SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ‑BORDONE,

predstavljeni 12. septembra 2019 ( 1 )

Zadeva C‑666/18

IT Development SAS

proti

Free Mobile SAS

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija))

„Vprašanje za predhodno odločanje – Avtorska pravica in sorodne pravice – Pravno varstvo računalniških programov – Licenčna pogodba za programsko opremo – Tožba zaradi kršitve, ki jo avtor programa vloži proti pridobitelju licence – Narava ureditve odgovornosti, ki se uporabi“

1. Imetnik avtorskih pravic na računalniškem programu je proti enemu od pridobiteljev licence (s katerim je podpisal ustrezno pogodbo) vložil tožbo, ker je v ta program brez njegovega soglasja vnesel spremembe. Tožba, ki jo je francosko sodišče prve stopnje, pri katerem je bila vložena, zavrnilo, je bila utemeljena na odgovornosti, ki izhaja iz kršitve avtorske pravice (odgovornost ex delicto), in ne na kršitvi pogodbenih določil (odgovornost ex contracto).

2. Pritožbeno sodišče mora presoditi, ali naj ravnanje tožene stranke opredeli kot kršitev avtorskih pravic (contrefaçon) na programu ali kot neizpolnitev pogodbenih obveznosti. Težava, s katero se sooča, je ta, da v skladu z načelom francoskega prava velja splošno pravilo, da se lahko tožba ex delicto vloži, le če stranki ne veže pogodbeno razmerje.

3. Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče prosi, naj njegove dvome razjasni na podlagi razlage direktiv 2004/48/ES ( 2 ) in 2009/24/ES ( 3 ).

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije

1. Direktiva 2009/24

4. V uvodni izjavi 13 je navedeno: „Pri izključni pravici avtorja, da prepreči nedovoljeno reproduciranje svojega dela, v primeru računalniškega programa bi bilo treba predvideti omejeno izjemo ter dovoliti reproduciranje, ki je tehnično potrebno za uporabo tega programa s strani zakonitega pridobitelja. To pomeni, da s pogodbo ni mogoče prepovedati dejanj nalaganja in izvajanja, ki so potrebna za uporabo zakonito pridobljene kopije programa, kakor tudi ne dejanja odprave njegovih napak. Zakoniti pridobitelj kopije programa, tudi kadar je ta bila prodana, lahko izvrši vsako drugo dejanje, ki je potrebno za uporabo te kopije v skladu z njenim namenom, če ni bilo posebnih pogodbenih določb.“

5. Člen 4 („Dejanja, za katera je potrebno dovoljenje“) v odstavku 1 določa: „Če ni v členu 5 in 6 drugače določeno, ima imetnik pravice v smislu člena 2 izključno pravico, da stori ali dovoli storiti: (a) trajno ali začasno reproduciranje delov ali celotnega računalniškega programa, s katerimkoli sredstvom in v katerikoli obliki. Kolikor nalaganje, prikazovanje, izvajanje, prenašanje ali shranjevanje računalniškega programa zahteva takšno reproduciranje, je za ta dejanja potrebno dovoljenje imetnika pravice; (b) prevod, priredbo, aranžiranje ali vsako drugo predelavo računalniškega programa ter reproduciranje rezultatov teh predelav, vendar brez vpliva na pravice osebe, ki je spremembo opravila; (c) vsako obliko distribuiranja javnosti izvirnika računalniškega programa ali njegovih kopij, vključno z dajanjem v najem.“

6. Člen 5 („Izjeme od dejanj, za katera je potrebno dovoljenje“) v odstavku 1 določa: „Če ni posebnih pogodbenih določb, za dejanja iz točk (a) in (b) člena 4(1) ni potrebno dovoljenje imetnika pravice, če so s strani zakonitega pridobitelja potrebna za uporabo računalniškega programa v skladu z njegovim namenom, vključno z odpravo napak.“

7. Člen 6 („Dekompiliranje“) določa: „1. Za reproduciranje kode ali prevod kodne oblike računalniškega programa v smislu točk (a) in (b) člena 4(1) ni potrebno dovoljenje imetnika pravice, če je to nujno potrebno za pridobitev informacij, potrebnih za doseganje interoperabilnosti neodvisno ustvarjenega računalniškega programa z drugimi programi, če so izpolnjeni naslednji pogoji: (a) da ta dejanja izvrši pridobitelj licence ali druga oseba, ki ima pravico uporabljati kopijo programa ali v njihovem imenu za to pooblaščena oseba; […] 2. Določbe odstavka 1 ne dovoljujejo, da bi se informacije, ki so pridobljene z njegovo uporabo: (a) uporabile za drug namen kot za doseganje interoperabilnosti neodvisno ustvarjenega računalniškega programa; (b) odstopile tretjim osebam, razen kadar bi bilo to potrebno za doseganje interoperabilnosti neodvisno ustvarjenega računalniškega programa; ali (c) uporabile za razvijanje, proizvodnjo ali trženje računalniškega programa, ki je v svojem izrazu bistveno podoben, ali uporabile za katerokoli drugo dejanje, s katerim se krši avtorska pravica. 3. V skladu z določbami Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del ni mogoče določb tega člena razlagati v smeri, po kateri bi bilo dopustno ta člen uporabiti na način, ki bi v nerazumni meri prizadel zakonite interese imetnika pravice ali ki bi bil v nasprotju z normalno uporabo računalniškega programa.“

2. Direktiva 2004/48

8. V uvodni izjavi 10 je navedeno: „Cilj te direktive je približevanje zakonodajnih sistemov, da bi zagotovili visoko, enakovredno in homogeno raven varstva na notranjem trgu.“

9. V uvodni izjavi 15 je navedeno: „Ta direktiva ne sme vplivati na materialno pravo intelektualne lastnine […]“.

10. Člen 2 („Področje uporabe“) določa: „1. Brez poseganja v sredstva, ki jih ali jih lahko predvideva zakonodaja Skupnosti ali nacionalna zakonodaja, če so lahko ta sredstva ugodnejša za imetnike pravic, se ukrepi, postopki in pravna sredstva, predvideni v tej direktivi, uporabljajo v skladu s členom 3 za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Skupnosti in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice. […] 3. Ta direktiva ne vpliva na: (a) določbe Skupnosti, ki urejajo materialno pravo intelektualne lastnine […]“.

11. Člen 3 („Splošne obveznosti“) določa: „1. Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud. 2. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so tudi dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo.“

B. Francosko pravo, code de la propriété intellectuelle ( 4 )

12. Člen L122‑6 določa: „Če ni v členu L122‑6‑1 določeno drugače, pravica do uporabe, ki pripada avtorju programske opreme, vključuje pravico do izvedbe in odobritve izvedbe: 1. trajnega ali začasnega reproduciranja programske opreme […] 2. prevoda, priredbe, aranžiranja ali vsake druge predelave programske opreme in reproduciranja rezultatov teh predelav […] 3. dajanja na trg za plačilo ali brezplačno, vključno z dajanjem v najem, primerka ali več primerkov programske opreme po kakršnem koli postopku […]“.

13. Člen L122‑6‑1 določa: „I. Za dejanja iz točk 1 in 2 člena L122‑6 ni potrebno dovoljenje avtorja, če so potrebna za to, da se osebi, ki ima pravico do uporabe programske opreme, omogoči njena uporaba v skladu z njenim namenom, vključno s popravkom napak. Vendar si lahko avtor pogodbeno pridrži pravico do popravka napak in določitve posebnih pravil, ki se bodo uporabljala za dejanja iz točk 1 in 2 člena L122‑6, ki so potrebna za to, da se osebi, ki ima pravico do uporabe programske opreme, omogoči njena uporaba v skladu z njenim namenom.“

14. Člen L335‑3 določa: „[…] Za delit de contrefaçon gre tudi pri kršitvi ene od pravic avtorja programske opreme, opredeljenih v členu L122‑6. […]“.

II. Dejansko stanje spora in vprašanje za predhodno odločanje

15. Družba Free Mobile, operater mobilne telefonije, je na podlagi pogodbe, podpisane 25. avgusta 2010, ( 5 ) pridobila licenco za uporabo programske opreme „ClickOnSite“, na kateri ima avtorske pravice družba IT Development.

16. Družba IT Development je 18. junija 2015 ( 6 ) zoper družbo Free Mobile vložila tožbo zaradi contrefaçon programske opreme ClickOnSite in zahtevala odškodnino za nastalo škodo. Konkretno ji je očitala to, da je – zlasti z uvedbo novih obrazcev – spremenila izvorno kodo programa, kar naj bi bilo ravnanje, ki pomeni kršitev šestega člena licenčne pogodbe.

17. Družbe Free Mobile je tožbi nasprotovala in trdila, da ni dopustna in da ni utemeljena. Poleg tega je vložila nasprotno tožbo zaradi zlorabe postopka.

18. Tribunal de grande instance de Paris (sodišče prve stopnje v Parizu, Francija) je 6. januarja 2017 sprejelo sodbo, v kateri je ugotovilo, da predlogi družbe IT Development, utemeljeni na odgovornosti ex delicto, niso dopustni, nasprotno tožbo pa zavrnilo.

19. Družba IT Development je zoper to sodbo pri Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija) vložila pritožbo, s katero je vztrajala pri predlogih, ki jih je na prvi stopnji uveljavljala „iz naslova contrefaçon“, vendar poleg tega podredno predlagala, naj se družbi Free Mobile naloži, da ji „na pogodbeni podlagi“ plača odškodnino za povzročeno škodo.

20. Družba Free Mobile je predlagala, naj se prvostopenjska sodba, razen dela, ki se nanaša na zavrnitev nasprotne tožbe, potrdi.

21. Višje sodišče je presodilo, da je treba predložiti vprašanje za predhodno odločanje, in sicer iz teh razlogov: – Francosko pravo o civilni odgovornosti že od 19. stoletja temelji na načelu nemožnosti kumulacije odgovornosti ex delicto in ex contracto, kar pomeni, da (a) oseba zoper drugo osebo ne more zaradi istih dejanj hkrati uveljavljati pogodbene in deliktne odgovornosti in da (b) se da prednost pogodbeni odgovornosti pred nepogodbeno, če stranki zavezuje veljavna pogodba in je škoda, ki je nastala eni od strank, posledica neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve ene od pogodbenih obveznosti. – V skladu s francoskim pravom se šteje, da contrefaçon, ki je izvorno kaznivo dejanje, spada v okvir odgovornosti ex delicto in ne neizpolnitve pogodbe. – Zato je sodišče prve stopnje v izreku sodbe glede na to, da je stranki zavezovala pogodba z dne 25. avgusta 2010 in da se je zatrjevala škoda, ki je nastala zaradi neizpolnitve njenih določil, sprejelo obstoj pogodbene odgovornosti, odgovornost ex delicto pa zavrnilo. Zato je tožbo zaradi contrefaçon, ki je izenačena s tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti, razglasilo za nedopustno. – Vendar prav tako ni neupoštevna trditev družbe IT Development, da „tožba zaradi contrefaçon po naravi ni tožba zaradi nepogodbene odgovornosti, temveč se lahko vloži tudi zaradi neizpolnitve pogodbe“. – Contrefaçon je namreč v najširšem pomenu opredeljena kot kakršna koli kršitev pravice intelektualne lastnine in – v členu L335‑3 CPI – kot „kršitev ene od avtorskih pravic na programski opremi“ (opredeljenih v členu L122‑6). – Niti v teh določbah niti v kateri koli drugi določbi francoskega prava v zvezi s contrefaçon ni izrecno določeno, da se lahko ta uporabi, le če stranki ne zavezuje nobena pogodba. – Čeprav se lahko štejejo za izjeme od načela nemožnosti kumulacije, v francoskem pravu obstajajo določbe, iz katerih je razvidno, da se tožba zaradi contrefaçon na področju patentov in znamk lahko vloži zoper pridobitelja licence, ki je kršil omejitve iz pogodbe, ki jo je sklenil. ( 7 ) – Člena L122‑6 in L122‑6‑1, v skladu s katerima je v pogodbi mogoče opredeliti pravila za spremembo programske opreme, ne določata, da je v teh primerih tožba zaradi contrefaçon izključena. Tako je tudi pri členih 4 in 5 Direktive 2009/24, ki sta bila z navedenima členoma CPI prenesena v nacionalno pravo. – Nazadnje, člen 2 Direktive 2004/48 kot splošno pravilo določa, da se ukrepi, postopki in pravna sredstva uporabljajo za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, ne da bi se pri tem razlikovalo, ali je ta kršitev posledica neizpolnitve pogodbe ali ne.

22. V teh okoliščinah je Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali to, da pridobitelj licence za programsko opremo ne upošteva pogojev iz licenčne pogodbe za ta program (z iztekom poskusne dobe, prekoračitvijo števila dovoljenih uporabnikov ali druge merske enote, na primer procesorjev, ki jih je mogoče uporabiti za izvajanje inštrukcij programske opreme, ali s spremembo izvorne programske kode, kadar je z licenco ta pravica pridržana za prvotnega imetnika), pomeni: – kršitev (v smislu Direktive 2004/48 z dne 29. aprila 2004), zaradi katere je oškodovan imetnik avtorske pravice za programsko opremo, pridržane na podlagi člena 4 Direktive 2009/24/ES z dne 23. aprila 2009 o pravnem varstvu računalniških programov, – ali pa je mogoče za tak položaj uporabiti ločeno pravno ureditev, na primer ureditev pogodbene odgovornosti na podlagi splošnega prava?“

III. Postopek pred Sodiščem in trditve strank

23. Sodno tajništvo Sodišča je predložitveno odločbo prejelo 25. oktobra 2018.

24. Pisna stališča so predložile družbi IT Development in Free Mobile, francoska vlada in Komisija. Obravnava se ni opravila, ker je Sodišče presodilo, da ni potrebna.

IV. Analiza vprašanja za predhodno odločanje

A. Uvodne ugotovitve

1. Obseg vprašanja za predhodno odločanje

25. Družba Free Mobile navaja, da vprašanje za predhodno odločanje zaradi hipotetičnosti ni dopustno v delu, v katerem se nanaša na tri primere neizpolnitve pogodbe, navedene v predložitveni odločbi (iztek poskusne dobe, prekoračitev števila dovoljenih uporabnikov in prekoračitev druge merske enote). S postopkom v glavni stvari naj bi bila povezana samo morebitna neizpolnitev pogodbe zaradi spremembe izvorne kode.

26. Predložitveno sodišče štiri opisane položaje podaja na isti ravni, kot bi šlo za izraze enega samega ravnanja, vendar družba Free Mobile pravilno trdi, da ti položaji s pravnega vidika niso nujno enaki in – predvsem – da prvi trije v dejanskem stanju spora niso podani. Zato se teh treh ravnanj v odgovoru na vprašanje za predhodno odločanje ne bi smelo upoštevati.

27. Direktiva 2009/24 se nanaša posebej na pravno varstvo računalniških programov, ki jih morajo države članice z avtorsko pravico varovati kot književna dela v smislu Bernske konvencije z dne 9. septembra 1886 (člen 1(1)).

28. Vendar imajo računalniški programi posebnosti, zaradi katerih mora biti njihova obravnava drugačna kot pri drugih delih, zaščitenih z avtorskimi pravicami. Da bi lahko pridobitelj program uporabljal v skladu s predvidenim namenom, so nekatere pravice, ki jih ima na podlagi zakona izključno imetnik intelektualne lastnine, iz okvira teh pravic – prav tako na podlagi zakona – izključene prav zaradi posebne narave varovanega dela.

29. V skladu s to logiko so v členu 4 Direktive 2009/24 določene izključne pravice imetnika pravice na računalniškem programu, ( 8 ) medtem ko so v členih 5 in 6 določene izjeme ali „notranje omejitve“ teh pravic, ki izvirajo iz zakonodaje. ( 9 )

30. S členom 5(1) Direktive 2009/24 je omogočeno, da se na podlagi pogodbe spremeni ureditev varstva in izjem, ki je določena z Direktivo. Čeprav za nekatera dejanja načeloma ni potrebno dovoljenje imetnika avtorske pravice, pa se lahko na podlagi posebnih pogodbenih klavzul, dogovorjenih s pridobiteljem licence, določi, da so nekatere od izključnih pravic, naštetih v členu 4, vseeno pridržane izključno imetniku pravice na računalniškem programu. V takem položaju bo pravna podlaga pravice imetnika pogodba in ne zakon; temu ustrezno bo odgovornost pridobitelja licence, ki krši izključno pravico imetnika, prav tako izhajala iz pogodbe in ne iz zakona.

31. Naloga predložitvenega sodišča je, da razjasni, ali okoliščine spora ustrezajo dejanskim stanom, ki so v Direktivi 2009/24 (in nacionalnih določbah za prenos), zlasti pa v členu 5(1) te direktive, opredeljeni v zvezi z možnostjo, da si imetnik pravice na računalniškem programu na podlagi pogodbe pridrži izključne pravice.

32. Če je tako, bi bilo spor z vidika vsebine mogoče opredeliti le kot pogodben. Načelo non‑cumul, ki velja v francoskem pravu in katerega skladnost z Direktivama 2004/48 in 2009/24 je v ozadju postavljenega pravnega vprašanja, torej ne bi bilo upoštevno.

33. V spodnjih preudarkih bom vprašanje za predhodno odločanje obravnaval s širšega vidika, in sicer, če bi se ravnanje pridobitelja licence lahko obenem štelo za neizpolnitev pogodbe in za kršitev splošne obveznosti spoštovanja avtorske pravice, kakor je določena z zakonom (ki je v končni fazi posledica pravila alterum non laedere). V tem primeru bi se načelo non‑cumul uporabilo.

2. Vsebinska presoja, pristop

34. Francoska vlada in Komisija menita, da z Direktivo 2004/48 ni določena konkretna ureditev odgovornosti. Rešitev postavljenih vprašanj naj bi bila torej v domeni procesne avtonomije držav članic, ki je omejena z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti.

35. Stranke spora o glavni stvari in Komisija so za utemeljitev svojih stališč navedle še druge argumente. Najprej se sklicujejo na sodbo z dne 18. aprila 2013, ( 10 ) sprejeto na podlagi pritožbe, v kateri se je Sodišče opredelilo o naravi spora – pogodbeni ali nepogodbeni – ki je podoben obravnavanemu.

36. Družba Free Mobile se poleg tega sklicuje na člen 8 Uredbe (ES) št. 864/2007, ( 11 ) v skladu s katerim na podlagi vsakršne kršitev pravic intelektualne lastnine nastane nepogodbena odškodninska obveznost.

37. Družba Free Mobile in Komisija se nazadnje sklicujeta na sodno prakso Sodišča v zvezi z Uredbo (EU) št. 1215/2012, ( 12 ) v skladu s katero naj bi imela nepogodbena odgovornost v pravu Unije podredni značaj.

38. Če bi obveljal kateri od teh argumentov, analiza direktiv 2009/24 in 2004/48 morda ne bi bila potrebna; zato bom najprej obravnaval te argumente, še pred tem pa preučil načelo non‑cumul v francoskem pravu.

B. Načelo non‑cumul v francoskem pravu, izjeme

39. Izhodišče načela non‑cumul je dejanje, ki lahko obenem pomeni neizpolnitev (ali nepravilno izpolnitev) pogodbe in kršitev pravno določene obveznosti. Odškodninski zahtevek je lahko posledično utemeljen na dveh pravnih podlagah – pogodbeni in nepogodbeni – za kateri običajno veljajo različne postopkovne ureditve. ( 13 )

40. V tem položaju je mogoče določiti bodisi, da lahko tožeča stranka izbira med obema pravnima podlagama (Nizozemska, Nemčija in Združeno kraljestvo), bodisi, da se prednostno uporabi ena, druga pa je izključena (Francija in Belgija). V zadnjenavedenem primeru bi se izraz non‑cumul morda lahko nadomestil z izrazom nemožnost izbire.

41. Navajanih je bilo več utemeljitev tega načela. Z njim se, na eni strani, tožeči stranki s praktičnega vidika prepreči, da bi prosto izbirala ureditev odgovornosti, ki se uporabi; s tem se zaščiti dogovor in zagotovi zavezujoč učinek pogodb. Na drugi strani pa se prepreči pretirano široka civilna odgovornost (kakršna bi bila ta iz člena 1242 francoskega Code civil), ki je stranki nista določili in zaradi katere bi bilo lahko ogroženo pogodbeno ravnovesje.

42. Vendar velja opozoriti, da so v skladu s francoskim pravnim redom mogoča odstopanja od omenjenega načela: tako je zlasti v zvezi s patenti in znamkami. ( 14 ) Ta rešitev ima v obeh primerih predhodne ustreznice v pravu Unije. ( 15 )

43. Med razlogi, s katerimi naj bi bila pojasnjena odstopanja od načela nemožnosti izbire na teh področjih, so tudi ti, povezani z izčrpanjem pravic industrijske lastnine, ki naj v zvezi z avtorskimi pravicami ne bi bili upoštevni. ( 16 ) Zdi se, da ta razlaga v zvezi z računalniškimi programi ( 17 ) ni ustrezna, čeprav je res, da glede licenc za računalniške programe niti v pravu Unije niti v francoski zakonodaji ni določb, ki bi bile podobne tem, ki se uporabljajo za znamke ali patente. V Franciji se torej pravilo non‑cumul na tem področju uporabi, čeprav so pri njegovi praktični uveljavitvi nekatere težave. ( 18 )

C. Opredelitev v okviru sodbe Systran in Uredbe „Rim II“

1. Sodba Systran

44. V sodbi Systran se je Sodišče ob odločitvi o pritožbi, vloženi zoper sodbo Splošnega sodišča z dne 26. decembra 2010, ( 19 ) opredelilo o sporu, ki je z nekaterih vidikov podoben obravnavanemu.

45. V skladu z dejanskim stanjem navedene zadeve sta bila Komisija in skupina Systran več let povezana z vrsto pogodb, na podlagi katerih je prvonavedena uporabljala program za strojno prevajanje, katerega imetnik je bila drugonavedena. Komisija je pozneje za vzdrževanje in jezikovno nadgradnjo svojega sistema strojnega prevajanja začela uporabljati storitve drugega ponudnika. Družba Systran je menila, da je Komisija s tem ravnanjem kršila njene pravice intelektualne lastnine, zaradi česar je pri Splošnem sodišču zoper njo vložila tožbo.

46. Komisija je trdila, da Splošno sodišče zaradi pogodbene narave spora ni pristojno in da tožba zato ni dopustna: ker ni bilo arbitražne klavzule, naj bi bila za tovrstne spore prisotna nacionalna sodišča. Ker je bil ta ugovor zavrnjen, je Komisija vložila pritožbo.

47. Sodišče je zaradi kršitve določb o sodni pristojnosti sodbo Splošnega sodišča razveljavilo in ugotovilo, da je to napačno presodilo, da spor ni pogodben.

48. Presoja pogodbene narave spora je bila opravljena v okviru delitve pristojnosti med sodišči Unije in nacionalnimi sodišči za odločanje o odškodninskih tožbah, vloženih zoper institucije Unije. Sodišče je poudarilo, da je pojem nepogodbene odgovornosti v smislu členov 235 ES in 288, drugi odstavek, ES (postala člena 268 PDEU in 340, drugi odstavek, PDEU) samostojen in da ga je treba razlagati ob upoštevanju njegovega namena, ki je omogočanje omenjene delitve. ( 20 )

49. Ne izključujem, da je mogoče iz sodbe Systran pridobiti neki pouk za to zadevo. Vendar pa menim, da iz te sodbe ni mogoče izpeljati, da je treba opredelitev odgovornosti (pogodbena ali nepogodbena) opraviti v popolnoma drugačnem okviru, kot je okvir prenosa direktiv 2009/24 in 2004/48.

50. Cilja teh dveh direktiv sta harmonizacija materialnega varstva intelektualne lastnine na programski opremi oziroma mehanizmov procesnega varstva pravic intelektualne lastnine; oba cilja pa sta zelo oddaljena od tega, ki je bil upošteven v sodbi Systran. Razlogovanje iz te sodbe a fortiori ne more nadomestiti načel, ki so v notranjem redu držav članic značilna za eno in drugo vrsto odgovornosti ter vplivajo na njuno procesno obravnavo.

2. Opredelitev v uredbi „Rim II“

51. Prav tako je treba zavrniti trditve, ki temeljijo na tem, da so kršitve pravic intelektualne lastnine vključene v Uredbo „Rim II“ o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti.

52. V tej uredbi – drugače kot navaja družba Free Mobile – kršitev pravice intelektualne lastnine ni koncipirana kot škodno dejanje, zaradi katerega nastane nepogodbena obveznost. To, kar je s to uredbo določeno, je pravo, ki se uporabi za „nepogodbene obveznosti, nastale zaradi kršitve pravic intelektualne lastnine“ (člen 8(1)). Če je – kot se lahko zgodi na področju računalniških programov – izvor izključnih pravic avtorja programa, ki so kršene, pogodba, ( 21 ) potem se pravo, ki se uporablja, ne določi v skladu z Uredbo Rim II, temveč z Uredbo (ES) št. 593/2008. ( 22 )

D. Podrednost nepogodbene odgovornosti: Uredba št. 1215/2012

53. Prav tako ni mogoče pritrditi argumentu, ki temelji na opredelitvi nepogodbene odgovornosti, ki jo je Sodišče opravilo v zvezi z Uredbo št. 1215/2012.

54. Ta opredelitev, v skladu s katero se resda zdi, da ima nepogodbena odgovornost sekundaren značaj, je namenjena le razmejitvi med odstavkoma (1) in (2) člena 7 navedene uredbe, da bi se preprečilo prekrivanje, zaradi katerega bi deloma izgubila svoj učinek. Ta razmejitev je bila opravljena v okviru določitve mednarodne pristojnosti v čezmejnih zadevah in ustreza načelom, ki so v tem okviru upoštevna, zaradi česar je ni mogoče prenesti na druga področja, kakršno je to, na katero se nanaša vprašanje za predhodno odločanje.

E. Varstvo računalniških programov

1. Področje uporabe Direktiv 2009/24 in 2004/48

a) Direktiva 2009/24

55. V Direktivi 2009/24 se izhaja iz tega, da je tehnologija računalniških programov temeljnega pomena za industrijski razvoj Unije. Glede na ugotovljene negativne učinke, ki jih imajo nekatere razlike med zakonodajami držav članic na delovanje notranjega trga v zvezi z računalniškimi programi, določa materialnopravna ( 23 ) pravila za njihovo odpravo.

56. S področjem uporabe Direktive je zajeto varstvo pravice imetnika pravic na računalniškem programu, in sicer tako v okviru pogodbenih odnosov, katerih predmet je ta program, kot v razmerjih med imetnikom pravic in tretjimi osebami. Zlasti so določene izjeme od izključnih pravic (iz člena 4), ki so običajno smiselne v okviru pogodbe: tako je z izjemama v prid zakonitemu pridobitelju programa (člen 5(1)) ali „osebi, ki ima pravico uporabljati računalniški program“ (člen 5(2)). Na razmerje med imetnikom pravic in pridobiteljem licence se zakonodajalec izrecno sklicuje v členu 6(1)(a).

b) Direktiva 2004/48

57. Direktiva 2004/48 drugače kakor Direktiva 2009/24 ne določa materialnopravnih pravil, temveč postopkovna. Izhaja iz tega, da je treba zagotoviti učinkovita sredstva za uveljavljanje pravic intelektualne lastnine, saj bosta sicer inovativnost in ustvarjalnost omejeni, vlaganje pa zmanjšano (uvodna izjava 3). V njej so zaradi omejevanja razlik, ki med državami članicami obstajajo v zvezi s temi sredstvi, in njihovega potenciala za izkrivljanje notranjega trga opredeljene skupne določbe, ki imajo postopkoven značaj ali se nanašajo na okvir postopka.

58. Področje uporabe Direktive 2004/48 je zamejeno s treh vidikov: predmet varstva (pravice), obseg varstva (kršitve) in ukrepi zaščite (usklajeni mehanizmi varstva).

59. V zvezi s predmetom se ukrepi, postopki in pravna sredstva, uvedeni z Direktivo, uporabljajo „za katero koli kršitev pravic intelektualne lastnine, kot je predvidena v pravu Skupnosti in/ali nacionalnem pravu zadevne države članice“ (člen 2 Direktive v skladu z uvodno izjavo 13). ( 24 )

60. V tem primeru je zadevna avtorska pravica obravnavana tako v Direktivi 2009/24 kot v CPI (členi L112‑2, L122‑6 in L122‑6 1), zaradi česar je zajeta z Direktivo 2004/48.

61. Pojem kršitev, za katere se uporabi Direktiva 2004/48, bi moral biti predmet avtonomne razlage, opravljene ob upoštevanju okvirja in ciljev predpisa. Na podlagi zaimka „katera koli“ iz člena 2 in splošnega namena Direktive je mogoče sklepati, da zajema vsakršno kršitev, vključno s to, ki nastane zaradi neizpolnitve pogodbenega določila v zvezi z izkoriščanjem pravice intelektualne lastnine in torej v zvezi s pooblastili, ki so na podlagi prava priznana izključno imetniku te pravice.

62. V zvezi z ukrepi varstva se s členom 2(2) Direktive 2004/48 ne posega v varstvo, ki je posebej določeno v drugih akti Skupnosti. Eden od teh je člen 7 Direktive 91/250 (postal člen 7 Direktive 2009/24). Ker položaji, urejeni v tem členu, ne ustrezajo tem, ki so opisani v vprašanju za predhodno odločanje, ta element Direktive ne omaja zgornje ugotovitve v zvezi z njeno uporabo.

2. Sredstva, postopki in pravna sredstva za varstvo pravic imetnika pravic na računalniškem programu

a) Direktiva 2009/24

63. V Direktivi 2009/24 je določena obveznost nacionalnega zakonodajalca, da varuje računalniške programe z avtorsko pravico za književna dela, vendar v zvezi s to obveznostjo ni omenjena pravna ureditev, ki bi jo bilo treba uporabiti prednostno ali ob izključitvi druge. Drugače povedano, v njej ni določb, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, ali je treba zahtevek v zvezi s kršitvijo avtorskih pravic, ki nastane zaradi neizpolnitve pogodbenih obveznosti, uveljavljati v okviru ureditve pogodbene odgovornosti ali pa ga je mogoče utemeljiti na podlagi druge ureditve, kot je ta, ki je v Franciji določena za contrefaçon.

b) Direktiva 2004/48

64. Tudi Direktiva 2004/48 ne določa posebnega postopka za uveljavljanje odgovornosti v zvezi z neizpolnitvijo pogodbenih obveznosti, zaradi katere pride do kršitve avtorske pravice. ( 25 )

65. Vendar morajo v skladu s členom 3 Direktive ukrepi, postopki in pravna sredstva, ki jih države članice sprejmejo za zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine, izpolnjevati te pogoje: morajo biti pošteni, pravični, učinkoviti, sorazmerni in odvračilni, ne smejo biti po nepotrebnem zapleteni ali dragi; ne smejo vsebovati nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud; uporabljati se morajo tako, da se ne ustvarjajo ovire za zakonito trgovino, in zagotavljati morajo zaščito pred zlorabo.

66. Na podlagi teh pogojev ni mogoče sklepati, da je treba v skladu z Direktivo 2004/48 dati prednost sodnemu varstvu, kakšno je v Franciji urejeno v obliki action en contrefaçon. ( 26 )

67. In abstracto bi se lahko zdelo, da je imetniku pravic na računalniškem programu z zahtevkom v okviru postopka, ki se uporabi za contrefaçon, zagotovljeno večje varstvo: zadeve obravnavajo določena sodišča (člen L331‑1 CPI), na podlagi ureditve povračila škode je mogoče doseči tudi naložitev odškodnine, ki presega povračilo za celotno škodo (člen L331‑1‑3 CPI), in uporabiti je mogoče ukrepe saisi‑contrefaçon iz členov od L332‑1 do L332‑4 CPI. A tudi če bi bilo tako, ( 27 ) okoliščina, da se omenjena pravila ne uporabijo za tožbo, utemeljeno na podlagi pogodbe (torej v končni fazi to, da tožeča stranka nima možnosti izbire med tožbo zaradi contrefaçon in tožbo na podlagi pogodbene odgovornosti po splošnem pravu), ne pomeni nujno kršitve zahteve po zagotovitvi varstva iz Direktive 2004/48.

68. Zakonodajalec Unije ne zahteva, da imajo ukrepi, postopki in pravna sredstva, ki jih sprejmejo države članice za varstvo intelektualne lastnine, lastnosti iz člena 3 Direktive 2004/48 v največjem možnem obsegu, se pravi, da so najučinkovitejši, najbolj odvračilni ali taki, da ustvarjajo najmanj ovir za zakonito trgovino. Ne sme se pozabiti, da Direktiva določa minimalno uskladitev (člen 2(1)).

69. A priori ni razlogov za sklepanje, da če nacionalna zakonodaja določa, da je treba zahtevke iz naslova kršitve pravic intelektualne lastnine uveljavljati v okviru ureditve pogodbene odgovornosti po splošnem pravu, ta določitev temelji na ukrepih, postopkih ali pravnih sredstvih, ki ne izpolnjujejo zahtev iz člena 3 Direktive 2004/48. Za to presojo je vsekakor pristojno predložitveno sodišče.

70. Mora pa vsak postopek, ki ga lahko začne imetnik zadevne pravice, nujno izpolnjevati vse zahteve iz člena 3 in ostalih Direktive 2004/48. Če torej člen 13 določa, da je treba pri izračunu odškodnine „upoštevati vse ustrezne vidike“, in nekatere od njih natančno navaja, je za skladnost nacionalnega prava s to določbo potrebno, da se taka presoja izvede tako pri odločanju o tožbi zaradi contrefaçon kot o tožbi na podlagi pogodbene odgovornosti po splošnem pravu. Če je to spoštovano, z vidika prava Unije nobeni od dveh možnosti uveljavljanja sodnega varstva – in posledično načelu non‑cumul – ni mogoče očitati ničesar.

F. Procesna avtonomija in meje svobode nacionalnega zakonodajalca

71. Direktiva 2004/48 ima omejen obseg ( 28 ) in določa, ponavljam, le minimalno raven varstva, ki mora biti zagotovljena. Kot sem že navedel, je eden od vidikov, ki z njo niso urejeni, tudi pravno sredstvo ali vrsta tožbe, ki se uporabi v primeru kršitve pravice intelektualne lastnine, pri kateri gre obenem tudi za neizpolnitev pogodbenih obveznosti. ( 29 )

72. Nacionalni zakonodajalec mora ob neobstoju postopkovnih pravil, ki izhajajo iz Direktive 2004/48, ali za izvedbo teh, ki so v njej opredeljena, določiti postopkovni okvir za zagotovitev varstva pravic, na katere se Direktiva nanaša. To mora storiti ob spoštovanju določb Direktive in – vsekakor – načel enakovrednosti in učinkovitosti. ( 30 )

1. Enakovrednost

73. V skladu s pogojem enakovrednosti zahtevki, ki temeljijo na pravu Unije, v nacionalnem procesnem pravu ne smejo biti obravnavani manj ugodno kot podobni zahtevki, utemeljeni na podlagi notranjega prava. Analiza se izvede v dveh korakih: najprej se opredeli primerljivo pravno sredstvo v nacionalnem redu, nato pa se opravi še primerjava.

74. To, ali je v Franciji na področju avtorskih pravic na računalniških programih podan opisan položaj (manj ugodno obravnavanje), mora sicer presoditi nacionalno sodišče, vendar v spisu ni navedb, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da je tako. Nasprotno, zdi se, da se za vsakršno kršitev teh pravic brez razlikovanja uporabi samo ena ureditev (ki vključuje prepoved kumulacije tožb, kakor je bilo opisano zgoraj). Vprašanje o enakovrednosti se torej ne postavi, zaradi česar je razprava omejena na okvir načela učinkovitosti procesnih mehanizmov, določenih v nacionalnem pravu.

75. Vendar predložitveno sodišče omenja, da je tožba zaradi contrefaçon glede računalniškega programa v primerjavi s tožbami zaradi kršitve patentov in blagovnih znamk obravnavana različno. Toda menim, da ni dovolj elementov za primerjavo prve in drugih.

76. Prvič, tožba zaradi contrefaçon patentov in blagovnih znamk je namenjena varstvu izključnih pravic imetnika, ki izhajajo iz zakonodaje. Pri računalniških programih pa je v zvezi z nekaterimi dejanji, za katera bi bilo v skladu s splošno ureditvijo intelektualne lastnine potrebno dovoljenje imetnika, zakonsko določeno, da to dovoljenje ni potrebno, tako da imetnik pravic pridobi izključnost, le če je tako dogovorjeno s pogodbo. Glede na to, kakšno dejanje je predmet obravnave, je izhodiščni položaj torej lahko drugačen od tega, ki je podan na področju patentov in blagovnih znamk.

77. Drugič, v Franciji in na mednarodni ravni je bila razprava o tem, ali naj se varstvo računalniških programov zagotovi prek patentov ali avtorskih pravic, rešena v prid slednjih. V skladu s členom L611‑10(2)(c) CPI računalniških programov ni mogoče patentirati.

2. Učinkovitost

78. Z vidika načela učinkovitosti je za to zadevo odločilno, ali je zaradi francoskega prava, ki se uporabi za varstvo računalniških programov, uveljavljanje avtorskih pravic, ki jih zagotavlja pravo Unije, onemogočeno ali pretirano oteženo s tem, da v skladu s francoskim pravom lastnik pravic na programu ne more vložiti tožbe zaradi contrefaçon, če (in zato, ker) kršitev teh pravic obenem pomeni neizpolnitev pogodbenih obveznosti.

79. Menim, da je že na podlagi obstoja tožbe iz naslova pogodbene odgovornosti mogoče trditi, da sodno varstvo avtorske pravice ni onemogočeno.

80. Prav tako menim, da na podlagi francoske ureditve tega področja uveljavljanje te pravice ni pretirano oteženo, torej, da ta ureditev ni taka, da bi zadevno osebo odvračala od začetka sodnega postopka. Celo če bi se in abstracto lahko zatrdilo, da bi bila zadevna oseba v boljšem položaju, če bi svoj zahtevek uveljavljala s tožbo zaradi contrefaçon, načelo učinkovitosti, s katerim je opredeljen okvir procesne avtonomije nacionalnega zakonodajalca, zaradi tega ne bi bilo kršeno.

81. Z vidika tega načela ni treba razjasniti tega, s katero rešitvijo bi bilo zagotovljeno večje varstvo pravice imetnika pravic na računalniškem programu, temveč to, ali je na podlagi obstoječe rešitve uveljavljanje te pravice pretirano oteženo.

82. Kot sem že navedel, ni razloga, da bi se a priori domnevalo, da zaradi ukrepov, postopkov in pravnih sredstev, ki se v Franciji uporabljajo za zahtevek na podlagi pogodbene odgovornosti, prihaja do takih težav in je v praksi celo onemogočeno varstvo pravic imetnikov avtorskih pravic na programski opremi.

83. Vendar mora to, ali je glede na upoštevne elemente tožbe iz naslova pogodbene odgovornosti res tako, preveriti nacionalno sodišče.

V. Predlog

84. Glede na zgornje navedbe Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu, Francija), odgovori tako: Člena 4 in 5 Direktive 2009/24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o pravnem varstvu računalniških programov v povezavi s členom 3 Direktive 2004/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da: – sprememba izvorne kode računalniškega programa, opravljena v nasprotju z določili licenčne pogodbe, pomeni kršitev pravic intelektualne lastnine imetnika avtorske pravice na programu, če ta sprememba ni izvzeta iz obveznosti pridobitve dovoljenja v skladu s členoma 5 in 6 Direktive 2009/24; – je pravna podlaga tožbe, ki jo lahko imetnik avtorskih pravic na programski opremi zoper pridobitelja licence vloži zaradi kršitve svojih izključnih pravic, pogodbene narave, če so v skladu s členom 5(1) Direktive 2009/24 te izključne pravice v sami licenčni pogodbi pridržane imetniku pravic na programu, in – da mora nacionalni zakonodajalec ob spoštovanju določb Direktive 2004/48 ter načel enakovrednosti in učinkovitosti določiti postopkovna pravila za to, da se zagotovi varstvo avtorskih pravic na računalniškem programu pred kršitvijo, ki obenem pomeni prekršitev teh pravic in neizpolnitev pogodbenih obveznosti.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 17, zvezek 2, str. 32).

( 3 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o pravnem varstvu računalniških programov (UL 2009, L 111, str. 16). Z Direktivo 2009/24 je bila kodificirana vsebina Direktive Sveta 91/250/EGS z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 17, zvezek 1, str. 114), ki je bila prej spremenjena.

( 4 ) Direktiva 2009/24 je bila v nacionalno pravo prenesena v okviru Code de la propriété intellectuelle (zakonik o intelektualni lastnini; v nadaljevanju: CPI).

( 5 ) Spremenjena z aneksom z dne 1. aprila 2012.

( 6 ) Pred tem je zahtevala zaseg v prostorih druge družbe, podizvajalke družbe Free Mobile, ki je bil opravljen 22. maja 2015.

( 7 ) V zvezi s tem navaja člena CPI: L613‑8, tretji odstavek s področja licenc za patente in L714‑1 s področja licenc za znamke.

( 8 ) Sodišče je člen 1(2) Direktive 91/250 razlagalo tako, da je varovan računalniški program v vseh oblikah svojega izraza, vključno z izvirno kodo (sodba z dne 22. decembra 2010, Bezpečnostní softwarová asociace (C‑393/09, EU:C:2010:816, točka 35)).

( 9 ) V zvezi z izjemami od dejanj, za katera je potrebno dovoljenje, iz člena 5 Direktive 91/250 (ki je enak členu 5 Direktive 2009/24) v okviru licenčne pogodbe glej sodbo z dne 2. maja 2012, SAS Institute Inc. (C‑406/10, EU:C:2012:259).

( 10 ) Komisija/Systran in Systran Luxembourg (C‑103/11 P, EU:C:2013:245; v nadaljevanju: sodba Systran).

( 11 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL 2007, L 199, 199, str. 40).

( 12 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).

( 13 ) Razlike se običajno nanašajo na pristojno sodišče, zastaralni rok za ustrezne tožbe, dokazovanje ali obseg odškodnine.

( 14 ) Glej zgoraj opombo 7, v kateri sta omenjena ustrezna francoska predpisa, ki ju navaja predložitveno sodišče.

( 15 ) V zvezi s patenti v členu 43 Luksemburške konvencije z dne 15. decembra 1975, ki jo je Francija ratificirala (zakon št. 77‑681 z dne 30. junija 1977, Uradni list z dne 1. julija 1977, str. 3479). V zvezi z znamkami pa je posledica prenosa člena 8(2) Direktive 2008/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2008, L 299, str. 25). Ta določba je ponovljena v členu 25(2) Direktive (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 2015, L 336, str. 1). Glej tudi člen 25(2) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1).

( 16 ) P. Léger, „La nature de la responsabilité dans l’hypothèse de la violation du périmètre d’une licence de logiciel“, Recueil Dalloz, 2018, str. 1320, v razdelku I.A.

( 17 ) Glej člen 4(2) Direktive 2009/24 in sodbo z dne 12. oktobra 2016, Ranks in Vasiļevičs (C‑166/15, EU:C:2016:762).

( 18 ) Cour d’appel (višje sodišče v Parizu) je v svoji odločbi z dne 10. maja 2016 (Pariz, pôle 5, št. 14/25055. https://www.doctrine.fr/d/CA/Paris/2016/R4668A71A97317DB905E0) tako ugotovilo, da v zadevi v zvezi z nesoglasjem strank glede obsega licence in tega, ali so z njo zajeti računalniški programi, tožba zaradi kršitve avtorskih pravic ni dopustna. Eno leto prej je Cour d’appel de Versailles (višje sodišče v Versaillesu, Francija) v svoji sodbi z dne 1. septembra 2015 (št. 13/08074) odločilo, da se je tožba v zvezi z izkoriščanjem programa v korist tretjih oseb, ki ob sklenitvi pogodbe v njej niso bile določene, nanašala „aux droits patrimoniaux concédés et rélève tant de la responsabilité contractuelle que de l’atteinte portée au droit d’auteur“. Vendar so nekateri odločbo razumeli drugače: glej Hadadd, S., in Casanova, A. (RLDI, 2015, št. 121). Tožba iz naslova contrefaçon zaradi uporabe programske opreme čez okvir pogodbe je bila dopuščena v odločbi Cour d’appel de Paris (višje sodišče v Parizu) z dne 23. maja 2007, Sté Tech – Airport proti Sté Arkad Informatique in drugi (pritožba št. 06/09541, RLDI 2007, št. 28); razmisleki L. Costesa in J.‑B. Aurouxja.

( 19 ) Systran in Systran Luxembourg/Komisija (T‑19/07, EU:T:2010:526).

( 20 ) Sodba Systran (točka 62).

( 21 ) Glej točko 30 teh sklepnih predlogov.

( 22 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6).

( 23 ) Razen člena 7 v Direktivi 2009/24 ni postopkovnih določb.

( 24 ) V francoski različici člena 2 je govora o kršitvah, določenih z nacionalno zakonodajo ali pravom Unije („à toute atteinte aux droits de propriété intellectuelle prévue“), medtem ko se v nemški, španski, italijanski in portugalski različici ta določitev nanaša na pravice intelektualne lastnine; enako je tudi v uvodni izjavi 13 francoske različice Direktive. Podoben smisel ima tudi francoska različica člena 2 predloga direktive (COM (2003) 46 final), predlogov za spremembo v zvezi s tem pa v Poročilu Parlamenta z dne 5. decembra 2003, A5–0468/2003, ni bilo. Angleška različica člena 2(1) je nevtralna in na njeni podlagi ni mogoče določiti, ali je enaka francoski različici ali ne. Če so med jezikovnimi različicami določbe prava Unije razhajanja, je treba zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je, na podlagi česar je treba sklepati, da so pravice, ki bi morale biti zajete v nacionalni zakonodaji ali pravu Unije, pravice intelektualne lastnine.

( 25 ) Ob ocenjevanju potrebe po harmonizaciji na tem področju je Komisija v svojem predlogu ugotovila, da je „pomembno upoštevati pravne tradicije in poseben položaj vsake države članice“. Glej COM(2003) 46, str. 17. Po drugi strani države članice obvezujejo mednarodni instrumenti o intelektualni in industrijski lastnini, ki jih upravlja Svetovna organizacija za intelektualno lastnino (WIPO), in Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPS), ki vsebujejo določbe o varstvu pravic intelektualne lastnine. V Direktivi je izrecno navedeno, da ta ne bi smela vplivati na mednarodne obveznosti držav, ki izhajajo iz teh instrumentov (glej uvodne izjave od 4 do 6).

( 26 ) V različnih razdelkih člena L331 CPI so urejene civilne tožbe in zahtevki v zvezi s književno in umetniško lastnino. Člen L331‑1‑4 se konkretno nanaša na „civilne obsodbe za contrefaçon“.

( 27 ) Za to mora tožeča stranka izvirnost programa, na podlagi katere uveljavlja varstvo, dokazati glede na okvir avtorske pravice in ne pogodbeni okvir. Drugi upoštevni elementi, kot so zastaralni roki, so enaki ne glede na vrsto tožbe.

( 28 ) Sodba z dne 10. aprila 2014, ACI Adam in drugi (C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 61).

( 29 ) Prav tako ne zajema drugih vidikov, ki se lahko razlikujejo glede na vrsto tožbe, kot so narava sodišča (splošno ali specializirano), ki bo odločalo o morebitnih sporih, ali roki za začetek postopka. Direktiva 2004/48 tudi vidike, na katere se nanaša in ki jih je bilo treba prenesti v nacionalne pravne rede, ne opredeljuje vedno enako podrobno ter določa tako natančne kot tudi bolj ohlapne določbe.

( 30 ) Glej sodbo z dne 21. junija 2017, W in drugi (C‑621/15, EU:C:2017:484, točka 25).