ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14.

Cilj te direktive je zapolniti praznine ( *8 ) predhodnih direktiv z opredelitvijo „posebn[ih] predpis[ov] za oškodovance, ki so upravičeni do odškodnine za vsako materialno škodo ali telesno poškodbo, nastalo kot posledica nesreče v državi članici, ki ni država članica stalnega prebivališča oškodovanca, in jo je povzročila uporaba vozil, ki so zavarovana v državi članici in se običajno nahajajo v državi članici“. ( *9 ) S tega vidika vse zavarovalnice v vsaki od držav članic, ki ni tista, v kateri so pridobile uradna dovoljenja, svobodno imenujejo ( *10 ) pooblaščenca za obravnavo odškodninskih zahtevkov, ki ima stalno prebivališče ali sedež v državi članici, v kateri je imenovan, in katerega naloga je obravnavati in reševati odškodninske zahtevke. ( *11 ) Za to mora zbrati vse potrebne informacije, sprejeti ukrepe, ki so potrebni za dogovor o pogojih za obravnavo odškodninskih zahtevkov, ( *12 ) in imeti vsa potrebna pooblastila za zastopanje zavarovalnice v odnosu do oškodovancev ter za to, da lahko v celoti zadosti njihovemu odškodninskemu zahtevku. ( *13 )
69.

V zgoraj navedenih ugotovitvah so izpostavljene precejšnje razlike med obravnavano zadevo in zadevo Piepenbrock, ( 43 ) ki jo navaja predložitveno sodišče. Sodišče je namreč v tej zadevi jasno izpostavilo dejstvo, da si je javni organ (Kreis Düren, okrožje Düren), ki je nalogo čiščenja nekaterih stavb zaupal drugemu regionalnemu ali lokalnemu organu (Stadt Düren, mesto Düren), pridržal pravico do nadzora nad pravilnim izvajanjem navedene naloge in do enostranskega odstopa od zadevne pogodbe javnega prava v primeru nepravilnega izvajanja. Čeprav je bila pogodba opredeljena kot „pogodba o delegaciji“, v tem pogodbenem razmerju med dvema regionalnima ali lokalnima subjektoma v bistvu ni šlo za dejanski prenos pristojnosti, ampak za vzajemno zavezujoč odnos, katerega predmet je bilo zgolj opravljanje storitev v korist okrožja Düren za finančno nadomestilo. Zato je to sodbo po mojem mnenju napačno razlagati tako, da naj bi Sodišče v njej potrdilo uporabo pravil Unije s področja javnega naročanja za prenose pristojnosti, kot je bila razložena v delu nemške pravne teorije, navedene v predložitveni odločbi, in kot trdi družba Remondis. ( 44 )
85.

Glede na vse zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Raad van State van België (državni svet Belgije), odgovori: Člen 53(2) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 1251/2011 z dne 30. novembra 2011, je treba glede na načelo enakega obravnavanja in obveznost preglednosti razlagati tako, da naročnik ni zavezan, da potencialne ponudnike v razpisu za oddajo javnega naročila ali specifikacijah seznani z metodo ocenjevanja ponudb za presojo stopnje izpolnjevanja meril za oddajo, ki so bila predhodno objavljena v razpisu za oddajo javnega naročila ali specifikacijah, pod pogojem, da taka metoda, sprejeta po izteku roka za oddajo ponudb, vendar pred njihovim odprtjem, (a) ne spremeni meril za oddajo naročila in relativnih ponderjev za ta merila, kot so bili navedeni v razpisu za oddajo javnega naročila ali specifikacijah, (b) ne vsebuje elementov, ki bi lahko, če bi jih ponudniki poznali ob pripravi ponudb, vplivali na to pripravo, in (c) ni bila sprejeta ob upoštevanju elementov, ki imajo lahko diskriminatoren učinek za enega izmed ponudnikov. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so v zadevi v glavni stvari ti pogoji izpolnjeni.
68.

Ob upoštevanju zgoraj navedenih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Budapest Környéki Törvényszék (okrožno sodišče v Budimpešti), odgovori: Člena 1(1) in (2) ter 3(1) in (2) Direktive 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih je treba razlagati tako, da ju ni mogoče uporabiti v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerem sodišče države članice v okviru nacionalnega postopka priznavanja učinkov tujih sodb namerava prevesti sodbo, ki jo je izreklo sodišče druge države članice, v jezik postopka prvoomenjene države. Člena 4(2) in 5(1) Okvirnega sklepa Sveta 2009/315/PNZ z dne 26. februarja 2009 o organizaciji in vsebini izmenjave informacij iz kazenske evidence med državami članicami ter Sklep Sveta 2009/316/PNZ z dne 6. aprila 2009 o vzpostavitvi Evropskega informacijskega sistema kazenskih evidenc (ECRIS) na podlagi člena 11 Okvirnega sklepa 2009/315/PNZ je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da bi bil vpis kazenske obsodbe, ki jo je izreklo sodišče ene države članice, v kazensko evidenco druge države članice odvisen od predhodne izvedbe takega postopka.
68.

Nemška ureditev res poleg tega določa tudi, da so lahko osebe, ki opravljajo poklic v drugi državi članici, kjer so upravičene do zagotavljanja pomoči v davčnih zadevah v okviru poslovne dejavnosti, upravičene do opravljanja te dejavnosti v Nemčiji občasno in priložnostno, pri čemer se ta upravičenost razlikuje glede na obseg take upravičenosti v državi članici sedeža. Osebe s sedežem v državi članici, kjer taka dejavnost ni regulirana, lahko to dejavnost opravljajo samo, če so jo v zadnjih desetih letih opravljale vsaj dve leti ( 24 ) in če o tem predhodno obvestijo pristojni organ s pisno priglasitvijo, ki vsebuje vse zahtevane elemente. ( 25 )
1.

Ti sklepni predlogi so drugi predlogi, predstavljeni v zadevi PFE (C‑689/13, EU:C:2015:263). Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na eni strani na razlago člena 1(3) Direktive Sveta z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (89/665/EGS) ( 2 ), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007 ( 3 ), ter na drugi strani na razlago člena 267 PDEU in načel primarnosti prava Unije in skladne razlage.
32.

J. Demmer je 13. novembra 2012 izpodbijal odločbo centra za pritožbe pred predložitvenim sodiščem. To sodišče je zdaj v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba zahtevo, da se kmetijska površina ne sme uporabljati za ‚nekmetijske dejavnosti‘ v smislu člena 44(2) Uredbe št. 1782/2003, in zahtevo, da se kmetijska površina uporablja za ‚kmetijsko dejavnost‘ ali […] pretežno uporablja za kmetijske dejavnosti‘ v smislu člena 34(2)(a) Uredbe št. 73/2009, razlagati tako, da je pogoj za pomoč, da je primarni namen rabe površine kmetijski? (a) Če je odgovor pritrdilen, se Sodišče naproša, naj navede, katere okoliščine je treba upoštevati pri odločitvi, kateri je ‚temeljni‘ namen rabe, če se območje hkrati uporablja za več različnih namenov. (b) Če je odgovor pritrdilen, se Sodišče dalje naproša, naj ugotovi, ali v takem primeru to pomeni, da so varna območja okoli vzletno‑pristajalnih stez, voznih stez in poti ustavljanja na letališčih – ki so del letališča in za katera veljajo posebna pravila in omejitve, kakršne so te v sporu, ki se nanašajo na rabo zemljišč, a se hkrati uporabljajo za pridobivanje trave za proizvodnjo krmnih peletov – po svoji naravi in rabi na podlagi zgoraj navedenih določb upravičena do pomoči. 2. Ali je treba zahtevo, da je kmetijsko zemljišče del ‚kmetijskega gospodarstva‘ v smislu člena 44(2) Uredbe št. 1782/2003 in člena 34(2)(a) Uredbe št. 73/2009, razlagati tako, da so varna območja okoli vzletno-pristajalnih stez, voznih stez in poti ustavljanja na letališčih – ki so del letališča in za katera veljajo posebna pravila in omejitve, kakršne so te v sporu, ki se nanašajo na rabo zemljišč, a se hkrati uporabljajo za pridobivanje trave za proizvodnjo krmnih peletov – na podlagi gornjih določb upravičena do pomoči? 3. Če je odgovor na vprašanje 1(b) in/ali vprašanje 2 nikalen, ali torej, ker so zemljiške parcele poleg tega, da se uporabljajo za vzdrževanje trajnega travnika za proizvodnjo krmnih peletov, tudi varna območja okoli vzletno-pristajalnih stez, voznih stez in poti ustavljanja, obstaja (a) napaka, ki bi jo kmet lahko razumsko odkril za namene člena 137 Uredbe št. 73/2009, če so pravice do plačila za območja vendarle dodeljene; (b) napaka, ki bi jo kmet lahko razumsko odkril za namene člena 73(4) [Uredbe št. 796/2004], če je bila pomoč za območja vendarle plačana; (c) neupravičeno plačilo, v zvezi s katerim za upravičenca ni mogoče šteti, da je ravnal v dobri veri za namene člena 73(5) [Uredbe št. 796/2004], če je bila pomoč za območja vendarle plačana? 4. Kateri čas je odločilen za presojo, ali (a) obstaja napaka, ki bi jo kmet lahko razumsko odkril za namene člena 137 Uredbe št. 73/2009, (b) obstaja napaka, ki bi jo kmet lahko smiselno ugotovil za namene člena 73(4) [Uredbe št. 796/2004], (c) je za upravičenca mogoče šteti, da je ravnal v dobri veri za namene člena 73(5) [Uredbe št. 796/2004]? 5. Ali je treba presojo iz vprašanja 4, od (a) do (c), opraviti za vsako posamezno leto pomoči ali za plačila kot celoto?“
42.

Po mojem mnenju v obravnavani zadevi zadostuje ugotovitev, da je ta garancija v razmerju do transakcije dobave avtomobila dopolnilna storitev ter da se zanjo uporablja drugačna in samostojna ekonomska logika. Kupec avtomobila lahko avtomobil kupi in ga uporablja brez garancije za primer okvare, lahko pa tudi sklene garancijsko pogodbo z drugim podjetjem, ne pa z družbo Mapfre Warranty, ne da bi pri tem posredoval prodajalec avtomobila. Pomembno je tudi dejstvo, da tukaj opisano garancijo zagotavlja podjetje, neodvisno od prodajalca avtomobilov, zato je ni mogoče šteti za garancijo, ki jo zagotavlja prodajalec. Nazadnje, družba Mapfre Warranty si v nekaterih okoliščinah pridržuje pravico do odpovedi garancijske pogodbe, kar pa nikakor ne vpliva na pogodbo o prodaji avtomobila. Menim, da te okoliščine zelo nedvoumno dokazujejo, da garancija take vrste, kot se preučuje v zadevi v glavni stvari, ni neločljivo povezana s transakcijo dobave avtomobila, zato ni treba, da se obdavči enako kot navedena dobava.
53.

Komisija v svoji vlogi zakonodajalca podrobnih pravil za izvajanje potrjuje to razlago člena 137 Uredbe št. 73/2009 s sprejetjem člena 81 njene Uredbe št. 1122/2009, ki pretežno ustreza členu 73a Uredbe št. 796/2004, ki je upoštevna v obravnavanem primeru. Pristojnosti glede prilagoditve v skladu s členom 81(1) in (2) Uredbe št. 1122/2009 so bile glede na Uredbo št. 796/2004 dopolnjene z napotkom, da veljajo brez poseganja v člen 137 Uredbe št. 73/2009. Zato je treba prizanesti kmetom, ki so v dobri veri prišli do previsokih plačil. Na drugi strani pa Komisija v členu 81(3) Uredbe št. 1122/2009 ni sprejela ustreznega napotka. Ta določba dovoljuje popravek napak, ki niso pripeljale do previsokih plačil, zanjo pa se zato, ker ni ustreznega napotka na člen 137 Uredbe št. 73/2009, ta ne uporablja. To mora veljati tudi za člen 73a(2a) Uredbe št. 796/2004, ki ustreza členu 81(3) Uredbe št. 1122/2009.
58.

Najprej bom pustila odprto, ali se kraj prodaje pravic do oddaje ponudb ciprske družbe določa na podlagi člena 44 Direktive o DDV, ali pa se morda ne uporabljajo določbe o določitvi kraja dobave blaga na podlagi člena 31 in naslednjih Direktive o DDV. Ni namreč izključeno, da se pridobitev pravice do oddaje ponudbe za nakup blaga v skladu z opredelitvijo pojma dobave blaga na podlagi člena 14(1) Direktive o DDV delno šteje za „prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“ To bi lahko veljalo za tiste pravice do oddaje ponudb, ki jih je kupila oseba na dražbi. To vprašanje pa se nanaša na obdavčitev ciprske družbe, ki ni predmet postopka v glavni stvari.
46.

Francosko besedilo se glasi „percevoir une contrepartie provenant essentiellement de l’entrée d’autres consommateurs dans le système plutôt que de la vente ou de la consommation de produits“, špansko pa „la oportunidad de recibir una compensación derivada fundamentalmente de la entrada de otros consumidores en el plan, y no de la venta o el consumo de productos“. Angleško se sklada s temi različicami, saj govori o možnosti za „receive compensation that is derived primarily from the introduction of other consumers into the scheme rather than from the sale or consumption of products“. Te različice bom imenovala različice „z zadevnim pogojem“. ( 21 )
60.

Vendar pa člen 2 Direktive 92/85 materam ne zagotavlja le varstva na delovnem mestu, ampak jim daje tudi pravico do porodniškega dopusta v skladu s členom 8 Direktive 92/85. Pri vprašanju, kdo v zvezi s tem spada v krog upravičenih oseb, ni pomembno le besedilo člena 2 Direktive 92/85, ampak je treba upoštevati tudi namen varstva, ki ga ima porodniški dopust. Ta namen vključuje, kot je bilo zgoraj navedeno, nemoten razvoj odnosa med materjo in otrokom v obdobju po porodu. Glede na to je porodniškemu dopustu s členoma 7 in 24 Listine o temeljnih pravicah zagotovljeno varstvo primarnega prava. To, da ima vsak otrok v skladu s členom 24(3) Listine o temeljnih pravicah pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, velja še posebno za dojenčka in njegov odnos z materjo, ki zanj skrbi, ter je eden od glavnih razlogov, zakaj je z Direktivo 92/85 zagotovljen porodniški dopust.
41.

Direktiva namreč ne zahteva, da se morajo potrošniku pravice iz člena 3 priznati, ne da bi za to moral sam kaj storiti. Če bi bil to namen, bi Direktiva to določala. Kot pravilno navaja poljska vlada, Direktiva po eni strani določa, da lahko potrošnik izbira, katere pravice iz Direktive bo uveljavljal (glej člen 3(2) in (5) Direktive). Po drugi strani iz tega izhaja, da mora imeti potrošnik možnost svoje pravice uveljavljati po normalni sodni poti (in da to tudi mora storiti, če želi uveljavljati svoje pravice), včasih celo pod pogojem, da spoštuje določene roke za obvestitev. ( 25 ) Več iz zahteve po učinkovitem pravnem varstvu ne izhaja. ( 26 ) Za to se zahteva samo, da potrošnik lahko uveljavlja svoje pravice. Vendar to hkrati pomeni, da to tudi mora storiti. Splošne obveznosti znižanja kupnine po uradni dolžnosti torej Direktiva ne vsebuje.
62.

V zvezi s tem se mi zdi, da člen 15(5) Uredbe št. 1008/2008 dobro ponazarja ta namen. Določa namreč, da ne glede na določbe iz dvostranskih sporazumov med državami članicami zadevna država članica ali države članice dovolijo letalskim prevoznikom Skupnosti, da povežejo storitve zračnega prevoza in sklenejo dogovore o letih pod skupno oznako ( 23 ) s katerim koli letalskim prevoznikom do vseh letališč na njihovem ozemlju, z njih ali prek njih ali do katere koli točke ali točk v tretjih državah. Na podlagi drugega pododstavka navedene določbe lahko država članica naloži omejitve glede dogovorov o letih pod skupno oznako med letalskimi prevozniki Skupnosti in letalskimi prevozniki iz tretje države. Zato mora ta država članica zagotoviti, da te omejitve ne omejujejo konkurence in ne diskriminirajo med letalskimi prevozniki Skupnosti ter niso bolj omejevalne, kot je to potrebno.
64.

V uvodu naj pojasnim, da se ti vprašanji nanašata le na dve od navedenih tožečih strank. Opominjam namreč, da so nizozemski organi začeli izplačevati nadomestilo za brezposelnost M. A. Peeters in J. G. J. Arnoldu pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 883/2004, s čimer so uporabili zgoraj navedeno sodno prakso Miethe. V trenutku, ko sta ta dva delavca ponovno začela opravljati dejavnost, so ju ti organi obvestili, da bi se njuna pravica do nadomestila še naprej izvajala na Nizozemskem, če bi spet postala brezposelna pred datumom, ki so ga določili navedeni organi in ki je bil določen kasneje kot 1. maja 2010, ki je datum začetka veljavnosti Uredbe št. 883/2004.
—

Člena 45 PDEU in 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da bi država članica sprejela zakonodajo, kot je člen 3(1), četrti pododstavek, odloka št. 38 z dne 27. julija 1967 v delu, v katerem ne dovoljuje osebi, ki prebiva v drugi državi članici in dejansko vodi družbo, zavezano plačilu davka v prvi državi članici, iz te druge države članice, da predloži dokaze, da dejansko opravlja to dejavnost na ozemlju druge države članice, in torej izpodbije domnevo, da spada v sistem socialne varnosti za samozaposlene osebe v prvi državi članici.
52.

V točki 36 zgoraj sem se sklicevala na sodbo Corte Suprema di Cassazione, na katero je italijanska vlada opozorila Sodišče v svojih stališčih in o kateri se je na obravnavi veliko razpravljalo. V skladu s to sodbo se žrtve nezakonitih dejanj, ki vključujejo pravne osebe, na podlagi člena 74 zakonika o kazenskem postopku sicer res ne morejo vključiti v postopek proti pravnim osebam kot civilne stranke. Vendar pa so dejansko zaščitene, ker (1) lahko v zvezi s svojim zahtevkom proti zadevnim osebam začnejo civilni postopek in (2) lahko na podlagi člena 83 tega zakonika vložijo svoj zahtevek pred kazenskimi sodišči po drugi poti. Dodati moram, da je prva postavka – to je možnost začetka civilnega postopka – za to razpravo brezpredmetna. Predložitveno sodišče je tudi samo navedlo, da ta pot običajno vključuje daljše časovne roke. ( 31 ) Če to drži, potem zaščita, ki naj bi se zagotovila z Okvirnim sklepom, ne bo zagotovljena. Nasprotno pa bi bilo po mojem mnenju morda treba upoštevati možnost uporabe člena 83 zakonika. Če lahko žrtve zadevnih nezakonitih dejanj res izkoristijo to možnost, potem samo dejstvo, da je na podlagi italijanskega prava izključena možnost, da se v ta postopek vključijo kot civilne stranke, nikakor ne vpliva na vprašanje, ali so z nacionalnim pravom izpolnjene zahteve iz člena 9(1) Okvirnega sklepa.
16.

Predložitveno sodišče je na podlagi tega prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba določbe iz členov 313(1) in 314 [Direktive o DDV] v povezavi s členoma 136 in 315 te direktive razlagati tako, da se v skladu z njimi pri dobavah rabljenega blaga za obdavčljive preprodajalce lahko uporabi posebna „maržna“ ureditev, tudi če kupljene osebne avtomobile in druga motorna vozila – za katera se je na podlagi določb poljskega prava iz člena 13(1), točka 5, [izvedbene uredbe k zakonu o DDV] uporabila oprostitev davka na dobavo osebnih avtomobilov in drugih motornih vozil, ki jo opravijo davčni zavezanci, ki so imeli ob pridobitvi teh avtomobilov in vozil le pravico do delnega odbitka vstopnega davka, ki je bil določen v členu 86(3) [zakona o DDV] – ponovno prodajo in so ti avtomobili in vozila rabljeno blago v smislu člena 43(2) zakona o DDV in člena 311(1), točka 1, Direktive o DDV?“
62.

To velja tako za člen 6.4 programa omrežja RFF, ( 16 ) ki določa posebno zaračunavanje uporabnin, ki pod dvema pogojema velja za pravico rezervacije vlakovnih poti za prevoz blaga, kot tudi za druga dokumenta, ki so ju navedli francoski organi, in sicer za splošne pogoje, ki veljajo za pogodbe o uporabi infrastrukture, in pogodbo o izpolnjevanju ciljev. Glede zadnje Komisija pravilno trdi, da obveznosti, ki jih je RFF pogodbeno prevzelo na področju kakovosti izvedbe, nimajo nič z „načrtom izvedbe“ in nimajo nobene zveze z ureditvijo zaračunavanja iz člena 11 Direktive 2001/14.
115.

V okviru sistema interakcije, vzpostavljenega med Sankcijskim odborom in Unijo, je zaščitena vsebina pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva torej zlasti ta, da se zadevni osebi predloži obrazložitev z natančnimi in konkretnimi razlogi, zaradi katerih je pristojen politični organ menil, da je treba uvesti ukrepe za zamrznitev sredstev, in ta, da se strogo upoštevajo pripombe, ki jih je oseba, uvrščena na seznam, navedla za izpodbijanje upoštevnosti navedenih razlogov. Menim, da od Komisije in sodišča Unije v imenu varstva pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva ni mogoče zahtevati, da preizkusita dokaze in informacije, ki jih hrani Sankcijski odbor in na katere se je navedeni odbor oprl za pripravo obrazložitve.
46.

S tem se ne strinjam. Prvič, spomniti je treba, da načelo pravne varnosti, ki je temeljno načelo prava Unije, med drugim zahteva, da morajo biti predpisi jasni in natančni, da se lahko posamezniki nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi in lahko ukrepajo v skladu z njimi. ( 14 ) Če to prenesemo na primere letalskih potnikov, katerih let je imel zamudo, in na letalske prevoznike, to pomeni, da morajo imeti prvi pravico izvedeti, od kdaj lahko zahtevajo plačilo odškodnine, drugi pa morajo imeti pravico izvedeti, od kdaj morajo tako odškodnino izplačati. Z uvedbo časovne omejitve se prepreči, da bi nacionalna sodišča različno presojala pojem velike zamude in da bi to povzročilo pravno negotovost. ( 15 ) Potniki, ki so izgubili štiri ure, bi bili lahko v nekaterih državah članicah upravičeni do odškodnine, v drugih pa ne, saj bi nekatera nacionalna sodišča tako zamudo štela za veliko zamudo v smislu Uredbe št. 261/2004, druga pa ne. Poleg pravne negotovosti bi to povzročilo tudi neenakost med letalskimi potniki, ki bi bili vendarle v popolnoma enakem položaju.
76.

Portugalska sicer ni izrecno ugovarjala, da glede na ureditev, ki jo uporablja za kmete pavšaliste, opravlja negativno kompenzacijo lastnih sredstev in da je to storila predvsem leta 2004. Glede na zgornje navedbe Komisije, ki so bile na obravnavi na vprašanje še enkrat potrjene, in sicer da naj dani postopek ne bi zadeval pobiranja lastnih sredstev, tega Portugalski ni mogoče očitati. Iz člena 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in iz upoštevne sodne prakse namreč izhaja, da je treba v vsaki tožbi navesti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov ter da morajo biti te navedbe dovolj jasne in natančne, da toženi stranki omogočajo pripravo obrambe in Sodišču izvajanje nadzora. Tako morajo torej dejanski in pravni elementi, na katerih temelji tožba, dosledno in razumljivo izhajati iz besedila tožbe. ( 50 ) Tej zahtevi tožba Komisije glede drugega dela tožbenega predloga ne zadosti.
9.

Člen 6(1) te direktive pod naslovom „Upravičenost različnega obravnavanja zaradi starosti“ določa: „Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni. Tako različno obravnavanje je lahko med drugim: (a) določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo; (b) z določitvijo minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo; (c) z določitvijo najvišje starosti za zaposlitev, ki temelji na zahtevah glede usposobljenosti za zadevno delovno mesto, ali na potrebi po primerni dobi zaposlenosti pred upokojitvijo.“
5.

Klavzula 2, točka 1, okvirnega sporazuma, ki je naslovljena „Starševski dopust“, določa: „V okviru drugega odstavka klavzule 2.2 ta sporazum podeljuje moškim in ženskim delavcem individualno pravico do starševskega dopusta v primeru rojstva ali posvojitve otroka, da bodo lahko skrbeli za tega otroka, in sicer za najmanj tri mesece in do določene starosti do največ 8 let, ki jo določi država članica in/ali uprava in delavci.“
49.

Glede na vse, kar je bilo navedeno, Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Finanzgericht Köln, odgovor: 1. Člen 2(a) Direktive Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic v povezavi s točko (f) njene priloge je treba razlagati tako, da je „družba države članice“ v smislu te direktive lahko samo družba, ki ima eno od pravnih oblik, ki so izrecno navedene v točki (f) Priloge k tej direktivi. 2. Člen 2(a) Direktive 90/435 v povezavi s točko (f) njene priloge ne krši členov 43 ES in 48 ES s tem, ko določa oprostitev pri viru odtegnjenega davka, kadar odvisna družba izplača dobiček francoski matični družbi, ki ima eno od pravnih oblik, izrecno navedenih v točki (f) Priloge k tej direktivi.