Člen 5(1) Uredbe št. 1782/2003 o skupnih pravilih za ureditev neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, v povezavi s prilogo IV k tej uredbi, je treba razlagati tako, da določa osnovno dolžnost držav članic, da z ustreznimi splošno veljavnimi pravili uvedejo vse standarde v zvezi z dobrimi kmetijskimi in okoljskimi pogoji, ki so našteti v navedeni prilogi, razen, med drugim, standardov, naslovljenih „Standardi za kolobar“ in „Minimalne obremenitve živine in/ali ustrezni režimi“. Ta presoja mutatis mutandis in še toliko bolj velja za člen 6(1) Uredbe št. 73/2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, v povezavi s prilogo III k tej uredbi, ki v skladu s to razlago izrecno razlikuje med obveznimi in neobveznimi standardi.

Obveznost držav članic, da regulirajo dejavnost, kot je določena v členu 5(1) Uredbe št. 1782/2003, namreč po eni strani vključuje njihovo dolžnost spoštovanja vseh standardov iz priloge IV k navedeni uredbi in da je po drugi tesno vezana na določeno prožnost z njihove strani pri dejanski določitvi teh zahtev na podlagi navedenih standardov, ker ti temeljijo na splošnih pojmih in izrazih, katerih konkretna uvedba nujno zajema obstoj diskrecijske pravice. Vendar pa iz besedila člena 5 Uredbe št. 1782/2003 ne izhaja, da so države članice po potrebi pooblaščene, da nekaterih standardovv zvezi z dobrimi kmetijskimi in okoljskimi pogoji. Toda glede na nejasnost člena 5(1) te uredbe v zvezi z obveznostjo navedenih standardov, je treba besedilo vsakega od teh standardov upoštevati ločeno za določitev, ali so obvezne, ter določitev obsega diskrecijske pravice, dane državam članicam v zvezi z njihovo dejansko določitvijo in uvedbo.

Poleg tega, tudi ob predpostavki, da bi lahko že zadevna kmetijska zemljišča ali območja imela značilnosti, ki so bolj ali manj v skladu s cilji Uredbe št. 1782/2003, kot meni zadevna država članica, zaradi česar standardi v zvezi z dobrimi kmetijskimi in okoljskimi pogoji ne bi bili upoštevni ali njihova uvedba ne bi bila sorazmerna, pa je zgolj ta okoliščina ne razbremeni – ob upoštevanju načela pravne varnosti in obveznosti izvajanja upoštevnih določb navedene uredbe z ustrezno nacionalno zakonodajo. Kljub temu ostaja dejstvo, da v okviru izvajanja diskrecijske pravice, ki je dana s splošnimi in nenatančnimi izrazi, ki so značilni za navedene standarde, država članica lahko te standarde spremeni in jim da konkretno obliko tako, da so prilagojeni nacionalnemu okviru. Nasprotno pa se ne more povsem odreči njihovi uvedbi. Uvedba standardov v zvezi z dobrimi kmetijskimi in okoljskimi pogoji z ustrezno nacionalno zakonodajo namreč omogoča tudi nadzor in sankcije v primeru njihovega nespoštovanja. Glede na temeljno zahtevo nadzora in kazni se namreč zadevna država članica ne more sklicevati na njeno domnevno diskrecijsko pravico ali na načelo sorazmernosti, da bi utemeljila popolno neuvedbo navedenih standardov, in Komisija lahko upravičeno vztraja pri uvedbi teh standardov, čeprav samo za uvedbo celovitega in učinkovitega sistema nadzora in kazni.

(Glej točke 43, 44, 62, 65 in 66.)