V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da nacionalna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, zgolj veterinarjem zagotavlja opravljanje dejavnosti prodaje na drobno in uporabe nekaterih veterinarskih proizvodov ter tako pomeni eno vrsto zahtev, navedenih v členu 15(2)(d) Direktive 2006/123. Zato mora taka zahteva izpolnjevati tri pogoje iz člena 15(3) te direktive, in sicer, da je nediskriminatorna, potrebna in sorazmerna za uresničitev nujnega razloga v splošnem interesu. Glede drugega elementa tega tretjega pogoja, in sicer, da zadevna zahteva ne sme presegati tistega, kar je potrebno za uresničitev navedenega cilja, je treba spomniti, da je varovanje javnega zdravja na prvem mestu dobrin in interesov, ki jih varuje Pogodba EU, in da so države članice pristojne za določitev ravni, na kateri nameravajo zagotavljati to varovanje, ter načina, kako je treba to raven doseči. Ker se ta raven lahko razlikuje od ene do druge države članice, je treba državam članicam priznati polje proste presoje (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembra 2008, Komisija/Nemčija, C‑141/07 , EU:C:2008:492 , točka 51 ).

Člen 15 Direktive 2006/123/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o storitvah na notranjem trgu je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, v skladu s katero ima veterinar izključno pravico do prodaje na drobno in uporabe ekoloških proizvodov, sredstev proti zajedavcem za posebne namene in zdravil za uporabo v veterinarski medicini.

Člen 15 Direktive 2006/123 je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, s katero je zahtevano, da je osnovni kapital podjetij, ki na drobno prodajajo zdravila za uporabo v veterinarski medicini, v izključni lasti enega ali več veterinarjev.

Za veterinarje, ki so lastniki kapitala podjetja, ki na drobno prodaja zdravila za uporabo v veterinarski medicini, namreč v nasprotju z gospodarskimi subjekti, ki niso veterinarji, veljajo pravila poklicnega ravnanja, s katerimi se skuša to ustvarjanje dobička omejiti, tako da je njihov interes, povezan uresničevanjem dobička, lahko omiljen z odgovornostjo, ki jo ima, saj morebitna kršitev zakonskih pravil ali pravil poklicnega ravnanja, ne bi ogrozila zgolj vrednosti njihove naložbe, temveč tudi njihovo poklicno preživetje (glej po analogiji sodbo z dne 19. maja 2009, Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, C‑171/07 in C‑172/07, EU:C:2009:316, točka 37). Čeprav lahko država članica, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 82 te sodbe, legitimno prepreči, da bi gospodarski subjekti, ki niso veterinarji, odločilno vplivali na upravljanje podjetij, ki na drobno prodajajo zdravila za uporabo v veterinarski medicini, cilj, na katerega se sklicuje v isti točki te sodbe, ne more utemeljiti tega, da so ti subjekti popolnoma izvzeti iz lastništva kapitala navedenih podjetij glede na to, da ni izključeno, da lahko veterinarji, četudi ti ne bi imeli vsega kapitala v navedenih podjetjih, opravljajo učinkovit nadzor nad temi podjetji, saj to, da so osebe, ki niso veterinarji, lastniki omejenega dela tega kapitala, ne ovira nujno takega nadzora. Nacionalna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, torej presega tisto, kar je potrebno za uresničitev cilja, ki mu sledi.

Take ugotovitve ni mogoče ovreči z izvajanjem, ki izhaja iz sodbe z dne 19. maja 2009, Komisija/Italija (C‑531/06, EU:2009:315), v kateri je Sodišče štelo, da je nacionalna zakonodaja, ki ni nasprotovala zgolj temu, da so nefarmacevti lastniki večjih deležev v družbah za upravljanje javnih lekarn, pri čemer jim ti deleži dajejo določen vpliv na upravljanje teh družb, temveč tudi, da investitorji nefarmacevti iz drugih držav članic v teh družbah pridobijo manjše deleže, ki ne dajejo takega vpliva. Čeprav je mogoče preudarke, ki se nanašajo na področje zdravil za uporabo v humani medicini, kot je razvidno iz točke 62 te sodbe, načeloma prenesti na področje prodaje zdravil za uporabo v veterinarski medicini, je polje proste presoje, ki ga je treba priznati državam članicam zaradi zagotavljanja kakovosti oskrbe z zdravili za uporabo v veterinarski medicini in neodvisnosti veterinarjev, ki delujejo v okviru podjetij, ki prodajajo taka zdravila, bolj omejeno od tistega, ki ga lahko koristijo v nekaterih drugih sektorjih, ki so tesneje povezani z varovanjem zdravja ljudi, in se zato ne more razširiti do izključitve vsakršne udeležbe oseb, ki niso veterinarji, v kapitalu takih podjetij.

(Glej točke 84 in od 86 do 89 ter točko 2 izreka.)