(Glej točke 38, od 40 do 42 in 46.)

V zvezi s tem člena 36 in 45(2) Uredbe št. 44/2001 s tem, da določata, da ni dovoljeno preverjati vsebine tuje sodne odločbe, sodišču zaprošene države članice onemogočata, da bi zavrnilo priznanje ali izvršitev te sodne odločbe samo zato, ker naj bi obstajalo protislovje med pravnim pravilom, ki ga je uporabilo sodišče države članice izvora, in tistim, ki bi ga uporabilo sodišče zaprošene države članice, če bi odločalo o sporu. Poleg tega sodišče države članice, v kateri se zahteva priznanje, niti ne more preverjati, ali je sodišče države članice, ki je izdalo odločbo, pravilno uporabilo materialno pravo in ali je pravilno ugotovilo dejansko stanje.

Člen 34, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki se nanaša na pojem javni red, je treba razlagati ozko, saj pomeni oviro za uresničevanje enega od temeljnih ciljev te uredbe in se sme uporabiti le v izjemnih primerih.

Člen 34, točka 1 Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da ni mogoče šteti, da sta priznanje in izvršitev odredbe, ki jo je izdalo sodišče države članice in je bila razglašena, ne da bi imela tretja oseba, katere pravice bi bile s to odredbo lahko kršene, možnost izjaviti se, v očitnem nasprotju z javnim redom države članice, v kateri se zahteva priznanje, in s pravico do poštenega sojenja v smislu teh določb, če ima ta tretja oseba pred tem sodiščem možnost uveljavljati svoje pravice.

Prvič, osnovna ideja Uredbe št. 44/2001, ki temelji na vzajemnem zaupanju v ustreznost sodnega varstva v Uniji, je namreč, da so posamezniki načeloma zavezani uporabiti vsa pravna sredstva, ki jih ponuja pravo države članice izvora. Posamezniki morajo uporabiti vsa pravna sredstva, ki so v tej državi članici na voljo, da se prepreči kršitev javnega reda, razen če posebne okoliščine preveč otežujejo ali onemogočajo uporabo pravnih sredstev v tej državi članici.

V teh okoliščinah izpolnjuje zahteve glede procesnih jamstev, ki vsem zadevnim tretjim osebam zagotavljajo dejansko možnost izpodbijanja ukrepa, ki ga sprejme sodišče države članice izvora, sistem sodnega varstva, ki izhaja iz ureditve te države, na podlagi katere tretja oseba, ki se ji vroči odredba, čeprav ni bila stranka v postopku pred sodiščem države članice izvora, ni imela možnosti izjaviti se, in so bile njene pravice s to odredbo lahko kršene, lahko pri tem sodišču vloži tožbo zoper navedeno odredbo in predlaga, naj se ta spremeni ali razveljavi. Take ureditve namreč ni mogoče šteti za kršitev člena 47 Listine.

Drugič, če bi lahko država članica, v kateri se zahteva priznanje, presojala obstoj morebitnih pravic, ki jih tretja oseba, ki ni stranka v postopku pri sodišču države izvora, uveljavlja zoper priznanje in izvršitev tuje odločbe, bi bilo lahko navedeno sodišče spodbujeno k preizkusu utemeljenost te odločbe. Tak preizkus pa bi bil očitno v nasprotju s členoma 36 in 45(2) Uredbe št. 44/2001, v skladu s katerima tuje odločbe nikakor ni mogoče preverjati glede vsebine.

(Glej točke od 47 do 50, od 52 do 54 in izrek.)