24.

V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali glede na okoliščine obravnavane zadeve posel in‑house spada na področje uporabe Direktive 2004/18 ali na področje uporabe Direktive 2014/24, če so se postopki za sklenitev spornih poslov in‑house – med drugim upravni postopki – začeli, ko je še veljala Direktiva 2004/18, pogodba pa je bila sklenjena 19. maja 2016, ko Direktiva 2004/18 ni več veljala? 2. Ob predpostavki, da posel in‑house spada na področje uporabe Direktive 2004/18: (a) Ali je treba člen 1(2)(a) Direktive (a ne zgolj ta člen) ob upoštevanju sodb Sodišča v zadevah Teckal (C‑107/98), Jean Auroux in drugi (C‑220/05), ANAV (C‑410/04) ter v drugih zadevah razumeti in razlagati tako, da pojem ‚posel in‑house‘ spada na področje uporabe prava Unije ter da na vsebino in uporabo tega pojma ne vpliva nacionalno pravo držav članic, med drugim z omejitvami glede sklepanja takih poslov, na primer s pogojem, da se z javnimi naročili ne morejo zagotoviti kakovost, dostopnost in stalnost storitev, ki jih je treba opraviti? (b) Ali bi bilo treba zgoraj navedeno določbo Direktive 2004/18, če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, torej če pojem ‚posel in‑house‘ deloma ali v celoti spada na področje prava držav članic, razlagati tako, da imajo države članice diskrecijsko pravico za določitev omejitev ali dodatnih pogojev za sklepanje poslov in‑house (v primerjavi s pravom Unije in sodno prakso Sodišča, ki to pravo razlaga), vendar smejo to diskrecijsko pravico uporabiti samo z določitvijo konkretnih in jasnih pozitivnih pravnih določb o javnem naročanju? 3. Ob predpostavki, da posel in‑house spada na področje uporabe Direktive 2014/24: (a) Ali je treba določbe člena 1(4) in člena 12 Direktive ter člena 36 Listine, skupaj ali posamično (a ne zgolj te) ob upoštevanju sodb Sodišča v zadevah Teckal (C‑107/98), Jean Auroux in drugi (C‑220/05), ANAV (C‑410/04) ter v drugih zadevah razumeti in razlagati tako, da pojem ‚posel in‑house‘ spada na področje uporabe prava Unije ter da na vsebino in uporabo tega pojma ne vpliva nacionalno pravo držav članic, med drugim z omejitvami glede sklepanja takih poslov, na primer s pogojem, da se z javnimi naročili ne morejo zagotoviti kakovost, dostopnost in stalnost storitev, ki jih je treba opraviti? (b) Ali bi bilo treba določbe člena 12 Direktive 2014/24, če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, torej če pojem ‚posel in‑house‘ deloma ali v celoti spada na področje prava držav članic, razlagati tako, da imajo države članice diskrecijsko pravico za določitev omejitev ali dodatnih pogojev za sklepanje poslov in‑house (v primerjavi s pravom Unije in sodno prakso Sodišča, ki to pravo razlaga), vendar smejo to diskrecijsko pravico uporabiti samo z določitvijo konkretnih in jasnih pozitivnih pravnih določb o javnem naročanju? 4. Ali bi bilo treba – ne glede na to, katera direktiva velja za sporni posel in‑house – načela enakosti in prepovedi diskriminacije dobaviteljev javnega naročanja ter preglednosti (člen 2 Direktive 2004/18 in člen 18 Direktive 2014/24), splošno prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva (člen 18 PDEU), svobodo ustanavljanja (člen 49 PDEU), svobodo opravljanja storitev (člen 56 PDEU), možnost, da se podjetjem odobrijo izključne pravice (člen 106 PDEU), ter sodno prakso Sodišča (sodbe v zadevah Teckal, ANAV, Sea, Undis Servizi in drugih zadevah) razumeti in razlagati tako, da je posel in‑house – ki ga skleneta naročnik in subjekt, ki je pravno ločen od tega naročnika, če naročnik nad tem subjektom izvaja nadzor, podoben tistemu, ki ga izvaja nad lastnimi službami, in če dejavnost tega subjekta sestoji v glavnem iz dejavnosti, ki se opravlja v korist naročnika – sam po sebi zakonit, da med drugim ne krši pravice drugim gospodarskih subjektov do poštene konkurence, da do teh drugih subjektov ni diskriminatoren in da se odvisnemu subjektu, ki je sklenil posel in‑house, ne dodelijo nobene ugodnosti?“