ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
–

s tem, da je odobrila vnos zemeljskega izkopa na parceli št. 115/1 k.o. Teharje (Bukovžlak), ne da bi zagotovila, da na tej lokaciji pred tem ali sočasno niso bili vneseni nobeni drugi odpadki, in s tem, da ni sprejela nobenega ukrepa za odstranitev odpadkov, za katere ne velja izdano dovoljenje, s te lokacije, ki jo je treba šteti za nezakonito odlagališče, ker ne izpolnjuje pogojev in zahtev, določenih v členih 13 in 36(1) Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv na eni strani in v členih 5(3)(e), 6 v povezavi z Odločbo Sveta z dne 19. decembra 2002 o določitvi meril in postopkov za sprejemanje odpadkov na odlagališčih na podlagi člena 16 in Priloge II k Direktivi 1999/31/ES (2003/33/ES), od 7 do 9, 11 in 12 Direktive Sveta 1999/31/ES z dne 26. aprila 1999 o odlaganju odpadkov na odlagališčih ter prilogah od I do III k zadnjenavedeni direktivi na drugi strani, ter
Člena 2(1) in 3(a) Direktive 2002/96 o odpadni električni in elektronski opremi ter prilogi IA, točka 6, in IB, točka 6, k tej direktivi na eni strani ter člen 2(1)(a) in (3)(b), člen 3(1)(a) in (b) Direktive 2012/19 o odpadni električni in elektronski opremi ter prilogi I, točka 6, in II, točka 6, k tej direktivi na drugi strani je treba razlagati tako, da pogoni za garažna vrata, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki za pravilno delovanje potrebujejo električno napetost od 220 do 240 voltov in so zasnovani za vgradnjo v stavbno opremo skupaj z ustreznimi garažnimi vrati ter jih je mogoče kadar koli odstraniti, ponovno namestiti in/ali dodati navedeni opremi, spadajo na področje uporabe Direktive 2002/96/ES oziroma Direktive 2012/19/EU v prehodnem obdobju, določenem v členu 2(1)(a) zadnjenavedene direktive.

Iz člena 2 Direktive 2002/96 je namreč razvidno, da na področje uporabe te direktive spadajo proizvodi, ki izpolnjujejo tri kumulativne pogoje, in sicer so, prvič, električna in elektronska oprema (EEO), drugič, se uvrščajo v kategorije, naštete v Prilogi IA k tej direktivi, in tretjič, niso del kake druge vrste opreme, ki ne spada na področje uporabe navedene direktive ter niso taka oprema.

Kar zadeva prvi pogoj bi ti pogoni lahko bili EEO v smislu Direktive 2002/96 in so EEO v smislu Direktive 2012/19, saj za pravilno delovanje potrebujejo električni tok, katerega napetost ne presega standardov iz teh direktiv.

Kar zadeva drugi pogoj so zadevni pogoni električno ali elektronsko orodje v smislu navedenih direktiv, saj če so oskrbljeni z električno energijo omogočajo premikanje in krmiljenje garažnih vrat. Sicer pa teh pogonov ni mogoče šteti za industrijsko orodje v smislu Direktive 2002/96, saj se ne uporabljajo v postopku industrijske izdelave ali predelave proizvodov, niti ne za velika nepremična industrijska orodja v smislu člena 3(1)(b) Direktive 2012/19.

Kar zadeva tretji pogoj, ki se nanaša na izjeme od uporabe teh direktiv, ki jih je treba razlagati ozko, zadevnih pogonov – ker jih je mogoče kadar koli odstraniti, ponovno namestiti in/ali dodati stavbni opremi in torej niso zasnovani za delovanje izključno z določenimi vrati – vsekakor ni mogoče šteti za posebej načrtovane in nameščene kot del navedene opreme in zato zanje ne moreta veljati izjemi iz člena 2(1) Direktive 2002/96 in člena 2(3)(b) Direktive 2012/19.

(Glej točke 37, 39, 47, 49, 53, od 55 do 59 in izrek.)
1.

Republika Poljska s tem, da Komisiji ni sporočila potrebnih informacij o certifikacijskih organih za osebje in podjetja ter o naslovih spričeval za osebje in podjetja, ki sodelujejo pri aktivnostih v zvezi z nekaterimi fluoriranimi toplogrednimi plini, niti nacionalnih ukrepov v zvezi s sankcijami za kršitve določb Uredbe (ES) št. 842/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. maja 2006 o določenih fluoriranih toplogrednih plinih, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi členov 5(2) in 13(2) te uredbe, člena 12(3) Uredbe Komisije (ES) št. 303/2008 z dne 2. aprila 2008 o določitvi minimalnih zahtev in pogojev za vzajemno priznavanje za izdajanje spričeval podjetjem in osebju glede nepremične opreme za hlajenje in klimatizacijo ter toplotnih črpalk, ki vsebujejo določene fluorirane toplogredne pline, v skladu z Uredbo št. 842/2006, člena 12(3) Uredbe Komisije (ES) št. 304/2008 z dne 2. aprila 2008 o določitvi minimalnih zahtev in pogojev za vzajemno priznavanje za izdajanje spričeval podjetjem in osebju glede nepremičnih protipožarnih sistemov in gasilnih aparatov, ki vsebujejo določene fluorirane toplogredne pline, v skladu z Uredbo št. 842/2006, člena 7(1) Uredbe Komisije (ES) št. 305/2008 z dne 2. aprila 2008 o določitvi minimalnih zahtev in pogojev za vzajemno priznavanje za izdajanje spričeval osebju, ki zajema določene fluorirane toplogredne pline iz visokonapetostnih stikalnih mehanizmov, v skladu z Uredbo št. 842/2006, člena 6(1) Uredbe Komisije (ES) št. 306/2008 z dne 2. aprila 2008 o določitvi minimalnih zahtev in pogojev za vzajemno priznavanje za izdajanje spričeval osebju, ki zajema nekatera topila na osnovi fluoriranih toplogrednih plinov iz opreme, v skladu z Uredbo št. 842/2006, člena 4(2) Uredbe Komisije (ES) št. 307/2008 z dne 2. aprila 2008 o določitvi minimalnih zahtev za programe usposabljanja in pogojev za vzajemno priznavanje potrdil o usposabljanju za osebje glede klimatskih naprav v nekaterih motornih vozilih, ki vsebujejo določene fluorirane toplogredne pline, v skladu z Uredbo št. 842/2006 in člena 1 Uredbe Komisije (ES) št. 308/2008 z dne 2. aprila 2008 o določitvi obrazca uradnega obvestila o programih držav članic za usposabljanje in izdajanje spričeval v skladu z Uredbo št. 842/2006.
Keywords

Izrek



Keywords

Pravo Evropske unije – Načela – Pravica do obrambe – Pravica do izjave – Obveznost vključitve vseh trditev strank v odločbo – Neobstoj (Glej točki 39 in 91.)

2. Odškodninska tožba – Zastaralni rok – Prekinitev – Pogoji – Vložitev prošnje za pravno pomoč – Nevplivanje (Statut Sodišča, člena 46, prvi odstavek, in 53, prvi odstavek; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 96(4)) (Glej točke od 43 do 46.)

3. Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Protipravno ravnanje institucij – Neukrepanje Komisije, po tem ko je država članica notificirala odločbo o prepovedi dajanja medicinskega pripomočka na trg – Dejstvo, ki pomeni nezakonitost (Direktiva Sveta 93/42, člena 8 in 18) (Glej točke 71 in od 73 do 79.)

4. Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem – Nedopustnost (člen 256(1), drugi odstavek PDEU; Poslovnik Sodišča, člen 169(2)) (Glej točki 85 in 86.)

Izrek

Izrek

1. Sodba Splošnega sodišča Klein/Komisija (T‑309/10, EU:T:2014:19) se razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče zavrnilo tožbo glede zahtevka, da se Evropski komisiji naloži odprava škode, ki naj bi jo od 15. septembra 2006 utrpel Christoph Klein.

2. V preostalem se pritožba zavrne.

3. Zadeva se vrne Splošnemu sodišču Evropske unije.

4. Odločitev o stroških se pridrži.
1.

Uradniki — Socialna varnost — Zdravstveno zavarovanje — Nekdanji člani institucij — Vloga za vključitev, ki jo je vložil nekdanji član Sodišča za uslužbence — Odločitev o zavrnitvi — Ugovor — Pravna sredstva — Ničnostna tožba v smislu člena 263 TFUE — Prepozna vloga — Nedopustnost (členi 257, četrti odstavek, PDEU, 263 PDEU, 270 PDEU in 336 PDEU; Statut Sodišča, Priloga I, člen 3(1); Poslovnik Splošnega sodišča, člen 102(2); Kadrovski predpisi, člena 1b in91(1) in (3); Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 6; Pravila o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni, člen 35(1); uredbi Sveta št. 422/67 in št. 5/67) (Glej točke od 32 do 38 in od 41 do 43.)
59

Poleg tega poudarja, da je Splošno sodišče v točkah od 245 do 250 za namene analize trajanja upravnega postopka napačno upoštevalo to, da je Komisija spoštovala zastaralni rok za naložitev glob na področju konkurence. Splošnemu sodišču očita tudi, da pri svoji presoji v točkah od 251 do 265 izpodbijane sodbe ni upoštevalo začetka upravnega postopka, in sicer obdobja med oktobrom 2002 in junijem 2004, v katerem je Komisija preučila prošnjo za prizanesljivost skupine BP in opravila preverjanja, ki so bila v zvezi s to prošnjo potrebna.
9

Komisija je po zaslišanju, ki je potekalo od 12. do 14. novembra 2007, in po tem, ko je poslala dopis z dne 9. julija 2009 o ugotovljenih dejstvih in zahteve po dodatnih informacijah, ki so bile nato naslovljene na pritožnice, 23. junija 2010 sprejela sporni sklep, s katerim je ugotovila obstoj kršitve člena 101(1) PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3) v sektorju kopalniške opreme. Ta kršitev, pri kateri naj bi bilo udeleženih 17 podjetij, naj bi potekala v različnih obdobjih med 16. oktobrom 1992 in 9. novembrom 2004 in naj bi zajemala vse protikonkurenčne sporazume in usklajena ravnanja na ozemlju Belgije, Nemčije, Francije, Italije, Nizozemske in Avstrije. Proizvodi, na katere se je nanašal omejevalni sporazum, so kopalniška oprema, ki je del ene od treh podskupin teh proizvodov, in sicer kopalniških armatur, zaslonov za prhanje in z njimi povezane dodatne opreme ter izdelke sanitarne keramike.
V pojasnilih predloga spremljevalnega zakona k proračunu iz leta 2001, ki jih navaja predložitveno sodišče, je glede vmesnega davka navedeno:

„[…] od leta 2001 [naj bi bili] [z]neski obresti iz denarnih vlog in dolžniških instrumentov […] predmet neke vrste vmesne obdavčitve in sicer po posebej nizki davčni stopnji. Ta obdavčitev sprva zadeva pobrane obresti. Če zasebna ustanova (v nadaljevanju) izplačuje donacije, pa se v skladu s podrobnejšimi zakonskimi določbami prizna dobropis. Obseg izplačanih donacij torej ne spreminja celotne davčne obremenitve.

Sistem se z zakonodajnimi spremembami uvede na dveh področjih. Prvič, dosedanje določbe o oprostitvah iz člena 13(2) KStG 1988 so bile ustrezno prilagojene. Dohodki, ki so bili doslej oproščeni plačila davka, so obdavčeni na podlagi t. i. cedularne obdavčitve po znižani davčni stopnji 12,5 % (glej člen 13(3)) v okviru davčne odmere. Do obdavčitve ne pride, če v letu, ko so bili dohodki prejeti, pride do izplačil. Drugič, člen 24(5) KStG 1988 predvideva dobropis, ki ustreza temu znižanemu davku; se uporabi v okviru odmere. Ta davčni dobropis terja, da je znižani davek v trenutku oddaje davčne napovedi že dejansko plačan. Nadalje morajo biti izplačane donacije, od katerih je bil odtegnjen davek na dohodek iz kapitala. Dobropis znaša znižano davčno stopnjo v višini 12,5 % donacije. S formalnega vidika se zahteva vodenje ločene evidence, iz katere so razvidni zneski (njihovo gibanje in stanje), za katere je mogoč dobropis.

Primer: zasebna ustanova v letu 2001 ustvari 2 milijona šilingov (ATS) obresti. Donacije so v tem letu znašale 500.000 ATS. Vmesni davek znaša 12,5 % od 1,5 milijona ATS, torej 187.500 ATS. V letu 2002 se ustvari 2,5 milijona ATS obresti. V tem letu ne pride do donacij. Vmesni davek za leto 2002 znaša 312.500 ATS. V letu 2003 se ustvari 2 milijona ATS obresti, donacije so prestavljale 2.100.000 ATS. V tem letu ne nastopi obveznost plačila vmesnega davka. Od vmesnih davkov za leti 2001 in 2002 pridobi davčni dobropis v višini 12,5 % od 100.000 ATS, torej 12.500 ATS.“
53

Kot je namreč Sodišče sicer že večkrat poudarilo, so pooblastila za sprejetje takih izvedbenih aktov na splošno prenesena na Komisijo in so v skladu s členom 291(2) PDEU le izjemoma lahko pridržana Svetu v „ustrezno utemeljenih posebnih primerih“ in v primerih, ki so izrecno določeni s to določbo in se nanašajo zgolj na skupno zunanjo in varnostno politiko (glej v tem smislu sodbi Parlament/Svet, C‑133/06, EU:C:2008:257, točka 47 in navedena sodna praksa, in Komisija/Parlament in Svet, C‑88/14, EU:C:2015:499, točka 30).
58

Glede na navedene ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13(B)(a) Šeste direktive razlagati tako, da je storitev, ki jo ponuja gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca rabljenih vozil, in ki ob plačilu pavšalnega zneska vključuje garancijo za mehanske okvare nekaterih delov rabljenega vozila, oproščena zavarovalna transakcija v smislu te določbe. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali gre glede na okoliščine, kot so te iz postopkov v glavni stvari, v primeru zadevne storitve iz postopkov v glavni stvari za tako storitev. Zagotavljanje take storitve in prodajo rabljenih vozil je treba načeloma obravnavati kot ločeni in samostojni storitvi, ki ju je treba v zvezi z DDV obravnavati ločeno. Predložitveno sodišče mora odločiti, ali sta glede na posebne okoliščine zadev v glavni stvari prodaja rabljenega vozila in garancija, ki jo gospodarski subjekt, ki je neodvisen od prodajalca tega vozila, zagotavlja za mehanske okvare nekaterih delov tega vozila, med sabo tako povezani, da ju je treba šteti za enotno transakcijo ali za neodvisni transakciji.
7

V uvodnih izjavah od 1 do 3 in 5 osnovne uredbe je bilo navedeno: „(1) ker je z Uredbo [Sveta] (ES) št. 2423/88 [z dne 11. julija 1988 o zaščiti proti dumpinškemu ali subvencioniranemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske gospodarske skupnosti (UL L 209, str. 1)] Svet sprejel skupna pravila za zaščito proti dumpinškemu ali subvencioniranemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti; (2) ker so bila ta pravila sprejeta v skladu z obstoječimi mednarodnimi obveznostmi, predvsem tistimi, ki izhajajo iz člena VI Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini [z dne 30. oktobra 1947] (v nadaljnjem besedilu ‚GATT‘), iz Sporazuma o izvajanju člena VI GATT [o carinah in trgovini, ki je bil v imenu Skupnosti potrjen s Sklepom Sveta 80/271/EGS z dne 10. decembra 1979 o sklenitvi večstranskih sporazumov na podlagi trgovinskih pogajanj iz obdobja od 1973 do 1979 (UL 1980, L 71, str. 1] (Protidumpinški zakonik iz leta 1979) in iz Sporazuma o interpretaciji in izvajanju členov VI, XVI in XXIII GATT [o carinah in trgovini, ki je bil v imenu Skupnosti potrjen z istim sklepom] (Zakonik o subvencijah in izravnalnih dajatvah); (3) ker so multilateralna trgovinska pogajanja, zaključena leta 1994, pripeljala do novih sporazumov o izvajanju člena VI GATT in je zato primerno spremeniti pravila Skupnosti glede teh novih sporazumov; […] […] (5) ker novi sporazum o dumpingu, namreč [Protidumpinški sporazum iz leta 1994], vsebuje nova in podrobnejša pravila, ki se nanašajo predvsem na izračun dumpinga, postopke za začetek in izvajanje preiskav, vključno z ugotavljanjem in obravnavanjem dejstev, uvajanjem začasnih ukrepov, uvajanjem in pobiranjem protidumpinških dajatev, trajanjem in pregledom protidumpinških ukrepov in javnim razkritjem informacij, ki se nanašajo na protidumpinške preiskave; ker bi bilo glede na obseg sprememb in, da se zagotovi primerno in transparentno izvajanje novih pravil, treba vnesti besednjak novih sporazumov v zakonodajo Skupnosti v največji možni meri.“
31

V teh okoliščinah je Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali mora nacionalno sodišče – na podlagi načela učinkovitosti, visoke ravni varstva potrošnikov v [Evropski] uniji, ki ji sledi Direktiva 1999/44, ali na podlagi drugih določb ali norm prava Unije – po uradni dolžnosti preizkusiti, ali je kupec v pogodbi potrošnik v smislu člena 1(2)(a) Direktive 1999/44? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali to velja tudi, če v spisu ni dejanskih podatkov (ali so ti nezadostni ali nasprotujoči si), da bi bilo mogoče ugotoviti status kupca? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali to velja tudi za pritožbeni postopek, v katerem kupec ni oporekal sodbi sodišča prve stopnje v delu, v katerem ta preizkus ni bil opravljen (po uradni dolžnosti), in zato vprašanje, ali je kupca mogoče šteti za potrošnika, ni bilo izrecno razjasnjeno? 4. Ali je treba Direktivo 1999/44 (oziroma njen člen 5) šteti za normo, ki je enakovredna nacionalnim določbam, ki so v nacionalnem pravnem redu pravila javnega reda? 5. Ali so nizozemske določbe glede trditvenega in dokaznega bremena, ki ga ima potrošnik/kupec v zvezi z dolžnostjo (pravočasne) obvestitve prodajalca o domnevni napaki dobavljenega blaga, v nasprotju z načelom učinkovitosti ali visoko ravnijo varstva potrošnikov v Uniji, ki ji sledi Direktiva 1999/44, ali drugimi določbami in normami prava Unije? 6. Ali so nizozemske določbe glede trditvenega in dokaznega bremena, ki ga ima potrošnik/kupec, da blago ni v skladu s pogodbo in da se je ta neskladnost pokazala v šestih mesecih po dobavi, v nasprotju z načelom učinkovitosti ali visoko ravnijo varstva potrošnikov v Uniji, ki ji sledi Direktiva 1999/44, ali drugimi določbami in normami prava Unije? Kaj pomenijo besede ‚neskladnost, ki se pokaže‘ v členu 5(3) Direktive 1999/44 in zlasti, kako natančno mora potrošnik/kupec navesti okoliščine, ki se nanašajo na neskladnost (oziroma vzroke zanjo)? Ali za to zadostuje, da potrošnik/kupec navede in v primeru obrazloženega izpodbijanja dokaže, da kupljeni predmet ne deluje (pravilno), ali pa mora tudi navesti in v primeru obrazloženega izpodbijanja dokazati, katera napaka prodanega predmeta je povzročila oziroma povzroča to nedelovanje (oziroma nepravilno delovanje)? 7. Ali je pri odgovoru na zgornja vprašanja pomembno, da je F. Faber v tem postopku na obeh stopnjah zastopal odvetnik?“
Uredba Sveta (EGS) št. 4253/88 z dne 19. decembra 1988 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2052/88 glede usklajevanja dejavnosti različnih strukturnih skladov med seboj in z dejavnostmi Evropske investicijske banke ter drugih obstoječih finančnih instrumentov (UL L 374, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2082/93 z dne 20. julija 1993 (UL L 193, str. 20, v nadaljevanju: Uredba št. 4253/88) v členu 23, naslovljenem „Finančni nadzor“, določa:

„1. Da bi se zagotovila uspešnost ukrepov, ki jih izvajajo javni ali zasebni izvajalci, sprejmejo države članice potrebne ukrepe za njihovo izvajanje, zato da:

— redno preverjajo, da se ukrepi, ki jih financira Skupnost, pravilno izvajajo,

— preprečujejo in preganjajo nepravilnosti;

— povrnejo morebitne zneske, izgubljene zaradi nepravilnosti ali malomarnosti. Razen kadar država članica in/ali organ izvajanja in/ali izvajalec dokaže, da ni odgovoren za nepravilnost ali malomarnost, je država članica subsidiarno odgovorna za povrnitev vseh neupravičeno izplačanih zneskov. […]

Države članice obvestijo Komisijo o ukrepih, ki jih sprejmejo v ta namen, ter predvsem uradno sporočijo Komisiji opis sistemov upravljanja in nadzora, vzpostavljenih za zagotovitev učinkovitega izvajanja ukrepov. Komisijo redno obveščajo o napredku upravnih in sodnih postopkov.

[…]

2. Brez poseganja v preglede, ki jih opravijo države članice v skladu z nacionalnimi zakoni in drugimi predpisi, in brez poseganja v določbe člena 206 Pogodbe [EGS] in kakršne koli inšpekcijske preglede, opravljene na podlagi člena 209(c) Pogodbe, lahko uradniki in uslužbenci Komisije opravijo preglede na kraju samem, vključno s pregledi vzorcev ukrepov, ki so jih financirali strukturni skladi, ter upravljavskih in nadzornih sistemov.

[…]

3. V treh letih po zadnjem plačilu za nek ukrep organ in pristojne oblasti hranijo vse spremne listine o izdatkih in pregledih zadevnega ukrepa, ki so na voljo Komisiji.“
10

Člen 16(1) in (2) te direktive določa: „1. Države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s členom 1(1), členom 3, členom 4(1), (2), (3) in (4)(b) do (k), členom 6(1), (2)(a), (c), (d) in (e), členom 7(1)(b), (c) in (d), (2), (3) in (5), členom 8, členom 10, členom 13, členom 14, členom 15 ter s točko 2 Priloge I, točko 5.2 Priloge II glede kategorij A1, A2 in A ter prilog IV, V in VI, najpozneje do 19. januarja 2011. Komisiji nemudoma sporočijo besedilo navedenih predpisov. 2. Navedene predpise uporabljajo od 19. januarja 2013.“
50

Razlaga pojma „podjetje [obrat]“, ki jo je podalo Sodišče in na katero je opozorjeno v točkah 28, 30 in 32 te sodbe, je podkrepljena z določbami Direktive 2002/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o določitvi splošnega okvira za obveščanje in posvetovanje z delavci v Evropski skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 219), katere člen 2(a) in (b) ravno tako vzpostavlja jasno razlikovanje med pojmoma „podjetje“ in „obrat“.
5

Člen 44(1) in (2) Direktive 2004/18 določa: „1. Naročila se morajo oddati na podlagi meril za ocenjevanje iz členov 53 in 55, upoštevajoč člen 24, potem ko naročniki preverijo sposobnost gospodarskih subjektov, ki niso izključeni po členih 45 in 46, v skladu s pogoji za udeležbo glede na gospodarski in finančni položaj, strokovno in tehnično znanje ali sposobnost iz členov 47 do 52 ter, kjer je to primerno, v skladu z nediskriminacijskimi pravili in kriteriji iz odstavka 3. 2. Naročniki lahko od kandidatov in ponudnikov zahtevajo minimalno stopnjo usposobljenosti v skladu s členi 47 in 48. Količina informacij iz členov 47 in 48 ter zahtevane minimalne stopnje usposobljenosti za posamezno naročilo morajo biti povezane in sorazmerne s predmetom naročila. Te minimalne stopnje se morajo navesti v javnem naročilu.“
39

Poleg tega, če bi vnaprej določen namen prihodka od davka za financiranje pristojnosti pristojnih lokalnih organov, ki so nanje prenesene, lahko pomenil okoliščino, ki jo je treba upoštevati pri ugotovitvi obstoja posebnega namena, tak namen, ki je le stvar notranje organizacije proračuna države članice, ne more biti zadosten pogoj v zvezi s tem, saj se lahko vsaka država članica ne glede na to, kateremu cilju sledi, odloči naložiti, da se prihodek od nekega davka nameni financiranju določenih izdatkov. V nasprotnem primeru bi se lahko vsak namen štel za poseben v smislu člena 1(2) Direktive 2008/118, kar bi usklajeni trošarini, uvedeni s to direktivo, odvzelo sleherni polni učinek in bi bilo v nasprotju z načelom, da je treba določbo o odstopanju, kakršna je navedeni člen 1(2), razlagati ozko (glej po analogiji sodbo Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, točki 28 in 29 in navedena sodna praksa).