Združeni zadevi C-274/11 in C-295/11

Kraljevina Španija

in

Italijanska republika

proti

Svetu Evropske unije

„Enotni patent — Sklep o odobritvi okrepljenega sodelovanja na podlagi člena 329(1) PDEU — Ničnostna tožba zaradi nepristojnosti, zlorabe pooblastil in kršitve Pogodb — Pogoji iz člena 20 PEU ter členov 326 PDEU in 327 PDEU — Neizključna pristojnost — Sklep, sprejet ‚kot zadnje sredstvo‘ — Zaščita interesov Unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 16. aprila 2013

Približevanje zakonodaj – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Vzpostavitev evropskega patenta „v vsej Uniji“ – Uporaba v okviru okrepljenega sodelovanja –Enotno varstvo na ozemlju udeleženih držav članic, in ne v celotni Uniji – Dopustnost

Približevanje zakonodaj – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Uvedba evropskega patenta in določitev jezikovne ureditve – Izključna pristojnost Unije – Neobstoj – Pristojnost Sveta za odobritev okrepljenega sodelovanja na področju vzpostavitve varstva z evropskim patentom

Pristojnosti, dodeljene s členom 118 PDEU za uvedbo evropskih pravic intelektualne lastnine, in sicer da se glede teh pravic vzpostavi centralizirana ureditev na ravni Unije na področju potrjevanja, usklajevanja in nadzorovanja in pristojnost za določitev jezikovne ureditve navedenih pravic, ki je tesno povezana z njihovo uvedbo, spadajo na področje deljenih pristojnosti v smislu člena 4(2) PDEU in zato niso izključne v smislu člena 20(1), prvi pododstavek, PEU. Zato je Svet pristojen za odobritev okrepljenega sodelovanja na področju vzpostavitve varstva z enotnim patentom. (Glej točke 17, 18, 25 in 26.)

V členu 20 PEU ali členih od 326 PDEU do 334 PDEU ni nič takega, kar bi državam članicam preprečevalo, da vzpostavijo okrepljeno medsebojno sodelovanje v okviru pristojnosti Unije, ki jih je v skladu s Pogodbama treba izvajati s soglasjem. Nasprotno, iz člena 333(1) PDEU izhaja, da se v zvezi s takimi pristojnostmi, če so izpolnjene zahteve iz člena 20 PEU in členov od 326 PDEU do 334 PDEU, lahko uporabi okrepljeno sodelovanje in da v takem primeru soglasje tvorijo samo glasovi udeleženih držav članic, razen če Svet odloči, da bo odločal s kvalificirano večino. Poleg tega člen 20 PEU in členi od 326 PDEU do 334 PDEU ne omejujejo možnosti vzpostavitve okrepljenega sodelovanja le na primer, v katerem ena ali več držav članic izjavi, da še niso pripravljene v celoti sodelovati pri zakonodajnem ukrepu Unije. Vzroki za nezmožnost doseganja ciljev takega sodelovanja v razumnem roku s strani Unije kot celote na kar se nanaša člen 20(2) PEU so lahko različni, kot sta pomanjkanje interesa ene ali več držav članic ali nezmožnost držav članic, ki so vse izkazale pripravljenost za sprejetje ureditve na ravni Unije, da dosežejo soglasje glede vsebine take ureditve. To kaže, da je sklep Sveta o odobritvi okrepljenega sodelovanja, potem ko je bilo ugotovljeno, da Unija kot celota enotnega patenta in njegove jezikovne ureditve ne more vzpostaviti v razumnem roku, nikakor ne pomeni zaobidenja zahteve po soglasju iz člena 118, drugi odstavek, PDEU niti izključitve držav članic, ki niso sprejele pogojev okrepljenega sodelovanja. . (Glej točke od 35 do 37.)

Z besedami „kot zadnje sredstvo“ iz člena 20(2) PEU je poudarjeno, da je sprejetje sklepa o odobritvi okrepljenega sodelovanja lahko le posledica položajev, v katerih ni mogoče sprejeti take ureditve v bližnji prihodnosti. Sodišče mora zato v okviru nadzora nad spoštovanjem zahteve, da se sklep o odobritvi okrepljenega sodelovanja sprejme kot zadnje sredstvo, preveriti, ali je Svet skrbno in nepristransko preučil za to upoštevne elemente in ali je njegova ugotovitev dovolj obrazložena. Ta pogoja sta izpolnjena, ker je je Svet ustrezno upošteval dejstvo, da se je zakonodajni proces v zvezi z vzpostavitvijo evropskega patenta na ravni začel leta 2000 in je bilo v njem opravljenih več korakov, in ker je v Svetu med vsemi državami članicami potekala razprava o več jezikovnih ureditvah enotnega patenta in nobena od teh ureditev – brez kompromisnih rešitev ali z njimi – ni bila deležna take podpore, da bi bil na ravni Unije sprejet celovit „zakonodajni sveženj“ o takem patentu. (Glej točke 50 in od 54 do 56.)

Glej besedilo odločbe.. (Glej točko 58.)

Evropski patenti, podeljeni v skladu s pravili Evropske patentne konvencije, ki je bila podpisana v Münchnu 5. oktobra 1973 (EPK), ne zagotavljajo enotnega varstva v državah pogodbenicah te konvencije, temveč v vsaki od teh držav zagotavljajo varstvo, katerega obseg določa nacionalno pravo. Enotni patent, ki je predviden s Sklepom 2011/167 o odobritvi okrepljenega sodelovanja na področju uvedbe enotnega patentnega varstva, pa bi zagotavljal enotno varstvo na ozemlju vseh držav članic, udeleženih pri okrepljenem sodelovanju. Zato varstvo, zagotovljeno s tem enotnim patentom prinaša koristi kar zadeva enotnost in integracijo v primerjavi s položajem, nastalim z uporabo pravil iz EPK. (Glej točki 62 in 63.)