Zadeva C‑42/17

Kazenski postopek

proti

M.A.S.

in

M.B.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Corte costituzionale)

„Predhodno odločanje – Člen 325 PDEU – Sodba z dne 8. septembra 2015, Taricco in drugi (C‑105/14, EU:C:2015:555) – Kazenski postopek v zvezi s kaznivimi dejanji na področju davka na dodano vrednost (DDV) – Nacionalna zakonodaja, v kateri so določeni zastaralni roki, zaradi katerih lahko kazniva dejanja niso kaznovana – Škodovanje finančnim interesom Evropske unije – Obveznost neuporabe določb nacionalnega prava, ki bi lahko posegale v obveznosti, ki so državam članicam naložene s pravom Unije – Načelo zakonitosti v kazenskem pravu“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. decembra 2017

Lastna sredstva Evropske unije–Varstvo finančnih interesov Unije–Boj proti goljufijam in drugim nezakonitim ravnanjem–Obveznost držav članic, da uvedejo učinkovite in odvračilne sankcije–Obseg–Davčna kazniva dejanja na področju davka na dodano vrednost–Nacionalno pravo, ki preprečuje naložitev učinkovitih in odvračilnih kazenskih sankcij–Nedopustnost–Dolžnost nacionalnega sodišča, da ne uporabi zadevnih nacionalnih določb–Zahteva–Spoštovanje načela zakonitosti v kazenskem pravu

(člena 4(2) in 325 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2017/1371)

Lastna sredstva Evropske unije–Varstvo finančnih interesov Unije–Boj proti goljufijam in drugim nezakonitim ravnanjem–Obveznost držav članic, da uvedejo učinkovite in odvračilne sankcije–Obseg–Davčna kazniva dejanja na področju davka na dodano vrednost–Določitev zastaralnih rokov–Pristojnost držav članic–Meje

Lastna sredstva Evropske unije–Varstvo finančnih interesov Unije–Boj proti goljufijam in drugim nezakonitim ravnanjem–Obveznost držav članic, da uvedejo učinkovite in odvračilne sankcije–Obseg–Davčna kazniva dejanja na področju davka na dodano vrednost

Države članice morajo zagotoviti učinkovito pobiranje lastnih sredstev Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 7. aprila 2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, točka 21). Glede na to morajo navedene države članice izterjati zneske, ki ustrezajo lastnim sredstvom, ki so bili zaradi goljufij odtegnjeni od proračuna Unije. Države članice imajo pri zagotavljanju pobiranja vseh prihodkov od DDV in s tem varstva finančnih interesov Unije svobodo pri izbiri sankcij, ki se uporabijo in ki lahko zajemajo upravne sankcije, kazenske sankcije ali kombinacijo obojih (glej v tem smislu sodbi z dne 26. februarja 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 34, in Taricco, točka 39). V zvezi s tem pa je treba navesti, prvič, da so lahko kazenske sankcije nujne za odvračilno in učinkovito preprečevanje nekaterih primerov velikih goljufij na področju DDV (glej v tem smislu sodbo Taricco, točka 39). Tako morajo države članice, da ne bi kršile obveznosti iz člena 325(1) PDEU, zagotoviti, da se v primerih velikih goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije na področju DDV, naložijo kazenske sankcije, ki so učinkovite in odvračilne (glej v tem smislu sodbo Taricco, točki 42 in 43). Zato je treba ugotoviti, da države članice kršijo obveznosti, ki so jim naložene s členom 325(1) PDEU, če s kazenskimi sankcijami, sprejetimi za kaznovanje velikih goljufij na področju DDV, ni mogoče zagotoviti učinkovitega pobiranja celotnega tega davka. Glede na to morajo države članice zagotoviti tudi, da pravila o zastaranju, določena v nacionalnem pravu, omogočajo učinkovit pregon kaznivih dejanj, povezanih s takimi goljufijami. (Glej točke od 32 do 36.)

Prvič, nacionalni zakonodajalec mora določiti pravila o zastaranju, ki omogočajo izpolnitev obveznosti iz člena 325 PDEU glede na ugotovitve, ki jih je Sodišče navedlo v točki 58 sodbe Taricco. Ta zakonodajalec mora namreč zagotoviti, da nacionalna ureditev zastaranja v kazenskih zadevah ne pripelje do nekaznovanja velikega števila primerov velikih goljufij na področju DDV ali da za obtožence ni strožja v primerih goljufij, ki škodijo finančnim interesom zadevne države članice, kot v primerih goljufij, ki škodijo finančnim interesom Unije. V zvezi s tem je treba opozoriti, da to, da nacionalni zakonodajalec podaljša zastaralni rok s takojšnjim učinkom, kar velja tudi za očitana dejanja, ki še niso zastarala, načeloma ne posega v načelo zakonitosti v kazenskem pravu (glej v tem smislu sodbo Taricco, točka 57, in sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, navedeno v tej točki). Vendar je treba dodati, da področje varstva finančnih interesov Unije z določitvijo kazenskih sankcij spada med deljene pristojnosti Unije in držav članic v smislu člena 4(2) PDEU. V obravnavani zadevi ureditev zastaranja, ki se uporablja za kazniva dejanja v zvezi z DDV, v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari ni bila predmet uskladitve s strani zakonodajalca Unije, pri čemer je deloma do njene uskladitve prišlo šele s sprejetjem Direktive (EU) 2017/1371 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2017 o boju proti goljufijam, ki škodijo finančnim interesom Unije, z uporabo kazenskega prava (UL 2017, L 198, str. 29). Italijanska republika je lahko torej v tem času svobodno določila, da ta ureditev v njenem pravnem redu – tako kot pravila o določitvi kaznivih dejanj in kazni – spada pod materialno kazensko pravo in zato za njo tako kot za zadnjenavedena pravila velja načelo zakonitosti v kazenskem pravu. (Glej točke od 41 do 45.)

Glede zahtev, ki izhajajo iz načela zakonitosti v kazenskem pravu, je treba navesti, prvič, da je Evropsko sodišče za človekove pravice v zvezi s členom 7(1) EKČP presodilo, da morajo kazenske določbe v skladu s tem načelom spoštovati določene zahteve glede dostopnosti in predvidljivosti, tako glede opredelitve kaznivega dejanja kot tudi glede določitve kazni (glej ESČP, 15. november 1996, Cantoni proti Franciji, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, točka 29; ESČP, 7. februar 2002, E. K. proti Turčiji, CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, točka 51; ESČP, 29. marec 2006, Achour proti Franciji, CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, točka 41, in ESČP, 20. september 2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos proti Rusiji, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, točke od 567 do 570). Drugič, poudariti je treba, da zahteva po določnosti zakona, ki se uporablja in ki je sestavni del navedenega načela, pomeni, da zakon jasno opredeli kazniva dejanja in kazni, ki so zagrožene zanje. Ta pogoj je izpolnjen, ko lahko naslovnik predpisa iz besedila zadevne določbe in po potrebi z njeno razlago, ki jo podajo sodišča, razbere, za katera dejanja in opustitve mora kazensko odgovarjati (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 162). Tretjič, načelo prepovedi retroaktivnosti kazenskega zakona nasprotuje med drugim temu, da bi lahko sodišče med kazenskim postopkom kazensko sankcioniralo ravnanje, ki ni prepovedano z nacionalnim pravilom, sprejetim pred storitvijo očitanega kaznivega dejanja, ali da bi uvedlo strožja pravila kazenske odgovornosti tistih, ki so predmet takega postopka (glej po analogiji sodbo z dne 8. novembra 2016, Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, točke od 62 do 64 in navedena sodna praksa). (Glej točke od 55 do 57.)