ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

Znamka Evropske unije — Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije — Absolutni razlogi za zavrnitev — Prekrivanje področij uporabe razlogov, navedenih v točkah (b) in (c) člena 7(1) Uredbe št. 207/2009 (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(b) in (c)) (Glej točko 46.)
5.

Znamka Evropske unije–Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije–Absolutni razlogi za zavrnitev–Znamke, sestavljene izključno iz znakov ali podatkov, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda ali storitve–Besedna znamka INSTASITE (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(1)(c)) (Glej točke od 35 do 37, od 42 do 45, 50 in 51.)
2.

Znamka Evropske unije–Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije–Relativni razlogi za zavrnitev–Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve–Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke–Iztek prejšnje znamke pred registracijo druge znamke–Besedni znamki LITU in PITU (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 23 do 25, od 28 do 30 in od 32 do 34.)
96

Tožeča stranka na eni strani trdi, da je kršitev Sveta še toliko večja, ker so bili razlogi za uvrstitev njenega imena na sporna seznama – torej sodelovanje družb IRISL in HDSL pri širjenju jedrskega orožja – napačni že glede na sodbo z dne 16. septembra 2013, Islamic Republic of Iran Shipping Lines in drugi/Svet (T‑489/10, EU:T:2013:453). Na drugi strani pa trdi, da Izvedbena uredba št. 668/2010 in Uredba št. 961/2010 vsebujeta „dvojno napako“, ker družbi IRISL in HDSL nista sodelovali pri širjenju jedrskega orožja in ker s tema subjektoma ni povezana tako, da bi ta subjekta lahko vplivala na njene poslovne odločitve.
127

Uvodoma je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 14. novembra 2013, SFIR in drugi (od C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737), potem ko je ugotovilo, da pojem „proizvodna zmogljivost“ v uredbah št. 320/2006 in št. 968/2006 ni opredeljen, prvič, poudarilo, da pojem „proizvodnja“ obsega tudi druge faze izdelave proizvoda, pred izvedbo postopka kemične ali fizične predelave ali po njej, in da posledično lahko vključuje skladiščenje sladkorja, ki se ne zapakira takoj po pridobitvi iz surovine. Tako je sklepalo, da je skladiščenje lahko „neposredno povezano s proizvodnjo sladkorja“ v smislu člena 4(1)(b) Uredbe št. 968/2006 (sodba z dne 14. novembra 2013, SFIR in drugi, od C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, točka 26). Drugič, Sodišče je ugotovilo, da silosi lahko neposredno vplivajo na količino sladkorja, ki jo je možno proizvesti, in na proizvodni proces, ki je odvisen od bližine skladiščne zmogljivosti, če zlasti omogočajo, da se prodaja proizvoda iz določenega tržnega leta delno ali v celoti odloži, s čimer posledično omogočajo vplivanje na stanje na trgu v smislu uvodne izjave 5 Uredbe št. 320/2006 (sodba z dne 14. novembra 2013, SFIR in drugi, od C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, točke od 27 do 29). Tretjič, v bistvu je presodilo, da iz člena 3(3)(a) in (b) Uredbe št. 320/2006 izhaja, da je treba za upravičenost do pomoči za prestrukturiranje za popolno odstranitev zadevni industrijski kompleks načeloma v celoti izločiti iz uporabe in da je možnost ohranitve pravice do polnega zneska pomoči, čeprav se naprave, ki niso namenjene proizvodnji, ne odstranijo ali se še naprej uporabljajo, izjema, ki jo je treba razlagati ozko (sodba z dne 14. novembra 2013, SFIR in drugi, od C‑187/12 do C‑189/12, EU:C:2013:737, točka 30).
201

Drži, da je imel SATCEN široko polje proste presoje, kar zadeva samo uvedbo preiskave in določitev praktičnih podrobnih pravil njene izvedbe. Vendar SATCEN s tem, da je osebam, ki vsak dan delajo s tožečo stranko, poslal vprašalnik z vprašanji z več ponujenimi odgovori, ki zadeva in določa njo osebno, ni ravnal s preudarnostjo in skrbnostjo, ki sta potrebni v sporu med organom Unije in enim od njegovih uslužbencev. Taka pobuda je lahko samo še poslabšala odnose na delovnem mestu med tožečo stranko in njenimi nadrejenimi ali podrejenimi sodelavci, še preden je bilo mogoče objektivno dokazati resničnost natančnih dejstev. Namestnik direktorja bi moral za ustrezno presojo ravnanja tožeče stranke izbrati druge, ustreznejše načine, kot so zlasti osebni pogovori z osebami, ki so vložile pritožbo, da bi jih lahko mirno in objektivno zaslišal v zvezi z razlogi, ki so jih navedle, in neposredni pogovori s tožečo stranko. Po potrebi bi moral namestnik direktorja šele po teh pogovorih določiti, ali gre za določene vrste ravnanj, ki bi lahko glede na svoje trajanje, ponavljanje, sistematičnost in učinke pomenila psihično nadlegovanje ali vsaj to, da tožeča stranka ni izpolnjevala svojih poklicnih obveznosti.
109

Tožeča stranka v nasprotju s tem, kar Svet navaja z opiranjem na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP), in sicer sodbo ESČP z dne 19. julija 2011, Uj proti Madžarski (CE:ECHR:2011:0719JUD002395410), ocenjuje, da imajo družbe nepremoženjsko dimenzijo in jim lahko nastane nepremoženjska škoda, na primer zaradi okrnitve njihovega ugleda in ogrozitve njihove zmožnosti, da opravljajo svoje poslovne dejavnosti. Sklicevanje Sveta na to sodbo ESČP naj bi bilo neustrezno, ker je to sodišče varstvo ugleda preučilo le glede na možne omejitve svobode izražanja. Ohranitev dobrega ugleda naj bi bila posebej pomemben element na bančnem trgu, na katerem tožeča stranka posluje, ker naj bi ta trg temeljil na zaupanju med subjekti. Tožeča stranka trdi, da je imela pred sprejetjem spornih aktov dober ugled na mednarodni ravni, o čemer naj bi pričalo dejstvo, da je na tej ravni opravljala bančne dejavnosti. Poleg tega naj bi v Iranu veliko vložila v oglaševanje svojih mednarodnih storitev, zato da bi se pokazala kot mednarodni finančni gospodarski subjekt. Sporni akti, ki naj bi njeno ime povezali s hudo grožnjo mednarodnemu miru in varnosti ter privedli do neprostovoljne ukinitve njenih dejavnosti v Uniji, naj bi negativno posegli v njen ugled. Ponovna vzpostavitev odnosov s poslovnimi partnerji iz sektorja, kot je Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication (SWIFT), in z njenimi nekdanjimi strankami na mednarodnem finančnem trgu naj bi bila draga. V vsakem primeru naj bi bila v poslovnem sektorju, takoj ko subjekt neprostovoljno preneha svoje dejavnosti, okrnitev njegovega ugleda in njegove kredibilnosti očitna in neizogibna. Za povrnitev ugleda tožeče stranke naj bi bilo treba izvesti svetovno oglaševalsko kampanjo, katere ocenjeni strošek je 45 milijonov ameriških dolarjev (USD) (približno 38,7 milijona EUR). Ker tožeča stranka sama še ni natančno ocenila stroškov v zvezi s povrnitvijo svojega ugleda, bi Splošno sodišče v okviru pripravljalnega ukrepa lahko imenovalo neodvisnega izvedenca, da opravi to oceno. Nazadnje, tožeča stranka meni, da ni treba dokazati, da je za povrnitev svojega ugleda imela stroške, zlasti oglaševalske. Zadoščalo naj bi sklicevanje na obstoj okrnitve njenega ugleda, katerega povrnitev njuno terja znatne stroške.
141

V zvezi s preučitvijo „zakona o lustraciji“, ki jo je izvedla Beneška komisija, je treba ugotoviti, da je mnenje z dne 16. decembra 2014, na katero se sklicuje tožeča stranka, samo vmesno mnenje navedene komisije, saj ji ukrajinski organi niso dali dostopa do vseh informacij, potrebnih za njegovo preučitev. Vendar so navedeni organi začeli konstruktiven dialog s ciljem izboljšati „zakon o lustraciji“ in so od tedaj zagotovili dostop do gradiva, ki ga je Beneška komisija potrebovala za izvedbo svoje naloge spremljanja, tako da je 19. junija 2015 sprejela končno mnenje o tem zakonu. V tem mnenju je navedeno, da so bila izmenjana številna mnenja in da so ukrajinski organi predlagali spremembe „zakona o lustraciji“. Beneška komisija meni, da sta cilja navedenega zakona, ki sta ščititi družbo pred osebami, ki bi lahko ogrozile novi demokratični režim, in boj proti korupciji, legitimna. Čeprav Beneška komisija izpostavlja nekatere vidike, ki bi jih bilo treba izboljšati in spremljati, poudarja tudi že uvedene izboljšave zakona, zlasti po sprejetju njenega vmesnega mnenja.
3

Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 9, 16 in 41 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu: – razred 9: „Znanstveni, pomorski, geodetski, fotografski, kinematografski, optični, tehtalni, merilni, signalizacijski, kontrolni (nadzorni), reševalni ter učni aparati in instrumenti; aparati in instrumenti za prevajanje, preklapljanje, transformiranje, akumuliranje, regulacijo ali kontrolo električne energije; aparati za snemanje, prenos in reprodukcijo zvoka in slike; magnetni nosilci zapisov, zvočne plošče; prodajni avtomati in mehanizmi za aparate na kovance; registrske blagajne, računski stroji, oprema za obdelavo informacij in računalniki; gasilni aparati“; – razred 16: „Papir, lepenka in izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; tiskovine (izdelki tiskarn); knjigoveški material; fotografije; pisarniški material; lepila za pisarniški material ali za gospodinjstvo; potrebščine za umetnike; čopiči; pisalni stroji in pisarniški pribor (razen pohištva); material za učenje ali poučevanje (razen aparatov); zavijalni materiali iz umetnih snovi (ki jih ne obsegajo drugi razredi); tiskarske črke; klišeji“; – razred 41: „Izobraževanje; pouk; razvedrilo; športne in kulturne dejavnosti“.
Drugič, kar zadeva sklicevanje na posamezne proizvode, je nemška beseda „Manufaktur v delu, v katerem ni sporno, da je na upoštevni datum vsebovala idejo ročnega dela, izražala idejo, da je bila proizvodnja bolj individualizirana kot proizvodnja v tovarni in za trakom. Poleg tega je v prilogi 10 k stališču z dne 7. junija 2013, ki obsega časopisni članek z dne 15. junija 2009, nemški leksikalni sklop „Finanzmanufakturen“ naveden s pripisom, ki opozarja na razliko med tovarniško proizvodnjo in proizvodnjo za trakom na eni strani ter manufakturno proizvodnjo na drugi. Poleg tega ideja, da se manufakturna proizvodnja razvije v tovarniško proizvodnjo in tako v proizvodnjo za trakom, ki je manj individualizirana, izhaja tudi iz priloge 21 k stališču z dne 7. junija 2013, ki datira iz leta 2007 in v kateri so navedeni nemški izrazi „Industrialisierung der Kreditprozesse“ (industrializacija kreditnega postopka), „Die Kreditmanufaktur als Ausgangbasis“ (manufaktura kredita kot izhodišče) in „Von der Kreditmanufaktur zur Kreditfabrik“ (od manufakture kreditov do tovarne kreditov). Nazadnje, ideja še bolj individualizirane proizvodnje, ki jo morajo ponujati banke, izhaja iz prilog 18 in 19 k stališču z dne 7. junija 2013, ki vsebujeta informacije iz let 1927 in 1981 ter v skladu s katerima banke v bistvu ne smejo biti centri finančnega posredovanja, temveč manufakture kreditov.
79

Vsekakor tožeče stranke niso uspele dokazati, da UOKiK ni imel namena učinkovito obravnavati in sankcionirati kršitev členov 101 in 102 PDEU. Podobno nikakor niso uspele dokazati, zakaj jim je zastaralni rok, določen v poljskem pravu, ki jim je bil naveden v utemeljitev zavrnitve nacionalne pritožbe in ki ob neobstoju predpisov prava Unije, ki bi se uporabili ratione temporis, spada na področje procesne avtonomije Republike Poljske, onemogočal ali čezmerno oteževal izvrševanje pravic, ki so jim zagotovljene s temi določbami Pogodbe DEU (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 13. julija 2006, Manfredi in drugi, od C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, točki 77 in 78). Poleg tega so tožeče stranke na obravnavi priznale, da v nacionalni pritožbi in dopisu z dne 30. avgusta 2010 UOKiK niso predložile v presojo dejanskih elementov, ki se nanašajo na obdobje po letu 2008, čeprav so bili, kot je Komisija poudarila zlasti v stališčih z dne 6. februarja 2017, v skladiščih in na glavnih sedežih družbe Agria Polska od maja do junija 2010 opravljeni inšpekcijski pregledi poljskih organov.
95

Drugič, ugotoviti je treba, da so sredstva, ki se obravnavajo v zadevi v glavni stvari, ki so bila pridobljena z dajatvijo EEG in namenjena financiranju sistema pomoči za električno energijo EEG in financiranju sistema izravnave, zbrana zaradi dajatev, naloženih navsezadnje zasebnim subjektom z EEG iz leta 2012. Člen 37 EEG iz leta 2012 namreč določa – zaradi obveznosti, ki je bila s tem zakonom naložena UO, da proizvajalcem električne energije EEG plačajo dodatno nadomestilo ali tržno premijo – možnost, da UMPO dobaviteljem naložijo dodatek k ceni, ti pa ga lahko nato prevalijo na končne odjemalce v skladu s podrobnimi pravili – zlasti zaradi preglednosti na računih – ki jih določi zakonodajalec. Ni sporno, da dobavitelji električne energije v praksi prevalijo finančno breme, ki izvira iz dajatve EEG, na končne odjemalce (glej točko 9 zgoraj), s čimer skušajo izravnati stroške, nastale zaradi te obveznosti. Poleg tega je treba opozoriti, da to breme, za katerega je za EIP določena zgornja meja v skladu s podrobnimi pravili, omenjenimi v točki 11 zgoraj, pomeni – kot je Zvezna republika Nemčija priznala na obravnavi – od 20 % do 25 % celotnega zneska računa povprečnega končnega odjemalca. Glede na velikost tega bremena je torej treba šteti, da je njegova prevalitev na končne odjemalce posledica, ki jo je določil in organiziral zakonodajalec. Torej so dejansko zaradi EEG iz leta 2012 končni odjemalci električne energije de facto dolžni plačevati ta dodatek ceni oziroma strošek. Gre za breme, ki ga je enostransko naložila država v okviru svoje politike pomoči proizvajalcem električne energije EEG in ki je z vidika svojih učinkov primerljivo dajatvi, ki bremeni potrošnjo električne energije v Nemčiji. To breme namreč javni organ naloži v javnem interesu, ki je varovanje podnebja in okolja, tako da se zagotavlja trajnostni razvoj oskrbe z energijo z razvojem tehnologij proizvodnje električne energije EEG in v skladu z objektivnim merilom, glede na količino električne energije, ki jo dobavitelji dobavijo končnim odjemalcem (glej po analogiji sodbo z dne 17. julija 2008, Essent Netwerk Noord in drugi, C‑206/06, EU:C:2008:413, točke od 43 do 47. Kot je poudarila Komisija v točki 99 obrazložitve izpodbijanega sklepa, država ni le določila upravičenca do prednosti, meril za upravičenost in stopnje podpore, ampak je tudi zagotovila finančna sredstva za kritje stroškov podpore za električno energijo EEG. Poleg tega v nasprotju s dejanskimi okoliščinami zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 30. maja 2013, Doux Élevage in Coopérative agricole UKL-ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348), Zvezna republika Nemčija ni trdila – in tudi v spisu nič ne kaže na to – da bi pobuda za obdavčenje v obliki zadevnega ukrepa prišla od zavezancev za plačilo ali da bi UMPO delovali izključno kot instrument v shemi, ki bi jo ti sami določili, ali da bi se sami odločili za uporabo tako ustvarjenih finančnih sredstev.
1.

Člen 2(1)(f) in (g), (2)(d) in (e) ter (4)(c) in (d) Odločbe Komisije C(2015) 4336 z dne 24. junija 2015 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (AT.39563 – Živilske embalaže za prodajo na drobno) se razglasi za ničen.
Evropska komisija ne krši načela dobrega upravljanja, določenega v členu 41(1) in (2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, niti pravice do obrambe podjetij, ki prejmejo pomoč, kadar sprejme odločitev, s katero razglasi, da je ta pomoč nezdružljiva z notranjim trgom, in odredi njeno izterjavo, ne da bi tem prejemnikom odobrila dostop do spisa in ne da bi jih predhodno seznanila z dejstvi in preudarki, na katere namerava opreti to odločbo. V postopku nadzora državnih pomoči se namreč prejemniki pomoči me morejo sklicevati na pravo pravico do obrambe.

V zvezi s tem listina ni namenjena spreminjanju narave nadzora državne pomoči, ki je vzpostavljen s Pogodbo DEU, ali da tretjim daje pravico do vpogleda, ki je člen 108 PDEU ne določa. Če bi zainteresirane stranke v okviru postopka nadzora državnih pomoči lahko dobile dostop do dokumentov iz upravnega spisa Komisije, bi bil ogrožen sistem nadzora državnih pomoči iz člena 108 PDEU. Enako bi obveznost Komisije, da prejemnikom pomoči vnaprej sporoči elemente, na katere namerava opreti svojo dokončno odločbo, privedla do vzpostavitve kontradiktorne razprave, kot je ta v korist države članice, ki je odgovorna za dodelitev pomoči, medtem ko imajo ti prejemniki v bistvu vlogo vira informacij v postopku.

Kljub temu pa imajo zainteresirane stranke v smislu člena 108(2) PDEU pravico, da so v ustreznem obsegu vključene v upravni postopek, pri čemer upoštevajo okoliščine primera. Sklep o začetku formalnega postopka preiskave mora torej zainteresiranim strankam omogočiti učinkovito sodelovanje v postopku, v katerem bodo imele možnost uveljavljati svoje trditve. Za to je dovolj, da so zainteresirane stranke seznanjene z razlogovanjem, na podlagi katerega je Komisija začasno zavzela stališče, da je zadevni ukrep lahko nova pomoč, nezdružljiva z notranjim trgom.

(Glej točke od 49 do 57, 64 in 66.)
5.

Evropski parlament – Pravilnik o povračilu stroškov in plačilu nadomestil poslancem – Izterjava neupravičeno izplačanih zneskov – Zahteva za vračilo v obliki opomina – Spoštovanje razumnega roka – Merila presoje (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41(1); Sklep predsedstva Evropskega parlamenta o izvedbenih ukrepih v zvezi s statutom poslancev Evropskega parlamenta, člen 68(1) in (3); Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 966/2012, člena 78 in 81; Uredba Komisije št. 1268/2012, členi 81, 82 in 93) (Glej točke od 94 do 97 in od 103 do 105.)
1.

Evropska komisija na podlagi sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev št. HOME/2011/PPRS/AG/2176 od zadruge Nova Onlus Consorzio nazionale di cooperative sociali – Soc. coop. neupravičeno terja 15 % stroškov, povezanih z spletno stranjo projekta Transnational Observatory for Refugee’s Resettlement in Europe, to je 3002,45 EUR.
Ne obstaja splošna domneva zaupnosti poročil odbora za zdravila za humano uporabo pri Evropski agenciji za zdravila (EMA), ki bi izhajala iz uporabe povezanih določb Uredbe št. 141/2000 o zdravilih sirotah, Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije ter Uredbe št. 726/2004 o postopkih Skupnosti za pridobitev dovoljenja za promet in nadzor zdravil za humano in veterinarsko uporabo.

Za razliko od položajev, za katere je bilo priznano, da se uporabijo splošne domneve zaupnosti, ki upravičujejo zavrnitev dostopa do dokumentov, do katerih je zaprošen dostop, taka domneva ne izhaja iz uredb št. 141/2000 in št. 726/2004, ki uporabe dokumentov iz spisa v zvezi s postopkom za izdajo dovoljenja za promet z zdravilom ne urejata restriktivno in ne določata omejitve dostopa do spisa na zadevne stranke oziroma pritožnike. Natančneje, Uredba št. 141/2000 ne vsebuje nobene posebne določbe v zvezi z dostopom do dokumentov. Uredba št. 726/2004 pa v členu 73 določa, da se Uredba št. 1049/2001 nanaša na dokumente, ki jih ima agencija EMA, in da njena uprava sprejme določbe za izvajanje Uredbe št. 1049/2001. Nobene druge določbe Uredbe št. 726/2004 ni mogoče razlagati tako, da je iz nje razviden namen zakonodajalca Unije, da s splošno domnevo zaupnosti dokumentov uvede ureditev omejenega dostopa do teh dokumentov.

Uredba št. 726/2004 namreč agenciji EMA v členih 11, 13(3), 36, 38(3) ter 57(1) in (2) nalaga, da po izbrisu vseh podatkov tržnozaupne narave objavi tri dokumente, namreč evropsko javno poročilo o oceni zdravila, povzetek glavnih značilnosti zadevnih zdravil in navodila za uporabo za uporabnika. V teh določbah so s tremi zgoraj navedenimi dokumenti navedeni minimalni podatki, ki jih mora agencija EMA proaktivno dati na voljo javnosti. Cilj zakonodajalca Unije je, da se na eni strani zdravstvenim delavcem čim jasneje posredujejo značilnosti zadevnega zdravila in način, na katerega ga je treba predpisati bolniku, ter da je na drugi strani nestrokovna javnost razumljivo obveščena o najučinkovitejšem načinu uporabe zdravila in o njegovih učinkih. Ta ureditev proaktivne objave minimalnih podatkov torej ni posebna ureditev dostopa do dokumentov, ki bi jo bilo treba razlagati tako, da se za vse podatke in informacije, ki niso v treh zgoraj navedenih dokumentih, domneva, da so zaupni.

Iz tega izhaja, da je načelo, ki prevladuje v uredbah št. 726/2004 in št. 1049/2001, načelo dostopa javnosti do podatkov in da so izjeme od tega načela izjeme iz člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001, med katerimi je izjema v zvezi z zaupnimi poslovnimi podatki. Ob upoštevanju zahteve po ozki razlagi izjem od razkritja je treba šteti, da je zakonodajalec Unije implicitno menil, da integriteta postopka v zvezi z dovoljenjem za dajanje zdravila ob odsotnosti take domneve zaupnosti ni ogrožena.

(Glej točke od 51 do 54, 56 in 57.)
7.

Znamka Evropske unije–Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije–Relativni razlogi za zavrnitev–Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve–Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke–Figurativna znamka InPost in besedna znamka POST (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 62 do 64, 72 in 78.)
5.

Institucije Evropske unije–Pravica javnosti do dostopa do dokumentov–Uredba št. 1049/2001–Izjeme od pravice dostopa do dokumentov–Varstvo poslovnih interesov–Področje uporabe–Ponudbe, ki so jih vložili ponudniki za javno naročilo–Vključitev–Splošna domneva o uporabi izjeme od pravice do dostopa (Uredbi Evropskega parlamenta in Svet št. 1049/2001, člen 4(2), prva alinea, ter št. 966/2012, člen 113(2)) (Glej točko 56.)
Sodišče je na področju dostopa javnosti do dokumentov že priznalo obstoj splošnih domnev, ki se uporabijo za kategorije dokumentov zaradi njihove narave, v več primerih, vključno s tistimi v zvezi s ponudbami ponudnikov v okviru izvedbe javnih naročil. Vendar v zvezi z zahtevami za ponudbe, ki jih je institucija poslala ponudnikom, s katerimi je sklenila okvirno pogodbo, ne more nobena splošna domneva ogrožanja poslovnih interesov temeljiti niti na sodni praksi v zvezi z dostopom do ponudb ponudnikov niti splošneje na sodni praksi v zvezi s postopkom nadzora državnih pomoči in koncentracij. Zadevama, v katerih sta bili izdani sodbi v zvezi z državnimi pomočmi in koncentracijami, je bil namreč skupen obstoj pravil iz posebne uredbe – ki ni Uredba št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije – ki natančno razmejujejo vpogled v spis ali dostop do zaprošenih dokumentov glede na osebe in same informacije.

V zvezi s tem zahteva za ponudbo, ki jo naročnik pripravi za izvedbo okvirne pogodbe, drugače kot obvestilo o javnem naročilu in obvestilo o dodelitvi naročila ni predmet nobene posebne določbe Uredbe št. 966/2012 o finančnih pravilih, ki se uporabljajo za splošni proračun Unije, ali Uredbe št. 1268/2012 o pravilih uporabe Uredbe št. 966/2012, ki bi natančno opredeljevala ali omejevala informacije, vsebovane v zahtevi, ki jih naročnik mora ali jih lahko posreduje ponudnikom ali drugim kandidatom.

Zadevna institucija poleg tega ne more trditi, da bi razkritje zahtev za ponudbo ogrozilo njene interese, ker bi lahko razkrilo njen profil kupca na trgu. Tudi če bi ponudniki na podlagi razkritja razmerja med nalogami, ki jih je treba izvesti, in številom delovnih dni, potrebnih za izvedbo teh nalog, lahko v okviru prihodnjih javnih razpisov razumeli tehniko zaračunavanja, ki jo uporablja navedena institucija, namreč to, da se ti ponudniki lahko seznanijo s ceno, ki je bila v preteklosti uporabljena za enakovredno naročilo, lahko prej pomeni položaj dejanske konkurence kot pa položaj izkrivljanja konkurence.

(Glej točke od 62 do 65 in 71.)
1.

Evropska unija–Sodni nadzor nad zakonitostjo aktov institucij–Omejevalni ukrepi proti Demokratični republiki Kongo–Zamrznitev sredstev oseb, ki kršijo embargo na orožje glede navedene republike–Obseg nadzora–Dokaz o utemeljenosti ukrepa–Obveznost Sveta, da sistematično preveri dokaze, ki so jih predložili Združeni narodi–Neobstoj–Obveznost Sveta, da skrbno in nepristransko presodi dokaze, ki so bili podlaga za to, da je Odbor za sankcije Varnostnega sveta Združenih narodov imenoval tožečo stranko (člen 257, drugi odstavek, PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 41 in 47; sklepa Sveta 2014/862/SZVP in (SZVP) 2015/620; uredbi Sveta št. 1275/2014 in 2015/614) (Glej točke od 53 do 55 in od 76 do 82.)