega postopka, ki poteka med posameznikoma, učinkuje neposredno, tako da je treba opustiti uporabo nacionalne ureditve iz člena 4 nemške Verordnung über die Honorare für Architekten- und Ingenieurleistungen (uredba o honorarjih za arhitekturne in inženirske storitve) iz leta 1996 v različici iz leta 2002 (v nadaljevanju: HOAI 2002), ki je v nasprotju s to direktivo in v skladu s katero so – razen v določenih izjemnih primerih – najnižje tarife za storitve načrtovanja in nadzora, ki jih opravljajo arhitekti in inženirji, določene s to uredbo, obvezne ter je dogovor o honorarju v pogodbah z arhitekti ali inženirji, v katerem so dogovorjene tarife, ki so nižje od najnižjih, neveljaven, tudi če gre za zahtevke iz pogodbe o delu arhitekta, ki je bila sklenjena leta 2004, torej pred sprejetjem Direktive o storitvah?
2.

Ali člena 23(1) in 46, od (1) do (3), Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (1) nasprotujeta nacionalni upravni praksi, v skladu s katero organ pravnemu zastopniku prosilca za azil in sodišču vedno predloži le izvleček iz elektronskega sistema za upravljanje dokumentov, ki vsebuje nepopoln, nestrukturiran in nekronološki skupek elektronskih PDF-datotek, ne da bi jima bila na voljo struktura in kronološki potek dogodkov, kaj šele vidna celotna vsebina elektronskega spisa?
3.

Ali so v skladu s členom 10(2) Direktive 2014/104 ali s členom 102 PDEU in načelom učinkovitosti takšne nacionalne določbe in njihova razlaga, ki „vedenje o nastanku škode“, ki je pomembno za začetek teka subjektivnega zastaralnega roka, povezuje z vedenjem oškodovanca o „posameznih delnih škodah“, ki nastajajo postopoma med trajajočim ali neprekinjenim protikonkurenčnim ravnanjem (ker sodna praksa temelji na predpostavki, da je odškodninski zahtevek v celoti deljiv) in za katere začnejo teči ločeni subjektivni zastaralni roki, ne glede na to, ali je oškodovanec vedel za celoten obseg nastale škode, ki je posledica celotne kršitve člena 102 PDEU, to je takšne nacionalne določbe in njihova razlaga, ki omogočajo, da zastaralni rok za odškodninski zahtevek zaradi škode, ki je nastala zaradi protikonkurenčnega ravnanja, začne teči pred koncem tega ravnanja, ki se nanaša na umestitev in prikazovanje lastnega primerjalnika cen na ugodnejši način, s čimer se krši člen 102 PDEU?
1.

Ali je treba člen 38(3), drugi stavek, Uredbe (EU) 2016/679 (1) (Splošna uredba o varstvu podatkov; v nadaljevanju: Splošna uredba o varstvu podatkov) razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kakršna je obravnavani člen 38(1) in (2) v povezavi s členom 6(4), prvi stavek, Bundesdatenschutzgesetz (zvezni zakon o varstvu podatkov; v nadaljevanju: BDSG), ki razrešitev pooblaščene osebe za varstvo podatkov s strani upravljavca, ki je njen delodajalec, veže na tam navedene pogoje, ne glede na to, ali do nje pride zaradi opravljanja njenih nalog? Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
2.

Ali je treba izraz „priobčenj[e] […] javnosti“ iz člena 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230) razlagati tako, da tako priobčitev opravi komercialni ponudnik storitve celovite rešitve, ki se nanaša na televizijo, ki temelji na internetnem protokolu, in je dostopna na lokaciji naročnika (on-premises IPTV), v okviru katere ponudnik storitve, poleg programske in strojne opreme za sprejem televizijskih programov preko spleta, nudi tudi tehnično podporo ter izvaja sprotne prilagoditve storitev, pri čemer pa se storitev v celoti ponuja na strankini infrastrukturi, če storitev uporabniku ne zagotavlja dostopa le do programskih vsebin, katerih spletno uporabo so vsakokratni imetniki pravic dovolili, temveč tudi do takih zaščitenih vsebin, glede katerih niso bile pridobljene pravice, in ponudnik (a) lahko vpliva na to, katere televizijske programe lahko končni uporabnik sprejema v okviru storitve, (b) ve, da njegova storitev omogoča tudi sprejem zaščitenih programskih vsebin brez soglasja imetnikov pravic, vendar (c) ne oglašuje te možnosti nedovoljene uporabe svoje storitve in s tem ne ustvarja znatne spodbude za nakup tega izdelka, temveč svoje stranke pri sklenitvi pogodbe opozori, da morajo same poskrbeti za pridobitev pravic, in (d) s svojo dejavnostjo ne omogoči posebnega dostopa do programskih vsebin, katerih sprejem bi bil brez njegovega sodelovanja nemogoč ali težaven?
2.

Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali je treba člena 33 in 36 Uredbe Sveta št. 44/2001 razlagati tako, da ima tožba, kakršna je tožba zaradi „unfair dismissal“ v Združenem kraljestvu, isti razlog in isti predmet kot tožba, kakršna je tožba zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca brez dejanskega in resnega razloga v francoskem pravu, tako da so zahtevki za odškodnino zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca brez dejanskega in resnega razloga, za nadomestilo plače zaradi nespoštovanja odpovednega roka in za odpravnino, ki jih delavec vloži pri francoskem sodišču po tem, ko je v Združenem kraljestvu pridobil sodno odločbo, s katero je razglašena „unfair dismissal“ in so dodeljena nadomestila iz tega naslova (compensatory award), nedopustni? Ali je treba v zvezi s tem razlikovati med odškodnino zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca brez dejanskega in resnega razloga, ki bi lahko imela isti razlog in isti predmet kot „compensatory award“, ter odpravnino in nadomestilom plače zaradi nespoštovanja odpovednega roka, ki se v francoskem pravu dolgujeta, če odpoved pogodbe o zaposlitvi temelji na dejanskem in resnem razlogu, vendar se ne dolgujeta, če odpoved pogodbe o zaposlitvi temelji na hudi kršitvi?
1.

Ali je treba člen 101 PDEU, po katerem se zgleduje člen 9 NRJC (zakon št. 19/2012 z dne 8. maja), razlagati tako, da dopušča, da se prepoved konkurence, kakršna je v določilih 12.1 in 12.2 (glej točko [8 pod naslovom Kratka predstavitev dejanskega stanja in postopka v glavni stvari]) partnerskega sporazuma, šteje za sporazum o omejevanju glede na cilj, sklenjen med dobaviteljem električne energije in trgovcem na drobno v živilskem sektorju, ki upravlja hipermarkete in supermarkete, da bi se priznali popusti strankam, ki hkrati pristopijo k določenemu energetskemu tarifnemu načrtu dobavitelja električne energije, ki je na voljo na celinskem Portugalskem, in so imetnice kartice zaupanja trgovca na drobno v živilskem sektorju, pri čemer se lahko ti popusti uporabijo samo za nakup izdelkov v prodajalnah tega trgovca ali družb, ki so z njim povezane, če so del tega sporazuma druga določila, v skladu s katerimi je namen tega sporazuma spodbujati razvoj dejavnosti udeleženih družb (glej točke od 2 do [7 in 16 pod naslovom Kratka predstavitev dejanskega stanja in postopka v glavni stvari]) in se dokažejo koristi za potrošnike (glej [zgoraj navedeno točko 16]), ne da bi se analizirali konkretni škodljivi učinki za konkurenco, ki so posledica navedenih določil 12.1 in 12.2?
2.

Če je odgovor na prvo vprašanje, točka (a), in prvo vprašanje, točka (b), pritrdilen, ali je člen 15(3) in (1) Direktive (EU) 2016/680 združljiv s pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine (2), čeprav sodišče tako nima možnosti (a) v skladu z nacionalnimi postopkovnimi pravili v večstopenjskem upravnem postopku kot stranskega udeleženca vabiti drug udeležen in dejansko odgovoren organ, ki mora podati soglasje k odobritvi dostopa, in (b) vsebinsko preveriti, ali so pogoji za zavrnitev dostopa izpolnjeni in jih je organ, ki je zavrnil dostop, pravilno uporabil?
2.

Ali je treba člen 15(3), prvi stavek, SUVP, v skladu s katerim „[u]pravljavec zagotovi kopijo osebnih podatkov, ki se obdelujejo“, razlagati tako, da zajema splošno pravico posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, do izročitve kopije – tudi – vseh dokumentov, v katerih so obdelani osebni podatki zadevnega posameznika, oziroma do izročitve kopije izvlečka iz podatkovne zbirke, če se osebni podatki obdelujejo v taki zbirki, ali tako, da določa – zgolj – pravico posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, do z izvirnikom skladne reprodukcije podatkov, do katerih je treba v skladu s členom 15(1) SUVP omogočiti dostop?
2.

Ali se lahko ob upoštevanju potencialnega vpliva na sredstva za preživetje kapitana, ki ga ima samodejna obvezna zaplemba vsega ulova in orodja, določba nacionalnega prava, kot je člen 28(5)(b) (2), ki nacionalnemu sodišču ne dopušča, da preuči vpliv na pravico osebe, na podlagi obtožnice obsojene za kaznivo dejanje, do pridobivanja sredstev za preživetje, v nasprotju s tem členom in Uredbo (razen v okviru presoje o globi, ki bi bila primerna), šteje za združljivo z določbami Uredbe, Listine in prava Unije glede na temeljno pravico kapitana, da opravlja svoj poklic?
2)

Ali načelo neodvisnosti sodstva iz člena 19(1), drugi pododstavek, PEU v povezavi s členom 2 PEU in členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 99(ș) romunskega zakona št. 303/2004 o statusu sodnikov in tožilcev, ki omogoča uvedbo disciplinskega postopka in izrek disciplinske sankcije sodniku zaradi neupoštevanja sodbe Curtea Constituțională (ustavno sodišče), če je ta sodnik pozvan, naj prizna primarno uporabo prava Evropske unije pred razlogovanjem iz odločbe Curtea Constituțională (ustavno sodišče), pri čemer gre za nacionalno določbo, ki temu sodniku odreka možnost uporabe sodbe Sodišča Evropske unije, za katero meni, da ima prednost?
1.

Ali je treba člen 7.1.a Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (1) razlagati tako, da pojem, „zadeve v zvezi s pogodbenimi razmerji“ v smislu navedene določbe zajema odškodninsko tožbo, ki jo na podlagi Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (2) vloži družba za izterjavo, ki je v razmerju do pogodbe o letalskem prevozu tretja oseba in ki se sklicuje na to, da je prevzemnica terjatve potnika, čeprav navedena družba ni dokazala, da je v celoti vstopila v pravice in obveznosti prvotne pogodbene stranke?
2.

Ali za ugotovitev, ali je elektronski podpis kvalificirani podpis, zadostuje vpis „kvalificiranega elektronskega podpisa“ na potrdilo, ki ga izda ponudnik storitev zaupanja, ali mora sodišče ugotoviti, da so izpolnjene zahteve člena 26 in Priloge I k Uredbi (EU) št. 910/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o elektronski identifikaciji in storitvah zaupanja za elektronske transakcije na notranjem trgu in o razveljavitvi Direktive 1999/93/ES?