SODBA SODIŠČA

z dne 25. februarja 2003( )

„Socialna varnost – Hospitalizacija upokojenca med začasnim bivanjem v državi članici, ki ni država njegovega stalnega prebivališča – Pogoji za plačilo – Člena 31 in 36 Uredbe (EGS) št. 1408/71 – Člena 31 in 93 Uredbe (EGS) št. 574/72“

V zadevi C‑326/00,

zaradi predloga Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Grčija), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v sporu med

Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)

in

Vasileiosom Ioannidisom

sprejme predhodno odločbo o razlagi členov 31 in 36 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL L 230, str. 6), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3096/95 z dne 22. decembra 1995 (UL L 335, str. 10), členov 31 in 93 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, členov 56 in 59 Pogodbe ES (ki sta po spremembah postala člena 46 ES in 49 ES) in člena 60 Pogodbe ES (postal člen 50 ES) ter člena 1 Dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin,

SODIŠČE,

v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, M. Wathelet, R. Schintgen in C. W. A. Timmermans, predsedniki senata, C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (poročevalec), P. Jann in V. Skouris, sodniki, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr in J. N. Cunha Rodrigues, sodnika,

generalni pravobranilec: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,

sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,

ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:

– za Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) D. G. Anastassopoulos, zastopnik,

– za grško vlado S. Spyropoulos in I. Bakopoulos, ter I. Galani‑Marangoudaki, zastopniki,

– za belgijsko vlado A. Snoecx, zastopnica,

– za špansko vlado N. Díaz Abad, zastopnica,

– za irsko vlado D. J. O'Hagan, zastopnik, skupaj z A. M. Collins, BL,

– za avstrijsko vlado H. Dossi, zastopnik,

– za vlado Združenega kraljestva R. Magrill, zastopnica, skupaj s S. Moore, barrister,

– za Komisijo Evropskih skupnosti H. Michard in M. Panayotopoulos, zastopnika,

na podlagi poročila za obravnavo,

po predložitvi ustnih navedb nosilca zavarovanja Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), ki ga zastopa D. G. Anastassopoulos, grške vlade, ki jo zastopata S. Spyropoulos in I. Bakopoulos, španske vlade, ki jo zastopa N. Díaz Abad, irske vlade, ki jo zastopa A. M. Collins, nizozemske vlade, ki jo zastopa H. G. Sevenster, zastopnica, finske vlade, ki jo zastopa T. Pynnä, zastopnica, vlade Združenega kraljestva, ki jo zastopa D. Lloyd Jones, QC, in Komisije, ki jo zastopata H. Michard in M. Patakia, zastopnici, na obravnavi z dne 10. septembra 2002,

po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. oktobra 2002

izreka naslednjo

Sodbo

1 Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis je s sklepom z dne 31 januarja 2000, ki ga je Sodišče prejelo 4. septembra 2000, na podlagi člena 234 ES postavilo pet vprašanj za predhodno odločanje o razlagi členov 31 in 36 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (UL L 230, str. 6), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3096/95 z dne 22. decembra 1995 (UL L 335, str. 10, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), členov 31 in 93 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95 (v nadaljevanju: Uredba št. 574/72), členov 56 in 59 Pogodbe ES (ki sta po spremembah postala člena 46 ES in 49 ES) in člena 60 Pogodbe ES (ki je postal člen 50 ES), ter člena 1 Dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bila podpisana v Rimu 4. novembra 1950.

2 Ta vprašanja so nastala v okviru spora med V. Ioannidisom in Idryma Koinonikon Asfaliseon (grški nosilec socialnega zavarovanja, v nadaljevanju: IKA) glede zavrnitve nosilca zavarovanja, da bi plačal stroške hospitalizacije V. Ioannidisa med bivanjem v Nemčiji.

Pravni okvir

Pravo Skupnosti

3 V členu 31, z naslovom „Začasno bivanje upokojenca in/ali njegovih družinskih članov v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča“, oddelka V, ki je naslovljen „Upokojenci in njihovi družinski člani“, iz poglavja 1 v naslovu III Uredbe št. 1408/71 je določeno:

„Upokojenec, upravičen do pokojnine ali pokojnin po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodaji dveh ali več držav članic, ki je upravičen do storitev oziroma dajatev po zakonodaji ene od teh držav, skupaj s svojimi družinskimi člani, ki začasno bivajo na ozemlju države članice, v kateri nimajo stalnega prebivališča, prejema:

a) storitve zagotovi nosilec v kraju začasnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, pri čemer stroški bremenijo nosilca v kraju stalnega prebivališča upokojenca;

[...]“

4 V členu 22(1) oddelka 2, z naslovom „Delavci oziroma samozaposlene osebe in njihovi družinski člani“, istega poglavja navedene uredbe, je določeno:

„Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev […] in:

a) katere zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice

ali

b) […]

ali

c) ki ji pristojni nosilec odobri, da odide na ozemlje druge države članice, da bo prejela zdravljenje, ki ustreza njenemu zdravstvenemu stanju,

je upravičena do:

i) storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja pristojne države;

[...]“

5 V členu 22a, naslovljenem „Posebna pravila za določene skupine oseb“, Uredbe št. 1408/71 je opredeljeno:

„Ne glede na člen 2 te uredbe se člen 22 (1)(a) in (c) uporablja tudi za osebe, ki so državljani države članice in so zavarovani po zakonodaji države članice, in za njihove družinske člane, ki stalno prebivajo z njimi.“

6 V členu 31(1) in (2) Uredbe št. 574/72 je določeno:

„1. Za prejemanje storitev po členu 31 Uredbe [št. 1408/71] upokojenec nosilcu v kraju začasnega bivališča predloži potrdilo kot dokaz, da je upravičen do navedenih storitev. V tem potrdilu, ki mu ga izda nosilec v upokojenčevem kraju stalnega prebivališča, po možnosti preden zapusti ozemlje države članice, v kateri ima stalno prebivališče, se zlasti, kjer je to ustrezno, v skladu z zakonodajo navedene države članice navede najdaljšo dobo, za katerega se storitve lahko odobrijo. Če upokojenec ne predloži navedenega potrdila, ga nosilec v kraju začasnega bivališča pridobi od nosilca v kraju stalnega prebivališča.

2. Smiselno se uporabljajo določbe člena 17(6), (7) in (9) izvedbene uredbe. V tem primeru se nosilec v upokojenčevem kraju stalnega prebivališča šteje kot pristojni nosilec.“

7 V členu 17(6), (7) in (9) Uredbe št. 574/72 je določeno:

„6. V primeru bolnišničnega zdravljenja nosilec v kraju stalnega prebivališča v treh dneh po datumu, ko izve za hospitalizacijo, obvesti pristojnega nosilca o datumu sprejema v bolnišnico, predvidenem trajanju bolnišničnega zdravljenja in datumu odpusta iz bolnišnice. Obvestilo ni potrebno, kadar se stroški storitev povrnejo nosilcu v kraju stalnega prebivališča v pavšalnem znesku.

7. Nosilec v kraju stalnega prebivališča vnaprej obvesti pristojnega nosilca o vsaki odločitvi v zvezi z odobritvijo storitev, kadar predvideni ali dejanski stroški presegajo pavšalni znesek, ki ga določi in občasno prouči Upravna komisija. Pristojni nosilec ima na voljo 15 dni od dne, ko so informacije poslane, da vloži ugovor in navede razloge za utemeljitev ugovora; če ob izteku roka ni ugovora, nosilec v kraju stalnega prebivališča nudi storitve. Kadar je treba take storitve nuditi v primeru skrajne nujnosti, nosilec v kraju stalnega prebivališča o tem nemudoma obvesti pristojnega nosilca. Obvestilo o ugovoru z navedbo razlogov za njegovo utemeljitev ni potrebno, kadar se stroški storitev povrnejo v pavšalnem znesku nosilcu v kraju stalnega prebivališča.

[...]

9. Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav članic se lahko po prejemu mnenja Upravne komisije dogovorijo tudi o drugih izvedbenih pravilih.“

8 Kot izhaja iz Sklepa 94/604/ES št. 153 Upravne komisije Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov z dne 7. oktobra 1993 o vzorčnih obrazcih, potrebnih za uporabo uredb št. 1408/71 in 574/72 (E 001, E 103–E 127, UL 1994, L 244, str. 22), obrazec E 111 pomeni potrdilo, navedeno v členu 31(1) Uredbe št. 574/72. Na podlagi navedenega sklepa je treba ta obrazec uporabiti v primeru, navedenem v členu 22(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, medtem ko se obrazec E 112 zahteva v primeru, navedenem v členu 22(1)(c)(i) iste uredbe.

9 V oddelku 7, naslovljenem „Povračilo med nosilci“, iz poglavja 1 v naslovu III Uredbe št. 1408/71 je člen 36, v katerem je določeno:

„1. Stroški storitev, ki jih v skladu z določbami tega poglavja nudi nosilec ene države članice v imenu nosilca druge države članice, se v celoti povrnejo.

2. Povračila, omenjena v odstavku 1, se določijo in izplačajo v skladu s postopkom, določenim v izvedbeni uredbi iz člena 98, bodisi ob predložitvi dokazila o dejanskih stroških ali na podlagi pavšalnih plačil.

V slednjem primeru morajo pavšalna plačila zagotavljati, da povračilo kar najbolj ustreza dejanskim stroškom.

3. Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav lahko določijo tudi druge metode povračila ali se odpovejo vsem povračilom med nosilci, ki so v njihovi pristojnosti.“

10 Na podlagi člena 93 Uredbe št. 574/72:

„1. Dejanski znesek […] za storitve […] iz člena 31 Uredbe [št. 1408/71] pristojni nosilec povrne nosilcu, ki je zagotovil navedene storitve, kakor je razvidno v računovodskih izkazih tega nosilca.

2. V primerih iz [...] člen[a] 31 Uredbe [št. 1408/71], in za namene odstavka 1 se nosilec v kraju stalnega prebivališča upokojenca šteje za pristojnega nosilca.

3. Če dejanski znesek dajatev iz odstavka 1 ni razviden v računovodskih izkazih nosilca, ki jih je zagotovil, in če ni bil sklenjen dogovor iz odstavka 6, se znesek za povračilo določi na podlagi pavšalnega plačila, izračunanega na podlagi vseh ustreznih referenc iz podatkov, ki so na voljo. Upravna komisija oceni osnove, ki se uporabijo za izračun pavšalnih plačil, in določi njihovo višino.

[...]

6. Dve ali več držav članic ali pristojni organi teh držav članic se lahko po prejetju mnenja Upravne komisije dogovorijo o drugih postopkih za oceno zneskov, ki jih je treba povrniti, zlasti na podlagi pavšalov.“

11 V členu 34 Uredbe št. 574/72 je določeno:

„1. Če med začasnim bivanjem zaposlene ali samozaposlene osebe v državi članici, ki ni pristojna država, ni mogoče dokončati predpisanih postopkov, ki jih določ[a] člen […] 31 izvedbene uredbe, stroške teh dajatev na podlagi prošnje osebe povrne pristojni nosilec v skladu s stopnjami povračil, ki jih uporablja nosilec v kraju začasnega prebivališča.

2. Nosilec v kraju začasnega prebivališča na zahtevo pristojnega nosilca predloži vse potrebne informacije o teh stopnjah.

Če nosilca v kraju začasnega prebivališča in pristojnega nosilca zavezuje sporazum, ki ne predvideva povračil ali predvideva povračilo v pavšalnem znesku na podlagi […] člena 31 Uredbe, mora nosilec v kraju začasnega prebivališča poleg tega pristojnemu nosilcu nakazati tudi znesek, ki ga je treba povrniti osebi v skladu z določbami odstavka 1.

3. Kadar gre za večje stroške, lahko pristojni nosilec plača ustrezen predujem osebi, takoj ko ta oseba predloži omenjenemu nosilcu zahtevek za povrnitev.

4. Ne glede na odstavke 1, 2 in 3 lahko pristojni nosilec izvede povračilo nastalih stroškov po stopnjah, ki jih uporablja sam, v kolikor je mogoče opraviti povračilo v skladu s temi stopnjami, če stroški, ki naj bi se povrnili, ne presegajo s strani Upravne komisije določene ravni, in če se zaposlena ali samozaposlena oseba ali upokojenec strinja z uporabo te določbe. V vsakem primeru znesek povračila ne sme presegati zneska dejansko nastalih stroškov.

5. Če zakonodaja v državi članici stalnega prebivališča ne določi stopenj za povračila, lahko pristojni nosilec opravi povračilo po pogojih, določenih v odstavku 4, ne da bi bilo potrebno soglasje osebe.“

Nacionalno pravo

12 Uredba ministra za delo št. 33651/E. 1089 z dne 2. junija 1956, ki se nanaša na uredbo o bolnišničnem zdravljenju IKA (FEK B’ 126/3.7.1956), kot je bila pozneje večkrat spremenjena (v nadaljevanju: uredba IKA), vsebuje člen 3a, iz katerega zlasti izhaja, da čeprav diagnosticiranje bolezni oziroma zdravljenje zavarovanca IKA nista mogoča v Grčiji, zaradi pomanjkanja zdravnikov z ustrezno specializacijo ali ustreznih znanstvenih sredstev, IKA med drugim nosi vse stroške diagnosticiranja in zdravljenja, ki so nastali zavarovancu v tujini. Za plačilo bolnišničnega zdravljenja v tujini velja sistem predhodne odobritve, ki nosilcu zavarovanja IKA omogoča, da preveri izpolnitev zgoraj navedenih pogojev.

13 Kljub temu pa je v členu 3a (4)(g) uredbe IKA kot izjema določeno:

„V zelo izjemnih primerih ima direktor regionalnega urada možnost po mnenju pristojne sanitarne komisije odobriti bolnišnično zdravljenje v tujini, ki je bilo že opravljeno, če ni bilo mogoče pridobiti predhodne odobritve, ker se je bolezen pojavila nenadoma med začasnim bivanjem zavarovanca v tujini ali ker je bila zaradi resničnega tveganja potrebna takojšnja premestitev v tujino. V teh primerih sanitarna komisija druge stopnje da svoje mnenje, pri čemer se opira na podatke, ki so ji na voljo, v zvezi z morebitno bolnišnično oskrbo ali zdravljenjem, ki se nudi v Grčiji in glede bolnišnične oskrbe oziroma zdravljenja, ki je bilo nudeno v tujini.“

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

14 V. Ioannidis stalno prebiva v Grčiji in prejema starostno pokojnino nosilca zavarovanja IKA. Med začasnim bivanjem v Nemčiji je bil od 26. novembra do 2. decembra 1996 v bolnišnični oskrbi na kliniki tehnične univerze v Münchnu, kjer so mu med drugim naredili kateterizacijo z vstavitvijo srčnega katetra. Iz medicinskih potrdil, ki jih je predložil ob tej priložnosti, izhaja, da se je ta hospitalizacija zgodila urgentno zaradi ponavljajočih se bolečin v prsnem košu, povezanih z angino pektoris.

15 V. Ioannidis je 6. decembra 1996 pri nosilcu zdravstvenega zavarovanja družbe Karstadt, ki ima sedež v Essnu (Nemčija) (v nadaljevanju: nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja), kot nosilcu zavarovanja v kraju začasnega bivališča, vložil zahtevek, da ta v imenu IKA plača stroške, povezane s to bolnišnično oskrbo.

16 Nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja je torej poslal obrazec E 107 nosilcu zavarovanja IKA, da bi mu ta kot pristojni nosilec izdal obrazec E 112 ali pa potrdilo, da takega obrazca ni bilo mogoče izdati.

17 Čeprav so bile službe nosilca zavarovanja IKA seznanjene, da je pristojni lokalni urad IKA 15. novembra 1996 V. Ioannidisu izdal obrazec E 111, ki velja od 16. novembra do 31. decembra 1996, so te zaprosile za mnenje sanitarno komisijo druge stopnje (v nadaljevanju: SKDS) glede možnosti naknadne odobritve bolnišnične oskrbe zadevne osebe.

18 SKDS je izdala negativno mnenje z obrazložitvijo, da se bolezen V. Ioannidisa ni pojavila dovolj nepričakovano med njegovim začasnim bivanjem v Nemčiji, da bi to upravičilo takojšen sprejem v bolnišnico in da bi se ta bolezen lahko ustrezno zdravila v Grčiji. SKDS je še posebej navedla, da je bila bolezen V. Ioannidisa kronična, kot so to potrjevali različni pregledi, opravljeni v juniju 1996, da poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja ni bilo nenadno, ker je koronografija, ki jo je opravil 11. novembra 1996 v Grčiji, pokazala enake izvide kot ta, ki jo je opravil med bolnišnično oskrbo v Nemčiji, in nazadnje, da je bila navedena hospitalizacija načrtovana.

19 Potem ko je IKA presodil, da s tem pogoji, določeni v členu 3a(4)(g) uredbe IKA, niso bili izpolnjeni, je 18. aprila 1997 odločil, da naknadno ne odobri zdravljenja, ki je bilo nudeno V. Ioannidisu. Poleg tega je IKA vrnil obrazec E 107 nemškemu nosilcu zdravstvenega zavarovanja, z navedbo, da v obravnavanem primeru ni mogel izdati obrazca E 112.

20 V. Ioannidis je pri pristojni upravni komisiji IKA vložil pritožbo zoper to zavrnitev odobritve. Poudaril je zlasti, da je bil cilj njegovega začasnega bivanja v Nemčiji obisk njegovega sina, ki tam stalno prebiva s svojo materjo.

21 Ob upoštevanju, da se je bolezen V. Ioannidisa pojavila nenadoma med navedenim začasnim bivanjem in da je bila njegova hospitalizacija nujna za preprečitev dejanskega tveganja za njegovo življenje, je navedena komisija 14. julija 1997 odločila, da je v skladu s členom 3a(4)(g) uredbe IKA primerno, da se naknadno odobri sporno zdravljenje in da mora zato IKA plačati to zdravljenje.

22 IKA je pri sodišču Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis vložil ničnostno tožbo zoper odločbo, z navedbo, da v obravnavanem primeru niso bili izpolnjeni pogoji, določeni z navedeno določbo.

23 V teh okoliščinah je to sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

„1. Ali je določba člena 3a(4)(g) uredbe o bolnišničnem zdravljenju IKA (grški nosilec socialnega zavarovanja) v različici, ki je veljala ob hospitalizaciji tožene stranke, s tem da določa kot dodaten pogoj, preden nosilec socialnega zavarovanja lahko v zelo izjemnih primerih – namreč pri nenadni bolezni upokojenca IKA, ki zahteva vrnitev stroškov, med njegovim začasnim bivanjem v tujini oziroma če je bil tja urgentno premeščen, da se prepreči dejansko tveganje za njegovo življenje – povrne stroške zdravljenja, ki je bilo že opravljeno v bolnišničnih ustanovah v tujini, da mora direktor pristojnega regionalnega urada nosilca socialnega zavarovanja izdati posebno odobritev po danem mnenju sanitarne komisije druge stopnje; združljiva z določbami členov 31 in 36 Uredbe Sveta št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 ter členov 31 in 93 Uredbe Sveta št. 574/72 z dne 21. marca 1972, kajti tudi če je priznano, da te določbe načeloma dajejo državam članicam diskrecijsko pravico, med drugim glede zdravstvenih storitev pri začasnem bivanju upokojenca na ozemlju države članice, v kateri ne prebiva stalno, med katere je treba šteti bolnišnična zdravljenja, da sprejmejo določbe, ki kot dodatni pogoj za povrnitev stroškov teh storitev določajo odobritev, čeprav naknadno, ni povsem jasno in nedvoumno, ali navedene določbe Skupnosti državam članicam poleg tega dovoljujejo, da sprejmejo določbe, ki za izdajo take odobritve brezpogojno zahtevajo izpolnitev pogojev, ki so podobni tistim, določenim z zgoraj navedeno določbo uredbe nosilca socialnega zavarovanja, in sicer obstoj okoliščin, povezanih z nujnostjo takojšnjega bolnišničnega zdravljenja?

2. Če bolnišnične storitve, opravljene splošno v bolnišničnih ustanovah, pomenijo storitve v smislu člena 60 Pogodbe ES, ali je ista določba uredbe nosilca socialnega zavarovanja glede zgoraj navedenih vidikov združljiva s členoma 59 in 60 Pogodbe ES, čeprav ni v nasprotju z določbami zgoraj navedene uredbe Sveta Evropskih skupnosti?

3. Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali je ureditev, vzpostavljena z zadevno določbo nosilca socialnega zavarovanja, utemeljena z razlogi javnega zdravstva, v tem primeru zagotavljanje bolnišničnih storitev, ki so uravnotežene in dostopne vsem osebam, ki stalno prebivajo na grškem ozemlju, in ali skladno s tem spadajo med izjeme, določene v členu 56 Pogodbe ES?

4. Če velja, da pravica do zdravstvenih storitev in z njo povezana pravica, kot je pravica do povrnitve ustreznih stroškov, pomenita „storitve“ v smislu člena 1 Dodatnega protokola k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bil podpisan v Parizu 20. marca 1952; ali je zadevna določba iz uredbe nosilca socialnega zavarovanja – čeprav bi glede zgoraj navedenih vidikov štela, kot da ni v nasprotju z omenjenimi predpisi zgoraj navedenih uredb Skupnosti in Pogodbo ES, oziroma če bi bila v nasprotju s temi predpisi – združljiva z določbami člena 1, prvi odstavek, navedenega dodatnega protokola?

5. Če je odgovor na četrto vprašanje nikalen, ali je ureditev, vzpostavljena z zgoraj navedeno določbo uredbe nosilca socialnega zavarovanja, utemeljena z javnimi interesi, povezanimi z varstvom finančnega ravnovesja sistema socialne varnosti, in v okviru tega, ali spada med izjeme, določene v členu 1, drugi odstavek, navedenega dodatnega protokola?“

Prvo vprašanje

24 Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72 nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki za to, da nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča upokojenca povrne stroške njegovega bolnišničnega zdravljenja med začasnim bivanjem v drugi državi, določa pogoj, da ta naknadno pridobi odobritev, ki se izda le, če ni bilo mogoče pridobiti predhodne odobritve, ki se običajno zahteva z nacionalnimi predpisi, ker se je zadevna bolezen pojavila nenadoma med navedenim začasnim bivanjem in je zahtevala takojšnje in nujno zdravljenje.

Upoštevnost vprašanja

25 IKA ter več vlad, ki so Sodišču predložili pisna stališča, so izrazili dvom glede uporabe člena 31 Uredbe št. 1408/71 v dejanskih okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari. IKA in grška vlada sta zlasti namigovala, da naj bi V. Ioannidis šel v Nemčijo z namenom, da bi se tam zdravil, čeprav bi bilo treba po njegovem mnenju dejstva preizkusiti bolj v smislu člena 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71 kot na podlagi njenega člena 31.

26 Iz sodne prakse Sodišča gotovo izhaja, da člen 22(1)(c) Uredbe št.1408/71 ureja pravico do storitev – upokojencev, ki stalno prebivajo v državi članici in od pristojnega nosilca zahtevajo dovoljenje, da si v drugi državi poiščejo zdravljenje, ki je primerno njihovemu zdravstvenemu stanju, medtem ko člen 31 iste uredbe ureja pravico do storitev – te skupine socialnih zavarovancev, če navedene storitve postanejo nujne med začasnim bivanjem v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča (glej sodbo z dne 31. maja 1979 v zadevi Pierik, 182/78, Recueil, str. 1977, točki 6 in 8).

27 Vendar je treba opozoriti, da je v okviru postopka iz člena 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, edino nacionalno sodišče pristojno presojati dejstva v obravnavani zadevi (glej zlasti sodbi z dne 15. novembra 1979 v zadevi Denkavit Futtermittel, 36/79, Recueil, str. 3439, točka 12, ter z dne 16. julija 1998 v zadevi Dumon in Froment, C‑235/95, Recueil, str. I‑4531, točka 25). Prav tako je nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo sprejeta, pristojno za presojo – glede na posebnosti spora – o nujnosti predhodne odločbe za izdajo sodbe in upoštevnosti vprašanj, ki jih postavlja Sodišču. Ker se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, je Sodišče načeloma dolžno odločati (glej zlasti sodbo z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 59).

28 Iz tega izhaja, da je le predložitveno sodišče pristojno ugotoviti, ali je V. Ioannidis dejansko načrtoval zdravljenje v Nemčiji in ali je bilo zdravljenje namen njegovega začasnega bivanja, kajti v tem primeru bi se lahko uporabil le člen 22(1)(c) in (2) Uredbe št. 1408/71, kot je opozorjeno v točki 26 te sodbe, razen člena 31 te uredbe.

29 Vendar se v tem primeru ne zdi, da bi predložitveno sodišče ugotovilo, da naj bi zadevna oseba načrtovala bolnišnično zdravljenje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, in da naj bi bilo zdravljenje namen njenega začasnega bivanja v Nemčiji. Nasprotno, to sodišče v opisu dejanskega stanja navaja zlasti obstoj zdravniških potrdil, ki izkazujejo, da je bila hospitalizacija V. Ioannidisa nujna zaradi ponavljajočih se bolečin v prsnem košu, povezanih z angino pektoris. V teh okoliščinah ni mogoče izpodbijati dopustnosti prvega vprašanja v delu, ki se nanaša na razlago člena 31 Uredbe št. 1408/71 in ga ni treba ponovno oblikovati tako, da bi se nanašal na člen 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71.

Obseg člena 31 Uredbe št. 1408/71

30 Za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje je treba najprej opredeliti obseg člena 31 Uredbe št. 1408/71.

31 Prvič, v zvezi s tem je treba poudariti, da drugače kot člen 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71, ki daje pravico do storitev zaposlenim ali samozaposlenim osebam, „katerih zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice“, člen 31 iste uredbe, ki daje podobno pravico upokojencem in njihovim družinskim članom, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča, ne vsebuje ustrezne opredelitve glede zdravstvenega stanja zadevne osebe.

32 Drugič, treba je opozoriti, da čeprav je Sodišče gotovo presodilo, da čeprav upokojenci ne opravljajo poklicne dejavnosti, zanje zaradi njihove vključenosti v sistem socialne varnosti veljajo določbe Uredbe št. 1408/71 o „delavcih“; je vendarle navedlo, da gre za tak primer le, če zanje niso predpisane posebne določbe (zgoraj navedena sodba Pierik, točka 4).

33 S tem, ko je Sodišče glede tega poudarilo, da Uredba št. 1408/71 v členih od 27 do 33 vsebuje posebne določbe, ki se uporabljajo izključno za upokojence, je opredelilo, da te določbe v členu 31 urejajo pravico navedenih zavarovancev do storitev, če te postanejo nujne med začasnim bivanjem v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča (zgoraj navedena sodba Pierik, točki 5 in 6).

34 V teh okoliščinah ni mogoče domnevati, v nasprotju s tem, kar so namigovale vlade več držav članic, niti da upokojenci, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča, spadajo na področje uporabe člena 22(1)(a) Uredbe št. 1408/71 niti da bi na določbah zadnjenavedenega člena morala temeljiti razlaga člena 31 iste uredbe.

35 Kot so poudarile belgijska in finska vlada ter Komisija, se namreč z razlago, s katero se poenoti sistem, ki se izvaja z zgoraj navedenima določbama, ne bi upoštevale razlike v besedilu, poudarjene v točki 31 te sodbe, kot tudi okoliščina, da je zakonodajalec Skupnosti menil, da je treba sprejeti posebno določbo za skupino socialnih zavarovancev, ki jo sestavljajo upokojenci in njihovi družinski člani.

36 V nasprotju s tem, kar zatrjujeta irska in nizozemska vlada, iz istih razlogov ni mogoče šteti, da člen 22a Uredbe št. 1408/71 učinkuje tako, da za upokojence določa ureditev, določeno v členu 22(1)(a) iste uredbe. Sicer pa taka razlaga ni utemeljena niti s členom 22a, ki v skladu z svojim naslovom našteva „[p]osebna pravila za določene skupine oseb“, niti kot je poudarila finska vlada, v uvodnih izjavah Uredbe Sveta (ES) št. 3095/95 z dne 22. decembra 1995, ki spreminja Uredbo št. 1408/71, Uredbo št. 574/72, Uredbe (EGS) št. 1247/92, ki spreminja Uredbo št. 1408/71, ter Uredbe (EGS) št. 1945/93, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1247/92 (UL L 335, str.1), ki je vključila člen 22a v Uredbo št. 1408/71.

37 Zato trditve irske in nizozemske vlade, da bi edino uporaba po analogiji člena 22(1)(a) Uredbe 1408/71 zagotavljala nujno potrebno enakost med socialnimi zavarovanci, tudi ni mogoče sprejeti.

38 Kot sta poudarila grška vlada v pisnih stališčih in generalni pravobranilec v točki 32 sklepnih predlogov, se dejstvo, da zakonodajalec Skupnosti ni želel oblikovati sistema, ki se uporablja za upokojence, ki ne delajo, po vzoru sistema, ki se uporablja za zaposlene ali samozaposlene osebe; lahko razlaga kot želja dati prednost učinkoviti mobilnosti te skupine socialnih zavarovancev, ob upoštevanju nekaterih njihovih značilnosti, med katerimi sta ranljivost in odvisnost, ki sta morda večji na področju zdravja, ter manj obveznosti, kar jim omogoča pogostejša bivanja v drugih državah članicah.

39 Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba ureditev, vzpostavljeno s členom 31 Uredbe št. 1408/71 razločevati od ureditve, ki jo določa člen 22(1)(a) iste uredbe.

40 Zlasti ni mogoče člena 31 Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da naj bi bila pravica do storitev, ki jo ta zagotavlja, pridržana le za upokojence, katerih zdravstveno stanje zahteva takojšnje storitve med njihovim začasnim bivanjem v drugi državi članici, kar pomeni, da bi bila omejena le na zdravljenje, za katero je ugotovljeno, da zahteva takojšnjo zdravniško pomoč (sodba z dne 2. maja 1996 v zadevi Paletta, C-206/94, Recueil, str. I 2357, točka 20) in ga torej ne bi bilo mogoče odložiti do zavarovančeve vrnitve v njegovo državo stalnega prebivališča.

41 Poleg tega te določbe ni mogoče razlagati tako, da naj bi bila navedena pravica omejena le, če je zdravljenje postalo potrebno zaradi nenadne bolezni. Zlasti okoliščina, da je zdravljenje, ki je nujno zaradi razvoja zdravstvenega stanja socialnega zavarovanca med njegovim začasnim bivanjem v drugi državi članici, morda povezano s prej obstoječo patologijo, ki jo je zavarovanec poznal kot kronično bolezen, ne bi smela zadoščati za to, da se zadevni osebi onemogoči, da uživa pravice iz določb člena 31 Uredbe št. 1408/71.

42 Poleg tega je treba poudariti da člen 31 Uredbe št. 1408/71, drugače kot člen 22(1)(c) iste Uredbe, ne določa ureditve z odobritvijo dodelitve storitev, ki jih zagotavlja upokojencem in njihovim družinskim članom, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča.

43 Iz zgoraj navedenega izhaja, da država članica ne more za storitve, ki jih člen 31 Uredbe št. 1408/71 zagotavlja upokojencem, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega prebivališča, določiti pogoj katerega koli postopka odobritve niti zahteve, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem, tako da je bilo navedeno zdravljenje nemudoma potrebno.

Praktične rešitve za uporabo člena 31 Uredbe št. 1408/71

44 Kot izhaja iz prvega vprašanja za predhodno odločanje, se predložitveno sodišče nato sprašuje o obsegu člena 31 Uredbe št. 574/72, in sicer glede določbe o uporabi člena 31 Uredbe št. 1408/71.

45 Glede na okoliščine v postopku v glavni stvari je treba opozoriti, da ta določba med drugim določa, da mora upokojenec, da bi bil upravičen do storitev na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71, nosilcu v kraju začasnega bivališča predložiti potrdilo, ki ga je izdal nosilec v kraju stalnega prebivališča, ki potrjuje, da ima pravico do navedenih storitev. Vendar ista določba določa, da če zadevna oseba ne predloži navedenega potrdila, se mora nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča sam obrniti na nosilca v kraju stalnega prebivališča, da bi ga pridobil.

46 V tem primeru iz predložitvenega sklepa izhaja, da je bilo V. Ioannidisu izdano tako potrdilo, namreč formular E 111, pred njegovim odhodom v Nemčijo.

47 Vendar pa, kot to poudarja Irska vlada, ta sklep ne določa, ali je bil navedeni formular predložen nemškemu nosilcu zdravstvenega zavarovanja. Vendar je treba ugotoviti, da če zadevna oseba morda ni predložila formularja sama od sebe, to nima odločilnih posledic. V takem primeru se mora namreč nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča prepričati, ali zadevna oseba ima tak formular, in če ga nima, zahtevati njegovo izdajo pri pristojnem nosilcu zavarovanja, v katero je ta vključen, kot je to določeno v členu 31 Uredbe št. 574/72.

48 Vendar je v zadevi v postopku v glavni stvari nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja prosil nosilca zavarovanja IKA, naj mu pošlje formular E 112, to je potrdilo, ki se uporablja pri prošnji za odobritev zdravljenja na ozemlju druge države članice, v skladu s členom 22(1)(c) Uredbe št. 1408/71.

49 Na tako ravnanje je treba gledati kot na zavrnitev uporabe člena 31 Uredbe št. 1408/71, če je zavarovanec sam od sebe predložil formular E 111 ali pa če ga ni. Namreč dejstvo, da nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča zahteva predložitev formularja E 112, namesto da bi se zadovoljil s formularjem E 111, ki ga je predložil zavarovanec, ali da bi se obrnil na nosilca zavarovanja v kraju stalnega prebivališča, da bi pridobil zadnjenavedeni formular, nujno pomeni, da nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča meni, da zavarovancu ni treba nuditi storitev na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71.

50 Za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča je treba opredeliti, da se ob taki zavrnitvi in taki zahtevi nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča, pristojni nosilec v kraju stalnega bivališča, ki je pred tem izdal formular E 111 svojemu zavarovancu, ne sme zadovoljiti s tem, kot naj bi to storil IKA v zadevi v glavni stvari, da šteje za ugotovljeno, da pogoji, ki se zahtevajo za uporabo člena 31 Uredbe št. 1408/71, niso izpolnjeni.

51 Nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča in v kraju stalnega prebivališča sta namreč skupaj prevzela nalogo uporabe členov 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter členov 31 in 93 Uredbe št. 574/72 ter morata v skladu s členom 10 ES in členom 84 Uredbe št. 1408/71 sodelovati, da se zagotovi pravilna uporaba zgoraj navedenih določb in s tem popolno spoštovanje pravic, ki so bile s členom 31 Uredbe št. 1408/71 dodeljene upokojencem in njihovim družinskim članom za olajšanje svobodnega gibanja teh zavarovancev (glej po analogiji sodbi z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Picard, C-335/95, Recueil, str. I‑5625, točka 18, in z dne 10. februarja 2000 v zadevi FTS, C-202/97, Recueil, str. I‑883, točki 51 in 56).

52 Iz tega med drugim izhaja, da če nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča od nosilca zavarovanja v kraju stalnega prebivališča zahteva izdajo formularja E 112, čeprav je ta pred tem svojemu zavarovancu izdal formular E 111, se mora prepričati – če je treba tako, da od nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča zahteva koristne podrobnosti –, ali je ta zavrnitev nudenja storitev na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71 utemeljena. Če se je nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča prepričal, da je treba uporabiti člen 31 in s tem člen 36 Uredbe št. 1408/71 in člen 93 Uredbe št. 574/72 v zvezi s povračilom med nosilci zavarovanja, mora ta o tem seznaniti nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča. Zadnjenavedeni je torej zavezan ponovno preizkusiti utemeljenost svojega stališča in ga, če je treba, spremeniti.

Zdravstveno varstvo, ki ga pokriva člen 31 Uredbe št. 1408/71

53 Glede na predmet zadeve v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na morebiten obstoj obveznosti povračila stroškov, povezanih s hospitalizacijo zadevne osebe v državi članici, v kateri nima stalnega prebivališča, se predložitveno sodišče nazadnje sprašuje, kot izhaja iz prvega vprašanja za predhodno odločanje, o obsegu člena 36 Uredbe št. 1408/71 in člena 93 Uredbe št. 574/72.

54 Treba je opozoriti, da je na podlagi člena 36 Uredbe št. 1408/71 treba storitve, ki jih nudi nosilec zavarovanja ene države članice v korist nosilca zavarovanja druge države članice, v celoti povrniti, v skladu s podrobnimi pravili, določenimi z Uredbo št. 574/72, ali ob ustrezni utemeljitvi dejanskih stroškov ali na podlagi pavšalov, razen če sta zadevni državi članici oziroma pristojni organi navedenih držav predvideli druge načine povračila oziroma sta se odrekli vsakemu povračilu med nosilci zavarovanja, ki so v njuni pristojnosti.

55 Člen 93 Uredbe št. 574/72 za zagotavljanje izvajanja te določbe med drugim določa, da storitve, ki jih nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča nudi na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71, plača nosilec v kraju stalnega bivališča zadevnih oseb in da se tako plačilo načeloma nanaša na dejanski znesek navedenih storitev, kot izhaja iz računovodskih izkazov nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča. Če ta znesek ne bi izhajal iz navedenih računovodskih izkazov in razen če sta zadevni državi članici oziroma njuni pristojni organi dogovorjeni o drugih načinih zaračunavanja, se navedeno povračilo oblikuje s pavšalnim zneskom, katerega znesek določi Upravna komisija Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov.

56 Take določbe je treba običajno uporabiti, če so bile upokojencu nudene storitve na podlagi člena 31 Uredbe št. 1408/71.

57 Vendar je v zadevi v glavni stvari, kot je bilo poudarjeno v točkah 48 in 49 te sodbe, nemški nosilec zdravstvenega zavarovanja V. Ioannidisu zavrnil nudenje takih storitev, tako da je iz tega mogoče sklepati, čeprav taka okoliščina ne izhaja izrecno iz predložitvenega sklepa, da je zadevna oseba verjetno sama plačala opravljeno zdravljenje, katerega vračilo je sedaj zavrnil nosilec zavarovanja IKA.

58 Iz člena 34 Uredbe št. 574/72 nedvomno izhaja, da če formalnosti, določene v členu 31 iste uredbe, ne bi bilo mogoče izpolniti med začasnim bivanjem na ozemlju države članice, kjer je bilo opravljeno zdravljenje, je zadevna oseba upravičena zahtevati od nosilca zavarovanja v njegovem kraju stalnega prebivališča povračilo zahtevanih stroškov v mejah, ki jih določa ta določba.

59 Kljub temu je treba priznati, kot je pravilno poudarila grška vlada v pisnih stališčih, in generalni pravobranilec v točki 53 sklepnih predlogov, da zavrnitve nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča, da uporabi člen 31 Uredbe št. 1408/1, in zahteve za predložitev formularja E 112 ni mogoče enačiti z neizpolnitvijo formalnosti, določene v členu 31 Uredbe št. 574/72.

60 Vendar kot izhaja iz točk 50, 51 in 52 te sodbe, mora pristojni nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča, ki je predhodno izdal formular E 111, ob taki zavrnitvi in ob taki zahtevi svojemu zavarovancu pomagati, da se mu omogoči pravilna uporaba člena 31 Uredbe št. 1408/71.

61 Iz tega izhaja, da če se zdi, da je nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča napačno zavrnil upoštevanje zadnjenavedene določbe in da nosilec zavarovanja v kraju stalnega prebivališča ni, potem ko je bil obveščen o tej zavrnitvi, omogočil, kot je zavezan, da se pravilno uporabi ta določba, mora slednji nosilec zavarovanja, kljub morebitni odgovornosti nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča, zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ki jih je moral plačati, tako da mu zagotovi enako raven sredstev, kot bi jo imel na voljo, če bi bile določbe navedenega člena spoštovane (glej po analogiji sodbo z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi, C-368/98, Recueil, str. I‑5363, točka 34).

62 Poleg tega država članica ne bi smela takega povračila, v tem primeru za storitve, ki jih člen 31 Uredbe št. 1408/71 zagotavlja upokojencem, pogojevati s kakršnim koli postopkom odobritve niti z zahtevo, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem v drugi državi članici in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje.

63 Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako:

Člen 31 Uredbe št. 1408/71 je treba razlagati tako, da pravica do storitev, ki so s to določbo zagotovljene upokojencem, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega bivališča, ni pogojena s tem, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med takim začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje. Ta določba torej nasprotuje temu, da država članica za navedeno pravico določa tak pogoj.

Člen 31 Uredbe št. 1408/71 nasprotuje temu, da država članica za pravico do storitev, zagotovljenih s to določbo, določa kakršen koli postopek odobritve.

Ukrepanje in plačilo storitev, navedenih v členu 31 Uredbe št. 1408/71, morata biti običajno opravljena v skladu z določbami tega člena, člena 36 iste uredbe ter členov 31 in 93 Uredbe št. 574/72.

Če se zgodi, da je nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča napačno zavrnil nudenje storitev, navedenih v členu 31 Uredbe št. 1408/71, in da nosilec zavarovanja v kraju stalnega bivališča ni, potem ko je bil obveščen o tej zavrnitvi, omogočil, kot je zavezan, pravilno uporabo te določbe, mora zadnjenavedeni nosilec zavarovanja, kljub na morebitni odgovornost nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča, zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ki jih je moral plačati, tako da mu zagotovi enako raven sredstev, kot bi jo imel na voljo, če bi bile določbe navedenega člena spoštovane.

V zadnjem primeru člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72 nasprotujejo temu, da nacionalni predpisi za tako povračilo zahtevajo pridobitev naknadne odobritve, ki se izda, le če se dokaže, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje.

Drugo, tretje, četrto in peto vprašanje za predhodno odločanje

64 Iz drugega, tretjega, četrtega in petega vprašanja za predhodno odločanje izhaja, da so bila postavljena le, če bi bilo na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovorjeno, da člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71 ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72 ne nasprotujejo uporabi takih nacionalnih predpisov, kot so v zadevi v glavni stvari. Glede na odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje navedenih vprašanj ni treba preučiti.

Stroški

65 Stroškov, ki so jih priglasile grška, belgijska, španska, irska, nizozemska, avstrijska in finska vlada, vlada združenega kraljestva ter Komisija, ki so Sodišču predložile stališča, ni mogoče povrniti. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

Iz teh razlogov je

SODIŠČE

pri odločanju o vprašanjih, ki mu jih je predložilo Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis s sklepom z dne 31. januarja 2000, razsodilo:

1) Člen 31 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3096/95 z dne 22. decembra 1995, je treba razlagati tako, da pravica do storitev, ki so s to določbo zagotovljene upokojencem, ki začasno bivajo v državi članici, v kateri nimajo stalnega bivališča, ni pogojena s tem, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med takim začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje. Ta določba torej nasprotuje temu, da država članica za navedeno pravico določa tak pogoj.

2) Člen 31 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, nasprotuje temu, da država članica za pravico do storitev, zagotovljenih s to določbo, določa kakršen koli postopek odobritve.

3) Ukrepanje in plačilo storitev, navedenih v členu 31 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, morata biti običajno opravljena v skladu z določbami tega člena, člena 36 iste uredbe ter členov 31 in 93 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95.

4) Če se zgodi, da je nosilec zavarovanja v kraju začasnega bivališča napačno zavrnil nudenje storitev, navedenih v členu 31 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, ter da nosilec zavarovanja v kraju stalnega bivališča ni, potem ko je bil obveščen o tej zavrnitvi, omogočil, kot je zavezan, pravilno uporabo te določbe, mora zadnjenavedeni nosilec zavarovanja, kljub morebitni odgovornosti nosilca zavarovanja v kraju začasnega bivališča, zavarovancu neposredno povrniti stroške zdravljenja, ki jih je moral plačati, tako da mu zagotovi enako raven sredstev, kot bi jo imel na voljo, če bi bile določbe navedenega člena spoštovane.

5) V zadnjem primeru člena 31 in 36 Uredbe št. 1408/71, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, ter člena 31 in 93 Uredbe št. 574/72, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 3096/95, nasprotujejo temu, da nacionalni predpisi za tako povračilo zahtevajo pridobitev naknadne odobritve, ki se izda, le če se dokaže, da se je bolezen, ki je zahtevala zadevno zdravljenje, pojavila nenadoma med začasnim bivanjem in da je bilo potrebno takojšnje zdravljenje.

Rodríguez Iglesias Wathelet Schintgen

Timmermans Gulmann Edward

La Pergola Jann Skouris

Macken Colneric

von Bahr Cunha Rodrigues

Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. februarja 2003.

Sodni tajnik Predsednik