ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
cotfaancjeSodba Sodišča (osmi senat) z dne 27. oktobra 2016 –

Debonair Trading Internacional/EUIPO

(Zadeva C‑537/14 P) ( *1 )

„Pritožba — Znamka Evropske unije — Uredba (ES) št. 207/2009 — Člen 8(1)(b) in (5) — Figurativna znamka z besednimi elementi ‚SO’BiO ētic‘ — Ugovor imetnika besednih in figurativnih znamk Evropske unije in nacionalnih znamk, ki vsebujejo besedni element ‚SO…?‘ — Zavrnitev registracije“

Pritožba — Razlogi — Nezadostna ali nasprotujoča si obrazložitev — Obseg obveznosti obrazložitve (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člena 36 in 53, prvi pododstavek) (Glej točke 32 in od 34 do 36.)

Izrek

1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 23. septembra 2014, Groupe Léa Nature/UUNT – Debonair Trading Internacional (SO’BiO ētic) (T‑341/13, neobjavljena, EU:T:2014:802), se razveljavi.

2. Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije.

3. Odločitev o stroških se pridrži.

( *1 ) UL C 118, 13.4.2015.
Člene 167, 178(a), 179 in 226, točka 3, Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalnemu predpisu, na podlagi katerega popravek računa v zvezi z obvezno navedbo, tj. identifikacijsko številko za davek na dodano vrednost (DDV), nima učinka za nazaj, zaradi česar se pravica do odbitka tega davka, ki se uveljavlja na podlagi popravljenega računa, ne nanaša na leto, v katerem je bil ta račun prvotno izdan, temveč na leto, v katerem je bil popravljen.

Člen 179, prvi odstavek, Direktive 2006/112 namreč določa, da se odbitek na splošno opravi tako, da se od skupnega zneska DDV, dolgovanega za dano davčno obdobje, odšteje skupni znesek DDV, „za katerega je v istem obdobju nastala pravica do odbitka, ki se uveljavlja v skladu z določbami člena 178“. Iz tega izhaja, da je treba pravico do odbitka DDV načeloma uresničevati v davčnem obdobju, v katerem, prvič, je ta pravica nastala in, drugič, ima davčni zavezanec račun.

V zvezi s tem je pravica do odbitka DDV iz člena 167 in naslednjih Direktive 2006/112 bistven del sistema navedenega davka in načeloma ne sme biti omejena. Ta pravica se izvede takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne transakcije. Poleg tega temeljno načelo nevtralnosti DDV zahteva, naj se odobri odbitek vstopnega DDV, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili. V teh okoliščinah posedovanje računa, ki vsebuje navedbe, določene v členu 226 Direktive 2006/112, pomeni formalni pogoj, ne pa vsebinskega pogoja pravice do odbitka navedenega davka.

(Glej točke 35, 37, 38 in 43 ter izrek.)
Direktivo 2003/96 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije in načelo sorazmernosti je treba razlagati tako, da:

— ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, na podlagi katere so prodajalci goriva za ogrevanje zavezani, da v predpisanem roku predložijo mesečni seznam izjav pridobiteljev, da so pridobljeni izdelki namenjeni za ogrevanje, in

— nasprotujeta nacionalni ureditvi, na podlagi katere se zaradi nepredložitve seznama v predpisanem roku za prodano gorivo za ogrevanje uporabi trošarinska stopnja, določena za pogonsko gorivo, čeprav je bilo ugotovljeno, da ni dvoma, da se ta izdelek uporablja za ogrevanje.

Na eni strani je namreč, ob upoštevanju diskrecijske pravice držav članic glede ukrepov in mehanizmov, ki se sprejmejo za preprečevanje izogibanja plačila davkov in davčnih zatajitev, povezanih s prodajo goriva za ogrevanje, in ker obveznost predložitve seznama izjav pridobiteljev pristojnim organom ni očitno nesorazmerna, treba šteti, da taka obveznost pomeni ustrezen ukrep za dosego takega cilja in ne presega tega, kar je potrebno za njegovo dosego.

Na drugi strani je, nasprotno, določba nacionalnega prava, na podlagi katere se zaradi nepravočasne predložitve seznama izjav pridobiteljev za gorivo za ogrevanje samodejno uporabi trošarinska stopnja, določena za pogonska goriva, čeprav se uporabi kot gorivo za ogrevanje, v nasprotju s splošno sistematiko in ciljem Direktive 2003/96, ki temeljita na načelu, v skladu s katerim so energenti obdavčeni glede na njihovo dejansko uporabo. Poleg tega je s tako samodejno uporabo trošarinske stopnje, določene za pogonsko gorivo, v primeru nespoštovanja obveznosti predložitve takega seznama kršeno načelo sorazmernosti. Dejstvo, da je bila zaradi kršitve te obveznosti za gorivo za ogrevanje uporabljena trošarinska stopnja, določena za pogonsko gorivo, če ni dvoma, da se ti izdelki uporabijo za ogrevanje, namreč presega to, kar je potrebno za preprečevanje davčnega izogibanja in njihovih zatajitev.

(Glej točke 25, 26, od 33 do 35, 39 in 42 ter izrek.)
Konkurenca – Pravila Unije – Kršitve – Pripis – Matična in hčerinske družbe|Obvladujoča in odvisne družbe – Gospodarska enota – Merila presoje – Domneva o odločilnem vplivu, ki ga matična družba izvaja nad odvisnimi družbami, ki so v celoti ali skoraj v celoti v njeni lasti – Izpodbojnost – Neupoštevanje navodil matične družbe s strani hčerinske družbe – Narava, ki sama po sebi ne zadostuje – Obveznost matične družbe, da to domnevo ovrže – Sodni nadzor – Obseg

(člena 101(1) PDEU in 256(1), drugi pododstavek, PDEU)
Nacionalni ukrep, ki za združitev družine med turškim delavcem, ki zakonito prebiva v zadevni državi članici, in njegovim mladoletnim otrokom določa pogoj, da ta ima ali ima možnost ustvariti zadostne vezi s to državo članico, da obstaja podlaga za uspešno integracijo, kadar zadevni otrok in drugi od staršev prebivata v državi izvora ali drugi državi, in je prošnja za združitev družine vložena po dveh letih od dne, ko je tisti od staršev, ki prebiva v zadevni državi članici, pridobil dovoljenje za stalno prebivanje ali dovoljenje za prebivanje z možnostjo stalnega prebivanja, pomeni „novo omejitev“ v smislu člena 13 Sklepa Pridružitvenega sveta EGS-Turčija št. 1/80.

Taka omejitev ni upravičena.

Nacionalna ureditev, ki otežuje združitev družine z zaostritvijo pogojev za prvi sprejem mladoletnih otrok turških državljanov, ki prebivajo v tej državi članici kot delavci, na ozemlje zadevne države članice v primerjavi s pogoji, ki so se uporabljali ob začetku veljavnosti Sklepa št. 1/80, in ki lahko zato vpliva na opravljanje gospodarske dejavnosti teh državljanov na navedenem ozemlju, za navedene turške državljane namreč pomeni „novo omejitev“ – v smislu člena 13 tega sklepa – uresničevanja prostega gibanja delavcev v tej državi članici.

Taka omejitev je prepovedana, razen če spada med omejitve iz člena 14 tega sklepa ali če je upravičena z nujnim razlogom v splošnem interesu, če je primerna za zagotavljanje uresničitve želenega legitimnega cilja in ne presega tega, kar je nujno za dosego tega cilja.

Čeprav lahko cilj zagotavljanja uspešne integracije državljanov tretjih držav v zadevni državi članici pomeni nujni razlog v splošnem interesu, se izkaže, da se zahteva, da je treba dokazati zadostne vezi, vseeno uporabi ne glede na osebni položaj otrok, ki bi lahko negativno vplival na njihovo integracijo v zadevni državi članici, kot so njihova starost ali njihove vezi s to državo članico, ampak glede na merilo, ki očitno ne omogoča take integracije, to je obdobje od izdaje dovoljenja za stalno prebivanje v zadevni državi članici zadevnemu od staršev do dne vložitve prošnje za združitev družine, in da taka zahteva lahko pripelje do diskriminacije glede na dan vložitve prošnje za združitev družine med otroki, ki so v povsem podobnih osebnih položajih.

Nacionalni organi morajo presojo osebnega položaja zadevnega otroka opraviti na podlagi dovolj natančnih, objektivnih in nediskriminatornih meril, ki jih je treba preveriti v vsakem posameznem primeru, tako da bi bilo mogoče sprejetje obrazložene odločbe, zoper katero je mogoče vložiti učinkovito pravno sredstvo, da bi se preprečila upravna praksa sistematične zavrnitve.

(Glej točke 50, 51, 56, 61 in od 65 do 67 ter izrek.)
Člen 28 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) je treba razlagati tako, da lahko država članica določi, da mora operater javnega elektronskega komunikacijskega omrežja poskrbeti za to, da se dostop do negeografskih številk zagotovi vsem končnim uporabnikom njegovega omrežja v tej državi, in ne le končnim uporabnikom iz drugih držav članic.

Člena 5(1) in 8(3) Direktive o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) v povezavi s členom 28 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) je treba razlagati tako, da nacionalnemu regulativnemu organu (NRO) omogočata, da v okviru reševanja spora med operaterjema enemu od njiju naloži obveznost zagotovitve dostopa do storitev, za katere se uporabljajo negeografske številke, ki se ponujajo v omrežju drugega operaterja, končnim uporabnikom, in da na podlagi člena 13 Direktive 2002/19 določi metodo določanja cen med navedenima operaterjema za ta dostop, če sta ti obveznosti objektivni, pregledni, sorazmerni, nediskriminatorni, temeljita na naravi ugotovljenega problema in sta utemeljeni glede na cilje, ki so določeni v členu 8 Direktive 2002/21 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) ter če so bili po potrebi spoštovani postopki iz členov 6 in 7 zadnjenavedene direktive, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

V zvezi s tem člen 8(3) Direktive o dostopu ne nasprotuje temu, da se v okviru uporabe člena 28 Direktive o univerzalnih storitvah operaterju, ki nima pomembne moči na posameznem trgu, naložijo obveznosti glede cenovnega nadzora, kakršne so v členu 13(1) Direktive o dostopu, če take obveznosti pomenijo potreben in sorazmeren ukrep za zagotovitev, da imajo končni uporabniki dostop do storitev z uporabo negeografskih številk v Uniji.

Poleg tega, ker člen 13 Direktive o dostopu ne ureja metode določanja cen, morajo to metodo določiti NRO, pri čemer morajo zagotoviti, da ta izpolnjuje pogoje iz člena 8(4) te direktive.

Nazadnje, možnost, da NRO sprejme odločbo, ki bi nadomestila pogodbo med zadevnima operaterjema, ne krši svobode gospodarske pobude, če so obveznosti, naložene v okviru reševanja spora med zadevnima operaterjema, potrebne in sorazmerne. Pravico do svobodnega opravljanja poklicne dejavnosti in lastninsko pravico je namreč mogoče omejiti, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih želi doseči Unija, in če ob upoštevanju želenega cilja ne pomenijo nesorazmernega in nedopustnega posredovanja, ki bi posegalo v samo bistvo pravic.

(Glej točke 51, 52, od 55 do 62 in izrek 2.)
Iz načela lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU izhaja, da morajo vse države članice za namene izjav iz člena 5 Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, in člena 9(1) Uredbe št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti izvesti skrben preizkus lastnih sistemov socialne varnosti, in če je treba, v okviru tega preizkusa, zanje razglasiti, da spadajo na področje uporabe teh uredb. Iz tega načela prav tako izhaja, da lahko druge države članice pričakujejo, da zadevna država članica upošteva te obveznosti.

Tako se na podlagi teh izjav se ustvari domneva, da nacionalne zakonodaje, ki se navedejo na podlagi člena 5 Uredbe št. 1408/71 ali člena 9 Uredbe št. 883/2004, spadajo na stvarno področje uporabe teh uredb in načeloma zavezujejo druge države članice. Nasprotno pa, če država članica ni navedla nacionalne zakonodaje na podlagi teh uredb, lahko druge države članice načeloma iz tega sklepajo, da ta zakonodaja ne spada na stvarno področje uporabe navedenih uredb.

Poleg tega morajo izjave države članice druge države članice upoštevati tako dolgo, dokler te niso spremenjene ali umaknjene. Država članica, ki je podala izjavo, mora ponovno preučiti njeno utemeljenost in jo, odvisno od primera, spremeniti, če druga država članica izrazi dvome glede resničnosti teh izjav.

Vendar ta ugotovitev ne pomeni, da država članica nima nobene možnosti reagirati, če je seznanjena z informacijami, ki zbujajo dvome glede resničnosti izjav druge države članice.

Prvič, če izjava vzbuja pomisleke in države članice ne morejo doseči soglasja zlasti glede opredelitve zakonodaj ali sistemov v okviru področja uporabe uredb št. 1408/71 in št. 883/2004, se lahko obrnejo na Upravno komisijo iz členov 80 in 81 Uredbe št. 1408/71 ter členov 71 in 72 Uredbe št. 883/2004. Drugič, če Upravni komisiji ne uspe uskladiti stališč držav članic glede zakonodaje, ki se uporabi v tem primeru, se mora – če je tak primer – država članica, ki ima pomisleke glede resničnosti izjave druge države članice, obrniti na Komisijo ali, kot skrajni ukrep, sprožiti postopek na podlagi člena 259 PDEU, zato da omogoči Sodišču, če je tak primer, da preuči vprašanje zakonodaje, ki se uporabi.

Vendar ne iz člena 5 Uredbe št. 1408/71 ne iz člena 9 Uredbe št. 883/2004 ne izhaja, da morajo druge države članice od tiste, ki je sprejela navedeni zakon ali predpis, pa ga ni omenila v izjavi, na lastno pobudo ugotoviti, ali je zanj treba šteti, da spada na stvarno področje uporabe zadevnih uredb.

(Glej točke od 37 do 41 in 44.)
Država članica, ki ni z retroaktivnim učinkom od datuma njenega pristopa k Evropski uniji odpravila nacionalne ureditve, v skladu s katero javni uslužbenec, ki ima manj kot 45 let in ki odpove pogodbo o zaposlitvi v nacionalnem javnem sektorju, da bi opravljal poklicno dejavnost v drugi državi članici, v instituciji Unije ali v drugi mednarodni organizaciji, takoj prejme pavšalni znesek in izgubi prihodnjo pravico do pokojnine, medtem ko javni uslužbenec, ki to delo še naprej opravlja ali ga preneha opravljati, da bi opravljal druge javne funkcije na ozemlju prve države članice, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi členov 45 PDEU in 48 PDEU ter člena 4(3) PEU. Takšna ureditev namreč odvrača delavce od tega, da zapustijo svojo državo članico izvora, da bi opravljali poklicno dejavnost v drugi državi članici, v instituciji Unije ali v drugi mednarodni organizaciji, in vzpostavlja različno obravnavanje delavcev migrantov, vključno s tistimi, ki so zaposleni v institucijah Evropske unije ali v drugi mednarodni organizaciji, na eni strani in javnih uslužbencev, ki so zaposleni v državi članici izvora, na drugi strani.

Glede tega velja, da čeprav se zadevna ureditev uporablja tako za nacionalne javne uslužbence, ki se odločijo odpovedati pogodbo o zaposlitvi, da bi delali v privatnem sektorju v svoji državi članici izvora, kot tudi za tiste, ki odpovejo pogodbo o zaposlitvi in to državo članico zapustijo, da bi delali v drugi državi članici, v instituciji Unije ali v drugi mednarodni organizaciji, pa kljub temu ta ureditev neposredno pogojuje dostop te zadnje kategorije javnih uslužbencev do trga dela v državah članicah, ki niso njihova država članica izvora, in tako lahko ovira prosto gibanje delavcev.

Za to, da neki ukrep pomeni oviro za prosto gibanje, ni potrebno, da temelji na državljanstvu zadevnih oseb ali da daje prednost vsem domačim delavcem oziroma da v slabši položaj postavlja le državljane drugih držav članic, razen domačih delavcev. Zadošča, da ukrep, ki daje ugodnosti, te daje le določenim skupinam oseb, ki opravljajo poklicno dejavnost v zadevni državi članici.

(Glej točke 43, od 45 do 47 in 58 ter izrek.)
Na veljavnost Izvedbene uredbe št. 260/2013 o razširitvi dokončne protidampinške dajatve, uvedene z Uredbo št. 1458/2007, na uvoz žepnih plinskih vžigalnikov na kresilni kamen, ki jih ni mogoče ponovno polniti, s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, na uvoz žepnih plinskih vžigalnikov na kresilni kamen, ki jih ni mogoče ponovno polniti, poslanih iz Socialistične republike Vietnam, ne glede na to, ali so deklarirani kot izdelek s poreklom iz Socialistične republike Vietnam ali ne, ne vpliva dejstvo, da je bila Uredba št. 260/2013 sprejeta takrat, ko Uredba št. 1458/2007 ni več veljala.

Pri določitvi področja uporabe določbe prava Unije, v tem primeru člena 13 Uredbe št. 1225/2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti, je treba namreč hkrati upoštevati njeno besedilo, njen kontekst in njene cilje.

Glede na to je treba člen 13 Uredbe št. 1225/2009 razumeti tako, da ne nasprotuje sprejetju uredbe o razširitvi protidampinških ukrepov, ko ti ukrepi več ne veljajo, če se, prvič, razširitev nanaša izključno na obdobje pred iztekom teh ukrepov, in drugič, če je v skladu s členoma 13(3) in 14(5) Uredbe št. 1225/2009 postala obvezna registracija zadevnega uvoza, ali če so bila – odvisno od primera – ob začetku preiskave o izogibanju zahtevana jamstva, da bi se omogočila retroaktivna uporaba razširjenih ukrepov od datuma te registracije.

(Glej točke 42, 55, 58 in 59.)
2.

Ničnostna tožba — Sodba o razglasitvi ničnosti — Obseg — Absolutna pravnomočnost — Obseg — Upoštevanje obrazložitve in izreka — Pravno vprašanje, ki pomeni obiter dictum, izrečen prek meja spora, predloženega sodišču Unije — Izključitev (Člena 264 PDEU in 266 PDEU) (Točki 25 in 26.)
Da bi se spoštovale pravice dolžnika do obrambe in pravica do poštenega sojenja, ki jih zagotavlja člen 47, drugi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je treba člen 19(1) Uredbe št. 805/2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov razlagati tako, da se mora sodišče, pri katerem je bila vložena zahteva za potrditev zamudne sodbe za evropski nalog za izvršbo, prepričati, da njegovo notranje pravo dejansko in brez izjem omogoča ponovni popolni, pravni in dejanski preizkus take odločbe v obeh primerih iz te določbe in da omogoča podaljšanje rokov za vložitev pravnega sredstva zoper sodbo o nespornem zahtevku ne samo v primeru višje sile, ampak tudi če so druge izredne okoliščine, neodvisne od volje dolžnika, temu onemogočile, da izpodbija zadevno terjatev.

(Glej točki 38 in 42 ter točko 2 izreka.)
Združene zadeve od C‑132/14 do C‑136/14

Evropski parlament

in

Evropska komisija

proti

Svetu Evropske unije

„Ničnostna tožba — Uredba (EU) št. 1385/2013 — Direktiva 2013/62/EU — Direktiva 2013/64/EU — Pravna podlaga — Člen 349 PDEU — Najbolj oddaljene regije Evropske unije — Sprememba položaja Mayotta v razmerju do Evropske unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. decembra 2015

Pogodbi Unije — Ozemeljska veljavnost — Najbolj oddaljene regije — Pristojnost Sveta za opredelitev pogojev uporabe Pogodb — Meje — Opredelitev pogojev za uporabo aktov sekundarnega prava — Dopustnost — Odlog uporabe določb prava Unije — Dopustnost

(člen 52 PEU; člena 349 PDEU in 355 PDEU; Sklep Sveta 2012/419, člen 2)

Iz besedila člena 349 PDEU je razvidno, da ta Svetu omogoča, da sprejme posebne ukrepe, ki upoštevajo strukturno pogojene gospodarske in socialne razmere v najbolj oddaljenih regijah. Vendar pa mora Svet v skladu s tretjim odstavkom tega člena predložiti dokaze o obstoju povezave med predvidenim posebnim ukrepom ter posebnimi značilnostmi in omejitvami zadevne najbolj oddaljene regije. Poleg tega, ker člen 349, prvi odstavek, PDEU, kakor je bil spremenjen s členom 2 Sklepa 2012/419 o spremembi položaja Mayotteja v razmerju do Evropske unije, določa, da Svet sprejme posebne ukrepe, ki so zlasti namenjeni opredelitvi pogojev uporabe Pogodb za te regije, vključno s skupnimi politikami, je treba „pogoje uporabe Pogodb“ v smislu tega člena razumeti tako, da hkrati pokrivajo pogoje v zvezi z uporabo primarnega prava Unije in pogoje v zvezi z uporabo aktov sekundarnega prava, sprejetih na podlagi tega primarnega prava. V tem okviru je treba, če ni posebne določbe o ozemeljski veljavnosti akta sekundarnega prava, to veljavnost opredeliti v skladu s členom 52 PEU in členom 355 PDEU. Zato iz besedila in ciljev člena 349 PDEU ter iz sistematike Pogodb izhaja, da je glede najbolj oddaljenih regij Unije ozemeljska veljavnost acquis prava Unije opredeljena zlasti s členom 52 PEU v povezavi s členom 355(1) PDEU in z ukrepi, sprejetimi na podlagi člena 349 PDEU.

Poleg tega člen 349 PDEU pristojnosti odločanja Sveta ne omejuje na določeno kategorijo ukrepov. Razen tega, da pojem „ukrep“ pokriva vse mogoče vrste ravnanj Sveta, uporaba izraza „zlasti“ v členu 349 PDEU pomeni, da pisci PDEU niso imeli namena določiti izčrpnega seznama vrst ukrepov, ki jih je mogoče sprejeti na podlagi tega člena. Glede na to bi bila omejitev možnosti, da Svet odloži uporabo ukrepa, v nasprotju s cilji, ki jim sledi člen 349 PDEU, saj nič ne izključuje, da bi se lahko odlog polne uporabe določbe prava Unije izkazal za ukrep, s katerim se najbolj upoštevajo strukturno pogojene gospodarske in socialne razmere v najbolj oddaljeni regiji.

(Glej točke 66, 69, 71, 72, 75, 76, 78, 81, 82 in 84.)
Prosto gibanje oseb — Svoboda ustanavljanja — Svoboda opravljanja storitev — Delavci — Priznavanje poklicnih kvalifikacij — Področje uporabe Direktive 2005/36 — Pojem reguliranega poklica — Strokovni sodelavec pri Cour de cassation — Izključitev

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 3(1)(a), (b), (c) in (e))
Pojem projekt skupnega interesa v smislu členov 171(1) PDEU in 172, drugi odstavek, PDEU, je treba razlagati tako, da se ne uporablja za projekt, s katerim se zgolj podaljšuje obstoječi železniški tovorni koridor. Toda, ta pojem zajema projekte, ki presegajo fazo zgolj mehanizma za usklajevanje prometa in ki zajemajo strukturno kakovostno izboljšanje začetnega železniškega tovornega koridorja.

Pojem projekt skupnega interesa, ki je v navedenih določbah, namreč v Pogodbi DEU ni opredeljen. Iz člena 171(1), prva in tretja alinea, PDEU je namreč razvidno, da Unija, da bi dosegli cilje iz člena 170 PDEU, pripravi smernice, v katerih se opredelijo projekti skupnega interesa, Unija pa lahko te projekte podpira. V tem okviru, kar zadeva prometno infrastrukturo, Uredba št. 1315/2013 o smernicah Unije za razvoj vseevropskega prometnega omrežja opredeljuje projekte skupnega interesa kot glavni instrument za izvedbo vseevropskega prometnega omrežja. Iz uvodne izjave 8 te uredbe je razvidno, da je treba z navedenim omrežjem vzpostaviti novo prometno infrastrukturo, obnoviti in nadgraditi obstoječo infrastrukturo ter sprejeti ukrepe za spodbujanje z viri gospodarne uporabe infrastrukture. Čeprav je v zvezi s tem res, da priznanje ukrepa kot projekta skupnega interesa ne zahteva uvedbe nove prometne infrastrukture, pa mora tak projekt vključevati naložbo, katere namen je vsaj obnoviti in nadgraditi obstoječo infrastrukturo, da bi postala učinkovitejša in boljša, kot je razvidno med drugim iz člena 7 Uredbe št. 1315/2013.

Poleg tega je iz člena 48(1) Uredbe št. 1315/2013, ki določa le ustrezno usklajevanje med koridorji jedrnega omrežja in tovornimi koridorji, razvidno, da sta Parlament in Svet ob izvajanju pooblastila, ki jima je podeljeno s členoma 171(1) PDEU in 172, prvi odstavek, PDEU, menila, da železniški tovorni koridorji ne spadajo pod projekte skupnega interesa, ki so opredeljeni z uredbo. Poleg tega Uredba št. 913/2010 o evropskem železniškem omrežju za konkurenčen tovorni promet ne določa – niti za obstoječe železniške tovorne koridorje – da jih je treba razviti kot infrastrukturne projekte.

(Glej točke 43, 44, 46, od 51 do 53, 55, 58 ter 60.)