SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

JANA MAZÁKA,

predstavljeni 11. februarja 20101( )

Zadeva C‑413/08 P

Lafarge SA

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazum – Trg mavčnih plošč – Kršitev člena 81 ES – Izkrivljanje dejstev – Dokazno breme – Obveznost obrazložitve – Načelo enakega obravnavanja – Načelo sorazmernosti – Izračun izhodiščnega zneska globe – Ponovna kršitev – Povišanje globe – Odvračalni učinek“

I – Uvod

1. Lafarge SA (v nadaljevanju: pritožnica ali Lafarge) s svojo pritožbo med drugim zahteva od Sodišča, naj razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (tretji senat) (zdaj Splošno sodišče) z dne 8. julija 2008 v zadevi Lafarge SA proti Komisiji (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) in razglasi za nično Odločbo Komisije 2005/471/ES z dne 27. novembra 2002( ) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) v delu, v katerem je pritožnici naložena globa, ali, podredno, delno razveljavi izpodbijano sodbo in zniža višino globe, ki jo je Komisija naložila pritožnici v izpodbijani odločbi.

II – Okvir pritožbe

A – Pravni okvir

2. Člen 15(2) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prva uredba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe,( ) določa:

„[…]

2. Komisija lahko družbam ali podjetniškim združenjem z odločbo naloži globo od 1000 do 1.000.000 obračunskih enot ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsake družbe, udeležene pri kršitvi, kadar namerno ali iz malomarnosti:

(a) kršijo člen [81](1) ali člen [82] Pogodbe, […]

[…]

Pri določanju višine globe se upoštevata teža in trajanje kršitve.

[…]“

B – Izpodbijana odločba

3. Komisija je 27. novembra 2002 sprejela izpodbijano odločbo, v kateri je ugotovila, da so družbe BPB plc (v nadaljevanju: BPB), skupina Knauf (v nadaljevanju: Knauf), Lafarge in Gyproc Benelux NV (v nadaljevanju: Gyproc) kršile člen 81(1) ES s sodelovanjem pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih v sektorju mavčnih plošč.( ) Komisija je menila, da so družbe Knauf, Lafarge in Gyproc sklenile in neprekinjeno sodelovale pri enotnem in trajajočem sporazumu v nasprotju s členom 81(1) ES Pogodbe, ki je potekal v obliki sporazumov in usklajenih ravnanj:

– predstavniki družb BPB in Knauf so leta 1992 na sestanku v Londonu izrazili željo po stabilizaciji trgov v Nemčiji (v nadaljevanju: nemški trg), Združenem kraljestvu (v nadaljevanju: britanski trg), Franciji (v nadaljevanju: francoski trg) ter na Nizozemskem, v Belgiji in Luksemburgu (v nadaljevanju: beneluški trg);

– predstavniki družb BPB in Knauf so leta 1992 uvedli sisteme izmenjave podatkov o obsegih prodaje na nemškem, francoskem, britanskem in beneluškem trgu mavčnih plošč, vanje pa sta se vključili tudi družba Lafarge in pozneje še družba Gyproc;

– predstavniki družb BPB, Knauf in Lafarge so se med seboj večkrat vnaprej obveščali o zvišanju cen na britanskem trgu;

– predstavniki družb BPB, Knauf, Lafarge in Gyproc so se zaradi posebnih dogajanj na nemškem trgu leta 1996 sestali v Versaillesu, leta 1997 v Bruslju in leta 1998 v Haagu, da bi si razdelili ali vsaj stabilizirali nemški trg;

– predstavniki podjetij BPB, Knauf, Lafarge in Gyproc so se med seboj večkrat obveščali in dogovarjali o zvišanju cen na nemškem trgu med letoma 1996 in 1998.

4. Trajanje kršitve je bilo naslednje:

– „BPB PLC: najpozneje od 31. marca 1992 do 25. novembra 1998;

– Knauf: najpozneje od 31. marca 1992 do 25. novembra 1998;

– Société Lafarge SA: najpozneje od 31. avgusta 1992 do 25. novembra 1998;

– Gyproc Benelux N. V.: najpozneje od 6. junija 1996 do 25. novembra 1998.“( )

5. Komisija je ob upoštevanju spornega ravnanja, njegovega dejanskega vpliva na trg mavčnih plošč, ki je bil zelo koncentriran in oligopolen, ter dejstva, da je zadevalo štiri glavne trge v Evropski skupnosti, menila, da so družbe, na katere je bila naslovljena izpodbijana odločba, zelo resno kršile člen 81(1) ES. Komisija je zadevne družbe obravnavala različno, da je lahko upoštevala njihovo dejansko gospodarsko zmožnost povzročitve velike škode konkurentom in odmerila globo, ki ima zadosten odvračalni učinek. Komisija je zlasti zaradi precejšnje razlike v velikosti podjetij, udeleženih pri kršitvi, osnovne zneske globe določila na podlagi teže kršitve:

– „BPB: 80 milijonov EUR,

– Knauf Westdeutsche Gipswerke: 52 milijonov EUR,

– Lafarge: 52 milijonov EUR,

– Gyproc: 8 milijonov EUR.“( )

6. Za zagotovitev zadostnega odvračalnega učinka naloženih glob in glede na velikost družbe Lafarge in njene vire po vsem svetu je bil izhodiščni znesek globe, naložene tej družbi, povišan za 100 %, zaradi česar se je zvišala na 104 milijone EUR. Po mnenju Komisije je kršitev trajala dalj časa (več kot pet let) pri družbah Knauf, BPB in Lafarge, pri družbi Gyproc pa je bila povprečna (od enega leta do petih let), zaradi česar je zvišala osnovni znesek globe, naložene družbama BPB in Knauf Westdeutsche Gipswerke, za 65 %, za 60 % osnovni znesek globe, naložene družbi Lafarge, in za 20 % osnovni znesek globe, naložene družbi Gyproc. Komisija je v zvezi z obteževalnimi okoliščinami navedla, da je že prej proti družbama BPB in Lafarge sprejela ukrepe v zadevah omejevalnih sporazumov z Odločbo Komisije 94/601/ES( ) oziroma Odločbo Komisije 94/815/ES.( )

7. Komisija je med drugim opozorila, da je že izdala odločbo, s katero je naložila globe družbi Lafarge (takrat pod imenom Lafarge Coppée SA) zaradi udeležbe pri nezakonitem dogovoru v sektorju cementa. Družba Lafarge je po prejetju omenjene odločbe še naprej dejavno sodelovala pri omejevalnem sporazumu v sektorju mavčnih plošč. Dejstvo, da je družba Lafarge ponovila enako ravnanje v drugem sektorju – ne v tistem, na katerega se je nanašala prva odločba – je po mnenju Komisije pokazalo, da prva naložena sankcija te družbe ni spodbudila k spremembi njenega ravnanja, zato to pomeni obteževalno okoliščino.

8. Komisija je zato osnovni znesek globe, naložene družbama BPB in Lafarge, zvišala za 50 %.

9. Družbi Gyproc je bilo na podlagi olajševalnih okoliščin odobreno 25-odstotno znižanje osnovnega zneska globe. Komisija je odobrila 30-odstotno znižanje globe za družbo BPB in 40-odstotno znižanje globe za družbo Gyproc v skladu z obvestilom Komisije o nenalaganju ali znižanju glob v primeru kartelov („obvestilo o ugodni obravnavi“).( ) Zato so bile tem družbam naložene naslednje globe:

– „BPB PLC: 138,6 milijona EUR,

– Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG: 85,8 milijona EUR,

– Société Lafarge SA: 249,6 milijona EUR,

– Gyproc Benelux NV: 4,32 milijona EUR.“( )

C – Postopek pred Splošnim sodiščem

10. S tožbo, vloženo v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 14. februarja 2003, je družba Lafarge med drugim predlagala razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe in, podredno, odpravo ali znižanje globe, ki ji je bila naložena z omenjeno odločbo. Družba Lafarge je v utemeljitev svoje tožbe navedla šest tožbenih razlogov. Prvič, kršitev pravice do obrambe. Drugič, družba Lafarge navaja kršitev člena 81(1) ES in očitne napake pri presoji. Tretjič, kršitev člena 81(1) ES, ker je v izpodbijani odločbi ugotovljena enotna in trajajoča kršitev in ker je pri njej udeležena družba Lafarge. Četrtič, kršitev člena 15(2) Uredbe št. 17 zaradi prometa, uporabljenega za izračun globe. Petič, nezakonitost izpodbijane odločbe zaradi naložitve skupne globe družbi Lafarge za različne kršitve. Šestič, kršitev člena 15(2) Uredbe št. 17 in splošnih načel pri izračunu globe.

11. S sodbo z dne 8. julija 2008 je Splošno sodišče zavrnilo tožbo družbe Lafarge. Družbi Lafarge je naložilo plačilo lastnih stroškov in stroškov Komisije. Družba Lafarge v tej pritožbi izpodbija tiste dele izpodbijane sodbe, ki obravnavajo drugi, tretji in šesti tožbeni razlog pred Sodiščem prve stopnje.

III – Pritožbeni postopek

12. Družba Lafarge je 22. septembra 2008 vložila pritožbo zoper izpodbijano sodbo. Družba Lafarge Sodišču predlaga, naj:

– izpodbijano sodbo razveljavi;

– ugodi predlogom družbe Lafarge, navedenim na prvi stopnji, in tako razglasi ničnost izpodbijane odločbe v delu, v katerem je družbi Lafarge naložena globa;

– podredno, delno razveljavi izpodbijano sodbo;

– ugodi predlogom družbe Lafarge, navedenim na prvi stopnji, in tako zniža globo, ki jo je družbi Lafarge naložila Komisija v izpodbijani odločbi;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

13. Komisija Sodišču predlaga, naj:

– pritožbo zavrne;

– pritožnici naloži plačilo stroškov.

14. Obravnava je potekala 22. oktobra 2009.

15. Pritožnica navaja šest pritožbenih razlogov. V okviru prvega in glavnega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče s sistematičnim sklicevanjem na splošen okvir, za katerega je bila značilna vrsta kršitev, izkrivilo dejstva, ko je presodilo, da je lahko Komisija zadosti utemeljila obstoj omenjenih kršitev. V okviru drugega dodatnega pritožbenega razloga pritožnica navaja kršitev pravil o dokaznem bremenu, načela domnevne nedolžnosti in iz njega izhajajočega načela in dubio pro reo, ker je Splošno sodišče menilo, da je Komisija dokazala sodelovanje pritožnice pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992. V okviru tretjega dodatnega pritožbenega razloga pritožnica navaja, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve ter načelo enakega obravnavanja, ker naj bi potrdilo, da je Komisija v zadostni meri ugotovila, da je pritožnica od 31. avgusta 1992 izvršila enotno, zapleteno in trajajočo kršitev. V okviru četrtega dodatnega pritožbenega razloga pritožnica poudarja, da je Splošno sodišče z določitvijo izhodiščnega zneska naložene globe kršilo načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja. V okviru petega dodatnega pritožbenega razloga pritožnica očita Splošnemu sodišču, da je večkrat napačno uporabilo pravo in kršilo obveznost obrazložitve, ker naj bi presodilo, da je Komisija utemeljeno povečala globo, ki jo je naložila pritožnici na podlagi ponovne kršitve. Nazadnje, v okviru šestega dodatnega pritožbenega razloga pritožnica zatrjuje, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je presodilo, da je Komisija utemeljeno povečala izhodiščni znesek globe zaradi odvračalnega učinka.

IV – Prvi pritožbeni razlog: Splošno sodišče je izkrivljalo dejstva

A – Izpodbijana sodba

16. V okviru drugega tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem z naslovom „Kršitev člena 81(1) ES in očitne napake pri presoji“ je družba Lafarge trdila, da sestanek v Londonu leta 1992, izmenjava podatkov, izmenjava podatkov, značilnih za Združeno kraljestvo, zvišanje cen v Združenem kraljestvu, stabilizacija nemškega trga in zvišanje cen v Nemčiji ne pomenijo kršitve člena 81(1) ES. V obravnavani pritožbi pritožnica ne izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča o sestanku v Londonu. V zvezi s tem zadostuje navedba, da je Splošno sodišče, kot izhaja iz točke 212 izpodbijane sodbe, ugotovilo, da družba Lafarge na omenjenem sestanku ni sodelovala.

17. Splošno sodišče je v zvezi z izmenjavo podatkov menilo, da se je na podlagi vrste objektivnih in doslednih dokazov dejstvo o tem, da je družba Lafarge vedela ali bi morala vedeti, da je namen izmenjave podatkov o prometu izvajanje nadzora nad trgom, obveščanje o tem, ali se je cenovna vojna končala in ali so tržni deleži ostali sorazmerno stabilni, izkazalo kot zadosten pravni standard.( )

18. Splošno sodišče je v zvezi z izmenjavo podatkov, značilnih za Združeno kraljestvo, ugotovilo, da je Komisija z zadostno stopnjo verjetnosti dokazala sodelovanje družbe Lafarge pri izmenjavi podatkov o prometu na trgu Združenega kraljestva.( ) Splošno sodišče je v zvezi z zvišanjem cen v Združenem kraljestvu v obdobju pred 7. septembrom 1996 v točki 316 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Komisija ni našla nobenih listinskih dokazov o stikih med zadevnimi podjetji. Poleg tega je Splošno sodišče v točkah od 319 do 323 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so bile v navedenem obdobju napovedi zvišanja cen v štirih primerih skoraj istočasne. Splošno sodišče je zato med drugim navedlo, da „čeprav so obdobja med različnimi napovedmi zvišanja cen družbam morda omogočila, da so s podatki s trga tako zvišanje cen ugotovila, in čeprav navedeno zvišanje ni bilo vedno na enaki ravni, pa skoraj sočasnost napovedi zvišanja cen in vzporednost napovedanih cen pomenita močne indice o usklajenem ravnanju pred takimi napovedmi, saj je zvišanje potekalo v okoliščinah, za katere je bilo značilno dejstvo, kot je Komisija ugotovila v izpodbijani odločbi, da sta se družbi Knauf in BPB dogovorili na sestanku v Londonu na začetku leta 1992, da bosta končali cenovno voljno na štirih evropskih trgih in da se je družba Lafarge temu sistemu pridružila najpozneje konec avgusta 1992.“( ) Splošno sodišče je v zvezi z obdobjem po 7. septembru 1996 navedlo, da so dokazne listine pokazale obstoj stikov med konkurenti glede zvišanja cen v Združenem kraljestvu.( )

19. Z zvezi s stabilizacijo nemškega trga je Splošno sodišče v točki 402 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „je ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve“ in na osnovi nespornih dejstev Komisija z zadostno verjetnostjo dokazala, da so zadevne družbe, čeprav jim ni uspelo skleniti posebnega dogovora o medsebojni delitvi nemškega trga, izrazile skupen interes, da na tem trgu ravnajo na poseben način, namreč da s stabilizacijo tega trga omejijo konkurenco.

20. Splošno sodišče je v zvezi z zvišanjem cen v Nemčiji preučilo dokaze o obstoju stikov in usklajenega ravnanja med konkurenti. V točki 426 izpodbijane sodbe je omenjeno sodišče navedlo, da je stike med zadevnimi podjetji treba upoštevati z vidika obdobja, za katero je bila značilna vrsta protikonkurenčnih ravnanj, ki so nakazovala skupno željo konkurentov po stabilizaciji trga mavčnih plošč na štirih glavnih evropskih trgih, vključno z nemškim trgom. Splošno sodišče je prav tako ugotovilo, da čeprav vsebina posameznega dokumenta, ki ga je našla Komisija, ne more nedvomno razkriti obstoja protikonkurenčnega delovanja, pa zaradi tega dejstva ni mogoče izključiti, da tega dokumenta ne bi razlagali, kot da potrjuje obstoj take želje, ko gre za enega v vrsti drugih dokumentov, ki dajejo zanesljive indice o obstoju hkratnega in podobnega protikonkurenčnega delovanja. Splošno sodišče je v zvezi s tem z upoštevanjem številnih dokumentov ugotovilo, da je imela družba Lafarge neposredne stike s svojimi konkurenti glede zviševanja cen na nemškem trgu in da je obstajalo usklajeno ravnanje pri izvajanju takega zvišanja cen.

B – Trditve in presoja

21. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva, ker se je pri svoji odločitvi, da je Komisija v zadostni meri ugotovila obstoj teh kršitev, sistematično sklicevalo na splošen okvir, za katerega je značilna vrsta kršitev. Zato pritožnica meni, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi uporabilo krožno razlogovanje, ker se je sklicevalo na splošen okvir kršitev, da bi ugotovilo obstoj kršitev, ki temeljijo na domnevnem splošnem okviru, ki je privedel do kršitev. Splošno sodišče je poleg tega dosledno upoštevalo, da je bila protikonkurenčna razlaga dejstev ustreznejša od nasprotnih razlag, ki jih je podala družba Lafarge. Tako je Splošno sodišče menilo, da so bili protikonkurenčna vsebina izmenjave podatkov (točki 270 in 271 izpodbijane sodbe) skupaj z izmenjavo podatkov, značilnih za Združeno kraljestvo (točka 303 izpodbijane sodbe), obstoj usklajenega ravnanja v zvezi z zvišanjem cen v Združenem kraljestvu (točka 324 izpodbijane sodbe) in Nemčiji (točka 402 izpodbijane sodbe) ter obstoj dogovora o stabilizaciji nemškega trga (točka 430 izpodbijane sodbe) ugotovljeni z upoštevanjem splošnega okvira kršitev, pri čemer obstoj takega okvira ni bil ugotovljen na osnovi dokazov, ampak na osnovi ravnanja, ki bi kršitev pomenilo le, če bi bilo tako ocenjeno na osnovi omenjenega splošnega okvira. S tem je Splošno sodišče izkrivilo dejstva, ki so mu bila posredovana.

22. Opozoriti je treba, da Sodišče ni pristojno ne za ugotavljanje dejstev ne za presojo dokazov, ki jih je Splošno sodišče sprejelo v podporo tem dejstvom. Če so bili dokazi pridobljeni zakonito in če so bila upoštevana splošna pravna načela in postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je Splošno sodišče izključno pristojno za presojo vrednosti dokazov, ki so mu bili predloženi. Ta presoja torej ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča, razen če bi šlo za izkrivljanje teh dokazov.( )

23. Izkrivljanje dejstev in dokazov pred Splošnim sodiščem mora biti zato očitno iz dokumentov v spisu Sodišča, ne da bi bilo treba opraviti ponovno presojo teh elementov.( ) Če pa pritožnik očita, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze, mora natančno navesti dokaze, ki naj bi jih omenjeno sodišče izkrivilo, in napake pri presoji, ki so po njegovem mnenju privedle do izkrivljanja.( )

24. Menim, da pritožnica v tem pritožbenem razlogu na splošno navaja, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva, in podrobno navaja dokaze, ki naj bi bili izkrivljeni.

25. Pritožnica pa ni natančno navedla napak pri presoji, ki so po njenem mnenju privedle do izkrivljanja dokazov, razen kar zadeva interno obvestilo iz oktobra 1994, ki je bilo odkrito v poslovnih prostorih družbe Rigips in navedeno v točki 430 izpodbijane sodbe v okviru ugotovitve Splošnega sodišča, ki zadeva zvišanje cen v Nemčiji. Pritožnica tako razen nekaterih elementov, ki jih vsebuje točka 430 izpodbijane sodbe, ni navedla nobene očitne nepravilnosti pri razlagi dokumentov s strani Splošnega sodišča. Zato menim, da pritožnica, ki je sicer očitala izkrivljanje dejstev, dejansko želi ponovno presojo dokazov pred Splošnim sodiščem. To jasno presega okvir pritožbenega postopka pred Sodiščem.

26. Pritožnica glede obvestila iz oktobra 1994 trdi, da v zadevnem obvestilu ni ničesar, kar bi utemeljilo ugotovitev, da so bili konkurenti v stikih. Družba Lafarge je na prvi stopnji prerekala, da je obvestilo izpostavilo obstoj obveščanja med proizvajalci o zvišanju cen februarja 1995. Po mnenju družbe Lafarge se je avtor obvestila s predlagano napovedjo zvišanja cen družbe Knauf seznanil na trgu.( )

27. Splošno sodišče je v točki 430 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je kljub trditvi družbe Lafarge o tem, da se je avtor obvestila o načrtovanem zvišanju cen družbe Knauf seznanil na trgu, „razlaga, ki jo je o tem obvestilu podala Komisija, prepričljivejša, ob upoštevanju drugih elementov spisa, ki dokazujejo takraten obstoj usklajenega ravnanja med zadevnimi podjetji. Komisija pravilno ocenjuje, da obvestilo razkriva poznavanje strategije konkurentov in je dokaz o stikih med njimi. Avtor obvestila je res najprej povzel stanje na trgu in navedel, da je prodajni direktor družbe Gyproc potožil o tem, da je njegova družba izgubila tržni delež in da ga mora ponovno pridobiti. Poleg tega sta v obvestilu predvidena zamrznitev cen na ravni, navedeni v njem, in zvišanje cen 1. februarja 1995. Ta zadnja pripomba je še posebej zanimiva. Če bi bilo pošiljanje napovedi zvišanja cen res enostransko in če bi drugi proizvajalci to zvišanje cen le upoštevali, družba BPB ne bi oktobra 1994 vedela, da je bilo zvišanje cen napovedano za 1. februar 1995, saj je družba Knauf navedeno zvišanje napovedala šele novembra 1994.“

28. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da Splošno sodišče zadevnega obvestila ni preučilo ločeno. Preučitev obvestila je potekala skupaj z drugimi elementi spisa. Zato iz izpodbijane sodbe izhaja, da so resničen pomen obvestila iz oktobra 1994 razložili drugi elementi spisa. V zvezi s tem so drugi elementi, upoštevani pri dokazovanju obstoja usklajenega ravnanja v določenem času med zadevnimi podjetji, prvič, izjava družbe Knauf, v skladu s katero je že dolgo obstajala praksa, da so napovedi zvišanja cen s cenikom pošiljali istočasno in neposredno konkurentom in kupcem (točka 430 izpodbijane sodbe), drugič, številne kopije napovedi zvišanja cen konkurentov, odkrite med preiskavo, ki jo je Komisija izvedla v poslovnih prostorih družb BPB in Lafarge (točka 430 izpodbijane sodbe), in, tretjič, dejstvo, da je bil datum zvišanja cen 1. februar 1995 (točka 430 izpodbijane sodbe).

29. Pritožnica teh dodatnih elementov ni izpodbijala.

30. Ob upoštevanju dodatnih nespornih zadevnih elementov in sodbe Sodišča v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji( ) po mojem mnenju pritožnica ni dokazala, da je Splošno sodišče očitno napačno razlagalo obvestilo iz oktobra 1994.

31. Zato menim, da je treba prvi pritožbeni razlog zavreči kot delno nedopusten in zavrniti kot delno neutemeljen.

V – Drugi pritožbeni razlog: kršitev pravil o dokaznem bremenu, načela domneve nedolžnosti in iz njega izhajajočega načela in dubio pro reo, ker je Splošno sodišče menilo, da je Komisija dokazala sodelovanje pritožnice pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992

A – Izpodbijana sodba

32. Komisija je v izpodbijani sodbi ugotovila, da je družba Lafarge sodelovala pri zadevni kršitvi od 31. avgusta 1992 do 25. novembra 1998. Družba Lafarge je na prvi stopnji trdila, da je sodelovala v sistemih izmenjave podatkov po juniju 1993 ali celo od začetka leta 1994.( ) Da bi potrdilo trajanje sodelovanja družbe Lafarge pri kršitvi, kot je navedeno v izpodbijani sodbi, je Splošno sodišče upoštevalo več izjav družbe BPB. V zvezi s tem je družba BPB izjavila, da se je po sestanku postopek izmenjave podatkov razširil na družbo Lafarge.( ) Splošno sodišče je menilo, da je izraz „po sestanku“, ki ga je uporabila družba BPB, pomenil, da se je sodelovanje družbe Lafarge začelo kmalu po sestanku v Londonu.( ) Poleg tega je v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah družba BPB navedla, da je uredila izmenjavo podatkov z družbo Lafarge sredi leta 1992.( ) Splošno sodišče je menilo, da so bile izjave družbe BPB natančnejše od izjav družbe Lafarge. Družba Lafarge se je opirala na izjavo g. N iz družbe Lafarge, v skladu s katero so mu konkurenti družbe Lafarge glede na veliko pomanjkanje podatkov o ustreznih trgih v Evropi, predlagali, da bi si izmenjali nekatere splošne podatke o obsegih prodaje.( ) Splošno sodišče je v točki 508 izpodbijane sodbe navedlo, da družba Lafarge ni zagotovila natančnih podatkov in podrobnosti o okoliščinah, ki so jo privedle do tega, da je sodelovala v omenjeni izmenjavi, zlasti pa ne o stikih, do katerih je moralo priti pred izmenjavo zaradi določitve osnovnih pogojev, namreč namena, vpletenih strani in pogostosti izmenjav.( ) Splošno sodišče je prav tako ugotovilo, da resničnost izjav družbe BPB potrjuje dejstvo da je tržni delež družbe Lafarge na glavnih evropskih trgih v tabelah g. D iz družbe BPB naveden v absolutnih vrednostih in odstotkih od leta 1991 naprej.( )

B – Trditev

33. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče kršilo pravila o dokaznem bremenu, načela domneve nedolžnosti in iz njega izhajajoče načelo in dubio pro reo, ker naj bi Splošno sodišče menilo, da je Komisija dokazala sodelovanje pritožnice pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992. Pritožnica opozarja, da je po ustaljeni sodni praksi Sodišče pristojno za ugotavljanje, ali je bil pred Splošnim sodiščem kršen postopek z negativnim vplivom na interese pritožnice, in preverjanje, ali so bila spoštovana načela prava Skupnosti in Poslovnik, ki velja za dokazno breme in izvedbo dokazov.( ) Pritožnica je prav tako navedla, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžnost Komisije dokazati kršitev pravil o konkurenci in trajanje kršitve.( ) Po mnenju pritožnice je Splošno sodišče upoštevalo, da je Komisija v zadostni meri ugotovila sodelovanje pritožnice pri kršitvi od 31. avgusta 1992 kljub protislovnim in nenatančnim izjavam družbe BPB, saj pritožnica ni navedla pravilnega datuma začetka njenega sodelovanja ali okoliščin, ki so jo napeljale, da je sodelovala v protikonkurenčni izmenjavi podatkov.

34. Komisija meni, da je treba ta pritožbeni razlog zavrniti.

C – Presoja

35. V skladu s sodbo Sodišča v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji je stranka ali organ, ki očita kršitev pravil konkurence, dolžan dokazati njen obstoj, družba ali podjetniško združenje, ki se sklicuje na ugodnost obrambe pred ugotovitvijo kršitve, pa naj bi dokazalo, da je zadoščeno pogojem za uporabo take obrambe, tako da se bo moral organ nato zateči k drugim dokazom. Čeprav v skladu s temi načeli dokazno breme nosi Komisija, zadevna družba ali podjetniško združenje, so dejanski dokazi, na katere se opira stranka, lahko taki, da od druge stranke zahtevajo razlago ali utemeljitev, v nasprotnem primeru pa je mogoče sklepati, da je bila izpolnjena obveznost dokaznega bremena.( )

36. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je po mnenju Splošnega sodišča Komisija v zadostni meri ugotovila, da je družba BPB najkasneje konec avgusta 1992 družbo Lafarge seznanila z dogovorom med družbama BPB in Knauf o izmenjavi podatkov in da se je družba Lafarge takrat pridružila tej izmenjavi.( ) Pri tej ugotovitvi se je Splošno sodišče opiralo predvsem na več izjav družbe BPB in dejstvo, da so bili podatki o tržnem deležu družbe Lafarge na glavnih evropskih trgih navedeni v tabelah družbe BPB. Navedeno sodišče je prav tako menilo, da so bile razlage družbe o zadevi neprepričljive.

37. Splošno sodišče z navedbo, da družba Lafarge med drugim ni posredovala pravilnega datuma začetka sodelovanja in da je dejansko imela vse možnosti, da to stori,( ) ni kršilo pravil o dokaznem bremenu, načela domneve nedolžnosti in iz njega izhajajočega načela in dubio pro reo. Splošno sodišče je le navedlo to, da družba Lafarge kljub trditvi iz točke 494 izpodbijane sodbe o tem, da je pri izmenjavi zagotovo sodelovala po juniju 1993 in verjetno na začetku leta 1994, ni navedlo nobenih dokazov za utemeljitev svoje trditve.

38. Zato menim, da drugi pritožbeni razlog ni utemeljen in da ga je treba zavrniti.

VI – Tretji pritožbeni razlog: Splošno sodišče je kršilo obveznosti obrazložitve ter načelo enakega obravnavanja, ker naj bi ugotovilo, da je Komisija v zadostni meri dokazala, da je pritožnica od 31. avgusta 1992 storila enotno, zapleteno in trajajočo kršitev

A – Trditev

39. Pritožnica očita, da Splošno sodišče niti implicitno ni odgovorilo na trditev, ki jo je podala na prvi stopnji glede neenakega obravnavanja družbe Lafarge v primerjavi z družbo Gyproc. Zato pritožnica meni, da izpodbijana sodba ni ustrezno utemeljena. Po mnenju pritožnice je bil namen zadevne trditve dokazati, da ni sodelovala pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992.

40. Splošno sodišče je v točkah od 500 do 518 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so dokazi, na katere se sklicuje Komisija, namreč tržni delež družbe Lafarge v tabelah g. D in nekatere izjave družbe BPB, v zadostni meri dokazali sodelovanje družbe Lafarge pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992. Pritožnica meni, da je Komisija sama upoštevala, da navedeni dokazni elementi v zvezi z družbo Gyproc niso bili zadostni. Zato je po mnenju pritožnice Splošno sodišče kršilo načelo enakega obravnavanja, ker je ugotovilo, da so dokazni elementi, na katere se je sklicevala Komisija, v zadostni meri dokazali sodelovanje družbe Lafarge pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992, medtem ko so se enaki dokazi v primeru družbe Gyproc šteli za nezadostne.

41. Pritožnica v svojem odgovoru meni, da je navedeni pritožbeni razlog dopusten, ker je v svoji tožbi na prvi stopnji večkrat omenila, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja.

42. Komisija meni, da družba Lafarge pred Splošnim sodiščem ni navedla tožbenega razloga, v katerem bi očitala kršitev načela enakega obravnavanja. V upoštevnem delu svoje tožbe na prvi stopnji je družba Lafarge med drugim trdila le, da „po mnenju Komisije sodelovanje družbe Gyproc v teh istih ‚ravnanjih‘ ni zadostovalo za ugotovitev sodelovanja pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi“. Zato Komisija meni, da je izpodbijana sodba primerno obrazložena. Po mnenju Komisije družba Gyproc tudi ni v enakem položaju kot družba Lafarge.

43. Komisija prav tako trdi, da pritožnica v fazi pritožbe ne more navesti pritožbenega razloga, temelječega na kršitvi načela nediskriminacije, ki na prvi stopnji ni bil naveden. Zato pritožbeni razlog ni dopusten.

44. V zvezi s trditvijo pritožnice v njenem odgovoru, da se je v svoji tožbi na prvi stopnji večkrat sklicevala na kršitev načela enakega obravnavanja, Komisija meni, da so ta sklicevanja v različnih delih tožbe v utemeljitev drugih pritožbenih razlogov, za katere pritožnica ni trdila, da v izpodbijani sodbi nanje ni bilo odgovorjeno. Trditve pritožnice v njenem odgovoru zato pomenijo nov pritožbeni razlog, ki je nedopusten, saj pritožnica v svoji pritožbi ni trdila, da na drugi del njene tožbe na prvi stopnji ni bilo odgovorjeno.

B – Presoja

45. Pritožnica je v svoji pritožbi navedla, da se del zadevne izpodbijane sodbe( ) v tem pritožbenem razlogu nanaša na tretji tožbeni razlog, obravnavan na prvi stopnji, v katerem je pritožnica očitala kršitev člena 81(1) ES, ker je izpodbijana odločba ugotovila enotno, zapleteno in trajajočo kršitev, in da je družba Lafarge sodelovala pri kršitvi. Del pritožbenega razloga zadeva zlasti trajanje sodelovanja družbe Lafarge pri kršitvi.

46. Ta pritožbeni razlog je po mojem mnenju mogoče razdeliti na dva dela. Prvič, pritožnica navaja, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve. Drugič, pritožnica navaja, da je Splošno sodišče kršilo načelo enakega obravnavanja, ker naj bi ugotovilo, da je Komisija v zadostni meri ugotovila, da je pritožnica sodelovala pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992.

47. V zvezi s trditvijo, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve, je vprašanje, ali so razlogi sodbe zadostni ali protislovni, pravno vprašanje in ga je zato v pritožbi mogoče navesti.( )

48. V skladu z ustaljeno sodno prakso obveznost, da Splošno sodišče poda razloge za svoje odločitve, ne pomeni, da je dolžno podrobno odgovoriti na vsako posamezno trditev pritožnice, zlasti kadar trditev ni dovolj jasna in natančna.( )

49. Prav tako je treba opozoriti, da obveznost obrazložitve Splošnemu sodišču ne nalaga, da mora obširno in drugo za drugo obrazložiti vse trditve, ki so jih navedle stranke v postopku, in da je obrazložitev lahko zato implicitna, če omogoča zadevnim osebam, da se seznanijo, zakaj Splošno sodišče ni ugodilo njihovim trditvam, Sodišču pa zagotovi dovolj elementov za nadzor.( )

50. Po mojem mnenju se je pritožnica s trditvijo v svoji tožbi na prvi stopnji, da „je Komisija za družbo Gyproc menila, da sodelovanje pri teh ‚ravnanjih‘( ) ni zadostovalo za ugotovitev sodelovanja pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi“,( ) jasno sklicevala na diskriminacijo, na katero bi Splošno sodišče moralo odgovoriti. Čeprav družba Lafarge na prvi stopnji ni uporabila besed „diskriminacija“ ali „neenako obravnavanje“ v okviru tretjega tožbenega razloga, menim, da je bilo besedilo pritožbe družbe Lafarge v zvezi s tem pritožbenim razlogom dovolj jasno in natančno, da bi Splošno sodišče lahko razumelo pomembnost navedenega tožbenega razloga.

51. Po mojem mnenju ni dvoma o tem, da je bil očitek o diskriminaciji naveden v okviru tretjega tožbenega razloga, obravnavanega na prvi stopnji. Zato menim, da trditve Komisije, da družba Lafarge ni navedla tožbenega razloga z očitkom o kršitvi načela enakega obravnavanja pred Splošnim sodiščem, ni mogoče sprejeti.

52. Splošno sodišče po mojem mnenju ni niti posredno obravnavalo vprašanja diskriminacije v okviru tretjega tožbenega razloga na prvi stopnji, čeprav iz točke 496 izpodbijane sodbe jasno izhaja, da je Splošno sodišče menilo, da je vprašanje diskriminacije del argumentacije družbe Lafarge na prvi stopnji. Družba Lafarge se je po mojem mnenju na vprašanje diskriminacije sklicevala, da bi ovrgla dokazno vrednost elementov, na katere se je opirala Komisija v izpodbijani odločbi, da bi ugotovila, ali je družba Lafarge sodelovala pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992, medtem ko je v primeru družbe Gyproc Komisija za tako ugotovitev domnevno štela enake dokazne elemente za nezadostne. Poleg tega je načelo prepovedi diskriminacije splošno načelo prava Skupnosti, zato bi po mojem mnenju tožbeni razlog, ki ga je družba Lafarge v zvezi s tem navedla o dokazih, na katere se je sklicevala Komisija v izpodbijani odločbi za utemeljitev ugotovitve, da je družba Lafarge sodelovala v enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992, moralo obravnavati Splošno sodišče.( )

53. Iz navedenega izhaja, da izpodbijana sodba ne obravnava ustrezno trditve, ki jo je navedla pritožnica na prvi stopnji glede diskriminacije. Izpodbijana sodba predvsem Sodišču ne omogoča, da bi izvajalo sodni nadzor, zato je po mojem mnenju prvi del tega pritožbenega razloga treba šteti za utemeljen.

54. V zvezi z drugim delom tega pritožbenega razloga, ki temelji na kršitvi načela enakega obravnavanja, menim, da mora sodba Splošnega sodišča biti dovolj utemeljena, da jo lahko Sodišče preveri. V tej zadevi neobstoj utemeljitve Splošnega sodišča glede vprašanja diskriminacije v zvezi s tretjim tožbenim razlogom, ki ga je navedeno sodišče obravnavalo, preprečuje Sodišču, da bi odločilo, ali izpodbijana sodba krši načelo enakega obravnavanja glede te točke.

55. Zato menim, da je ob upoštevanju okoliščin izpodbijano sodbo treba razveljaviti v zvezi z njenimi ugotovitvami o trajanju sodelovanja pritožnice pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992. Zaradi neobstoja odločitve na prvi stopnji glede navedenega očitka o diskriminaciji in trajanju sodelovanja družbe Lafarge pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi menim, da Sodišče v skladu s členom 61 Statuta Sodišča ne more izdati končne sodbe o zadevi in mora to vprašanje vrniti Splošnemu sodišču.( )

VII – Četrti pritožbeni razlog: Splošno sodišče je z določitvijo izhodiščnega zneska naložene globe kršilo načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja

A – Presoja

56. Po mnenju pritožnice izpodbijana sodba krši načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja, ker potrjuje izhodiščni znesek globe, ki ga je določila Komisija in ki je nesorazmeren glede na izhodiščni znesek, določen v zvezi z drugimi naslovniki izpodbijane odločbe. Pritožnica ugovarja navedbi Splošnega sodišča v točki 634 izpodbijane sodbe, da je znesek globe mogoče izračunati neodvisno od prometa podjetij. Čeprav bi bila ta navedba pravilna, se je Komisija v izpodbijani sodbi odločila, da bo zadevne družbe razdelila v kategorije na osnovi njihovega tržnega deleža. V skladu s sodno prakso v združenih zadevah Tokai Carbon in drugi proti Komisiji( ) morata Komisija, ko se je odločila, da bo določila kategorije na osnovi tržnih deležev, in zato tudi Splošno sodišče v okviru sodnega nadzora zagotoviti sorazmeren odnos med zgornjimi mejami različnih kategorij po eni strani in tržnim deležem družbe in njegovo razvrstitvijo v določeno kategorijo po drugi strani.

57. Začetna točka za družbo Lafarge je zato bila 6,5-krat višja od tiste, določene za družba Gyproc, čeprav je bil tržni delež družbe Lafarge (24 % – razvrščen v drugo kategorijo) samo 3,4-krat višji od tržnega deleža družbe Gyproc (7 % – razvrščen v tretjo kategorijo). Čeprav je tržni delež družbe Lafarge leta 1997 znašal manj kot 81 % tržnega deleža družbe Knauf, sta bili ti podjetji razvrščeni v isto kategorijo, izhodiščni znesek globe pa je znašal 52 milijonov EUR.

58. Pritožnica v svojem odgovoru trdi, da je ta pritožbeni razlog dopusten, ker so bile zadevne trditve navedene na prvi stopnji.

59. Komisija trdi, da Splošno sodišče v točki 634 izpodbijane sodbe ni navedlo, da je znesek globe mogoče izračunati ne glede na promet podjetij. Po mnenju Komisije je trditev pritožnice, ki ugovarja možnosti ali vsaj načinu, ki ga je Komisija uporabila za razvrščanje podjetij, nedopustna, ker ni bila navedena na prvi stopnji.

60. Komisija meni, da je navedena trditev vsekakor očitno neutemeljena. V zadevi SGL Carbon proti Komisiji( ) je Sodišče potrdilo, da je pri določanju začetnih zneskov globe udeležence omejevalnih sporazumov mogoče razvrstiti v različne kategorije. V nasprotju s trditvijo družbe Lafarge izhodiščni znesek globe posamezne družbe ni nujno natančno sorazmeren z njegovim tržnim deležem, ko se Komisija odloči, da bo družbe razvrstila v kategorije na osnovi njihovih tržnih deležev. Ker se tržni deleži podjetij med seboj razlikujejo, bi morala Komisija oblikovati enako število kategorij, kot je podjetij, kaznovanih s plačilom globe, zaradi česar bi razvrščanje v kategorije postalo brezpredmetno. Komisija prav tako ugotavlja, da se je za razvrščanje zadevnih podjetij v tri kategorije odločila na osnovi njihovih tržnih deležev v letu 1997. Družba BPB je bila zaradi 42-odstotnega tržnega deleža in statusa velikega proizvajalca uvrščena v prvo kategorijo. Družbi Knauf in Lafarge, katerih tržni delež je znašal 28 % oziroma 24 %, sta bili razvrščeni v drugo kategorijo. Družba Gyproc je bila s 7-odstotnim tržnim deležem in statusom zelo majhnega podjetja uvrščena v tretjo kategorijo.

B – Presoja

61. Po mojem mnenju navedeni pritožbeni razlog ni dopusten in ga je treba zavrniti. Čeprav je res, da je pritožnica na prvi stopnji prerekala dejstvo, da je bil izhodiščni znesek globe, ki ji je bil naložen, določen v višini 52 milijonov EUR, je družba Lafarge trdila, da ni imela gospodarske moči za vplivanje na britanski in nemški trg. Družba Lafarge na prvi stopnji, kot je to storila v tem pritožbenem razlogu, ni prerekala možnosti ali vsaj načina, ki ga je uporabila Komisija pri razvrščanju podjetij. Poleg tega pritožnica na prvi stopnji ni trdila, da mora Komisija, če se odloči družbe razvrstiti v kategorije glede na njihov tržni delež, za določitev izhodiščnega zneska globe zagotoviti, da je izhodiščni znesek globe za vsako družba popolnoma sorazmeren z njegovim tržnim deležem.

62. Vsekakor pa menim, da je treba v skladu s sodbo Sodišča v zadevi SGL Carbon proti Komisiji( ) ta pritožbeni razlog zavrniti. Iz navedene zadeve jasno izhaja, da za določitev osnovnega zneska pri razvrščanju podjetij, ki sodelujejo v omejevalnem sporazumu, v kategorije ni treba upoštevati vsake razlike med podjetji glede prometa ali tržnega deleža.

63. Poleg tega ima Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso široko pristojnost glede uporabljenega načina izračunavanja glob in lahko v zvezi s tem upošteva številne dejavnike, obenem pa spoštuje zgornjo mejo prometa, navedeno v členu 15(2) Uredbe št. 17. Sodišče je prav tako poudarilo, da način izračunavanja, določen v Smernicah( ), vključuje več elementov prilaganja, ki Komisiji omogočajo, da izvaja svojo pristojnost v skladu s členom 15 Uredbe št. 17, kot jo razlaga Sodišče.( )

64. Čeprav očitno ne obstaja dosledna sorazmernost med tržnimi deleži družbe Lafarge in drugih podjetij, ki so sodelovala pri kršitvi, in izhodiščnim zneskom globe, ki jim je bila naložena, menim, da glede na trditve Komisije, navedene v točki 60 zgoraj, pritožnica ni ugotovila, da metoda klasifikacije za določanje osnovnega zneska globe, ki jo je uporabila Komisija, krši načeli sorazmernosti in enakega obravnavanja.

VIII – Peti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava in kršitev obveznosti obrazložitve v zvezi s povečanjem globe na podlagi ponovne kršitve

65. Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.

A – Prvi del

1. Izpodbijana sodba

66. Družba Lafarge je na prvi stopnji med drugim trdila, da ni pravne podlage, ki bi predpisovala pogoje za zvišanje globe zaradi ponovne kršitve, ker pa ni bil določen najdaljši časovni rok med kršitvama, je povečanje globe v takih okoliščinah pomenilo kršitev načela zakonitosti kazni in načela pravne varnosti.( )

67. Splošno sodišče je na podlagi združenih zadev Aalborg Portland in drugi proti Komisiji( ) ugotovilo, da je ponovna kršitev eden od dejavnikov, ki jih je mogoče upoštevati pri presoji teže kršitve.( ) V zvezi z vprašanjem zastaralnega roka je Splošno sodišče v točki 724 izpodbijane sodbe opozorilo, da ima Komisija pristojnost glede izbire dejavnikov, ki se upoštevajo za določitev zneska globe, kot so posebne okoliščine zadeve, njen okvir in odvračalni učinek glob, pri čemer pa se ni treba sklicevati na zavezujoč ali izčrpen seznam meril, ki jih je treba upoštevati. V točki 725 izpodbijane sodbe je navedeno, da Komisije pri upoštevanju ponovne kršitve ne more zavezovati zastaralni rok. Splošno sodišče je navedlo, da je ponovna kršitev pomemben dejavnik, ki ga Komisija mora preveriti in v vsaki posamezni zadevi upoštevati kazalce, ki potrjujejo nagnjenost h kršitvi pravil o konkurenci, vključno s časom, ki je potekel med zadevnimi kršitvami. Kadar med dvema ugotovitvama kršitve preteče manj kot 10 let, to po mnenju Splošnega sodišča kaže na to, da zadevna družba iz ugotovitve, da je kršila pravila Skupnosti o konkurenci, ne želi potegniti ustreznih sklepov.( ) Splošno sodišče je ocenilo, da je družba Lafarge takšno težnjo pokazala, saj je, čeprav je bila naslovnik Odločbe 94/815 hčerinska družba družbe Lafarge, v obdobju štirih let po prejemu navedene odločbe še naprej dejavno sodelovala v zadevnem omejevalnem sporazumu.( )

2. Trditev

68. Po mnenju pritožnice izpodbijana sodba krši splošno načelo nulla poena sine lege in skupna splošna načela držav članic, ker je Splošno sodišče menilo, da ima Komisija pravno podlago za povečanje zneska globe zaradi ponovitve kršitve. Uredba št. 17 Komisiji ne daje pristojnosti za povečanje globe zaradi ponovne kršitve.

69. Pritožnica prav tako meni, da izpodbijana sodba krši splošno načelo pravne varnosti, ki je skupno državam članicam, s tem ko meni, da bi Komisija lahko ugotovila, da je prišlo do ponovne kršitve brez zastaralnega roka. Ni dopustno, da se osebe kaznujejo časovno neomejeno za dejanja, storjena v preteklosti. V večini držav članic zakon v zvezi s ponovnimi kršitvami določa najdaljši časovni rok med obravnavano kršitvijo in mogočo prejšnjo obsodbo, po preteku katerega prve kršitve ni mogoče več upoštevati. Pritožnica zato poziva Sodišče, da ponovno preuči svoje stališče v zadevi Groupe Danone proti Komisiji.( )

70. Po mnenju Komisije je Sodišče podobne trditve v zadevi Groupe Danone proti Komisiji zavrnilo. Globo je mogoče povečati zaradi ponovne kršitve na podlagi Uredbe št. 17. Glede zastaralnega roka pa v tej zadevi ni treba ugotavljati, ali bi sklepi Splošnega sodišča omogočali stalno nalaganje kazni zaradi ponovne kršitve, saj je Splošno sodišče navedlo, da je hčerinska družba pritožnice nadaljevala dejavno sodelovanje v omejevalnem sporazumu v obdobju štirih let po prejemu Odločbe 94/815, medtem ko je Sodišče v zadevi Groupe Danone proti Komisiji menilo, da obdobje, krajše od 10 let, kaže težnjo, da se iz ugotovitve o kršitvi pravil o konkurenci ne potegnejo ustrezni sklepi.

3. Presoja

71. Jasno je, da v členu 15(2) Uredbe št. 17 ni nobenega posebnega sklicevanja na ponovno kršitev.( ) Vendar pa je Sodišče v zadevi Groupe Danone proti Komisiji potrdilo, da ta določba pomeni pravno podlago, na kateri lahko Komisija naloži globe družbam in podjetniškim združenjem zaradi kršitev členov 81 ES in 82 ES. V skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 je pri določanju zneska globe treba upoštevati trajanje in težo zadevne kršitve.( ) Sodišče je nato potrdilo svojo sodno prakso, v skladu s katero se osnovni znesek globe določi glede na kršitev, njena teža pa z upoštevanjem več drugih dejavnikov, v zvezi s katerimi ima Komisija široko diskrecijsko pravico. Po mnenju Sodišča je upoštevanje obteževalnih okoliščin pri določanju globe v skladu z nalogo Komisije, da zagotavlja skladnost s pravili o konkurenci. Vsaka ponovna kršitev sodi med dejavnike, ki jih je treba upoštevati pri ugotavljanju teže zadevne kršitve. V zadevi Groupe Danone proti Komisiji je tako Sodišče menilo, da opredelitev ponovne kršitve kot obteževalne okoliščine ne krši načela nulla poena sine lege.( )

72. Poleg tega je Sodišče v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji navedlo, da je ponovna kršitev eden od dejavnikov, ki jih je mogoče upoštevati pri presojanju teže kršitve.( )

73. Poleg ugotovitev Sodišča v zadevi Groupe Danone proti Komisiji in združenih zadevah Aalborg Portland in drugi proti Komisiji bi želel poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso naloga Komisije zajema dolžnost preiskovanja in sankcioniranja posameznih kršitev in dolžnost izvajanja splošne politike, katere namen je, da se na področju konkurence uporabljajo načela, ki jih določa Pogodba, in da se v to usmeri delovanje podjetij. Pri presoji teže kršitve zaradi določitve zneska globe mora Komisija upoštevati ne le posebne okoliščine zadeve, pač pa tudi okoliščine, v katerih so se kršitve zgodile, in mora zagotoviti, da ima njeno ukrepanje potreben odvračalen učinek.( )

74. Če bi bila Komisija pri presoji teže določene kršitve omejena na okoliščine zadevne kršitve in bi morala vse druge zadevne dodatne okoliščine izključiti, zlasti ponovno kršitev, po mojem mnenju resnične teže zadevne kršitve ne bi bilo mogoče pravilno oceniti, kar bi ogrozilo nalogo Komisije, to je zagotavljanje skladnosti s pravili o konkurenci. Menim, da bi bil tak pristop v nasprotju s potrebo po zagotavljanju odvračalnega učinka kazni, naloženih v zvezi s kršitvami pravil Skupnosti o konkurenci.( )

75. Zato menim, da pritožnica ni navedla utemeljenih razlogov, zaradi katerih bi se Sodišče moralo odreči svoji ugotovitvi, do katere je prišlo v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, namreč da je vprašanje ponovne kršitve treba upoštevati kot obteževalno okoliščino glede na težo kršitve v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17. Zato menim, da izpodbijana sodba ni kršila splošnega pravnega načela nulla poena sine lege in splošnih pravnih načel, ki so skupna državam članicam, ker je Splošno sodišče odločilo, da ima Komisija pravno podlago za povečanje zneska globe zaradi ponovne kršitve.

76. Glede vprašanja neobstoja zastaralnega roka v zvezi z ugotovitvijo ponovne kršitve je Sodišče v zadevi Groupe Danone proti Komisiji potrdilo, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ali Smernice( ) ne nalagajo zastaralnega roka glede ugotovitve ponovne kršitve.( ) Poleg tega je Sodišče v točki 38 sodbe poudarilo, da ugotovitev in ocena posebnih značilnosti ponovne kršitve sodita v pristojnost Komisije in da Komisije pri taki ugotovitvi ne more zavezovati zastaralni rok. Toda pritožnica je vseeno pozvala Sodišče, naj ponovno pretehta svojo ugotovitev v zadevi Groupe Danone proti Komisiji v zvezi s tem.

77. Sodišče je v zadevi Groupe Danone proti Komisiji menilo, da je ponovna kršitev pomemben dejavnik, ki ga mora Komisija presoditi, saj je namen upoštevanja ponovne kršitve spodbuditi družbe z nagnjenjem h kršenju pravil o konkurenci, da spremenijo svoje ravnanje. Zato lahko Komisija v vsakem posameznem primeru upošteva kazalce, ki tako nagnjenje potrjujejo, kakor tudi čas, ki je potekel med zadevnimi kršitvami.( )

78. Menim, da točka 38 sodbe v zadevi Groupe Danone proti Komisiji kaže, da bi po mnenju Sodišča fiksen in neprilagodljiv najdaljši zastaralni rok ogrozil pristojnost Komisije pri določanju zneska glob. V zvezi s tem menim, da je lahko zelo resna predhodna kršitev del presoje teže naslednje kršitve kljub preteku precejšnjega časovnega obdobja, medtem ko prejšnja manjša kršitev ne upravičuje take presoje tudi po preteku veliko krajšega roka.

79. Vendar pa menim, da sodba v zadevi Groupe Danone proti Komisiji ne utemeljuje predloga o tem, da je osebe mogoče kaznovati časovno neomejeno za kršitve konkurenčnega prava, ugotovljene v preteklosti.

80. Sodišče je v omenjeni sodbi po mojem mnenju pravilno navedlo, da glede na dejanski okvir zadeve in razmeroma kratko obdobje, namreč manj kot 10 let med posameznimi kršitvami, ponovitev nezakonitega ravnanja družbe Groupe Danone priča o nagnjenju slednje k temu, da ne sprejme ustreznih sklepov iz ugotovitve, da je kršila pravila o konkurenci.( )

81. Čeprav ni bil določen noben poseben zastaralni rok v zvezi z ugotovitvijo ponovne kršitve, je jasno, da lahko Sodišče, kadar ga pozovejo, preveri, ali je Komisija presegla svojo diskrecijsko pravico z upoštevanjem prejšnje kršitve pravil o konkurenci. Zato menim, da pritožnica ni podala nobenih razlogov, zaradi katerih bi Sodišče moralo ponovno preučiti svoje ugotovitve v sodbi Groupe Danone proti Komisiji glede neobstoja določenega zastaralnega roka za ugotavljanje ponovne kršitve.

82. Zaradi celovitosti bi poudaril, da v tej zadevi pritožnica ni izpodbijala ugotovitve Splošnega sodišča o tem, da je hčerinska družba družbe Lafarge kljub vročitvi Odločbe 94/815 nadaljnja štiri leta dejavno sodelovala pri zadevni kršitvi. Po mojem mnenju tako kratkega obdobja ni mogoče šteti za pretirano in zato Komisija v tem pogledu ni prekoračila svoje diskrecijske pravice.

83. Menim, da izpodbijana sodba ni kršila skupnega načela pravne varnosti, skupnega državam članicam, z navedbo, da bi Komisija lahko ugotovila ponovno kršitev, čeprav zastaralni rok ni določen.

84. Zato menim, da mora Sodišče prvi del petega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

B – Drugi del

1. Izpodbijana sodba

85. Družba Lafarge je na prvi stopnji trdila, da v večini držav članic vprašanja ponovne kršitve ni mogoče upoštevati, razen kadar do ponovne kršitve pride po pravnomočnosti sodbe, v kateri je bila ugotovljena prva kršitev.( )

86. Splošno sodišče je v točki 734 izpodbijane sodbe navedlo, da zadostuje, če je bila družba spoznana za krivo kršitve enake vrste, čeprav je zoper odločbo še vedno mogoče vložiti tožbo na sodiščih. Splošno sodišče je navedlo, da se za odločbe Komisije domneva, da so zakonite, dokler se ne jih ne razglasi za nične ali se jih odpravi, tožbe pa nimajo odložilnega učinka. Splošno sodišče je nato v točki 737 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „zagotovo drži, da lahko pride do problema, če je treba prejšnjo odločbo, ki je služila kot osnova za povečano globo v poznejši odločbi, razglasiti za nično, potem ko je navedena poznejša odločba postala pravnomočna. V takem primeru ponovna kršitev dejansko ne bi obstajala. Če pa bi se izkazalo, da je prva odločba, s katero je kršitev kaznovana, neutemeljena, bi to pomenilo novo dejstvo, zaradi katerega bi rok za pritožbo začel znova teči.“

2. Trditev

87. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo in ravnalo v nasprotju s svojo obveznostjo podati ustrezno obrazložitev, ker je menilo, da lahko Komisija poveča globo, ki ji je bila naložena zaradi ponovne kršitve, čeprav v času zadevnih dejstev prva kršitev še ni bila pravnomočno ugotovljena.

88. V skladu s sistemi kazenskega prava v državah članicah na splošno velja, da je neka oseba storila ponovno kršitev le v primeru, ko je po pravnomočnosti obsodbe za prvo kršitev storila novo. Eden bistvenih elementov ponovne kršitve je pravnomočna odločba o ugotovitvi kršitve, kar zahteva, da so izčrpana vsa pravna sredstva v času druge kršitve. V tej zadevi se je Komisija opirala na Odločbo 94/815, da bi ugotovila, ali je družba Lafarge storila ponovno kršitev. Vendar pa je družba Lafarge vložila tožbo za razglasitev ničnosti zoper omenjeno odločbo, Splošno sodišče pa je svojo sodbo izdalo 15. maja 2000.( ) Ta sodba je postala pravnomočna šele dva meseca po vročitvi družbi Lafarge, ker se slednja ni pritožila. Po mnenju Komisije so se zadevni postopki iz izpodbijane odločbe končali novembra 1998. Vendar pa družba Lafarge na ta datum ni bila pravnomočno obsojena zaradi nikakršnega omejevalnega sporazuma, saj Splošno sodišče še ni presodilo v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji.

89. Splošno sodišče je s tem, ko je Komisiji dovolilo samovoljno povečati znesek globe, kršilo splošno načelo nulla poena sine lege.

90. Splošno sodišče je napačno uporabilo pravo, ko je navedlo, da začne rok za vložitev pritožbe ponovno teči, če je bila po izdaji druge odločbe prva dokončno razglašena za nično. Pogodba in druge določbe prava Skupnosti ne predvidevajo roka za ponovno vložitev tožbe za razglasitev ničnosti zoper odločbo Komisije. S sklicevanjem na neobstoječi postopek, da bi upravičilo ugotovitev ponovne pritožbe, ko še ni pravnomočne ugotovitve prve kršitve, Splošno sodišče ni podalo ustreznih razlogov.

91. Če bi se sodba, s katero je bila razglašena ničnost odločbe Komisije, štela za novo dejstvo, na podlagi katerega bi ponovno začeli teči roki za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti zoper drugo odločbo Komisije, s katero je bila podjetju za ponovno kršitev nepravilno naložena kazen, bi taka rešitev zadevnemu podjetju naložila neobičajno in nepošteno breme in bi s tem kršila načelo učinkovitega sojenja in ekonomičnosti postopka.

92. Pritožnica v svojem odgovoru trdi, da v nasprotju z navedbami Komisije vrsta in teža kazni zahtevata, da na področju konkurenčnega prava veljajo enaka jamstva pri ponovni kršitvi v skladu s kazenskim pravom kot pri ponovni kršitvi v konkurenčnih zadevah. Sodišče je odločilo, da glede na vrsto zadevnih kršitev ter vrsto in težo naloženih kazni velja načelo domneve nedolžnosti pri postopkih, ki zadevajo kršitev pravil o konkurenci, ki se uporabljajo za družbe, kar lahko privede do naložitve glob ali periodičnih denarnih kazni (glej v tem smislu predvsem sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 21. februarja 1984 v zadevi Öztürk proti Nemčiji, Series A št. 73, in z dne 25. avgusta 1987 v zadevi Lutz proti Nemčiji, Series A, št. 123‑A).( ) Sodišče je zato posredno priznalo, da so sankcije na področju konkurenčnega prava glede na vrsto in težo kazenske sankcije.

93. Glede trditev Komisije( ) v zvezi s sodbo v zadevi Queenborough Rolling Mill Company proti Komisiji( ) pritožnica navaja, da sodba Sodišča zadeva posebno uporabo Odločbe Komisije št. 1831/81/ESPJ z dne 24. junija 1981 o uvedbi sistema spremljanja in novega sistema proizvodnih kvot v zvezi z nekaterimi izdelki za podjetja v jeklarski industriji.( ) V primeru kršitev pravil o konkurenci se ni mogoče sklicevati na Odločbo 1831/81, ki je izrecno opredelila pogoje, v skladu s katerimi je znesek globe zaradi prekoračitve kvot mogoče povečati zaradi ponovne kršitve.

94. Komisija opozarja, da se za odločbe Komisije predpostavlja, da so zakonite, dokler se ne jih ne razglasi za nične ali se jih odpravi, tožbe pred sodišči pa nimajo odložilnega učinka. Komisija meni, da je v tej zadevi vsakršna analogija s kazenskim pravom neprimerna. Sodišče je potrdilo upravno naravo postopka v konkurenčnih zadevah.( ) Poleg tega, kot priznava družba Lafarge, je ob izdaji izpodbijane odločbe Odločba 94/815 bila pravnomočna.

95. Po mnenju Komisije dejstvo, da sodišča Skupnosti uporabljajo nekatera skupna splošna načela držav članic na področju kazenskega prava, ne pomeni, da je vsa ta načela, ki veljajo v posameznih državah članicah, mogoče uporabljati ali prenesti. V skladu s členom 15(4) Uredbe št. 17 so se države članice odločile, da „odločbe, sprejete na podlagi odstavkov 1 in 2, niso kazenskopravne“. To zakonodajno izbiro je potrdil Svet v skladu s členom 23(5) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe.( ) Komisija navaja, da je edino sodišče države članice, ki je odločalo o podobnem vprašanju, to je vrhovno sodišče Španije leta 2005, sprejelo enako stališče kot Komisija v tej zadevi.

96. V skladu s stališčem Komisije pravnomočnost prejšnje odločbe ni bistveni predpogoj za ponovno kršitev. Sodba Sodišča v zadevi Queenborough Rolling Mill Company proti Komisiji( ) potrjuje, da za povečanje globe zaradi ponovne kršitve ni potrebno izčrpati vseh pravnih sredstev. Komisija meni, da bi bili konkurenčna politika in cilji, za katere si prizadeva Komisija, ogroženi, če Komisija zaradi tožbe zoper prvo odločbo v drugi odločbi ne bi mogla upoštevati ponovne kršitve.

97. Komisija se kljub temu strinja s pritožnico, da v nasprotju s tem, kar Splošno sodišče navaja v točki 737 izpodbijane sodbe, nobena določba prava Skupnosti ne predvideva možnosti ponovnega štetja rokov za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti zoper odločbo Komisije. Stališče Komisije je, da bi Sodišče glede na pomembnost tega vprašanja obrazložitev Splošnega sodišča moralo zamenjati s svojo lastno. Komisija meni, da v primeru, ko je prva odločba, s katero je bila ugotovljena kršitev konkurenčnega prava, razglašena za nično, lahko zadevna družba Komisijo zaprosi za ponovno obravnavo druge odločbe. Če Komisija zavrne tako ponovno preučitev, lahko to privede do postopka razglasitve ničnosti pred Sodiščem splošne pristojnosti. Ta rešitev je v skladu z logiko sistema, ki ga je uvedla Pogodba, potrdila pa sodna praksa. Prav tako je skladna z načeli dobrega upravljanja in pravne varnosti, ker preprečuje nevarnost vlaganja pritožb, ki so izguba časa. V skladu s členom 233 ES mora institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča. Poleg tega lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso obstoj pomembnih novih dejstev upraviči predložitev zahteve za ponovno preučitev prejšnje sodbe, ki je postala pravnomočna. Sodišče splošne pristojnosti, ki izvršuje svojo neomejeno pristojnost, lahko globo prilagodi. Taka rešitev je bila sprejeta v zadevi Usinor proti Komisiji ( ). Po mnenju Komisije bi rešitev, ki jo predlaga pritožnica, ogrozila načelo, v skladu s katerim se za akte institucij Skupnosti domneva, da so veljavni, in neodložilni učinek tožb.

C – Presoja

98. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče kršilo splošna načela, skupna državam članicam, načelo nulla poena sine lege, načelo učinkovitega sojenja in da je s sklicevanjem na neobstoječ postopek napačno uporabilo pravo ter ni izpolnilo obveznosti obrazložitve, ker naj bi presodilo, da je Komisija lahko ugotovila ponovno kršitev, čeprav ugotovitev v zvezi s prvo kršitvijo ni bila dokončna.

99. Menim, da je Splošno sodišče nedvomno napačno uporabilo pravo, ko je v točki 737 izpodbijane sodbe ugotovilo, da bi se v primeru, ko bi se prva odločba, s katero je bila naložena kazen za kršitev, izkazala za neutemeljeno, to pomenilo novo dejstvo, zaradi česar bi rok za vložitev pritožbe ponovno začel teči. V celoti se strinjam s trditvami pritožnice in Komisije o tem, da rok za vložitev tožbe za razglasitev ničnosti zoper odločbo Komisije, ki ga določa člen 230 ES, ne more začeti ponovno teči. ( )

100. Ker ta napačna obrazložitev tvori del obrazložitve Splošnega sodišča, menim, da je izpodbijano sodbo treba razveljaviti, ker zavrača trditev družbe Lafarge, da je Komisija napačno ugotovila ponovno kršitev, čeprav ugotovitev v zvezi s prvo kršitvijo ni postala dokončna.( )

101. Če je pritožba utemeljena, lahko Sodišče v skladu s členom 61 Statuta Sodišča odločbo Splošnega sodišča razveljavi. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v ponovno odločanje Splošnemu sodišču.

102. Menim, da je stanje postopka v tej zadevi tako, da omogoča izdajo končne sodbe o zadevi.

103. V tej zadevi ni sporno, da v trenutku izdaje izpodbijane odločbe, 27. novembra 2002, zakonitosti Odločbe 94/815, na katero se je Komisija opirala v izpodbijani odločbi pri ugotavljanju ponovne kršitve, družba Lafarge ni mogla več izpodbijati v okviru tožbe za razglasitev ničnosti v skladu s členom 230 ES, zaradi izdaje sodbe v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji( ) leta 2000 in ker v zahtevanih rokih ni bila vložena pritožba.

104. Vendar pa pritožnica trdi, da Komisija ne bi smela povečati globe zaradi ponovne kršitve, če prva kršitev še ni bila dokončna( ) v času zadevnih dejstev v izpodbijani odločbi.

105. Treba pa je opozoriti, da se je kršitev družbe Lafarge, opredeljena v izpodbijani odločbi, nadaljevala do 25. novembra 1998. Družba Lafarge je v tožbi na prvi stopnji in pred Sodiščem trdila, da zato ni bilo mogoče šteti, da je storila ponovno kršitev v zvezi z dejanji, storjenimi pred julijem 2000.( )

106. Družba Lafarge je v svojih razlogih pred Splošnim sodiščem in Sodiščem navedla veliko sklicevanj na kazenske zakonike in sodno prakso nekaterih držav članic, v skladu katerimi pojma ponovna kršitev ni mogoče uporabiti, dokler prva obsodba ne postane pravnomočna. Po mojem mnenju ni mogoče sprejeti trditve pritožnice, da je zaradi vrste in teže kazni na področju konkurenčnega prava treba uporabiti enaka jamstva za ponovno kršitev na področju konkurenčnega kot prava za ponovno kršitev na področju kazenskega prava.

107. Iz besedila člena 15(4) Uredbe št. 17 jasno izhaja, da odločba Komisije, ki nalaga globe za protikonkurenčno ravnanje, ni kazenskopravna.( ) Zato menim, ob upoštevanju jasne, izrecne volje zakonodajalca Skupnosti, da se je treba izogniti vsaki analogiji med kazenskimi sankcijami in sankcijami, ki jih Komisija nalaga za kršitev pravil o konkurenci.

108. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v upravnem postopku pred Komisijo v zadevah s področja konkurenčnega prava je Komisija dolžna spoštovati temeljna načela prava Skupnosti.( ) Zato je vprašanje ponovne kršitve treba obravnavati s tega vidika.

109. Čeprav se pritožnica v svoji argumentaciji obširno sklicuje na načelo učinkovitega sojenja, ekonomičnosti postopka in načelo pravne varnosti, menim, da ji ni uspelo dokazati, kako so bila ta načela, ki so po mojem mnenju del temeljnih načel prava Skupnosti, kršena glede na konkretne okoliščine pritožnice.

110. Ni sporno, da pritožnica še nikoli ni bila v položaju, v katerem bi ji bila z drugo odločbo naložena povečana globa zaradi ponovne kršitve, medtem ko bi za odločbo, ki zadeva prvo kršitev, namreč Odločbo 94/815, še vedno veljala možnost postopka razglasitve ničnosti in pozneje pritožbe. Zato se pritožnica dejansko nikoli ni spopadla, kot je navedla, z nobenim „neobičajnim“ ali „nepoštenim bremenom“.( ) Pritožnica nikoli ni bila v položaju, ko bi morala na primer predlagati Komisiji, naj spremeni izpodbijano odločbo zaradi previsoke globe ali sprožiti postopek pred sodišči Unije zoper morebitno odklonitev Komisije, da bi to storila. Zato so trditve pritožnice v zvezi s tem abstraktne in hipotetične, saj ne temeljijo na njenih posebnih okoliščinah.

111. Zato menim, da je vprašanje, posredovano Sodišču, dokaj ozko in da bi Sodišče pri svoji presoji moralo upoštevati nesporna razpoložljiva dejstva.

112. Po mojem mnenju je restriktiven pristop do vprašanja ponovne kršitve, ki ga je priporočila pritožnica, namreč da se globa ne more povečati zaradi ponovne kršitve, razen če prva kršitev ni bila pravnomočna v času zadevnih dejstev v izpodbijani odločbi, preveč omejevalen z vidika sankcij na področju konkurenčnega prava, ki same po sebi niso kazenske.

113. Tak pristop bi po nepotrebnem in umetno omejil možnost, da bi se Komisija sklicevala na ponovno kršitev kot sredstvo za zatiranje nezakonitih dejavnosti in preprečitev njihovega ponavljanja. Njegova posledica bi bila, da prave teže nekaterih kršitev ne bi ocenili zadosti visoko in da ne bi bile naložene zadosti visoke kazni. Prav tako je potrebno opozoriti na domnevo zakonitosti aktov Unije, zaradi česar imajo pravne učinke toliko časa, dokler niso odpravljeni, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali razveljavljeni v okviru postopka za sprejetje prehodne odločbe ali na podlagi ugovora nezakonitosti. Po mojem mnenju je to temelj prava Evropske unije in obstaja za zagotavljanje pravne varnosti. Zadevno domnevo je sicer mogoče ovreči v postopku pred Splošnim sodiščem in Sodiščem, vendar menim, da v okviru tega postopka ni nobenega očitnega razloga za dodatno omejevanje te domneve.

114. Zato menim, ob upoštevanju dejstev v zadevi, da pristop, ki ga zagovarja pritožnica, ne slabi le pristojnosti Komisije glede nalaganja glob za preprečevanje protikonkurenčnega ravnanja, ampak tudi domnevo zakonitosti aktov institucij Skupnosti, če ni podan nikakršen tehten razlog.

115. Poleg tega bi zaradi celovitosti poudaril, da bi potrditev pristopa, ki ga je zagovarjala pritožnica, četudi bi bil za to zadevo pomemben, lahko privedla do stanja, v katerem bi se kršitelj zaradi dolgega postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem( ) lahko izognil posledicam ponovne kršitve in s tem oviral vlogo Komisije pri izvrševanju konkurenčnega prava. Nasprotno pa lahko kršitelj vselej zaprosi Komisijo, zlasti v primeru razglasitve ničnosti odločbe, s katero je bila ugotovljena prva kršitev, da ponovno obravnava svojo poznejšo odločbo, s katero je bila ugotovljena ponovna kršitev, in sproži postopek za razglasitev ničnosti zoper morebitno zavrnitev Komisije, da bi to storila.

116. Iz zgoraj navedenega izhaja, da pritožbeni razlog, ki ga je družba Lafarge podala v zvezi s kršitvijo načela, ki ga priznavajo države članice, v skladu s katerim neke osebe ni mogoče obravnavati kot storilke ponovne kršitve, razen kadar nova kršitev sledi prvi kršitvi, ki je postala pravnomočna, po mojem mnenju ni utemeljen in ga je zato treba zavrniti.

IX – Šesti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava v zvezi s povečanjem izhodiščnega zneska globe zaradi odvračalnega učinka

A – Izpodbijana sodba

117. Družba Lafarge je na prvi stopnji trdila, da bi morali potrebo po zagotavljanju odvračalnega učinka globe preučiti na koncu izračunavanja globe, in če bi Komisija to storila, bi gotovo sklenila, da je bilo povečanje globe zaradi zagotovitve zadostnega odvračalnega učinka neustrezno. Splošno sodišče je v točki 683 izpodbijane sodbe presodilo, da „na odločitev o tem, ali obstaja potreba po uporabi odvračalnega učinka v povezavi z velikostjo ali celotnimi sredstvi, ne vpliva faza v postopku izračuna globe, v kateri do nje pride, ker ne posega v ustreznost določenega zneska“. Splošno sodišče je v točki 684 dodalo, da „povečanje globe zaradi odvračalnega učinka ne temelji na presoji, da je izhodiščni znesek globe ustrezen glede na odvračalni učinek te globe, tako da je znesek globe v sedanjem kontekstu nepomemben“.

B – Trditev

118. Pritožnica zatrjuje, da je Splošno sodišče s točkami od 680 do 684 izpodbijane sodbe kršilo člen 81 ES in Uredbo št. 17, ko je ugotovilo, da bi Komisija lahko presodila o potrebi po povečanju zneska globe zaradi odvračalnega učinka v fazi izračunavanja osnovnega zneska globe in ne ob koncu izračunavanja globe. Pritožnica meni, da odvračanje vključuje povečanje zneska globe, izračunanega na osnovi teže in trajanja kršitve in morebitnih obteževalnih ali olajševalnih okoliščin, če se zdi končni znesek nezadosten, da bi prepričal zadevno družbo in druge gospodarske subjekte o teži kršitve in potrebi, da se ta ne ponovi. Po definiciji pa mora biti končni znesek globe znan, da se lahko oceni, ali je dovolj visok, da bo imel odvračalni učinek.

119. Pritožnica ugotavlja, da se v skladu s Smernicami o načinu določanja glob, opredeljenimi v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003( ) (v nadaljevanju: Smernice 2006), presoja o odločitvi za povečanje globe zaradi zagotavljanja odvračanja opravi glede na končni znesek in torej po določitvi osnovnega zneska globe in po prilagoditvi zaradi obteževalnih in olajševalnih okoliščin.

120. Komisija meni, da v nasprotju s trditvami pritožnice pri vprašanju odvračanja ne gre za povečanje zneska globe le v primeru, če se končni znesek ne zdi dovolj visok, da bi prepričal zadevno družbo in druge gospodarske subjekte, naj ne ponovijo kršitve. Odvračanje je sestavni del konkurenčne politike in je namenjeno usmerjanju ravnanja podjetij. Komisija tudi ugotavlja, da je bila izpodbijana sodba sprejeta v skladu s Smernicami 1998 in ne s Smernicami 2006. Smernice 1998 določajo, da se lahko upoštevajo velikost in celotna sredstva družbe pri ocenjevanju teže kršitve (točka 1.A), preden se upoštevajo trajanje (točka 1.B) in na koncu še morebitne obteževalne ali olajševalne okoliščine. Tako lahko Komisija prilagodi svojo politiko glede glob na področju konkurenčnosti. Pogoji Smernic 1998 in 2006 so podobni, saj oboji dajejo Komisiji možnost, da pri izračunu glob upošteva velikost in celotna sredstva družbe. Poleg tega pa faza, v kateri se upošteva velikost družbe, ni pomembna, saj je povečanje globe na tej osnovi neodvisno od končnega zneska globe. Komisija tudi meni, da Sodišče v primeru pritožbe ne more zaradi pravičnosti nadomestiti svoje presoje s presojo Splošnega sodišča, ki odloča o znesku globe na podlagi svoje neomejene pristojnosti.

C – Presoja

121. Ta pritožbeni razlog se nanaša na presojo Splošnega sodišča glede tega, kako je Komisija uporabila odvračalni faktor pri izračunu globe, ki jo je naložila pritožnici glede na velikost in globalne zmožnosti družbe, še posebej glede stopnje, na kateri se uporabi ta faktor.

122. V skladu z ustaljeno sodno prakso ima Komisija široko diskrecijsko pravico pri izbiri dejavnikov, ki jih upošteva pri določanju zneska glob, kot so med drugim posebne okoliščine zadeve, njen kontekst in odvračalni učinek glob, ne da bi pri tem morala navesti zavezujoč ali izčrpen seznam meril, ki jih mora upoštevati.( )

123. Sodišče je v zadevi Showa Denko proti Komisiji opozorilo, da je „odvračanje“ eden od dejavnikov, ki jih je treba upoštevati pri izračunu zneska globe.( ) Ustaljena sodna praksa je, da so globe, naložene zaradi kršitev člena 81 ES in določene v členu 15(2) Uredbe št. 17, namenjene kaznovanju protipravnih dejanj zadevnih podjetij in odvračanju zadevnih podjetij in drugih podjetij od kršenja pravil konkurenčnega prava Skupnosti v prihodnje. Zato Komisija pri izračunu zneska globe lahko upošteva med drugim velikost in gospodarsko moč zadevnega podjetja.( ) V tej zadevi je Sodišče razsodilo, da je Splošno sodišče upravičeno zavzelo stališče, da zaradi „izjemnega“ svetovnega prihodka od prodaje v primerjavi s prihodki od prodaje drugih članic kartela družba Showa Denko KK lahko lažje zbere potrebna sredstva za plačilo globe, in to je upravičilo uporabo faktorja, da bi globa imela zadosten odvračalni učinek.( ) Sodišče je to imenovalo „odvračalni faktor“.

124. Iz zadeve Showa Denko proti Komisiji je jasno razvidno, da je po mnenju Sodišča uporaba odvračalnega faktorja mogoča z namenom upoštevanja relativnega vpliva, ki bi ga globa lahko imela na druge člane kartela.

125. Ker se odvračalni faktor v takih okoliščinah nanaša na različno velikost in gospodarsko moč zadevnih podjetij, menim, da lahko Komisija ob upoštevanju širokega pooblastila za prosto presojo, ki ji je bilo glede tega dano, odvračalni faktor določi na osnovi te posebne razlike.

126. Ker odvračalni faktor temelji na relativni velikosti in gospodarski moči članov kartela in ne na oceni dejanskega, konkretnega zneska globe, v tem primeru menim, da ni pomembna faza izračuna globe, v kateri se uporabi odvračalni faktor. Poleg tega je po mojem mnenju prav tako nepomembno vprašanje, ali je Komisija s sprejetjem Smernic 2006( ) spremenila fazo izračuna globe, v kateri pride se uporabi odvračalni faktor, če je faktor povezan z relativno velikostjo in gospodarsko močjo zadevnega podjetja.( )

127. Zato menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je trdilo, da ni pomembna faza izračuna globe, v kateri Komisija uporabi odvračalni faktor, da bi upoštevala velikost in celotna sredstva podjetja in tako izrazila način, po katerem globa dejansko vpliva na člane kartela.

128. Menim, da je šesti pritožbeni razlog pritožnice treba zavrniti kot neutemeljen.

X – Stroški

129. Ker bi bilo po mojem mnenju del zadeve treba vrniti Splošnemu sodišču Evropske unije v ponovno odločanje, naj se odločitev o stroških, povezanih s to pritožbo, pridrži.

XI – Predlog

130. Zato Sodišču predlagam, naj:

– razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (tretji senat) z dne 8. julija 2008 v zadevi Lafarge proti Komisiji, T-54/03, v delu, v katerem je to sodišče zavrnilo tožbeni razlog družbe Lafarge, da je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja v zvezi s sodelovanjem družbe Lafarge pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992;

– vrne zadevo v ponovno odločanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da presodi, ali je Komisija kršila načelo enakega obravnavanja glede sodelovanja družbe Lafarge pri enotni, zapleteni in trajajoči kršitvi od 31. avgusta 1992;

– glede preostalega pritožbo zavrne.

– pridrži odločitev o stroških.