SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,

predstavljeni 28. februarja 2019 ( 1 )

Zadeva C‑622/17

Baltic Media Alliance Ltd.

proti

Lietuvos radijo ir televizijos komisija

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Senat Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilni, Litva))

„Predhodno odločanje – Svoboda opravljanja storitev – Direktiva 2010/13/EU – Avdiovizualne medijske storitve – Razširjanje televizijskih programov – Člen 1(1)(c) in (d) – Pojma ‚uredniška odgovornost‘ in ‚ponudnik medijskih storitev‘ – Televizijski kanal iz države članice – Člen 3(1) in (2) – Svoboda sprejemanja in prenašanja – Spodbujanje sovraštva – Ukrepi, ki jih sprejme država članica sprejemnica – Začasna obveznost izdajateljev, ki televizijske kanale distribuirajo uporabnikom iz navedene države, da kanal razširjajo samo v okviru plačljivih paketov – Združljivost s pravom Unije“

I. Uvod

1. Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilni, Litva) je s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe Sodišču predložilo vprašanji v zvezi z razlago Direktive 2010/13/EU, imenovane „Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah“ ( 2 ).

2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Baltic Media Alliance Ltd. (v nadaljevanju: BMA) in Lietuvos radijo ir televizijos komisija (litovska komisija za radio in televizijo, v nadaljevanju: LRTK) v zvezi z odločbo tega organa o začasni obveznosti izdajateljev, ki televizijske kanale distribuirajo litovskim uporabnikom, da kanal NTV Mir Lithuania razširjajo samo v okviru plačljivih paketov. Ta odločba, ki je zdaj umaknjena, je bila sprejeta po tem, ko je bilo ugotovljeno, da program tega kanala vsebuje gradivo, ki spodbuja sovraštvo na podlagi narodnosti.

3. Predložitveno sodišče se sprašuje o združljivosti zadevne odločbe s členom 3(1) in (2) Direktive 2010/13. V skladu z navedeno določbo lahko država članica sprejemnica televizijskega programa iz druge države članice zaradi razloga, kot je spodbujanje sovraštva, omeji prenos tega programa samo, kadar so izpolnjeni določeni pogoji. Litovski zakonodajalec je to določbo prenesel tako, da komisiji LRTK ni treba uporabiti teh pogojev pri naložitvi obveznosti, da se določen kanal razširja samo v okviru plačljivih paketov. Komisija LRTK torej v postopku v glavni stvari ni upoštevala navedenih pogojev.

4. V teh sklepnih predlogih bom pojasnil, zakaj po mojem mnenju tak nacionalni ukrep, katerega predmet so podrobna pravila o distribuciji televizijskega kanala in katerega učinek ni omejitev njegovega sprejema ali prenosa v pravem pomenu besede, ne spada na področje uporabe člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13.

II. Pravni okvir

A. Direktiva 2010/13

5. Člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 določa: „1. Države članice zagotovijo svobodo sprejemanja avdiovizualnih medijskih storitev iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega prenašanja na svojem ozemlju zaradi razlogov, ki sodijo na področja, ki jih usklajuje ta direktiva. 2. Glede razširjanja televizijskih programov, je državam članicam dovoljeno začasno odstopanje od odstavka 1, če so izpolnjeni naslednji pogoji: (a) razširjanje televizijskih programov, ki prihaja iz druge države članice, očitno, resno in huje krši člen 27(1) ali (2) in/ali člen 6; (b) v zadnjih 12 mesecih je izdajatelj televizijskega programa določbo (določbe) iz točke (a) kršil vsaj še v dveh primerih; (c) zadevna država članica je izdajatelja televizijskega programa in Komisijo pisno obvestila o domnevnih kršitvah in o ukrepih, ki jih namerava sprejeti, če se takšna kršitev ponovi; (d) posvetovanja z državo članico, ki oddaja, in s Komisijo se v 15 dneh od obvestila iz točke (c) niso končala z mirno poravnavo, domnevna kršitev pa ostaja. Evropska komisija mora v dveh mesecih po tem, ko jo država članica obvesti o sprejetih ukrepih, odločiti, ali so ti ukrepi skladni s pravom Unije. Če Komisija odloči, da niso, mora država članica nemudoma opustiti zadevne ukrepe.“

6. V skladu s členom 6 navedene direktive države članice s primernimi sredstvi zagotovijo, da avdiovizualne medijske storitve, ki jih opravljajo ponudniki medijskih storitev pod njihovo pristojnostjo, ne vsebujejo spodbujanja nestrpnosti na podlagi rase, spola, vere ali narodnosti.

B. Litovsko pravo

7. S členom 19(1), točka 3, Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas (litovski zakon o obveščanju javnosti) z dne 2. julija 2006 (Valstybės žinios, 2006-07-27, št. 82-3254) (v nadaljevanju: zakon o obveščanju javnosti) je prenesen člen 6 Direktive 2010/13. V tej določbi v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, je navedeno: „V medijih je prepovedano razširjati informacije, […] (3) ki širijo vojaško propagando, spodbujajo vojno ali sovraštvo, posmehovanje ali prezir, ali ki spodbujajo diskriminacijo, nasilje ali kruto fizično ravnanje s skupino oseb ali osebo, ki spada v to skupino, na podlagi starosti, spola, spolne usmerjenosti, etnične pripadnosti, rase, narodnosti, državljanstva, jezika, porekla, družbenega položaja, verovanja, prepričanj, stališč ali vere; […]“

8. Člen 33(11) in (12) navedenega zakona v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa: „11. Izdajatelji, ki prenašajo televizijske kanale, in druge osebe, ki litovskim uporabnikom zagotavljajo storitve distribucije televizijskih kanalov ali programskih vsebin prek spleta v obliki paketov kanalov, ki se prenašajo ali distribuirajo prek spleta, morajo upoštevati pravila o sestavi paketov, ki jih je sprejela [komisija LRTK], ter zagotavljati pravico potrošnikov do nepristranskega obveščanja, raznolikosti mnenj, kultur in jezikov ter ustreznega varstva mladoletnikov pred škodljivimi učinki javnega obveščanja. Televizijski kanali, na katerih so bile objavljene informacije, ki so v skladu s členom 19(1)(3) [zakona o obveščanju javnosti] prepovedane, se lahko v 12 mesecih od datuma sprejetja odločbe iz odstavka 12, točka 1, tega člena prenašajo ali distribuirajo prek spleta le v plačljivih paketih, za katere se v tem primeru ne smejo prejemati nikakršne subvencije, podpora ali ugodnost, pri čemer njihova cena ne sme biti nižja od stroškov, ki nastanejo ponudniku storitve za nakup, prenos ali distribucijo kanalov, ki so del teh paketov, prek spleta. 12. Kadar [komisija LRTK] ugotovi, da so bile na televizijskem kanalu, ki se prenaša ali distribuira prek spleta iz držav članic Evropske unije, držav Evropskega gospodarskega prostora in drugih evropskih držav, ki so ratificirale Konvencijo Sveta Evrope o čezmejni televiziji, ali v programskih vsebinah tega kanala objavljene, prenesene ali razširjene informacije, za katere velja prepoved razširjanja iz člena 19(1), točke 1, 2 in 3, [zakona o obveščanju javnosti]: (1) sprejme odločbo, v skladu s katero se lahko zadevni kanal distribuira samo v okviru plačljivih paketov, ter o tem obvesti izdajatelje televizijskih programov in druge osebe, ki litovskim uporabnikom zagotavljajo storitve distribucije televizijskih kanalov ali programskih vsebin prek spleta; (2) nemudoma sprejme ukrepe iz člena 341 navedenega zakona, da zagotovi skladnost distribucije televizijskih kanalov ali programskih vsebin z navedenim zakonom. […]“.

9. Člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 je bil prenesen s členom 341(1) in (3) zakona o obveščanju javnosti. Odstavek 1 tega zadnjega člena določa, da je v Republiki Litvi zagotovljena svoboda sprejemanja avdiovizualnih medijskih storitev, ki zlasti izvirajo iz držav članic. Odstavek 3 navedenega člena določa, da je mogoče navedeno svoboščino „začasno razveljaviti“, če so izpolnjeni štirje pogoji, ki ustrezajo tistim iz navedenega člena 3(2).

III. Spor o glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

10. BMA, družba, registrirana v Združenem kraljestvu, ima dovoljenje za distribucijo televizijskega kanala NTV Mir Lithuania, ki ga je izdal organ navedene države članice, pristojen na področju telekomunikacij, in sicer Office of Communications (urad za komuniciranje, v nadaljevanju: OFCOM).

11. Komisija LRTK je 18. maja 2016 v skladu s členom 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti sprejela odločbo, s katero je bilo izdajateljem, ki prek kabla prenašajo televizijske kanale, in drugim osebam, ki litovskim uporabnikom zagotavljajo storitve distribucije takih kanalov prek spleta, naloženo, da lahko v 12 mesecih od začetka veljavnosti navedene odločbe kanal NTV Mir Lithuania distribuirajo samo v okviru plačljivih paketov (ali, če takih paketov ne ponujajo, za doplačilo, ki ne more biti vključeno v ceno osnovnega paketa). Ta odločba je temeljila na dejstvu, da je program, distribuiran 15. aprila 2016 na zadevnem kanalu, naslovljen „Ypatingas įvykis. Tyrimas“ („Poseben dogodek: Preiskava“), vseboval informacije, ki spodbujajo sovraštvo na podlagi narodnosti in ki so prepovedane v skladu s členom 19(1), točka 3, navedenega zakona.

12. Komisija LRTK je 22. junija 2016 sprejela novo odločbo o spremembi prvotne odločbe. Odpravila je obveznost, da se kanal NTV Mir Lithuania distribuira samo v plačljivih paketih, in se odločila začeti postopek za začasno prekinitev navedenega kanala, kot je določena v členu 341(3) zakona o obveščanju javnosti. V tem okviru je navedeni organ obvestil družbo BMA o kršitvi, ki jo je ugotovil v svoji prvotni odločbi, in o ukrepih, ki jih namerava sprejeti v primeru ponovitve take kršitve. Komisija LRTK je o zadevni kršitvi obvestila tudi urad OFCOM.

13. Družba BMA je istega dne na Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilni) vložila predlog za razglasitev ničnosti odločbe komisije LRTK z dne 18. maja 2016. V tem okviru je družba BMA med drugim trdila, da je bila navedena odločba sprejeta v nasprotju s členom 3(2) Direktive 2010/13. Po mnenju navedene družbe je bil s sporno odločbo omejen prenos televizijskega kanala iz države članice. Razlogi, ki utemeljujejo to omejitev, in postopek za sprejetje navedene odločbe naj bi torej morali biti v skladu z navedeno določbo. Vendar naj ne bi bilo tako.

14. V teh okoliščinah je Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilni) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji: „1. Ali so s členom 3(1) in (2) [Direktive 2010/13] zajeti samo primeri, v katerih država članica sprejemnica poskuša začasno prekiniti razširjanje in/ali retransmisijo televizijskih programov, ali pa so z njim zajeti tudi drugi ukrepi, ki jih država članica sprejemnica sprejme, da bi kako drugače omejila svobodo sprejemanja televizijskih programov in njihovega prenašanja? 2. Ali je treba uvodno izjavo 8 ter člen 3(1) in (2) [Direktive 2010/13] razlagati tako, da državam članicam sprejemnicam, ki ugotovijo, da se je gradivo iz člena 6 navedene direktive objavilo, preneslo za distribucijo in distribuiralo v okviru ponovnega predvajanja televizijskega programa in/ali distribuiralo prek spleta iz države članice Evropske unije, brez predhodne izpolnitve pogojev iz člena 3(2) navedene direktive prepovedujejo sprejetje odločbe, kakršna je tista iz člena 33(11) in (12), točka 1, [zakona o obveščanju javnosti], to je odločbe, s katero se izvajalcem retransmisije televizijskih programov, dejavnim na ozemlju države članice sprejemnice, in drugim osebam, ki zagotavljajo storitve v zvezi z distribucijo televizijskih programov prek spleta, nalaga obveznost, da začasno zadevni televizijski program lahko ponovno razširjajo in/ali distribuirajo prek spleta le v paketih televizijskih programov, ki so na voljo za doplačilo?“

15. Predložitvena odločba z dne 27. oktobra 2017 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 3. novembra 2017. Družba BMA, komisija LRTK, litovska vlada in Evropska komisija so Sodišču predložile pisna stališča. Iste stranke, razen LRTK, so bile zastopane na obravnavi, ki je potekala 28. novembra 2018.

IV. Analiza

A. Dopustnost

16. Komisija LRTK in litovska vlada izpodbijata dopustnost vprašanj za predhodno odločanje in v tem okviru navajata dva argumenta.

17. Na prvem mestu trdita, da sta ti vprašanji hipotetični. Ker je namreč komisija LRTK na isti dan, ko je družba BMA vložila predlog na predložitveno sodišče, spremenila odločbo z dne 18. maja 2016, odpravila obveznost, da se kanal NTV Mir Lithuania distribuira samo v okviru plačljivih paketov, in začela postopek za začasno prekinitev v skladu s členom 3(2) Direktive 2010/13, naj bi spor o glavni stvari postal brezpredmeten. Družba BMA naj ne bi imela več pravnega interesa za vložitev tožbe na navedenem sodišču, ker naj ji izid njene tožbe ne bi mogel zagotoviti koristi.

18. V zvezi s tem naj spomnim, da se v okviru postopka iz člena 267 PDEU domneva upoštevnost vprašanj v zvezi z razlago prava Unije, ki jih je postavilo nacionalno sodišče v normativnem in dejanskem okviru, ki ga to opredeli v okviru lastne odgovornosti in katerega pravilnost Sodišče ne preizkuša ( 3 ). V obravnavanem primeru po mojem mnenju trditev komisije LRTK in litovske vlade, povzeta v prejšnji točki, ne izpodbija te domneve.

19. Predložitveno sodišče je namreč v predložitveni odločbi pojasnilo, da po njegovem mnenju predmet spora o glavni stvari še vedno obstaja. Čeprav je bila sporna odločba spremenjena, naj bi moralo navedeno sodišče še vedno odločiti o tem, ali je komisija LRTK z navedeno odločbo kršila pravice družbe BMA in ali je bila navedena odločba ob sprejetju zakonita. Odgovor Sodišča je torej očitno nujen.

20. Poleg tega je sámo Sodišče v določenih zadevah včasih res ugotovilo, da je spor na nacionalnem sodišču postal brezpredmeten, in menilo, da so vprašanja za predhodno odločanje, ki so mu bila predložena, zato nedopustna. Vendar je bilo v navedenih zadevah zahtevam tožeče stranke v glavni stvari v celoti ugodeno po vložitvi tožbe na nacionalnem sodišču ( 4 ).

21. Nasprotno, v zadevi v glavni stvari komisija LRTK ni ugodila predlogu družbe BMA. Kot trdi navedena družba, komisija LRTK s spremembo prvotne odločbe ni priznala domnevne nezakonitosti navedene odločbe in odpravila že doseženih učinkov. Obveznost v zvezi z distribucijo kanala NTV Mir Lithuania je veljala od 23. maja 2016 do 27. junija 2016 in je imela v tem obdobju potencialno škodljive učinke za družbo BMA ( 5 ).

22. Družba BMA ima torej še vedno interes, da se na sodišču ugotovi, da je bila sporna odločba ob sprejetju nezakonita. Morebitna razglasitev ničnosti navedene odločbe na nacionalnem sodišču bi lahko bila podlaga za prihodnjo tožbo za povrnitev škode, ki naj bi jo ta družba utrpela ( 6 ). Kot trdi, bi poleg tega taka ugotovitev nezakonitosti preprečila, da bi komisija LRTK v prihodnosti sprejela podobno odločbo v zvezi z njo ( 7 ).

23. Na drugem mestu litovska vlada trdi, da odločba o obveznosti, da se televizijski kanal distribuira samo v plačljivih paketih, ne spada na področje uporabe člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13. Zahtevana razlaga prava Unije naj torej ne bi bila potrebna za rešitev spora o glavni stvari.

24. V zvezi s tem je dovolj navesti, da se ta trditev nanaša na vsebino vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče. Pri presoji njune dopustnosti torej ni upoštevna ( 8 ).

25. Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega menim, da sta obravnavani vprašanji za predhodno odločanje dopustni.

B. Vsebinska presoja

1. Uvodne ugotovitve

26. Direktiva 2010/13 je – tako kot Direktiva 89/552/EGS ( 9 ), katero je nadomestila – namenjena vzpostavitvi „območja brez notranjih meja za avdiovizualne medijske storitve“ ( 10 ). Navedena direktiva za ta namen vsebuje dva sklopa ukrepov, ki se dopolnjujeta.

27. Po eni strani na določenih področjih („področja, ki jih usklajuje“) določa minimalne zahteve, ki se uporabljajo za vse ponudnike avdiovizualnih medijskih storitev s sedežem v državah članicah in ki so namenjene zaščiti določenih ciljev v splošnem interesu ter oblikovanja avdiovizualnih vsebin v Uniji. Te zahteve zajemajo člen 6 Direktive 2010/13, ki prepoveduje razširjanje programov, ki spodbujajo sovraštvo na podlagi rase, spola, vere ali narodnosti ( 11 ).

28. Po drugi strani Direktiva 2010/13 določa načelo „države izvora“. V skladu s členom 2(1) navedene direktive mora ponudnik avdiovizualnih medijskih storitev, ki spadajo v okvir pristojnosti države članice, načeloma upoštevati samo pravila te članice ( 12 ). Ta država članica mora preverjati, ali zadevni ponudnik spoštuje njeno pravo in minimalne zahteve iz navedene direktive. Temu ustrezno morajo druge države članice v skladu s členom 3(1) te iste direktive načeloma zagotoviti svobodo sprejemanja in ne smejo omejiti prenosa na svojem ozemlju (obveznosti, ki ju bom skupaj imenoval „svoboda sprejemanja in prenašanja“) za storitve, ki jih dovoli prva država, zaradi razlogov, ki spadajo na usklajena področja – med katerimi je, naj spomnim, prepoved spodbujanja sovraštva. Člen 3(2) Direktive 2010/13 kljub temu določa možnost odstopanja od te svoboščine, če so pri tem izpolnjeni vsebinski in postopkovni pogoji, h katerim se bom še vrnil ( 13 ).

29. Litovski zakonodajalec je člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 prenesel s členom 341(1) in (3) zakona o obveščanju javnosti. Navedena določba torej določa obveznost litovskega regulativnega organa na avdiovizualnem področju – komisije LRTK – da kadar v televizijskem programu ugotavlja obstoj informacij, s katerimi se zlasti spodbuja sovraštvo, začne postopek za začasno prekinitev sprejemanja ali prenašanja zadevnega kanala ob izpolnjevanju pogojev, ki ustrezajo tistim iz člena 3(2) navedene direktive.

30. Vendar člen 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti komisiji LRTK nalaga tudi, da v primeru razširjanja programa, s katerim se spodbuja sovraštvo, nemudoma (in ne glede na te pogoje) sprejme ukrep, v skladu s katerim lahko izdajatelji, ki distribuirajo televizijske kanale litovskim uporabnikom, 12 mesecev zadevni kanal distribuirajo ali prenašajo prek spleta samo v okviru plačljivih paketov ( 14 ). V skladu s pojasnili litovske vlade je namen tega začasnega ukrepa zagotoviti hiter odziv v primeru razširjanja prepovedanega gradiva med čakanjem na začetek in izid postopka za začasno prekinitev.

31. Komisija LRTK je z odločbo z dne 18. maja 2016 sprejela tak ukrep v zvezi s kanalom NTV Mir Lithuania, ker je eden od programov, distribuiran na tem kanalu, spodbujal sovraštvo na podlagi narodnosti ( 15 ). Ta zadeva se ne nanaša na vsebino navedene odločbe. Predložitveno sodišče se med drugim ne sprašuje o tem, ali vsebina tega programa pomeni spodbujanje sovraštva v smislu člena 6 Direktive 2010/13 ( 16 ).

32. Nasprotno, predložitveno sodišče s prvim vprašanjem želi izvedeti, ali bi morala komisija LRTK ob sprejetju sporne odločbe upoštevati pogoje iz člena 3(2) Direktive 2010/13. Če je tako, želi z drugim vprašanjem izvedeti, kakšne morajo biti posledice tega za zakonitosti navedene odločbe.

33. S tema vprašanjem je torej Sodišče pozvano, naj pojasni ukrepe iz člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13. Vprašanji temeljita na predpostavki, da je kanal NTV Mir Lithuania avdiovizualna medijska storitev, ki jo zagotavlja družba BMA in zato spada na področje uporabe navedene določbe. To predpostavko na Sodišču izpodbijata komisija LRTK in litovska vlada. Pri njunem ugovoru se postavlja vprašanje medijskih storitev, za katere velja svoboda sprejemanja in prenašanja iz člena 3(1) navedene direktive. Da bi zagotovil vse vidike odgovora, ki so lahko koristni za predložitveno sodišče pri reševanju spora o glavni stvari, bom najprej obravnaval navedeno problematiko (2). Nato se bom lotil prvega vprašanja in pojasnil, zakaj ukrep, kakršen je predviden v členu 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti, po mojem mnenju ne spada na področje uporabe navedenega člena 3(1) in (2)(3). Nazadnje bom podredno preučil drugo vprašanje in predstavil razloge, zakaj navedeni ukrep – če se predpostavlja, da spada na področje uporabe tega člena 3(1) in (2) – ne more biti sprejet, ne da bi bili izpolnjeni pogoji iz navedene določbe (4).

2. Avdiovizualne medijske storitve, za katere velja svoboda sprejemanja in prenašanja iz člena 3(1) Direktive 2010/13

34. Na Sodišču sta bili obravnavani dve uvodni vprašanji v zvezi s problematiko avdiovizualnih medijskih storitev, za katere velja svoboda sprejemanja in prenašanja: na eni strani vprašanje, ali za kanal, kot je NTV Mir Lithuania, velja ta svoboda, čeprav so po navedbah komisije LRTK in litovske vlade programi tega kanala pripravljeni v tretji državi (a); na drugi strani vprašanje, ali za navedeni kanal velja navedena svoboda, čeprav naj bi se predvajal izključno na ozemlju Republike Litve (b).

a) Dejstvo, da programi televizijskega programa pretežno izvirajo iz tretje države

35. Za avdiovizualne medijske storitve, vključno s televizijskimi programskimi vsebinami, velja načelo svobode sprejemanja in prenašanja iz člena 3(1) Direktive 2010/13 samo, če spadajo na ozemeljsko področje uporabe navedene direktive. Za to ne zadostuje, da so distribuirani v (vsaj eni) državi članici ( 17 ), temveč morajo tudi „izvirati“ iz ene od njih. Če ni tako, lahko država članica sprejemnica načeloma prosto ureja sprejemanje in prenos teh storitev na svojem ozemlju ( 18 ).

36. V skladu s členom 2(1) Direktive 2010/13 avdiovizualna medijska storitev „izvira“ iz države članice, če ponudnik te storitve (če gre za televizijsko programsko vsebino, je v navedeni direktivi uporabljen izraz „izdajatelj televizijskega programa“) ( 19 ) spada v okvir pristojnosti ene od njih. V skladu s členom 2(2) navedene direktive gre za tak primer (1), če ima zadevni izdajatelj televizijskega programa sedež na ozemlju države članice (pod pogoji iz odstavka 3 navedenega člena) ali (2) če navedeni izdajatelj uporablja satelitsko zmogljivost države članice ali navzgornjo povezavo ( 20 ) na ozemlju ene od njih (na podlagi odstavka 4 navedenega člena).

37. V obravnavanem primeru litovska vlada v bistvu trdi, da je izdajatelj televizijskega programa, ki zagotavlja programe kanala NTV Mir Lithuania, izdajatelj s sedežem v Rusiji, medtem ko družba BMA (ki ima, naj spomnim, sedež v Združenem kraljestvu) le distribuira ta kanal v Litvi. V zvezi s tem ugotavljam, da je javno znano, da je NTV ruski kanal, ki ga zagotavlja družba Oao Telekompania NTV, in da je NTV Mir (NTV Svet) mednarodna različica tega kanala, ki se prenaša prek satelita. V tem okviru je NTV Mir Lithuania po informacijah, ki jih je predložila družba BMA na obravnavi, različica tega kanala, namenjena litovski javnosti ( 21 ). Trditev litovske vlade torej razumem tako, da so programi kanala NTV Mir Lithuania družbe BMA pretežno prenašanje kanala NTV brez sprememb.

38. Za ustrezno razumevanje pomena te trditve je treba opozoriti na nekaj stvari. V predpisih Unije se razlikuje med ponujanjem avdiovizualnih vsebin in prenosom teh vsebin. V tem okviru operaterji, ki le prenašajo vsebine s tem, da jih na primer distribuirajo javnosti, ne zagotavljajo „avdiovizualnih medijskih storitev“ v smislu Direktive 2010/13, temveč „elektronske komunikacijske storitve“, ki spadajo zlasti na področje Direktive 2002/21/ES ( 22 ). V skladu z opredelitvami iz teh dveh direktiv ( 23 ) je odločilno merilo za razlikovanje med ponudniki medijskih storitev in operaterji, ki ponujajo le distribucijsko storitev, prevzemanje „uredniške odgovornosti“ za distribuirano vsebino. V skladu s členom 1(1)(c) Direktive 2010/13 ta pojem na področju razširjanja televizijskega programa pomeni „izvrševanje učinkovitega nadzora tako nad izborom programov kakor tudi njihovo organizacijo kot nad časovnim sporedom“. Skratka, za namen uporabe pravil Direktive 2010/13 je odločilen odgovor na vprašanje, ali družba BMA izvaja tak nadzor nad kanalom NTV Mir Lithuania ali ga le distribuira ( 24 ).

39. V zvezi s tem je litovska vlada na obravnavi zatrdila, da se uredniške odločitve v zvezi s programi kanala NTV Mir Lithuania sprejemajo v Rusiji. Navedeni programi so pripravljeni v tej tretji državi. Družba BMA naj ne bi imela vpliva na njihovo vsebino. Družba BMA pa je zatrjevala, da se o vsebini kanala NTV Mir Lithuania odloča v Združenem kraljestvu. Zadevna oseba naj tega kanala ne bi le distribuirala, temveč naj bi bila tudi njegova avtorica, kar naj bi bilo razvidno tudi iz dovoljenja, ki ji ga je izdal urad OFCOM.

40. Vprašanje, kdo prevzema uredniško odgovornost za sporni kanal, je okoliščina, za razjasnitev katere je edino pristojno predložitveno sodišče. Dejstvo, da je urad OFCOM izdal dovoljenje družbi BMA, naj bi kazalo na to, da gre za to družbo. Vendar po mojem mnenju to dovoljenje ne more biti odločilno. Navedenemu sodišču bi moralo biti vseeno omogočeno, da preveri, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo Direktive 2010/13 ( 25 ). To je zahtevna naloga. Zgoraj omenjena opredelitev uredniške odgovornosti je še posebej ohlapna in, kolikor vem, se Sodišče še ni izreklo o tem pojmu. Zdi se mi torej koristno predstaviti nekatere pomembne vidike razlage.

41. V zvezi s tem iz te iste opredelitve izhaja, da operater prevzame uredniško odgovornost za televizijski kanal, kadar izvaja „učinkovit nadzor“, katerega namen sta hkrati „izbor“ programov navedenega kanala (kar ob običajnem razumevanju tega izraza pomeni odločitev o vključitvi ali nevključitvi nekega programa) in „organizacija“ navedenih programov v njegovem časovnem sporedu. Ta nadzor bi se torej moral nanašati na vsebino kanala kot celote in ne na vsak program posamično. Dejstvo, da družba BMA ne pripravlja programov, distribuiranih na kanalu NTV Mir Lithuania, torej v tem okviru ni odločilno.

42. Kar po drugi strani zadeva naravo tega „učinkovitega nadzora“, poudarjam, da Direktiva 2010/13 ne daje nobenega odgovora. V uvodni izjavi 25 te direktive je navedeno samo, da lahko države članice ta pojem pojasnijo v svoji zakonodaji za prenos. Kljub temu je po mojem mnenju pri uporabi načela države izvora treba opredeliti eno državo članico, pristojno za vsakega ponudnika avdiovizualnih medijskih storitev, in torej, kolikor je mogoče, enega samega operaterja, ki prevzame uredniško odgovornost za vsebino. V teh okoliščinah bi, če bi državam članicam prepustili skrb za opredelitev navedenega pojma, nastalo tveganje – zlasti pozitivne – kolizije pristojnosti ( 26 ). Ker člen 1(1)(c) navedene direktive ne napotuje izrecno na pravo držav članic in da se zagotovi enotna uporaba navedene direktive v Uniji, menim, da je treba pojem „učinkovit nadzor“ razlagati avtonomno.

43. Glede na besedilo in cilje Direktive 2010/13 (ki so, naj spomnim, regulirati ponudnike avdiovizualnih vsebin v nasprotju z operaterji, ki jih le prenašajo) se mi zdi, da ta učinkovit nadzor pomeni obstoj pristojnosti za dokončno odločanje o avdiovizualni ponudbi kot taki ( 27 ). Konkretno gre v zadevi v glavni stvari za ugotovitev, kdo sprejema odločitve o časovnih sporedih kanala NTV Mir Lithuania.

44. Okoliščina (ki jo mora preveriti predložitveno sodišče), da gre pri kanalu NTV Mir Lithuania pretežno za prenos in extenso kanala NTV, bi lahko kazala na to, da družba BMA ne prevzema uredniške odgovornosti za ta kanal. Vendar je na podlagi tega težko podati dokončno ugotovitev. Ta bi bila odvisna od tega, ali navedena družba sama izbira in organizira tako prenašane programe NTV. Vsekakor se mi zdi, da je za prevzemanje take odgovornosti za televizijski kanal treba imeti na voljo določene materialne in človeške vire. Okoliščina, ali družba BMA zaposluje ali ne dovolj oseb, odgovornih za vodenje, zbiranje, ocenjevanje, obravnavanje ali vrednotenje programov kanala, je po mojem mnenju dober pokazatelj tega ( 28 ).

45. Če predpostavljamo, da je družba BMA dejansko operater, ki prevzema to uredniško odgovornosti, čeprav je ta družba formalno registrirana v Združenem kraljestvu, bi moralo predložitveno sodišče preveriti tudi, kje se v praksi sprejemajo uredniške odločitve glede NTV Mir Lithuania ( 29 ). Niti tu ne gre za enostavno vprašanje. Predpostavljam, da bi se bilo treba navezati na kraj, kjer običajno delajo zaposleni v navedeni družbi, ki so pristojni za sprejemanje odločitev o časovnih sporedih navedenega kanala. To preverjanje je pomembno, ker je zakonodajalec Unije v Direktivo 2010/13 vključil določbo, katere namen je očitno preprečevati, da bi se v Uniji ustanavljale družbe „poštni nabiralniki“: če bi se, kot trdi litovska vlada, te uredniške odločitve dejansko sprejemale v Rusiji, bi se za družbo BMA štelo, da ima sedež v Združenem kraljestvu v skladu s členom 2(3)(c) navedene direktive, samo če bi pomemben del njenih zaposlenih, ki se ukvarjajo z dejavnostmi avdiovizualnih medijskih storitev, delal v tej državi članici.

46. Tudi če se ob koncu te preučitve izkaže, da uredniške odgovornosti za kanal NTV Mir Lithuania ne prevzema družba BMA, temveč ruska družba, navedena v točki 37 teh sklepnih predlogov, in/ali da se uredniške odločitve sprejemajo v Rusiji ter da ni izpolnjen pogoj v zvezi s številom zaposlenih iz člena 2(3)(c) Direktive 2010/13, analize še ne bi bilo konec. Preučiti bi bilo treba tudi navezne okoliščine iz člena 2(4) navedene direktive, ki se nanašajo na uporabo satelita ali navzgornjo povezavo ( 30 ).

b) Dejstvo, da je televizijski kanal namenjen izključno za ozemlje ene države članice

47. Čeprav je družba BMA registrirana v Združenem kraljestvu, je na obravnavi navedla, da je kanal NTV Mir Lithuania namenjen izključno litovski javnosti ( 31 ). Sodišče je stranki spraševalo o tem, ali ta okoliščina zbuja dvom glede uporabe načela svobode sprejemanja in prenašanja iz člena 3(1) Direktive 2010/13. Na kratko je torej treba obravnavati to problematiko.

48. Direktiva 2010/13 temelji na svobodi ustanavljanja. Ponudnik medijskih storitev se torej lahko prosto ustanovi v državi članici po lastni izbiri, čeprav v tej državi ne ponuja storitev ( 32 ). Vendar ta svoboda, skupaj z načelom države izvora, pomeni tveganje zlorabe. Tak ponudnik, ki vsebino namenja določeni državi članici, bi se lahko namreč ustanovil v drugi državi članici samo zato, da bi se izognil uporabi strožje ureditve v prvi državi ali učinkovitejšemu in aktivnejšemu nadzoru te vsebine, ki jo izvaja regulativni organ te države na avdiovizualnem področju ( 33 ).

49. V skladu s sodno prakso Sodišča, sprejeto v zvezi s členom 56 PDEU, lahko država članica za takega nacionalnega operaterja šteje izdajatelja televizijskega programa, ki se ustanovi v drugi državi članici, da bi tam opravljal storitve, namenjene za ozemlje prve države članice, in se z zlorabo izognil obveznostim, ki izhajajo iz njene zakonodaje ( 34 ).

50. V obravnavanem primeru litovska vlada trdi, da se je družba BMA ustanovila v Združenem kraljestvu, da bi zaobšla litovsko zakonodajo ( 35 ). Ali se lahko torej Republika Litva sklicuje na to sodno prakso, da družbo BMA enači z nacionalnim izdajateljem televizijskega programa in to družbo ureja podobno kot tega izdajatelja? Nikakor. Država članica sprejemnica tudi v primeru zaobitja njene zakonodaje ne more biti v skladu z Direktivo 2010/13 kar takoj razrešena spoštovanja svobode sprejemanja in prenašanja. Zakonodajalec Unije je, nasprotno, kodificiral navedeno sodno prakso z določitvijo posebnega postopka iz člena 4, od (2) do (5), navedene direktive ( 36 ). Ni sporno, da ga Republika Litva v zvezi s kanalom NTV Mir Lithuania ni uporabila. Zato se s tem postopkom ne bom dodatno ukvarjal.

3. Dejstvo, da ukrep, kot je obravnavan v zadevi v glavni stvari, ne spada na področje uporabe člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13 (prvo vprašanje)

51. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali se člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 uporablja samo za primere, ko država članica sprejemnica namerava začasno prekiniti sprejemanje ali prenašanje avdiovizualnih medijskih storitev, ki izvirajo iz druge države članice, ali tudi za vse druge ukrepe, ki jih sprejme prva država, da bi na drugačen način omejila sprejemanje ali prenos navedene storitve. Navedeno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali ukrep iz člena 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti, in sicer obveznost izdajateljev, ki distribuirajo televizijske kanale litovskim uporabnikom, da določen kanal 12 mesecev distribuirajo ali prenašajo prek spleta samo v okviru plačljivih paketov, spada na področje navedene določbe.

52. Naj spomnim, da v skladu s členom 3(1) Direktive 2010/13 države članice „zagotovijo svobodo sprejemanja avdiovizualnih medijskih storitev iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega prenašanja“ na svojem ozemlju zaradi razlogov, ki spadajo na področja, usklajena z navedeno direktivo. Med njimi je tudi spodbujanje sovraštva iz člena 6 navedene direktive. Vendar v zvezi z razširjanjem televizijskih programov člen 3(2) navedene direktive državi članici sprejemnici dovoljuje „začasno odstopanje od odstavka 1“, če so izpolnjeni vsebinski ( 37 ) in postopkovni pogoji ( 38 ).

53. Po mnenju komisije LRTK in litovske vlade se te določbe nanašajo samo na primere, kadar država članica namerava začasno prekiniti sprejemanje ali prenos televizijskih programskih vsebin, ki izvirajo iz druge države članice. Ukrep, kakršen je predviden v členu 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti, naj ne bi spadal na področje uporabe teh določb. Družba BMA in Komisija menita nasprotno. Predložitveno sodišče se nagiba k enakemu mnenju kot zadnjenavedeni.

54. Zgolj na podlagi besedila člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13 ni mogoče odgovoriti na postavljeno vprašanje. V prvem odstavku so navedene obveznosti države članice sprejemnice („zagotoviti svobodo sprejemanja“ in ne „omejiti njihovega prenašanja“ zaradi razlogov, ki spadajo na usklajena področja), v drugem odstavku pa je abstraktno omenjeno „odstopanje“ od teh obveznosti. Vendar je iz tega težko razbrati več informacij v zvezi s tako predvidenimi ukrepi. Zlasti na podlagi tega besedila samega po sebi ni mogoče razumeti, kaj ta „svoboda sprejemanja“ pomeni. Poleg tega ima lahko izraz „omejiti“ v vsakdanjem jeziku širok razpon pomenov, vse od popolnega blokiranja do manjšega oviranja.

55. Zato je treba besedilo člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13 preučiti glede na nastanek navedene določbe ter glede na sobesedilo in cilje navedene direktive ( 39 ).

56. Glede nastanka navedene določbe naj spomnim, da je člen 2(2) Direktive 89/552 najprej v prvotni različici v prvem stavku določal načelo svobode sprejemanja in prenašanja, v drugem stavku pa pogoje, pod katerimi lahko država članica sprejemnica „začasno prekine prenašanje televizijskih oddaj“. Navedena določba je torej predvidevala možnost, da ta država članica začasno prekine prenos take programske vsebine na svojem ozemlju.

57. Področje uporabe navedenega člena 2(2) se je kljub temu znašlo v središču medijsko odmevne afere, ki se je nanašala zlasti na to, ali lahko država članica sprejemnica prekine ne samo (kabelski) prenos programske vsebine na svojem ozemlju, temveč tudi njeno neposredno sprejemanje (prek satelita) ( 40 ). Zakonodajalec Unije je v odziv na to afero s sprejetjem Direktive 97/36 ( 41 ) zamenjal navedeno določbo z novim členom 2a, ki vsebuje besedilo, ohranjeno v členu 3(2) Direktive 2010/13, v skladu s katerim je državi članici sprejemnici dovoljeno „začasno odstopanje“ od svobode sprejemanja in prenašanja, če so izpolnjeni tam določeni pogoji. Namen te terminološke spremembe je bil torej v bistvu, kolikor vem, razjasniti, da lahko navedena država članica ukrepa tako proti sprejemanju kot tudi proti prenašanju programske vsebine na svojem ozemlju. Nasprotno, nič ne kaže na to, da se je želel zakonodajalec Unije ukvarjati z naravo zadevnih ukrepov ( 42 ). Poleg tega je v uvodni izjavi 36 Direktive 2010/13 še vedno, tako kot v petnajsti uvodni izjavi Direktive 89/552 pred njo, omenjena „začasna prekinitev prenosa“ v državi članici sprejemnici ( 43 ).

58. V zvezi s sobesedilom, v okvir katerega spada člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13, ter cilji navedene direktive družba BMA v bistvu trdi, da navedena direktiva uresničuje svobodo opravljanja medijskih storitev. Pojem odstopanja od svobode sprejemanja in prenašanja bi bilo torej treba razumeti enako kot pojem omejevanja v smislu člena 56 PDEU. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari opozarja, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča zadnjenavedeni pojem nanaša na ukrepe, ki prepovedujejo, ovirajo ali zmanjšujejo privlačnost uresničevanja svobode opravljanja storitev ( 44 ). V obravnavanem primeru naj bi ukrep iz člena 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti prizadel tako uporabnike kot ponudnika zadevnega kanala. Uporabniki naj bi se morali za nadaljnje gledanje tega kanala naročiti tako na osnovni paket kot tudi na plačljivi paket. Število uporabnikov kanala naj bi se torej zmanjšalo, kar naj bi negativno vplivalo na njegovo donosnost. Ta ukrep naj bi torej pomenil tako omejitev in naj bi s tem pomenil odstopanje od svobode sprejemanja in prenašanja v smislu navedenega člena 3(1) in (2). Komisija se v bistvu strinja s to analizo.

59. Menim, da ta pristop ni ustrezen. Res je sicer, da Direktiva 2010/13 na področju avdiovizualnih medijskih storitev uresničuje svobodo opravljanja storitev, zagotovljeno v členu 56 PDEU ( 45 ). Vendar vzpostavitev „območja brez notranjih meja“ ( 46 ) za medijske storitve precej presega vprašanja ekonomskih svoboščin prostega pretoka. Ne gre za storitve, kot so druge. Zlasti razširjanje televizijskih programov ima temeljni pomen za demokracijo, kulturo in izobraževanje v državah članicah. Zato ima lahko to razširjanje pomemben vpliv na prebivalstvo teh držav ( 47 ). Javni interesi v zvezi z razširjanjem televizijskih programskih vsebin so številni.

60. V tem okviru je usklajevanje, ki ga uresničuje Direktiva 2010/13, omejenega obsega. Namen navedene direktive in, natančneje, njenega člena 3(1) in (2) ni odpraviti vse ovire za distribucijo kanalov izdajatelja televizijskih programov ali njihovo donosnost. V skladu s sodno prakso Sodišča je svoboda sprejemanja in prenašanja izraz tega, da država članica sprejemnica prizna nalogo nadzora države članice izvora glede vsebine televizijskih programov, ki jih ponujajo izdajatelji televizijskih programov, za katere je pristojna. Povedano drugače, ta svoboda tem izdajateljem zagotavlja, da se lahko programske vsebine, ki jih je „odobrila“ država članica izvora, načeloma zakonito distribuirajo na ozemlju vseh držav članic.

61. V tem smislu člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 nasprotuje temu, da bi država članica sprejemnica zaradi razlogov, ki spadajo na področja, ki jih usklajuje navedena direktiva (varstvo manjšin, spodbujanje sovraštva itd.), opravila dodatni nadzor vsebin, distribuiranih na njenem ozemlju, s tem, da bi zanje določila sistem predhodne odobritve. Navedena določba nasprotuje tudi temu, da bi država članica sprejemnica zaradi takih razlogov preprosto prepovedala prenos takih vsebin ( 48 ). S sprejetjem podobnih ukrepov država članica sprejemnica odstopa od svobode sprejemanja in prenašanja.

62. Nasprotno pa se navedena določba ne uporablja za ukrepe, ki jih lahko sprejme država članica sprejemnica v zvezi s televizijsko programsko vsebino ter ki izhajajo iz ureditev, katerih predmet ni razširjanje televizijskih programov samo po sebi in katerih učinek ni – čeprav uresničujejo cilje na teh usklajenih področjih – omejitev prenosa (ali sprejemanja) te programske vsebine na njenem ozemlju „v pravem pomenu besede“ ( 49 ).

63. Sodba Mesopotamia Broadcast in Roj TV ( 50 ) je dober primer tega. V zadevi, v kateri je bila izrečena navedena sodba, so nemški organi družbama Mesopotamia Broadcast in Roj TV, ki spadata v pristojnost Danske, prepovedali dejavnost na nemškem ozemlju zaradi razlogov v zvezi s spodbujanjem sovraštva na podlagi nemške ureditve o združenjih. V praksi so bile tako v Nemčiji prepovedane vse dejavnosti tega izdajatelja televizijskega programa (kot so produkcija programskih vsebin, javne projekcije, dejavnosti podpore itd.). Sodišče je menilo, da lahko glede na to, da so v Direktivi 89/552 le kot primere našteta področja, ki spadajo pod javni red, dobre običaje ali javno varnost, ti organi svobodno uporabljajo podobno ureditev (katere predmet ni razširjanje televizijskih programov kot tako) za dejavnosti družb Mesopotamia Broadcast in Roj TV, če njen učinek ni tak, da omejuje prenašanja v pravem pomenu besede programskih vsebin Roj TV.

64. Glede na zgoraj navedeno sodno prakso Sodišča se mi zdi, da ukrep, kakršen je določen v členu 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti, ne spada na področje uporabe navedenega člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13.

65. Predmet navedene ureditve namreč po eni strani ni razširjanje televizijskih programov (niti ponujanje medijskih storitev na splošno). Kot je bilo opozorjeno v točki 38 teh sklepnih predlogov, se v pravou Unije razlikuje med ponujanjem vsebin, ki pomeni uredniško odgovornost, in njihovo distribucijo. Kot je navedeno v členu 33(11) zakona o obveščanju javnosti, se ukrep, ki ga določa navedena ureditev, nanaša na izdajatelje, ki litovskim uporabnikom ponujajo te programske vsebine v paketih kanalov. Ne nanaša se na vsebino televizijskih programov, temveč na njihovo distribucijo. Navedena ureditev v bistvu nalaga zahteve glede sestave teh paketov. Ponujanje takih paketov uporabnikom, ki ne pomeni izvajanja uredniške odgovornosti za distribuirane kanale, ne spada na področje uporabe Direktive 2010/13 ( 51 ), kot upravičeno poudarja komisija LRTK.

66. Po drugi strani se po mojem mnenju ne more šteti, da je učinek ukrepa iz člena 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti omejitev prenosa (ali sprejemanja) zadevnega kanala v pravem pomenu besede. Po mojem mnenju je namreč to mogoče upoštevno preizkusiti tako, da se ugotovi, ali je mogoče kljub ukrepu, ki ga je sprejela država članica sprejemnica, zadevno televizijsko programsko vsebino še vedno zakonito distribuirati in je še vedno zakonito dostopna uporabnikom na njenem ozemlju ( 52 ). V tem smislu država članica sprejemnica omeji sprejemanje ali prenos v pravem pomenu besede, če prekine prenos kanala prek kabelskega omrežja ali prepove prodajo dekoderja, ki je nujno potreben za gledanje kanala, prejetega prek satelita ( 53 ). Kanala ni več mogoče zakonito prenašati in televizijski gledalec, ki to želi, ne more zakonito gledati zadevnega kanala.

67. Nasprotno je po mojem mnenju povsem nekaj drugega položaj, ko država članica z določenimi podrobnimi pravili uredi distribucijo televizijskih programskih vsebin. Država članica sprejemnica lahko od distributerjev televizijskih kanalov zahteva, da svojo ponudbo oblikujejo tako, da so na primer pornografski kanali vključeni le v posebne pakete, za katere veljajo posebni pogoji ( 54 ), omeji oglaševanje tovrstnih kanalov ali prepove njihovo gledanje na javnih mestih. Seveda je s temi podrobnimi pravili dostop do teh kanalov nekoliko omejen. To je tudi njihov namen. Vendar navedena podrobna pravila o distribuciji po mojem mnenju ne omejujejo sprejemanja ali prenašanja zadevnih kanalov v pravem pomenu besede. Distributerji lahko te kanale še vedno prosto sprejemajo, jih vključijo v svojo ponudbo in jih prenašajo. Uporabniki lahko zakonito dostopajo do teh kanalov. V obravnavanem primeru so lahko litovski televizijski gledalci še vedno zakonito gledali kanal NTV Mir Lituanie, če so se naročili na ustrezni paket.

68. Seveda navedena podrobna pravila o distribuciji členu 3(1) in (2) Direktive 2010/13 ne smejo odvzeti polnega učinka. Tako bi bilo, če bi se z njimi dajala prednost razširjanju nacionalnih programskih vsebin ali če bi bila tako obsežna, da bi to v praksi otežilo distribucijo in dostopnost programske vsebine iz druge države članice. Vendar v tem primeru ni tako ( 55 ).

69. Nasprotna razlaga, ki bi načeloma pomenila prepoved državi članici sprejemnici, da zaradi razlogov, kot je varstvo mladoletnikov ali prepoved spodbujanja sovraštva, določi pravila o distribuciji avdiovizualnih medijskih storitev, bi presegala logiko delitve pristojnosti med državo članico izvora in državo članico sprejemnico. Način, na katerega distributerji oblikujejo svoje ponudbe paketov za uporabnike v drugi državi, je vprašanje, ki ga hipotetično ne more nadzorovati prva država.

70. Tu je treba opozoriti še na drugo okoliščino. Vsem je jasno, da so pogoji iz člena 3(2) Direktive 2010/13 ( 56 ) posebej zahtevni. Ta zahtevnost je po mojem mnenju upravičena glede na resnost poseganja v prosti pretok avdiovizualnih medijskih storitev, ki ga pomeni prekinitev take storitve. Izhajajo iz vzpostavitve abstraktnega ravnotežja med svobodo sprejemanja in prenašanja na eni strani, ki konkretizira svobodo izražanja in svobodo opravljanja storitev, ter določenimi javnimi interesi držav članic na drugi strani. Zaradi te resnosti so potrebni strogi pogoji ( 57 ). Nasprotno, kot je poudarila komisija LRTK, ima obveznost, da se določen kanal prenese v plačljiv paket, veliko bolj omejen vpliv na distribucijo tega kanala kot prekinitev. Bilo bi nesorazmerno in neustrezno, če bi za tak ukrep uporabili enake pogoje.

71. Razlage, ki jo predlagam, po mojem mnenju ne izpodbija trditev družbe BMA, da bi bilo treba člen 3(2) Direktive 2010/13 kot odstopanje od svobode sprejemanja in prenašanja iz člena 3(1) navedene direktive razlagati ozko ( 58 ).

72. Kot sem že navedel, namreč svoboda sprejemanja in prenašanja izdajateljem televizijskega programa zagotavlja, da se lahko programske vsebine, ki jih je odobrila država članica izvora, načeloma zakonito distribuirajo na ozemlju vseh držav članic. Namen te svobode po mojem mnenju ni odpraviti vse ovire za distribucijo kanalov izdajatelja televizijskih programov ali za njihovo donosnost, kot so podrobna pravila o distribuciji. Sodišču torej ne predlagam, naj odstopanje razlaga široko, temveč naj samemu načelu pripiše ustrezen obseg.

73. Poleg tega poudarjam, da je ukrep, obravnavan v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Mesopotamia Broadcast in Roj TV ( 59 ), ki je pomenil popolno prepoved dejavnosti, lahko precej bolj oviral dejavnost zadevnega izdajatelja televizijskega programa kot pravilo o sestavi paketov, obravnavano v tej zadevi. V navedeni zadevi je nemška vlada storila vse, kar je bilo tehnično mogoče, da bi družbi Roj TV preprečila razširjanje gradiva, ki je spodbujalo sovraštvo. Po mojem mnenju bi bilo torej paradoksno obsoditi obveznost iz člena 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti glede na to, da je bil ukrep, obravnavan v navedeni sodbi, odobren. S prvo se uresničujejo podobni interesi kot so tisti, na katerih temelji drugi, vendar z manjšo intenzivnostjo.

74. Poleg tega razlaga, ki jo predlagam, ne pomeni, da se dajo državi članici sprejemnici proste roke. Čeprav po mojem mnenju ukrep, kot je določen v členu 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti, ne spada na področje uporabe člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13, vseeno spada na področje uporabe člena 56 PDEU ( 60 ). Kot sem že navedel, lahko ta ukrep pomeni omejitev svobode opravljanja storitev. Vendar je lahko ta omejitev upravičena.

75. Zadevni ukrep namreč ne pomeni nobene neposredne ali posredne diskriminacije v korist nacionalnih vsebin in uresničuje cilj v splošnem interesu. Po mojem mnenju uspešno prestane tudi preizkus sorazmernosti ( 61 ). Litovski organi niso kar prepovedali dostopa do kanala NTV Mir Lithuania, temveč so samo omejili njegove uporabnike. Ker je v tem okviru ponujanje avdiovizualnih medijskih storitev neločljivo povezano s svobodo izražanja, mora biti zadevna nacionalna ureditev, da bi bila združljiva s svobodo opravljanja storitev, skladna tudi s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče ( 62 ), zlasti s členom 11 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Ampak tudi tu svoboda izražanja ni absolutna pravica in preizkusa upravičenosti in sorazmernosti bi se morala iziti v korist litovskih organov ( 63 ).

76. Pri tem ne bi smeli prezreti ozadja obravnavane zadeve. Po informacijah, ki sta jih predložili komisija LRTK in litovska vlada, je bil člen 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti sprejet za zaščito litovskega informacijskega prostora in zagotovitev hitrega odziva ( 64 ) na rusko propagando v okviru informacijske vojne, ki poteka v baltskih državah zaradi njihovega geopolitičnega položaja. Institucije Unije so že same ugotovile, da se baltske države spopadajo z razširjanjem lažnih informacij v medijih, ki so ciljno usmerjene na njihove rusko govoreče manjšine za očrnitev teh držav, spodkopavanje evropskega političnega dialoga na podlagi demokratičnih vrednot, človekovih pravic in pravne države ter na splošno ošibitev političnega, gospodarskega in socialnega položaja teh držav ( 65 ). Glede na posebej velik vpliv televizije na oblikovanje javnega mnenja se zdi odziv litovskega zakonodajalca povsem razumen.

77. Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega Sodišču predlagam, naj odgovori, da je treba člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 razlagati tako, da ukrep, ki ga sprejme država članica sprejemnica televizijskega kanala, ki izvira iz druge države članice, in ki pomeni obveznost izdajateljev, ki distribuirajo televizijske kanale uporabnikom prve države, da zadevni kanal distribuirajo ali prenašajo samo v okviru plačljivih paketov ali za doplačilo, ne spada na področje uporabe navedene določbe.

4. Podredno: obveznost države članice sprejemnice, da spoštuje pogoje iz člena 3(2) Direktive 2010/13 (drugo vprašanje)

78. Če se predpostavlja, da bi bilo treba v nasprotju z mojim predlogom člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13 razlagati tako, da se uporablja za ukrep, kot je določen v členu 33(11) in (12), točka 1, zakona o obveščanju javnosti, predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je mogoče v skladu s pravom Unije ta ukrep sprejeti, če niso izpolnjeni pogoji iz navedenega člena 3(2).

79. Po mojem mnenju bi bilo težko izpodbijati to, da mora v okviru sistematike Direktive 2010/13 država članica sprejemnica, ki namerava proti avdiovizualni medijski storitvi, ki izvira iz druge države članice, sprejeti ukrep, ki spada na področje uporabe člena 3(1) in (2) navedene direktive, izpolnjevati pogoje, določene v navedenem odstavku 2 ( 66 ).

80. Res je sicer, da Direktiva 2010/13, kot izhaja iz njenega člena 4(1), določa minimalne zahteve. Države članice lahko torej določijo podrobnejša ali strožja pravila od tistih iz navedene direktive. Vendar je ta možnost državam članicam dopuščena samo v zvezi z izdajatelji televizijskih programov, ki so v njihovi pristojnosti. Povedano drugače, država članica prenosa lahko presega zahteve navedene direktive, država članica sprejemnica pa ne ( 67 ).

81. Treba je še ugotoviti, ali se lahko država članica sprejemnica sklicuje na primarno pravo, da utemelji sprejetje ukrepa, s katerim se ne spoštujejo pogoji iz člena 3(2) Direktive 2010/13. V zvezi s tem naj spomnim, da člen 52 PDEU določa utemeljitve, ki se med drugim nanašajo na javni red in javno varnost, na katere se lahko sklicujejo države članice, za svobodo opravljanja storitev pa se uporabljajo na podlagi sklicevanja v členu 62 PDEU. Poudarjam, da Sodišče še ni zavzelo stališča glede tega vprašanja ( 68 ).

82. Po mojem mnenju, kot je na obravnavi trdila Komisija, če se predpostavlja, da ukrep spada na področje uporabe člena 3(1) in (2) Direktive 2010/13, in če ta ukrep temelji na razlogu, ki spada na področja, ki jih usklajuje navedena direktiva, se država članica sprejemnica ne more sklicevati na primarno pravo, da bi presegla tisto, kar navedena določba dovoljuje.

83. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je možnost držav članic, da se sklicujejo na utemeljitve iz Pogodbe DEU, namreč dopuščena samo, če pravila, ki se uporabljajo, niso usklajena ( 69 ). Ukrep, ki ga prepoveduje direktiva, ki uresničuje prosti pretok storitev, ne more biti utemeljen na podlagi primarnega prava. Sodišče meni, da lahko zakonodajalec Unije, kadar sprejme akt sekundarnega prava, s katerim je konkretiziran prosti pretok, ki ga zagotavlja Pogodba DEU ( 70 ), omeji možnost sklicevanja na te utemeljitve ( 71 ).

V. Predlog

84. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanji, ki ju je postavilo Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilni, Litva), odgovori: Člen 3(1) in (2) Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) je treba razlagati tako, da ukrep, ki ga sprejme država članica sprejemnica televizijskega kanala, ki izvira iz druge države članice, in ki pomeni obveznost izdajateljev, ki distribuirajo televizijske kanale uporabnikom prve države, da zadevni kanal distribuirajo ali prenašajo samo v okviru plačljivih paketov ali za doplačilo, ne spada na področje uporabe navedene določbe.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (UL 2010, L 95, str. 1).

( 3 ) Glej zlasti sodbo z dne 26. julija 2017, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, točka 24 in navedena sodna praksa).

( 4 ) Glej zlasti sklep z dne 10. junija 2011, Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, točki 17 in 18), ter sodbi z dne 12. marca 1998, Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, točki 20 in 21), in z dne 20. januarja 2005, García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, točke od 29 do 31).

( 5 ) Ne smeta se zamenjevati sprememba ali razveljavitev upravnega akta organa, ki ne pomeni priznanja njegove nezakonitosti in učinkuje ex nunc, ter razglasitev ničnosti takega akta s strani sodišča, na podlagi katere je akt, ki je razglašen za ničen, retroaktivno umaknjen iz pravnega reda in za katerega se šteje, da nikoli ni obstajal. Glej v tem smislu sodbo z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, točka 68).

( 6 ) Družba BMA trdi, da so se njeni prihodki od oglaševanja zaradi sporne odločbe zmanjšali.

( 7 ) Glej po analogiji sodbo z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, točke od 61 do 64 in navedena sodna praksa).

( 8 ) Glej po analogiji sodbo z dne 4. oktobra 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, točka 15 in navedena sodna praksa).

( 9 ) Direktiva Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 224), tako imenovana „direktiva o televiziji brez meja“. Stvarno področje uporabe te direktive je bilo najprej omejeno na televizijske programske vsebine. Nato je bilo razširjeno na storitve gledanja programov na zahtevo, distribuiranih zlasti prek spleta. Te različne storitve so bile nato razvrščene pod oznako „avdiovizualne medijske storitve“.

( 10 ) Uvodna izjava 104 Direktive 2010/13. Isto je izraženo v uvodni izjavi 8 navedene direktive v zvezi z razširjanjem televizijskih programov z besedami „prost[i] pretok […] televizijski[h] programski[h] vsebin“. Razširjanje televizijskih programov je tudi predmet Evropske konvencije o čezmejni televiziji, podpisani v Strasbourgu 5. maja 1989, h kateri je pristopilo 20 držav članic, med njimi Litva. Naj spomnim, da so pripravljalna dela za to konvencijo in Direktivo 89/552 potekala sočasno, da bi to postala vzporedna instrumenta s podobnimi cilji, ki temeljita na isti vrsti pravil.

( 11 ) Te iste zahteve se nanašajo tudi na oglaševanje, sponzoriranje, televizijsko prodajo, varstvo mladoletnikov, uveljavljanje evropskih del in dostop do informacij o dogodkih velikega družbenega pomena.

( 12 ) Iz uvodnih izjav 33 in 34 Direktive 2010/13 izhaja, da je zakonodajalec Unije menil, da je to načelo nujno za oblikovanje notranjega trga avdiovizualnih medijskih storitev, zlasti da bi se ponudnikom takih storitev zagotovila pravna varnost in da bi se spodbujala pluralnost medijev v Uniji. Poleg tega iz uvodne izjave 36 navedene direktive izhaja, da je nadzor države članice izvora po njegovem mnenju načeloma zadosten za spoštovanje minimalnih zahtev iz navedene direktive.

( 13 ) Glej točko 52 teh sklepnih predlogov.

( 14 ) Kot izhaja iz predložitvene odločbe, je paket kanalov skupina televizijskih kanalov, ki jo sestavi in uporabnikom ponudi izdajatelj televizijskih programov ali druga oseba, ki navedenim uporabnikom zagotavlja storitve distribucije televizijskih kanalov ali programskih vsebin prek spleta. Osnovni paket je skupina tako sestavljenih kanalov, zagotovljenih za plačilo fiksnega zneska vsem uporabnikom zadevnih storitev. Plačljivi paket je skupina kanalov, distribuiranih uporabnikom za doplačilo, ki ni vključeno v ceno osnovnega paketa.

( 15 ) Komisija LRTK je v svojih stališčih navedla, da je zadevni program „vseboval neresnične informacije, s katerimi sta se spodbujala sovraštvo in nestrpnost do baltskih držav na podlagi narodnosti ter ki so se nanašale na sodelovanje Litovcev in Latvijcev v holokavstu in na notranjo politiko baltskih držav, ki naj bi bila nacionalistična in neonacistična ter naj bi ogrožala rusko narodnostno manjšino, ki živi na njihovem ozemlju“. Po mnenju tega organa je bil navedeni program „ciljno usmerjen k rusko govoreči manjšini v Litvi“, njegov namen pa naj bi bil z različnimi propagandnimi tehnikami „negativno in sugestivno vplivati na mnenje navedene družbene skupine o notranji in zunanji politiki Litve, Latvije in Estonije, povečati razkol in polarizacijo družbe ter poudariti napetosti v vzhodnoevropski regiji, ki jo ustvarjajo zahodne države, in vlogo Rusije kot žrtve“. K tem vidikom se bom vrnil v točki 76 teh sklepnih predlogov.

( 16 ) Komisija je v svojih stališčih pojasnila, da je komisija LRTK ta pojem razlagala glede na sodbo z dne 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast in Roj TV (C‑244/10 in C‑245/10, EU:C:2011:607, točke od 41 do 44). Sodišče je v navedeni sodbi razsodilo, da v okvir pojma „spodbujanje k sovraštvu“ v smislu Direktive 89/552 spadajo sporočila, ki prispevajo k podžiganju nasilnih spopadov med osebami različnega porekla ali iz različnih skupnosti, ki živijo v isti državi, ter k stopnjevanju napetosti med njimi, s čimer zmanjšujejo razumevanje med njimi. V absolutnem smislu ni lahko določiti praga, nad katerim pristransko in nepošteno prikazovanje zgodovinskih in sodobnih dogodkov pomeni spodbujanje sovraštva. To vsekakor presega namen teh sklepnih predlogov.

( 17 ) Glej člen 2(6) in uvodno izjavo 39 Direktive 2010/13, v skladu s katerima se navedena direktiva ne uporablja za avdiovizualne medijske storitve, ki so namenjene izključno sprejemu v tretjih državah in ki jih javnost v eni ali več državah članicah neposredno ali posredno ne sprejema s standardno uporabniško opremo.

( 18 ) Glej uvodno izjavo 54 Direktive 2010/13.

( 19 ) Glej člen 1(1)(f) Direktive 2010/13.

( 20 ) Izraz „navzgornja povezava“ ali uplink pomeni prenos signalov od postaje na tleh do satelita v nasprotju z „navzdolnjo povezavo“ ali downlink, ki ustreza prenosu signalov s satelita na tla.

( 21 ) Tu je treba opozoriti na določeno okoliščino. Prebivalstvo baltskih držav (Estonija, Latvija in Litva) vključuje veliko rusko govorečo manjšino, ki je posledica precejšnjega priseljevanja v te države v času ZSSR in takrat zapovedane uporabe ruščine. V vsaki od teh držav torej sobivata dve jezikovni skupnosti. Nacionalni izdajatelji televizijskih programov svoje programe distribuirajo v uradnem jeziku zadevne države, satelitske in kabelske tehnologije pa omogočajo distribucijo ruskih televizijskih kanalov za rusko govorečo manjšino. Glej zlasti Jõesaar, A., „One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive“, Media and Communication, 2015, zvezek 3, št. 4.

( 22 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349).

( 23 ) Glej opredelitev „avdiovizualnih medijskih storitev“ v členu 1(1)(a)(i) Direktive 2010/13 in opredelitev „ponudnika medijski storitev“ iz istega odstavka 1(d), uvodno izjavo 26 navedene direktive ter opredelitev pojma „elektronska komunikacijska storitev“ v členu 2(c) Direktive 2002/21.

( 24 ) Naj pojasnim, da se člen 3(1) Direktive 2010/13 nanaša samo na prenos kot način zagotavljanja avdiovizualnih medijskih storitev. Navedena direktiva se ne uporablja za storitve prenosa same po sebi. Ureja distribuirano vsebino in ne podrobnih pravil o njeni distribuciji.

( 25 ) Naj spomnim, da se z Direktivo 2010/13 ne usklajujejo dovoljenja ali licence, ki jih dodelijo države članice, ki se štejejo za pristojne za reguliranje ponudnika avdiovizualnih medijskih storitev na podlagi člena 2(1) navedene direktive. Dovoljenje, ki ga je družbi BMA izdal urad OFCOM, torej glede na pravo Unije samo po sebi nima vrednosti.

( 26 ) Tak primer bi bil, če bi država članica v skladu s svojim nacionalnim pravom menila, da operater s sedežem na njenem ozemlju prevzema uredniško odgovornost za vsebino, druga država članica pa bi na podlagi svojih pravil štela, da gre za drugega operaterja, ki spada v njeno pristojnost.

( 27 ) Glej v zvezi s to opredelitvijo Schulz, W., Heilmann, S., „La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels“, IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbourg, 2008, str. 17.

( 28 ) Glej v zvezi z zadnjenavedeno točko dokument Sveta Evrope Recommendation CM/Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, sprejet 21. septembra 2011, točke od 29 do 36, zlasti točka 34.

( 29 ) V Direktivi 2013/10 sta izmenično uporabljena pojma „uredniška odgovornost“ in „uredniške odločitve“. Po mojem mnenju ni ustrezno razlikovati med tema pojmoma. Za opredelitev, kaj pomeni „uredniška odločitev“, je treba uporabiti merila za opredelitev uredniške odgovornosti.

( 30 ) Po navedbah družbe BMA na obravnavi se v obravnavanem primeru kanal NTV Mir Lithuania prenaša prek satelita na postajo v Latviji (downlink), od tam pa se signal prenaša kabelskim operaterjem v Litvi, ki ta kanal prenašajo litovskim televizijskim gledalcem. Po navedbah litovske vlade zadevni satelit ni v pristojnosti Združenega kraljestva in navzgornja povezava (uplink) do njega tudi ni na ozemlju navedene države članice. V resnici naj bi šlo za ruski satelit in ta navzgornja povezava naj bi se nahajala zunaj Unije.

( 31 ) Družba BMA je kljub temu navedla, da je mogoče kanal gledati prek spleta v drugih državah članica. To pa nikakor ne izpodbija dejstva, da je namenjen litovski javnosti.

( 32 ) Glej uvodno izjavo 40 Direktive 2010/13.

( 33 ) V zvezi s tem zadnjim in ne da bi želel kakor koli podvomiti o nadzorni sposobnosti urada OFCOM (ta organ je, nasprotno, že večkrat sankcioniral družbo BMA zaradi programov, distribuiranih na kanalu NTV Mir Lithuania), ugotavljam, da se zdi, da komisija LRTK lažje nadzoruje tak kanal, distribuiran večinoma v ruščini, kot urad OFCOM. V obravnavanem primeru je lahko urad OFCOM sporni program nadzoroval samo, če je dal celotni program prevesti v angleščino. Poleg tega komisija LRTK in urad OFCOM njegove vsebine nista dojemala enako. Medtem ko je za prvonavedeno – ob upoštevanju geopolitičnih okoliščin baltskih držav (glej opombo na strani 21 in točko 76 teh sklepnih predlogov) – ta program pomenil spodbujanje sovraštva, je drugonavedeni, ki teh okoliščin ne pozna, menil, da je v nasprotju s pravili o nepristranskosti vsebine. Glej Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, št. 319, 19. december 2016, str. od 28 do 50.

( 34 ) Po mnenju Sodišča zaobitje pravil države članice sprejemnice zadevnega operaterja ne izključuje iz področja uporabe svobode opravljanja storitev. Nasprotno, ta država članica se lahko sklicuje na to okoliščino pri utemeljevanju odstopanja od te svobode. Glej sodbi z dne 3. decembra 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, točka 13), in z dne 5. oktobra 1994, TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, točke 15, 20 in 21).

( 35 ) Navedena družba naj bi to odločitev sprejela zlasti kot odziv na to, da je komisija LRTK 19. marca 2014 sprejela odločbo o začasni prekinitvi prenosa kanala NTV Mir Lithuania.

( 36 ) Glej tudi uvodni izjavi 41 in 42 Direktive 2010/13.

( 37 ) Odstavek 2, prvi pododstavek, v točki (a) določa zahtevo, da je razširjanje televizijskih programov, ki prihaja iz druge države članice, očitno, resno in huje kršilo, med drugim, prepoved iz člena 6, ter v točki (b), da je v zadnjih 12 mesecih zadevni izdajatelj televizijskega programa to prepoved kršil vsaj še v dveh primerih.

( 38 ) Odstavek 2, prvi pododstavek, v točki (c) določa, da mora država članica sprejemnica izdajatelja televizijskega programa in Komisijo pisno obvestiti o domnevnih kršitvah in o ukrepih, ki jih namerava sprejeti, če se takšna kršitev ponovi. V skladu s točko (d) navedenega pododstavka lahko država članica sprejemnica ukrepe sprejme samo, če se posvetovanja z državo članico, ki oddaja, in s Komisijo v 15 dneh od obvestila niso končala z mirno poravnavo, domnevna kršitev pa ostaja. Poleg tega mora komisija v skladu z drugim pododstavkom navedenega odstavka 2 v dveh mesecih po obvestilu odločiti, ali so ti ukrepi združljivi s pravom Unije.

( 39 ) V zvezi z elementi, ki jih je treba upoštevati pri razlagi določbe prava Unije, glej sodbo z dne 10. decembra 2018, Wightman in drugi (C‑621/18, EU:C:2018:999, točka 47 in navedena sodna praksa).

( 40 ) Tu mislim na medijsko odmevno afero „Red Hot TV“ v Združenem kraljestvu na začetku devetdesetih let. Šlo je za pornografski televizijski kanal, distribuiran v tej državi članic prek satelita z uporabo navzgornje povezave na Danskem. Britanski organi so želeli preprečiti to distribucijo s tem, da so za prekršek šteli dobavo dekoderjev, s katerimi je bilo omogočeno gledanje. Družba Red Hot TV je izpodbijala ta ukrep, pri čemer je trdila, da besedilo člena 2(2) Direktive 89/552 dovoljuje samo državi članici sprejemnici, da začasno prekine prenos programske vsebine, ki izvira iz druge države članice. Sodišču je bilo predloženo vprašanje (zadeva C‑327/93), vendar je šla družba Red Hot TV v stečaj in nacionalni postopek se je končal, preden se je Sodišče lahko izreklo. Glej Dann, P., „The Red Hot Channel: pornography without frontiers“, Entertainment Law Review, 1993, 4(6), str. od 191 do 193.

( 41 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. junija 1997, ki spreminja [Direktivo 89/552] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 321). Glej za ta pojasnila predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta, ki spreminja [Direktivo 89/552] (COM(95)86 final] (UL 1995, C 185, str. 4), str. 16, 19 in 33.

( 42 ) V uvodni izjavi 15 Direktive 97/36 je bilo prav tako pojasnjeno, da se navedeni člen 2a nanaša na ukrepe, „namenjen[e] omejevanju sprejema in/ali začasni prekinitvi prenašanja televizijskih oddaj“. Za uporabo izraza „omejitev“ sprejemanja namesto izraza „začasna prekinitev“ prenosa po mojem mnenju obstaja praktična razlaga. Kadar se kanal prenaša s satelita in signal sprejemajo neposredno antene televizijskih gledalcev države članice, ta običajno nima tehničnih možnosti, da bi ta prenos ustavila. Dejansko lahko dejansko stori le to, da omeji sprejemanje tega kanala, med drugim s prepovedjo – tako kot v aferi „Red Hot TV“ – prodaje morebitnega dekoderja, potrebnega za njegovo gledanje. V obeh primerih je namen ustaviti distribucijo programske vsebine, kolikor je to mogoče.

( 43 ) Podobno člen 24(2) Evropske konvencije o čezmejni televiziji, katere namen je – naj spomnim – biti instrument, vzporeden Direktivi 89/552 (in s tem Direktivi 2010/13), določa, da lahko država v določenih okoliščinah „začasno ustavi posredovanje“ programa. V točki 322 obrazložitvenega poročila, ki spremlja navedeno konvencijo, je navedeno, da je namen tega postopka „preprečiti, da bi [država] sprejemnica svojevoljno prekinila prenos“ (moj poudarek). Poleg tega naj spomnim, da je bila navedena konvencija revidirana s protokolom (STE št. 171), ki je začel veljati 1. marca 2002, ravno zato, da bi se upoštevale spremembe, uvedene z Direktivo 97/36 v Direktivo 89/552. Vendar navedeni člen 24(2) ni bil spremenjen.

( 44 ) Glej zlasti sodbe z dne 31. marca 1993, Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, točka 32), z dne 13. decembra 2007, Komisija/Italija (C‑465/05, EU:C:2007:781, točka 17), in z dne 17. novembra 2015, RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, točka 69).

( 45 ) Sodišče je v sodbi z dne 30. aprila 1974, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, točka 6) menilo, da televizijske programske vsebine pomenijo „storitve“ v smislu člena 56 PDEU. Direktiva 2010/13 je bila tako sprejeta na podlagi člena 53(1) in člena 62 PDEU.

( 46 ) Glej točko26 teh sklepnih predlogov.

( 47 ) Glej uvodne izjave 2, 5, 21 in 45 Direktive 2010/13.

( 48 ) Glej v zvezi z Direktivo 89/552 sodbe z dne 10. septembra 1996, Komisija/Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:316, točki 42 in 92), z dne 29. maja 1997, Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, točke od 32 do 36), in z dne 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast in Roj TV (C‑244/10 in C‑245/10, EU:C:2011:607, točki 35 in 36). Razlago sodišča v navedenih sodbah je mogoče po mojem mnenju uporabiti za Direktivo 2010/13.

( 49 ) Glej sodbi z dne 9. julija 1997, De Agostini in TV-Shop (od C‑34/95 do C‑36/95, EU:C:1997:344, točke od 32 do 38), in z dne 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast in Roj TV (C‑244/10 in C‑245/10, EU:C:2011:607, zlasti točka 37).

( 50 ) Sodba z dne 22. septembra 2011 (C‑244/10 in C‑245/10, EU:C:2011:607, točke od 51 do 53).

( 51 ) Ponujanje kabelskih paketov javnosti je, nasprotno, „elektronska komunikacijska storitev“, ki spada na področje uporabe Direktive 2002/21. Glej sodbo z dne 7. novembra 2013, UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, točka 44).

( 52 ) Glej sodbo z dne 22. septembra 2011Mesopotamia Broadcast in Roj TV (C‑244/10 in C‑245/10, EU:C:2011:607, točka 52).

( 53 ) To razlago po mojem mnenju potrjuje uvodna izjava 10 nedavne Direktive (EU) 2018/1808 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o spremembi [Direktive 2010/13] glede na spreminjajoče se tržne razmere (UL 2018, L 303, str. 69), v skladu s katero država članica sprejemnica načeloma ne sme sprejeti ukrepov, „ki bi preprečevali, da bi se na njenem ozemlju ponovno prenašali televizijski programi iz druge države članice“ (moj poudarek).

( 54 ) Glej na primer v Franciji točko D recommandation no 2004-7 du 15 décembre 2004 aux éditeurs et distributeurs de services de télévision diffusant en métropole et dans les départements d’outre-mer des programmes de catégorie V (priporočilo št. 2004-7 z dne 15. decembra 2004 urednikom in distributerjem televizijskih storitev, ki v matični Franciji in v čezmorskih departmajih distribuirajo programe kategorije V) (JORF št. 298 z dne 23. decembra 2004), ki v bistvu določa, da morajo ponudniki paketov, ki vključujejo pornografske kanale, dati na voljo ponudbo, ki ne vsebuje teh kanalov, pod poslovnimi pogoji, ki ne dajejo prednosti celotni ponudbi, ki vključuje navedene kanale. Glej tudi v Romuniji člen 27(2) sklepa nacionalnega sveta za avdiovizualne medije št. 220 z dne 24. februarja 2011 (besedilo je na voljo v angleščini na naslovu http://www.cna.ro/Decision-no-220-dated-February.html), v skladu s katerim morajo biti programi, razvrščeni v kategorijo „+18“, ki jih zagotavljajo ponudniki medijskih storitev, za katere so pristojne druge države članice kot Romunija, nujno distribuirani v izbirnih paketih, ki so posebej namenjeni odraslim.

( 55 ) Natančneje, zadevna ureditev v zadevi v glavni stvari nikakor ne določa, da bi bilo treba zadevni kanal distribuirati po zelo visoki ceni. Člen 33(11) zakona o obveščanju javnosti samo prepoveduje ponudnikom paketov, da bi plačljive pakete subvencionirali ali jih podpirali ali jim dali kakršno koli prednost in da bi jih ponujali po ceni, ki je nižja od stroškov, ki jim nastanejo za nakup, prenos ali distribucijo kanalov, ki ta paket sestavljajo, prek spleta.

( 56 ) Navedene v opombah 37 in 38 teh sklepnih predlogov.

( 57 ) Glej v tem smislu obrazložitveno poročilo, ki spremlja Evropsko konvencijo o čezmejni televiziji, točka 328.

( 58 ) Glej uvodno izjavo 43 Direktive 2010/13.

( 59 ) Sodba z dne 22. septembra 2011 (C‑244/10 in C‑245/10, EU:C:2011:607).

( 60 ) Seveda ponujanje paketov kabelskih kanalov spada na področje uporabe Direktive 2002/21, kot sem že navedel v opombi 51 teh sklepnih predlogov. Vendar iz člena 1(3) navedene direktive izhaja, da ne posega v ukrepe, sprejete na nacionalni ravni v skladu s pravom Unije za izpolnitev ciljev, ki so v splošnem interesu. Ukrep, obravnavan v zadevi v glavni stvari, je treba torej preučiti glede na primarno pravo Unije.

( 61 ) Naj spomnim, da mora v skladu z načelom sorazmernosti uporaba nacionalnih predpisov države članice za ponudnike s sedežem v drugih državah članicah zagotoviti uresničitev cilja, ki si ga prizadevajo doseči, in ne sme presegati tega, kar je potrebno za njegovo dosego. Glej zlasti sodbo z dne 18. julija 2007, Komisija/Nemčija (C‑490/04, EU:C:2007:430, točka 65 in navedena sodna praksa).

( 62 ) Glej sodbi z dne 18. junija 1991, ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, točke od 42 do 45), in z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281, točka 36).

( 63 ) Evropsko sodišče za človekove pravice se je že večkrat izreklo glede boja proti informacijam, ki spodbujajo sovraštvo. V tem okviru opozarja, da svoboda izražanja ni absolutna pravica in da lahko prepoved takega gradiva utemelji prepoved razširjanja programa (glej zlasti nedavno sodbo ESČP z dne 17. aprila 2018, Roj TV A/S proti Danski, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, točke od 37 do 39, 41 in 42). To bi moralo še toliko bolj veljati za ukrep, ki je omejen na ureditev distribucije televizijskega kanala.

( 64 ) Naj spomnim, da je postopek iz člena 3(2) Direktive 2010/13 ne samo težak, temveč tudi razmeroma dolg. Zaradi teh vidikov je jasno, zakaj se ta postopek v praksi redko uporablja (in zakaj je redko uspešen). Glej European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17. maj 2016, zlasti str. 9 in 12. Poleg tega navedena direktiva v času zadeve v glavni stvari v zvezi z razširjanjem televizijskih programov ni določala nujnega postopka, ki bi omogočal takojšnjo odstopanje od svobode sprejemanja in prenašanja televizijske programske vsebine, in to čeprav je bil tak ukrep že predviden za avdiovizualne medijske storitve na zahtevo v členu 3(5) navedene direktive. Kljub temu poudarjam, da je bil z nedavno Direktivo 2018/1808 ta nujni postopek razširjen na televizijske programske vsebine.

( 65 ) Izrazi, povzeti iz Resolucije Evropskega parlamenta z dne 23. novembra 2016 o strateškem komuniciranju EU zoper propagando, ki jo proti njej usmerjajo tretje strani (2016/2030(INI)), in Sporočila Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij z dne 24. aprila 2018, „Boj proti dezinformacijam na spletu: evropski pristop“ (COM (2018)236 final). Glej tudi Sklep Komisije z dne 10. julija 2015 o združljivosti ukrepov, ki jih je sprejela Litva na podlagi člena 3(2) [Direktive 2010/13] (C(2015)4609 final). Navedeni sklep je sledil začasni prekinitvi, ki jo je ta država članica na svojem ozemlju uvedla za distribucijo ruskega kanala RTR Planeta, ki je v pristojnosti Švedske.

( 66 ) Vendar brez poseganja v postopek iz člena 4, od (2) do (5), Direktive 2010/13.

( 67 ) Glej po analogiji sodbo z dne 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, točki 79 in 80).

( 68 ) Ta trditev je bila navedena v okviru obrambe Združenega kraljestva v tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti, v kateri je bila izrečena sodba z dne 10. septembra 1996, Komisija/Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:316, točki 91 in 92) glede na Direktivo 89/552. Vendar je Sodišče v navedeni sodbi menilo, da na to vprašanje ni treba odgovoriti.

( 69 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 1980, Debauve in drugi (52/79, EU:C:1980:83, točka 15).

( 70 ) Naj opozorim, da je bila Direktiva 2010/13 sprejeta zlasti na podlagi člena 62 PDEU. Zakonodajalec Unije je torej na področju uporabe navedene direktive nameraval uresničiti možnosti odstopanj na podlagi javnega reda in javne varnosti. Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca C. O. Lenza v zadevi Komisija/Belgija (C‑11/95, EU:C:1996:178, točke od 100 do 104).

( 71 ) Glej sodbo z dne 16. junija 2015, Rina Services in drugi (C‑593/13, EU:C:2015:399, točka 40 in navedena sodna praksa).