ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑552/13

Grupo Hospitalario Quirón SA

proti

Departamento de Sanidad del Gobierno Vasco

in

Instituto de Religiosas Siervas de Jesús de la Caridad

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 6 de Bilbao)

„Predhodno odločanje — Javna naročila storitev — Direktiva 2004/18/ES — Člen 23(2) — Upravljanje javnega zdravstvenega varstva — Opravljanje zdravstvenih storitev, ki spadajo pod storitve javnih bolnišnic, v zasebnih ustanovah — Zahteva po opravljanju storitev v določeni občini“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. oktobra 2015

Približevanje zakonodaj — Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev — Direktiva 2004/18 — Oddaja javnih naročil — Javna naročila zdravstvenih storitev — Obveznost opravljanja storitev izključno v ustanovah, ki se nahajajo na ozemlju določene občine — Nedopustnost — Kršitev načela prostega dostopa ponudnikov do javnih razpisov

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18, člen 23(2))

Člen 23(2) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev nasprotuje zahtevi, ki je določena kot tehnična specifikacija v javnih razpisih glede opravljanja zdravstvenih storitev in v skladu s katero morajo zdravstvene storitve, ki so predmet javnih razpisov, opravljati izključno zasebne bolnišnične ustanove, ki so v določeni občini, ki pa ni nujno tista, v kateri imajo prebivališče pacienti, za katere se bodo opravljale te storitve, saj ta zahteva pomeni samodejno izključitev ponudnikov, ki teh storitev ne morejo opravljati v taki ustanovi, ki je v tej občini, ki pa izpolnjujejo vse druge pogoje iz teh javnih razpisov.

Zahteva, da mora biti bolnišnična ustanova nujno v določeni občini, ki je izključni kraj opravljanja zadevnih zdravstvenih storitev, namreč pomeni teritorialno zahtevo glede opravljanja storitev, ki ne omogoča uresničitve cilja zagotovitve bližine in dostopnosti podporne zasebne bolnišnične ustanove v interesu pacientov, njihovih bližnjih in zdravstvenega osebja, ki bo prihajalo v to ustanovo, ob hkratnem zagotavljanju enakopravnega in nediskriminatornega dostopa vseh ponudnikov do teh javnih naročil. Taka zahteva pa omogoča dostop do teh naročil le ponudnikom, ki lahko izvajajo zadevne storitve v ustanovi, ki se nahaja v določeni občini. Zato je v nasprotju s členom 23(2) Direktive 2004/18.

(Glej točke 28, 32, 33 in izrek.)
Statut Sodišča in Poslovnik strankam in predložitvenemu sodišču ne dajeta možnosti, da bi vložile stališča v odgovor na sklepne predloge, ki jih je predstavil generalni pravobranilec. Poleg tega ima v skladu s členom 101 Poslovnika le Sodišče možnost, da od predložitvenega sodišča zahteva podrobnejše podatke.

Člen 1(1) Direktive 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki kot edino referenčno enoto uvaja podjetje in ne obrat, če je posledica uporabe tega merila preprečitev izvedbe postopka informiranja in posvetovanja iz členov od 2 do 4 te direktive, čeprav bi se zadevna prenehanja pogodb o zaposlitvi, če bi se kot referenčna enota uporabil obrat, morala opredeliti kot „kolektivni odpust“ glede na opredelitev iz člena 1(1), prvi pododstavek, (a) navedene direktive.

Nadomestitev pojma „podjetje [obrat]“ s pojmom „podjetje“ je namreč mogoče šteti za ugodnejšo za delavce, le če ta element pomeni nekaj dodatnega in ne pomeni opustitve ali zmanjšanja varstva, ki je delavcem zagotovljeno, kadar se z uporabo pojma obrat doseže število prenehanj delovnih razmerij, ki se s členom 1(1), prvi pododstavek, (a) Direktive 98/59 zahteva za uporabo oznake „kolektivni odpusti“. Natančneje, tako je mogoče šteti, da je nacionalna zakonodaja v skladu s členom 1(1), prvi pododstavek, (a)(i) Direktive 98/59, le če določa, da se obveznosti informiranja in posvetovanja, ki izhajata iz členov od 2 do 4 te direktive, uporabita vsaj v primerih prenehanja delovnih razmerij 10 delavcev v obratih, ki običajno zaposlujejo več kot 20 in manj kot 100 delavcev. Ta obveznost ni vezana na dodatne zahteve, ki izhajajo iz nacionalnega prava in so naložene podjetjem, ki običajno zaposlujejo vsaj 100 delavcev.

(Glej točke od 52 do54 in 57 ter točko 1 izreka.)
Člen 1(1) Uredbe št. 1393/2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah in razveljavitvi Uredbe št. 1348/2000 določa, da se ta uredba uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah. Vendar ta uredba ne opredeljuje vsebine in obsega pojmov „civilna in gospodarska zadeva“ in „acta iure imperii“ v smislu navedene določbe. Zato je treba pojem „civilna in gospodarska zadeva“ šteti za samostojen pojem in ga je treba razlagati s sklicevanjem zlasti na cilje in ureditev te uredbe.

Člen 1(1) Uredbe št. 1393/2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah in razveljavitvi Uredbe št. 1348/2000 je treba razlagati tako, da tožbe za plačilo odškodnine zaradi motenja posesti in oviranja izvrševanja lastninske pravice, izpolnitev pogodbe in plačilo odškodnine, ki so jih zasebniki, ki so imetniki državnih obveznic, vložili proti državi izdajateljici, spadajo na področje uporabe navedene uredbe, ker ni očitno, da ne spadajo v civilne in gospodarske zadeve.

Namreč, za ugotovitev, ali se Uredba št. 1393/2007 uporablja, zadošča, da sodišče, ki mu je zadeva predložena, ugotovi, da ni očitno, da pri njem vložena tožba ne spada med civilne in gospodarske zadeve. Vprašanje, ali se začetni procesni akt nanaša na civilno in gospodarsko zadevo v smislu te uredbe, je treba rešiti celo, preden se strankam postopka, ki niso tožeča stranka, vroči navedeni akt, ker je način vročitve tega akta odvisen prav od odgovora na navedeno vprašanje. V teh okoliščinah se mora zadevno sodišče omejiti na prvi pregled podatkov, ki so nujno delni in ki jih ima na voljo, da bi ugotovilo, ali ta tožba spada med civilne in gospodarske zadeve, ali pa gre za zadevo, ki na podlagi člena 1(1) te uredbe ne spada na njeno področje uporabe, pri čemer rezultat tega pregleda seveda ne sme prejudicirati poznejših odločitev, ki jih mora sodišče, ki zadevo obravnava, sprejeti glede zlasti lastne pristojnosti in utemeljenosti obravnavane zadeve.

V zvezi s tožbami za plačilo odškodnine, ki so jih zasebniki, ki so imetniki državnih obveznic, vložili proti državi izdajateljici, je treba preveriti, ali pravno razmerje med strankami očitno zaznamuje izraz javne oblasti s strani države izdajateljice, tako da bi ta ustrezal izvajanju prerogativ, ki bi odstopale od pravil splošnega prava, ki veljajo v razmerjih med posamezniki. Vendar izdaja obveznic ne predpostavlja nujno izvajanja prerogativ, ki bi odstopale od pravil splošnega prava, ki veljajo v razmerjih med posamezniki. Poleg tega, kar zadeva možnost zamenjave državnih obveznic, na eni strani okoliščina, da je to možnost določil zakon, sama po sebi ni odločilna za sklep, da je država izvajala javno oblast, na drugi strani pa ni očitno, da bi sprejetje tega zakona neposredno in takoj povzročilo spremembo finančnih pogojev zadevnih obveznic in torej povzročilo škodo, ki jo zatrjujejo zadevne osebe.

(Glej točke od 44 do 46, 49, 51, 53, od 55 do 57 in 59 ter izrek.)
(Glej točke od 42 do 43.)

(Glej točki 70 in 71 ter točko 1 izreka.)

Čeprav možnost države članice, da imetniku vozniškega dovoljenja odvzame pravico do vožnje na svojem ozemlju, pomeni res omejitev načela vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj, ta omejitev, ki omogoča zmanjšanje tveganja za nastanek prometnih nesreč, vendarle izboljšuje varnost v cestnem prometu, kar je v interesu vseh državljanov.

Člena 2(1) in 11(4), drugi pododstavek, Direktive 2006/126 o vozniških dovoljenjih je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta temu, da država članica na ozemlju, na katerem imetnik vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, začasno prebiva, zavrne priznanje veljavnosti tega vozniškega dovoljenja zaradi kršitvenega ravnanja njegovega imetnika, ki je bilo storjeno na navedenem ozemlju po izdaji navedenega vozniškega dovoljenja in zaradi katerega v skladu z nacionalnim pravom prvonavedene države članice ni zmožen za vožnjo motornega vozila.

Država članica, ki zavrne priznanje vozniškega dovoljenja na podlagi člena 11(4), Direktive 2006/126 o vozniških dovoljenjih, je pristojna določiti pogoje, ki jih mora imetnik vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članica, izpolniti, da ponovno pridobi pravico do vožnje na njenem ozemlju. Nacionalno sodišče mora preučiti, ali zadevna država članica na podlagi svojih predpisov dejansko ne nasprotuje neomejeno priznanju vozniškega dovoljenja, ki ga je izdala druga država članic. V zvezi s tem je pristojno preveriti, ali pogoji, ki jih določa zakonodaja prvonavedene države članice, v skladu z načelom sorazmernosti ne presegajo tistega, kar je primerno in potrebno za dosego cilja, ki ga uresničuje Direktiva 2006/126, in sicer izboljšanja prometne varnosti.

(Glej točko 84 in točko 2 izreka.)
Člen 1(1), tretji pododstavek, Direktive 89/665 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66, ter člene 2, 44(1) in 53(1)(a) Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotujejo temu, da se nezakonitost ocenjevanja ponudb ponudnikov ugotovi le na podlagi dejstva, da je bil ponudnik očitno povezan z naročnikovimi strokovnjaki, ki so ocenjevali ponudbe. Naročnik mora v vsakem primeru preveriti obstoj morebitnih nasprotij interesov in sprejeti ustrezne ukrepe, da preveri, odkrije in odpravi nasprotja interesov. V okviru revizijskega postopka za razveljavitev odločbe o oddaji naročila zaradi pristranskosti strokovnjakov od neizbranega ponudnika ni mogoče zahtevati, naj konkretno dokaže pristransko ravnanje strokovnjakov. Zato mora nacionalno pravo določiti, ali in v kolikšni meri morajo pristojni upravni in sodni organi upoštevati okoliščino, da je morebitna pristranskost strokovnjakov vplivala oziroma ni vplivala na odločitev o oddaji naročila.

Nasprotje interesov namreč vsebuje tveganje, da se javni naročnik odloča glede na okoliščine, ki z zadevnim naročilom niso povezane, in da se samo zato daje prednost posameznemu ponudniku. Tako nasprotje interesov lahko pomeni kršitev člena 2 Direktive 2004/18. V zvezi s tem naročnika dejstvo, da je imenoval strokovnjake, ki naj v njegovem imenu preučijo predložene ponudbe, ne razbremeni odgovornosti spoštovanja zahtev prava Unije. Ugotovitev, da je strokovnjak pristranski, zahteva zlasti presojo dejstev in dokazov, ki je v pristojnosti naročnikov ter upravnih in sodnih revizijskih organov.

V zvezi z dokaznimi pravili člen 2 Direktive 2004/18 določa, da morajo naročniki gospodarske subjekte obravnavati enakopravno in nediskriminacijsko ter delovati transparentno. Iz tega izhaja, da imajo pri izvajanju teh načel oddaje javnih naročil aktivno vlogo.

Če torej zavrnjeni ponudnik predloži objektivne dokaze, ki izkazujejo dvom o pristranskosti naročnikovega strokovnjaka, mora ta naročnik presoditi vse upoštevne okoliščine, ki so vodile k sprejetju odločitve o oddaji naročila, da se preprečijo, odkrijejo in odpravijo nasprotja interesov, vključno s tem, da bi se, če bi bilo treba, od strank zahtevale posamezne informacije in dokazi.

(Glej točke od 35 do 37, 42, 44 in 47 ter točko 1 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Pravo Evropske unije – Razlaga – Metode – Dobesedna, sistematična in teleološka razlaga

2. Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Delavci – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Direktiva 2005/36 – Splošni sistem priznavanja dokazil usposobljenosti – Dostop do poklica arhitekta – Pogoji –Imetništvo dokazila, ki ni navedeno v točki 5.7 Priloge V – Posebni in izjemni razlogi – Kumulativni pogoji

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 10(c), in Priloga V, točka 5.7)

3. Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Delavci – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Direktiva 2005/36 – Splošni sistem priznavanja dokazil usposobljenosti – Dostop do poklica arhitekta – Pojem „posebni in izjemni razlogi“ – Obseg

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 10(c))

4. Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Delavci – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Direktiva 2005/36 – Splošni sistem priznavanja dokazil usposobljenosti – Pojem arhitekta – Merila

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 10(c))

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točko 26.)

2. Člen 10(c) Direktive 2005/36 o priznavanju poklicnih kvalifikacij, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 279/2009, je treba razlagati tako, da mora prosilec, ki želi, da se zanj uporabi splošni sistem priznavanja dokazil usposobljenosti iz poglavja I naslova III te direktive, poleg tega, da ima dokazilo o usposobljenosti, ki ni navedeno v točki 5.7.1. Priloge V k navedeni direktivi, dokazati tudi obstoj „posebnih in izjemnih razlogov“.

(Glej točko 38 in točko 1 izreka.)

3. Člen 10(c) Direktive 2005/36 o priznavanju poklicnih kvalifikacij, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 279/2009, je treba razlagati tako, da se pojem „posebni in izjemni razlogi“ v smislu te določbe nanaša na okoliščine, zaradi katerih prosilec nima dokazila iz točke 5.7.1. Priloge V k tej direktivi, pri čemer se navedeni prosilec ne more sklicevati na to, da ima poklicne kvalifikacije, s katerimi ima v državi članici izvora dostop do drugega poklica od tistega, ki ga želi opravljati v državi članici gostiteljici.

Poleg tega „posebni in izjemni razlogi“ lahko zajemajo tako okoliščine, povezane z mogočimi institucionalnimi in strukturnimi ovirami, ki izvirajo iz konkretnega položaja zadevne države članice, kot okoliščine v zvezi z osebnim položajem prosilca.

(Glej točki 43 in 45 ter točko 2 izreka.)

4. Člen 10(c) Direktive 2005/36 o priznavanju poklicnih kvalifikacij, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 279/2009, je treba razlagati tako, da je treba pojem arhitekta iz te določbe opredeliti ob upoštevanju zakonodaje države članice gostiteljice in da zato ta pojem ne pomeni nujno, da mora imeti prosilec usposobljenost in izkušnje, ki ne zajemajo samo tehničnih dejavnosti načrtovanja gradenj, nadzora nad izvedbo gradenj in izvajanja gradenj, ampak tudi umetniškooblikovalske, gospodarske in prostorskonačrtovalne dejavnosti ali celo dejavnosti v zvezi s spomeniškim varstvom.

(Glej točko 51 in točko 3 izreka.)
Uredbo št. 2078/92 o metodah kmetijske pridelave, ki so skladne z zahtevami varovanja okolja in ohranjanja podeželja, je treba razlagati tako, da so bile do programa dolgoročne prahe kmetijskih zemljišč iz člena 2(1)(f) te uredbe upravičene samo osebe, ki so se že pred tem ukvarjale s kmetijsko pridelavo.

Kot je namreč razvidno iz druge, desete in dvanajste uvodne izjave, je bila z Uredbo št. 2078/92 uvedena shema pomoči Skupnosti, katere glavni cilj je bilo reguliranje kmetijske proizvodnje, tako da so lahko v programu dolgoročne prahe kmetijskih zemljišč sodelovale samo osebe, ki so imele status kmeta. Zato uresničevanje kmetijsko‑okoljskih ciljev iz navedene uredbe kot tako ne zadostuje, da se upraviči dodelitev pomoči, določene s to uredbo, osebam, ki niso kmetje.

(Glej točke 37, 38, 44 in 45 ter izrek.)
Novo pravno pravilo se uporablja od začetka veljavnosti akta, v katerem je vsebovano, in da čeprav se ne uporablja za pravne položaje, ki so nastali in se v celoti končali med veljavnostjo starega predpisa, pa se uporablja za njihove prihodnje učinke in nove pravne položaje. Drugače – in ob upoštevanju načela prepovedi retroaktivnosti pravnih aktov – je le, če so novemu pravilu dodane posebne določbe, ki izrecno določajo njegovo časovno veljavnost.

Ob neobstoju posebnih določb, s katerimi so posebej določeni pogoji za njihovo časovno uporabo, je treba Direktivo 2009/73 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 2003/55 uporabiti za postopke, ki potekajo od dne, ko je začela veljati.

Z Direktivo 2009/73 namreč ni določena nova ureditev, temveč gre za neposredno nadaljevanje Direktive 2003/55 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30, katere vsebinskih določb – zlasti tistih, ki se nanašajo na materialne pogoje za upravičenje do izvzetja in ki so določeni v členu 22(1) in (2) Direktive 2003/55 in členu 36(1) in (2) Direktive 2009/73 – poleg tega navedena direktiva ne spreminja.

Ker določbe, ki so veljale na dan sprejetja sklepa Komisije o izvzetju podzemnega skladišča plina, niso bile tiste iz Direktive 2003/55, ampak tiste iz Direktive 2009/73, Komisija ni retroaktivno uporabila določb Direktive 2009/73, temveč je ta sklep sprejela na podlagi takrat veljavne določbe.

(Glej točke 37, 41, 42 in 45.)
Drugi odstavek posebnega mehanizma, določenega v poglavju 2 Priloge IV k Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije, Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija, je treba razlagati tako, da imetniku patenta ali dodatnega varstvenega certifikata ali njegovemu upravičencu ne nalaga, da mora ta pred uveljavljanjem svojih pravic na podlagi prvega odstavka tega mehanizma izraziti svoj namen nasprotovati načrtovanemu uvozu. Vendar če ta imetnik ali njegov upravičenec ne izrazi takega namena v enomesečnem roku, določenem v drugem odstavku navedenega mehanizma, lahko oseba, ki načrtuje uvoz zdravila, pri pristojnih organih legitimno zaprosi za dovoljenje za uvoz tega proizvoda ter, če je to primerno, prične z njegovim uvozom in trženjem. Navedeni posebni mehanizem torej imetniku ali njegovemu upravičencu jemlje možnost uveljavljanja pravic na podlagi prvega odstavka tega mehanizma v zvezi z uvozom in trženjem zdravila, ki sta bila izvršena, preden je bil ta namen izražen.

Vendar tudi v takem položaju za imetnika patenta ali dodatnega varstvenega certifikata ali njegovega upravičenca ni mogoče šteti, da mu je odvzeta pravica do sklicevanja na posebni mehanizem. Čeprav ne more pridobiti odškodnine za škodo, nastalo zaradi uvoza, ki mu ni pravočasno nasprotoval, ta imetnik ali njegov upravičenec načeloma ostaja prost, da v prihodnje nasprotuje uvozu in trženju zdravila, ki ga varuje patent ali dodatni varstveni certifikat.

(Glej točki 32 in 33 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑623/13

Ministre de l’Économie et des Finances

proti

Gérardu de Ruyterju

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija))

„Predhodno odločanje — Socialna varnost — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Člen 4 — Stvarno področje uporabe — Dajatev na dohodke od premoženja — Splošni socialni prispevek — Prispevek za vračilo socialnega dolga — Socialna dajatev — Dodaten prispevek k socialni dajatvi — Prispevek k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti — Neposredna in dovolj upoštevna zveza z nekaterimi področji socialne varnosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. februarja 2015

Socialna varnost – Delavci migranti – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Stvarno področje uporabe – Dajatev na dohodke od premoženja – Prispevek k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti – Vključitev – Poklicna dejavnost zavezancev – Nevplivanje

(Uredba Sveta št. 1408/71, kakor je bila spremenjena z uredbama št. 118/97 in št. 1606/98, člen 4)

Uredbo št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1606/98, je treba razlagati tako, da imajo dajatve od dohodkov od premoženja, kadar prispevajo k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti, neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 te uredbe št. 1408/71 in zato spadajo na področje uporabe te uredbe, čeprav so te dajatve odmerjene od dohodkov zavezancev od premoženja ne glede na njihovo opravljanje kakršne koli poklicne dejavnosti.

(Glej točko 42 in izrek.)

Zadeva C‑623/13

Ministre de l’Économie et des Finances

proti

Gérardu de Ruyterju

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija))

„Predhodno odločanje — Socialna varnost — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Člen 4 — Stvarno področje uporabe — Dajatev na dohodke od premoženja — Splošni socialni prispevek — Prispevek za vračilo socialnega dolga — Socialna dajatev — Dodaten prispevek k socialni dajatvi — Prispevek k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti — Neposredna in dovolj upoštevna zveza z nekaterimi področji socialne varnosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. februarja 2015

Socialna varnost – Delavci migranti – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Stvarno področje uporabe – Dajatev na dohodke od premoženja – Prispevek k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti – Vključitev – Poklicna dejavnost zavezancev – Nevplivanje

(Uredba Sveta št. 1408/71, kakor je bila spremenjena z uredbama št. 118/97 in št. 1606/98, člen 4)

Uredbo št. 1408/71 v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1606/98, je treba razlagati tako, da imajo dajatve od dohodkov od premoženja, kadar prispevajo k financiranju obveznih sistemov socialne varnosti, neposredno in upoštevno zvezo z nekaterimi področji socialne varnosti, ki so našteta v členu 4 te uredbe št. 1408/71 in zato spadajo na področje uporabe te uredbe, čeprav so te dajatve odmerjene od dohodkov zavezancev od premoženja ne glede na njihovo opravljanje kakršne koli poklicne dejavnosti.

(Glej točko 42 in izrek.)
Pravico do izjave v vsakem postopku, kakor se uporablja v okviru Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav in zlasti njenega člena 6, je treba razlagati tako, da ima nezakonito prebivajoči državljan tretje države pravico, da pred sprejetjem odločbe o njegovi vrnitvi izrazi stališče o zakonitosti svojega prebivanja, o možni uporabi členov 5 in 6, od (2) do (5), navedene direktive in o načinih njegove vrnitve.

Po drugi strani je treba pravico do izjave v vsakem postopku, kakor se uporablja v okviru Direktive 2008/115 in zlasti njenega člena 6, razlagati tako, da nacionalnemu pristojnemu organu ne nalaga obveznosti, da tega državljana pred zaslišanjem v zvezi s sprejetjem te odločbe obvesti, da namerava zoper njega sprejeti odločbo o vrnitvi, da mu predhodno posreduje dejstva, na katerih bo utemeljil to odločbo, in mu dovoli rok za razmislek, preden poda svoja stališča, če lahko ta državljan ustrezno in učinkovito poda svoje mnenje o nezakonitosti svojega prebivanja in o razlogih, s katerimi bi bilo mogoče v skladu z nacionalnim pravom utemeljiti, zakaj naj ta organ ne sprejme odločbe o vrnitvi.

Pravico do izjave v vsakem postopku, kakor se uporablja v okviru Direktive 2008/115 in zlasti njenega člena 6, je treba razlagati tako, da si lahko nezakonito prebivajoči državljan tretje države, preden pristojni nacionalni organ sprejme odločbo o njegovi vrnitvi, zagotovi pomoč pravnega svetovalca pri zaslišanju pred tem organom, če izvajanje te pravice ne ovira poteka postopka vrnitve in ne preprečuje učinkovitega izvajanja Direktive 2008/115.

Vendar je treba pravico do izjave v vsakem postopku, kakor se uporablja v okviru Direktive 2008/115 in zlasti njenega člena 6, razlagati tako, da državam članicam ne nalaga obveznosti zagotovitve takega svetovanja v okviru brezplačne pravne pomoči.

(Glej točke od 68 do 71 in izrek.)