SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PHILIPPA LÉGERJA,

predstavljeni 13. julija 2004( )

Zadeva C-39/02

Mærsk Olie & Gas A/S

proti

Firma M. de Haan en W. de Boer

(predlog za sprejetje predhodne odločbe Højesteret (Danska))

„Bruseljska konvencija – Postopek ustanovitve sklada omejene odgovornosti zaradi uporabe ladje – Odškodninska tožba – Člen 21 – Litispendenca – Istovetnost strank – Pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek – Neistovetnost predmeta in podlage – Člen 25 – Pojem sodne odločbe – Člen 27(2) – Zavrnitev priznanja“

1. V skladu z Mednarodno konvencijo o omejitvi odgovornosti lastnikov pomorskih ladij, ki je bila sklenjena 10. oktobra 1957 v Bruslju( ), se lahko ladjarjeva odgovornost za določene pomorske škode omeji na znesek, ki ga določa navedena konvencija. V tej zadevi sta ladjarja na Nizozemskem, pred sodiščem kraja, kjer je njuna ladja registrirana, začela postopek za omejitev odgovornosti, oškodovanec pa je pred danskim sodiščem vložil odškodninsko tožbo za povrnitev škode, ki mu jo je povzročila njuna ladja.

2. V teh okoliščinah je Højesteret (dansko vrhovno sodišče) Sodišču predložilo več vprašanj za predhodno odločanje glede razlage Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah.( ) Predložitveno sodišče tako sprašuje, ali je treba v obravnavanem primeru uporabiti določbe člena 21 Bruseljske konvencije, ki se nanašajo na litispendenco. Sprašuje tudi, ali je sklep nizozemskega sodišča, ki odreja oblikovanje sklada omejene odgovornosti, sodna odločba v smislu člena 25 Bruseljske konvencije in v kakšni meri ga je na Danskem mogoče priznati.

I – Pravni okvir

A – Konvencija iz leta 1957

3. Številne nacionalne zakonodaje v pomorskem pravu že dolgo dopuščajo omejitev odgovornosti kot odgovor na temeljno potrebo, ki je v tem, da so tveganja, povezana s plovbo, lahko tako velika, da jih ni mogoče v celoti zavarovati.( ) Raznolikost nacionalnih zakonodaj, ki se uporabljajo na tem področju, in mednarodni značaj pomorskega transporta sta privedla države do tega, da s prvo mednarodno konvencijo, ki je bila sprejeta leta 1924, in nato s Konvencijo iz leta 1957 postavijo enotna pravila.( )

4. Konvencija iz leta 1957 določa, da lahko ladjar omeji svojo odgovornost za terjatve, ki so posledica v navedeni konvenciji naštetega vzroka, razen če je prišlo do dogodka, iz katerega izvira terjatev, zaradi osebne napake lastnika. Med terjatvami je navedena materialna škoda zaradi dejanja, malomarnosti ali napake katerekoli osebe, ki se nahaja na ladji in je povezana z njenim upravljanjem. Člen 1(7) Konvencije iz leta 1957 določa, da sklicevanje na omejeno odgovornost ne pomeni priznanja odgovornosti. Znesek, do katerega lahko ladjar omeji svojo odgovornost, je sorazmeren s tonažo ladje. Znesek je enak produktu te tonaže in v navedeni konvenciji določenega zneska, in sicer v skladu z naravo povzročene škode. Če je zaradi škodnega dogodka nastala le premoženjska škoda, se lahko odgovornost lastnika ali ladjarja omeji na 1000 frankov na tono ladijske tonaže.( )

5. Če vse terjatve iz istega škodnega dogodka presegajo tako določeno mejno vrednost odgovornosti, se lahko oblikuje sklad, katerega znesek je enak tej mejni vrednosti in je namenjen le poplačilu terjatev, glede katerih se je mogoče sklicevati na omejitev odgovornosti. Ta sklad se razdeli med upnike v sorazmerju z njihovim ugotovljenim zneskom terjatve. Pravila v zvezi z ustanovitvijo in razdelitvijo morebitnega sklada ter vsa pravila postopka določa nacionalni zakon države, v kateri se sklad ustanovi.( )

6. Konvencijo iz leta 1957 je nadomestila Konvencija o omejitvi odgovornosti za pomorske terjatve, ki je bila sklenjena 19. novembra 1976 v Londonu.( )

B – Nizozemsko pravo

7. Na podlagi določb, ki so veljale v času dejanskega stanja, je nizozemsko pravo predvidevalo postopek za omejitev odgovornosti, ki je vseboval tri faze. V prvi fazi vloži lastnik ladje ali ladjar na sodišče v kraju, kjer je bila ladja registrirana, predlog, v katerem navede znesek, do katerega naj se omeji njegova odgovornost, in ime ter stalno prebivališče oziroma sedež morebitnih upnikov. Če sodišče predlogu ugodi, s sklepom začasno določi znesek, do katerega je odgovornost predlagatelja omejena, in mu naloži, naj plača ta znesek, povečan za stroške postopka, ali naj za te zneske ustanovi zavarovanje. Sodišče imenuje tudi stečajnega sodnika in izvršitelja. Sklep mora biti skupaj s predlogom s priporočenim pismom vročen predlagatelju in upnikom, ki so navedeni v predlogu. Sklep mora biti tudi objavljen v uradnem listu in drugih časopisih. Zoper njega lahko vložijo pritožbo predlagatelj in upniki, ki bi v tej fazi želeli, da se zahtevek zavrne ali da se razglasi kot nedopusten.( ) Zoper odločbo, ki je izdana v pritožbenem postopku, se lahko vloži revizija.

8. V drugi fazi se upnike pozove, naj prijavijo svoje terjatve. Lahko vložijo tudi ugovore, s katerimi izpodbijajo pravico lastnika ladje do omejitve njegove odgovornosti in znesek, do katerega je sodišče začasno določilo to omejitev. Lastnik ladje lahko tudi prereka terjatve. Ugovori in prerekanja terjatev se pošljejo na sodišče, ki o njih odloča takoj ali po tem, ko poskus stečajnega sodnika za dosego poravnave ni bil uspešen.( ) Ta faza se zaključi s tem, da izvršitelj sestavi seznam za razdelitev sklada med upnike, katerih terjatve so bile priznane. Upniki lahko ta seznam izpodbijajo pred sodiščem. Če ni prijavljena nobena terjatev, prejme lastnik ladje odločbo, na katero se v prihodnje lahko sklicuje zoper vse zahtevke, ki so povezani z obravnavanim dogodkom. Zoper to odločbo se lahko vloži pritožba.

9. V tretji fazi se upnike s priporočenim pismom pozove, naj sprejmejo znesek, ki jim je bil priznan. Svoj delež morajo zahtevati v roku enega leta. Po razdelitvi sklada omejene odgovornosti je lastnik ali ladjar prost vsake druge odgovornosti iz naslova škodnega dogodka.

C – Bruseljska konvencija

10. V preambuli Bruseljske konvencije je določeno, da je v skladu s členom 293 ES njen namen, da se olajša medsebojno priznavanje in izvrševanje sodnih odločb in da se v Skupnosti okrepi sodno varstvo v njej ustanovljenih oseb. V njeni uvodni izjavi je navedeno, da je treba v ta namen določiti mednarodno pristojnost sodišč držav pogodbenic.

11. V členu 2 Bruseljske konvencije je postavljeno splošno pravilo, da so pristojna sodišča tiste države, v kateri ima tožena stranka stalno prebivališče oziroma sedež. V členu 5 navedene konvencije je določeno, da je „v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti“ tožena stranka lahko tožena „pred sodišči kraja, kjer je nastal ali kjer grozi škodni dogodek“.

12. V členu 6a je določeno:

„Če je na podlagi te konvencije sodišče države pogodbenice pristojno v tožbah v zvezi z odgovornostjo zaradi uporabe ali obratovanja ladje, je to sodišče ali katero koli nadomestno sodišče, določeno z notranjim pravom, pristojno tudi za odločanje v sporih o omejitvi te odgovornosti.“

13. Namen Bruseljske konvencije je tudi izognitev izdajanju nezdružljivih sodnih odločb. V zvezi s tem se člen 21 o litispendenci glasi, kot sledi:

„Če pred sodišči različnih držav pogodbenic tečejo postopki med istima strankama na podlagi zahtevkov z istim predmetom in isto podlago, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti izreče za nepristojno v korist sodišča, ki je prvo začelo postopek.

Če se ugotovi pristojnost drugega sodišča, lahko Sodišče, ki se po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, prekine postopek.“

14. V členu 22 je določeno, da če pred sodišči različnih držav pogodbenic tečejo sorodne pravde, lahko sodišče, ki je drugo začelo postopek, prekine postopek, kadar pravde tečejo na prvi stopnji. Pod določenimi pogoji se lahko izreče tudi za nepristojno. V skladu s tem členom gre za sorodne pravde, če so med seboj tako tesno povezane, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.

15. In končno Bruseljska konvencija pod naslovom III predvideva poenostavljen postopek za priznavanje in izvrševanje sodnih odločb. V členu 25 je pojem sodne odločbe opredeljen na naslednji način:

„Za namene te uredbe pomeni ‚sodna odločba‘ vsako odločbo, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na njeno poimenovanje, vključno s sklepom, odredbo, odločbo ali sklepom o izvršbi, kakor tudi odločitev o stroških, ki jo izda sodni uradnik.“

16. V členu 26 je določeno:

„Sodna odločba, izdana v državi pogodbenici, se v drugih državah pogodbenicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek […]“

17. V členu 27 so našteti primeri, v katerih se te odločbe ne priznajo. V njem je določeno naslednje:

„Sodna odločba se ne prizna

[…]

2. če tožencu, ki se ni spustil v postopek, pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje ni bilo vročeno pravilno in pravočasno, da bi lahko pripravil obrambo;

[...]“

II – Dejansko stanje in postopek v glavni stvari

18. Maja 1985 je družba Mærsk Olie and Gas A/S( ) v Severnem morju polagala naftovod in plinovod. Junija 1985 je ribiška ladja v lasti družbe Firma M. de Haan en W. de Boer( ), ki jo zastopata družbenika Martinus de Haan in Willem de Boer, na območju polaganja cevovodov izvajala ribolov. Družba Mærsk je ugotovila, da so bili cevovodi poškodovani. Z dopisom z dne 3. julija 1985 je ladjarja obvestila, da meni, da sta odgovorna za to škodo, katere višina je bila ocenjena na 1.700.019,00 USD ali na 51.961,58 GPB.

19. Ladjarja sta 23. aprila 1987 na nizozemsko sodišče prve stopnje v kraju, kjer je bila registrirana njuna ladja (Arrondissementsrechtbank Groningen, Nizozemska), vložila predlog za omejitev svoje odgovornosti. To sodišče je 27. maja 1987 izdalo sklep, s katerim je to omejitev začasno določilo na 52.417,40 NLG in ladjarjema naložilo deponiranje tega zneska, povečanega za 10.000 NLG za kritje sodnih stroškov. Odvetniki ladjarjev so s teleksom z dne 5. junija 1987 družbo Mærsk obvestili o tej odločbi.

20. Družba Mærsk je 20. junija 1987 zaradi škode na cevovodih proti ladjarjema na Vestre Landsret (pokrajinsko sodišče zahodne Danske) vložila odškodninsko tožbo.

21. Družba Mærsk je 24. junija 1987 iz pritožbenega razloga nepristojnosti tega sodišča vložila pritožbo zoper sklep nizozemskega sodišča z dne 27. maja 1987, s katerim je bilo ugodeno predlogu ladjarjev za omejitev odgovornosti. Nizozemsko pritožbeno sodišče je 6. januarja 1988 potrdilo zgoraj navedeni sklep.

22. Izvršitelj, ki ga je postavilo to sodišče, je s priporočenim pismom z dne 1. februarja 1988 odvetniku družbe Mærsk poslal pojasnila o navedenem sklepu. Z dopisom z dne 25. aprila 1988 je ta izvršitelj družbo Mærsk pozval, naj prijavi svojo terjatev. Družba Mærsk na poziv ni odgovorila, in ker ni bilo prijavljenih drugih terjatev, je bil ladjarjema znesek, ki sta ga deponirala, vrnjen decembra 1988.

23. Z odločbo z dne 27. aprila 1988 se je Vestre Landsret na podlagi določb člena 21, drugi pododstavek, Bruseljske konvencije izreklo za nepristojno v korist nizozemskega sodišča. Najprej je ugotovilo, da je treba odločbi nizozemskih sodišč z dne 27. maja 1987 in 6. januarja 1988 šteti za sodni odločbi v smislu člena 25 Bruseljske konvencije, ker je imela med postopkom družba Mærsk možnost, da se brani. Nato je ugotovilo, da se vodi nizozemski postopek med istima strankama kot pred njim začeti postopek ter da imata oba isto podlago in isti predmet. V zvezi s tem je poudarilo, da obe zadevi temeljita na istem dejanskem stanju in da bi družba Mærsk med postopkom na Nizozemskem lahko navajala iste trditve, kot jih je pred njim. Na koncu je opozorilo, da je treba čas vložitve zahtevkov na sodišče v smislu člena 21 Bruseljske konvencije ugotavljati na podlagi nacionalnih pravil postopka, ki se uporabljajo pred vsakim udeleženim sodiščem. Na podlagi teh določb naj bi se postopek pred nizozemskim sodiščem začel na dan vložitve predloga ladjarjev, to je 23. aprila 1987, na Danskem pa šele 20. junija 1987.

24. Družba Mærsk je zoper to odločbo na predložitveno sodišče vložila pritožbo. Najprej je navedla, da, je treba šteti, da je bil v smislu člena 21 Bruseljske konvencije prvi začet postopek pred Vestre Landsret. Navedla je, da predlog za omejitev odgovornosti ne predstavlja postopka v smislu te določbe in, podredno, da je imela v tem postopku položaj stranke šele od 24. junija 1987 dalje, ko je zoper sklep z dne 27. maja 1987 vložila pritožbo. Ne more iti za istovetnost strank v smislu navedene določbe, ker je svojo tožbo za ugotovitev odgovornosti na Vestre Landsret vložila 20. junija 1987. Družba Mærsk je na koncu navedla, da pogoji, ki jih člen 27(2) Bruseljske konvencije zahteva za priznanje nizozemskega sklepa z dne 27. maja 1987, na Danskem niso izpolnjeni, ker je bila ta odločba sprejeta ob kršitvi temeljnega načela kontradiktornosti.

25. Nasprotno sta ladjarja navedla, da se je bilo Vestre Landsret na podlagi člena 21 Bruseljske konvencije dolžno izreči za nepristojno za odločanje o zahtevku družbe Mærsk. Navedla sta, da tako nizozemsko pravo kot tudi člen 6a Bruseljske konvencije podeljujeta Arrondissementsrechtbank Groningen pristojnost za odločanje o temelju odgovornosti, da je bila družba Mærsk upnik v postopku pred tem sodiščem in da se je pritožila zoper sklep, ki ga je izdalo to sodišče. Ladjarja sta podredno navedla, da je odločba, s katero se je končal postopek pred Arrondissementsrechtbank Groningen, sodna odločba v smislu člena 25 Bruseljske konvencije, ki jo je treba na Danskem priznati. Ker ima ta odločba moč razsojene stvari, bi bilo treba dansko tožbo razglasiti za nedopustno.

26. Na koncu sta ladjarja navedla, da se družba Mærsk ne more sklicevati na opustitev vročitve, ker je stranka postopka postala z vložitvijo pritožbe na Nizozemskem, v kateri pa tega razloga ni uveljavljala. Zatrjujeta, da je treba pravilnost postopka presojati glede na tedaj veljavna nizozemska pravila in da so bila ta pravila spoštovana, saj je bila družba Mærsk s postopki na Nizozemskem dejansko in sproti seznanjena.

III – Vprašanja za predhodno odločanje

27. Højesteret je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali je postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti na predlog ladjarja [na podlagi Konvencije iz leta 1957] postopek iz člena 21 [Bruseljske] konvencije, kadar je v predlogu poimensko naveden tisti, ki bi bil lahko oškodovanec?

2. Ali je odločba o odreditvi oblikovanja sklada omejene odgovornosti v skladu z v letu 1986 veljavnimi pravili nizozemskega postopka, sodna odločba v smislu člena 25 navedene konvencije?

3. Ali je danes v drugi državi članici na podlagi člena 27(2) navedene konvencije mogoče zavrniti priznanje sklada omejene odgovornosti, ki ga je 27. maja 1987 brez predhodne sodne vročitve zadevnemu upniku oblikovalo nizozemsko sodišče v skladu s pravili nizozemskega postopka, veljavnimi v tistem obdobju ?

4. Ob pritrdilnem odgovoru na tretje vprašanje: ali je mogoče, da se za zadevnega upnika zato, ker je pozneje v državi članici, kjer je bil sklad oblikovan, sprožil postopek pred sodiščem druge stopnje o vprašanju pristojnosti, ne da bi se predhodno skliceval na opustitev vročitve, ne bi uporabljal člen 27(2)?“

IV – Presoja

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

28. S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali se za postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti na predlog ladjarja uporablja člen 21 Bruseljske konvencije, kadar je v predlogu poimensko naveden tisti, ki bi kot morebitni oškodovanec lahko utrpel škodo.

29. S tem vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali se je Vestre Landsret na podlagi člena 21 Bruseljske konvencije utemeljeno izreklo za nepristojno v korist nizozemskega sodišča. To sodišče želi ugotoviti, ali so bili pogoji iz tega člena izpolnjeni med postopkom za omejitev odgovornosti, ki sta ga začela ladjarja pred nizozemskim sodiščem, in odškodninsko tožbo, ki jo je vložila družba Mærsk pred danskim sodiščem. Predhodno vprašanje je treba torej razumeti tako, kot da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali sta tak postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, kot sta ga v obravnavanem primeru v skladu z nizozemskim pravom začela ladjarja na podlagi predloga, v katerem je poimensko naveden morebitni oškodovanec, in odškodninska tožba, ki jo je ta oškodovanec vložil zoper navedena ladjarja, postopka med istima strankama na podlagi zahtevkov z istim predmetom in isto podlago v smislu člena 21 Bruseljske konvencije.

30. Na začetku je treba povedati, da se mi ne zdi sporno, da se za tak postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, kot ga predvideva v času dejanskega stanja veljavno nizozemsko pravo, uporablja navedeni člen 21. Ta člen, niti katera druga določba Bruseljske konvencije, ne opredeljuje vrste zadeve ali postopka, za katerega se uporablja. Po francoskem besedilu se uporablja za „demandes“ pred sodišči. Uporaba izraza „demande“, katerega pomen je v francoščini zelo splošen, kaže na to, da sestavljavci te konvencije niso želeli, da bi se določbe v zvezi z litispendenco uporabljale samo za posamezne tožbe, ampak nasprotno, da so želeli široko zajeti vse vrste postopkov, ki lahko potekajo pred nacionalnim sodiščem, in sicer ne glede na njihovo obliko ali njihovo kvalifikacijo v notranjem pravu. To ugotovitev potrjujejo tudi besedila v drugih jezikih, v katerih ima izraz prav tako splošen pomen.( ) Vem tudi, da je namen Bruseljske konvencije, da se med državami pogodbenicami zagotovi prost pretok sodb, in kot je Sodišče ves čas opozarjalo( ), da je namen tega člena 21, tako kot je namen drugih določb navedene konvencije v zvezi z litispendenco in sorodnostjo pravd, da se v največji mogoči meri izogne možnosti, da bi bile v različnih državah o istem ugovoru izdane nezdružljive sodne odločbe. Njegov cilj je, da se že na začetku izključijo primeri, v katerih odločba, ki je bila izdana v eni državi članici, ne bi mogla biti priznana v drugi državi članici, ker bi bila nezdružljiva z odločbo, ki je bila v tej drugi državi članici izdana med istima strankama. V zvezi s tem ciljem je Sodišče razsodilo, da bi bilo treba člen 21 razlagati široko, tako da za ugotovitev litispendence( ) zadošča, da so izpolnjeni trije pogoji: istovetnost strank, podlage in predmeta; in da ni potreben noben drug pogoj.( )

31. Da bi imela Bruseljska konvencija popoln učinek in da bi se v največji mogoči meri izognili izdaji nezdružljivih odločb v različnih državah, lahko iz besedila tega člena in iz njegovega namena torej sklepam, da je treba ta člen uporabljati že, če je bil pri sodišču dejansko vložen zahtevek za izdajo sodne odločbe, ki ima lahko za nekoga tretjega, ki je v zahtevku naveden, pravne učinke ali posledice. Tak postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, kot ga predvideva nizozemsko pravo, po mojem mnenju izpolnjuje te pogoje. Cilj takega postopka je torej, da lastniku ladje ali ladjarju omogoči, da se njegova odgovornost za škodo, ki jo je njegova ladja morda povzročila enemu ali več upnikom, s sodno odločbo omeji na znesek, ki se izračuna na podlagi določb Konvencije iz leta 1957, tako da na podlagi istega škodnega dogodka upniki ne morejo več zahtevati drugih zneskov, kot tistih, ki so jim lahko prisojeni v okviru tega postopka. Posledično je namen takega postopka, da se izda sodna odločba, ki ima pravne posledice za tega ali te upnike. Za tak postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, kot je bil začet v obravnavanem primeru, se torej lahko uporablja člen 21 Bruseljske konvencije.( )

32. Treba je torej preučiti, ali so v takem postopku, kot sta ga v obravnavanem primeru začela ladjarja z vložitvijo predloga, v katerem je poimensko naveden morebitni oškodovanec, in v odškodninski tožbi, ki jo je ta oškodovanec vložil proti tema ladjarjema, izpolnjeni trije pogoji: istovetnosti strank, podlage in predmeta.

33. Iz besedila člena 21 Bruseljske konvencije izhaja, da morajo biti ti trije pogoji podani kumulativno. Za ugotovitev, da med dvema postopkoma ne gre za litispendenco, torej zadošča, da eden med njimi ni izpolnjen. Kot bo navedeno pozneje( ), po mojem mnenju obravnavana postopka nimata iste podlage in predmeta. Glede na postavljeno vprašanje in glede na obrazložitev odločbe, s katero se je Vestre Landsret izreklo za nepristojno, pa menim, da bi predložitvenemu sodišču lahko koristilo, če bi preučilo tudi pojem „istovetnost strank“, kot so to med drugim storili intervenienti.

1. Pojem „istovetnost strank“

34. V tem postopku gre za vprašanje, ali je treba v obravnavanem primeru družbo Maersk šteti za stranko postopka za omejitev odgovornosti samo zato, ker je bila navedena v predlogu, ki ji je bil vročen šele potem, ko je nizozemsko sodišče izdalo sklep z dne 27. maja 1987. Navedel sem že, da v skladu z veljavnim nizozemskim pravom postopek v prvi fazi ni kontradiktoren in da postane kontradiktoren šele v drugi fazi, po izdaji sklepa o omejitvi odgovornosti, in sicer takrat, ko je ta sklep skupaj s predlogom vročen upnikom, ki so poimensko navedeni v predlogu. Treba je torej ugotoviti, ali, tako kot zatrjujejo ladjarja, nizozemska vlada in vlada Združenega kraljestva, dejstvo, da je bila navedena v predlogu za omejitev odgovornosti, družbi Mærsk omogoča, da ima položaj stranke v postopku za omejitev odgovornosti že od njegove nekontradiktorne faze dalje, ali je imela ta družba, kot zatrjuje sama in tudi Komisija, položaj stranke šele od trenutka, ko ji je bil vročen sklep skupaj s predlogom, ali morda od trenutka, ko je vložila pritožbo zoper navedeni sklep. Z drugimi besedami, treba je ugotoviti, ali pomeni tak predlog, kot sta ga pred nizozemskim sodiščem vložila ladjarja, začetek postopka v smislu člena 21 Bruseljske konvencije na podlagi zahtevka proti enemu ali več upnikom, ki so v njem poimensko navedeni. Od odgovora na to vprašanje je v tem primeru odvisno, katero izmed sodišč, nizozemsko ali dansko, je prvo začelo postopek. Treba je opozoriti, da se v skladu s členom 21 Bruseljske konvencije ugovor litispendence lahko uveljavlja le pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek.( )

35. V nasprotju z odločitvijo Vestre Landsret in v nasprotju s stališčem Združenega kraljestva o vprašanju, ali se družbo Mærsk lahko šteje za stranko postopka za omejitev odgovornosti samo zato, ker je bila navedena v predlogu za omejitev odgovornosti, po mojem mnenju v skladu s stališčem Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Zelger( ) ni mogoče odločiti na podlagi določb nacionalnega prava. V zgoraj navedenih sodbah Gubisch Maschinenfabrik( ) in Tatry( ) je Sodišče navedlo, da je glede na namen Bruseljske konvencije treba šteti pojme „istovetnost strank“ ter „istovetnost podlage“ in „predmeta“ za samostojne pojme. Menim, da to pravilo ne velja samo za presojo pojma istovetnosti, ampak da ga je treba uporabiti tudi za odgovor na vprašanje, od kdaj dalje imajo udeleženci v vsaki obravnavani zadevi položaj stranke. Ta vidika se mi dejansko zdita tesno povezana, ker je presoja istovetnosti strank v dveh postopkih odvisna od odgovora na vprašanje, ali je treba udeležence šteti za stranke teh dveh postopkov. Po mojem mnenju je torej naloga Sodišča, da določi merila, po katerih morajo udeležena nacionalna sodišča presojati to vprašanje.

36. V zvezi s temi merili menim, da ne smejo privesti do take opredelitve pojma strank postopka, ki bi bila lahko navzven v nasprotju z zagotovili iz člena 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter člena 47 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije, na podlagi katerih ima vsakdo pravico, da o njegovi zadevi odloča sodišče. V skladu z ustaljeno sodno prakso je pravica posameznika do poštenega sojenja v skladu z njegovimi temeljnimi pravicami splošno načelo prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče.( ) Sodišče je razsodilo, da se cilja prostega pretoka sodnih odločb, ki ga zasleduje Bruseljska konvencija, ne sme doseči na račun takih temeljnih pravic, ki so del prava Skupnosti, kot je pravica do obrambe.( ) To sodno prakso, ki izhaja iz razlage člena 27 navedene konvencije o pogojih, pod katerimi lahko države članice na svojem ozemlju nasprotujejo priznanju odločbe, ki je bila izdana v drugi državi pogodbenici, bi bilo treba uporabiti v okviru člena 21. Glede na dolžnost sodišča, ki je drugo začelo postopek, da se izreče za nepristojno, ima določitev sodišča, ki je prvo začelo postopek, vpliv tudi na položaj vsake od strank. V zvezi s tem je treba opozoriti, da pristojnost sodišča po načelu pristojnosti po stalnem prebivališču oziroma sedežu tožene stranke, ki jo določa člen 2 Bruseljske konvencije, temelji na stališču, da se je na splošno težje braniti pred sodišči v tuji državi kot pred sodišči v drugem kraju v državi stalnega prebivališča oziroma sedeža.( ) To stališče vsebuje večji del pravil o neposredni pristojnosti, ki jih določa Bruseljska konvencija. Iz navedenega bi torej lahko sklepali, da mora biti v smislu tega člena 21 za opredelitev pojma stranke izpolnjen pogoj, da ima udeleženec pravico do obrambe, to je da je bil pozvan, da se udeleži kontradiktornega postopka. V ciljih in namenu tega člena ne vidim nujnih razlogov za to, da se ta zahteva ne bi upoštevala. Zdi se mi, da načelo, po katerem se v smislu tega člena 21 šteje, da se je pred sodiščem začel postopek proti neki stranki samo, če gre za kontradiktorni postopek( ), ne škoduje potrebi po tem, da se za izvedbo objektivnega sistema avtomatične napotitve, ki je določen v tem členu( ), omogoči natančna opredelitev trenutka začetka postopka pred vsakim od udeleženih sodišč.

37. Iz navedenega sklepam, da mora v takem postopku, kot je postopek za omejitev odgovornosti, ki ga predvideva leta 1986 veljavno nizozemsko pravo, prvi enostranski fazi slediti kontradiktorna faza in da se šele od takrat dalje, ko so izpolnjeni pogoji za to, da se v postopek pozove oseba ali osebe, ki jih je v predlogu navedel predlagatelj, lahko šteje, da je ta oseba ali da so te osebe stranke postopka.

38. Ta ugotovitev ima tudi to prednost, da se ujema s pojmom „pisanje o začetku postopka“, kot ga je v okviru člena 27(2) Bruseljske konvencije( ) opredelilo Sodišče v razmerju do postopkov s plačilnim nalogom v nemškem in italijanskem pravu. Tako kot nizozemski postopek za omejitev odgovornosti vsebujeta tudi navedena postopka s plačilnim nalogom nekontradiktorno fazo, ki ji sledi kontradiktorna faza. V navedenih dveh postopkih lahko upnik proti dolžniku doseže izdajo plačilnega naloga, ki se izda na podlagi predloga, ki ni vročen nasprotni stranki. Plačilni nalog je nato skupaj s predlogom vročen dolžniku, ki lahko v določenem roku vloži ugovor. V sodbah z dne 16. junija 1981 v zadevi Klomps( ) in z dne 13. julija 1995 v zadevi Hengst Import( ) je Sodišče odločilo, da pojem „pisanje o začetku postopka“ v smislu člena 27(2) Bruseljske konvencije opredeljuje pisanje ali pisanja, ki tožencu, potem ko so mu vročena, omogočajo uveljavitev pravic, preden je izdana izvršljiva sodna odločba. Sodišče je iz navedenega sklepalo, da sta plačilni nalog (Zahlungsbefehl) v nemškem pravu in plačilni nalog (decreto ingiuntivo) skupaj s predlogom v italijanskem pravu pisanje o začetku postopka v smislu tega člena 27(2). Glede na te elemente lahko torej ugotovim, da se v smislu člena 21 Bruseljske konvencije s takim predlogom, kot sta ga pri nizozemskem sodišču vložila ladjarja, pred sodiščem ni začel postopek proti enemu ali več upnikom, ki so v njem poimensko navedeni, in da se tak postopek začne šele takrat, ko je temu upniku vročen sklep, ki je bil izdan po zaključku nekontradiktorne faze.

39. Ta ugotovitev naj bi imela v obravnavanem primeru naslednje posledice. Družbe Mærsk na podlagi 23. aprila 1987 vloženega predloga pred nizozemskim sodiščem ni mogoče šteti za stranko postopka za omejitev odgovornosti. Po drugi strani pa naj bi ji bil sklep nizozemskega sodišča z dne 27. maja 1987 vročen s priporočenim pismom z dne 1. februarja 1988.( ) Poleg tega je družba Mærsk zoper navedeni sklep 24. junija 1987 vložila pritožbo. Tega dne ali najkasneje 1. februarja 1988 bi bilo torej družbo Mærsk mogoče šteti za stranko postopka. Ker je družba Mærsk odškodninsko tožbo pred danskim sodiščem vložila 20. junija 1987, bi bilo torej mogoče šteti, da je glede na danska pravila postopka o tem, kako se določi, kdaj je sodišče dejansko začelo postopek, prvo začelo postopek Vestre Landsret.

2. Istovetnost podlage in predmeta

40. Kot sem že navedel, menim, da obravnavana postopka nimata enake podlage in predmeta v smislu člena 21 Bruseljske konvencije. V skladu z ustaljeno sodno prakso sta predmet in podlaga, kljub razlikam med jezikovnimi različicami tega člena 21( ), dva različna pojma( ). Kot sem že navedel, gre za samostojna pojma, katerih vsebino je Sodišče že opredelilo. Sodišče je tako pojasnilo, da vsebuje pojem „podlaga“ dejansko stanje in pravno pravilo, ki se uveljavlja kot temelj zahtevka.( ) Predmet pa je vsebovan v namenu zahtevka.( ) Vendar pa je Sodišče pojasnilo, da se pojma „predmet“ ne bi smelo omejevati na samo formalno istovetnost zahtevkov. Tako je Sodišče ugotovilo, da imata zahtevek za izpolnitev prodajne pogodbe in zahtevek za razvezo te pogodbe isti predmet, ker je zavezovalnost navedene pogodbe jedro obeh postopkov; z enim zahtevkom se poskuša doseči učinkovanje pogodbe, z drugim pa se pogodbi poskuša odvzeti vsakršen učinek.( ) Pri odgovornosti je Sodišče z odločitvijo, da imata zahtevek, s katerim se sodišču predlaga, naj razsodi, da predlagatelj ni odgovoren za škodo, ki jo zatrjujejo tožene stranke, in tožba teh toženih strank, s katero se, nasprotno, želi doseči izdaja odločbe, da je predlagatelj prvega postopka odgovoren za škodo in da se mu naloži plačilo odškodnine, tudi isti predmet, to sodno prakso široko uporabljalo.( )

41. Tako kot družba Mærsk, Komisija in predložitveno sodišče( ) menim, da v primeru obravnavanih postopkov ne gre za isti postopek v smislu člena 21 Bruseljske konvencije. Glede podlage je − čeprav so dejstva, iz katerih izvirata oba postopka, načeloma enaka( ) − pravno pravilo, ki je temelj vsakega od obeh zahtevkov, različno, saj je temelj za odškodninsko tožbo pravo o nepogodbeni odgovornosti, kot v obravnavanem primeru, ali pravo o pogodbeni odgovornosti, temelj postopka za omejitev odgovornosti pa je Mednarodna konvencija iz leta 1957 in nacionalna zakonodaja, s katero je bila ta konvencija prenesena v notranji pravni red.

42. Enako velja za predmet, pri katerem je namen odškodninske tožbe ugotovitev odgovornost tožene stranke za zatrjevano škodo in naložitev plačila odškodnine. Glavni predmet te tožbe je torej ugotovitev odgovornosti tožene stranke. Gre za to, da naj bi se ta odgovornost ugotovila sodno. Namen postopka za omejitev odgovornosti pa je, da se ugotovi, da je odgovornost lastnika ladje ali ladjarja, ki bi bil zaradi pomorske dejavnosti lahko tožen, omejena na znesek, določen na podlagi Konvencije iz leta 1957. Glavni predmet takega postopka je torej omejitev odgovornosti. Predlagateljev osrednji namen je, da je deležen prednosti zgornjih mejnih vrednosti, ki so predvidene v Konvenciji iz leta 1957. Njegov namen torej ni zanikanje obstoja te odgovornosti. In tudi priznanja odgovornosti ne vsebuje.( ) Zato obstoj te odgovornosti nikakor ni jedro tega postopka.

43. Okoliščine, na katere se sklicuje nizozemska vlada, da je treba v okviru tega postopka preizkusiti terjatve in da jih dolžnik lahko prereka, niso take narave, da bi lahko spremenile to ugotovitev. Prvič, v zvezi s preizkusom terjatev, ki ga opravi izvršitelj, se mi ne zdi, da bi ga bilo mogoče enačiti s postopkom med upnikom in dolžnikom. Drugič, okoliščina, da lahko dolžnik v drugi fazi postopka prereka obstoj in višino terjatve, se mi glede na prakso Sodišča ne zdi pomembna. Sodišče je tako razsodilo, da je treba pri ugotavljanju, ali imata dva zahtevka, ki sta bila vložena med istima strankama pred različnima sodiščema držav pogodbenic, isti predmet, upoštevati samo zahteve posameznih vlagateljev zahtevkov, ne pa navedb, ki jih poda tožena stranka.( ) Noben element med navedbami predložitvenega sodišča niti stališča strank tako ne kažejo na to, da bi bil morebitni upnik takrat, ko mu je bil sklep o odreditvi oblikovanja sklada omejene odgovornosti skupaj s predlogom vročen, obveščen o tem, ali bo lastnik ladje ali ladjar izpodbijal svojo odgovornost do upnika. Zato se mi zdi, da obrazložitve Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Tatry v zvezi s tožbami za ugotovitev, ali je odgovornost podana ali da ni podana − saj tožba za ugotovitev, da odgovornost ni podana, posredno vsebuje ugovor obstoja dolžnosti plačila odškodnine −, v primeru postopka za omejitev odgovornosti ni mogoče uporabiti.

44. Glede na te elemente menim, da med postopkom za omejitev odgovornosti, kot je v obravnavanem primeru potekal na podlagi nizozemskega prava, in odškodninsko tožbo ni litispendence.

45. Res je, da postopek za omejitev odgovornosti nedvomno lahko privede do odločbe, ki bi bila v določeni meri nezdružljiva z odločbo, izdano v drugi državi pogodbenici, ker je namen takega postopka, da se upniku prepreči uveljavitev plačila njegove terjatve čez znesek, ki mu je lahko prisojen na podlagi Konvencije iz leta 1957. Odločba, izdana na podlagi tega postopka, se torej lahko izkaže za nezdružljivo s pravnomočno sodbo iz druge države pogodbenice, s katero je lastniku ali ladjarju, čigar ladja je povzročila škodo, naložena povrnitev te škode v znesku, ki je višji od zgornjega zneska odškodnine, določenega v skladu z navedeno konvencijo. Ta okoliščina vsekakor ne zadošča za obstoj litispendence, ker niso izpolnjeni vsi pogoji iz člena 21 Bruseljske konvencije. Poleg tega je mogoče nevarnost izdaje nezdružljivih odločb v veliki meri preprečiti z uporabo člena 22 Bruseljske konvencije o sorodnosti pravd, ki določa, da če pred sodišči različnih držav pogodbenic tečejo sorodne pravde, lahko sodišče, ki je drugo začelo postopek, prekine postopek, kadar pravde tečejo na prvi stopnji, ali se v korist sodišča, ki je prvo začelo postopek, izreče za nepristojno. To ugotovitev dodatno potrjuje Schlosserjevo poročilo( ), v katerem je navedeno, da se člen 22 Bruseljske konvencije uporablja, če je bil v eni državi začet postopek za omejitev odgovornosti, v drugi državi pa vložen zahtevek za ugotovitev terjatve.( ) Sodišče, ki je drugo začelo postopek na podlagi odškodninskega zahtevka, bi se torej v takem primeru lahko izreklo za nepristojno v korist sodišča, pri katerem se je predhodno začel postopek za omejitev odgovornosti. Enako velja, če je bila odškodninska tožba − kot kaže, da je bilo tako v obravnavanem primeru( ) − vložena najprej, ko bi lahko sodišče, pri katerem je tekel postopek za omejitev odgovornosti, prekinilo odločanje do izdaje sodbe o odškodninskem zahtevku. Institut sorodnosti pravd bi tako v teh dveh primerih lahko sodišču − pri katerem je tekel postopek za omejitev odgovornosti in pri katerem je bil ustanovljen sklad omejene odgovornosti − omogočil presoditi ali preveriti, ali je to omejitev mogoče uveljavljati proti zadevnim upnikom, ter pristopiti k razdelitvi tega sklada. Kot poudarja predložitveno sodišče( ), tak sistem omejitve odgovornosti, kot ga je predvidevalo nizozemsko pravo, vsekakor ni v nasprotju s tem, da terjatve predhodno ugotovi sodišče druge države pogodbenice.

46. Glede na vse te elemente predlagam Sodišču, naj na prvo vprašanje odgovori, da tak postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, kot sta ga v obravnavanem primeru v skladu z nizozemskim pravom začela ladjarja z vložitvijo predloga, v katerem je poimensko naveden morebitni oškodovanec, in odškodninska tožba, ki jo je ta oškodovanec vložil proti navedenima ladjarjema, nista zahtevka z istim predmetom in isto podlago v smislu člena 21 Bruseljske konvencije.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

47. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je odločba, ki odreja oblikovanje sklada omejene odgovornosti na podlagi v letu 1986 veljavnih nizozemskih pravil postopka, sodna odločba v smislu člena 25 Bruseljske konvencije. Zdi se mi, da želi predložitveno sodišče s tem vprašanjem izvedeti, ali je treba sklep, ki ga je 27. maja 1987 izdalo Arrondissementsrechtbank Groningen, šteti za sodno odločbo v smislu tega člena.

48. Kot sem že navedel, je v členu 25 Bruseljske konvencije za namen navedene konvencije „sodna odločba“ opredeljena kot „vsaka odločba, ki jo izda sodišče države pogodbenice, ne glede na njeno poimenovanje, vključno s sklepom, odredbo, odločbo ali sklepom o izvršbi“. Iz navedenega člena izhajata dve merili, ki sta pomembni za odgovor na obravnavano vprašanje. Prvič, namen tega člena 25 je zajeti vse odločbe, ne glede na njihovo poimenovanje v nacionalnem pravnem redu, za katere se materialnopravno uporablja Bruseljska konvencija. Kot izhaja iz zgoraj navedenega Schlosserjevega poročila( ), se ne uporablja le za odločbe, ki pomenijo konec postopka ali njegovega dela. Nanaša se tudi na odločbe, ki odrejajo začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja. Sklep, v katerem je kot v obravnavanem primeru začasno določen znesek, do katerega je omejena odgovornost ladjarja, torej izhaja iz področja uporabe tega člena 25.

49. Drugič, obravnavani akt mora izdati sodišče države pogodbenice. Ta pogoj na eni strani pomeni, da je moral organ, ki je izdal akt, ravnati neodvisno od drugih državnih organov. Zdi se, da to ni sporno, in tega, da je Arrondissementsrechtbank Groningen izdal obravnavano odločbo v okviru svoje sodne dejavnost, ni nihče izpodbijal. Na drugi strani pa se zahteva, da so bile med postopkom, na podlagi katerega je bil izdan ta akt, spoštovane pravice obrambe. Ta zahteva uravnoveša poenostavljeni postopek priznavanja in izvršitve odločb, izdanih v drugi državi pogodbenici. Kot je Sodišče že razsodilo v zadevi Denilauler( ), „daje [Bruseljska] konvencija zaradi jamstev, ki jih v postopku izvora podeljuje toženi stranki pod naslovom III, zelo liberalen videz glede priznanja in izvršitve“. Iz navedenega je Sodišče sklepalo, da se navedena konvencija nanaša v glavnem na sodne odločbe, ki so bile ali bi lahko bile − preden se je zahtevalo njihovo priznanje − v različnih postopkih predmet kontradiktorne obravnave.( )

50. Druga zahteva je v obravnavanem primeru sporna. Družba Mærsk navaja, da sklep z dne 27. maja 1987 ni sodna odločba v smislu člena 25 Bruseljske konvencije, ker je bil izdan na podlagi nekontradiktornega postopka, ne da bi ji bil predlog ladjarjev predhodno vročen. Tako kot drugi intervenienti se tudi sam nagibam k stališču, da ta ugotovitev ni v skladu s prakso Sodišča. Tako po mojem mnenju iz obrazložitve zgoraj navedene sodbe Denilauler izhaja, da je pomembno, da je obravnavani akt bil ali da bi lahko bil predmet kontradiktornega postopka, preden je bila vložena zahteva za njegovo priznanje in izvršitev v drugi državi. To ugotovitev potrjuje stališče Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Hengst Import, v kateri je Sodišče obravnavalo postopek s plačilnim nalogom v italijanskem pravu, ki upniku omogoča, da na podlagi predloga, ki se v začetku ne vroči dolžniku, doseže izdajo plačilnega naloga, „decreto ingiuntivo“( ). Sodišče je razsodilo, da gre za odločbo, ki se jo lahko prizna in izvrši v skladu z naslovom III Bruseljske konvencije, ker bi lahko bila predmet kontradiktorne obravnave v državi izvora, preden je bila zahteva za njeno priznanje in izvršitev vložena v drugi državi.( ) Iz navedenega izhaja, da čeprav je bil začetni postopek, ki je privedel do izdaje zadevnega akta, enostranski, dejstvo, da bi v državi izvora lahko postal kontradiktoren, preden je bila zahteva za njegovo izvršitev vložena v drugi državi, zadošča za to, da se navedeni akt lahko šteje za sodno odločbo v smislu člena 25 Bruseljske konvencije in da se zanj lahko uporabi poenostavljeni postopek priznanja in izvršitve.

51. Po mojem mnenju bi se lahko to sodno prakso uporabilo za postopek za omejitev odgovornosti, ki je bil leta 1986 v veljavi v nizozemskem pravu. Sklep, ki je izdan po prvi nekontradiktorni fazi, tako kot v zgoraj opisanem postopku s plačilnim nalogom, nima učinka, dokler ni vročen upnikom, ki lahko vložijo ugovore, s katerimi lahko pred sodiščem, ki je navedeni sklep izdalo, izpodbijajo vse njegove elemente, ki posegajo v njihove interese, to je pravico dolžnika do omejitve odgovornosti in tudi višino te omejitve. Poleg tega lahko upniki zoper ta sklep takoj po njegovi izdaji vložijo pritožbo, v kateri lahko podajo ugovor o nepristojnosti sodišča, ki je izdalo sklep. Šele po tem, ko odločbe sodišča o teh ugovorih postanejo pravnomočne, lahko izvršitelj sestavi zapisnik o razdelitvi; po njegovi pravnomočnosti ugasnejo terjatve, ki jih upniki, čeprav so bili pravilno pozvani, niso prijavili, in se je na to mogoče sklicevati v ostalih postopkih, ki so jih sprožili upniki, navedeni v razdelitvenem seznamu.

52. Šele po tem, ko je bil sklep, s katerim je bilo predlogu za omejitev odgovornosti ugodeno, vročen v predlogu navedenim upnikom, lahko ti upniki izpodbijajo njegov temelj in višino, in šele po tem, ko so bili pozvani k prijavi svojih terjatev, se zoper njih lahko uveljavlja navedena omejitev, ki je lahko ovira za njihove postopke proti dolžniku, ki temeljijo na istem škodnem dogodku. Iz navedenega lahko torej sklepam, da bo omejitev odgovornosti, ki jo je odredilo nizozemsko sodišče, ovira za ostale postopke teh upnikov šele po tem, ko bo obravnavana po temelju v kontradiktornem postopku.

53. Glede na navedeno predlagam Sodišču, naj na drugo vprašanje odgovori, da je odločba, ki odreja oblikovanje sklada omejene odgovornosti v skladu z v letu 1986 veljavnimi nizozemskimi pravili postopka, sodna odločba v smislu člena 25 Bruseljske konvencije.

C – Tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje

54. Ti vprašanji obravnavam skupaj. S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali se na podlagi člena 27(2) Bruseljske konvencije v drugi državi pogodbenici lahko zavrne priznanje odločbe o oblikovanju sklada omejene odgovornosti, ki je bila izdana brez predhodne vročitve zadevnemu upniku. S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je pri pritrdilnem odgovoru na prejšnje vprašanje mogoče, da se za zadevnega upnika − zato ker je pozneje v državi članici, kjer je bil sklad oblikovan, sprožil postopek pred sodiščem druge stopnje o vprašanju pristojnosti, ne da bi se predhodno skliceval na opustitev vročitve − ne bi uporabljal člen 27(2).

55. S tema vprašanjema želi predložitveno sodišče na eni strani izvedeti, ali se v drugi državi pogodbenici na podlagi člena 27(2) Bruseljske konvencije lahko zavrne priznanje sklepa z dne 27. maja 1987, zato ker je bil izdan, ne da bi bil predlog ladjarjev predhodno vročen družbi Mærsk. Na drugi strani pa sprašuje, ali ima pri pritrdilnem odgovoru na prejšnje vprašanje okoliščina − da je družba Mærsk vložila pritožbo zoper ta sklep, v kateri je izpodbijala pristojnost sodišča, ki ga je izdalo, in pri tem ni uveljavljala razloga opustitve vročitve predloga − za posledico, da se ta člen 27(2) ne bi uporabljal.

56. Treba je opozoriti, da se na podlagi tega člena 27(2) odločbe ne priznajo, če tožencu, ki se ni spustil v postopek, pisanje o začetku postopka ni bilo vročeno pravilno in pravočasno, da bi lahko pripravil obrambo. Ta določba, ki pomeni odstopanje od načela vzajemnega priznavanja odločb, izdanih v državah pogodbenicah, varuje pravice obrambe. V skladu z ustaljeno sodno prakso je njen namen zagotoviti, da se na podlagi Bruseljske konvencije odločbe ne prizna ali izvrši, če toženec pred sodiščem izvora odločbe ni imel možnosti, da se brani.( ) Na tej določbi temelji člen 20 Bruseljske konvencije, ki sodišče zavezuje, da se, kadar se toženec s stalnim prebivališčem oziroma sedežem v eni od držav pogodbenic ne spusti v postopek, po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, če njegova pristojnost ne temelji na določbah navedene konvencije, kot tudi da prekine postopek za toliko časa, dokler se ne ugotovi, ali je bil tožencu, ki se ni spustil v postopek, omogočen pravočasen prejem pisanja o začetku postopka, da je lahko pripravil obrambo.

57. Pri obravnavanju prejšnjega vprašanja sem že ugotovil, da se lahko sklep, s katerim je bilo ugodeno predlogu za omejitev odgovornosti in je bil izdan na podlagi v času dejanskega stanja veljavnega nizozemskega postopka, šteje za sodno odločbo v smislu člena 25 Bruseljske konvencije, ker se lahko na podlagi tega sklepa opravi kontradiktorni postopek. Vročitev tega sklepa zadevnim upnikom torej omogoča, da pred sodiščem, ki ga je izdalo, izpodbijajo pravico dolžnika do omejitve njegove odgovornosti in njeno višino. Iz prakse Sodišča tudi izhaja, da je treba v okviru nizozemskega postopka za omejitev odgovornosti sklep skupaj s predlogom šteti za pisanje o začetku postopka v smislu tega člena 27(2).

58. Po mojem mnenju ti elementi logično privedejo do zaključka, da opustitev vročitve predloga za omejitev odgovornosti zadevnim upnikom ne upravičuje zavrnitve priznanja sklepa o oblikovanju sklada omejene odgovornosti, ker je v okoliščinah, ki so predstavljene zgoraj, ta sklep bil ali bi lahko bil predmet kontradiktornega postopka po temelju. Povedano drugače, člen 27(2) Bruseljske konvencije se ne uporablja, če je bil ta sklep zadevnemu upniku vročen pravilno in pravočasno, tako da mu je bilo omogočeno, da pripravi obrambo. Ker mu je bil ta sklep vročen, je upnik lahko sodeloval v postopku za omejitev odgovornosti pred sodiščem prve stopnje in mu je bilo omogočeno, da se brani z vložitvijo ugovorov v smislu izpodbijanja dolžnikove pravice do omejitve odgovornosti in njene višine.

59. Menim tudi, da je iz teh elementov mogoče sklepati, da pritožba zoper ta sklep na višje sodišče, s katero se izpodbija samo pristojnost sodišča, ki je odločalo na prvi stopnji, ne bi smela sanirati neizpolnjene obveznosti do pravilne vročitve navedenega sklepa. Tako se mi zdi, da take pritožbe ni mogoče enačiti s položajem, v katerem se toženec spusti v postopek pred sodiščem države izvora v smislu člena 27(2) Bruseljske konvencije. Iz prakse Sodišča izhaja, da se pojma „toženec, ki se ni spustil v postopek“, v smislu člena 27(2) Bruseljske konvencije ne sme razlagati na podlagi pravil postopka nacionalnega prava, ampak da mora dobiti opredelitev Skupnosti( ) V zgoraj navedeni sodbi Sonntag je Sodišče pojasnilo, kaj zajema pojem „spustiti se v postopek“. V tej zadevi je šlo za vprašanje, ali je treba šteti, da se je obtoženec, ki je imel med kazenskim postopkom, v katerem se je odločalo tudi o civilnopravnem zahtevku oškodovanca, zagotovljeno obrambo, spustil tudi v postopek o civilnopravnem zahtevku, ki se je obravnaval ustno in pri katerega obravnavi je bil obtoženec prisoten, vendar pa se o njem ni izjasnil. Sodišče je razsodilo, da je treba − kadar se toženec na obravnavi izjasni o obtožbah zoper njega in se zaveda civilnopravnega zahtevka, ki se zoper njega uveljavlja v okviru kazenskega postopka − načeloma šteti, da se je spustil v postopek kot celoto. Sodišče pa je vendarle pojasnilo, da to ne izključuje možnosti obtoženca, da zavrne svojo izjavo glede civilnopravnega zahtevka. Vendar je Sodišče navedlo, da zagovornik, ki ga je izbral obtoženec, zoper civilnopravni zahtevek ni ugovarjal, in sicer niti med ustno obravnavo tega zahtevka.( ) Ker si je obtoženec zagotovil obrambo v okviru kazenskega postopka in je bil prisoten pri obravnavi civilnopravnega zahtevka, zoper katerega ni ugovarjal, je lahko Sodišče logično ugotovilo, da se je udeleženi spustil tudi v obravnavo civilnopravnega zahtevka.

60. V postopku v glavni stvari pa so okoliščine zelo drugačne. Družba Mærsk za razliko od obtoženca v zgoraj navedeni zadevi Sonntag ni bila prisotna pri obravnavi pravice ladjarjev do omejitve njune pravice in višine te omejitve. Pri obravnavi ni mogla biti prisotna, ker se, kot sem ugotovil, obravnava izvede po vročitvi sklepa, če udeleženec iz teh razlogov vloži ugovor. Zato samega dejstva, da je bila družba Mærsk seznanjena s sklepom z dne 27. maja 1987, ker je zoper njega vložila pritožbo, po mojem mnenju ni mogoče enačiti s tem, da se toženec spusti v postopek na obravnavi, na kateri bi se te razloge obravnavalo pred njim ali njegovim zastopnikom in sam ne bi podal ugovora. Ne želim omajati ugotovitve, da se na podlagi predloga izdan sklep po koncu nekontradiktornega postopka lahko šteje za sodno odločbo, ker je po njegovi izdaji lahko predmet kontradiktornega postopka. Ta pravna doktrina, ki omogoča, da se upoštevajo postopki s plačilnim nalogom, ki veljajo v mnogih državah pogodbenicah, pomeni odgovor na dejansko potrebo zlasti pri obravnavi množičnih sporov. Vendar pa mora ta pravna doktrina ohraniti pravo ravnovesje med pravicami upnika in pravicami obrambe. Menim, da pritožba zoper sklep, ki je bil izdan brez prehodne kontradiktorne obravnave in ni bil zakonito vročen, ne more sanirati nezakonite vročitve, ker se ta pritožba nanaša samo na pristojnost sodišča, ki je izdalo navedeni sklep, tako da drugi elementi sklepa, ki se nanašajo na interese toženca, v pritožbenem postopku ne bodo predmet kontradiktorne obravnave. Iz navedenega lahko torej sklepam, da vložitev pritožbe družbe Mærsk zoper sklep z dne 27. maja 1987 glede pristojnosti sodišča ne more pomeniti, da se je spustila v postopek za omejitev odgovornosti, tako da člena 27(2) Bruseljske konvencije ni mogoče uporabiti. Ta pritožba torej ne more sanirati dejstva, da družbi Mærsk pisanje o začetku postopka, ki ga predstavlja sklep z dne 27. maja 1987, ni bilo pravilno vročeno.

61. V zvezi s tem iz dejstev, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, izhaja, da je izvršitelj, ki ga je imenovalo Arrondissementsrechtbank Groningen, s priporočenim pismom z dne 1. februarja 1988 odvetniku družbe Mærsk „poslal pojasnila“ o sklepu z dne 27. maja 1987. Naloga pristojnega sodišča v državi, kjer se zahteva priznanje, je, da presodi, ali se to priporočeno pismo lahko šteje za pravilno vročitev navedenega sklepa. V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora o tej pravilnosti presoditi sodišče v državi, kjer se zahteva priznanje, ob upoštevanju prava države izvora in konvencij, ki zavezujejo obe obravnavani državi.( ) To presojo je treba torej izvesti ob upoštevanju nizozemskih pravil, ki se uporabljajo v zadevah omejitve odgovornosti. Poleg tega, tako kot poudarja nizozemska vlada, člen 10 Haaške konvencije( ), ki je tedaj zavezoval Nizozemsko in Dansko, predvideva možnost, da se sodna pisanja po pošti neposredno pošlje osebam, ki se nahajajo v tujini. Sodišče v državi, kjer se zahteva priznanje, bo moralo tudi preučiti, ali je bila ta vročitev opravljena pravočasno, da bi lahko toženec pripravil obrambo. Treba je tudi opozoriti, da lahko sodišče v okviru te presoje upošteva vse dejanske elemente kot tudi ravnanje strank.( )

62. Glede na te elemente in dejstvo, da je bila družba Mærsk z dopisom z dne 25. aprila 1988 pozvana, naj svojo terjatev prijavi v nizozemski postopek, se mi zdi, da ni izključeno, da bi bila odločba, s katero je bil končan nizozemski postopek za omejitev odgovornosti, ne samo ovira za postopke družbe Mærsk na Nizozemskem, ampak bi morala biti tudi priznana na Danskem, in bi na njenem ozemlju nasprotovala izvršitvi sodbe, ki bi ladjarjema naložila plačilo odškodnine družbi Mærsk iz naslova zadevnega škodnega dogodka.

63. Glede na vse te ugotovitve menim, da v drugi državi pogodbenici na podlagi člena 27(2) Bruseljske konvencije ni mogoče zavrniti priznanja odločbe o oblikovanju sklada omejene odgovornosti, ki je bila izdana v skladu veljavnim nizozemskim postopkom, ne da bi bil predlog za omejitev odgovornosti vročen zadevnemu upniku, če je bil ta sklep temu upniku vročen pravilno in pravočasno, tako da mu je bilo omogočeno, da si zagotovi svoje pravice obrambe in zlasti da izpodbija dolžnikovo pravico do omejitve njegove odgovornosti in njeno višino. Okoliščina, da je upnik pred višjim sodiščem vložil pritožbo, s katero je izpodbijal pristojnost sodišča, ki je izdalo odločbo za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, ne da bi se v njej skliceval na opustitev predhodne vročitve predloga za omejitev odgovornosti, ne pomeni, da preneha obstajati dolžnost, da se mu ta sklep vroči pravilno in pravočasno.

V – Predlog

64. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Højesterets, odgovori tako:

1. Tak postopek za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, kot sta ga v obravnavanem primeru v skladu z nizozemskim pravom začela ladjarja z vložitvijo predloga, v katerem je poimensko naveden morebitni oškodovanec, in odškodninska tožba, ki jo je ta oškodovanec vložil proti navedenima ladjarjema, nista zahtevka z istim predmetom in isto podlago v smislu člena 21 Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah.

2. Odločba, ki odreja oblikovanje sklada omejene odgovornosti v skladu z v letu 1986 veljavnimi nizozemskimi pravili postopka, je sodna odločba v smislu člena 25 te konvencije.

3. V drugi državi pogodbenici na podlagi člena 27(2) Bruseljske konvencije ni mogoče zavrniti priznanja odločbe o oblikovanju sklada omejene odgovornosti, ki je bila izdana v skladu z veljavnim nizozemskim postopkom, ne da bi bil predlog za omejitev odgovornosti vročen zadevnemu upniku, če je bil ta sklep temu upniku vročen pravilno in pravočasno, tako da je mu bilo omogočeno, da si zagotovi svoje pravice obrambe in zlasti da izpodbija dolžnikovo pravico do omejitve njegove odgovornosti in njeno višino. Okoliščina, da je upnik pred višjim sodiščem vložil pritožbo, s katero je izpodbijal pristojnost sodišča, ki je izdalo odločbo za oblikovanje sklada omejene odgovornosti, ne da bi se v njej skliceval na opustitev predhodne vročitve predloga za omejitev odgovornosti, ne pomeni, da preneha obstajati dolžnost, da se mu ta sklep vroči pravilno in pravočasno.