ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
65.

Glede na navedeno menim, da je treba na vprašanje Juzgado de lo Social No 1 Cuenca (socialno sodišče št. 1 v Cuenci, Španija) odgovoriti: – pri preučitvi uporabe Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu za odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu v okoliščinah, ki lahko pomenijo posredno diskriminacijo v smislu Direktive, je treba najprej preučiti, ali se uporabita člena 2(2)(b)(ii) in 5 Direktive. Če je delavec invaliden in njegov delodajalec to ve ali bi se moral razumno zavedati te invalidnosti, je delodajalec dolžan sprejeti ustrezne ukrepe za zagotovitev razumnih prilagoditev v skladu s členom 5 Direktive, razen če bi to zanj pomenilo nesorazmerno breme. Če tega ne stori, bo posledica tega to, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi delavcu v nasprotju z zahtevami Direktive; – pri ugotovitvi, ali uporabiti nacionalni ukrep, s katerim je (i) delodajalcu dovoljeno odpovedati pogodbo o zaposlitvi delavcu, ki ga je treba šteti za invalidnega glede na Direktivo 2000/78, (ii) zaradi odsotnosti tega delavca z dela zaradi invalidnosti in (iii) s katerim je določen prag ali vrsta pragov, ki jih mora(jo) preseči taka/take odsotnost(i), da bi bila odpoved pogodbe o zaposlitvi veljavna, je treba upoštevati teste iz točk od 71 do 91 sodbe Sodišča z dne 11. aprila 2013, HK Danmark (C‑335/11 in C‑337/11, EU:C:2013:222). V tem smislu je mogoče nacionalni ukrep, katerega namen je boj proti absentizmu na delovnem mestu, če obstajajo dokazi, da tak absentizem povzroča materialno škodo tako na nacionalni ravni kot delodajalcem, ki morajo trpeti njegove posledice, šteti kot legitimen cilj za namene člena 2(2)(b)(i) Direktive. Kar zadeva sorazmernost spornega nacionalnega ukrepa, mora predložitveno sodišče umestiti zakonodajo v njen kontekst in upoštevati nasprotne učinke, ki jih lahko povzroči zadevnim osebam. Predložitveno sodišče bo moralo ugotoviti, ali so obdobja odsotnosti, določena s to zakonodajo, oblikovana tako široko, da jih je mogoče razširiti na odsotnosti, ki so zgolj občasne in posamične – v tem primeru ne bodo sorazmerna – ali pa so zasnovana ustrezno, da zadostijo cilju boja proti absentizmu. Upošteven je lahko tudi obseg plačil v zvezi z odsotnostjo z dela zaradi bolezni, ki jih mora kriti delodajalec. Vendar nobeden od teh dejavnikov sam po sebi ni odločilen. Bistveno vprašanje je, ali je sporni nacionalni ukrep primeren in nujen, kar bo moralo ugotoviti predložitveno sodišče.
Poleg tega je treba šteti, da taka nacionalna ureditev ne more učinkovati tako, da omeji število davčnih zavezancev, ki so upravičeni do neposredne uporabe oprostitve, ne da bi kršila načelo enakega obravnavanja iz člena 273 Direktive o DDV. Zaradi tega mehanizma imajo prednost največja podjetja, čeprav je tveganje za davčno utajo nujno sorazmerno z obsegom dejavnosti in torej s prometom. Razlogovanje Republike Poljske, da je treba priznati, da je tveganje za napake in davčne utaje obratno sorazmerno s prometom, me namreč ne prepriča. Poleg tega je Sodišče razsodilo, da v okoliščinah, v katerih so izpolnjeni pogoji za oprostitev iz člena 146(1)(b) Direktive o DDV, zlasti pogoj, da je zadevno blago zapustilo carinsko območje Unije, DDV za tako dobavo nikakor ni dolgovan in tveganje davčne utaje ali davčne izgube, ki bi lahko upravičilo obdavčenje transakcije, načeloma ne obstaja več. ( 24 )
17.

Nizozemski organi so Komisiji z dopisom z dne 30. septembra 2014 posredovali informacije za utemeljitev zmanjšanja območja. V tem dopisu so navedli, da Leenheerenpolder sedaj več nima ekološke vrednosti in da so bili načrti za razvoj novih ekoloških vrednosti opuščeni. Sporočeno je bilo še, da delno uresničen razvoj na drugem delu območja zadošča za dosego ciljev območja Natura 2000„Haringvliet“. Iz političnih, socialnih in proračunskih razlogov so opustili namero ponovne vzpostavitve naravnega okolja na območju polderja Leenheerenpolder. Hkrati so sporočili, da nizozemski organi domnevo, da so te površine pomembne za ohranitev in obnovitev habitatnih tipov, danes štejejo za znanstveno napako.
16.

Predložitveno sodišče se s tem ne strinja, vendar je v dvomih, ali je zaradi tega člen 198, točka 10, WIB92 v nasprotju z Direktivo o matičnih in odvisnih družbah. Zaradi tega je 8. januarja 2016 na podlagi člena 267 PDEU Sodišču predložilo naslednji vprašanji za predhodno odločanje: 1. Ali je člen 198, točka 10, WIB92 v različici, veljavni za davčni leti 2000 in 2001, v nasprotju s členom 4(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah v delu, v katerem določa, da se obresti ne štejejo za poslovne stroške do določenega zneska, ki ustreza znesku odbitnih dividend v skladu s členi od 202 do 204 WIB92, pri čemer je te dividende prejela družba na deleže, ki jih ni posedovala neprekinjeno vsaj eno leto v času njihovega prenosa in se ne razlikuje glede na to, ali so navedeni stroški obresti povezani s (financiranjem) udeležbe, iz katere izhajajo izvzete dividende, ali ne? 2. Ali člen 198, točka 10, WIB92 v različici, veljavni za davčni leti 2000 in 2001, pomeni določbo za preprečevanje goljufij ali zlorab v smislu člena l(2) Direktive o matičnih in odvisnih družbah, in če ja, ali člen 198, točka 10, WIB92 presega to, kar je potrebno za preprečevanje takih goljufij in zlorab, ker določa, da se obresti ne štejejo za poslovne stroške do določenega zneska, ki ustreza znesku odbitnih dividend v skladu s členi od 202 do 204 WIB92, pri čemer je te dividende prejela družba na deleže, ki jih ni posedovala neprekinjeno vsaj eno leto v času njihovega prenosa in se ne razlikuje glede na to, ali so navedeni stroški obresti povezani s (financiranjem) udeležbe, iz katere izhajajo izvzete dividende, ali ne?
53.

Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je predložilo Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče Republike Bolgarije), skupaj odgovori: Člen 26(1)(b), člen 68(a) in člen 176 direktive o DDV je treba razlagati tako, da ne omogočajo odbitka vstopnega DDV za storitve, ki se neodplačno opravijo neposredno za tretjo osebo za njeno zasebno rabo, tudi če je motiv zanje ustvarjanje prihodkov. To velja ne glede na to, kateri način knjiženja na podlagi nacionalne zakonodaje izbere davčni zavezanec. Zato navedene določbe, kar zadeva to vprašanje, ne nasprotujejo nacionalni določbi, kot je člen 70(1), točka 2, ZDDS, in ustrezni nacionalni upravni praksi.
19.

DDV je splošni davek na potrošnjo, ( 4 ) s katerim je obdavčen izdatek prejemnika za prejem potrošne dobrine (dobave ali storitve). Zato je treba pojem pravnega razmerja, ki naj bi za to bilo potrebno, razumeti zelo široko. Odločilna ne more biti niti civilnopravna veljavnost, niti civilnopravna ali javnopravna podlaga, niti vzajemnost te podlage. Upoštevno je samo, ali je prejemnik za potrošno dobrino (dobava ali storitev), ki jo je prejel od davčnega zavezanca, porabil sredstva. ( 5 ) Odločilna je torej vzajemnost izdatka in potrošne dobrine, in ne vzajemnost civilno- ali javnopravnih podlag.
62.

Merila, ki so bila uporabljena zgoraj v točkah 59 in 60, so po mojem mnenju upravičena, ker so v skladu z besedilom Direktive, njeno sistematično in namensko razlago ter tudi s prejšnjima zadevama X in YARA.
7.

Členi 2, 3 in 5 Direktive 2011/64 (iz poglavja 2, ki je naslovljeno „Opredelitev pojmov“) določajo: „Člen 2 1. Za namene te direktive so tobačni izdelki: (a) cigarete; (b) cigare in cigarilosi; (c) tobak za kajenje: (i) drobno rezan tobak za zvijanje cigaret; (ii) drug tobak za kajenje. […] Člen 3 1. Za namene te direktive so cigarete: (a) zvitki tobaka, ki se lahko pokadijo takšni kot so, in se ne uvrščajo med cigare ali cigarilose […] (b) zvitki tobaka, ki se na preprost neindustrijski način vstavijo v tulce iz cigaretnega papirja; (c) zvitki tobaka, ki se na preprost neindustrijski način zavijejo v cigaretni papir. […] Člen 5 1. Za namene te direktive je tobak za kajenje: (a) tobak, ki je rezan ali kako drugače razkosan, zvit ali stisnjen v kose in ga je mogoče kaditi brez nadaljnje industrijske obdelave; (b) tobačni odpadek, dan v drobno prodajo, ki se lahko kadi in ni vključen v člen 3 in 4(1). Za namene tega člena so tobačni odpadki ostanki od tobačnih listov in stranski proizvodi, pridobljeni pri predelavi tobaka ali proizvodnji tobačnih izdelkov. […]“
48.

Odstranjeni avtomobilski deli – čeprav so sprva del celote – pa so bili predhodno obdavčeni, ko je fizična oseba to vozilo kupila. Del prodajne cene teh delov je torej sestavljen iz nabavne cene izrabljenega vozila, za katero je znesek DDV plačal že prodajalec, ki je fizična oseba, pri čemer ga ni mogel odbiti ne zadnjenavedeni ne obdavčljivi preprodajalec. Zato je treba ugotoviti, da bi bil cilj v zvezi s preprečitvijo dvojnega obdavčevanja ogrožen, če za rabljeno blago, kot so odstranjeni avtomobilski deli, ne bi bilo mogoče uporabiti maržne ureditve. To bi pomenilo neposredno kršitev načela nevtralnosti DDV. ( 14 )
Člen 3 glede „splošne obveznosti“ držav članic v zvezi z „ukrepi, postopki in pravnimi sredstvi“, ki jih ureja poglavje II, določa:

„1. Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud.

2. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so tudi dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo.“
Člen 7 te direktive, naslovljen „Vprašanja v zvezi [z] omrežji“, je določal:

„1. Države članice sprejmejo brez poseganja v zagotavljanje zanesljivosti in varnosti omrežij potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da upravljavci prenosnih omrežij in upravljavci distribucijskih omrežij na svojem območju jamčijo za prenos in distribucijo [zelene] električne energije. Lahko pa zagotovijo tudi prednosten dostop [zelene] električne energije. Pri razporejanju proizvodnih obratov upravljavci prenosnih omrežij dajo prednost proizvodnim obratom, ki uporabljajo obnovljive vire energije, kolikor to omogoča delovanje nacionalnega sistema električne energije.

2. Države članice vzpostavijo pravni okvir ali zahtevajo, da upravljavci prenosnih omrežij in upravljavci distribucijskih omrežij izdelajo in objavijo svoja standardna pravila za pokrivanje stroškov tehničnih prilagoditev, kot so priključki na omrežje in okrepitev omrežja, ki so potrebna za vključitev novih proizvajalcev, ki oddajajo [zeleno] električno energijo.

Ta pravila temeljijo na objektivnih, preglednih in nediskriminatornih merilih, zlasti ob upoštevanju vseh stroškov in koristi, povezanih s priključitvijo teh proizvajalcev na omrežje. Pravila lahko predvidijo različne vrste priključevanja.

3. Če to ustreza, lahko države članice od upravljavcev prenosnih omrežij in upravljavcev distribucijskih omrežij zahtevajo, da v celoti ali delno nosijo stroške iz odstavka 2.

[…]

6. Države članice zagotovijo, da zaračunavanje pristojbin za prenos in distribucijo ni diskriminatorno do [zelene] električne energije, in zlasti do električne energije, proizvedene iz obnovljivih virov energije na obrobnih območjih, kot so otoki in slabo naseljena območja.

Če je to ustrezno, države članice vzpostavijo pravni okvir ali zahtevajo, da upravljavci prenosnih omrežij in upravljavci distribucijskih omrežij zagotovijo, da pristojbine, ki se zaračunavajo za prenos in distribucijo električne energije iz obratov, ki uporabljajo obnovljive vire energije, odražajo uresničljive stroškovne prednosti, ki izhajajo iz priključitve obrata na omrežje. Take stroškovne prednosti lahko izhajajo iz neposredne uporabe nizkonapetostnega omrežja.

[…]“
14.

V obrazložitvenem memorandumu Ley 39/1999 para promover la conciliación de la vida familiar y laboral de las personas trabajadoras (zakon 39/1999 o spodbujanju usklajevanja družinskega in poklicnega življenja delavcev) z dne 5. novembra 1999 (BOE št. 266 z dne 6. novembra 1999, str. 38934) je med drugim navedeno: „[…] v Skupnosti se materinstvo in očetovstvo v najširšem smislu obravnavata v direktivah [92/85/EGS ( 4 ) in 96/34]. Prva se nanaša na materinstvo z vidika zdravja in varnosti pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo. Druga, ki se nanaša na okvirni sporazum o starševskem dopustu, sklenjen med UNICE, CEEP in ETUC, določa starševski dopust in proste delovne ure v primeru višje sile kot pomembne dejavnike pri usklajevanju poklicnih in družinskih obveznosti in pri spodbujanju enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk. Ta zakon zagotavlja prenos usmeritev, začrtanih v mednarodni in skupnostni ureditvi, v špansko pravo in presega minimalno raven varstva iz teh usmeritev […]“
6.

Italijanska vlada je navedla, da to vprašanje ni dopustno, pri čemer se je sklicevala na to, da Tribunale di Bologna (sodišče v Bologni) ni „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU. Po mnenju te vlade postopek, po katerem se to sodišče izreče o zahtevi za potrditev sodbe kot evropskega izvršilnega naloga, ne izpolnjuje objektivnih meril za to, da bi se lahko štelo, da se z njim izvaja sodna funkcija, in je bolj podoben čistemu upravnemu postopku ali pa kvečjemu nepravdnemu postopku.
94.

V zvezi s prvo točko je po mojem mnenju očitno, da če so države članice, kar menim, da so, na podlagi prava Unije pristojne za sprejemanje zakonov in predpisov, katerih namen je ponudnikom naložiti posebne delovne pogoje pri izvajanju javnih naročil, kot je spoštovanje minimalne urne postavke, ta pristojnost nujno pomeni, da lahko sprejmejo ukrepe, s katerimi se lahko javni naročnik prepriča, da so ponudniki in njihovi podizvajalci pripravljeni spoštovati te pogoje, če bi jim bilo oddano javno naročilo.
1.

Člen 3 Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah je treba razlagati tako, da kadar obstaja glavna tožba v zvezi s prenehanjem življenjske skupnosti zakoncev in se zahtevek v zvezi s preživninskimi obveznostmi do mladoletnih otrok vloži v okviru tega postopka za prenehanje življenjske skupnosti, je sodišče, ki odloča v navedenem postopku, pristojno za odločanje o tem zahtevku v zvezi s preživninskimi obveznostmi.
66.

Vendar je treba ugotoviti, kot so navedli različni intervenienti, da iz nobenega elementa spisa ni razvidno, da določba o prekrivajoči obdavčitvi vključuje manj ugodno davčno obravnavanje v državi izvora, to je v Nemčiji, v zvezi z osebo, kot je R. Bukovansky, ki je uresničeval svojo pravico do prostega gibanja s preselitvijo v Švico. Za osebo v položaju R. Bukovanskyja namreč uporaba prekrivajoče obdavčitve vključuje samo to, da se za tekoče leto in za obdobje petih let po njegovi preselitvi uporablja ista stopnja obdavčitve kot za delavca, ki je v istem položaju kot on in prebiva v Nemčiji. Z drugimi besedami, R. Bukovansky na podlagi navedene določbe po preselitvi v Švico ni ugodneje davčno obravnavan v Švici, temveč zanj še naprej velja obdavčitev, kot je zanj veljala v Nemčiji.
41.

Nasprotno pa je jasno, da položaj D. G. Kiebacka in osebe, ki je prebivala (in delala) na Nizozemskem v celotnem letu 2005, ni primerljiv. Čeprav je D. G. Kieback med 1. januarjem do 31. marcem 2005 prejel vse ali skoraj vse dohodke v tej državi članici, je prejel večji del svojih obdavčljivih dohodkov za to leto v Združenih državah, kjer je prebival od 1. aprila 2005. V tej državi je obstajala zadostna davčna osnova, da se je lahko upošteval osebni in družinski položaj D. G. Kiebacka. Ob upoštevanju sodne prakse, ki sem jo navedla zgoraj, ( 33 ) je bilo torej od Nizozemske zahtevano, da na tej podlagi D. G. Kiebacku prizna enake davčne ugodnosti v zvezi z njegovim osebnim in družinskim položajem, kot so tiste, ki so priznane davčnim zavezancem rezidentom, ki so v tej državi članici prebivali v celotnem letu 2005. ( 34 )
Člen 20 Uredbe (ES) št. 1/2003 („Pooblastilo Komisije za pregled“) določa:

„1. Za izpolnjevanje dolžnosti, ki jih nalaga ta uredba, lahko Komisija izvaja vse potrebne preglede podjetij in podjetniških združenj.

2. Uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila za izvajanje pregleda, so pooblaščeni, da:

(a) vstopijo v vse prostore, zemljišča in prevozna sredstva podjetij in podjetniških združenj;

(b) pregledajo poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo ne glede na obliko, v kateri je predložena;

(c) odvzamejo in pridobijo, ne glede na obliko, kopije ali izvlečke iz poslovnih knjig ali dokumentacije;

[…]

4. Podjetja in podjetniška združenja se morajo podrediti pregledom, ki jih z odločbo odredi Komisija. Odločba podrobno navaja predmet in namen pregleda, določi datum začetka in navede sankcije, ki jih predvidevata člena 23 in 24, ter pravico Sodišča do pritožbe zoper odločbo [pravico do pritožbe zoper odločbo]. […]

[…]

6. Kadar uradniki in druge spremljevalne osebe, ki jih je Komisija pooblastila, ugotovijo, da podjetje nasprotuje pregledu, ki je bil odrejen v skladu s tem členom, jim zadevna država članica ponudi potrebno sodelovanje in, če je to potrebno, zagotovi tudi podporo policije ali drugega ustreznega izvršilnega organa [organa preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj], da jim omogoči izvedbo pregleda.

7. Če se za sodelovanje, ki ga navaja odstavek 6, po nacionalnih pravilih zahteva odobritev pravosodnega organa, se vloži prošnja za tako odobritev. Prošnja za takšno odobritev se lahko vloži tudi kot previdnostni ukrep.

8. Kadar se zaprosi za odobritev iz odstavka 7, nacionalno sodišče nadzoruje, da je odločba Komisije pristna in da predvideni prisilni ukrepi niso niti enostranski niti pretirani glede na predmet pregleda. Pri nadzoru sorazmernosti prisilnih ukrepov lahko nacionalno sodišče Komisijo neposredno ali prek organa, pristojnega za konkurenco v državi članici, prosi za podrobne razlage zlasti v zvezi z razlogi, ki jih ima Komisija za sum kršitve členov [101 in 102 Pogodbe DEU], pa tudi v zvezi z resnostjo domnevne kršitve in naravo vpletenosti zadevnega podjetja. Vendar pa nacionalno sodišče ne more dvomiti o potrebnosti pregleda niti ne sme zahtevati zagotovitve informacij, ki so v spisu Komisije. Nadzor zakonitosti odločbe Komisije je pridržan za Sodišče.“
3.

Člen 5 Direktive 2008/48, naslovljen „Predpogodbene informacije“, določa: „1. Preden postane potrošnik zavezan izpolnjevanju kreditne pogodbe ali ponudbe, zagotovi dajalec kredita in, kjer je primerno, kreditni posrednik na temelju kreditnih pogojev dajalca kredita ter, kjer je to primerno, na izraženih preferencah potrošnika in informacijah, ki jih je ta posredoval, potrošniku informacije, da lahko primerja različne ponudbe in se tako zavestno odloči, ali bo sklenil kreditno pogodbo. Takšne informacije se na papirju ali drugem trajnem nosilcu podatkov zagotovijo z obrazcem standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu iz Priloge II. Šteje se, da je dajalec kredita izpolnil zahteve po informacijah iz tega odstavka ter člena 3(1) in (2) Direktive 2002/65/ES, če je zagotovil ‚standardne informacije o evropskem potrošniškem kreditu‘. […] […] 6. Države članice zagotovijo, da dajalci kreditov in, kadar je ustrezno, kreditni posredniki potrošnikom zagotavljajo zadostne razlage, da bi jim omogočili oceno, ali je predlagana kreditna pogodba prilagojena njihovim potrebam in finančnemu položaju; kadar je ustrezno, pri čemer to storijo z razlago predpogodbenih informacij, ki jih je treba zagotoviti v skladu z drugim odstavkom, bistvenih lastnosti predlaganih proizvodov in specifičnih posledic, ki jih lahko imajo za potrošnika, vključno s posledicami zamude plačila s strani potrošnika. Države članice lahko glede na posebne okoliščine položaja, v katerem se ponuja kreditna pogodba, glede na to, komu se ponuja, in glede na vrsto ponujenega kredita prilagodijo način in obseg zagotavljanja te pomoči ter tistega, ki jo zagotavlja.“
50.

Prvič, ta primerljivost je bila namreč omejena na nosilce, ki niso papir in ki „pretežno reproducirajo isto vsebino kot tiskane knjige“, kar nujno pomeni – kot je razvidno iz obrazložitve samega predloga – da so bile izključene knjige na drugih nosilcih razen papirja, ki ponujajo dodatne funkcije v primerjavi s tiskanimi knjigami, na primer iskalnike ali povezave do drugih vrst materiala. ( 29 ) Drugič, taka stopnja primerljivosti ali podobnosti ni samodejno povzročila razširitve nižje stopnje, ki se je pred tem uporabljala za tiskane knjige, še na knjige na drugih fizičnih nosilcih – v nasprotju s tem, kar bi moralo načeloma narekovati upoštevanje načela davčne nevtralnosti – temveč je Komisija iz tega razloga le predlagala možnost take razširitve.
50.

Tribunal Arbitral Tributário torej ni arbitražno sodišče, imenovano po volji strank. Po mojem mnenju ga je treba, nasprotno, šteti za del portugalskega sodnega sistema, enako kot sodišča splošne pristojnosti in upravna sodišča. Posebnost te institucije je samo v tem, da se je portugalski zakonodajalec odločil omogočiti davčnim zavezancem, da svoje spore z davčno upravo predložijo sodišču, katerega delovanje je manj formalizirano, hitrejše in cenejše kot pri rednih upravnih sodiščih. Gre za izraz težnje, ki ni omejena na Portugalsko, po manjšem formalizmu in poenostavitvi sodnih postopkov z uporabo tehnik in metod, ki spadajo med mehanizme zasebnega reševanja sporov. Prav tako gre za dejavnik specializacije sodišč in sodnikov, ki je nujna v okviru vse bolj zapletenih družbenoekonomskih odnosov in posledično tudi sporov, predloženih sodiščem. Ta – če se tako izrazim – postmoderni pristop k sodstvu je rezultat razvoja sodnega sistema in pravnega sistema v njuni celoti. Sodišče ne sme ostati brezbrižno do tega razvoja, temveč mora prilagoditi svojo prakso in torej razlago člena 267 PDEU.
3.

Člen 1 Uredbe št. 1191/69, spremenjene z Uredbo št. 1893/91, določa: „1. Ta uredba se uporablja za prevozna podjetja, ki opravljajo storitve v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh. Države članice lahko iz [s] področja uporabe te uredbe izključijo vsa podjetja, katerih dejavnosti so omejene samo na izvajanje mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov. 2. Za namene te uredbe: — ‚mestni in primestni prevozi‘ pomenijo prevozne storitve za zadovoljevanje potreb mestnega središča ali mestnega območja ter potrebe po teh storitvah med mestom ali mestnim območjem in okoliškimi območji, — ‚regionalni prevozi‘ pomenijo prevozne storitve za zadovoljevanje potreb regije po prevoznih storitvah. 3. Pristojni organi držav članic prenehajo z vsemi obveznostmi javne službe, določenimi v tej uredbi, ki veljajo za železniški in cestni promet ter promet po celinskih plovnih poteh. 4. Da bi zagotovili ustrezne prevozne storitve, ki zlasti upoštevajo socialne in okoljske dejavnike ter načrtovanje mest in podeželja, ali da bi določenim skupinam potnikov ponudili posebne voznine, lahko pristojni organi držav članic s prevozniškim podjetjem sklenejo pogodbe o izvajanju javne službe. Pogoji in podrobnosti glede uresničevanja takih pogodb so določeni v [o]ddelku V. 5. Vendar lahko pristojni organi držav članic ohranijo ali uvedejo obveznosti javne službe iz člena 2 za prevoze potnikov v mestnem, primestnem in regionalnem prometu. Pogoji in podrobnosti glede izvajanja, skupaj z načini nadomestila, so določeni v [o]ddelkih II, III in IV. […]“