ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑368/16

Assens Havn

proti

Navigators Management (UK) Limited

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Højesteret)

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pristojnost v zvezi z zavarovanji – Nacionalna zakonodaja, ki pod nekaterimi pogoji določa pravico oškodovanca, da vloži tožbo neposredno zoper zavarovalnico povzročitelja nesreče – Dogovor o pristojnosti, sklenjen med zavarovalnico in povzročiteljem škode“

Povzetek – Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 13. julija 2017

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 44/2001 – Pristojnost v zvezi z zavarovanji – Dogovor o pristojnosti, sklenjen med zavarovalnico in povzročiteljem škode – Možnost sklicevanja na navedeni dogovor proti oškodovancu, ki ima na voljo neposredno tožbo zoper zavarovalnico – Neobstoj

(Uredba Sveta št.o 44/2001, člena 13 in 14)

Člen 13, točka 5, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah v povezavi s členom 14, točka 2(a), te uredbe je treba razlagati tako, da oškodovanca, ki ima na voljo neposredno tožbo zoper zavarovalnico povzročitelja škode, ki mu je nastala, ne zavezuje dogovor o pristojnosti, sklenjen med to zavarovalnico in tem povzročiteljem.

Razširitev zavezujočega učinka dogovorov o pristojnosti, ki temeljijo na povezanih določbah členov 13 in 14 Uredbe št. 44/2001, na oškodovance bi namreč lahko ogrozila cilj, ki mu sledi oddelek 3 iz poglavja II te uredbe, in sicer varstvo ekonomsko in pravno šibkejše stranke (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse,C‑347/08, EU:C:2009:561, točka 40).

(Glej točki 40 in 41 ter izrek.)
(Glej točke od 30 do 32.)

Mnenje, ki ga je vrhovno sodišče izdalo na začetku obdobja za prenos Direktive 2016/343 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku in ki nacionalnim sodiščem, ki so pristojna za obravnavo pritožb zoper sklepe o odreditvi pripora, daje možnost, da se odločijo, ali bodo v fazi sojenja v kazenskem postopku pri odločanju o obdržanju obtoženca v priporu preizkusila tudi, ali obstaja utemeljen sum, da je storil očitano kaznivo dejanje, ni tako, da bi lahko po izteku roka za prenos te direktive resno ogrožalo njene cilje.

Navedeno mnenje, v katerem je bil ugotovljen konflikt med določbami Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in določbami nacionalnega kazenskega procesnega prava, ki v fazi sojenja in pri izvajanju sodnega nadzora ukrepa pripora prepovedujejo preverjanje obstoja utemeljenega suma, da je obtoženec storil kaznivo dejanje, namreč nacionalnim sodiščem, na katera je vložena pritožba zoper ukrep obdržanja v priporu, ne nalaga, naj v fazi sojenja v kazenskem postopku sprejmejo neko določeno odločbo. Nasprotno, to mnenje daje tem sodiščem izbiro, ali bodo uporabila določbe navedene konvencije, kakor jih razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice, ali pa določbe nacionalnega prava o kazenskem postopku.

(Glej točki 34 in 36 ter izrek.)
Člen 1 Uredbe (ES) št. 810/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o vizumskem zakoniku Skupnosti (Vizumski zakonik), kot je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 610/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013, je treba razlagati tako, da vloga za izdajo vizuma z omejeno ozemeljsko veljavnostjo, ki jo je na podlagi člena 25 tega zakonika iz humanitarnih razlogov podal državljan tretje države na predstavništvu namembne države članice, ki je na ozemlju tretje države, da bi ob svojem prihodu v to državo članico vložil prošnjo za mednarodno zaščito in da bi torej v navedeni državi bival več kot 90 dni v 180‑dnevnem obdobju, ne spada na področje uporabe navedenega zakonika, temveč spada, glede na trenutno stanje prava Evropske unije, zgolj na področje uporabe nacionalnega prava.

Dodati je treba, da bi – medtem ko je bil Vizumski zakonik zasnovan za namene izdaje vizumov za bivanje na ozemlju držav članic, ki ne presega 90 dni v katerem koli 180‑dnevnem obdobju – nasproten sklep državljanom tretjih držav omogočil, da na podlagi tega zakonika vlagajo vloge za izdajo vizumov, katerih cilj bi bil dobiti pravico do mednarodne zaščite v državi članici po njihovi izbiri, kar bi ogrozilo splošno sistematiko ureditve, vzpostavljene z Uredbo št. 604/2013.

Poudariti je še treba, da bi tak nasproten sklep pomenil, da so države članice na podlagi Vizumskega zakonika državljanom tretjih držav dejansko dolžne omogočiti, da vložijo prošnjo za mednarodno zaščito na veleposlaništvu države članice, ki je na ozemlju tretje države. Ker pa cilj Vizumskega zakonika ni uskladitev zakonodaj držav članic v zvezi z mednarodno zaščito, je treba ugotoviti, da akti Unije, sprejeti na podlagi člena 78 PDEU, ki urejajo postopke, ki se uporabljajo za prošnje za mednarodno zaščito, ne določajo take obveznosti in, nasprotno, izključujejo s svojega področja uporabe vloge, predložene na veleposlaništvih držav članic. Tako je iz člena 3(1) in (2) Direktive 2013/32 razvidno, da se ti direktivi uporabljata za prošnje za mednarodno zaščito, podane na ozemlju držav članic, vključno na meji, v teritorialnih vodah ali tranzitnih območjih države članice, vendar se ne uporabljata za prošnje za diplomatski ali teritorialni azil, ki so predložene predstavništvom držav članic. Enako iz člena 1 in člena 3 Uredbe št. 604/2013 izhaja, da ta uredba države članice zgolj zavezuje k preučitvi vsake prošnje za mednarodno zaščito, podane na ozemlju države članice, tudi na meji ali na tranzitnem območju, in da se postopki, določeni z navedeno uredbo, uporabljajo le za take prošnje za mednarodno zaščito.

(Glej točke 48, 49 in 51 ter izrek.)
Člen 26(1) Okvirnega sklepa 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami, kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom 2009/299, je treba razlagati tako, da ukrepi, kot so hišni pripor, ki traja devet ur ponoči, v kombinaciji z nadzorom zadevne osebe prek elektronske zapestnice, obveznost javljanja vsak dan oziroma večkrat na teden na policijski postaji ob določenih urah ter prepoved zaprositi za izdajo dokumentov, ki omogočajo potovanje v tujino, glede na vrsto, trajanje, učinke in načine izvajanja vseh teh ukrepov načeloma niso omejujoči do te mere, da bi imeli učinek odvzema prostosti, ki bi bil primerljiv z učinkom, ki je posledica zapora, in da bi se jih torej opredelilo kot „pripor“ v smislu navedene določbe, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

Pri izvajanju člena 26(1) Okvirnega sklepa 2002/584 je namreč pravosodni organ države članice, ki je izdala evropski nalog za prijetje, dolžan preučiti, ali je treba ukrepe, sprejete v zvezi z zadevno osebo v izvršitveni državi članici, izenačiti z odvzemom prostosti, in da torej pomenijo pripor v smislu tega člena 26(1) tega okvirnega sklepa. Če v okviru te presoje ta pravosodni organ ugotovi, da je tako, navedeni člen 26(1) določa, da je treba ves čas, ko so se izvajali ti ukrepi, všteti v čas odvzema prostosti te osebe v državi članici, ki je izdala evropski nalog za prijetje.

(Glej točke 40, 44, 46, 47, od 53 do 55, 57 in izrek.)
95

Zato zakonodaja, kakršna je v členih 23 in 24 programskega zakona, ki pristojne organe Kraljevine Belgije pooblašča, da za delavca enostransko uporabijo belgijsko zakonodajo na področju socialne varnosti, nasprotuje načelu vključitve delavcev v le en sistem socialne varnosti iz člena 11(1) Uredbe št. 883/2004 in načelu pravne varnosti, ki med drugim zahteva, da so pravna pravila jasna in natančna ter da so njihovi učinki predvidljivi, zlasti če imajo lahko negativne posledice za posameznike in podjetja (glej v tem smislu med drugim sodbo z dne 12. decembra 2013, Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation, C‑362/12, EU:C:2013:834, točka 44 in navedena sodna praksa).
1

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(2)(a) in člena 14(2)(b)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 (UL 2008, L 177, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).
48

Nasprotno se je zaslišanje 30. septembra 2002, na katero so predstavniki držav članic bili vabljeni v skladu s pravili Pogodbe ES, ki so se od takrat uporabljala, zlasti v skladu s členom 11(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2842/98 z dne 22. decembra 1998 o zaslišanju pogodbenic v nekaterih postopkih na podlagi [členov 81 in 82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 4, str. 204), nanašalo na predmet dodatnega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in sicer na pravne posledice prenehanja veljavnosti Pogodbe ESPJ za nadaljevanje postopka. To na eni strani izhaja iz tega obvestila, v katerem so bili njegovi naslovniki izrecno pozvani, naj predstavijo svoje mnenje glede teh dodatnih ugotovitev o možnih kršitvah. Na drugi strani je Komisija v točki 382 obrazložitve sporne odločbe navedla, da po njeni presoji zaslišanja z dne 13. junija 2002 ni bilo treba ponoviti na podlagi določb uredb št. 17 in št. 1/2003, ker je bilo to zaslišanje, na katerem predstavniki držav članic niso sodelovali, opravljeno v skladu s pravili Pogodbe ESPJ, ki so se takrat uporabljala. Poleg tega je Komisija na skupni obravnavi v zadevah od C‑85/15 P do C‑89/15 P v odgovor na vprašanje Sodišča potrdila, da v dodatnem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah niso bila spremenjena niti dejstva niti dokazi, ki so bili predmet postopka.
23

V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali pravica fizične osebe do učinkovitega dostopa do sodišč v čezmejnih sporih v smislu člena 1 in člena 2 Direktive 2003/8 zahteva, da brezplačna pravna pomoč, ki jo odobri Zvezna republika Nemčija, vključuje stroške, ki so tožeči stranki nastali za prevod izjave in dokazil, priloženih k vlogi za brezplačno pravno pomoč, če tožeča stranka hkrati s tožbo predloži vlogo za brezplačno pravno pomoč sodišču, pristojnemu za odločanje v zadevi, ki je tudi pristojni prejemni organ v smislu člena 13(1)(b) [te d]irektive, in je sama poskrbela za prevod?“
28

V obravnavani zadevi zadošča ugotoviti, da v okviru določb zakona o stečaju, ki urejajo postopek odpisa dolgov, osebe, ki ne morejo imeti koristi od tega postopka, bodisi ker ne spadajo na področje uporabe tega postopka bodisi ker niso izpolnjeni pogoji iz člena 142 navedenega zakona, niso v primerljivem dejanskem in pravnem položaju kot osebe, ki so upravičene do te koristi, z vidika cilja, ki se uresničuje s temi določbami in ki je, kot izhaja iz točk 10 in 12 ter 21 in 22 te sodbe, omogočiti fizični osebi, ki je razglasila stečaj in je dobroverni dolžnik, da ponovno začne opravljati podjetniško dejavnost prosta dolgov, ki ob koncu stečajnega postopka, ki je bil voden v zvezi s to osebo, niso poplačani.
Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 219/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2009, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pristojnemu organu omogoča, da zahteva, naj se brez odškodnine vrnejo vse neporabljene pravice ali del teh, ki so bile neupravičeno izdane upravljavcu, ker je kršil obveznost pravočasne obvestitve pristojnih organov o prenehanju delovanja naprave.
9

Davčna uprava je zoper navedeno odločbo vložila pritožbo pri Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (višje sodišče (oddelek za davke in premoženjske zadeve), Združeno kraljestvo), ki je to pritožbo zavrnilo, pri čemer je razsodilo, da je vsebina oprostitve iz navedene določbe dovolj jasna in natančna in da je njen učinek zato neposreden. Izraz „določene“ iz navedene določbe bi bilo namreč treba razlagati tako, da se ta oprostitev nanaša na kulturne storitve, ki jih opravljajo osebe javnega prava ali druge kulturne ustanove, ki jih priznava zadevna država članica. Davčni upravi je bila dovoljena vložitev pritožbe pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo).
3

V uvodnih izjavah 4, 20, 23, 32 in 60 Direktive 2001/29 je navedeno: „(4) Usklajena pravna ureditev avtorske in sorodnih pravic bo zaradi večje pravne varnosti in hkrati z zagotavljanjem visoke stopnje varstva intelektualne lastnine omogočala naložbe v ustvarjalnost in inovacije vključno z omrežno infrastrukturo, kar bo posledično vodilo k rasti in povečani konkurenčnosti evropske industrije […] […] (20) Ta Direktiva temelji na načelih in pravilih, ki so že opredeljena v trenutno veljavnih direktivah na tem področju, še posebej direktivah [91/250/EGS, 92/100/EGS, Sveta 93/83/EGS z dne 27. septembra 1993 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 134), 93/98/EGS in 96/9/ES], in razvija ta načela in pravila ter jih umešča v kontekst informacijske družbe. Določbe te direktive ne smejo vplivati na določbe navedenih direktiv, razen če v tej direktivi ni drugače določeno. […] (23) S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. […] […] (32) Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. […] […] (60) Varstvo, ki ga predvideva ta direktiva, naj ne vpliva na nacionalne predpise ali predpise Skupnosti na drugih področjih, na primer industrijski lastnini, varstvu podatkov, pogojnem dostopu, dostopu do javnih dokumentov ter pravilu kronologije uporabe v medijih, ki lahko vplivajo na varstvo avtorske ali sorodnih pravic.“
34

V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo v skladu s sodno prakso Sodišča nacionalni organi ugotoviti posledice, ki jih ima glede na njihov pravni red razglasitev ničnosti ali ugotovljena neveljavnost uredbe o uvedbi protidampinških dajatev, posledica tega pa je, da protidampinške dajatve, ki so bile plačane na podlagi zadevne uredbe, niso bile zakonito dolgovane v smislu člena 236(1) carinskega zakonika in bi jih carinski organi v skladu s to določbo načeloma morali povrniti, če so pogoji, ki veljajo za tako povračilo, med katerimi je ta iz člena 236(2) tega zakonika, izpolnjeni (glej v tem smislu sodbi z dne 27. septembra 2007, Ikea Wholesale, C‑351/04, EU:C:2007:547, točka 67, in z dne 18. marca 2010, Trubowest Handel in Makarov/Svet in Komisija, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, točka 25).
77

Prvič, navaja, da ima njena trditev pred Splošnim sodiščem, da so bili francoski organi zaradi pregledov na kraju samem, ki so že bili opravljeni v okviru tega upravljanja identifikacije oziroma teh premij, oproščeni štetja živali pri pregledih na kraju samem, podlago v Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) št. 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 4, str. 269) ter Uredbi št. 1975/2006. Po eni strani naj bi člen 26, drugi odstavek, Uredbe št. 1782/2003 določal, da lahko države članice za namene uporabe shem Unije ali nacionalnih shem v svoje administrativne in kontrolne postopke vključijo več sestavin integriranega sistema, da bi se izognile ponavljanju istovrstnih sektorskih preverjanj. Po drugi strani naj bi bilo iz člena 5(2) Uredbe št. 1975/2006 razvidno, da je treba preglede na kraju samem, določene v členih 12, 20 in 27 te uredbe, ter druge preglede, določene v ureditvi o kmetijskih subvencijah, kadar je to mogoče, izvesti sočasno.
48

Spomniti je treba, da pojem „deli“ v KN sicer ni opredeljen v smislu tarifne številke 8548 KN, vendar je iz sodne prakse Sodišča v zvezi s poglavjema 84 in 85 oddelka XVI in poglavjem 90 oddelka XVIII KN razvidno, da pojem „deli“ pomeni to, da obstaja celota, za delovanje katere so ti deli nujno potrebni. Iz te sodne prakse je razvidno, da za to, da bi se izdelek opredelil kot „del“ v smislu teh poglavij, ne zadostuje, da se dokaže, da stroj ali aparat brez tega blaga ne more zadovoljiti potreb, ki jim je namenjen. Poleg tega je treba dokazati, da je mehansko in elektronsko delovanje zadevnega stroja odvisno od navedenega izdelka (glej sodbo z dne 12. decembra 2013, HARK, C‑450/12, EU:C:2013:824, točka 36 in navedena sodna praksa).
5

Člen 4 te uredbe, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, določa: „1. Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki [zaradi insolventnosti], v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘. 2. Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa: […] (f) posledice postopkov v primeru insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, razen na pravde v teku; (g) terjatve, ki jih je treba prijaviti zoper dolžnikovo premoženje, in obravnavo terjatev, nastalih po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti; (h) pravila o prijavi, preverjanju in pri priznanju terjatev; […] (j) pogoje in učinke končanja postopkov v primeru insolventnosti, zlasti s poravnavo; (k) pravice upnikov po končanju postopkov v primeru insolventnosti; […]“
24

V obravnavanem primeru je treba ugotoviti – kot so poudarili ZBUW ter nemška in švedska vlada – da so tradicionalne lekarne načeloma v boljšem položaju, da njihovo osebje pacientom ponuja individualno svetovanje in da zagotavljajo oskrbo z zdravili v nujnih primerih, kot lekarne, ki poslujejo po pošti. Lekarne, ki poslujejo po pošti, zaradi svoje omejene ponudbe ne morejo primerno nadomestiti takih storitev, zato je treba ugotoviti, da lahko cenovna konkurenca pomeni pomembnejši konkurenčni parameter za zadnjenavedene kot za tradicionalne lekarne, saj ta parameter za njihovo možnost, da imajo neposreden dostop na nemški trg in na njem ostanejo konkurenčne, določa pogoje.
13

Člen 2(7) in (8) Luftverkehrsgesetz (zakon o zračnem prometu) v različici, objavljeni 10. maja 2007 (BGBl. 2007 I, str. 698), določa: „7. Zrakoplovi, ki niso registrirani in nimajo dovoljenja za območje, na katerem se ta zakon uporablja, ne smejo vstopiti na to območje ali biti nanj spravljeni drugače, kot da tja letijo šele, ko pridobijo dovoljenje. Dovoljenje ni potrebno, kadar sporazum med državo, iz katere izvira zrakoplov, in Zvezno republiko Nemčijo ali sporazum, ki zavezuje obe državi, določa drugače. 8. Dovoljenje iz odstavkov 6 in 7 je mogoče izdati na splošno ali za vsak primer posebej; v njem so lahko določeni pogoji in je lahko izdano za določen rok.“
Dalje, navesti je treba, da je treba v zvezi z ustaljeno sodno prakso, v kateri se je uporabil, nemški izraz „tatsächlich“ v obravnavanem primeru razumeti podobno kot izraz „wirklich“, saj se oba izraza v tem besedilu uporabljata izmenično. Čeprav je Sodišče uporabilo izraz „tatsächlich“ v točki 98 sodbe z dne 8. septembra 2010 (Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504), ta točka napotuje tudi na prav tako ustaljeno in starejšo sodno prakso, v tem primeru na točko 37 sodbe z dne 21. oktobra 1999, Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514), in točko 53 sodbe z dne 6. marca 2007, Placanica in drugi (C‑338/04, C‑359/04 in C‑360/04, EU:C:2007:133), v katerih se je v nemški različici uporabil izraz „wirklich“. Tako se med drugim tudi v nemški in francoski različici točke 36 sodbe z dne 24. januarja 2013, Stanleybet in drugi (C‑186/11 in C‑209/11, EU:C:2013:33), v enakem sobesedilu uporabljata izraza „wirklich“ in „véritablement“.
To poglavje zajema delovna in poklicna oblačila, na katere se nanašajo tarifne podštevilke kombinirane nomenklature in katere zaradi splošnega videza (preprostega ali posebnega kroja ali modela odvisno od funkcije oblačila) ter vrste materiala, ki je običajno čvrst in se ne krči, nedvoumno kažejo na to, da so izdelane samo ali predvsem zato, da zagotovijo zaščito (fizično ali zdravstveno) drugih oblačil in/ali oseb med delom v obratu, opravljanjem poklica ali v gospodinjstvu.

[…]

Med poklicnimi in delovnimi oblačili velja omeniti oblačila, ki jih uporabljajo mehaniki, tovarniški delavci, zidarji, kmetje itd. To so večinoma dvodelna oblačila, delovni kombinezoni, hlače z naprsnikom in naramnicami in hlače. Za druge dejavnosti so takšna oblačila lahko predpasniki, protiprašni plašči itd. (za zdravnike, bolniške sestre, snažilke, frizerke, peke, mesarje itd.).

[…]“
44

Posebej za člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 je Sodišče presodilo, da sodišče, ki mu je bila zadeva predložena, v fazi ugotavljanja mednarodne pristojnosti ne presoja niti dopustnosti niti utemeljenosti tožbe v skladu s pravili nacionalnega prava, ampak samo opredeli navezne okoliščine z državo sodišča, ki utemeljujejo njegovo pristojnost na podlagi te določbe. Tako lahko to sodišče zgolj za ugotovitev svoje pristojnosti v skladu s to določbo šteje za dokazane upoštevne trditve tožeče stranke glede pogojev za odgovornost za delikt ali kvazidelikt (glej v tem smislu sodbi z dne 25. oktobra 2012, Folien Fischer in Fofitec, C‑33/11, EU:C:2012:664, točka 50, in z dne 28. januarja 2015, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 62).
10

Juzgado de lo Mercantil no 6 de Madrid (gospodarsko sodišče št. 6 v Madridu) je tožbi C. Liffersa delno ugodilo ter družbama Mandarina in Mediaset med drugim naložilo, naj tožniku plačata znesek v višini 3370 EUR za premoženjsko škodo, povzročeno s to kršitvijo, in znesek v višini 10.000 EUR za moralno škodo. Audiencia Provincial de Madrid (provincialno sodišče v Madridu), pri katerem je bila vložena pritožba, je znesek nadomestila za premoženjsko škodo znižalo na 962,33 EUR in v celoti razveljavilo naložitev plačila odškodnine za moralno škodo družbama Mandarina in Mediaset. Po mnenju tega sodišča namreč C. Liffers, ker je izbral način izračuna na podlagi hipotetičnih licenčnin, določen v členu 140(2)(b) zakona o intelektualni lastnini, ni bil več upravičen dodatno zahtevati nadomestila za moralno škodo. Za to bi moral izbrati način izračuna iz odstavka 2(a) navedenega člena. Načina izračuna naj bi se izključevala, tako da naj bi bila izključena kombinacija obeh.