SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTONIA TIZZANA,

predstavljeni 13. januarja 2005( )

Zadeva C-91/03

Kraljevina Španija

proti

Svetu Evropske unije

„Ribolov – Uredba (ES) št. 2371/2002 – Akt o pristopu Španije – Dostop do cone 12 morskih milj od obale – Ohranjevanje ribolovnih virov – Načelo prepovedi diskriminacije“

I – Uvod

1. V tej zadevi Kraljevina Španija (v nadaljevanju tudi: Španija ali tožeča stranka) zahteva od Sodišča, da v smislu člena 230 ES razveljavi točko 6 Priloge I k Uredbi Sveta (ES) št. 2371/2002 z dne 20. decembra 2002 o ohranjevanju in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike (v nadaljevanju: Uredba št. 2371/2002 ali izpodbijana uredba)( ).

2. Po mnenju španske vlade in iz razlogov, ki bodo navedeni v nadaljevanju, ta določba krši načelo prepovedi diskriminacije in Akt o pristopu Kraljevine Španije in Portugalske republike k Evropskim skupnostim iz leta 1985 (v nadaljevanju: Akt o pristopu Španije ali zgolj Akt o pristopu)( ).

II – Pravni okvir

3. Da bi Skupnost zaščitila skupnostne ribolovne vire pred prekomernim izkoriščanjem, je sprejela različne ukrepe za ureditev dostopa ribiških plovil do skupnostnih voda.

4. Za pojasnitev okoliščin, v katere spada Uredba, ki je sporna v obravnavanem primeru, je treba najprej opozoriti na Uredbo Sveta (EGS) št 2141/70 z dne 20. oktobra 1970 o uvedbi skupne strukturne politike za ribolovni sektor( ), ki je uvedla načelo prostega dostopa do voda pod suverenostjo ali v pristojnosti držav članic (člen 2).

5. Dalje je treba poudariti, da je člen 100(1) Akta o pristopu Kraljevine Danske, Irske in Združenega kraljestva k Evropskim skupnostim iz leta 1972 (v nadaljevanju: Akt o pristopu iz leta 1972)( ) odstopil od tega načela in dopustil državam članicam, da do 31. decembra 1982 omejijo ribolov v vodah pod njihovo suverenostjo ali v njihovi pristojnosti, ki segajo do meje 6 morskih milj od obale, za ribiška plovila, ki so tradicionalno ribarila v teh vodah. V smislu člena 103 istega Akta je bila naloga Sveta sprejetje morebitnih potrebnih ukrepov za podaljšanje uporabe omenjene izjeme onkraj zgoraj navedenega datuma.

6. Dejansko je Svet sprejel Uredbo (EGS) št. 170/83 z dne 25. januarja 1983 o uvedbi sistema Skupnosti za ohranitev in upravljanje ribolovnih virov (v nadaljevanju: Uredba št. 170/83)( ), s katerim je bila v členu 6(1) podaljšana zgoraj navedena omejitev dostopa do obalnih voda držav članic do 31. decembra 1992 in razširjena do 12 morskih milj od obale.

7. V odstavku 2 istega člena je določeno, da „je treba ribolovne dejavnosti v smislu ureditve, predpisane v odstavku [1], izvajati skladno s določbami v Prilogi I, ki opredeljuje za vsako državo članico geografska področja znotraj obalnih pasov drugih držav članic, kjer se te dejavnosti opravljajo, in vrste, na katere se nanašajo“.

8. Omenjena priloga je bila spremenjena s členom 26 Akta o pristopu Španije zaradi uvedbe, kar je pomembno za obravnavani primer, ureditve dostopa španskih ribiških plovil v francoski obalni pas in francoskih plovil v španski obalni pas, ki je bil poprej urejena s Sporazumom o ribištvu med Evropsko gospodarsko skupnostjo in špansko vlado iz leta 1980 (v nadaljevanju: Sporazum o ribolovu EGS - Španija iz leta 1980)( ).

9. Spremembe zadevne priloge so bile zlasti v tem, da je bila dodana nova tabela, ki se nanaša na „Obalne vode Španije“, in dopolnila tabela, ki se nanaša na „Obalne vode Francije in čezmorskih departmajev“.

10. Iz teh tabel izhaja, da je španskim plovilom dovoljen dostop do francoskih voda atlantske obale, ki ležijo med 6 in 12 morskih milj od francosko‑španske meje (do 46°08’ severno) zgolj v določenih obdobjih v letu in zgolj za ribolov sardin in sardel.

11. Francoska plovila pa lahko lovijo v španskih vodah atlantske obale vse pelagične vrste med 6 in 12 morskih milj od francosko-španske meje do svetilnika Cap Mayor (3° 47’ zahodno).

12. Ta ureditev je bila potrjena s sprejetjem Uredbe Sveta (EGS) št. 3760/92 z dne 20. decembra 1992 o vzpostavitvi sistema Skupnosti za ribištvo in ribogojstvo (v nadaljevanju: Uredba št. 3760/92)( ), katere Priloga I povzema tabele iz Priloge I k Uredbi št. 170/83, kot je bila spremenjena z Aktom o pristopu Španije.

13. Uredba št. 3760/92 je bila razveljavljena z Uredbo št. 2371/2002, ki je predmet te tožbe.

14. Cilj slednje Uredbe je „zagotavljanje izkoriščanja živih vodnih virov, ki ustvarja trajnostne gospodarske, okoljske in socialne pogoje“ (člen 2).

15. Glede tega štirinajsta uvodna izjava Uredbe določa, da:

„Veljavna pravila, ki omejujejo dostop do virov držav članic znotraj con 12 navtičnih [morskih] milj, zadovoljivo prispevajo k ohranjevanju z omejevanjem ribolovnega napora v najobčutljivejšem delu voda Skupnosti in ohranjevanju tradicionalnih ribolovnih aktivnosti, od katerih je močno odvisen socialni in gospodarski razvoj nekaterih obalnih skupnosti. Zato bi se morala še nadalje uporabljati do 31. decembra 2012.“

16. V ta namen člen 17 iste Uredbe v prvem odstavku potrjuje splošno pravilo o enakem dostopu skupnostnih ribiških plovil do skupnostnih voda in virov ter v odstavku 2 določa, da:

„Od 1. januarja 2003 do 31. decembra 2012 so države članice v vodah do 12 navtičnih [morskih] milj od osnovnih črt, ki so pod njihovo suverenostjo ali jurisdikcijo, pooblaščene, da omejijo ribolov ribiškim plovilom, ki tradicionalno ribarijo v navedenih vodah iz pristanišč na sosednji obali, brez vpliva na režime […]določb iz Priloge I, ki za vsako državo članico določajo zemljepisne cone znotraj obalnih pasov drugih držav članic, kjer se ribolovne aktivnosti opravljajo, in zadevne vrste“.

17. Točki 6 in 7 te priloge povzemata tabeli „Obalne vode Francije in čezmorskih departmajev“ in „Obalne vode Španije“ iz Priloge I k Uredbi št. 170/83, ki je bila spremenjena z zgoraj opisanim Aktom o pristopu Španije (glej zgoraj odstavek 9 in naslednje).

18. Glede na to poudarjam, da navedeni člen 17(1) Uredbe št. 2371/2002 z določitvijo pravila prostega dostopa do vseh voda Skupnosti, ki ležijo onkraj 12 morskih milj, nadomešča, kar zadeva dostop španskih ribiških plovil do francoskih voda, ureditev, ki jo narekuje Akt o pristopu in zlasti sam člen 160. Ta določba je predpisovala podobne omejitve, kot jih je opredelila Priloga I k Uredbi št. 2371/2002 (in njeni predhodnici) znotraj cone od 6 do 12 morskih milj.

19. Nazadnje je treba pripomniti, da je ureditev iz navedenega člena 160 prenehala veljati najkasneje 31. decembra 2002, ki je bil na podlagi člena 166 Akta o pristopu zadnji datum veljavnosti ureditve, predpisane v členih od 156 do 164 tega Akta.( )

III – Dejansko stanje in postopek

20. Med pogajanji za sprejetje Uredbe št. 2371/2002 je Španija zahtevala odpravo omejitev, ki jih je določala takrat veljavna zakonodaja Skupnosti za dejavnost njenih ribiški plovil znotraj cone od 6 do 12 morskih milj od obale v francoskih atlantskih vodah, zato da bi se pogoji dostopa do te cone uskladili s pogoji dostopa francoskih plovil do španskih voda.

21. Svet pa se je odločil, da ne bo spremenil ureditve dostopa španskih ribiških plovil, tako da je v točkah 6 in 7 Priloge I k izpodbijani uredbi povzel enake tabele, kot so vsebovane v Prilogi I k Uredbi št. 170/83 (spremenjena z Aktom o pristopu Španije) in Uredbi št. 3760/92.

22. Zaradi te zavrnitve je Španija z vlogo z dne 28. februarja 2003 predlagala Sodišču, naj razveljavi točko 6 Priloge I k Uredbi št. 2371/2002 in Svetu naloži plačilo stroškov.

23. Svet je nasprotoval temu predlogu in predlagal Sodišču, naj tožbo zavrne ter tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

24. Sodišče je s sklepoma predsednika z dne 30. junija in 8. septembra 2003 dovolilo intervencijo Komisije in Francoske republike (v nadaljevanju: Francija) v tej zadevi v podporo predlogom Sveta v skladu s členom 93(1) Poslovnika.

25. Med tako uvedenim postopkom so tožeča stranka, Svet, Komisija in Francija predložili pisna stališča.

26. Na obravnavi 11. novembra 2004 so intervenirali tožeča stranka, Svet in Komisija.

IV – Pravna analiza

A – Tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela prepovedi diskriminacije

27. S prvim tožbenim razlogom Španija trdi, da naj bi izpodbijana uredba v njeno škodo kršila načelo prepovedi diskriminacije, ki je na splošno potrjeno v členu 12 ES, in natančneje v zvezi s skupno kmetijsko politiko v členu 34(2) ES.

28. Španija zlasti zagovarja stališče, da ribolov francoskih plovil v španskih vodah znotraj 12 morskih milj od obale ni podvržen omejitvam, podobnim tistim, ki so pa predpisane za španska ribiška plovila v ustreznih francoskih vodah. Obenem naj takih omejitev, kot veljajo za španska plovila, ne bi bilo v nobeni ureditvi dostopa ribiških plovil ene države članice do ribolovnih virov v vodah znotraj 12 morskih milj druge države članice. Zato je po njenem mnenju edina država članica, katere plovila imajo omejen dostop do navedenih virov sosednje države članice.

29. Tožeča stranka dodaja, da se ni mogoče sklicevati na nobeno objektivno utemeljitev za ohranitev takega diskriminatornega obravnavanja, ker naj bi po izteku prehodnega obdobja (določenega najkasneje do 31. decembra 2002 na podlagi člena 166 Akta o pristopu) bila v enakem položaju kot druge države članice. Zato bi njena plovila morala imeti neomejen dostop do francoskih voda znotraj in onkraj 12 morskih milj od obale.

30. Svet zagovarja nasprotno stališče – pridružujeta se mu Francija in Komisija – po katerem naj bi zatrjevana kršitev načela prepovedi diskriminacije temeljila na dveh napačnih premisah. Po njegovem mnenju namreč ni res, da je dostop omejen zgolj za španska plovila glede na vrsto in obdobja v letu, ter tudi ni res, da za tako obravnavanje ni objektivne utemeljitve.

31. S prehodom na presojo obeh predloženih trditev najprej soglašam s Svetom, da pri presoji Priloge I k Uredbi št. 2371/2002 lahko enostavno ugotovimo, da pravila o izkoriščanju voda znotraj 12 morskih milj ne temeljijo na načelu vzajemnosti. Francoska plovila imajo npr. dostop do ribolovnih virov znotraj 12 morskih milj v irskih vodah, čeprav plovila te države nimajo enakega privilegija v francoskih vodah; prav tako belgijska plovila lahko izkoriščajo obalne vode Združenega kraljestva, Irske in Danske, medtem ko to ni dovoljeno plovilom teh držav v belgijskih vodah.

32. Poleg tega se na podlagi omenjene priloge dejavnost ribolova drugih držav članic srečuje z omejitvami glede na vrsto (to velja za francoska, irska, nemška, nizozemska in belgijska plovila znotraj cone 12 morskih milj Združenega kraljestva ter za nemška, nizozemska in belgijska plovila znotraj cone 12 morskih milj Danske) in glede na obdobje v letu (to velja za belgijska plovila znotraj cone 12 morskih milj Danske in za nemška plovila znotraj cone 12 morskih milj Francije).

33. Glede na ugotovitev, da španski položaj ni osamljen primer, je kljub temu treba preskusiti, ali opisani položaj ne pomeni kršitve načela prepovedi diskriminacije.

34. V ta namen je treba predvsem upoštevati, da je cilj izpodbijane uredbe, kot je bilo predhodno navedeno, „zagotavljanje izkoriščanja živih vodnih virov, ki ustvarja trajnostne gospodarske, okoljske in socialne pogoje“ (člen 2).

35. Za doseg tega cilja, kot poudarjata Svet in Komisija, izpodbijana uredba razlikuje – česar po mojem mnenju tožeča stranka ne upošteva – med ureditvijo, ki velja do 12 morskih milj od obale, in tisto, ki velja onkraj te meje.

36. Medtem ko za ta drugi primer člen 17(1) Uredbe nalaga splošno uporabo načela prostega dostopa do ribolovnih virov, odstavek 2 istega člena znotraj cone 12 morskih milj podaljšuje veljavnost ureditve omenjenega dostopa, vsebovane v prejšnjih uredbah, ki so uredile to področje( ). Iz tega izhaja, da dostop ostaja dovoljen zgolj plovilom, ki so tradicionalno ribarila v ustreznih conah v skladu z običajnimi pogoji, ki so v zvezi s tem določeni.

37. Cilj teh omejitev, kot izhaja iz besedila štirinajste uvodne izjave izpodbijane uredbe, je zaščita „najobčutljivejšega dela voda Skupnosti“, vendar ob hkratnem upoštevanju potrebe po „ohranjevanju tradicionalnih ribolovnih dejavnosti, od katerih je močno odvisen socialni in gospodarski razvoj nekaterih obalnih skupnosti“.

38. Po eni strani se je torej naložilo pravilo, ki ohranja ribolovne vire te cone s čim večjim omejevanjem njenega izkoriščanja. Po drugi strani se je ta cilj poskušalo uskladiti z varstvom ribičev, ki so tradicionalno ribarili v zadevnih vodah in bi bili prikrajšani za dejavnost, s katero se preživljajo, če bi se jim naložile omejitve, ki predhodno niso veljale.

39. Vendar je treba opozoriti na dejstvo, da v iskanju tega ravnotežja med potrebo po zaščiti ribolovnih virov v posebej občutljivi coni 12 morskih milj in enako pomembno potrebo po varstvu ribičev, ki tradicionalno opravljajo dejavnost v teh vodah, ni bila dan noben poudarek razlogom, ki temeljijo na vzajemnosti ali sosedskih odnosih med državami članicami.

40. Glede na to, da logika ureditve dostopa, ki jo je oblikovala izpodbijana uredba, temelji na tem, ali je dejavnost ribiških plovil drugih držav članic znotraj cone 12 morskih milj ene države članice „tradicionalne narave“ ali pa ne, se sedaj postavlja vprašanje, ali v tem smislu obstaja diskriminacija v škodo španskih ribiških plovil.

41. Ravno v zvezi s tem je skoraj nepotrebno omeniti, da po ustaljeni sodni praksi Sodišča( ) načelo prepovedi diskriminacije zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je to objektivno potrebno.

42. S pojasnitvijo tega se mi kot prvo zdi, da trditev Španije, po kateri naj bi bilo diskriminatorno nalagati njenim plovilom omejitve znotraj cone 12 morskih milj, ker imajo prost dostop do virov onkraj te meje, zanemarja dejstvo, da sta coni podvrženi različnim pravilom, zato ni same podlage za uporabo načela prepovedi diskriminacije.

43. Po drugi strani pa po mojem mnenju ne pomeni diskriminacije niti dejstvo, da izpodbijana uredba postavlja za izkoriščanje francoskih voda znotraj 12 morskih milj s strani španskih ribiških plovil manj ugodne pogoje od tistih, določenih za izkoriščanje ustrezne španske cone s strani francoskih ribiških plovil.

44. Izkoriščanje francoskih voda znotraj 12 morskih milj je namreč prepovedano ribiškim plovilom vseh držav članic z izjemo tistih (med katerimi so tudi španska ribiška plovila), ki so tam tradicionalno ribarila in imajo še naprej možnost dostopa do virov v tej coni ob spoštovanju tradicionalno določenih pogojev. Enako velja za izkoriščanje španskih voda znotraj 12 morskih milj, ki je prepovedano ribiškim plovilom vseh držav članic z izjemo, tudi tukaj, tistih, ki še naprej uživajo tradicionalno določene pogoje (in ki so sicer v tem primeru zgolj francoska ribiška plovila).

45. Splošno pravilo je torej v obeh primerih sestavljeno iz zaščite posebej občutljivih ribolovnih virov v vodah znotraj 12 morskih milj z načelno prepovedjo dostopa ribiškim plovilom drugih držav članic. To pravilo ima izjeme, ki izvirajo iz objektivne potrebe, da se ribičev drugih držav članic ne prikrajša za možnost opravljanja dejavnosti, s katero so se tradicionalno preživljali.

46. Ker torej ureditev izkoriščanja, ki je določena v Uredbi št. 2371/2002 sestavlja splošno nediskriminatorno pravilo in objektivno utemeljene izjeme, se mi zdi, da brez posledic presega očitke, ki jih je navedla tožeča stranka.

47. Niti ni mogoče ugovarjati temu, da Uredba št. 2371/2002 ne upošteva potrebe po varstvu položajev, ki so jih španski ribiči pridobili pred pristopom.

48. Predvsem upoštevajoč veliko število let, ki so pretekla od pristopa Španije k Skupnosti, se mi zdi težko zatrjevati, da lahko španski ribiči še zahtevajo položaje, ki so nastali pred pristopom (in ki, kot smo videli, jih sama ni potrdila), da so upravičeni do varstva in torej lahko zahtevajo odpravo zaščite ribolovnih virov v francoskih vodah znotraj 12 morskih milj.

49. Vendar pa moram poleg tega poudariti, da v nasprotju s tem, kar je zatrjevala Španija, ureditev pred pristopom španskim ribiškim plovilom sploh ni dopuščala prostega dostopa do te cone.

50. Res je namreč, kot izhaja iz sodbe Arbelaiz - Emazabel( ), da je španska vlada med pogajanji za sprejetje Sporazuma o ribolovu EGS - Španija iz leta 1980 v začetku zahtevala ohranitev pravic, ki so jih uživala njena ribiška plovila znotraj cone od 6 do 12 morskih milj v francoskih atlantskih vodah na podlagi predhodnih mednarodnih pogodb in zlasti na podlagi Londonske konvencije iz leta 1967( ) ter Sporazuma o francosko-španskem ribolovu iz leta 1967( ). Vendar je tudi res, da je med pogajanji v nadaljevanju opustila svoje zahteve z izjavo, da se „določbe pogodbe [iz leta 1980] zamenjajo s tistimi iz pogodb, ki zadevajo odnose na področju ribištva, katerih stranke so države članice EGS in Španija”( ), pogodbe, med katere sta nedvomno spadala zgoraj navedena Londonska konvencija in francosko-španski sporazum.

51. Zgoraj navedeno me pripelje do sklepa, da Uredba št. 2371/2002 in zlasti točka 6 Priloge I ne kršita načela prepovedi diskriminacije. Zato predlagam Sodišču, naj zavrne prvi tožbeni razlog.

B – Tožbeni razlog v zvezi z domnevno kršitvijo Akta o pristopu Španije k Evropskim skupnostim

52. Z drugim tožbenim razlogom Španija zatrjuje, da točka 6 Priloge I k Uredbi št. 2371/2002 pomeni kršitev Akta o pristopu.

53. Po njenem mnenju namreč člen 160 Akta določa omejitve za dostop španskih ribiških plovil do ribolovnih virov v francoskih atlantskih vodah znotraj cone 12 morskih milj od obale in v coni, ki je onkraj te meje. Ker so se lahko določbe iz členov od 156 do 164 Akta v skladu s členom 166 istega Akta uporabljale izključno v prehodnem obdobju, ki bi poteklo 31. decembra 2002 (glej zgoraj odstavek 19), po tem datumu zakonodajalec Skupnosti ne bi več mogel zakonito ohraniti v veljavi omejitev za dejavnost španskih ribiških plovil v francoskih atlantskih vodah, niti če bi se opravljala znotraj cone 12 morskih milj.

54. Torej po mnenju vlade, ki je tožeča stranka, naj bi izpodbijana uredba neupravičeno podaljševala prehodno ureditev preko roka, predpisanega z Aktom, in sicer z nadaljevanjem veljavnosti enakih pogojev dostopa do omenjene cone za španska plovila, kot so jih določale predhodno veljavne uredbe( ), ki so bile sprejete ob veljavnosti člena 160 Akta o pristopu.

55. Svet, ob intervenciji Francije in Komisije, na te očitke odgovarja s trditvami, s katerimi se moram strinjati.

56. Predvsem menim, da izpodbijana uredba ne more kršiti člena 166 Akta o pristopu, ker namen te določbe sploh ni omejitev delovanja zakonodajalca Skupnosti po izteku prehodnega obdobja, temveč zgolj določa, da po tem datumu izgubijo veljavnost določene določbe Akta o pristopu, med katere sodi člen 160.

57. Vendar se mi zdi poleg tega pomembno poudariti, da v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, pravila, s katerimi skupnostna ureditev ureja – trenutno z izpodbijano uredbo in prej z njenimi predhodnicami( ) – dostop do francoskih atlantskih voda znotraj 12 morskih milj, sploh ne spadajo na področje uporabe členov od 156 do 164 Akta o pristopu in niso v nobeni zvezi s podaljševanjem ali nepodaljševanjem njihove veljavnosti.

58. Kot sta namreč Svet in zlasti Komisija pravilno poudarila na obravnavi, je res, da člen 160 Akta o pristopu izrecno ne izključuje s svojega področja uporabe francoskih atlantskih voda znotraj 12 morskih milj. Dejstvo pa je, da v našem primeru to ni pomembno, ker je dostop do teh voda v resnici predmet posebne ureditve, uvedene s spremembami Uredbe št. 170/83, ki jih je prinesel sam Akt o pristopu. Zlasti, kot je bilo prej pojasnjeno (glej zgoraj odstavek 8 in naslednje), člen 26 Akta o pristopu je dodal Prilogi I k tej uredbi novo tabelo, ki se nanaša na „Obalne vode Španije“ in je dopolnil tisto, ki zadeva „Obalne vode Francije in čezmorskih departmajev“. Te tabele so bile nazadnje povzete v Prilogi I k izpodbijani uredbi.

59. Ker člen 26 spada v tretji del Akta o pristopu, ki se nanaša na „Prilagoditve aktov institucij“, in ne v četrti del, ki zadeva „Prehodne ukrepe“, ni v nobeni zvezi s prehodnim obdobjem iz člena 166 istega Akta. Poleg tega dejstvo, da imajo prehodni značaj zgolj omejitve dostopa do voda onkraj 12 morskih milj – in ne tudi tiste, ki zadevajo vode znotraj te meje – je logična posledica tega, da, kot smo videli pri presoji prvega tožbenega razloga, zgolj za prve na splošno velja načelo prostega dostopa za vsa plovila Skupnosti. Zato je logično, da je bila lahko ureditev, ki odstopa od tega načela, naložena španskim ribiškim plovilom zgolj v prehodnem obdobju, povezanem s pristopom k Skupnosti.

60. Ker pa enako načelo ne velja za cono znotraj 12 morskih milj, se mi ne zdi utemeljena trditev tožeče stranke, v skladu s katero naj bi iztek prehodnega obdobja avtomatično pomenil tudi prenehanje omejitev, določenih za dostop španskih plovil do francoskih atlantskih voda znotraj te meje.

61. Te omejitve je namreč Akt o pristopu uvedel v Uredbo št. 170/83 (v nadaljevanju pa so jih potrdile uredbe, ki so jo nadomestile), zato da bi podvrgel dostop španskih plovil do francoskih voda znotraj 12 morskih milj ureditvi, skladni s splošnim pravilom o dostopu ribiških plovil drugih držav članic do obalnih voda države članice. Pravilo, ki ga, kot je bilo prej večkrat navedeno, sestavlja prepoved izkoriščanja ribolovnih virov v tej coni, razen omenjenih izjem v korist tistih držav članic, katerih ribiška plovila so tradicionalno ribarila v obalnih vodah drugih držav.

62. Ker je bila Španija z uvedbo in ohranitvijo omejitev za dejavnost njenih ribiških plovil v francoskih vodah znotraj 12 morskih milj podvržena enakemu pravilu, ki se še vedno uporablja med drugimi državami članicami, ni mogoče iz nobenega razloga šteti, da iztek prehodnega obdobja, povezanega s pristopom, pomeni avtomatično nezakonitost teh omejitev.

63. Neutemeljenost trditev, ki jih je navedla tožeča stranka, potrjuje tudi dejstvo, da, čeprav so bila pravila o izkoriščanju francoskih voda znotraj 12 morskih milj uvedena v Uredbo št. 170/83 z Aktom o pristopu, so v vseh pogledih postala del te uredbe in morajo torej imeti enak obseg kot druga pravila, ki so bila v tej uredbi že ab origine. Ker je Uredba določila omejitve tudi v odnosih med državami ustanoviteljicami (tak primer so npr. nemška ribiška plovila v francoskih vodah), se mi zdi očitno, da iztek prehodnih obdobij, povezanih s pristopi, nima vpliva na ukrepe v Uredbi št. 170/83.

64. Enak sklep mora veljati a fortiori za Uredbo št. 2371/2002, ki ni v nobeni zvezi z Aktom o pristopu Španije in ki je bila sprejeta izključno na podlagi člena 37 ES.

65. Na podlagi zgoraj navedenega zato predlagam Sodišču, naj zavrne tudi drugi tožbeni razlog in torej celotno tožbo.

V – Stroški

66. Ob upoštevanju člena 69(2) Poslovnika in ob upoštevanju sklepa v zvezi z zavrnitvijo tožbe, do katerega sem prišel, menim, da je treba tožeči stranki naložiti plačilo stroškov Sveta. Francoska republika in Komisija pa bi morali nositi vsaka svoje stroške v skladu s členom 69(4) Poslovnika.

VI – Predlog

67. Na podlagi zgoraj navedenih ugotovitev predlagam Sodišču, naj razsodi:

1) Tožba se zavrne.

2) Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.

3) Francoska republika in Komisija nosita vsaka svoje stroške.