ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 65(1), prvi pododstavek, Pridružitvenega sporazuma Skupnosti-Maroko, ki na področju socialne varnosti določa prepoved vsakršne diskriminacije maroških državljanov na podlagi državljanstva v primerjavi z državljani države članice gostiteljice, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da bi država članica gostiteljica maroškemu državljanu, ki je služil vojsko v tej državi in prebiva na njenem ozemlju, zavrnila pravico do vojaške invalidske pokojnine zgolj zato, ker je maroški državljan.

Okoliščina, da je zadevna oseba prenehala delati na dan vložitve zahteve za invalidsko pokojnino, je ne izključuje s področja osebne uporabe navedene določbe, ker pojem „delavec“, naveden v tej določbi, zadeva hkrati aktivne delavce in delavce, ki so se umaknili s trga dela, potem ko so dosegli starost, zahtevano za pridobitev starostne pokojnine, ali potem ko so bili žrtve enega od tveganj, ki dajejo pravico do dajatev iz naslova drugih vej socialne varnosti. Poleg tega je treba osebo, ki odsluži določen čas obvezne ali prostovoljne vojaške službe, obravnavati kot „delavca“ v smislu člena 65(1), prvi pododstavek, Sporazuma o pridružitvi, glede na razmerje podrejenosti, ki je značilno za opravljanje njenih nalog v vojaški službi, za katere prejema plačilo.

Poleg tega okoliščini, da je bolezen, na kateri temelji zahteva za invalidsko pokojnino, nastopila že pred dolgim časom in zunaj ozemeljskih meja države članice gostiteljice, ne moreta izključiti tega, da zadevna dajatev spada v okvir stvarnega področja uporabe člena 65(1), prvi pododstavek, Sporazuma o pridružitvi, saj je bila ta delovna doba zaključena v državi delodajalki prosilca, tako da je bila v obravnavanem primeru njim in zadevno državo članico podana tesna zveza. Po drugi strani pomeni bolezen, ki je nastopila v navedenem obdobju, okoliščino, ki je nastala pred začetkom veljavnosti Sporazuma o pridružitvi, pri čemer pa njene prihodnje posledice, kot je možnost uživanja vojaške invalidske pokojnine zaradi posledic te bolezni, ureja navedeni sporazum, zlasti njegov člen 65(1), vse od začetka veljavnosti tega sporazuma, pri čemer se njegova uporaba pri taki zahtevi za pokojnino ne more obravnavati, kakor da vpliva na položaj, ki je nastal pred tem začetkom veljavnosti.

(Glej točke od 44 do 48, 54 in 66 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci

(Pogodba ES, člen 85(1) (postal člen 81(1) ES))

2. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Škodovanje konkurenci

(Pogodba ES, člen 85(1 )(postal člen 81(1) ES))

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Izjema

(Pogodba ES, člen 85(3) (postal člen 81(3) ES))

4. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Presoja združljivosti klavzule o ekskluzivnosti s pravom Skupnosti, ki jo opravijo nacionalna sodišča

5. Konkurenca – Prevladujoči položaj – Zloraba – Pojem

(Pogodba ES, člen 86 (postal člen 82 ES))

Summary

1. Pogodbene omejitve, naložene trgovcem na drobno s sporazumi o distribuciji, ki vključujejo klavzulo o ekskluzivnosti, in trgovcu na drobno omogočajo, da v vsakem trenutku odstopi od sporazumov, pri čemer velja zelo kratek odpovedni rok, je treba preučiti ne le povsem formalno s pravnega stališča, ampak je treba upoštevati tudi posebne gospodarske okoliščine teh sporazumov. Iz tega sledi, da možnost odpovedi sporazumov o distribuciji, dokler ni uporabljena, nikakor ne ovira njihovega dejanskega izvajanja, zato je treba pri presoji učinka sporazumov na referenčni trg upoštevati njihovo dejansko trajanje.

(Glej točke 2, 54 in 55.)

2. Presoja posledic sporazuma na konkurenco vključuje upoštevanje gospodarskih in pravnih okoliščin, v katerih je ta sporazum in v katerih bi lahko skupaj z drugimi sporazumi kumulativno učinkoval na konkurenco. Zato je za presojo, ali več sporazumov o distribuciji, ki vključujejo klavzulo o ekskluzivnosti, ovira dostop na zadevni trg, treba opredeliti naravo in pomen vseh podobnih pogodb, ki več nacionalnih proizvajalcev povezujejo z velikim številom prodajnih mest. V zvezi s tem je vpliv mrež pogodb na dostop na trg odvisen zlasti od števila prodajnih mest, ki so tako povezana s proizvajalci, v primerjavi s tistimi, ki niso, trajanja sklenjenih obveznosti in količine izdelkov, na katere se obveznosti nanašajo.

(Glej točki 84 in 85.)

3. Zainteresirana podjetja, ki želijo uveljavljati izjemo na podlagi člena 85(3) Pogodbe (postal člen 81(3) ES), morajo Komisiji najprej predložiti dokaze, da zadevni sporazum izpolnjuje pogoje iz te določbe.

(Glej točko 102.)

4. Presoja nacionalnega sodišča glede skladnosti klavzule o ekskluzivnosti v sporazumu o distribuciji s pravom Skupnosti ne more zavezovati sodišč Skupnosti.

(Glej točko 128.)

5. Pojem zlorabe prevladujočega položaja je objektiven pojem, ki se nanaša na ravnanja podjetja s prevladujočim položajem, ki lahko vplivajo na sestavo trga, kjer je prav zaradi prisotnosti zadevnega podjetja raven konkurence že oslabljena, in ki lahko – zaradi uporabe metod, različnih od tistih, ki obvladujejo normalno konkurenco med proizvodi ali storitvami na podlagi storitev gospodarskih subjektov – ovirajo ohranitev ravni konkurence, ki še obstaja na trgu, ali razvoja te konkurence. Dejstvo, da so bile pogodbe sklenjene na zahtevo sopogodbenic podjetja, ki ima prevladujoči položaj, ne more izključiti te opredelitve.

(Glej točko 129.)
Zadeva C-555/03 
Magali Warbecq 
proti 
Ryanaira Ltd 
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, 
ki ga je vložilo Tribunal du travail de Charleroi) 
„Uredba (ES) št. 44/2001 - Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah -
Sodišče, ki je v smislu člena 68 ES pristojno na Sodišče nasloviti predlog za 
predhodno odločanje - Nepristojnost Sodišča" 
Sklep Sodišča (četrti senat) z dne 10. junija 2004 I - 6042 
Povzetek sklepa 
Vprašanja za predhodno odločanje - Pristojnost Sodišča - Akt, sprejet na podlagi naslova IV 
tretjega dela Pogodbe - Uredba št. 44/2001 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb -
Nacionalna sodišča, ki lahko na Sodišče naslovijo predlog za sprejetje predhodne odločbe -
Sodišča, zoper odločitve katerih po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva 
(Člen 61(c) ES in 68 ES; Uredba Sveta št. 44/2001) 
I - 6041
Keywords

Summary



Keywords

Znamka Skupnosti – Postopek s tožbo – Pritožba, ki jo je vložil Urad zoper sodbo Sodišča prve stopnje, s katero je bila razveljavljena odločba odbora za pritožbe o zavrnitvi registracije znaka kot znamke Skupnosti – Umik zahteve za registracijo med pritožbenim postopkom – Konec spora – Ustavitev postopka

(Uredba Sveta št. 40/94, člen 63)

Summary

V okviru pritožbe zoper sodbo Sodišča prve stopnje, s katero je bila razveljavljena odločba odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) o zavrnitvi registracije znaka kot znamke Skupnosti, umik zahteve za registracijo, do katerega je prišlo po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, ne povzroči tega, da je ta pritožba popolnoma brezpredmetna, ker ta umik sam po sebi ne vpliva na izpodbijano sodbo.

Vendar je s tem umikom končan spor glede zavrnitve registracije kot blagovne znamke zadevnega znaka, kolikor se stranki strinjata, da je spor zdaj rešen in kolikor UUNT zlasti meni, da je umik zahteve za registracijo „veljaven“ in da njegovi predlogi zoper izpodbijano sodbo niso več bistveni. V teh okoliščinah se postopek v zvezi s to pritožbo ustavi.

(Glej točke od 10 do 13 in izrek.)
20

Člen 492 upravnega zakonika, naslovljen „Disciplinska upravna odgovornost“, določa: „1. Če javni uslužbenci storijo krivdno kršitev dolžnosti, ki ustrezajo javni funkciji, ki jo opravljajo, ter pravil poklicne in državljanske etike, določenih z zakonom, to pomeni disciplinsko kršitev in povzroči njihovo disciplinsko upravno odgovornost. 2. Disciplinske kršitve pomenijo ta dejanja: (a) sistematično zamujanje pri izvedbi del; (b) ponavljajoče se malomarnosti pri izvedbi del; (c) neupravičene odsotnosti z dela; (d) nespoštovanje delovnega časa; (e) posredovanje ali vztrajanje pri obravnavanju zahtevkov izven zakonskega okvira; (f) nespoštovanje poklicne skrivnosti ali zaupnosti del, ki so take narave; (g) ravnanja, ki škodijo ugledu javnega organa ali institucije, v kateri javni uslužbenec opravlja svojo dejavnost; (h) opravljanje političnih dejavnosti med delovnim časom; (i) neupravičena odklonitev opravljanja poklicnih nalog; (j) neupravičena odklonitev pregledov medicine dela in zdravstvenih preiskav na podlagi priporočil zdravnika medicine dela, v skladu z določbami zakona; (k) kršitev določb v zvezi z dolžnostmi in prepovedmi, določenimi z zakonom za javne uslužbence, razen tistih, ki se nanašajo na navzkrižje interesov in nezdružljivosti; (l) kršitev določb o nezdružljivosti, če javni uslužbenec ne ukrepa za prenehanje te kršitve v roku petnajstih koledarskih dni od dneva, ko je prišlo do nezdružljivosti; (m) kršitev določb o navzkrižju interesov; (n) druga dejanja, ki so kot disciplinske kršitve določena v normativnih aktih, ki se nanašajo na javne uslužbence in uradnike ali ki se uporabljajo zanje. 3. Disciplinske sankcije so: […] (f) razrešitev z javne funkcije. 4. Disciplinske kršitve iz odstavka 2 se kaznujejo z naslednjimi disciplinskimi sankcijami: (a) z eno od disciplinskih sankcij iz odstavka 3(a) ali (b) za disciplinske kršitve iz odstavka 2(a), (b) in (d); (b) z eno od disciplinskih sankcij iz odstavka 3, od (b) do (f), za disciplinske kršitve iz odstavka 2(c); (c) z eno od disciplinskih sankcij iz odstavka 3, od (c) do (f), za disciplinske kršitve iz odstavka 2, od (e) do (h); (d) z eno od disciplinskih sankcij iz odstavka 3 za disciplinske kršitve iz odstavka 2, od (i) do (k) in (m); (e) z disciplinsko sankcijo iz odstavka 3(f), pod pogoji iz člena 520, za disciplinske kršitve iz odstavka 2(l); (f) z eno od disciplinskih sankcij iz odstavka 3 za disciplinske kršitve iz odstavka 2(n). […] 6. Pri individualizaciji disciplinske sankcije se v skladu z določbami odstavka 4 upoštevajo vzroki in resnost disciplinske kršitve, okoliščine, v katerih je bila ta storjena, stopnja krivde in posledice kršitve, splošno ravnanje uradnika med delom in obstoj drugih disciplinskih sankcij, ki niso bile izbrisane pod pogoji iz tega zakonika. […]“
14

Člen 18 legge n. 115 - Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014 (zakon št. 115 o določbah za izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz članstva Italije v Evropski uniji – evropski zakon 2014) z dne 29. julija 2015 (GURI št. 178 z dne 3. avgusta 2015, str. 1) določa: „1. Državljani Evropske unije […], ki so ali so bili vključeni v splošno obvezno invalidsko in pokojninsko zavarovanje ter zavarovanje za preživele družinske člane zaposlenih […], imajo od 1. januarja 2016 možnost, da se jim zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru tega zavarovanja, seštevajo z zavarovalnimi dobami, dopolnjenimi pri mednarodnih organizacijah. 2. Za seštevanje iz odstavka 1 je mogoče zaprositi, če je to potrebno za pridobitev pravice do starostne ali invalidske pokojnine oziroma pokojnine za preživele družinske člane, če skupno trajanje zavarovalnih dob, dopolnjenih na podlagi italijanske zakonodaje, znaša vsaj 52 tednov in če se dobe, ki jih je treba sešteti, ne prekrivajo. 3. Seštevanje zavarovalnih dob je mogoče na podlagi vloge zadevne osebe, ki se predloži italijanskemu zavodu za socialno varnost, pri katerem je oseba dopolnila zavarovalne dobe. Če nekdanji zaposleni pri mednarodni organizaciji pravico do dajatev, določenih z italijansko zakonodajo, pridobi, ne da bi bilo treba sešteti zavarovalne dobe, dopolnjene pri mednarodni organizaciji, italijanski zavod za socialno varnost pokojnino izračuna izključno na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih v okviru italijanskega pokojninskega sistema. Če nekdanji zaposleni pri mednarodni organizaciji pravico do dajatev, določenih z italijansko zakonodajo, pridobi le s seštevanjem zavarovalnih dob, dopolnjenih pri mednarodni organizaciji, italijanski zavod za socialno varnost zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru pokojninskega sistema mednarodne organizacije, razen tistih, ki so bile povrnjene, upošteva, kot če bi bile dopolnjene na podlagi italijanske zakonodaje, in znesek dajatve izračuna izključno na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih na podlagi italijanske zakonodaje. 4. Pokojninske dajatve, izplačane v skladu s tem členom, se za vse, kar se nanaša na učinke, ki izhajajo iz uporabe italijanske zakonodaje, obravnavajo kot pokojnine. 5. Obdobja zaposlitve pri mednarodni organizaciji je mogoče, če zaradi njih ne nastane pravica do pokojninske dajatve v breme pokojninskega sklada te mednarodne organizacije, odkupiti v okviru italijanskega pokojninskega sistema v skladu z zakonodajo, ki ureja odkup obdobij zaposlitve, dopolnjenih v tujini. Pravica do odkupa se uresničuje, zlasti kadar jo uveljavljajo preživeli zaposlenega pri mednarodni organizaciji, pod pogoji, določenimi s pravili italijanskega zavoda za socialno varnost, pri katerem je bila vložena vloga za odkup. […]“.
61

Eden od elementov bistvene vsebine pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določene v členu 47 Listine, je ta, da ima oseba, ki je imetnik te pravice, možnost dostopa do sodišča, ki je pristojno za zagotavljanje spoštovanja pravic, ki jih tej osebi zagotavlja pravo Unije, in v tem smislu za preučitev vseh pravnih in dejanskih vprašanj, ki so upoštevna za rešitev spora, o katerem navedeno sodišče odloča (sodba z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju), C‑245/19 in C‑246/19, EU:C:2020:795, točka 66 in navedena sodna praksa).
50

Tako državi članici, v kateri ima sedež izvajalec storitve, ki je bila opravljena za davčnega zavezanca s sedežem v drugi državi članici in katere kraj je v skladu s členom 44 Direktive o DDV v zadnjenavedeni državi članici – za razliko od pristojnosti, ki so priznane državi članici, v kateri se začne odpošiljanje blaga, ki je predmet dobave znotraj Skupnosti, in kot so bile predstavljene v točkah od 46 do 48 te sodbe – s to direktivo ni priznana nobena pristojnost za obdavčitev take storitve z DDV.
20

V teh okoliščinah je Finanzgericht Bremen (finančno sodišče v Bremnu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 43 ES oziroma člen 49 PDEU, ki zagotavljata svobodo ustanavljanja (oziroma člen 49 ES oziroma člen 56 PDEU, ki zagotavljata svobodo opravljanja storitev), razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora davčni zavezanec pri dejanskih stanjih, ki se nanašajo na transakcije s čezmejnim elementom, voditi evidence o vrsti in vsebini svojih poslovnih razmerij s povezanimi osebami, ki vključujejo tudi ekonomske in pravne podlage za sporazum o cenah in drugih poslovnih pogojih s povezanimi osebami, ki temelji na neodvisnem tržnem načelu, in v skladu s katero v primeru, da davčni zavezanec na zahtevo davčne uprave ne predloži navedenih evidenc ali pa so predložene evidence v glavnem neuporabne, ne velja le domneva iuris tantum, da so njegovi obdavčljivi dohodki v matični državi članici, določitvi katerih so namenjene te evidence, višji od dohodkov, ki jih je davčni zavezanec izkazal, in lahko davčni organ, če mora v takih primerih opraviti oceno in je te dohodke mogoče določiti le v določenem okviru, zlasti le na podlagi razponov cen, ta okvir uporabi v škodo davčnega zavezanca, ampak se poleg tega določi pribitek, ki znaša najmanj 5 %in največ 10 %ugotovljenega presežka dohodkov, vendar najmanj 5000 EUR, v primeru predložitve uporabnih evidenc z zamudo pa največ 1.000.000 EUR in najmanj 100 EUR za vsak poln dan prekoračitve roka, pri čemer pribitka ni treba določiti le, če je neizpolnitev obveznosti vodenja evidenc opravičljiva ali je krivda le neznatna?“
47

Poleg tega je Sodišče v zadevah, ki vključujejo nacionalno zakonodajo iz postopka v glavni stvari, opozorilo, da države članice prosto določijo podrobna pravila, v skladu s katerimi se doseže cilj, določen v členu 4(1) Direktive 90/435 (glej v tem smislu sodbo z dne 12. februarja 2009, Cobelfret, C‑138/07, EU:C:2009:82, točka 61, in sklep z dne 4. junija 2009, KBC Bank in Beleggen, Risicokapitaal, Beheer, C‑439/07 in C‑499/07, EU:C:2009:339, točki 50 in 53 ter navedena sodna praksa).
39

V obravnavanem primeru predložitveno sodišče navaja, da na podlagi člena 22 LEC toženi stranki v postopku v glavni stvari ne more naložiti plačila stroškov, ker so bili zahtevki tožeče stranke v postopku v glavni stvari izpolnjeni zunaj sodnega postopka, ki ga vodi. Po mnenju tega sodišča to velja tudi, če se izkaže, da tožena stranka v postopku v glavni stvari ni ravnala v dobri veri in je bila zato tožeča stranka v postopku v glavni stvari prisiljena uveljavljati svoje pravice s pravnim sredstvom, ker člen 22 LEC sodišču, ki odloča o zadevi, ne dovoljuje, da bi upoštevalo take okoliščine in tako odstopilo od pravila o razdelitvi stroškov, ki ga določa ta člen.
–

za The Chief Appeals Officer, The Social Welfare Appeals Office, The Minister for Employment Affairs in The Minister for Social Protection M. Browne, A. Joyce, J. Quaney, agenti, skupaj s K. Binchy, barrister, in C. Donnelly, SC,
8

Člen 20 te direktive, ki je edina določba poglavja III te direktive, je naslovljen „Omejitev ali ukinitev materialnih pogojev za sprejem“. Ta člen tako določa: „1. Države članice lahko omejijo ali v izjemnih in ustrezno utemeljenih primerih ukinejo materialne pogoje za sprejem, kadar prosilec: (a) zapusti kraj bivanja, ki ga določi pristojni organ, ne da bi ga o tem obvestil, ali brez dovoljenja, če ga je zahteval; (b) ne izpolnjuje obveznosti javljanja ali zahtev glede obveščanja ali udeležbe pri osebnih razgovorih v zvezi z azilnim postopkom v razumnem obdobju, ki ga določa nacionalno pravo, ali (c) je vložil naknadno prošnjo, kot je opredeljena v členu 2(q) Direktive 2013/32/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60)]. Glede primerov (a) in (b), kadar se prosilca izsledi ali se prostovoljno javi pristojnemu organu, se na podlagi razlogov za izginotje sprejme ustrezno utemeljena odločitev o ponovni uvedbi pravice do nekaterih ali vseh ukinjenih ali omejenih materialnih pogojev za sprejem. 2. Države članice lahko omejijo tudi materialne pogoje za sprejem, kadar lahko ugotovijo, da prosilec brez utemeljenih razlogov ni vložil prošnje za mednarodno zaščito, takoj ko je bilo to praktično izvedljivo po prihodu v zadevno državo članico. 3. Države članice lahko omejijo ali ukinejo materialne pogoje za sprejem, kadar je prosilec prikril finančna sredstva in je zato imel neupravičeno korist od materialnih pogojev za sprejem. 4. Države članice lahko določijo sankcije, ki se uporabljajo za hude kršitve pravil v nastanitvenih centrih in za hudo nasilno vedenje. 5. Odločitve o omejitvi ali ukinitvi materialnih pogojev za sprejem ali sankcijah iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 tega člena, se sprejmejo posamično, objektivno in nepristransko ter se navedejo razlogi. Odločitve temeljijo na posebnem položaju zadevne osebe, zlasti v zvezi z osebami iz člena 21, ob upoštevanju načela sorazmernosti. V vseh okoliščinah države članice zagotovijo dostop do zdravstvenega varstva v skladu s členom 19 ter vsem prosilcem zagotovijo tudi dostojen življenjski standard. 6. Države članice zagotovijo, da materialni pogoji za sprejem niso ukinjeni ali omejeni, dokler ni sprejeta odločitev v skladu z odstavkom 5.“
3

V uvodnih izjavah od prve do sedme Direktive 87/357 je navedeno: „ker v več državah članicah veljajo zakoni ali drugi predpisi o določenih izdelkih, ki zaradi zavajajočega videza ogrožajo varnost ali zdravje potrošnikov; ker se ti predpisi razlikujejo po vsebini, obsegu in področju uporabe; ker se ti predpisi v nekaterih državah članicah nanašajo zlasti na vse izdelke, ki so podobni živilom, pa to niso, medtem ko se v drugih državah članicah nanašajo na izdelke, ki se utegnejo zamenjati za živila, zlasti za slaščice; ker tako stanje ustvarja znatne ovire za prosti pretok blaga in neenake konkurenčne pogoje znotraj Skupnosti brez zagotovitve učinkovitega varstva potrošnikov, zlasti otrok; ker je treba te ovire za vzpostavitev in delovanje skupnega trga odpraviti ter potrošnikom zagotoviti ustrezno varstvo v skladu z Resolucijama Sveta z dne 14. aprila 1975 in 19. maja 1981 o prvem [UL 1975, C 92, str. 1] in drugem [UL 1981, C 133, str. 1] programu Evropske gospodarske skupnosti v zvezi s politiko varstva in obveščanja potrošnikov ter Resolucijo Sveta z dne 23. junija 1986 o novi spodbudi politike varstva potrošnikov [UL 1986, C 167, str. 1]; ker mora biti za zdravje in varnost potrošnikov v različnih državah članicah zagotovljena enakovredna raven varstva; ker je zato treba prepovedati trženje, uvoz ter proizvodnjo in izvoz izdelkov, ki lahko ogrožajo zdravje ali varnost potrošnikov, ker se utegnejo zamenjati za živila; ker je treba določiti, da pristojni organi držav članic opravljajo nadzor; ker je treba po načelih iz resolucij Sveta o varstvu potrošnikov nevarne izdelke umakniti s trga“.
40

Glede na zgornje preudarke je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba določbe Direktive o DDV ter načela davčne nevtralnosti, učinkovitosti in sorazmernosti razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji in praksi, v skladu s katerima mora prodajalec nepremičnine popraviti odbitek vstopnega DDV v zvezi s to nepremičnino po tem, ko mu pravica do izbire za obdavčitev te prodaje ni bila priznana, ker na datum navedene prodaje pridobitelj ni izpolnjeval pogojev, pod katerimi lahko prodajalec to pravico uveljavlja. Čeprav pridobiteljeva dejanska uporaba zadevne nepremičnine v okviru dejavnosti, ki so predmet DDV, v zvezi s tem ni upoštevna, morajo pristojni organi kljub temu preveriti morebiten obstoj goljufije ali zlorabe s strani davčnega zavezanca, ki je pravico do izbire za obdavčitev zadevne transakcije nameraval uveljavljati.
44

Na prvem mestu, v zvezi z besedilom člena 29(2), drugi stavek, Uredbe Dublin III je treba najprej opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami (sodba z dne 15. aprila 2021, The North of England P & I Association, C‑786/19, EU:C:2021:276, točka 54 in navedena sodna praksa).
Lauksaimniecības un lauku attīstības likums (zakon o kmetijstvu in razvoju podeželja) z dne 7. aprila 2004 (Latvijas Vēstnesis, 2004, št. 64) vsebuje člen 5, katerega odstavki 4, 7 in 8 določajo:

„4. Podrobna pravila za dodelitev pomoči, ki jih odobrita država in [Unija] ter ki so namenjene kmetijstvu, in podrobna pravila za dodelitev pomoči, ki jih odobrita država in [Unija] ter ki so namenjene razvoju podeželja in ribištva, določi Svet ministrov. […]

[…]

7. Svet ministrov določi podrobna pravila za upravljanje in nadzorovanje pomoči, ki jih odobrita država in [Unija] ter ki so namenjene kmetijstvu, in pomoči, ki jih odobrita država in [Unija] ter ki so namenjene razvoju podeželja in ribištva.

8. Svet ministrov določi podrobna pravila za upravljanje Evropskega kmetijskega jamstvenega sklada, [EKSRP] in Evropskega sklada za ribištvo ter pristojnosti in dolžnosti organov, ki sodelujejo pri upravljanju teh skladov.“
4.

Skupna trgovinska politika – Zaščita pred dampingom – Diskrecijska pravica institucij – Sprememba pristopa, ki se nanaša na obdavčitev nekaterih uvoznikov s ponovno uvedenimi protidampinškimi dajatvami – Spremembe zaradi prerazporeditve pristojnosti med Svetom in Komisijo – Dopustnost – Kršitev načela enakosti in prepovedi diskriminacije – Neobstoj (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2016/1036, člen 9(4); uredbi Sveta št. 384/96, člen 9(4) in št. 1225/2009, člen 9(4)) (Glej točke od 71 do 80 in 88.)