Pritožba, ki jo je 10. decembra 2021 vložila TUIfly GmbH zoper sodbo Splošnega sodišča (peti senat) z dne 29. septembra 2021 v zadevi T-447/18, TUIfly GmbH/Evropska komisija

(Zadeva C-763/21 P)

(2022/C 73/24)

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Pritožnica: TUIfly GmbH (zastopnika: L. Giesberts in D. J. Westarp, Rechtsanwälte)

Druga stranka: Evropska komisija

Predlog

Pritožnica Sodišču predlaga, naj:

— v celoti razveljavi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 29. septembra 2021 v zadevi T-447/18 in razglasi za nične člena 7 in 8 ter člene 9, 10 in 11, v delu v katerem se nanašajo na člena 7 in 8, Sklepa Komisije (EU) 2018/628 z dne 11. novembra 2016 o državni pomoči SA.24221(2011/C) (ex 2011/NN), ki jo je Avstrija odobrila letališču Celovec ter družbi Ryanair in drugim letalskim prevoznikom, ki to letališče uporabljajo (UL 2018, L 107, str. 1);

— Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na obeh stopnjah.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga.

Prvič, Splošno sodišče naj bi v izpodbijani sodbi napačno razlagalo člen 107(1) PDEU in s tem kršilo pravo Unije. V okviru člena 107(1) PDEU naj bi Splošno sodišče pri uporabi načela vlagatelja v tržnem gospodarstvu prekoračilo meje dopustne razlage prava Unije.

Po eni strani naj bi Splošno sodišče, ki je pri tem sledilo Komisiji, napačno štelo, da je pritožnica pridobila prednost. Splošno sodišče naj bi se v zvezi s tem pri uporabi načela vlagatelja v tržnem gospodarstvu oprlo na vrsto nedopustnih ugotovitev. Najprej naj bi Splošno sodišče člen 107(1) PDEU razlagalo subjektivno, in ne strogo objektivno. Pri tem naj bi se Splošno sodišče, ki je pri tem sledilo Komisiji, sklicevalo na to, da država članica pred sklenitvijo sporazumov ni izdelala nobenih poslovnih načrtov. Vendar naj to ne bi ustrezalo takratni sodni praksi in upravni praksi, tako da je Splošno sodišče s tem kršilo načelo zaupanja v pravo in načelo prepovedi retroaktivnosti.

Splošno sodišče naj bi poleg tega svojo analizo donosnosti oprlo le na kratkoročne dejavnike donosnosti, čeprav naj bi bilo to v skladu s sodno prakso evropskih sodišč vsebinsko napačno in naj ne bi ustrezalo v upoštevnem obdobju uporabljani upravni praksi. Dalje, Splošno sodišče naj bi s tem, da je v zvezi s sporazumi uporabilo smernice za letalski promet, ki so bile izdane šele po sklenitvi sporazumov o trženju, kršilo prepoved retroaktivnosti. Poleg tega naj bi bila tudi sama uporaba napačna. Splošno sodišče naj bi svoje ugotovitve oprlo tudi na domnevne posebnosti nizkocenovnega letalskega prometa, ki jih v upoštevnem času ni bilo.

Pritožnica navaja, da če bi se upoštevali dolgoročni dejavniki donosnosti oziroma če omenjenih kršitev ne bi bilo, ne bi bilo mogoče šteti, da gre za državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU.

Drugič, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je pri presoji morebitne utemeljenosti državne pomoči napačno uporabilo člen 107(3)(c) PDEU in se zapletlo v očitna protislovja.

Najprej naj bi bilo merilo, ki ga je izbralo Splošno sodišče (zgolj donosnost le ene letalske povezave, ki jo opravlja pritožnica) vsebinsko napačno, ker naj se pri njem ne bi upoštevalo razlikovanje med presojo dejanskega stanja in presojo utemeljenosti, ki nujno izhaja iz sistematike zakona. To merilo naj poleg tega (zlasti glede sporazuma o trženju iz leta 2003) ne bi ustrezalo v zadevnem obdobju upoštevni upravni praksi in sodni praksi. Prav tako naj Splošno sodišče, drugače kot pri presoji letališču dodeljene pomoči, pri presoji v zvezi s pritožnico ne bi upoštevalo potrebnosti prometnih povezav v regiji Koroška, kar naj bi bilo nezakonito. Zaradi podobnosti oziroma enakih interesov, zaradi katerih je bila letališču in pritožnici dodeljena pomoč, naj bi to vrednotenje vsebovalo nerešljivo protislovje. Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo temeljne vsebine člena 107(3) PDEU, s čimer naj bi kršilo to določbo.

Pritožnica navaja, da bi bilo treba, če bi se člen 107(3) PDEU uporabil tako, kot je dopustno, ugotoviti, da so bile državne pomoči utemeljene.