Pritožba, ki sta jo 21. februarja 2022 vložila Zoï Apostolopoulou in Anastasia Apostolopoulou-Chrysanthaki zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 21. decembra 2021 v združenih zadevah T-721/18 in T-81/19, Apostolopoulou in Apostolopoulou-Chrysanthaki/Komisija

(Zadeva C-124/22P)

(2022/C 244/16)

Jezik postopka: grščina

Stranke

Pritožnici: Zoï Apostolopoulou in Anastasia Apostolopoulou-Chrysanthaki (zastopnik: Dionysios Gkouskos, dikigoros)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija

Predlog

Pritožnici Sodišču predlagata, naj:

— razveljavi izpodbijano sodbo Splošnega sodišča z dne 21. decembra 2021 v združenih zadevah T-721/18 in T-81/19 (1);

— v celoti ugodi tožbama v združenih zadevah T-721/18 in T-81/19;

— nasprotni stranki naloži plačilo stroškov, ki so pritožnicama nastali v prvostopenjskem in pritožbenem postopku.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata pet pritožbenih razlogov.

1. Prvi pritožbeni razlog: protislovna in napačna obrazložitev, ki se nanaša na kršitev načela dobrega upravljanja s strani Komisije

Pritožnici izpodbijata sodbo v delu, v katerem se nanaša na zavrnitev njune trditve glede kršitve načela dobrega upravljanja, v kateri navajata, da iz obeh združenih zadev ne izhajajo dejanski in pravni elementi, na katerih bi temeljila zadevna navedba, ter da je zato obrazložitev napačna in protislovna, glede na to, da je: 1. Splošno sodišče tožbi štelo za natančni, jasni in podrobni glede njune vsebine in je zavrnilo ugovor nedopustnosti, ki je temeljil na nejasnosti tožb, ki jo je navajala Komisija (točka 73 izpodbijane sodbe); 2. Splošno sodišče razsodilo (točka 124 izpodbijane sodbe), da je Komisija v postopkovnih aktih, ki se nanašajo na pritožnici, dejansko navedla neresnične trditve, za katere pritožnici menita, da pomenijo ravnanje v nasprotju z načelom dobrega upravljanja. Zato, ne samo, da so bili navedeni nujni dejanski in pravni elementi (kot v preostalem izhaja iz samega branja tožb), ampak se je Splošno sodišče o njih že izreklo. 3. Samo dejstvo, da Splošno sodišče priznava, da je Komisija v okviru sodnih postopkov navajala neresnične trditve glede pritožnic, pri čemer je poskušala izterjati zneske, ki jih NI mogla naložiti pritožnicam, pomeni očitno kršitev načela dobrega upravljanja s strani Komisije. V nasprotnem primeru bi bilo treba priznati, da je okoliščina, da institucija Unije pred nacionalnim sodiščem navaja neresničnosti v škodo državljanov Unije, dejansko v skladu z merili dobrega upravljanja.

2. Drugi pritožbeni razlog: nezakonita obrazložitev, ki temelji na neutemeljenih navedbah in nepreizkušenih tožbenih razlogih glede zahtevkov za povrnitev nepremoženjske škode, ki je nastala zaradi neresnic in žaljivih trditev Komisije

Splošno sodišče je, namesto, da bi preverilo izrečene neresnice in žaljive navedbe, kot tudi posamezne besede, ki jih je Komisija vključila v svoja pisanja glede pritožnic, ki pomenijo dejanske predpostavke in ocene, ki so predmet dveh postopkov, da bi odločilo, ali pomenijo kršitev osebnih pravic pritožnic in upravičujejo zahtevek za denarno nadomestilo nepremoženjske škode, kot to zatrjujeta pritožnici v tožbah, ugotovilo, da Komisija pritožnicam ni očitala goljufije in je na podlagi te ocene zavrnilo zahtevek za povračilo škode. Vendar ta sodba ni v skladu z vsebino tožb, glede na to da pritožnici v tožbah ne zahtevata povračila škode zaradi zatrjevanega razloga, da naj bi jima Komisija očitala goljufijo. Splošno sodišče je s to oceno presodilo o trditvah, ki jih pritožnici nista navedli in zato to ni zakonita obrazložitev. Zato Splošno sodišče na eni strani ni odločilo o združenih tožbah, na drugi strani pa njegova odločba ni vsebovala zakonite obrazložitve.

3. Tretji pritožbeni razlog: izkrivljanje trditev pritožnic in protislovna ocena glede kršitve načela dolžnega pravnega postopanja in pravice do pravičnega sojenja

Splošno sodišče je v nadaljevanju popolnoma protislovno, čeprav je pravilno navedlo, da sta pritožnici menili, da je ravnanje, ki se pripisuje Komisiji v zadevi T-81/19, v nasprotju tako z dolžnostjo navajanja resnice in poštenosti strank v postopku, ki je načelo, skupno pravnim ureditvam držav članic, kot tudi s splošnim temeljnim načelom učinkovitega izvajanja sodne oblasti (pravica do pravičnega sojenja), navedlo, da pritožnici nista navajali kršitve pravil prava Unije. Vendar to izhaja iz samega branja njunih tožb. Na ta način Splošno sodišče o tem delu tožbe v zadevi T-81/19 ni odločilo in je oblikovalo protislovno in nezakonito obrazložitev.

4. Četrti pritožbeni razlog: izkrivljanje vsebine tožb in napačna razlaga in uporaba členov 299, 268 in 340 PDEU

Splošno sodišče je napačno ugotovilo, da: 1. je bil zatrjevani predmet postopka ravnanje uradnikov Komisije (kot pravnih zastopnikov), pri čemer je druga stranka, ki je zavezana k povračilu škode na podlagi nepogodbene odgovornosti, Komisija; 2. kršitev navajanja resnice s strani Komisije in kršitev pravice pritožnic do pravičnega sojenja spadata na področje nadzora pravilnosti izvedbenih ukrepov, kar je v pristojnosti nacionalnih sodišč, medtem ko trditve iz tožb v zvezi s kršitvami Komisije vključujejo kršitve temeljnih pravic državljanov Unije s strani institucije Unije, kar bi privedlo do pravice do povračila škode iz naslova nepogodbene odgovornosti, ki v skladu s členoma 268 in 340 PDEU spada pod izključno pristojnost Splošnega sodišča; in 3. pritožnici navajata kršitev nacionalnih postopkovnih pravil ter kršitev načel, skupnih pravnim ureditvam držav članic, temeljnih načel prava Unije in temeljnih pravic posameznikov, ki so zaščitene s pravnim redom Unije, kot je mogoče sklepati iz samega branja tožb in drugih in drugih navedb, ki jih je Splošno sodišče sprejelo v svoji odločbi.

5. Peti pritožbeni razlog: napačna razlaga in uporaba členov 299, 317 in 325 PDEU

Splošno sodišče je, čeprav je v celoti sprejelo navedbo Komisije, ki se nanaša na „NERESIČNA sklicevanja“ Komisije v škodo pritožnic, popolnoma samovoljno razširilo pravico Komisije do izvedbe prisilne izvršbe, ki jo ima v okviru ukrepa, pri čemer je na paradoksalen in pravni doktrini do sedaj nepoznan način zanemarilo dejstvo, da Komisija ne more uresničiti svoje domnevno neodtujljive pravice tako, da navaja neresnice in krši temeljne pravice posameznikov, ki jih imata pritožnici, ki pomenijo minimalno demokratično varstvo v razmerju do kateregakoli nezakonitega ravnanja institucij EU.

(1) ECLI:EU:T:2021:933.