SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 6. novembra 2008 ( 1 )

Zadeva C-466/07

Dietmar Klarenberg

proti

Ferrotron Technologies GmbH

„Socialna politika — Direktiva 2001/23/ES — Prenos podjetij — Ohranjanje pravic delavcev — Pojem ‚prenos‘ — Pogodbeni prenos dela obrata na drugo podjetje — Organizacijska samostojnost po prenosu“

1. Landesarbeitsgericht Düsseldorf s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe sprašuje Sodišče o razlagi člena 1(1)(a) in (b) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov ( 2 ).

2. Vprašanje je bilo postavljeno v okviru spora med Dietmarjem Klarenbergom in družbo Ferrotron Technologies GmbH (v nadaljevanju: Ferrotron) glede nadaljevanja delovnega razmerja pri toženi stranki, ki ga je tožeča stranka sklenila z družbo ET Electrotechnology GmbH (v nadaljevanju: ET).

I – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

3. Prva, druga in tretja uvodna izjava Direktive 2001/23 določajo: „Direktiva Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov ( 3 ) je bila bistveno spremenjena. Zaradi jasnosti in racionalnosti bi jo bilo torej treba kodificirati. Gospodarska gibanja na ravni držav pa tudi na ravni Skupnosti prinašajo s seboj spremembe v sestavi podjetij, ki nastajajo zaradi prenosov podjetij, obratov ali dela podjetja ali obrata na druge delodajalce kot posledica pogodbenih prenosov ali združitev. Predvideti je treba varovanje delavcev v primeru, ko se spremeni delodajalec, in zlasti zagotoviti, da se njihove pravice ohranijo.“

4. Člen 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 tako določa: „(a) Ta direktiva se uporablja za vsak prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata na drugega delodajalca, ki je posledica pogodbenega prenosa ali združitve. (b) Ob upoštevanju pododstavka (a) in nadaljnjih določb tega člena se za prenos v smislu te direktive šteje prenos gospodarske enote, ki ohrani svojo identiteto, se pravi organiziranega skupka virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali je ta dejavnost glavna ali stranska“.

5. Člen 3(1) Direktive določa: „Pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz na dan prenosa obstoječe pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, se na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja.“

B – Nacionalno pravo

6. V nemško zakonodajo so bile Direktiva 2001/23 in njene predhodnice ( 4 ) prenesene s členom 613a Bürgerliches Gesetzbuch (BGB). Prvi odstavek tega člena določa: „Če se podjetje ali njegov del na podlagi pravnega posla prenese na drugo podjetje, ta vstopi v pravice in obveznosti, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi, veljavnih na dan prenosa.“

II – Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

7. D. Klarenberg, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je bil od 1. januarja 1989 zaposlen pri družbi ET, ki je opravljala dejavnost na področju industrijske avtomatizacije in merilnih ter nadzornih tehnik. 1. maja 1992 je bil imenovan za vodjo oddelka F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS (Raziskave in razvoj/elektronski sistemi/mreže/pospeševanje) družbe ET. Ta oddelek so sestavljale tri enote: F+E/ET Systeme (Raziskave in razvoj električnih sistemov), za katero je bil neposredno odgovoren D. Klarenberg; EDV/Netzwerk/Serversysteme/Datensicherung (IT/mreže/server/varnost podatkov) in Produktion/Schaltschränke/Platinen (Proizvodnja/nadzorni bloki/vezja), za kateri je bil odgovoren g. Neumann, ki je bil hkrati namestnik vodje celotnega oddelka.

8. Družba Ferrotron, tožena stranka v postopku v glavni stvari, je specializirano podjetje za oblikovanje in proizvodnjo izdelkov s področja merilnih in nadzornih tehnik za jeklarsko industrijo.

9. Družba ET je 22. novembra 2005 z družbo Ferrotron in njeno matično družbo s sedežem v Združenih državah sklenila pogodbo, poimenovano Asset and Business Sale and Purchase Agreement, glede naslednjih vrst izdelkov, ki jih je razvila družba ET: ET-DecNT (digitalni pregled elektrod elektrobočnih peči), FT7000, ET-TempNet in ET-OxyNet (metalurški merilni sistemi). Vsi zadevni izdelki so spadali v enoto F+E/ET Systeme. V skladu s pogodbo je matična družba tožene stranke v zvezi z zadevnimi izdelki pridobila vse pravice na programski opremi, patentih, patentnih prijavah, izumih v zvezi z zadevnimi izdelki in pravice glede njihovega poimenovanja ter tehničnega znanja in izkušenj. Tožena stranka je prejela razvojno strojno opremo, popis proizvodne opreme in seznam dobaviteljev ter kupcev. K toženi stranki so bili premeščeni tudi nekateri zaposleni v družbi ET, in sicer g. Neumann, namestnik vodje oddelka F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS in trije inženirji enote F+E/ET-Systeme, g. Heck, g. Thiessen in g. Pavlina.

10. Izdelki, ki so bili predmet pogodbe, so bili uvrščeni v program izdelkov, ki jih je družba Ferrotron že ponujala, in nekdanji zaposleni v družbi ET so bili vključeni v obstoječo organizacijsko strukturo tožene stranke. Ti opravljajo naloge, ki so povezane tudi z izdelki, ki niso bili preneseni na družbo ET.

11. Zoper družbo ET je bil 17. julija 2006 začet stečajni postopek.

12. D. Klarenberg je s tožbo pred Arbeitsgericht Wesel zahteval, da se njegovo delovno razmerje z družbo ET nadaljuje z družbo Ferrotron. Ker je Arbeitsgericht njegovo tožbo zavrnilo, je D. Klarenberg vložil pritožbo pri Landesarbeitsgericht Düsseldorf, v kateri je primarno predlagal, naj mu tožena stranka omogoči vrnitev na delovno mesto vodje oddelka pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, sklenjene z družbo ET 1. januarja 1989, in podredno naj se ugotovi obstoj delovnega razmerja s toženo stranko od 9. decembra 2005.

13. Ker je Finanzgericht Köln menilo, da je rešitev spora odvisna od razlage Direktive 2001/23, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali gre za prenos dela podjetja ali obrata na drugega delodajalca v smislu člena 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 samo v primeru, če del podjetja ali obrata novi delodajalec še naprej uporablja kot organizacijsko samostojen del podjetja ali obrata?“

III – Presoja

A – Uvodne ugotovitve glede dopustnosti in predmeta vprašanja za predhodno odločanje

14. Družba Ferrotron izpodbija upoštevnost vprašanja za rešitev zadevnega spora s sklicevanjem na tri razloge.

15. Prvič, trdi, da prenos v smislu Direktive ni bil opravljen, ker ni bilo dokazano, da bi bila sredstva, ki jih je družba Ferrotron pridobila, enota, ki bi jo bilo mogoče šteti za predmet takega prenosa. Drugič, poudarja, da tudi če bi domnevali, da je šlo za prenos na podlagi Direktive, to še ne bi pomenilo prenosa pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke, saj so se njene naloge v družbi ET največkrat opravljale v drugih enotah in se z enoto F+E/ET-Systeme niso mogle šteti za povezane ( 5 ). Tretjič, tožena stranka meni, da tožeča stranka nima pravice zahtevati prenosa svoje pogodbe, ker je, čeprav je vedela, da je bila med družbo Ferrotron in družbo ET sklenjena pogodba, vendarle čakala z zahtevkom zoper toženo stranko do trenutka, da postane družba insolventna.

16. Tožena stranka v svojih razlogih poziva Sodišče, da preizkusi dopustnost vprašanja za predhodno odločanje z vidika smiselnosti za rešitev spora o glavni stvari. Glede tega poudarjam, da morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalna sodišča ob upoštevanju posebnosti posameznega primera načeloma sama presoditi potrebo po izdaji predhodne odločbe za odločanje o utemeljenosti tožbe in ustreznost vprašanj, ki so predložena Sodišču ( 6 ). Iz tega izhaja, da se za vprašanja, ki jih predloži nacionalno sodišče v pravnem in dejanskem okviru, ki ga določi samo in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, domneva, da so upoštevna ( 7 ). Sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari ( 8 ).

17. Iz trditev tožene stranke torej ne izhaja, da bi lahko v skladu s sodno prakso Sodišča, ovrgli domnevo, na kateri temelji vprašanje, ki je predmet tega postopka.

18. Posebej v zvezi s trditvijo družbe Ferrotron glede nedokazanega obstoja enote, ki bi jo bilo mogoče šteti za predmet prenosa, poudarjam, da predložitveno sodišče izhaja in nasprotne predpostavke, da je enota F+E/ET-Systeme, ki je bila predmet pogodbe med družbama ET in Ferrotron, „del podjetja v smislu člena 613a(1), prva poved, BGB, katerega je matična družba tožene stranke nanjo prenesla z nakupom opredmetenih osnovnih sredstev podjetja, prenosom pripadajočega seznama kupcev in dobaviteljev, dela zaposlenih z znanjem in izkušnjami v tem delu podjetja in z nakupom pravic glede glavnih izdelkov in tehnologij“ ( 9 ). Glede na okoliščino, da prenesena enota pri pridobitelju ni ohranila organizacijske samostojnosti, predložitveno sodišče dvomi, da bi se zadevna transakcija v smislu nacionalnih predpisov, s katerimi je bila prenesena Direktiva, lahko štela za prenos.

19. Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja vprašanje, ali je v trenutku odsvojitve obstajala enota, ki je lahko predmet prenosa.

B – Pojem prenosa v smislu Direktive 2001/23

20. Znano je, da Direktiva 77/187 ( 10 ) opredelitve pojma prenosa sprva ni vsebovala. Ta opredelitev je bila v besedilo Direktive 77/178 s spremembo njenega člena 1 vpeljana šele z Direktivo 98/50 ( 11 ). V zvezi s to spremembo, je četrta uvodna izjava Direktive 98/50 določala, da je zaradi pravne varnosti in preglednosti treba „pravno pojasniti pojem prenosa glede na sodno prakso Sodišča“ in da to pojasnilo ne bo spremenilo področja uporabe Direktive 77/187, kot jo je razlagalo Sodišče.

21. Enaka opredelitev pojma prenosa, ki je bil vpeljan z Direktivo 98/50, izhaja iz člena 1(1)(b) Direktive 2001/23, ki je razveljavila Direktivo 77/187. Besedilo četrte uvodne izjave Direktive 98/50 se ponovi v osmi uvodni izjavi Direktive 2001/23, ki tako potrjuje kontinuiteto v ureditvi in razlagi Direktive 77/187, ki je bila kodificirana z Direktivo 2001/23 ( 12 ).

22. Za pojasnilo pojma prenosa v smislu Direktive 2001/23 se je treba opreti na sodno prakso Sodišča, razvito v zvezi z razlago Direktive 77/187.

23. Materialno področje uporabe Direktive je bilo že od samega začetka zelo široko in je vključevalo „v okviru pogodbenih razmerij vse primere sprememb fizične ali pravne osebe, odgovorne za delovanje podjetja, ki do zaposlenih v tem podjetju prevzame obveznosti delodajalca“ ( 13 ).

24. Sodišče je v sodbi Spijkers ( 14 ) iz leta 1986 na vprašanje Vrhovnega sodišča na Nizozemskem glede dejavnikov, ki jih je treba upoštevati, da se ugotovi obstoj prenosa v smislu Direktive, pojem prenosa opredelilo na način, ki se je nepretrgoma uporabljal v poznejši sodni praksi.

25. Sodišče je v tej sodbi ob upoštevanju namena Direktive, ki je „v zagotavljanju nadaljevanja obstoječih delovnih razmerij v okviru gospodarske enote ne glede na spremembo lastništva“, potrdilo zlasti, da odločilno merilo, da se ugotovi, ali je prenos opravljen v smislu Direktive, ni le odsvojitev sredstev družbe, ampak „okoliščina, da zadevna enota ohrani svojo identiteto“ ( 15 ). Nadaljevalo je z obrazložitvijo, da je treba v primeru, kot je tisti, ki ga je predložilo Hooge Raad, kjer je odsvojitelj v trenutku prenosa že prenehal opravljati podjetniške dejavnosti, ugotoviti, „ali [je] bila odsvojena še delujoča gospodarska enota, kar bi posebej izhaja[lo] iz dejstva, da [se je] njeno upravljanje dejansko nadaljevalo ali ponovno začelo z novim lastnikom, v okviru enakih ali podobnih gospodarskih dejavnosti“ ( 16 ). Poleg tega je Sodišče izpostavilo, da je za ugotovitev, ali so [bili] ti pogoji izpolnjeni, „treba upoštevati vse dejanske okoliščine, ki označujejo posel, med katerimi so zlasti vrsta zadevnega podjetja ali obrata, vprašanje, ali je bil opravljen prenos opredmetenih osnovnih sredstev, kot so nepremičnine in premičnine, vrednost neopredmetenih osnovnih sredstev ob prenosu, vprašanji, ali je novi delodajalec prevzel večino zaposlenih, ali je bil opravljen prenos strank, in morebitno podobnost med dejavnostmi, ki so se opravljale pred prenosom in po njem, ter morebitno obdobje, v katerem so bile te dejavnosti začasno ustavljene“ ( 17 ). Sodišče je pojasnilo, da so vsi ti dejavniki „le delni vidiki celotne presoje in se jih zato ne sme presojati ločeno“ ( 18 ). Nazadnje je navedlo, da je dejanska presoja, ki je nujna za ugotovitev obstoja prenosa v smislu Direktive, v pristojnosti nacionalnega sodišča, in sicer glede na merila razlage, kot jih je opredelilo Sodišče.

26. Sodišče je v sodbi Spijkers in v večjem delu poznejše sodne prakse ( 19 ), vsaj do konca devetdesetih let, posvečalo posebno pozornost okoliščini, da je pridobitelj podjetniško ali podobno dejavnost odsvojitelja nadaljeval ali ponovno začel. Sposobnost, da prenesena gospodarska enota ne izgubi svoje identitete, je v bistvu sovpadala z njeno zmožnostjo, da „ostane dejavna in učinkovita“ ( 20 ) tudi po prenosu. Taka razlaga je bila podprta z okoliščino, da sta ednina primera, v katerih Sodišče obstoja prenosa ni upoštevalo, stečaj ali likvidacija podjetja ( 21 ). Tudi v okviru takšne sodne prakse je Sodišče ločevalo med stečajnimi postopki, ki so namenjeni likvidaciji sredstev, in tistimi, namenjenimi nadaljevanju podjetniške dejavnosti: v zadnjem primeru se je še naprej uporabljala Direktiva ( 22 ).

27. Sodba Süzen ( 23 ) je spremenila usmeritev glede na predhodne odločitve.

28. Sodišče je bilo ob tej priložnosti pozvano, da pojasni, ali bi se Direktivo 77/187 lahko uporabilo tudi v primeru, če bi naročnik, ki je sklenil pogodbo o čiščenju svojih prostorov s prvim podjemnikom, to pogodbo razdrl in bi za opravo podobnih del z drugim podjemnikom sklenil novo pogodbo, s tem da transakcija ne bi zajemala prenosa opredmetenih ali neopredmetenih osnovnih sredstev podjetja in da novi podjemnik ne bi zaposlil več delavcev, ki jih je za izpolnitev pogodbenih del izbral predhodnik in ki jih sam potrebuje. Sodišče je po opredelitvi pojma gospodarske enote kot „organiziranega skupka oseb in sredstev, ki omogočajo opravljanje gospodarske dejavnosti z določenim ciljem“ ( 24 ), navedlo, da „zgolj okoliščina, da [so] ponujene storitve tako prejšnjega kot novega ponudnika podobne, še ne pomeni sklepa v smislu, da obstoj[a] prenos gospodarske enote“. Sodišče namreč nadaljuje, „da enota ne more biti omejena zgolj z dejavnostjo, ki ji je bila zaupana“, ampak „njena identiteta izhaja tudi iz drugih dejavnikov, kot so struktura zaposlenih, razvrstitev, organizacija dela, metode upravljanja in kot v obravnavani zadevi obratovalna sredstva, s katerimi razpolaga“ ( 25 ).

29. Ta usmeritev je upoštevana v poznejših sodbah ( 26 ), v katerih se zmanjšuje pomen nadaljevanja podjetniške dejavnosti pridobitelja in se poudarja pomen skupne presoje okoliščin, ki prenos označujejo. V okviru takšne presoje se upoštevnost posameznih upoštevanih elementov spreminja glede na posebnosti vsakega posameznega primera ( 27 ) brez možnosti, da bi določili element, ki bi imel abstraktno večjo težo od drugih. Predvsem je Sodišče v zvezi s tem pojasnilo, da „ohranitev pravic delavcev, kar je namen Direktive […] ne sme biti odvisna le od upoštevnosti enega dejavnika“ ( 28 ), četudi se šteje med tiste, na podlagi katerih mora biti presoja opravljena.

30. V zvezi s tem je na primer Sodišče kot upoštevno, vendar ne odločilno okoliščino štelo dejstvo, da podjetje med prenosom začasno ni delovalo in ni imelo zaposlenih delavcev, posebej v primeru sezonskega dela ( 29 ). Enako in čeprav se prenos sredstev družbe uvršča med temeljna merila za celostno presojo transakcije, njen neobstoj po mnenju Sodišča ne pomeni, da se tako transakcijo lahko izključi s področja uporabe Direktive ( 30 ), razen v primeru, če ne gre za podjetja, ki delujejo na področju, „kjer opredmetena osnovna sredstva pomembno vplivajo na opravljanje dejavnosti“ ( 31 ). Poleg tega, čeprav za opredelitev prenosa v smislu Direktive v dejavnostih, kjer temelji opravljanje dela predvsem na delovni sili ( 32 ), zadošča ponovna zaposlitev z vidika potrebnega števila in znanja delavcev, ki so bili prej zaposleni pri prejšnjemu delodajalcu, ta okoliščina v drugih primerih ni nujno odločilna ( 33 ). Nazadnje, Sodišče je v sodbi Mayeur ( 34 ) navedlo, da „v določenih primerih ni mogoče izključiti, da bi dejavniki, kot so organizacija, delovanje, financiranje, upravljanje ter uporabljena pravna pravila, zaznamovali gospodarsko enoto tako, da bi njihova sprememba zaradi prenosa te enote pomenila spremembo njene identitete“ ( 35 ). Sodišče je izključilo možnost, da bi se ta predpostavka nanašala na omenjeni primer, kjer je „[o]bčina kot pravna oseba javnega prava, ki deluje v okviru posebnih določb upravnega prava, prevzela dejavnosti oglaševanja in javnega obveščanja, ki jih je do tedaj v korist [o]bčine opravljalo nepridobitno združenje, ki je pravna oseba zasebnega prava“ ( 36 ). Poudariti je treba, da je Sodišče v tej sodbi med različnimi ocenjenimi dejavniki namenilo posebno pozornost okoliščini, da je opravljanje predhodne dejavnosti združenja oziroma tisti del dejavnosti, na katerega so se nanašale naloge tožeče stranke v postopku v glavni svari ( 37 ), nadaljevala občina.

31. Ta kratek pregled omogoča ugotovitev, da je Sodišče pri ugotavljanju obstoja prenosa v smislu Direktive 77/178 sledilo pristopu, ki je temeljil na presoji vsakega posameznega primera posebej.

32. Z dajanjem prednosti takemu pristopu je Sodišče, kot je v preteklosti ugotovil že generalni pravobranilec La Pergola, nedvomno obdržalo „ustrezno prilagodljivost meril različnim položajem, ki se lahko pojavijo v okviru gospodarstva Skupnosti“ ( 38 ), vendar je hkrati opustilo opredelitev bistva pojma prenosa podjetja oziroma njegove minimalne vsebine – kar konkretno omogoča razlikovanje takega prenosa od enostavne odsvojitve premoženja družbe – s čimer je postavilo gibljivejše, vendar manj jasne meje varovanja, ki so določene v Direktivi.

33. Zato bom glede na navedeno obravnaval vprašanje predložitvenega sodišča.

C – Vprašanje za predhodno odločanje

34. Predložitveno sodišče Sodišče v bistvu sprašuje, ali gre v smislu člena 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 za prenos dela podjetja ali obrata, če novi delodajalec ne ohrani organizacijske samostojnosti pridobljenih delov, ampak jih vključi v svojo obstoječo organizacijsko strukturo. Kot izhaja iz predložitvene odločbe, naj bi se novejša sodna praksa Bundesarbeitsgerichta v takih primerih nagibala k ugotovitvi, da gre za preprosto odsvojitev premoženja družbe in ne prenos v smislu nacionalne zakonodaje, s katero je prenesena Direktiva.

35. Tožena stranka v postopku v glavni stvari s sklicevanjem na sodno prakso Bundesarbeitsgerichta trdi, da odsvojena enota ne ohrani svoje identitete, če zaradi prenosa izgubi organizacijsko samostojnost, kot bi bilo v primeru, če bi pridobitelj pridobljena sredstva vključil v povsem novo organizacijsko strukturo. V obravnavanem primeru naj bi organizacija dela družbe Ferrotron temeljila na sektorski delitvi dejavnosti in ne na vrsti izdelkov, kot je bilo v družbi ET. Njeni zaposleni in različne dejavnosti, ki jih je družba Ferrotron prevzela, naj bi bili torej na podlagi nove organizacije dela vključeni v organizacijsko strukturo pridobitelja.

36. Nemška vlada in Komisija menita nasprotno. S sklicevanjem na sodno prakso Sodišča trdita, da se mora obstoj prenosa v smislu Direktive ugotoviti v okviru celostne presoje, ki upošteva vse upoštevne dejavnike. Ohranitev organizacijske samostojnosti prenesene enote naj bi bila le eno izmed meril, na podlagi katerih je treba opraviti tako presojo.

37. S tem stališčem se strinjam.

38. Predvsem je to v skladu z dosedanjo prakso Sodišča, da obravnava vsak primer posebej, in s poudarkom, ki ga je namenilo pomembnosti presoje vsake transakcije glede na vse okoliščine, ki jo zaznamujejo. Zdi se, da je tak pristop metodološko nezdružljiv z izključitvijo prenosa podjetja v smislu Direktive, do katere se pride ob upoštevanju enega samega elementa, ločenega od celostne presoje ( 39 ).

39. Na splošno ni dvoma, da organizacijski dejavnik prispeva k določitvi „identitete“ odsvojene gospodarske enote ( 40 ) in da v določenih primerih, kot priznava Sodišče v sodbi Mayeur ( 41 ), skupaj s preostalimi dejavniki, kot so delovanje, financiranje, upravljanje in uporabljena pravna pravila, zaznamuje zadevno enoto tako, da bi zgolj ena sprememba, ki je posledica prenosa, povzročila spremembo njene identitete ( 42 ).

40. Vendar iz sodne prakse izhajajo različni primeri, v katerih Sodišče ni upoštevalo, da bi sprememba organizacijske strukture odsvojene enote ( 43 ) ali sprememba organizacije dela ( 44 ) vplivali tako, da se obstoj prenosa v smislu Direktive ne bi uporabil niti v primerih, v katerih bi te spremembe pomenile korenit premik v načinu upravljanja odsvojene enote pri pridobitelju z vplivi na zmožnost nadaljevanja delovnega razmerja s premeščenimi delavci ( 45 ).

41. V utemeljitev svojega stališča se tožena stranka sklicuje na pojem gospodarske enote, ki je bil določen v sodni praksi in prevzet s členom 1(1)(b) Direktive 2001/23, z zatrjevanjem, da prenesena enota ohrani svojo identiteto le v primeru, če pridobitelj obdrži organizacijsko povezanost osebnih in materialnih elementov, ki sestavljajo preneseno enoto.

42. Na podlagi člena 1(1)(b) Direktive 2001/23 se za prenos v smislu te direktive šteje prenos gospodarske enote, ki je „organiziran skupek virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali je ta dejavnost glavna ali stranska“, in ki ne glede na prenos ohrani svojo identiteto. Ta določba namreč vsebuje napotek, da se kot značilni element, ki opredeljuje pojem in identiteto „gospodarske enote“, upošteva organizacijski dejavnik. Menim, da je treba tak napotek razumeti v smislu, da se ne nanaša na posebno organizacijo, ki jo delodajalec določi za različne proizvodne dejavnike, ampak na njihovo medsebojno odvisnost in dopolnjevanje, kar omogoča, da skupaj prispevajo k opravljanju določene gospodarske dejavnosti.

43. V nasprotju s trditvami tožene stranke ta povezava ni nujno povezana z vključitvijo odsvojene enote v strukturo pridobitelja, ki je lahko od strukture odsvojitelja različna glede na velikost in/ali organizacijo.

44. Povedano drugače, ohranitev identitete odsvojene enote ne pomeni, da se ohrani njena „organizacijska samostojnost“, ki jo tožena stranka razume kot strukturno samostojnost, ampak da se ohranijo obstoječe funkcionalne in namenske povezave med različnimi prenesenimi dejavniki, ki novemu delodajalcu omogočajo, da jih kljub njihovi uvrstitvi v drugo organizacijsko enoto uporabi za opravljanje posebne gospodarske dejavnosti.

45. Družba Ferrotron je v postopku v glavni stvari pridobila skupek pravic za proizvodnjo in trženje določenih izdelkov in v nasprotju s tem, kar je na obravnavi trdil zastopnik tožene stranke, ta transakcija ni bila omejena zgolj s povečanjem aktive družbe Ferrotron, ampak je slednji omogočila, da že obstoječim vrstam izdelkov, ki jih je podjetje ponujalo, priključi nov program izdelkov. Poleg tega ni sporno, da je družba Ferrotron z uporabo pridobljenih in skupno organiziranih osebnih, opredmetenih ter neopredmetenih osnovnih sredstev nadaljevala dejavnost, ki jo je predhodno opravljala družba ET, čeprav so prevzeti delavci vključeni v strukturo tožene stranke in pri njej opravljajo naloge v popolnoma različnem organizacijskem okviru.

46. V teh okoliščinah je kljub spremembi v organizaciji dela mogoče trditi, da zaradi prenosa obstoječa povezava med različnimi elementi, ki jih je družba Ferrotron pridobila in ki so bili opredeljeni kot „organiziran skupek virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti“, ni bila prekinjena. Po drugi strani okoliščina, da je bilo s pogodbo predvideno, da bo v naslednjih dveh letih po prenosu družba ET družbi Ferrotron ponudila na razpolago dodatno usposobljene delavce v primeru odsotnosti že premeščenih ali da bo usposobila delavce iz družbe Ferrotron, jasno kaže, da je sama pridobiteljica priznavala medsebojno odvisnost proizvodnih dejavnikov in potrebo po ohranitvi take povezave v okviru nadaljevanja zadevne dejavnosti.

47. Nacionalno sodišče mora z upoštevanjem vseh okoliščin, ki opredeljujejo zadevno transakcijo, in drugih upoštevnih dejavnikov, med katerimi je tudi zgoraj opisan organizacijski ( 46 ), ugotoviti, ali je v obravnavani zadevi odsvojena enota po prenosu ohranila svojo identiteto, kot to zahteva sodna praksa Sodišča.

48. Tožena stranka nazadnje trdi, da v primeru izgube organizacijske samostojnosti gospodarske enote po prenosu cilj, ki mu sledi Direktiva, to je ohranitev delovnega razmerja delavcev, ki bi bili zaradi prenosa premeščeni, v vsakem primeru ne bi bil dosegljiv. V zvezi s tem poudarja, da v novi organizaciji dela, ki jo je želela družba Ferrotron, delovnega mesta, ki bi ustrezalo delovnemu mestu D. Klarenberga, ni bilo.

49. Republika Francija je v postopku, ki se je končal s prej omenjeno sodbo v zadevi Mayeur ( 47 ), navedla podobno trditev kot družba Ferrotron. Francoska vlada je z namenom, da bi iz zadeve izključila prenos v smislu Direktive 78/187 med drugim trdila, da mora oseba javnega prava, če prevzame dejavnost, ki jo je pred tem opravljala pravna oseba zasebnega prava, po nacionalni zakonodaji razdreti pogodbe o delu, ki jih je sklenila slednja. Sodišče je presodilo, da nezmožnost nadaljevanja pogodb o delu s pridobiteljem ne vpliva na ugotavljanje obstoja prenosa. Menilo je, da obveznost razdrtja pogodb o zaposlitvi po členu 4(2) Direktive vključuje spremembo delovnih pogojev v škodo delavca, ki neposredno izhajajo iz prenosa, s posledico, da je za razlog prenehanja teh pogodb treba šteti razlog, ki je na strani delodajalca ( 48 ).

50. Za končni sklep bi želel podati še zadnji premislek. Primer prenosa, katerega predmet ni podjetje v celoti, ampak le njegov del, je izrecno predviden v Direktivi 2001/23, ki v njej določeno posebno varstvo razširi na delavce, ki so udeleženi v takih transakcijah. Prav v takih primerih se lahko meja med prenosom in preprosto odsvojitvijo proizvodnih dejavnikov poostri ter tako povzroči večje težave pri ugotavljanju meril, ki tako razlikovanje med tema primeroma omogočajo, in povečuje nevarnost, da se jih s področja uporabe zadevne direktive izključi, čeprav bi jih bilo treba upoštevati. Če bi opravljena vključitev prenesenih sredstev v organizacijsko strukturo podjetja pridobitelja sama po sebi zadoščala za izključitev prenosa v smislu Direktive, bi bilo njene okvire uporabe težko opredeliti, še posebej v primeru prenosa dela podjetja ali obrata, kadar je predmet zadevne transakcije, kot je v obravnavani zadevi, prenos dela dejavnosti med podjetjema, ki nastopata na istem trgu in imata vsak svojo organizacijsko strukturo.

51. Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da okoliščina, da del odsvojenega podjetja ali obrata novi delodajalec ne uporablja več kot del podjetja ali obrata, ki je organizacijsko samostojen, sama po sebi še ne zadostuje za izključitev obstoja prenosa v smislu Direktive 2001/23.

IV – Predlog

52. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, da na vprašanje za predhodno odločanje Landesarbeitsgericht Düsseldorf odgovori tako: Člen 1(1)(a) in (b) Direktive Sveta 2001/23 z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da okoliščina, da novi delodajalec ne uporablja več dela odsvojenega podjetja ali obrata kot del podjetja ali obrata, ki je organizacijsko samostojen, ne nasprotuje temu, da se prizna prenos, pod pogojem, da odsvojena enota ohrani svojo identiteto.

( 1 ) Jezik izvirnika: italijanščina.

( 2 ) UL L 82, str. 16.

( 3 ) UL L 61, str. 26.

( 4 ) Direktiva 77/187/EGS, navedena v opombi 3, in Direktiva Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998, kot je bila spremenjena z Direktivo 77/187/EGS o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov obratov (UL L 201, str. 88).

( 5 ) Mimogrede opozarjam, da je Sodišče v sodbi z dne 7. februarja 1985 v zadevi Botzen in drugi (186/83, Recueil, str. 519) že imelo priložnost odločiti o vprašanju za predhodno odločanje, ki je bilo podobno tistemu, ki ga družba Ferrotron navaja v drugem delu svoje utemeljitve. Sodišče je v sodbi pojasnilo, da se v primeru prenosa obrata ali dela obrata oziroma dela podjetja varstvo, določeno v Direktivi, razširi na delavce, ki so zaposleni v tem delu podjetja, ker „je delovno razmerje opredeljeno kot vez med delavcem in delom podjetja, v katerem ta opravlja svoje delo“ (točka 15). Poleg tega je Sodišče s sodbo z dne 24. januarja 2002 v zadevi Temco (C-51/00, Recueil, str. I-969) pojasnilo, da je v primeru odsvojitve dela obrata „za opredelitve prenosa v smislu Direktive brez učinka dejstvo, da odsvojeno podjetje, potem ko je del njegove dejavnosti prevzelo drugo podjetje, ne preneha in da ohrani del zaposlenih, ki bodo opravljali to dejavnost, ker je dejavnost, od katere se je ločila, sama po sebi gospodarska enota“ (točka 29).

( 6 ) Glej sodbi z dne 5. decembra 2000 v zadevi Guimont (C-448/98, Recueil, str. I-10663, točka 22) in z dne 5. marca 2002 v združenih zadevah Reisch in drugi (C-515/99, od C-519/99 do C-524/99 in od C-526/99 do C-540/99, Recueil, str. I-2157, točka 25).

( 7 ) Glej sodbo z dne 1. decembra 2005 v zadevi Burtscher (C-213/04, ZOdl., str. I-10309, točka 35).

( 8 ) Glej sodbo z dne 6. junija 2000 v zadevi Angonese (C-281/98, Recueil, str. I-4139, točka 18).

( 9 ) Glej poglavje II, odstavek 3, predložitvene odločbe.

( 10 ) Glej točko 3 zgoraj.

( 11 ) Glej opombo 4.

( 12 ) Glej prvo uvodno izjavo Direktive 2001/23.

( 13 ) Glej sodbe z dne 17. decembra 1987 v zadevi Ny Mølle Kro (287/86 Recueil, str. 5465, točka 12); z dne 5. maja 1988 v združenih zadevah Berg (144/87 in 145/87, Recueil, str. 2559, točka 17) in z dne 15. junija 1988 v zadevi Bork International in drugi (101/87, Recueil, str. 3057, točka 13).

( 14 ) Glej sodbo z dne 18. marca 1986 (24/85, Recueil, str. 1119).

( 15 ) Točka 11, moj poudarek.

( 16 ) Točki 12 in 15.

( 17 ) Točka 13.

( 18 ) Točka 13.

( 19 ) Glej med drugim sodbo z dne 10. februarja 1988 v zadevi Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (324/86, Recueil, str. 739, točka 10); zgoraj v opombi 13 navedeno sodbo Bork International in drugi, točka 14; sodbe z dne 19. maja 1992 v zadevi Redmond Stichting (C-29/91, Recueil, str. I-3189, točka 31); z dne 12. novembra 1992 v zadevi Watson Rask in Christensen (C-209/91, Recueil, str. I-5755, točka 19) in z dne 7. marca 1996 v združenih zadevah Merckx in Neuhuys (C-171/94 in C-172/94, Recueil, str. I-1253, točka 16).

( 20 ) Izraz je vzet iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Mancinija v zvezi z zadevo Berg, naveden v opombi 13 (Recueil, str. 2573).

( 21 ) Glej sodbi z dne 7. februarja 1985 v zadevi Abels (135/83, Recueil, str. 469) in z dne 11. julija 1985 v zadevi Foreningen af Arbejdsledere i Danmark (105/84, Recueil, str. 2639).

( 22 ) Glej sodbe z dne 25. julija 1991 v zadevi d'Urso in drugi (C-362/89, Recueil, str. I-4105); z dne 7. decembra 1995 v zadevi Spano in drugi (C-472/93, Recueil, str. I-4321, točke od 24 do 29) in z dne 12. marca 1998 v zadevi Dethier Équipement, C-319/94 (Recueil, str. I-1061, točki 31 in 32).

( 23 ) Sodba z dne 11. marca 1997 (C-13/95, Recueil, str. I-1259).

( 24 ) Točka 13. Sodišče je že v sodbi z dne 19. septembra 1995 v zadevi Rygaard (C-48/94, Recueil, str. I-2745, točka 20) navedlo, da se mora na področju uporabe Direktive „prenos nanašati na stabilno organizirano gospodarsko enoto, katere dejavnost ni omejena zgolj z izvršitvijo določenega dela“.

( 25 ) Točka 15. Moj poudarek. V sklepnih predlogih je generalni pravobranilec La Pergola Sodišču predlagal, naj opusti merilo nadaljevanja podjetniške dejavnosti in upošteva merilo prenosa premoženja med odsvojiteljem in pridobiteljem.

( 26 ) Glej sodbe z dne 10. decembra 1998 v združenih zadevah Hernández Vidal in drugi (C-127/96, C-229/96 in C-74/97, Recueil, str. I-8179, točka 30); z dne 10. decembra 1998 v združenih zadevah Hidalgo in drugi (C-173/96 in C-247/96, Recueil, str. I-8237, točka 30); z dne 25. januarja 2001 v zadevi Liikenne (C-172/99, Recueil, str. I-745, točka 34) in z dne 20. novembra 2003 v zadevi Abler in drugi (C-340/01, Recueil, str. I-14023, točka 35).

( 27 ) Glej v tem smislu sodbo Süzen, navedena v opombi 23, točka 18; v predhodni opombi navedeno sodbo Hernández Vidal in drugi, točka 31; sodbo Temco, navedena v opombi 5; sodbi z dne 9. decembra 2004 v zadevi Komisija proti Italiji (C-460/02, ZOdl., str. I-11547, točka 41) in z dne 15. decembra 2005 v združenih zadevah Güney-Görres in Demir (C-232/04 in C-233/04, ZOdl., str. I-11237, točka 35) ter v predhodni opombi navedeno sodbo Liikenne, točka 35.

( 28 ) Glej sodbo z dne 14. aprila 1994 v zadevi Schmidt (C-392/92, Recueil, str. I-1311, točka 16). Moj poudarek.

( 29 ) Glej v opombi 13 navedeno sodbo Ny Mølle Kro, točki 9 in 20.

( 30 ) Glej sodbo Schmidt, navedena v opombi 28, točka 16; sodbo Merckx in Neuhuys, navedena v opombi 19, točka 21; sodbo Süzen, navedena v opombi 23, točka 17, in sodbo Temco, navedena v opombi 5, točka 25.

( 31 ) Glej sodbo Liikenne, navedena v opombi 26, točke od 39 do 42. V tej sodbi Sodišče ni uporabilo direktive za nadaljevanje pogodbe v zvezi z javnim naročilom glede opravljanja storitev javnega avtobusnega prevoza ne glede na to, da je novi pogodbenik prevzel bistveni del zaposlenih od prejšnjega pogodbenika in da je bil opravljen tudi prenos strank.

( 32 ) Glej sodbo Süzen, navedena v opombi 23, točka 21; sodbi Hernández Vidal in drugi, točka 32, in Hidalgo in drugi, točka 32, navedeni v opombi 26, in sodbo Temco, navedena v opombi 5, točka 26.

( 33 ) Glej na primer sodbi Liikenne, navedena v opombi 26, in Abler in drugi, navedena v opombi 26, točka 37.

( 34 ) Sodba z dne 26. septembra 2000 v zadevi Mayeur (C-175/99, Recueil, str. I-7755, točka 49).

( 35 ) Točka 53.

( 36 ) Izrek sodbe.

( 37 ) Glej točko 54.

( 38 ) Sklepni predlogi, predstavljeni v zadevi Süzen, navedeni v opombi 23.

( 39 ) Glej v tem smislu sodbo Schmidt, navedena v opombi 28.

( 40 ) Glej sodbo Süzen, navedena v opombi 23, in v opombi 26 navedeno sodno prakso.

( 41 ) Navedena v opombi 34.

( 42 ) Točka 53.

( 43 ) Glej na primer sodbo Merckx in Neuhuys, navedena v opombi 19, in sodbo z dne 13. septembra 2007 v zadevi Jouini in drugi (C-458/05, ZOdl., str. I-7301).

( 44 ) Tako na primer odločitev, da se za čiščenje lastnih prostorov prezaposli lastne zaposlene, pomeni spremembo organizacije dela, ne pa obstoja prenosa; glej med drugim sodbo Hernández Vidal in drugi, navedena v opombi 26.

( 45 ) Glej sodbo Mayeur, navedena v opombi 34.

( 46 ) Glej točke od 42 do 44.

( 47 ) Navedena v opombi 34.

( 48 ) Točka 56.