SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 28. marca 20071( )

Zadeva C‑331/05 P

Internationaler Hilfsfonds e.V.

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba – Nepogodbena odgovornost Skupnosti – Člen 288, drugi odstavek, ES – Zavrnitev sofinanciranja dejavnosti NVO – Razveljavitev zavrnilne sodbe Sodišča prve stopnje – Povračljivost stroškov odvetniškega zastopanja v pritožbenem postopku pred Evropskim varuhom človekovih pravic“

Kazalo

I – Uvod

II – Pravni okvir

III – Dejansko stanje in postopek

A – Dejansko stanje postopka v glavni stvari

B – Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijani sklep

C – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

D – Pritožbeni razlogi in trditve strank

IV – Pravna analiza

A – Presoja pritožbenih razlogov

1. Prvi pritožbeni razlog: povračljivost stroškov odvetniškega zastopanja z odškodninsko tožbo

a) Predpisi o stroških Skupnosti

i) Določbe o stroških sodišč Skupnosti

ii) Neobstoj določb o stroških za postopek pred Evropskim varuhom človekovih pravic

– Razlike v primerjavi s sodstvom Skupnosti

– Neobstoj nujnosti biti zastopan po odvetniku

b) Nepogodbena odgovornost Skupnosti

2. Drugi pritožbeni razlog: napačna presoja sodne prakse sodišč Skupnosti

a) Sodba Herpels

b) Sodba v zadevi AFCon Management Consultants in drugi proti Komisiji

3. Tretji pritožbeni razlog: vzročna zveza

B – Ugotovitev preiskave

V – Stroški

VI – Predlog

I – Uvod

1. Podlaga( ) za predloženo zadevo je pritožba zoper sklep Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Sodišče prve stopnje) z dne 11. julija 2005, s katerim je slednje kot očitno neutemeljeno zavrnilo odškodninsko tožbo nepriviligiranega tožnika, vloženo zoper Skupnost zaradi nepogodbene odgovornosti v skladu s členom 288, drugi odstavek, ES.

2. Pritožnik in tožnik v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: pritožnik) je nevladna organizacija (NVO) nemškega prava, ki pomaga beguncem ter žrtvam vojne in katastrof. V prvotni tožbi je zahteval povrnitev stroškov odvetniškega zastopanja, ki so mu nastali v okviru treh postopkov pred Evropskim varuhom človekovih pravic proti Komisiji. Glede na njegove podatke njegovi stroški znašajo 54.037 evrov. Sodišče Evropskih skupnosti prosi, naj pravno preskusi prvostopenjsko odločbo.

II – Pravni okvir

3. V členu 288, drugi odstavek, ES je določeno:

„V primeru nepogodbene odgovornosti pa Skupnost v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, nadomesti kakršno koli škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti.“

4. V skladu s členom 21, drugi odstavek, ES se ima vsak državljan Unije pravico pritožiti pri varuhu človekovih pravic, imenovanem v skladu s členom 195.

5. V členu 195, prvi odstavek, ES je določeno:

„Evropski parlament imenuje varuha človekovih pravic, ki je pooblaščen za sprejemanje pritožb državljanov Unije ali fizičnih ali pravnih oseb s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic glede nepravilnosti pri dejavnostih institucij ali organov Skupnosti razen Sodišča in Sodišča prve stopnje pri opravljanju njune sodne funkcije.

V skladu s svojimi nalogami varuh človekovih pravic opravlja na lastno pobudo ali na podlagi pritožb, predloženih neposredno ali prek člana Evropskega parlamenta, poizvedbe, ki so po njegovem mnenju utemeljene, kar pa ne velja za domnevna dejanja, ki so ali so bila predmet sodnega postopka. Kadar varuh človekovih pravic ugotovi nepravilnost, predloži zadevo pristojni instituciji, ki ima na voljo tri mesece, da ga obvesti o svojem stališču. Varuh človekovih pravic nato pošlje poročilo Evropskemu parlamentu in pristojni instituciji. Osebo, ki je vložila pritožbo, obvestijo o izidu poizvedb.

Varuh človekovih pravic predloži Evropskemu parlamentu letno poročilo o izidu svojih poizvedb.“

6. Evropski parlament je 9. maja 1994 sprejel( ) Sklep o pravilih in splošnih pogojih, ki urejajo opravljanje funkcije varuha človekovih pravic (94/262/ESPJ, ES, Euratom) in se pri tem oprl na takratni člen 194, četrti odstavek, ES.

7. V skladu s členom 2(6) Sklepa 94/262 pritožbe, posredovane varuhu človekovih pravic, ne vplivajo na roke za pritožbe v upravnih ali sodnih postopkih. Dalje mora varuh človekovih pravic v skladu s členom 2(7) Sklepa – kadar mora zaradi tekočih ali zaključenih sodnih postopkov v zvezi z dejstvi, ki so mu bila predložena, pritožbo razglasiti za nedopustno ali prenehati njeno obravnavo – ugotovitve preiskav, ki jih je do takrat izvedel, dokončno arhivirati.

III – Dejansko stanje in postopek

A – Dejansko stanje postopka v glavni stvari

8. Izvor spora je vrsta predlogov pritožnika proti Komisiji, v katerih je zaprosil za sofinanciranje določenih projektov pomoči. Med letoma 1993 in 1997 je pri Komisiji skupno vložil šest predlogov za sofinanciranje projektov.

9. Pri presoji prvega predloga so uslužbenci Komisije zaključili, da pritožnik ni bil upravičen do financiranja kot NVO, ker ne izpolnjuje Splošnih pogojev za sofinanciranje projektov. Splošni pogoji Komisije za sofinanciranje projektov, ki jih izvajajo evropske NVO v državah razvoja, določajo merila za upravičenost do financiranja NVO in projektov, navajajo konkretne podatke za vložitev predlogov in vsebujejo temeljita pojasnila k finančnim določbam( ). Pritožnik je bil o tem seznanjen z dopisom z dne 12. oktobra 1993. Komisija je z dopisom z dne 29. julija 1996 pojasnila bistvene razloge, zaradi katerih je sklenila, da pritožnik ni bil upravičen do financiranja kot NVO.

10. Pritožnik je 5. decembra 1996 pri Komisiji predložil nov projekt. Spremenjena različica projekta z novim predlogom je bila pri Komisiji vložena septembra 1997. Komisija o teh novih projektih sofinanciranja ni odločala, ker je menila, da odločitev z dne 12. oktobra 1993 o neupravičenosti do financiranja velja še naprej.

11. Zato je pritožnik pri varuhu človekovih pravic vložil tri pritožbe, in sicer eno leta 1998 in še dve leta 2000. Te pritožbe so se v bistvenem nanašale na dva vidika, in sicer na eni strani na vprašanje pravice do vpogleda v spis in na drugi strani na vprašanje, ali je Komisija ustrezno presodila predloge pritožnika.

12. Glede pravice do vpogleda v spis je varuh človekovih pravic z odločbo z dne 30. novembra 2001 ugotovil, da seznam dokumentov, ki jih je Komisija predložila pritožniku na vpogled, ni bil popoln, da je Komisija določene dokumente neutemeljeno zamolčala in da je zato to ravnanje Komisije mogoče obravnavati kot nepravilno. Komisiji je predlagal, naj zagotovi primeren vpogled v spis. Dokumenti so bili ogledani 26. oktobra 2001 v prostorih Komisije. Varuh človekovih pravic je glede preostalega menil, da je Komisija nepravilno ravnala s tem, da pritožnik ni imel možnosti formalno izreči se glede podatkov, ki jih je ta pridobila od tretjih in jih je uporabila za sprejetje odločbe zoper njega.

13. Glede vprašanja, ali je Komisija predlog pritožnika ustrezno presodila, je varuh človekovih pravic z drugo odločbo, prav tako sprejeto 30. novembra 2001, v kateri so bile upoštevane določene informacije, ki so jih posredovali tretji, ugotovil, da Komisija take presoje ni opravila. V odločbi z dne 11. julija 2000 je varuh človekovih pravic ugotovil, da je Komisija porabila preveč časa, preden je za to pisno pojasnila razloge, zaradi česar je leta 1993 sklenila, da pritožnik ni bil upravičen do financiranja. Nazadnje, kar je zadevalo dejstvo, da Komisija formalno ni odločila o predlogih, ki so bili vloženi decembra 1996 in septembra 1997, je varuh človekovih pravic z odločbo z dne 19. julija 2001 priporočil Komisiji, naj to nadoknadi najpozneje do 31. oktobra 2001.

14. Da bi Komisija izpolnila priporočilo varuha človekovih pravic, je pritožniku poslala dopis z dne 16. oktobra 2001, v katerem je zavrnila oba, decembra 1996 in septembra 1997 predložena projekta, ker pritožnik ni bil upravičen do sofinanciranja.

15. Zoper ta dopis je pritožnik 15. decembra 2001 vložil tožbo pri Sodišču prve stopnje. S sodbo z dne 18. septembra 2003 v zadevi T‑321/01( ) je Sodišče prve stopnje razglasilo ničnost odločbe Komisije z dne 16. oktobra 2001 o zavrnitvi pritožnikovih predlogov za sofinanciranje, ki ju je vložil decembra 1996 in septembra 1997, in toženi stranki naložilo plačilo stroškov.

16. Pritožnik je v tožbi v zadevi T‑321/01 zahteval tudi povračilo stroškov, ki so mu s pritožbo nastali v postopku pred varuhom človekovih pravic. Sodišče prve stopnje je v sodbi odločilo, da stroškov za postopek pred varuhom človekovih pravic ni mogoče obravnavati kot nujne izdatke v smislu člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje in zato niso povračljivi.

B – Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijani sklep

17. Tožbo, ki jo je pritožnik tokrat oprl na člen 288, drugi odstavek, ES in z njo zahteval, naj Sodišče prve stopnje Skupnosti naloži plačilo 54.037 evra zaradi premoženjske škode, ki mu je nastala, je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prispela 23. julija 2004.

18. Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 11. julija 2005 tožbo zavrnilo kot očitno neutemeljeno, sklicujoč se na neobstoj nepogodbene odgovornosti Skupnosti.

19. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev oprlo na vrsto utemeljitev, ki v bistvenem pomenijo en sam razlog: med ravnanjem institucije Skupnosti in škodo, ki se uveljavlja, naj ne bi bilo nujno potrebne vzročne zveze, ker v postopku pred Evropskim varuhom človekovih pravic ni potrebno, da stranko zastopa odvetnik.

20. Sodišče prve stopnje je tožbo zavrnilo kot očitno neutemeljeno, ker stroškov za postopek pred varuhom človekovih pravic ni mogoče obravnavati kot nujne stroške v smislu člena 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje in zato niso povračljivi. Opozorilo je na to, da iz tega predpisa izhaja, da so povračljivi stroški omejeni na stroške, ki so se porabili v postopku pred Sodiščem prve stopnje in ki so bili za to nujni.

21. Glede postopka pred varuhom človekovih pravic je Sodišče prve stopnje navedlo, da naj bi bil ta postopek – drugače kot postopek pred sodišči Skupnosti – zasnovan tako, da ni potrebno zastopanje po odvetniku. Zadoščala naj bi namreč predstavitev dejanskega stanja v pritožbi, pravno utemeljevanje pa ni potrebno. V teh okoliščinah svobodna odločitev državljana, da ga v okviru postopka pred varuhom človekovih pravic zastopa odvetnik, pomeni, da mora sam plačati stroške zanj. Prav zato, ker te svobodne odločitve ni pred sodišči Skupnosti, pri katerih je zastopanje po odvetniku obvezno, naj bi se v okviru sodnega postopka odločalo tudi o stroških, skupaj s stroški odvetniškega zastopanja.

22. V preostalem je Sodišče prve stopnje spomnilo na to, da je Sodišče v sodbi z dne 9. marca 1978 v zadevi 54/77( ) odločilo, da je treba razlikovati med stroški za odvetniško svetovanje v fazi upravne pritožbe, ki poteka v predhodnem postopku v skladu s členom 90 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih Skupnosti, in nagrado odvetniku, ki jo je treba plačati zaradi zastopnja v sodnem postopku. Prizadetim sicer ni mogoče prepovedati, da si že v tej fazi ne bi zagotovili odvetniškega svetovanja; vendar je to njihova lastna odločitev, ki v nobenem primeru ne bi smela iti v breme toženega organa. Sodišče je zato zastopalo stališče, da pravno gledano manjka vsakršna vzročna zveza med domnevno škodo, namreč stroški odvetniškega zastopanja, ki so nastali v fazi pred sodnim postopkom, in ravnanjem Skupnosti in da zato v takem primeru odškodninskega zahtevka ni treba le zavrniti, temveč ga je mogoče obravnavati tako, kot da je brez vsakršne pravne podlage in da je s tem vložen škodoželjno, kar naj bi bilo treba v posamičnem primeru upoštevati pri odločitvi o stroških.

23. Na podlagi navedenega je Sodišče prve stopnje sklenilo, da stroški odvetniškega zastopanja, ki nastanejo v postopku pred varuhom človekovih pravic, niso povračljivi kot škoda v okviru odškodninske tožbe.

24. Glede na nadaljnje predpostavke odškodninskega zahtevka proti Skupnosti zaradi nepogodbene odgovornosti je Sodišče prve stopnje nazadnje opozorilo na to, da pritožniku ni uspelo izkazati neposredne vzročne zveze med protipravnostjo, ki jo očita toženi stranki, in škodo, katere povrnitev zahteva. Ponovno je spomnilo na to, da postopek pred varuhom človekovih pravic ne zahteva zastopanja po odvetniku. V teh okoliščinah svobodne odločitve državljana, da se obrne na varuha človekovih pravic in da ga zastopa odvetnik, ni mogoče obravnavati kot nujno potrebne in neposredne posledice nepravilnosti, ki bi jih bilo mogoče očitati organom Skupnosti.

C – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

25. Društvo Internationaler Hilfsfonds e.V. je obravnavano pritožbo vložilo 2. septembra 2005, v register sodnega tajništva Sodišča pa je bila vpisana 6. septembra 2005.

26. Pritožnik Sodišču predlaga, naj

– razveljavi sklep Sodišča prve stopnje z dne 11. julija 2005 in zadevo bodisi pošlje Sodišču prve stopnje bodisi nasprotni stranki naloži, naj pritožniku plača 54.037 evrov,

in

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

27. Komisija je 9. novembra 2005 vložila odgovor na pritožbo, ki je bila v register sodnega tajništva Sodišča prve stopnje vpisana 10. novembra 2005, v katerem predlaga, naj Sodišče

– pritožbo zavrne

in

– pritožniku naloži plačilo stroškov.

28. Po pisnem postopku je 16. novembra 2006 potekala ustna obravnava, na kateri so stranke podale svoje ustne navedbe.

D – Pritožbeni razlogi in trditve strank

29. Društvo Internationaler Hilfsfonds e.V. opira svojo pritožbo na tri razloge, ki so usmerjeni proti trem glavnim utemeljitvam Sodišča prve stopnje, ki jih je navedlo v prvostopenjskem sklepu.

30. S prvim pritožbenim razlogom pritožnik ugovarja ugotovitvi Sodišča prve stopnje, da stroški za postopek pred varuhom človekovih pravic v skladu s členom 91(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje niso povračljivi in da to ni pomembno za presojo vprašanja, ali je stroške z odškodninsko tožbo mogoče uveljavljati kot škodo v skladu s členom 288, drugi odstavek, ES.

31. Dalje dvomi o presoji Sodišča prve stopnje, po kateri naj bi bil postopek pred varuhom človekovih pravic zasnovan drugače kot postopek pred sodišči Skupnosti, tako da naj ne bi bilo potrebno zastopanje po odvetniku. Po mnenju pritožnika takega zaključka ni mogoče izpeljati niti iz Kadrovskih predpisov niti iz njegovih izvedbenih predpisov.

32. Komisija v svojem odgovoru priznava, da sta zahtevek za povračilo stroškov postopka in odškodninski zahtevek odvisna od različnih predpostavk, drug od drugega pa sta neodvisna. Vendar naj ne izključuje primerjave med obema zahtevkoma v primerih, ko sta odvisna od podobnih predpostavk. Za vprašanje „nujnosti“ stroškov odvetniškega zastopanja gre namreč tako v okviru zahtevka za povračilo stroškov postopka kot v okviru morebitnega odškodninskega zahtevka, če je to merilo pomembno za ugotovitev obstoja vzročne zveze oziroma presoje dolžnosti zmanjševanja škode.

33. Komisiji se zdi protislovno, če se pri presoji stroškov postopka zanika nujnost nastalih stroškov in če je hkrati izhodišče za presojo odškodninskega zahtevka to, da je pritožnik smel povzročiti take stroške.

34. Primerjava naj bi pokazala, da zakon na mestih, na katerih priznava in predvideva nujnost odvetniškega zastopanja, poskrbi za to, da se pri tem nastali stroški pokrijejo. Vendar pa naj bi v pritožbenem postopku zakon to nujnost zanikal.

35. Z drugim pritožbenim predlogom pritožnik očita, da Sodišče prve stopnje ni pravilno razlagalo oziroma ni upoštevalo sodne prakse sodišč Skupnosti.

36. Prvič, pritožnik nasprotuje prenosu odločitve Sodišča v zadevi Herpels proti Komisiji( ) na zahtevke, ki so se uveljavljali s tožbo, z obrazložitvijo, da bi bilo treba to sodbo upoštevati izključno z vidika delovnih razmerjih med Skupnostjo in njenimi uslužbenci, tako da naj ta ne bi dopuščala nikakršnega zaključka, ki bi ga bilo mogoče uporabiti v obravnavanem primeru.

37. Poleg tega navaja, da se ni upoštevala sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. marca 2005 v zadevi AFCon Management Consultants in drugi proti Komisiji( ), s katero je bilo Komisiji naloženo plačilo odškodnine zaradi nepravilnosti v postopku za oddajo javnega naročila. Škoda, ki je bila zatrjevana v tej zadevi, naj bi namreč med drugim zajemala tiste stroške odvetniškega zastopanja, ki so tožniku nastali med pritožbenim postopkom pred varuhom človekovih pravic. Pritožnik zaproša Sodišče, naj ugotovi, da Sodišče prve stopnje ni ravnalo pravilno s tem, da ni upoštevalo te sodbe in da je ni primerjalo z njegovim primerom.

38. Nasprotno Komisija meni, da naj bi bilo odločitev v zadevi Herpels v celotnem obsegu mogoče prenesti na obravnavani primer. Okoliščina, da gre v takem primeru za problem delovnega razmerja, je ravno tako malo pomembna kot okoliščina, da med Komisijo in njenimi uslužbenci obstaja pogodbeno razmerje. Nasprotno je po njenem mnenju odločilno, da se je v obeh primerih uveljavljal odškodninski zahtevek za iste stroške, namreč za stroške odvetniškega zastopanja v zunajsodnem postopku. Prav tako je upoštevno, da je bil v obeh primerih uporabljen zunajsodni pritožbeni postopek, v katerem ni obvezno zastopanje po odvetniku, in da se je zato pritožnik prostovoljno in glede na presojo nujnosti odločil za zastopanje po odvetniku.

39. Dalje Komisija opozarja na to, da neupoštevanje prejšnje odločbe, ki jo je izdalo isto sodišče, per se ne pomeni pravne napake, ker sodni sistem Skupnosti ne temelji na precedensih, katerih upoštevanje bi bila pravna dolžnost.

40. Tretjič, pritožnik zatrjuje, da Sodišče prve stopnje ni ravnalo pravilno s tem, da ni priznalo vzročne zveze med protipravnim ravnanjem Komisije in njegovo škodo. Po mnenju pritožnika je vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in škodo podana vedno takrat, kadar ravnanje organa glede na splošne življenjske izkušnje običajno povzroči tako škodo, kot je škoda, ki je nastala. To naj bi izhajalo iz teorije adekvatne vzročnosti, ki jo priznavata nemško pravno območje in pravo Skupnosti.

41. Nazadnje, pritožnik navaja, da načelo „enakosti orožij“ v konkretnem primeru zahteva zastopanje po odvetniku za obrambo njegovih interesov, ker je Komisija v navedenih primerih pritožb v postopkih pred varuhom človekovih pravic uporabila pomoč svoje pravne službe.

42. Komisija opozarja na to, da bi morala škoda v skladu s sodno prakso izhajati neposredno iz spornega ravnanja. To merilo se po njenem mnenju ujema z zahtevo po adekvatnosti, ki jo uveljavlja pritožnik. Iz tega je mogoče izpeljati, da vzročna zveza ni neposredna takrat, ko nastanek škode nikakor ni nujen, temveč jel odvisen od svobodne odločitve oškodovanca. V pritožbenem postopku, ki je oblikovan tako, da pritožniku ni treba navesti pravnih utemeljitev in da odprta vprašanja dejanskega stanja in odprta pravna vprašanja glede na posamični primer preiskuje sam varuh človekovih pravic, je odločitev o zastopanju po odvetniku svobodna.

43. Argument „enakosti orožij“ je po mnenju Komisije glede na to oblikovanost pritožbenega postopka prav tako zgrešen, ker je varuh človekovih pravic tisti, ki stoji prizadetim ob strani.

IV – Pravna analiza

44. Pritožbeni postopek pred Sodiščem je v skladu s členom 225 ES omejen na pravna vprašanja. Ker pritožnik v bistvenem zatrjuje, da je s prvostopenjskim sklepom kršeno pravo Skupnosti, njegova pritožba izpolnjuje te predpostavke za dopustnost.

45. Pritožnik svojo pritožbo opira na tri različne pritožbene razloge, katerih utemeljenost bom preskusila v nadaljevanju glede na zgoraj navedeni vrstni red.

A – Presoja pritožbenih razlogov

1. Prvi pritožbeni razlog: povračljivost stroškov odvetniškega zastopanja z odškodninsko tožbo

46. Najprej pritožnik nasprotuje utemeljitvi, ki jo je navedlo Sodišče prve stopnje, da bi bilo priznanje takih stroškov kot škode v nasprotju s sodno prakso Sodišča prve stopnje glede nepovračljivosti navedenih stroškov. V delu, v katerem Sodišče prve stopnje uveljavljani odškodninski zahtevek primerja z vprašanjem povračila stroškov postopka, pritožnik meni, da je to stališče zgrešeno.

47. S tem se ne morem strinjati. Nasprotno menim, da se je Sodišče prve stopnje v zvezi s tem lotilo vidika, ki se ga za odločitev o obravnavani zadevi ne sme prezreti. Konkretno gre za konkurenco med procesnim zahtevkov za vračilo stroškov ter materialnopravnim odškodninskim zahtevkom in za vprašanje, ali lahko slednji prekorači to, kar sme procesno pravo priznati udeležencu postopka za pravno varstvo. Da bi pojasnila svoje pravno stališče, želim najprej izpostaviti nekaj splošnih ugotovitev glede razmerja med predpisi o stroških in odškodninskim pravom Skupnosti.

a) Predpisi o stroških Skupnosti

i) Določbe o stroških sodišč Skupnosti

48. Temeljno načelo predpisov o stroških v postopku pred sodišči Skupnosti je tako imenovano načelo uspeha, po katerem stroške postopka načeloma nosi stranka, ki v postopku ni uspela, zlasti mora povrniti nujne stroške, ki so nastali nasprotniku. Povrnitev stroškov se ji v ustrezni obliki naloži na podlagi zahtevka v skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča oziroma v skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje.

49. Vendar so za ta tako imenovani procesni zahtevek za povračilo stroškov, ki ga ima uspela stranka, po samem pravu glede obsega določene meje, ki prav tako izvirajo iz zakonodajnega ovrednotenja.

50. Tako na primer člen 73(b) Poslovnika Sodišča natančneje določa člen 69 v tem smislu, da za stroške, ki se lahko povrnejo, veljajo stroški strank, ki so bili nujni za postopek pred Sodiščem, zlasti potni stroški in dnevnice ter nagrada odvetnikom. Ob tem je treba upoštevati samo take stroške, ki so nastali zaradi sodnega postopka. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem ,,postopek“ v členu 73(b) Poslovnika Sodišča namreč pomeni samo postopek pred Sodiščem, torej sporno fazo, ki izključuje fazo, ki je potekala pred njo. Isto velja za Sodišče prve stopnje v skladu s členom 91(b) njegovega Poslovnika. ( )

51. Posledica tega je, da stroškov, ki so nastali strankam v upravnem postopku, ki je potekal pred sodnim, odločba o stroških ne zajema.( )

52. Nenazadnje iz sodne prakse izhaja, da je za čas pred vložitvijo tožbe mogoče zahtevati povračilo stroškov za sestavo tožbe.( ) V nasprotju s tem stroški in nagrada izvedenca za sestavo izvedenskega mnenja o izgledih za uspeh in o dopustnosti tožbe niso stroški, ki bi jih bilo mogoče povrniti. ( )

53. V izpodbijanem sklepu je Sodišče prve stopnje pravilno opozorilo na to, da gre v pritožbenem postopku pred varuhom človekovih pravic v razmerju do vložitve tožbe pri sodišču Skupnosti za alternativno pritožbeno pot, ki jo je državljanom Unije za varstvo njihovih interesov omogočila Pogodba. Ta alternativna zunajsodna pritožbena pot ustreza posebnim merilom in nima nujno istega cilja kot tožba. Poleg tega je Sodišče prve stopnje iz razlage člena 195, prvi odstavek, ES in člena 2(6) in (7) Sklepa 94/262 pravilno zaključilo, da obeh postopkov ni mogoče voditi hkrati.

54. Po mojem mnenju je priznanja vreden dosežek prvostopenjske določbe v tem, da je v njej jasno izraženo, da v pritožbenem postopku pred varuhom človekovih pravic v nobenem primeru ne gre za obvezen postopek, ki bi potekal pred postopkom pred sodišči Skupnosti in ki bi ga bilo treba vselej voditi pred vložitvijo tožbe. Iz te odločbe sledi, da pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic ni del pravne poti, ki jo je ustvaril zakonodajalec, da bi tistim, ki jih je prizadelo ravnanje organov Skupnosti, ki je bilo v nasprotju s pravom Skupnosti, ponujal pravno varstvo pred sodišči Skupnosti. Temu ustrezno je to mogoče izpeljati, če niti poslovnika Sodišča in Sodišča prve stopnje v določbah o stroških ne določata pravil o povračljivosti stroškov, ki bi morebiti nastali v okviru pritožbenega postopka.

ii) Neobstoj določb o stroških za postopek pred Evropskim varuhom človekovih pravic

55. Zaradi neobstoja notranje povezave s sodstvom Skupnosti se tako postavlja vprašanje o obstoju posebnih določb o stroških za pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic, ki bi urejale tudi to vprašanje. Procesni zahtevek za povračilo stroškov pritožnika bi moral primarno izhajati iz ustrezne podlage temu zahtevku. Vendar takih določb o stroških ni, kar je ob natančnejšem premisleku mogoče razložiti tako s smislom in namenom pritožbenega postopka kot tudi z vlogo varuha človekovih pravic, ki jo ima v institucionalni strukturi Evropske unije v skladu s členom 195, prvi odstavek, ES.

– Razlike v primerjavi s sodstvom Skupnosti

56. Kot je navedel že generalni pravobranilec Geelhoed v sklepnih predlogih v zadevi Lamberts( ), je institucija varuha človekovih pravic eden od elementov, s katerimi je Pogodba oblikovala državljanstvo Unije. Državljan ima pravico, da se s pritožbami o nepravilnostih v povezavi z ravnanjem organov in institucij Skupnosti obrne na varuha človekovih pravic. Urad varuha človekovih pravic je tako namenjen varstvu pravic državljanov. Tudi iz geneze institucije varuha človekovih pravic jasno izhaja, da je bila njegova uvedba mišljena kot instrument varstva individualnih pravic državljanov. Vsekakor je generalni pravobranilec Geelhoed po mojem mnenju pravilno opozoril na to, da namen pritožbenega postopka pred varuhom človekovih pravic, čeprav je namenjen varstvu pravic državljanov, vendarle ni pravno varstvo, kot ga zagotavljajo sodišča.( )

57. Treba je opozoriti, da pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic ni postopek, ki bi bil kontradikoren in podoben sodnemu v dejanskem smislu, v katerem bi si pritožnik in vsakokratni organ Skupnosti stala nasproti in rešitev spora prepustila tretjemu neprizadetemu. Niti člen 3(5) pravil in splošnih pogojev, ki urejajo opravljanje funkcije varuha človekovih pravic( ), niti člen 6 izvedbenih določb( ) ne izhajata iz posredovalne vloge varuha človekovih pravic med strankama. Nasprotno iz teh določb izhaja, da si varuh človekovih pravic skupaj z zadevnim organom ali zadevno institucijo, kolikor se le da, prizadeva za rešitev, s katero se lahko odpravijo nepravilnosti in se ugodi vloženi pritožbi, kar bolj govori v prid temu, da je uradovanje varuha človekovih pravic bolj podobno delovanju uprave.( )

58. Nadaljnji preboj načela kontradiktornosti izhaja iz njegovega pooblastila po členu 3(1) pravil in splošnih pogojev, ki urejajo opravljanje funkcije varuha človekovih pravic, v skladu s katerim lahko tudi na lastno pobudo izvede vse preiskave, ki se mu zdijo utemeljene, da bi pojasnil vse domnevne nepravilnosti v dejavnostih institucij in organov Skupnosti.

59. Razlike glede na sodstvo Skupnosti postanejo jasne tudi v tistih primerih, v katerih je Evropski varuh človekovih pravic dejaven na podlagi pritožbe. Tako je na primer dostop do pritožbenega postopka za fizične ali pravne osebe zasnovan manj omejujoče kot pri tožbi pred sodišči Skupnosti. Aktivna legitimacija kot predpostavka za dopustnost sodnega postopka naj bi preprečila popularne tožbe in tako zagotovila, da se dopustijo samo tožbe tistih, ki so zaradi protipravnega ravnanja organov Skupnosti dejansko in neposredno prizadeti( ). Medtem ko je na primer vložitev ničnostne tožbe s strani fizične ali pravne osebe zoper protipraven akt Skupnosti, ki ni naravnan nanjo, v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES vezana na predpostavko, da je vsakokratni pritožnik prizadet neposredno in individualno, pritožba pri varuhu človekovih pravic ni odvisna od posebnih predpostavk za njeno dopustnost. Zato so tudi osebe, ki jih nepravilnost pri ravnanju organov in institucij ni prizadela, upravičene, da pri varuhu človekovih pravic vložijo( ) pritožbo.

60. Kot naslednjo posebnost urada varuha človekovih pravic je treba navesti dejstvo, da je zgolj dolžan delovati, da je popolnoma neodvisen in da ima( ) pri izpolnjevanju nalog poleg tega široko polje presoje. Temu ustrezno ima na razpolago raznovrsten instrumentarij za reševanje sporov med državljanom in zadevnim organom Skupnosti. Če varuh človekovih pravic ugotovi, da je prišlo do nepravilnosti pri ravnanju organa, išče kolikor je mogoče sredstva za pomoč in zadovoljitev pritožnika s sporazumno rešitvijo. Če varuh človekovih pravic meni, da sporazumna rešitev ni mogoča ali se iskanje sporazumne rešitve izkaže za neuspešno, primer zaključi bodisi z obrazloženo odločbo, ki lahko vsebuje tudi kritične pripombe, ali sestavi poročilo s predlogi priporočil. Vendar je značilnost vseh ukrepov njihova neobveznost, ker varuh človekovih pravic organa pravno ne more prisiliti v spremembo ravnanja. S tem je tudi pojasnjeno, zakaj so lahko odločitve varuha človekovih pravic, sprejete v okviru pritožbenega postopka, samo pogojno predmet tožbe pred sodišči Skupnosti. Njegovo edino sredstvo, da organe in institucije pripravi do spremembe ravnanja, je v moči njegove avtoritete ter v javnem pritisku, ki ga lahko doseže( ) z grajo nepravilnosti v svojih poročilih.

61. Ob manjših nepravilnostih ga lahko to široko polje presoje pripravi celo do tega, da sploh ne postopa proti zadevnemu organu, kar je sodiščem Skupnosti onemogočeno( ) glede na pravico do učinkovitega pravnega varstva, zapisano v pravu Skupnosti. V razmerju do pritožnika je konkretna za posledica ta, da mu varuh človekovih pravic ne more zagotoviti( ) določenega uspeha.

62. Te temeljne razlike jasno izražajo, da individualno pravno varstvo ni v ospredju pritožbenega postopka pred varuhom človekovih pravic.

63. Ker je v središču prizadevanj varuha človekovih pravic optimizacija delovanja uprave Skupnosti in ne individualno pravno varstvo, za pritožbeni postopek ni treba sprejeti predpisov o stroških. Nasprotno se zdi pravično in pravilno prepustiti plačilo stroškov tistemu, ki izkoristi možnost vložitve pritožbe. Ta rezultat je v skladu s ciljem zakonodajalca, da državljanu ponudi cenovno ugodno in prožno rešitev, da bi javnost opozoril( ) na neustrezno ravnanje uprave.

64. Zato pritožnik nima podlage za zahtevek za povrnitev stroškov, na katero bi lahko oprl svojo tožbo za povračilo stroškov za odvetniško zastopanje.

– Neobstoj nujnosti biti zastopan po odvetniku

65. Ker ni določbe v sekundarnem pravu Skupnosti, ki bi izrecno določala dolžnost odvetniškega zastopanja fizičnih in pravnih oseb v postopku pred varuhom človekovih pravic, podobno kot člen 19(3) Statuta Evropskega sodišča, je treba izhajati iz tega, da ustrezno zastopanje vsaj ni predpisano.

66. Koriščenje odvetniških storitev pride tradicionalno v poštev( ) le v pravnih zadevah. Naloga odvetnika je namreč predvsem stranki pojasniti pravne predpise, ki veljajo za njen pravni problem, in zagotoviti, da bo poskrbljeno za zagotovitev dokazov kot najpomembnejšo predpostavko vsakršnega uspeha.

67. Že v sklepnih predlogih v zadevi Lamberts je generalni pravobranilec Geelhoed opozoril na ustaljeno sodno prakso Sodišča glede pojma sodišče iz člena 234 ES in pri tem ugotovil, da pritožbeni postopek nima vseh značilnosti.( ) Po mojem mnenju je vprašanje potrebnosti odvetniške pomoči odvisno predvsem od odgovora na vprašanje, ali je rešitev pravnega problema v središču pritožbenega postopka pred varuhom človekovih pravic. Za to je treba obravnavati pojem „nepravilnost“ v smislu člena 195, prvi odstavek, ES, ker določa stvarno področje pristojnosti varuha človekovih pravic.

68. Opredelitev, ki jo je takratni varuh človekovih pravic Jacob Södermann v svojem letnem poročilu Evropskemu parlamentu iz leta 1997 predložil zaradi neobstoja pravne opredelitve v primarnem pravu in ki se poslej uporablja, se glasi: „Za nepravilnost gre, ko javna institucija ne ravna v skladu s pravili ali načeli, ki so zanjo zavezujoča.“ Iz te opredelitve sledi, da je kot nepravilnost načeloma razumeti ne le kršitev zavezujočih pravnih pravil, temveč tudi vsako kršitev tistih načel pravilne upravne prakse, ki se zaradi dejstva, da niso pravno zavezujoča, uvrščajo med tako imenovan soft law. Ta opredelitev je v skladu z določbami členov 195 ES in 2(7) Sklepa 94/262, ki razmejujejo pristojnost varuha človekovih pravic v razmerju do sodnih organov in posredno izhajajo iz tega, da se lahko varuh človekovih pravic ukvarja( ) tudi s pravnimi zadevami, čeprav ne izključno.

69. Čeprav se to razlikovanje pritožniku, ki ima pravno izobrazbo, morda zdi v posamičnem primeru težavno, pa je ta razmejitev zanj v praksi brez pomena, zlasti ker mora varuh človekovih pravic ne le sam od sebe s pomočjo pritožnika in organa ali institucije raziskati dejansko stanje, temveč mora po potrebi raziskati tudi morebitna pravna vprašanja. S tem varuh človekovih pravic pritožniku odvzame breme, da bi sam skrbel za varstvo svojih pravno varovanih interesov.

70. Trditev pritožnika, da naj bi bilo zastopanje po odvetniku nujno za ohranitev enakosti orožij, ker naj bi Evropska komisija za obrambo uporabljala svojo pravno službo, je treba zavrniti, ker pravna služba Komisije kljub potrebnosti pravne presoje vsakokratnega primera nima nujno iste vloge kot v postopku pred sodišči Skupnosti. Zato mora upoštevati okoliščino, da naj bi prizadevanja varuha človekovih pravic in Komisije v okviru pritožbenega postopka v skladu s pravkar navedenimi določbami pomenila prizadevanja za sporazumno rešitev spora. Poleg tega velja, da pravnih vprašanj ne zadevajo vse pritožbe proti Komisiji. Pravno službo zavezuje obveznost, da poskrbi za pripravo sporazumne rešitve in da jo predstavi( ) v primerni pravni obliki. Tako je glede pravice pritožnika do postopka, ki ustreza merilom pravne države, treba šteti, da je zagotovljena.

71. Zaradi razlik glede na postopek pred sodišči Skupnosti, ki smo jih obravnavali zlasti glede na zunajsodni in pretežno nepravni značaj pritožbenega postopka in zaradi posebne vloge, ki jo ima pri tem varuh človekovih pravic, po mojem mnenju zastopanje po odvetniku niti ni predpisano niti nujno potrebno.

b) Nepogodbena odgovornost Skupnosti

72. Samostojni pravni red Skupnosti temelji na pravni tradiciji držav članic, ki so v skladu s členom 6(2) Pogodbe o Evropski uniji zavezane načelu pravne države. Zato obveznost pravne države spada med splošna načela prava Skupnosti. Bistven izraz tega načela je odgovornost upravnih organov( ), ki v državah članicah Evropske unije zagotavlja( ) nadomestilo za protipravno škodo, ki jo povzročijo oblastveni organi. Osrednji predpis za odgovornost upravnih organov je člen 288, drugi odstavek, ES, po katerem Skupnost v primeru nepogodbene odgovornosti škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti, nadomesti v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic. Sodišče je iz tega pooblastila za nadaljnjo izgradnjo prava razvilo( ) značilnosti lastnega dejanskega stanu odgovornosti v pravu Skupnosti.

73. Skupnosti v smislu člena 288, drugi odstavek, ES nepogodbeno odgovarja samo, če so skupaj izpolnjene( ) tri predpostavke – protipravno ravnanje Skupnosti, dejanska in gotova škoda in vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in zatrjevano škodo. Ta osnovni dejanski stan odgovornosti se je med nadaljnje oblikovanje prava v sodni praksi sodišč Skupnosti preciziral( ) v tem smislu, da je mogoče za ravnanje organa šteti, da nasprotuje pravu Skupnosti samo, če je kršitev kvalificirana na poseben način. Zato upravni organi po členu 288, drugi odstavek, ES ne odgovarjajo( ) za vsako kršitev prava Skupnosti.

74. Čim ena od značilnosti dejanskega stanja odgovornosti ni podana, je treba tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba( ) preverjati preostale predpostavke nepogodbene odgovornosti Skupnosti.

75. Pravni pojem škoda obsega izgubljeni dobiček v ožjem pomenu, pa tudi zmanjšanje premoženja kot izostanek povečanja dobička, do katerega bi prišlo brez škodnega dogodka. Odškodnina naj bi premoženje oškodovanca postavila v stanje, v katerem bi bil, če ne bi bilo pravne kršitve, ali vsaj privedla bližje položaju, ki bi nastopil, če ne bi bilo pravne kršitve. Ta splošna načela niso omejena na področje civilnega prava, temveč veljajo tudi za odgovornost nosilcev javne oblasti in zlasti za nepogodbeno odgovornost Skupnosti( ).

76. S povsem formalnega vidika in ne da bi se spuščali v vidike vzročnosti, ki jih je treba obravnavati še natančneje, in normativne pripisljivosti, bi lahko zmanjšanje premoženja, ki jo je utrpel pritožnik v okviru pritožbenega postopka pred varuhom človekovih pravic v obliki stroškov odvetniškega zastopanja, objektivno izpolnilo predpostavke naravnega zmanjšanja premoženja. Drugo vprašanje pa je, ali je mogoče tako zmanjšanje premoženja ob upoštevanju prava Skupnosti, zlasti procesnega prava, obravnavati kot škodo v smislu predpisov o civilnopravni odgovornosti. Ker tožbeni zahtevek pritožnika jasno nasprotuje predpisom o stroških Skupnosti, imam pomisleke proti temu, da bi se njegovemu zahtevku materialnega prava ugodilo v obliki odškodninskega zahtevka, ki nenazadnje vodi do istega cilja.

77. Kot je bilo navedeno, zagotavlja procesno pravo Skupnosti pravico do odškodnine, ki zajema le povsem določene stroške, praviloma tiste, ki nastanejo v povezavi z opravljanjem procesnih dejanj. Procesni zahtevek za povračilo stroškov tako vsebuje zakonodajno ovrednotenje, ki ga je treba razumeti kot mejo pripisljivosti v tem smislu, da varstvo pravice v fazi pred sodnim postopkom spada k lastnemu krogu obveznosti stranke. Iz procesnopravnih določb tako izhaja dolžnost stranke, da sama nosi stroške za zunajprocesno varstvo pravice. To je tveganje, ki je značilno za postopek in ga mora prevzeti stranka.

78. V priznanju prekomernega, to je materialnopravnega zahtevka za povračilo stroškov na podlagi predpisov o civilnopravni odgovornosti Skupnosti, ki glede na obseg presega tisto, kar procesno pravo priznava stranki za namen povrnitve škode, je po mojem mnenju tveganje, da se bo spodkopalo zakonodajno ovrednotenje, ki je podlaga za predpise o stroških. Tožba na podlagi zunajpogodbene odgovornosti Skupnosti za povračilo stroškov, ki de lege lata niso povračljivi, lahko ima za učinek le obid( ) veljavnih določb.

79. Sodišče prve stopnje se je zato pravilno v točki 50 sklepnih predlogov najprej posvetilo predpisom o stroških in z napotilom na sodno prakso zavrnilo procesni zahtevek za povračilo stroškov odvetniškega zastopanja, ki temelji na njih, da je nato v točki 51 napotilo na vrednostno nasprotje, do katerega bi prišlo, če bi se priznal po obsegu identičen odškodninski zahtevek.

80. Izpeljave Sodišča prve stopnje glede bistva pritožbenega postopka pred varuhom človekovih pravic upravičuje prizadevanje, da bi se poudarilo razlike med tem postopkom in postopkom pred sodišči Skupnosti. Namen izpeljav je ponazoriti, da pri tem ne gre za predhodni postopek, ki bi pripadal sodnemu postopku. S tem da Sodišče opozarja tudi na okoliščino, da je pritožbeni postopek tako oblikovan, da ni nujno potrebno zastopanje po odvetniku, se ponovno loteva značilnosti dejanskega stanja nujnosti v predpisih o stroških.

81. To nakazuje na to, da je Sodišče prve stopnje problematiko konkurence med procesnim in materialnopravnim zahtevkom za povračilo stroškov pravilno prepoznalo in s tem, da je slednjega zavrnilo, našlo rešitev v smislu domnevne volje zakonodajalca, ki spoštuje koherentnost prava Skupnosti. Ker Sodišče prve stopnje ni ravnalo napačno, je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

2. Drugi pritožbeni razlog: napačna presoja sodne prakse sodišč Skupnosti

a) Sodba Herpels( )

82. Z isto utemeljitvijo je treba zavrniti očitek pritožnika zoper napotovanje Sodišča prve stopnje na sodbo Herpels. Na podlagi njene upoštevnosti tudi zunaj področja javnih uslužbencev je mogoče iz te odločitve izpeljati merila, ki so primerna za rešitev zadevnega primera. V točkah 45 in 49 napotuje ta odločitev na predhodni postopek, urejen v členu 90 Beamtenstatus (nemški zakon o uslužbencih), ki ne predvideva posebnih oblikovnih zahtev, kaj šele pravne obveznosti uslužbenca, da bi ga zastopal odvetnik. Mogoče si je predstavljati, da je Sodišče prve stopnje skušalo vzpostaviti vzporednico s pritožbenim postopkom pred varuhom človekovih pravic, ki, kot že ugotovljeno, ne predpostavlja odvetniškega zastopanja.

83. Ker v predhodnem postopku ni nujno, da bi stranko zastopal odvetnik, Sodišče prve stopnje očitno izhaja iz odločitve, ki jo je pritožnik sprejel na lastno odgovornost. Pri tem je jasen poskus, da se v dejanski stan odgovornosti prava Skupnosti vpelje element pripisljivosti, o katerem smo že razpravljali in ki ga je za boljše razumevanje treba podrobneje obravnavati v okviru vzročnosti.

b) Sodba v zadevi AFCon Management Consultants in drugi proti Komisiji( )

84. Če pritožnik glede sodbe v zadevi AFCon Management Consultants in drugi proti Komisiji meni, da je iz nje mogoče izpeljati pravne posledice za zadevo, ki poteka, se je temu treba zoperstaviti, ker niti Sodišča prve stopnje niti Sodišča ne more zavezovati, da bi pravo Skupnosti razlagala na določen način. Kot neodvisna organa sodne prakse v institucionalnem okviru Evropske skupnosti sta vezana le na pravo. To izhaja iz člena 220 ES, po katerem sodišči Skupnosti v mejah svojih pristojnosti zagotavljata spoštovanje prava pri razlagi in uporabi Pogodbe. Pojem „pravo“ v smislu tega predpisa obsega vsa obvezujoča pisana in nepisana pravila prava Skupnosti oziroma prava Unije. V okviru tega je poleg primarnega in sekundarnega prava treba razumeti tudi splošna pravna načela in običajno pravo.( ) K pravnim virom prava Skupnosti pa ne spadajo sodbe sodišč Skupnosti. Sodbe so izraz razlage, ki jo sodišča Skupnosti podajo o pravu, vendar se jih ne sme zamenjevati s samim pravom.( )

85. Precedenčni učinek sodb ni značilnost( ), ki bi bila lastna sodstvu Unije. Čeprav si sodišča Skupnosti v interesu pravne varnosti in enotne razlage prava Skupnosti načelno prizadevajo za koherentno razlago prava, splošna struktura tako pravnega reda Skupnosti kot tudi sodstva nasprotuje vezanosti sodišč Skupnosti na njihovo prejšnjo sodno prakso. Zgodovinsko gledano to pojasnjuje dejstvo, da so Skupnost prvotno ustanovile države, ki jih je šteti h kontinentalno-evropskemu pravnemu krogu civil law, kar ima za posledico, da nadnacionalni pravni red, ki je nastal s tem, izkazuje temu ustrezno zaznamovanost.( ) Dalje si je treba to razlagati z okoliščino, da je bilo Sodišče prvotno ustanovljeno kot sodišče prve in zadnje stopnje, še preden se mu je na podlagi Sklepa Sveta o ustanovitvi Sodišča prve stopnje pridružil( ) nadaljnji organ sodne prakse. Prevzem precedenčnega učinka sodb v smislu common law ne bi bil na mestu, ker bi bila sprememba sodb Sodišča, ki so postale pravnomočne, mogoča samo s spremembo ustanovitvenih pogodb. Zaradi ustavnopravnih ovir v državah članicah, ki so s tem povezane, je bilo treba Sodišču omogočiti, da je glede na okoliščine odstopilo od takratne sodne prakse in da je razvoj prava Skupnosti usmerilo v drugo smer( ).

86. Ta načela veljajo tudi za pozneje ustanovljeno Sodišče prve stopnje. Zaradi tega Sodišču prve stopnje ni mogoče preprečiti, da se ne bi odmaknilo od prejšnje sodne prakse( ). To se razume samo po sebi, saj bi sicer zaradi stroge vezanosti na prejšnjo sodbo pritožba pred Sodiščem postala odveč. Dokler se odstop v pravni praksi Sodišča prve stopnje kot v obravnavanem primeru uveljavlja, se lahko tolmači le kot poziv Sodišču, naj sprejme zavezujočo in dokončno odločitev o pravnem vprašanju, ki ga je treba pojasniti.

87. Iz teh razlogov se pritožba ne more opirati samo na odstop Sodišča prve stopnje od prejšnje sodbe. Zato je treba zavrniti tudi drugi pritožbeni razlog.

3. Tretji pritožbeni razlog: vzročna zveza

88. V skladu z ustaljeno sodno prakso je lahko Skupnost po členu 288, drugi odstavek, ES nepogodbeno odgovorna samo zaradi neposredne vzročne zveze med domnevno protipravnim ravnanjem zadevnega organa in zatrjevano škodo. Glede obstoja take vzročne zveze nosi dokazno breme pritožnik ( ).

89. V delu, v katerem se pritožnik sklicuje na kvalificirano pravno kršitev, le-te ni mogoče zanikati. V zdaj že pravnomočni sodbi z dne 18. septembra 2003 je Sodišče prve stopnje odločilo, da je Komisija kršila obveznost ustrezno obravnavati predloge za sofinanciranje projektov v letih 1996 in 1997 s tem, da ni preverila, ali je pritožnik izpolnjeval( ) zahtevane predpostavke za upravičenost do financiranja. Namesto tega se je Komisija še naprej zanašala na podatke, ki jih je pred tem o dejavnosti pritožnika prejela od tretjih, ne da bi mu formalno dala možnost, da bi se o tem izrekel. To kršitev vlagateljeve pravice izreči se je pred tem grajal( ) Evropski varuh človekovih pravic kot primer nepravilnega ravnanja. Iz tega je razvidno, da sta bila postopka pred varuhom človekovih pravic in pred Sodiščem prve stopnje posledica protipravnega ravnanja Komisije.

90. Kot vzročna se lahko obravnavajo samo ravnanja, ki po splošnih življenjskih izkušnjah običajno lahko povzročijo škodo, kot je ta, ki je nastala. To ne velja, če je bil nastop škode kot posledica ravnanja popolnoma neverjeten, ker je bil zunaj vsakršnih življenjskih izkušenj. Napačno ravnanje zadevnega organa mora biti( ) neposreden in predvsem odločilen vzrok škode, kar ima za posledico, da oddaljenih posledic ni mogoče pripisati Skupnosti .( )

91. Na podlagi splošnih življenjskih izkušenj med protipravnim ravnanjem organov Skupnosti in škodo ni vzročne zveze, če je prizadeti sam vplival na nastanek škode.( ) Zavezuje ga namreč dolžnost, da izvede vse ukrepe, ki so v njegovem dosegu, da bi škodo preprečil ali jo zmanjšal. Samo škoda, ki je lahko nastala razumno razmišljajočemu človeku, je nadomestljiva.( ) Če prizadeti ne kaže potrebne skrbnosti, Skupnost za utrpelo škodo bodisi ni odgovorna bodisi je zanjo odgovorna le delno.( )

92. V obravnavanem primeru je pritožnik uporabil pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic in za zastopanje pooblastil odvetnika, čeprav slednje, kot smo že ugotovili, ni bilo niti pravno zavezujoče niti potrebno. Ta korak je tako prostovoljna odločitev, za posledice katere Skupnost ne more odgovarjati retroaktivno. Sodišče v sodbi Herpels, na katero se sklicuje Sodišče prve stopnje tudi v svojem sklepu, očitno izhaja iz istega temeljnega razmišljanja, ko pojasnjuje, da naj prizadetemu sicer ne bi bilo mogoče prepovedati, da si v predhodnem postopku zagotovi odvetniško svetovanje, vendar naj bi bila to njegova odločitev, ki je v nobenem primeru ne bi bilo mogoče naprtiti zadevnemu organu. Sodišče je v zadevi Herpels sklenilo, da je v takem primeru pravno gledano manjkala vsakršna vzročna zveza med domnevno škodo in ravnanjem Komisije.( )

93. Pravni red Skupnosti in pravni redi njenih držav članic namreč temeljijo na zamisli o svobodi in lastni odgovornosti posameznika. Skupno jim je, da mu prepuščajo odločitev, kako bo svoje pravno varovane interese najbolje varoval. Izraz te svobode pri varstvu lastnih pravic je načelo dispozitivnosti kot procesni korelat materialnopravne zasebne avtonomije. To načelo, ki ga priznava tudi procesno pravo Evropske unije, zapoveduje, da je zgolj stranka začne postopek, ga konča in da spremeni sporni predmet.( ) Ta svoboda mora še toliko bolj veljati v fazi pred sodnim postopkom.

94. Pravni red Skupnosti državljana postavlja pred izbiro, da se odloči za pravno pot pred sodišči Skupnosti ali za pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic. Načeloma je treba od državljana pričakovati, da se vnaprej pozanima o posebnostih vsakokratnega postopka, na primer o tem, ali se zahteva odvetniško zastopanje, in da to ustrezno upošteva. Zato mora državljan sam odgovarjati za posledice neupoštevanja te dolžnosti skrbnega ravnanja. Odločilen za izbiro primernega postopka je vselej cilj, ki se ga zasleduje. Če državljan zasleduje pravno zavezujočo obveznost organa Skupnosti, bo moral( ) za pravno varstvo prositi sodišča Skupnosti. V nasprotju s tem postopek pred varuhom človekovih pravic državljanu v prvi vrsti odpira možnost, da prejme pomoč v primerih, v katerih sodno varstvo bodisi ni na voljo bodisi ne bi vodilo do smiselne rešitve. Postopek pred varuhom človekovih pravic je zato treba razumeti( ) kot nadomestilo za dejanski postopek za pravno varstvo.

95. Tako ni vzročne zveze med ravnanjem Komisije in stroški pritožnika v obliki stroškov odvetniškega zastopanja v postopku pred varuhom človekovih pravic. Te je nasprotno ob upoštevanju veljavnega normativnega vrednotenja treba pripisati pritožniku. Sodišče prve stopnje s tem pravilno ni priznalo vzročne zveze. Zato je treba zavrniti tudi tretji pritožbeni razlog.

96. Ta ugotovitev ob zaključku moje preiskave o predpisih o civilnopravni odgovornosti je v skladu s procesnim pravom in predpisi o stroških Skupnosti in ga je zato po mojem mnenju glede na načelo enotnosti pravnega reda Skupnosti mogoče zastopati kot edino rešitev v tej zadevi. Tudi v institucionalnem smislu bi priznanje odškodninskega zahtevka vodilo do obida temeljnih predpisov, ker bi lahko državljana spodbudilo k temu, da pred sprožitvijo postopka pred sodišči Skupnosti vodi pritožbeni postopek pred varuhom človekovih pravic, da bi izkoristil dodatno možnost instančne presoje. Zanj ne bi bilo stroškovnega tveganja, ker bi vendarle lahko na podlagi nepogodbene odgovornosti Skupnosti ponovno uveljavljal stroške odvetniškega zastopanja, ki običajno niso povračljivi. Ta pritožbeni postopek bi se s tem razvil v vrsto predhodnega postopka, ki bi potekal pred uvedbo postopka pred sodišči Skupnosti, kar pa ne more biti v skladu z voljo zakonodajalca Unije.

B – Ugotovitev preiskave

97. Na podlagi vsega navedenega sem ugotovila, da je Sodišče prve stopnje pravilno kot očitno neutemeljeno zavrnilo tožbo za nadomestilo škode društva Internationaler Hilfsfonds e.V., vloženo proti Skupnosti. Pritožbo je zato treba zavrniti.

V – Stroški

98. Sodišče v skladu s členom 122(1) Poslovnika odloči tudi o stroških, če se pritožbi ne ugodi in če Sodišče samo dokončno odloči v sporu. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj pritožnik nosi stroške, in ker ta s predlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov postopka.

VI – Predlog

99. Sodišču predlagam, naj:

– pritožbo zavrne;

– društvu Internationaler Hilfsfonds e.V. naloži plačilo stroškov.