(Glej točke od 71 do 75 in točko 1 izreka.)

V tem zadnjem primeru po španskem pravu ni nobene razlike v obravnavanju med delavci, zaposlenimi za določen čas, in primerljivimi delavci, zaposlenimi za nedoločen čas, saj člen 53(1)(b) zakona o delovnih razmerjih za delavce določa zakonsko odpravnino v višini plače za dvajset dni za leto delovne dobe v podjetju, ne glede na to, ali imajo pogodbo o zaposlitvi za določen ali nedoločen čas.

V nasprotju s tem do odpovedi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas iz enega od razlogov iz člena 52 zakona o delovnih razmerjih na pobudo delodajalca pride zaradi nastopa okoliščin, ki v času sklenitve te pogodbe niso bile predvidene in ki onemogočijo običajen potek delovnega razmerja (sodba z dne 5. junija 2018, Montero Mateos, C-677/16 , EU:C:2018:393 , točka 61 ). Kot izhaja iz pojasnil španske vlade, na katera je bilo opozorjeno v točki 69 te sodbe, člen 53(1)(b) zakona o delovnih razmerjih prav zaradi kompenzacije te nepredvidljivosti prenehanja delovnega razmerja iz takega razloga in zato neizpolnitve legitimnih pričakovanj, ki jih je delavec na ta datum lahko imel glede stabilnosti navedenega razmerja, v takem primeru zahteva, da se navedenemu odpuščenemu delavcu plača odpravnina v višini plače za dvajset dni za leto delovne dobe.

Določbo 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ne določa izplačila nikakršne odpravnine delavcem, zaposlenim na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, sklenjenih zaradi nadomeščanja delavca, ki ima pravico do vrnitve na svoje delovno mesto, kot je pogodba zaradi nadomeščanja iz postopka v glavni stvari, ob izteku obdobja, za katero so bile te pogodbe sklenjene, medtem ko se delavcem, zaposlenim za nedoločen čas, ob odpovedi njihove pogodbe o zaposlitvi iz objektivnega razloga odpravnina dodeli.

(Glej točke od 94 do 96 in točko 2 izreka.)

Tak ukrep se torej ne zdi primeren za ustrezno sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas in za odpravo posledic kršitve prava Unije ter se zato ne zdi, da bi pomenil dovolj učinkovit in odvračilen ukrep za zagotovitev polne učinkovitosti določb, sprejetih za izvajanje okvirnega sporazuma, v smislu sodne prakse, navedene v točki 87 te sodbe.

Določbo 5 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70, je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče v skladu z vsemi pravili svojega nacionalnega prava, ki se uporabijo, presoditi, ali ukrep, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa obvezno plačilo odpravnine delavcem, zaposlenim na podlagi nekaterih pogodb o zaposlitvi za določen čas, ob izteku obdobja, za katero so bile te pogodbe sklenjene, pomeni ustrezen ukrep za preprečitev in po potrebi sankcioniranje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, ali ustrezen pravni ukrep v smislu te določbe.

V primeru, da bi nacionalno sodišče ugotovilo, da je ukrep, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da se delavcem, zaposlenim na podlagi nekaterih pogodb o zaposlitvi za določen čas, ob izteku obdobja, za katero so bile te pogodbe sklenjene, obvezno plača odpravnina, ustrezen ukrep za preprečitev in po potrebi sankcioniranje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, ali ustrezen pravni ukrep v smislu določbe 5 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70, je treba to določbo razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero ob izteku pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki spadajo v nekatere kategorije, plačilo take odpravnine pripada delavcem, zaposlenim na podlagi teh pogodb, medtem ko ob izteku pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki spadajo v druge kategorije, delavcem, zaposlenim na podlagi zadnjenavedenih pogodb, ne pripada nobena odpravnina, razen če v nacionalnem pravnem redu ne obstaja noben drug učinkovit ukrep za preprečitev in sankcioniranje takih zlorab v zvezi z zadnjenavedenimi delavci, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da določba 5 okvirnega sporazuma načeloma ne nasprotuje temu, da bi imela ugotovitev zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas drugačne posledice glede na sektor ali kategorijo, v katero spadajo zadevni uslužbenci, če pravni red zadevne države članice v tem sektorju ali v zvezi s to kategorijo uslužbencev določa drug učinkovit ukrep za preprečevanje in sankcioniranje zlorabe (sodba z dne 14. septembra 2016, Martínez Andrés in Castrejana López, C-184/15 in C-197/15, EU:C:2016:680, točka 48 in navedena sodna praksa).

Te preudarke pa je v celoti mogoče prenesti na položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem ob izteku pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki spadajo v nekatere kategorije, delavcem, zaposlenim na podlagi teh pogodb, pripada plačilo odpravnine, medtem ko ob izteku pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki spadajo v druge kategorije, ne pripada nobena odpravnina.

(Glej točke 98, 99 in 101 ter točko 3 izreka.)