Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Predložitev Sodišču – Nujnost sprejetja predhodne odločbe in upoštevnost postavljenih vprašanj – Presoja nacionalnega sodišča

(člen 267 PDEU)

2. Konkurenca – Pravila Unije – Uporaba – Pristojnost držav članic – Določitev nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco – Nacionalni predpis, na podlagi katerega ti organi ne smejo nastopati v vlogi tožene stranke v sodnem postopku, ki je bil sprožen pri prizivnem sodišču zoper odločbo, ki jo je sprejel ta organ – Nedopustnost

(Uredba Sveta št. 1/2003, člen 35)

Summary

1. V okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki prejme zadevo v odločanje in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve, o kateri odloča, presodi nujnost sprejetja predhodne odločbe za izdajo sodbe ter upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Če se vprašanja, ki jih postavijo nacionalna sodišča, nanašajo na razlago določbe prava Unije, je torej Sodišče načeloma zavezano, da o njih odloči, razen če je očitno, da je resnični namen predloga za sprejetje predhodne odločbe, da Sodišče sprejme odločitev na podlagi konstruiranega spora ali da oblikuje posvetovalno mnenje o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih, da zaprošena razlaga prava Unije ni v nikakršni povezavi z resničnostjo ali s predmetom spora ali da Sodišče nima na voljo dejanskih ali pravnih elementov, ki so nujno potrebni, da bi lahko podalo koristen odgovor na nanj naslovljena vprašanja.

V zvezi s tem v okviru predhodnega vprašanja, ki se nanaša na razlago določb prava Unije na področju konkurence, dejstvo, da se nacionalno sodišče še ni dokončno izreklo o vprašanju, ali je treba uporabiti le nacionalno konkurenčno pravo ali pa je mogoče uporabiti tudi pravo Unije, nikakor ne nasprotuje dopustnosti njegove predložitvene odločbe. Bilo bi namreč nedosledno, če bi moralo nacionalno sodišče dokončno odločiti o vprašanju, ki je neposredno ali posredno predmet predložitvene odločbe, da bi bil njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

Poleg tega ob upoštevanju ločitve funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem ni mogoče zahtevati, da nacionalno sodišče, preden se obrne na Sodišče, ugotovi celotno dejansko stanje in izvede celovito pravno presojo, ki jo od njega zahteva njegova pravosodna funkcija. Zadostuje namreč, da so iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidni predmet spora o glavni stvari in glavna vprašanja v zvezi s pravnim redom Unije, da bi države članice v skladu s členom 23 Statuta Sodišča lahko predstavile svoja stališča in učinkovito sodelovale v postopku pred Sodiščem.

(Glej točke 41, 42 in od 45 do 47.)

2. Člen 35 Uredbe št. 1/2003 o izvajanju pravil o konkurenci iz členov 81 in 82 Pogodbe je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu, ki nacionalnemu organu, pristojnemu za konkurenco, ne podeljuje pravice, da kot tožena stranka sodeluje v sodnem postopku, ki je bil sprožen zoper odločbo, ki jo je sprejel ta organ. Dejstvo, da se nacionalnemu organu, pristojnemu za konkurenco, ne priznajo pravice, ki so vezane na položaj stranke v sporu, in se mu tako prepreči, da bi branil odločitev, ki jo je sprejel v splošnem interesu, namreč pomeni tveganje, da bo sodišče, ki vodi postopek, popolnoma „pod vplivom“ pritožbenih razlogov in trditev podjetja ali podjetij, ki so pritožniki v postopku. Vendar pa na področju, kakršno je to, v katerem se ugotavljajo kršitve konkurenčnih pravil in nalagajo globe ter opravljajo zapletene pravne in ekonomske presoje, lahko že sam obstoj takega tveganja onemogoči opravljanje posebne dolžnosti, ki je na podlagi Uredbe št. 1/2003 naložena nacionalnim organom, pristojnim za konkurenco, da zagotovijo učinkovito uporabo členov 101 PDEU in 102 PDEU, ki sta nadomestila zgoraj navedena člena 81 in 82.

Naloga nacionalnih organov, pristojnih za konkurenco, je, da glede na učinkovito uporabo konkurenčnega prava Unije presodijo, ali je njihova intervencija potrebna in koristna. Vendar če se ti organi sistematično ne bi udeleževali takih sodnih postopkov, bi to členoma 101 PDEU in 102 PDEU odvzelo polni učinek.

Če ni predpisov Unije, države članice v skladu z načelom procesne avtonomije ostanejo pristojne, da določijo organ ali organe, ki spadajo pod nacionalni organ, pristojen za konkurenco, in ki imajo pravico, da kot tožena stranka sodelujejo v postopku pred nacionalnim sodiščem, ki je bil sprožen zoper odločbo, ki jo je sprejel ta organ, pri čemer morajo zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic in polni učinek konkurenčnega prava Unije.

(Glej točki 58 in 64 ter izrek.)