SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 20. januarja 2022 ( 1 )

Zadeva C‑617/20

T. N.,

N. N.

proti

E. G.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (višje deželno sodišče v Bremnu, Nemčija))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (EU) št. 650/2012 – Sprejem dediščine, volila ali nujnega deleža ali odpoved dediščini, volilu ali nujnemu deležu – Izjava o odpovedi dediščini, vložena pri sodišču države članice kraja običajnega prebivališča osebe, ki da izjavo – Veljavnost“

I. Uvod

1. Zakonodajalec Unije je s sprejetjem Uredbe št. 650/2012 ( 2 ) sledil cilju odprave ovir za prosto gibanje oseb, ki se srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic v dednih zadevah s čezmejnimi posledicami. Za uresničitev tega cilja je med drugim določil, da bodo dediči in volilojemniki izjavo o sprejemu dediščine, volila ali nujnega deleža ali odpovedi dediščini, volilu ali nujnemu deležu ali izjavo o omejitvi odgovornosti za zapustnikove dolgove ( 3 ) načeloma lahko vložili v obliki, ki jo določa pravo države članice kraja njihovega običajnega prebivališča. Vendar zakonodajalec Unije ni uvedel nobenih rešitev v zvezi s posredovanjem takih izjav sodiščem, ki imajo splošno pristojnost za odločanje o dedovanju v konkretni zadevi, iz druge države članice. Še več, v eni od uvodnih izjav te uredbe je navedel, da morajo o vložitvi takih izjav osebe, ki so jih vložile, ta sodišča obvestiti same.

2. V tem okviru se porajajo dvomi o veljavnosti izjav o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini, ki so bile vložene pri sodiščih države kraja običajnega prebivališča vlagatelja in ki v predpisanem roku, v ustrezni obliki ali konkretnem jeziku niso bile posredovane sodiščem, ki imajo splošno pristojnost za odločanje o dedovanju v konkretni zadevi. S sodbo, ki jo bo Sodišče izdalo v tej zadevi, bi morali biti ti dvomi odpravljeni.

3. Po mojem mnenju je bistveno vprašanje, na podlagi rešitve katerega bo mogoče razjasniti omenjene dvome, določitev obsega elementov oblike izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini. Z drugimi besedami, gre za to, da se v okviru Uredbe št. 650/2012 razmejita področji uporabe prava, ki se uporablja za dedovanje, in prava, ki se uporablja za obličnost. Kot bo razvidno iz teh sklepnih predlogov, bo na podlagi odgovora na to vprašanje mogoče rešiti težave v zvezi z razlago, s katerimi se sooča predložitveno sodišče.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

4. V uvodnih izjavah 7, 32 in 33 Uredbe št. 650/2012 je pojasnjeno: „(7) Pravilno delovanje notranjega trga bi bilo treba omogočiti z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki se danes srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic pri dedovanju s čezmejnimi posledicami. V evropskem območju pravice morajo imeti državljani možnost vnaprej urediti svoje dedovanje. Učinkovito je treba zagotavljati pravice dedičev in volilojemnikov, drugih oseb, ki so blizu zapustniku, ter upnikov zapuščine. […] (32) Da bi olajšali položaj dedičev in volilojemnikov, ki nimajo običajnega prebivališča v državi članici, v kateri se obravnava ali se bo obravnavalo dedovanje, bi morala ta uredba vsem osebam, ki lahko po pravu, ki se uporablja za dedovanje, dajo izjave o sprejemu dediščine, volila ali nujnega deleža ali odpovedi dediščini, volilu ali nujnemu deležu ali omejitvi svoje odgovornosti za zapustnikove dolgove, omogočiti, da dajo takšne izjave v obliki, določeni s pravom države, v kateri imajo običajno prebivališče, pred sodišči te države članice. To ne bi smelo pomeniti, da takšnih izjav ni mogoče dati pred drugimi organi v tej državi članici, ki so v skladu z nacionalnim pravom pristojni za sprejemanje izjav. Osebe, ki se bodo odločile za možnost, da dajo izjavo v državi članici, v kateri imajo običajno prebivališče, bi morale sodišče ali organ, ki obravnava ali bo obravnaval dedovanje, same obvestiti o obstoju takšnih izjav v roku, ki ga določa pravo, ki se uporablja za dedovanje. (33) Če želi oseba omejiti svojo odgovornost za zapustnikove dolgove, za to ne bi smela zadostovati izjava v ta namen pri sodiščih ali drugih pristojnih organih države članice, v kateri ima običajno prebivališče, če pravo, ki se uporablja za dedovanje, od njega zahteva, da na pristojnem sodišču začne poseben sodni postopek, npr. postopek za popis dediščine. Izjava, ki jo v takšnih okoliščinah da oseba v državi članici, v kateri ima običajno prebivališče, v obliki, ki jo določa pravo te države članice, za namene te uredbe torej ne bi smela biti formalno veljavna. Prav tako se pisanje o začetku postopka ne bi smelo šteti kot izjave za namene te uredbe.“

5. Člen 13 (naslovljen „Sprejem ali odpoved dediščini, volilu ali nujnemu deležu“) Uredbe št. 650/2012 določa: „Poleg sodišča, ki je pristojno za odločanje o dedovanju v skladu s to uredbo, so sodišča države članice običajnega prebivališča katere koli osebe, ki lahko po pravu, ki se uporablja za dedovanje, pred sodiščem poda izjavo o sprejemu dediščine, volila ali nujnega deleža ali o odpovedi dediščini, volilu ali nujnemu deležu ali izjavo o omejitvi odgovornosti zadevne osebe za obveznosti, ki izhajajo iz zapuščine, pristojna sprejeti takšno izjavo, če se po pravu te države članice takšne izjave lahko dajo pred sodiščem.“

6. Člen 23, naslovljen „Področje uporabe prava, ki se uporablja“, Uredbe št. 650/2012 med drugim določa: „1. Pravo, določeno v skladu s členom 21 ali členom 22, ureja celotno delovanje. 2. To pravo ureja zlasti: […] e) prehod premoženja, pravic in obveznosti, ki sestavljajo zapuščino, na dediče in, če je ustrezno, volilojemnike, skupaj s pogoji in učinki sprejema dediščine ali volila ali odpovedi dediščini ali volilu […].“

7. Člen 28, naslovljen „Veljavnost glede oblike izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini“, Uredbe št. 650/2012 določa: „Izjava o sprejemu dediščine, volila ali nujnega deleža oziroma odpovedi dediščini, volilu ali nujnemu deležu oziroma izjava o omejitvi odgovornosti osebe, ki da izjavo, je veljavna glede oblike, če je v njihova oblika skladu z zahtevami: a) prava, ki se uporablja za dedovanje v skladu s členom 21 ali členom 22, ali b) prava države, v kateri ima oseba, ki da izjavo, običajno prebivališče.“

B. Nemško pravo

8. V Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik, v nadaljevanju: BGB) je določeno: „Člen 1942. Prehod zapuščine in odpoved dediščini. (1) Zapuščina preide na upravičenega dediča ne glede na pravico do odpovedi dediščini (prehod zapuščine) […]. Člen 1943. Sprejem dediščine in odpoved dediščini. Dedič se ne more odpovedati dediščini, če jo je sprejel ali če se je iztekel rok za odpoved dediščini; po izteku roka se šteje, da je bila dediščina sprejeta. Člen 1944. Rok za odpoved dediščini. (1) Dediščini se je mogoče odpovedati le v roku šestih tednov. (2) Rok začne teči, ko dedič izve o prehodu zapuščine in razlogu, na podlagi katerega je poklican k dedovanju. (3) Rok znaša šest mesecev, če je imel zapustnik zadnje prebivališče izključno v tujini ali če je bil dedič ob začetku teka roka v tujini. Člen 1945. Oblika odpovedi dediščini. (1) Odpoved dediščini se opravi z izjavo zapuščinskemu sodišču; izjava se poda z vpisom v zapisnik zapuščinskega sodišča ali v verodostojno overjeni obliki.“

9. Člen 184 Gerichtsverfassungsgesetz (zakon o organizaciji sodišč) v različici, ki se je uporabljala 9. maja 1975 ( 4 ), določa: „Uradni jezik sodišča je nemščina. […]“

III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

10. V Bremnu (Nemčija) je 21. maja 2018 umrl zapustnik W. N. Predlagateljica v postopku v glavni stvari, E. G. (v nadaljevanju: predlagateljica E. G.), je vdova zapustnika, udeleženca v postopku v glavni stvari, osebi T. N. in N. N. (v nadaljevanju: udeleženca T. N. in N. N. ali udeleženca), pa sta potomca predhodno umrlega brata zapustnika.

11. Predlagateljica E. G. je 21. januarja 2019 s predlogom, sestavljenim v obliki notarske listine, zaprosila za izdajo potrdila o dedovanju (Erbschein), da je zapuščino v tričetrtinskem deležu pridobila ona sama, udeleženca T. N. in N. N. pa vsak v osminskem deležu.

12. Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu, Nemčija) je kot zapuščinsko sodišče z dopisom z dne 19. junija 2019 udeleženca T. N. in N. N. obvestilo o predlogu za izdajo potrdila o dedovanju in zahtevalo predložitev nekaterih dokumentov.

13. Udeleženca T. N. in N. N. sta 13. septembra 2019 na rechtbank Den Haag (okrožno sodišče v Haagu, Nizozemska) vložila izjavo o odpovedi dediščini po zapustniku, ki je bila 30. septembra 2019 vpisana v tamkajšnji zapuščinski register.

14. Po tem, ko je predlagateljica E. G. dopolnila dokumentacijo, je Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) z dopisom z dne 22. novembra 2019 udeležencema T. N. in N. N. poslalo njen predlog in ju pozvalo, naj v zvezi z njim izrazita svoje mnenje.

15. Udeleženca T. N. in N. N. sta z dopisom z dne 13. decembra 2019 – sestavljenim v nizozemščini – Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) predložila kopije dokumentov, ki jih je v zvezi z izjavama o odpovedi dediščini, ki sta jih vložila, pripravilo rechtbank Den Haag (okrožno sodišče v Haagu).

16. Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) je udeleženca T. N. in N. N. z dopisom z dne 3. januarja 2020 obvestilo, da njunih dopisov in dokumentov ni mogoče obravnavati, ker niso prevedeni v nemščino.

17. Udeleženec N. N. je z dopisom z dne 15. januarja 2020, sestavljenim v nemščini, Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) sporočil, da se je dediščini odpovedal, da je bila izjava o odpovedi dediščini v nizozemščini v skladu z evropskim pravom evidentirana na sodišču in da zato prevod ni potreben. Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) je v odgovoru na ta dopis opozorilo na manjkajoče prevode dokumentov in roke, ki veljajo za odpoved dediščini.

18. Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) je s sklepom z dne 27. februarja 2020 v skladu s členom 352e(1) Gesetz über das Verfahren in Familiensachen und in den Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (zakon o postopku v družinskih in nepravdnih zadevah) z dne 17. decembra 2008 ( 5 ) ugotovilo potrebna dejstva za dodelitev zapuščine. Razsodilo je, da sta tudi udeleženca T. N. in N. N. pridobila dediščino po zapustniku.

19. Ta udeleženca sta ta sklep izpodbijala z dopisom z dne 19. marca 2020. V njem sta zaprosila za podaljšanje roka, da bi predstavila nadaljnje dokaze. Tako sta 30. julija 2020 predložila barvne kopije dokumentov, ki jih je izdalo rechtbank Den Haag (okrožno sodišče v Haagu), in njihov prevod v nemščino. Potem sta 17. avgusta 2020 predložila še izvirnike teh dokumentov.

20. Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) je s sklepom z dne 2. septembra 2020 zadevo posredovalo v odločanje predložitvenemu sodišču, to je Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (višje deželno sodišče v Bremnu, Nemčija). V obrazložitvi je navedlo, da sta udeleženca T. N. in N. N. postala (so-)dediča po zapustniku, saj sta zamudila rok za odpoved dediščini. Za veljavno odpoved ne zadošča niti sklicevanje na odpoved dediščini, opravljeno pred nizozemskim sodiščem, niti predložitev kopij dokumentov. Izjava je veljavna šele, ko zapuščinsko sodišče prejme izvirnike dokumentov. Ti pa so mu bili predloženi šele po preteku šestmesečnega roka za odpoved dediščini.

21. Predložitveno sodišče poudarja, da je sporna veljavnost izjave o odpovedi dediščini, vložene pri sodišču države članice, ki ni država zapuščinskega sodišča. V skladu z enim stališčem že sama vložitev izjave o odpovedi dediščini pri sodišču kraja običajnega prebivališča njenega vlagatelja pomeni, da je izjava o odpovedi dediščini veljavna tudi pred zapuščinskim sodiščem, torej da pride do tako imenovane substitucije. V skladu z nasprotnim stališčem pa je za veljavnost izjave potrebno, da se ta v ustrezni obliki predloži zapuščinskemu sodišču, oziroma vsaj to, da se ga o tem obvesti. Zadnjenavedeno stališče bi bilo mogoče opreti na uvodno izjavo 32 Uredbe št. 650/2012, na podlagi katere je mogoče sklepati, da je zakonodajalec izhajal iz tega, da bi morala imeti izjava o odpovedi dediščini, ki jo oseba poda pred sodiščem v kraju svojega običajnega prebivališča, pravne učinke šele takrat, ko je o njej obveščeno zapuščinsko sodišče. V prid temu govori zlasti dejstvo, da člen 13 Uredbe št. 650/2012 – drugače kot nemški predpis – ne določa obveznosti sodišča kraja prebivališča vlagatelja izjave, da zapuščinsko sodišče obvesti o tem, da je prejelo izjavo o odpovedi dediščini.

22. Predložitveno sodišče navaja, da bi, če bi se sprejelo prevladujoče mnenje pravne teorije, ki izhaja iz substitucije izjave o odpovedi dediščini, začela izjava o odpovedi dediščini veljati že v trenutku, ko je bila 13. septembra 2019 dana pred rechtbank Den Haag (okrožno sodišče v Haagu). Zakonski rok iz člena 1944(3) BGB bi bil upoštevan, udeleženca pa ne bi postala dediča. Če pa se – na podlagi uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2012 – ne izhaja iz popolne substitucije, bi bila veljavnost odpovedi lahko odvisna tudi od tega, ali se je zapuščinsko sodišče seznanilo s predloženo izjavo. Vendar se potem postavlja vprašanje, kakšne formalne zahteve morajo biti izpolnjene, da se odpoved dediščini lahko šteje za veljavno: ali zadostuje že sama obvestitev zapuščinskega sodišča, morebiti predložitev običajnih kopij dokumentov temu sodišču, morebiti tudi predložitev informacij v jeziku zapuščinskega sodišča ali pa morajo biti predloženi tudi izvirniki dokumentov, skupaj z overjenim prevodom v jezik zapuščinskega sodišča.

23. V teh okoliščinah je Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (višje deželno sodišče v Bremnu, Nemčija) sklenilo, da postopek prekine, Sodišču pa v predhodno odločanje predloži ta vprašanja o razlagi členov 13 in 28 Uredbe št. 650/2012: „1. Ali izjava o odpovedi dediščini, ki jo dedič poda na sodišču države članice, pristojnem glede na njegovo običajno prebivališče, v skladu s tam veljavnimi zahtevami glede oblike, nadomesti izjavo o odpovedi dediščini, ki se poda na sodišču druge države članice, pristojnem za dedovanje, tako da izjava velja kot veljavno dana v trenutku, ko je dana (substitucija)? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: Ali se poleg izjave o odpovedi dediščini, dane v veljavni obliki na sodišču, pristojnem za običajno prebivališče osebe, ki se odpoveduje dediščini, za veljavnost izjave zahteva, da ta oseba o dani izjavi obvesti sodišče, pristojno za dedovanje? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, odgovor na drugo pa pritrdilen: a. Ali se za začetek veljavnosti izjave o odpovedi dediščini, zlasti pa zaradi upoštevanja rokov, ki veljajo v kraju sodišča, pristojnega za dedovanje, pri podajanju zadevne izjave zahteva, da se to sodišče nagovori v uradnem jeziku kraja njegove sodne pristojnosti? b. Ali se za začetek veljavnosti izjave o odpovedi dediščini, zlasti pa zaradi spoštovanja rokov, ki veljajo v kraju sodišča, pristojnega za dedovanje, pri dajanju zadevne izjave zahteva, da se temu sodišču dokumenti, ki jih je v zvezi z odpovedjo izdalo sodišče, pristojno za običajno prebivališče osebe, ki se odpoveduje dediščini, predložijo v izvirniku skupaj s prevodom?“

24. V postopku pred Sodiščem so pisna stališča podale vladi Španije in Italije ter Evropska komisija. Obravnave ni bilo.

IV. Analiza

A. Vprašanja za predhodno odločanje

25. Kot je razvidno iz pisnih stališč, ki so jih predložile vladi Španije in Italije ter Evropska komisija, je mogoče različno razumevanje zadevnih vprašanj za predhodno odločanje.

26. Zdi se, da jih španska vlada razume tako, da se ne nanašajo na veljavnost same izjave o odpovedi dediščini, ampak predvsem na učinke, ki jih ima ta izjava v postopku pred sodiščem, ki odloča o dedovanju; taka izjava, tudi če je veljavna, po njenem mnenju namreč ne bo imela učinkov, če sodišče, ki odloča o dedovanju, o njej ne bo obveščeno pravočasno in v ustrezni obliki.

27. Po mnenju italijanske vlade se vprašanja predložitvenega sodišča nanašajo na formalno veljavnost izjave o odpovedi dediščini oziroma natančneje na to, ali je ta izjava veljavna, če ni bila sestavljena v uradnem jeziku kraja, v katerem je bilo uvedeno dedovanje.

28. Komisija pa si ob upoštevanju dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari prvo in drugo vprašanje predložitvenega sodišča razlaga tako, da se z njima želi izvedeti, ali je treba v položaju, v katerem pravo, ki se uporablja za dedovanje, določa rok za vložitev izjave o odpovedi dediščini, to, ali je bil ta rok upoštevan, presojati glede na datum vložitve izjave pri sodišču, ki je pristojno na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, ali pa na datum, ko je bilo o vložitvi take izjave obveščeno sodišče, ki ima splošno pristojnost za odločanje v konkretni zadevi o dedovanju.

29. V okviru postopka po členu 267, tretji odstavek, PDEU je naloga Sodišča, da na vprašanje o razlagi določb prava Unije poda tak odgovor, ki bo predložitvenemu sodišču koristil v zadevi, v kateri je vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe.

30. Iz obrazložitve vprašanj za predhodno odločanje izhaja, da je izid postopka pred predložitvenim sodiščem odvisen od presoje, ali sta udeleženca spoštovala rok za odpoved dediščini, ki je določen v pravu, ki se uporabi za dedovanje: a) že od trenutka, ko sta izjavo o odpovedi dediščini vložila pri rechtbank Den Haag (okrožno sodišče v Haagu), ali (b) šele od trenutka, ko sta o vloženih izjavah obvestila zapuščinsko sodišče v Bremnu, ali (c) šele od trenutka, ko sta pri zadnjenavedenem sodišču predložila kopije dokumentov, s katerimi je potrjena vložitev izjav, ali (d) pa šele od trenutka, ko sta pri zadnjenavedenem sodišču predložila izvirnike teh dokumentov skupaj z njihovim prevodom v nemščino. Predložitveno sodišče je pravno vprašanje, ki je predmet vprašanja za predhodno odločanje, opredelilo kot vprašanje o veljavnosti izjave o odpovedi dediščini in izhaja iz tega, da sta za odgovor nanj odločilni razlaga določb členov 13 in 28(b) Uredbe št. 650/2012 in presoja, ali v primeru iz člena 13 te uredbe pride do substitucije.

31. Poleg tega je treba – kot je storila Komisija – poudariti, da je v skladu z nemškim pravom izjava o odpovedi dediščini izjava volje, ki jo mora naslovnik sprejeti (je „empfangsbedürftig” oziroma „amtsempfangsbedürftig). Zdi se, da je to razlog za to, da se v nemški pravni teoriji izhaja iz tega, da je pogoj za veljavnost te izjave ta, da se v zakonskem roku poda zapuščinskemu sodišču, ( 6 ) to je sodišču kraja običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti, pri čemer je zahteva, da se poda zapuščinskemu sodišču, opredeljena kot pogoj materialne, in ne formalne veljavnosti tega pravnega dejanja. ( 7 )

32. Vprašanja za predhodno odločanje dojemam v opisanem kontekstu. Izhajam torej iz tega, da se ne nanašajo na način, kako se v katerem koli sodnem postopku izkaže dejstvo, da je bila vložena veljavna izjava o odpovedi dediščini ( 8 ). Razumem jih tako, da se nanašajo na veljavnost izjave o odpovedi dediščini, vložene pri sodišču države kraja običajnega prebivališča dediča, v položaju, v katerem pravo, ki se uporablja za dedovanje, določa, da je materialna veljavnost take izjave pogojena s tem, da se v ustreznem roku poda zapuščinskemu sodišču, to je sodišču kraja običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti. ( 9 )

33. Ob upoštevanju tega, da je osrednja točka prvega vprašanja predložitvenega sodišča problem substitucije, sklepam, da to sodišče izhaja iz tega, da zahteva iz nemškega prava, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, ni pogoj za formalno veljavnost izjave v smislu člena 28 Uredbe št. 650/2012. Vendar bo vprašanje o morebitni substituciji utemeljeno šele v primeru potrditve te predpostavke. Najprej je namreč treba raziskati, ali je ta zahteva pogoj za formalno ali za materialno veljavnost tega dejanja. ( 10 )

34. Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče vprašanja preoblikuje in najprej preuči, ali je treba člena 13 in 28 Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da je treba zahtevo iz prava, ki se uporabi za dedovanje, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, to je sodišču kraja običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti, opredeliti kot pogoj za formalno veljavnost te izjave v smislu člena 28 Uredbe št. 650/2012.

B. Splošne ugotovitve glede veljavnosti izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini z vidika Uredbe št. 650/2012

1. Izjava o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini

35. Že zdavnaj je bilo ugotovljeno, da so si vsi svetovni pravni sistemi enotni glede tega, da je dedič lahko oseba, ki preživi zapustnika – vendar je to obenem edini element, v katerem se pristopi k dedovanju še ujemajo. ( 11 ) Zato je pri opredelitvi pojmov prava Unije na področju dednega prava, ki jih zakonodajalec Unije ni izrecno opredelil, potrebna previdnost. Taka pojma sta sprejem dediščine in odpoved dediščini.

36. Praviloma je izjava dediča o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini enostransko pravno dejanje, s katerim oseba, ki ima določene pravice iz naslova dedovanja po zapustniku, odloči, ali bo postala imetnik pravic in obveznosti, ki jih ima lahko iz naslova dedovanja, oziroma eventualno, ali bo postala imetnik teh pravic, pri čemer bo njena odgovornost za obveznosti zapustnika omejena. ( 12 )

37. Ker so te izjave pomembne ne le za osebe, ki so zaradi uvedbe dedovanja pridobile nekatere pravice, ampak tudi za upnike zapustnikov, so v posameznih pravnih redih določeni posebni pogoji za veljavnost takih izjav. Iz razlogov pravne varnosti in varstva upnikov je upravičena predvsem določitev zakonskega roka, v katerem lahko dediči vložijo take izjave; posledica nevložitve izjav v tem roku je navadno dokončna pridobitev dediščine. Ti razlogi prav tako govorijo v prid uvedbi posebnih zahtev glede oblike takih izjav, ki se lahko nanašajo tudi na sodelovanje sodišča ali notarja.

38. Zadevna vprašanja za predhodno odločanje se nanašajo na izjavi o odpovedi dediščini, vloženi pri sodišču, ki je pristojno na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, za kateri se uporabi tudi člen 28 te uredbe. Menim, da je treba pritrditi stališčem iz pravne teorije, v skladu s katerimi je treba člen 13 Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da se uporabi le za izjave, vložene šele po uvedbi dedovanja ( 13 ), in da se ne uporabi v položaju, v katerem mora sodišče za to, da bi nastali nekateri pravni učinki, ki jih določa pravo, ki se uporablja za dedovanje, opraviti dejanja, ki presegajo okvir samega sprejetja izjave, kakršna so na primer izdaja odločbe ali uvedba drugega postopka ( 14 ).

39. Zato je treba šteti, da se člen 13 Uredbe št. 650/2012 uporablja za izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini, na podlagi katerih oseba, ki ima na podlagi prava, ki se uporablja za dedovanje, neko pravico do zapuščine, z enostransko izjavo volje, za katero se ne zahteva potrditev s strani sodišča ali uvedba nadaljnjega postopka, dokončno ( 15 ) postane ali se tudi dokončno odreče možnosti postati imetnik pravic in obveznosti, ki jih ima iz naslova dedovanja, oziroma eventualno postane imetnik teh pravic, pri čemer je njena odgovornost za obveznosti zapustnika omejena.

2. Veljavnost izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini

40. Izpolnitev pogojev za nastanek učinkov, navedenih v prejšnji točki, je lahko v različnih pravnih redih različno opredeljena. Mogoče je razpravljati, ali je bilo dejanje, namenjeno povzročitvi teh učinkov, izvedeno, ali je veljavno oziroma ali učinkuje. Zaradi izognitve terminološkim nesporazumom bom v nadaljevanju uporabljal pojem veljavnosti. Pod pojmom veljavnosti izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini bom razumel izpolnjevanje pogojev, ki so v pravu, ki se uporablja za dedovanje, določeni za to, da se z enostransko izjavo volje ustvarijo učinki iz točke 39 teh sklepnih predlogov, in sicer dokončna pridobitev pravic in obveznosti iz naslova dedovanja ali dokončna odpoved tem pravicam ali obveznostim, oziroma če je to upoštevno, pridobitev pravic ob omejitvi odgovornosti za obveznosti zapustnika.

41. Eden od teh pogojev je zahteva, določena v nemškem pravu, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču.

42. Med pogoji za veljavnost izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini je mogoče razlikovati pogoje, ki so v dednem pravu določeni za materialno veljavnost, in te, s katerimi je pogojena formalna veljavnost. Pri pogojih za materialno veljavnost gre v tem okviru le za te, določene z določbami dednega prava, in ne te, ki so urejeni z drugimi statuti, na primer s personalnim statutom. ( 16 )

43. Če sta tako materialna kot formalna veljavnost odvisni od istega pravnega reda, razpravljanje o tem, kateri pogoji, ki morajo biti izpolnjeni v zvezi s tako izjavo, so pogoji za materialno in kateri za formalno veljavnost, nima večjega praktičnega pomena. Drugače je, če je v dejanskem stanju podan tuj element, iz kolizijskih pravil mednarodnega zasebnega prava pa izhaja, da so pogoji za materialno veljavnost in pogoji za formalno veljavnost tega dejanja urejeni v različnih pravnih redih (statutih).

44. Če se za materialno veljavnost izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini uporablja en pravni red (dedni statut), za njeno formalno veljavnost pa drugi (obličnostni statut), bo izvedeno pravno dejanje veljavno, če bodo izpolnjeni pogoji za materialno veljavnost, določeni v prvem, in pogoji za formalno veljavnost, določeni v drugem.

3. Alternativni obličnostni statut izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini z vidika Uredbe št. 650/2012

45. V skladu s členom 23(1) in 23(2)(e) Uredbe št. 650/2012 se za prehod zapuščine ter pogoje in učinke sprejema dediščine ali volila ali odpovedi dediščini ali volilu uporabi pravo, ki se uporabi za dedovanje, določeno v skladu s členom 21 ali členom 22 Uredbe št. 650/2012.

46. Obenem je v skladu s členom 28 Uredbe št. 650/2012 izjava o sprejemu dediščine oziroma odpovedi dediščini veljavna glede oblike, če je ta v skladu (a) z zahtevami prava, ki se uporablja za dedovanje (lex successionis), ali – alternativno – (b) z zahtevami prava države, v kateri ima oseba, ki da izjavo, običajno prebivališče.

47. Poleg tega je v členu 13 Uredbe št. 650/2012 določena dodatna podlaga pristojnosti za sprejetje izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini, in sicer v korist sodišč kraja običajnega prebivališča dediča.

48. Iz skupnega upoštevanja člena 23(1) in 23(2)(e) Uredbe št. 650/2012 na eni strani ter členov 13 in 28(b) te uredbe na drugi strani izhaja, da je treba v primeru izjav, vloženih pri sodiščih, ki so pristojna na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, materialno veljavnost teh izjav načeloma presoditi glede na pravo, ki se uporabi za dedovanje, presojo njegove formalne veljavnosti pa glede na pravo države kraja običajnega prebivališča dediča, ki je obenem pravo sodišča, ki prejme njegovo izjavo.

4. Razmejitev elementov, ki se nanašajo na materialno veljavnost in formalno veljavnost izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini

49. V mednarodnem zasebnem pravu določitev meje med obliko pravnega dejanja in materialnopravno vsebino pravnega dejanja ni preprosta, saj je to vprašanje v posameznih pravnih sistemih obravnavano različno. ( 17 )

50. V primeru pravil mednarodnega zasebnega prava, harmoniziranih v pravu Unije, bi moralo biti to vprašanje rešeno avtonomno. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in načela enakosti namreč izhaja, da je treba pojme iz določbe prava Unije, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Uniji razlagati avtonomno in enotno, pri čemer je treba upoštevati ne le besedilo te določbe, ampak tudi njeno sobesedilo in cilje, ki se uresničujejo z zadevno ureditvijo. ( 18 )

51. Če ni izrecnega napotila na pravo države članice, je treba torej opraviti avtonomno opredelitev in enotno določiti obseg elementov, ki se nanašajo na materialno veljavnost, in elementov, ki se nanašajo na formalno veljavnostjo danega pravnega dejanja. ( 19 ) Opredelitev, ki se opravi v okviru prava, ki se uporabi za dedovanje – kot v primeru obravnavane zadeve v nemškem pravu – pri tem ni upoštevna.

52. Morebitna ugotovitev, da se dani pogoj za veljavnost nanaša na obliko dejanja, samodejno pomeni, da je izključen iz pogojev za materialno veljavnost. Isti element namreč ne more biti obenem predmet presoje z vidika dveh različnih statutov (v obravnavanem primeru dednega statuta in obličnostnega statuta).

C. Zahteva, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, kot pogoj za veljavnost te izjave

1. Obseg teh sklepnih predlogov

53. Obseg teh sklepnih predlogov je opredeljen z obsegom vprašanj za predhodno odločanje in s predmetom zadeve iz postopka v glavni stvari. Pravna problematika, ki je predmet teh sklepnih predlogov, je zamejena z dvema elementoma: vrsto vložene izjave in pogojem za njeno veljavnost, določenim v nemškem pravu. Vprašanja za predhodno odločanje se konkretno nanašajo na izjavo o odpovedi dediščini, ki sta jo vložila dediča, in na pogoj za veljavnost izjave o odpovedi dediščini, ki izhaja iz nemškega prava, da se taka izjava v zakonskem roku poda zapuščinskemu sodišču, to je sodišču kraja običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti.

54. Zato se bom v nadaljevanju analize omejil na preudarke v zvezi z izjavo dediča o odpovedi dediščini in pogojem za njeno veljavnost, ki izhaja iz nacionalnega prava, da mora biti podana zapuščinskemu sodišču. ( 20 )

55. Odgovor na vprašanja za predhodno odločanje je torej odvisen od avtonomne razlage pojma „oblika“, ki ga je zakonodajalec uporabil v členu 28 Uredbe št. 650/2012, oziroma natančneje, od razjasnitve, ali pomeni zahteva, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, pogoj za formalno veljavnost tega pravnega dejanja.

56. Zakonodajalec je v Uredbi št. 650/2012 tako avtonomno opredelitev pogojev veljavnosti neposredno opravil v členih 26(1) in 27(3) in določil – glede razpolaganj za primer smrti – kateri elementi teh pravnih dejanj se nanašajo na materialno in kateri na formalno veljavnost. Ni pa v Uredbi št. 650/2012 določbe, s katero bi bilo urejeno, kateri elementi se nanašajo na materialno veljavnost izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini in kateri na njeno formalno veljavnost. To je torej vprašanje, na katero je treba odgovoriti z razlago te uredbe.

2. Opredelitev zahteve, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, kot pogoja za formalno veljavnost te izjave

57. Pod pojmom „oblika“ pravnega dejanja se praviloma razume v pravu določen način, kako mora oseba navzven izraziti voljo za ustvaritev pravnih učinkov in katerega neupoštevanje povzroči, da ti učinki ne nastanejo. ( 21 ) Vložitev izjave pri sodišču je način, s katerim oseba, ki jo vloži, navzven izrazi voljo. Vendar se praviloma šteje, da sama zahteva, ki se nanaša na prispetje izjave do naslovnika, ni element oblike. ( 22 ) To bi bil argument proti temu, da se zadevna zahteva nemškega prava opredeli kot pogoj za formalno veljavnost izjave.

58. Izhodišče za avtonomno razlago so besedilo določbe, njen kontekst in cilj ureditve. Iz besedila člena 28 Uredbe št. 650/2012 ni mogoče razbrati nedvoumnega odgovora na vprašanje o opredelitvi obravnavane zahteve. Vendar je člen 28 te uredbe tesno povezan z njenim členom 13, čeprav njegovo področje uporabe ni omejeno na izjave, vložene pri sodiščih, ki so pristojna na podlagi zadnjenavedene določbe. Člen 13 Uredbe št. 650/2012 določa, da je pogoj za obstoj pristojnosti sodišča države kraja običajnega prebivališča dediča ta, da se po dednem pravu te države izjava o odpovedi dediščini lahko da pred sodiščem. Iz tega sledi, da je pogoj za obstoj pristojnosti iz člena 13 Uredbe št. 650/2012 soobstoj pravnih redov, ki vsebujeta v bistvenem enake rešitve v zvezi s pristojnostjo sodišč, da prejmejo izjave o odpovedi dediščini.

59. Člen 13 Uredbe št. 650/2012 torej izrecno napotuje – čeprav samo za določitev podlage pristojnosti sodišča – na pravo države sodišča kraja običajnega prebivališča dediča. To je indic, da je treba obseg dejanj, ki jih je treba opraviti pred sodiščem, določiti glede na pravo države sodišča kraja običajnega prebivališča dediča. S tem je skladna rešitev iz člena 28 Uredbe št. 650/2012, iz katerega izhaja, da obseg dejanj, ki jih je treba v zvezi z vložitvijo izjave opraviti pred sodiščem, določa pravo, ki se uporablja za dedovanje, ali pravo države običajnega prebivališča dediča. Iz tega sledi, da mora biti celota vseh dejanj, ki jih je treba opraviti pred sodiščem, urejena ali z enim ali z drugim pravnim redom. V delu, v katerem se ta dejanja nanašajo na način, kako povnanjiti in utrditi namen dediča, da se odpove dediščini, opredeljujejo obliko izjave o odpovedi dediščini. Udeležbo sodišča pri izvedbi teh dejanj je treba obravnavati kot element te oblike.

60. Glede cilja ureditve je treba navesti, da je izrecno razviden iz prvega dela uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2102. Ta cilj je olajšanje položaja dedičev in volilojemnikov s tem, da se jim omogoči, da izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini v obliki, določeni s pravom države članice kraja njihovega običajnega prebivališča, dajo pred sodišči te države članice.

61. Zakonodajalec Unije je za uresničitev tega cilja v členu 13 Uredbe št. 650/2012 določil dodatno pristojnost sodišč države kraja običajnega prebivališča osebe, poklicane k dedovanju, da prejmejo izjavo o odpovedi dediščini. V členu 28(b) te uredbe je nato določil, da je izjava o odpovedi dediščini z vidika oblike veljavna tudi, če izpolnjuje zahteve prava države, v kateri ima oseba, ki to izjavo vloži, običajno prebivališče. ( 23 )

62. V primeru izjav o odpovedi dediščini, vloženih pri sodišču, ki je pristojno na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, pomeni določba člena 28(b) te uredbe zagotovilo, da posebna možnost osebe, ki je upravičena do vložitve izjave, omenjena v uvodni izjavi 32 te uredbe in uveljavljena z določitvijo posebne pristojnosti v skladu s členom 13 te uredbe, ni iluzorna. Oseba, poklicana k dedovanju, s tem, da sodišče države kraja svojega običajnega prebivališča zaprosi za prejem izjave o odpovedi dediščini, pridobi gotovost, da formalna veljavnost dejanja, opravljenega pred tem sodiščem, ne bo pogojena z zahtevami glede obličnosti, ki jih za tako izjavo določa pravo, ki se uporablja za dedovanje. ( 24 )

63. Opozoriti je treba na poseben položaj oseb, ki se odpovejo dediščini. Drugače kot pri sprejemu dediščine tem osebam načeloma ni treba pričakovati, da bodo morale v prihodnosti opraviti dodatna dejanja. Z vložitvijo izjave se želijo dokončno odpovedati pravicam in razbremeniti obveznosti, ki bi jih imele iz naslova dedovanja. Pogosto gre za osebe, ki z zapustnikom v času njegovega življenja niso imele stika in zato ne želijo dedovati po njem ter svoji pravni varnosti (neobstoj tveganja, da bodo odgovarjale za morebitne dolgove zapustnika) dajejo prednost pred morebitnimi materialnimi ugodnostmi (ki bi izhajale iz pridobitve podedovanega premoženja). ( 25 )

64. Za uresničitev cilja Uredbe št. 650/2012, da se dedičem omogoči, da izjave o odpovedi dediščini dajo v državi kraja svojega običajnega prebivališča, mora biti zagotovljeno, da tem osebam po tem, ko se obrnejo na sodišče, ki je na posebni podlagi pristojno za prejem njihove izjave sodišču, in pred tem sodiščem izvedejo ustrezna dejanja ter tako izpolnijo formalne zahteve, določene s pravom, ki se uporablja v kraju izvedbe teh dejanj, ni treba pozneje pred sodišči drugih držav opraviti dodatnih dejanj, da bi bilo to dejanje veljavno.

65. Nasprotna razlaga bi pomenila, da bi morala oseba, ki se odpove dediščini, izvesti vrsto dejanj, da bi ugotovila, katero pravo se uporablja za dedovanje; med drugim bi morala ugotoviti kraj običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti (člen 21 Uredbe št. 650/2012) ( 26 ) in to, ali je izbral pravo, ki se uporablja za dedovanje (člen 22 Uredbe št. 650/2012). Morala bi tudi ugotoviti, katero od sodišč zadevne države članice je krajevno pristojno za prejem izjave, prevesti ustrezne dokumente v uradni jezik zapuščinskega sodišča in mu jih poslati. Vsa ta dejanja bi morala opraviti pred iztekom roka, določenega v pravu, ki se uporablja za dedovanje. S tem povezana obremenitev bi bila v primeru osebe, ki ne želi dedovati po zapustniku, ne glede na pravo, ki se uporablja za dedovanje ( 27 ), popolnoma nesorazmerna.

66. Treba je pritrditi Komisiji, da bi glede na omejen obseg pristojnosti sodišča iz člena 13 Uredbe št. 650/2012 ugotovitev, da vložitev izjave pri tem sodišču sama po sebi ne zadostuje, pomenila, da člen 13 Uredbe št. 650/2012 za dediče ne bi imel nobenih koristi. Zdi se celo, da bi uporaba možnosti, ki jo ta določba določa, dediču, ki se odpoveduje dediščini, čas, potreben za ureditev zapuščinske zadeve, podaljšala, in ne skrajšala. Obstaja celo tveganje, da bi si zaradi člena 13 Uredbe št. 650/2012 dedič ustvaril napačno prepričanje o veljavnosti dejanj, opravljenih pred sodiščem kraja svojega običajnega prebivališča, zaradi česar bi mu lahko nastala škoda. Posledica tega bi bila, da cilji Uredbe št. 650/2012, navedeni v njenih uvodnih izjavah 7 in 32, ne bi bili doseženi; celo nasprotno: zaradi te uredbe bi se povečala negotovost v zvezi s pravnim položajem dediča.

67. Ob upoštevanju cilja zakonodajalca Unije, da se olajša položaj dedičev, je treba ugotoviti, da iz tega, da je v členu 13 Uredbe št. 650/2012 določena dodatna pristojnost sodišč kraja običajnega prebivališča dediča, izhaja, da mora imeti ta dedič možnost, da se pravicam, ki jih ima iz naslova dedovanja, dokončno odpove s tem, da ustrezna dejanja opravi izključno pri sodišču kraja svojega običajnega prebivališča. Zato pogoj za to, da se dedič veljavno odpove pravicam, ki mu pripadajo iz naslova dedovanja, ne more biti to, da pred sodiščem druge države članice opravi še nadaljnja dejanja.

68. Zgornje okoliščine govorijo v prid temu, da je treba zahtevo iz prava, ki se uporablja za dedovanje, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, opredeliti kot pogoj za veljavnost te izjave z vidika oblike. Tako mora biti zaradi zagotovitve polnega učinka (effet utile) določb, ki določajo možnost, da se izjava o odpovedi dediščini vloži pri sodišču kraja običajnega prebivališča dediča. ( 28 )

69. V tem okviru je rok za vložitev izjave o odpovedi dediščini, določen v pravu, ki se uporablja za dedovanje, upoštevan, če se pred njegovim iztekom pred sodiščem države kraja običajnega prebivališča dediča opravijo vsa dejanja, ki jih je treba v skladu s pravom te države izvesti pred sodiščem, da bi se lahko štelo, da je izjava vložena. Za to, da je rok upoštevan, izjave ni treba podati zapuščinskemu sodišču v drugi državi članici, če taka zahteva izhaja le iz prava, ki se uporablja za dedovanje.

3. Pomen uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2012

70. V tem okviru se pojavlja dvom, zaradi katerega je predložitveno sodišče pravzaprav predložilo svoja vprašanja, in sicer, kako je treba razumeti zadnji stavek uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2012. Iz njega izrecno izhaja, da bi morale osebe, ki izjavo o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini vložijo v državi članici kraja svojega običajnega prebivališča, sodišče ali organ, ki obravnava ali bo obravnaval dedovanje, same obvestiti o obstoju takšnih izjav v roku, ki ga določa pravo, ki se uporablja za dedovanje.

71. Pomen zadnjega stavka uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2012 je v teoriji predmet razprav. Opozarja se, da določbe te uredbe – zlasti pa ne njena člena 13 in 28 – ne določajo obveznosti, da je treba sodišča v drugi državi članici obvestiti o vloženi izjavi o odpovedi dediščini, ali obveznost predložitve takih izjav tem sodiščem. Taka obveznost, zlasti če bi bila njena izpolnitev pogoj za veljavnost izjave, ne more izhajati zgolj iz uvodne izjave Uredbe ( 29 ).

72. Uvodne izjave uredbe same po sebi namreč niso vir pravic in obveznosti posameznikov. ( 30 ) So bistvene za postopek razlage določb, določenih v normativnem delu, saj so v njih navedeni cilji zakonodajalca ter – v obrisih – sredstva za njihovo uresničevanje. Sama sredstva kot taka pa so opredeljena v normativnem delu uredbe.

73. To, da obveznost obvestitve sodišča, ki je omenjena v zadnjem stavku uvodne izjave 32 Uredbe št. 650/2012, ni izrecno navedena v normativnem delu te uredbe, pa ne pomeni, da taka obveznost ne nastane. Določba člena 28 Uredbe št. 650/2012 je v poglavju III te uredbe, naslovljenem „Pravo, ki se uporablja“, v katerem so določena kolizijska pravila. V skladu s členom 23(1) in 23(2)(e) te uredbe prehod premoženja ter pogoje in učinke sprejema dediščine ali volila ali odpovedi dediščini ali volilu ureja pravo, ki se uporabi za dedovanje, določeno v skladu s členom 21 ali členom 22 te uredbe. Materialna veljavnost izjave o odpovedi dediščini je torej urejena s pravom, ki se uporablja za dedovanje. Če bi v tem pravu obveznost obvestitve zapuščinskega sodišča o vložitvi izjave pomenila pogoj za materialno veljavnost izjave, je mogoče trditi, da se zadnji stavek uvodne izjave 32 nanaša na obveznost, ki izhaja iz prava, ki se uporablja za dedovanje, določenega v skladu s členoma 21 in 22 Uredbe št. 650/2012. Za tak položaj bi šlo, če bi se uporabila opredelitev oblike izjave o odpovedi dediščini, določena v nemškem pravu – podlaga obveznosti bi bil v tem primeru člen 21 Uredbe št. 650/2012 v povezavi s členom 1945 BGB ( 31 ).

74. Uporabi taki opredelitve pa – kot izhaja iz teh sklepnih predlogov – nasprotujejo določbe Uredbe št. 650/2012. V tem položaju, ker na ravni Unije ni vzpostavljen enoten sistem za prejemanje izjav o odpovedi dediščini, ki bi določal, da je treba izjave v zvezi z dediščino po danem zapustniku predložiti pri enem zapuščinskem sodišču, je treba zadnji stavek uvodne izjave 32 razumeti tako, da izraža potrebo po tem, da oseba, ki je dala izjavo o odpovedi dediščini, izvede dejanja za to, da bo sodišče, ki obravnava dedovanje, izvedelo, da je bila vložena veljavna izjava. Z izvedbo teh dejanj se lahko izogne tveganju, da bo izdana odločba, ki bo temeljila na napačni predpostavki, da izjava o odpovedi dediščini ni bila vložena. Vendar posledica neizvedbe teh dejanj in neobvestitve sodišča, ki obravnava dedovanje, ne more biti neveljavnost vložene izjave.

4. Predlog odgovora

75. Glede na zgornje preudarke menim, da je treba določbe členov 13 in 28 Uredbe št. 650/2012 razlagati tako, da je zahteva iz prava, ki se uporablja za dedovanje, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, to je sodišču kraja običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti, pogoj za formalno veljavnost izjave. Zato v položaju, v katerem se to, ali je vložena izjava veljavna z vidika oblike, presoja glede na pravo iz člena 28(b) Uredbe št. 650/2012, posledica neizpolnitve te zahteve ni neveljavnost izjave, vložene pri sodišču, ki je pristojno na podlagi člena 13 te uredbe.

D. Dokaz vložitve izjave o odpovedi dediščini v postopku pred sodiščem druge države članice

76. Vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je mogoče razumeti tudi tako, da se nanaša na potrebnost in način dokaza v sodnih postopkih, ki tečejo v drugi državi članici, glede dejstva, da je bila vložena veljavna izjava o odpovedi dediščini pri sodišču, ki je pristojno na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012. Na to problematiko se nanaša znaten del pisnega stališča španske vlade.

77. Pri tem gre za bistveno vprašanje, ki ima velik praktičen pomen. Kaj namreč koristi to, da dedič vloži veljavno izjavo o odpovedi dediščini, če je sodišče v drugi državi članici pri odločanju ne upošteva, ker niso bile izpolnjene zavezujoče procesne zahteve, ki se nanašajo zlasti na dokaz tega dejstva?

78. Vendar je treba glede na obrazložitev vsebine vprašanja za predhodno odločanje šteti, da predložitveno sodišče v tej zadevi ne meni, da udeleženca T. N. in N. N. nista spoštovala postopkovnih zahtev. Ne dvomi namreč, da sta udeleženca vsa dejanja, ki morajo biti v skladu z nizozemskim pravom izvedena za odpoved dediščini, izpolnila pravočasno. Prav tako ne dvomi, da so bili vsi dokumenti, ki jih je zahtevalo zapuščinsko sodišče, pri njem nazadnje tudi predloženi skupaj s prevodom v uradni jezik tega sodišča. Nazadnje, glede na vsebino predložitvene odločbe je treba šteti, da Amtsgericht Bremen (okrajno sodišče v Bremnu) izpodbijanega sklepa ni izdalo zato, ker udeleženca T. N. in N. N. ne bi ustrezno dokazala dejstva odpovedi dediščini pred rechtbank Den Haag (okrožno sodišče v Haagu) ali ker ne bi izpolnila zavezujočih postopkovnih obveznosti, temveč zato, ker ta udeleženca pri zapuščinskem sodišču v roku, določenem v členu 1944 BGB, nista opravila dejanj, s katerimi je pogojena veljavnost izjave o odpovedi dedovanju.

79. V tem položaju menim, da preudarjanje o okoliščini v zvezi s potrebo po predložitvi kopij, originalov in prevodov dokumentov, sestavljenih v eni državi članici, v sodnem postopku v drugi državi članici za dokaz vložitve veljavne izjave o odpovedi dediščini ni nujno za to, da se predložitvenemu sodišču da odgovor, ki bo koristen za sprejetje odločitve v zadevi.

V. Predlog

80. Ob upoštevanju zgornjih preudarkov predlagam, naj Sodišče na vprašanja, ki jih je postavilo Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (višje deželno sodišče v Bremnu, Nemčija), odgovori tako: Določbe členov 13 in 28 Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju je treba razlagati tako, da je zahteva iz prava, ki se uporablja za dedovanje, da se izjava o odpovedi dediščini poda zapuščinskemu sodišču, to je sodišču kraja običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti, pogoj za formalno veljavnost te izjave. Zato v položaju, v katerem se to, ali je vložena izjava veljavna z vidika oblike, presoja glede na pravo iz člena 28(b) te uredbe, posledica neizpolnitve te zahteve ni neveljavnost izjave, vložene pri sodišču, ki je pristojno na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012.

( 1 ) Jezik izvirnika: poljščina.

( 2 ) Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (UL 2012, L 201, str. 107).

( 3 ) Zaradi poenostavitve bom v nadaljevanju teh sklepnih predlogov za označitev vseh teh izjav skupaj uporabljal izraz „izjave o sprejemu dediščine ali odpovedi dediščini“.

( 4 ) BGBl. I, str. 1077.

( 5 ) BGBl. I, str. 2586.

( 6 ) Najdecki, D. W., BGB § 1945 Form der Ausschlagung, v: Burandt, W., Rojahn, D. (ur.), Erbrecht, 3. izdaja, C.H. Beck, München, 2019, točka 2; Heinemann, J., BGB § 1945 Form der Ausschlagung, v: beck-online.GROSSKOMMENTAR, C.H. Beck, München, zadnji dostop: 15.07.2021, točka 10.

( 7 ) Glej na primer Dutta, A., EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung, v: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 8. izdaja, C.H. Beck, München, 2020, točka 5; Schmidt, J. P., EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung, v: Dutta, A., Weber, J. (ur.), Internationales Erbrecht, 2. izdaja, C.H. Beck, München, 2021, točka 16. Za poudarek zgornje specifike bom v nadaljevanju teh sklepnih predlogov ob sklicevanju na pogoj iz nemškega prava navajal, da gre za izjavo o odpovedi dedovanju, podano sodišču (v skladu s členom 1945 BGB), in ne pred sodiščem (v skladu s členom 13 Uredbe št. 650/2012).

( 8 ) O tem razpravljam v razdelku D te analize.

( 9 ) Pri čemer se zdi, da je bilo v zakonodajnem okviru, ki se uporabi v postopku v glavni stvari, izjavo o odpovedi dediščini zapuščinskemu sodišču mogoče podati ne le pri zapuščinskem sodišču, ki je bilo krajevno pristojno na podlagi kraja običajnega prebivališča zapustnika v Nemčiji ob njegovi smrti, temveč tudi pri sodišču, ki je pristojno glede na kraj običajnega prebivališča vlagatelja te izjave v Nemčiji. To zadnjenavedeno sodišče pa bi moralo izjavo posredovati sodišču, pristojnemu glede na kraj običajnega prebivališča zapustnika ob njegovi smrti. Glej v zvezi s tem člen 344(7) zakona o postopku v družinskih in nepravdnih zadevah.

( 10 ) Primerjaj Lagarde, P., Article 28, v: Bergquist, U., Damascelli, D., Frimston, R., Lagarde, P., Odersky, F., Reinhartz, B., Commentaire du règlement européen sur les successions, Dalloz, Pariz, 2015, točka 4, str. 140.

( 11 ) Ludwiczak, W., Międzynarodowe prawo prywatne, 5. izdaja, Ars boni et aequi, Poznanj 1996, str. 280.

( 12 ) V literaturi v francoskem jeziku se za to pravico uporablja izraz „option de l’héritier“. Glej Wautelet, P., Article 28. – Validité quant à la forme de la déclaration concernant l’acceptation ou la renonciation, v: Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions, 2. izdaja, Bruselj, Bruylant, 2016, točka 5, str. 478.

( 13 ) Tako na primer Wautelet, P., Article 13. – Acceptation de la succession, d’un legs ou d’une réserve héréditaire, ou renonciation à ceux-ci, v: Bonomi, A., Wautelet, P., Le droit européen des successions, 2. izdaja, Bruylant, Bruselj, 2016, točka 3, str. 258; Lein, E., EuErbVO Artikel 13 Annahme oder Ausschlagung der Erbschaft, eines Vermächtnisses oder eines Pflichtteils, v: Dutta, A., Weber, J, (ur.), Internationales Erbrecht, 2. izdaja, C.H. Beck, München, 2021, točka 9.

( 14 ) Tako na primer Wautelet, P., Article 13…, op.cit., str. 258-259; Lein, E., EuErbVO Artikel 13…, op.cit., točka 5. To je potrjeno tudi z uvodno izjavo 33 Uredbe št. 650/2012.

( 15 ) S pridržkom eventualne možnosti odstopitve od učinkov vložitve izjave, če je taka možnost določena v pravu, ki se uporabi za dedovanje.

( 16 ) Na primer, veljavnost dejanja, ki je odvisna od starosti osebe, ki vloži izjavo.

( 17 ) Ludwiczak, W., op.cit., str. 175.

( 18 ) Glej sodbo z dne 23. maja 2019, WB (C‑658/17, EU:C:2019:444, točka 50 in tam navedena sodna praksa).

( 19 ) Tako tudi v zvezi s členom 11 Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6), Loacker, L. D., The Rome I Regulation. Article 11. Formal validity, v: Calliess, G.-P., Renner, M. (ur.), Rome Regulations: Commentary, 3. izdaja, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2020, točka 29, str. 302.

( 20 ) Ne izključujem, da so spodnji preudarki in ugotovitve upoštevne tudi za druge vrste izjav. Vendar o tem v teh sklepnih predlogih ne bom razpravljal.

( 21 ) Glej na primer Poročilo o Konvenciji o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, ki sta ga pripravila Maria Giuliano, profesorica Univerzi v Milanu, in Paul Lagarde, profesor Univerze Pariz I (UL 1980, C 282, str. 1), in ugotovitve o členu 9 te konvencije.

( 22 ) Glej Loacker, L. D., op.cit., točka 30, str. 303.

( 23 ) Naj pri tem opozorim, da se člen 28 Uredbe št. 650/2012 ne uporablja le za izjave, vložene pri sodiščih, ki so pristojna na podlagi člena 13 te uredbe.

( 24 ) Načeloma bi do neizpolnitve pogojev glede oblike lahko prišlo le v primeru, če bi sodišče, pristojno na podlagi člena 13 Uredbe št. 650/2012, kršilo lastne procesnopravne predpise.

( 25 ) Razlogi za to so lahko seveda raznoliki, pogosto tudi izključno moralni, kot je na primer prepričanje, da bi morala dediščina v celoti pripasti drugemu dediču.

( 26 ) Katerega ugotovitev utegne biti težavna tudi za dediče, ki imajo več informacij o zapustniku. Zadostuje opozoriti na obširno uvodno izjavo 23 Uredbe št. 650/2012, ki se nanaša na razlago pojma kraja običajnega prebivališča in v skladu s katero bi moral organ, ki obravnava dedovanje, za določitev običajnega prebivališča oceniti vse okoliščine življenja zapustnika v letih pred njegovo smrtjo in ob njegovi smrti, pri čemer bi moral upoštevati vsa pomembna dejstva, zlasti kako dolgo in kako pogosto je zapustnik bival v zadevni državi, pa tudi pod kakšnimi pogoji in zakaj je tam bival. Tako določeno običajno prebivališče bi moralo izkazovati posebej tesno in trdno povezavo z zadevno državo, upoštevajoč posebne cilje te uredbe.

( 27 ) Obstoj možnosti odpovedi dediščini v smislu členov 13 in 28 Uredbe št. 650/2012 je seveda odvisen od tega, ali je določena v pravu, ki se uporablja za dedovanje. Zato mora tudi oseba, ki se odpove dediščini, priti do določenih ugotovitev glede tega, katero pravo se uporabi za dedovanje po zapustniku. In sicer tudi zato, ker je pogoj za dodatno podlago pristojnosti iz člena 13 Uredbe št. 650/2012 to, da je možnost vložitve izjave o odpovedi dediščini pri sodišču določena v pravu, ki se uporablja za dedovanje. Ne bo pa veljavnost izjave, vložene pri sodišču, odvisna od tega, ali je bila predstava osebe, ki vloži izjavo, utemeljena, temveč od tega, ali je v pravu, ki se nazadnje določi kot to, ki se uporabi za dedovanje, določena možnost odpovedi dediščini z vložitvijo izjave pri sodišču. Pri izjavi o odpovedi dediščini je poleg tega zelo verjetno, da bo imela lahko izjava z dano vsebino v različnih pravnih sistemih enak učinek.

( 28 ) Glej moje sklepne predloge v zadevi Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, točka 114).

( 29 ) Vendar so v teoriji mnenja deljena. Proti obstoju take obveznosti so se izrekli nemški avtorju, kot je Dutta, A., EuErbVO Artikel 28 Formgültigkeit einer Annahme- oder Ausschlagungserklärung, v: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 8. izdaja, C.H. Beck, München, 2020, točka 13, ki govori o „neobvezni zahtevi“ (Sollerfordernis); Schmidt, J. P., Der Erwerb der Erbschaft in grenzüberschreitenden Sachverhalten unter besonderer Berücksichtigung der EuErbVO, Zeitschrift für Erbrecht und Vermögensnachfolge, 2014, 455, str. 460. Zdi se, da je bolj v prid obstoju take obveznosti naravnan Wautelet, P., Article 13…, op.cit., točka 20, str. 264, vendar s pridržkom, da posledica neizpolnitve te obveznosti ne more biti sankcija v obliki neveljavnosti izjave. V prid taki sankciji v primeru neizpolnitve obveznosti pa se je opredelil Odersky, F., Article 13, v: Bergquist, U., Damascelli, D., Frimston, R., Lagarde, P., Odersky, F., Reinhartz, B., Commentaire du règlement européen sur les successions, Dalloz, Pariz, 2015, točka 2, str. 84.

( 30 ) Glej zlasti sodbo z dne 3. septembra 2015r., Inuit Tapiriit Kanatami i in./Komisja (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, točke od 64 do 67).

( 31 ) S to razliko, da je v uvodni izjavi 32 Uredbe št. 650/2012 govora o obvestitvi o vloženi izjavi, in ne o predložitvi te izjave sodišču, ki je pristojno za obravnavo dedovanja.