Zadeva C‑272/15

Swiss International Air Lines AG

proti

The Secretary of State for Energy and Climate Change

in

Environment Agency

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo la Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

„Predhodno odločanje – Direktiva 2003/87/ES – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Obveznost predaje pravic do emisije za lete med državami članicami Unije in večino tretjih držav – Sklep št. 377/2013/EU – Člen 1 – Začasno odstopanje – Izključitev letov na letališča v Švici in z njih – Različno obravnavanje med tretjimi državami – Splošno načelo enakega obravnavanja – Neuporaba”

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 21. decembra 2016

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Obveznost predaje pravic do emisije za lete med državami članicami Unije in večino tretjih držav – Začasno odstopanje – Različno obravnavanje tretjih držav – Dopustnost – Načelo enakega obravnavanja – Neuporabljivost

(Direktiva 2003/87 Evropskega parlamenta in Sveta, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/101, člen 12(2)a in člen 16; Sklep št. 377/2013 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 1)

Preučitev Sklepa št. 377/2013 o začasnem odstopanju od Direktive 2003/87 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti ob upoštevanju načela enakega obravnavanja ni razkrila ničesar, kar bi lahko vplivalo na njegovo veljavnost v delu, v katerem se začasno odstopanje, določeno s členom 1 tega sklepa – od zahtev iz členov 12(2a) in 16 Direktive 2003/87, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/101, glede predaje pravic do emisije toplogrednih plinov za lete, opravljene v letu 2012, med državami članicami Evropske unije in večino tretjih držav – ne uporablja med drugim za lete na letališča v Švici in z njih.

Sklep št. 377/2013 je namreč del ukrepov, sprejetih v okviru pristojnosti Unije na področju zunanjih odnosov. Vodenje zunanjih odnosov se vrši s širokim naborom ukrepov, ki niso omejeni na ukrepe, sprejete glede vseh tretjih držav, in se lahko tako nanašajo tudi na eno ali več tretjih držav.

Institucije in organi Unije imajo pri vodenju zunanjih odnosov obsežen manevrski prostor pri političnem odločanju. Ker vodenje zunanjih odnosov nujno zajema politične odločitve, mora imeti Unija možnost tega političnega odločanja in glede na cilje, ki jih uresničuje, razlikovati med tretjimi državami, ne da bi bila zavezana vse te države enako obravnavati. Posledica tega, da institucije in organi Unije izvajajo prerogative zunanje politike, je tako lahko, da je ena tretja država obravnavana drugače glede na druge tretje države.

V pravu Unije ni določena nikakršna izrecna obveznost Unije, da se vse tretje države obravnavajo enako. Ker mednarodno javno pravo ne obsega načela enakega obravnavanja tretjih držav, bi uporaba načela enakega obravnavanja tretjih držav enostransko omejila možnosti Unije pri njenem delovanju na mednarodni ravni. Zato ni mogoče šteti, da je Unija lahko priznala tako zahtevo, ne da bi bilo enako obravnavanje tretjih držav izrecno določeno v Pogodbah.

PDEU pa ne vsebuje splošnega načela, ki bi Unijo v njenih zunanjih odnosih zavezovalo, da z vseh vidikov zagotovi enako obravnavanje različnih tretjih držav, tako da gospodarski subjekti nikakor nimajo podlage za sklicevanje na obstoj takega načela. Iz tega sledi, da različno obravnavanje med tretjimi državami v okviru zunanjih odnosov Unije, ki je določeno v členu 1 Sklepa št. 377/2013, ni zajeto z načelom enakega obravnavanja.

(Glej točke od 22 do 26, 35, 37 in izrek)