SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 14. aprila 2011( )

Zadeva C‑110/10 P

Solvay SA

proti

Evropski Komisiji

„Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazum (člen 81 ES) – Pravice do obrambe – Vpogled v spis – Izguba spisov upravnega postopka – Pravica do zaslišanja – Pravica do odločanja v razumnem roku – Predolg postopek – Evropski trg sode“

Kazalo

I – Uvod

II – Ozadje spora

III – Postopek pred Sodiščem

IV – Predlog za razveljavitev izpodbijane sodbe

A – Pravice do obrambe (drugi in tretji pritožbeni razlog)

1. Pravica do vpogleda v spis (drugi pritožbeni razlog)

a) Dopustnost drugega pritožbenega razloga

b) Utemeljenost drugega pritožbenega razloga

2. Pravica do zaslišanja (tretji pritožbeni razlog)

a) Prvi del tretjega pritožbenega razloga

b) Drugi del tretjega pritožbenega razloga

c) Vmesni sklep

B – Pravica do odločanja v razumnem roku (prvi pritožbeni razlog)

1. Zahteve v zvezi s presojo trajanja postopka (prvi in drugi del prvega pritožbenega razloga)

a) Predhodno vprašanje o tem, ali so očitki družbe Solvay brez učinka

b) Nujnost celostne presoje trajanja postopka (prvi del prvega pritožbenega razloga)

c) Zatrjevana pomanjkljiva obrazložitev (drugi del prvega pritožbenega razloga)

2. Pravne posledice predolgega postopka (tretji do peti del prvega pritožbenega razloga)

a) Zahteva okrnitve pravic do obrambe (tretji del prvega pritožbenega razloga)

b) Učinki trajanja postopka na možnosti obrambe družbe Solvay v obravnavanem primeru (četrti del prvega pritožbenega razloga)

i) Očitek pomanjkljive obrazložitve

ii) Očitek napačne uporabe materialnega prava

iii) Nekateri nadaljnji očitki

iv) Vmesni sklep

c) Domnevna odpoved družbe Solvay znižanju globe (peti del prvega pritožbenega razloga)

3. Vmesni sklep

C – Razveljavitev izpodbijane sodbe

D – Odločitev o tožbi

1. Pravica do vpogleda v spis

2. Pravica do zaslišanja

3. Pravica do odločanja v razumnem roku

4. Vmesni sklep

V – Predlog za znižanje globe

A – Uvodna ugotovitev

B – Znižanje globe

1. Predolgo trajanje upravnega in sodnega postopka

2. Obseg znižanja globe

VI – Stroški

VII – Predlog

I – Uvod

1. Sodišče se kot pritožbeno sodišče že drugič ukvarja s primerom Solvay/CFK.( )

2. Obravnavani postopek je tesno povezan z vzporednim postopkom v zadevi C‑109/10 P (Solvay proti Komisiji), ki še poteka.. Oba postopka sta se začela zaradi dogodkov na evropskem trgu sode v 80. letih prejšnjega stoletja, na podlagi katerih je Evropska komisija v letih 1989/1990 začela postopek v zvezi z omejevalnim sporazumom.( )

3. Vendar v ozadju obravnavanega spora ni vidik zlorabe prevladujočega položaja na trgu, ampak omejevalni sporazum, na podlagi katerega naj bi po ugotovitvah Evropske komisije v obdobju od 1987 do 1990 prišlo do razdelitve trga med belgijskim podjetjem Solvay( ) in nemškim podjetjem CFK( ). Komisija je zato družbi Solvay dvakrat (leta 1990 in 2000) poskusila naložiti globo, družba Solvay pa se zoper to pred Splošnim sodiščem brani vse do danes.

4. Na tej stopnji postopka sta med udeleženkama v bistvenem sporni še dve pravni vprašanji temeljnega pomena, od katerih se eno nanaša na pravico do vpogleda v spis – zlasti na posledice izgube dela spisov – drugo pa na načelo razumnega roka.

5. Družba Solvay vzporedno s tem pritožbenim postopkom predolgo trajanje postopka očita tudi v pritožbi pred Evropskim sodiščem za človekove pravice (ESČP), ki je vložena zoper vseh 27 držav članic Evropske unije in je utemeljena( ) z zatrjevano kršitvijo člena 6(1) EKČP( ).

II – Ozadje spora

6. Kot je ugotovilo Splošno sodišče,( ) je Evropska komisija aprila 1989 na podlagi člena 14 Uredbe št. 17( ) v poslovnih prostorih več podjetij, ki so dejavna na trgu sode,( ) med drugim tudi pri belgijskem podjetju Solvay,( ) nenapovedano opravila preglede („preiskave“). Pozneje je od zadevnih podjetij pridobila dopolnilne informacije.

7. Komisija je po opravljenih preiskavah družbi Solvay očitala, prvič, sodelovanje pri omejevalnih sporazumih, in drugič, zlorabo prevladujočega položaja na trgu sode.

8. Obravnavani postopek se nanaša izključno na enega od omejevalnih sporazumov,( ) ki jih je odkrila Komisija. Po njenih ugotovitvah sta družbi Solvay in CFK sklenili sporazum, na podlagi katerega je med podjetjema „od leta 1987 pa vsaj do konca leta 1990“ prišlo do delitve trga sode. Družba Solvay je družbi CFK jamčila za minimalni obseg prodaje natrijevega karbonata v Nemčiji, izračunanega na podlagi prodaje, ki jo je družba CFK dosegla v letu 1986, morebiten primanjkljaj družbe CFK pa izravnala z odkupom potrebnih količin, da bi njena prodaja dosegla zajamčeni minimum.( )

9. Zaradi udeležbe pri tem omejevalnem sporazumu je Komisija podjetjema leta 1990 s prvo odločbo v skladu s členom 85 EGS v povezavi z Uredbo št. 17 (Odločba 91/298/EGS( )) naložila globo, pri čemer sta morali plačati, preračunano, družba Solvay 3 milijone EUR, družba CFK pa 1 milijon EUR.( ) Vendar ta prva odločba zaradi postopkovne napake v zvezi z njeno sestavo pred Splošnim sodiščem ni bila upoštevna.( ) Komisija je zato leta 2000 brez nadaljnjih procesnih ravnanj( ) – zlasti ni ponovno zaslišala družbe Solvay – izdala drugo odločbo, ki je tokrat temeljila na členu 81 ES v povezavi z Uredbo št. 17 in s katero je družbi Solvay( ) znova naložila globo v nespremenjeni višini (odločba 2003/5/ES)( ). Ta odločba pomeni izhodišče za ta sodni postopek.

10. Na prvi stopnji je družba Solvay z ničnostno tožbo, ki jo je vložila zoper Odločbo 2003/5, uspela le delno: s sodbo z dne 17. decembra 2009 je Splošno sodišče globo sicer zmanjšalo za 25 % na 2,25 milijona EUR, v preostalem pa je tožbo družbe Solvay zavrnilo kot neutemeljeno.( ) To prvostopenjsko sodbo, do razglasitve katere je minilo nič manj kot osem let in devet mesecev, družba Solvay( ) zdaj izpodbija z obravnavano pritožbo.

11. Najpomembnejše dosedanje faze tega spora je mogoče kronološko povzeti tako:

– Upravni postopek do izdaje prve odločbe o naložitvi globe

April 1989: Preiskave Komisije

Marec 1990: Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah

December 1990: Odločba Komisije 91/298 o naložitvi globe

– Sodni postopek v zvezi z razglasitvijo ničnosti prve odločbe o naložitvi globe

Maj 1991: Ničnostna tožba družbe Solvay pred Splošnim sodiščem (T‑31/91)

Junij 1995: Razglasitev ničnosti odločbe 91/298

Avgust 1995: Pritožba Komisije (C‑287/95 P)

April 2000: Zavrnitev pritožbe

– Upravni postopek do izdaje druge odločbe o naložitvi globe

December 2000: Odločba Komisije 2003/5 o naložitvi globe

– Sodni postopek od izdaje druge odločbe o naložitvi globe

Marec 2001: Ničnostna tožba družbe Solvay pred Splošnim sodiščem (T‑58/01)

December 2009: Izpodbijana sodba Splošnega sodišča (T‑58/01)

Marec 2010: Obravnavana pritožba družbe Solvay (C‑110/10 P)

III – Postopek pred Sodiščem

12. V obravnavanem pritožbenem postopku družba Solvay predlaga,

– izpodbijana sodba z dne 17. decembra 2009 naj se razveljavi;

– tožba naj se glede razveljavljenih delov ponovno preuči, Odločba Komisije z dne 13. decembra 2000 pa naj se glede na obseg tožbenih razlogov v celoti ali delno razglasi za nično;

– globa 2,25 milijonov EUR naj se razglasi za nično ali, podredno, bistveno zniža zaradi povrnitve težko popravljive škode, ki je pritožnici nastala zaradi izredno dolgega trajanja postopka;

– Komisiji naj se naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in stroškov postopka pred Splošnim sodiščem.

13. Komisija Sodišču predlaga naj:

– pritožbo zavrne

– pritožnici naloži plačilo stroškov.

14. Sodišče je najprej opravilo pisni postopek, 18. januarja 2011 pa še obravnavo. Obravnava je bila opravljena skupaj za zadevi C‑109/10 P in C‑110/10 P.

IV – Predlog za razveljavitev izpodbijane sodbe

15. Primarni predlog družbe Solvay, ki temelji na treh pritožbenih razlogih, je razveljavitev izpodbijane sodbe. Te pritožbene razloge bom preučila v spremenjenem vrstnem redu. Najprej bodo obravnavana procesnopravna vprašanja v zvezi z vpogledom v spis in pravico do zaslišanja (glej spodaj, oddelek A), pravno presojo pa bom sklenila s pritožbenimi razlogi v zvezi s pravico do odločanja v razumnem roku (glej spodaj, oddelek B).

16. Čeprav se za ta primer še vedno uporablja stara uredba o postopku v zvezi z omejevalnim sporazumom v različici iz Uredbe št. 17, pa tu odprta pravna vprašanja niso nič manj upoštevna za čas po posodobitvi postopka v zvezi z omejevalnim sporazumom, ki je bila opravljena z Uredbo (ES) št. 1/2003( ).

17. Za razliko od zadeve C‑109/10 P( ) v obravnavanem primeru ne bodo obravnavana materialnopravna vprašanja v zvezi z uporabo člena 81 ES oziroma 82 ES (sedaj člena 101 PDEU oziroma 102 PDEU).

A – Pravice do obrambe (drugi in tretji pritožbeni razlog)

18. Z drugim in tretjim pritožbenim razlogom družba Solvay v bistvu očita okrnitev svojih pravic do obrambe.

19. Zagotavljanje pravic do obrambe v vseh postopkih, ki lahko privedejo do sankcij, zlasti do glob ali periodičnih denarni kazni, je temeljno načelo prava Unije, ki je bilo večkrat poudarjeno v sodni praksi Sodišča( ). Sedaj je kodificirano tudi v členih 41(2)(a) in 48(2) Listine o temeljnih pravicah( ).

20. Očitki družbe Solvay v okviru drugega in tretjega pritožbenega razloga so temeljnega pomena in Sodišču omogočajo, da natančneje pojasni sodno prakso o pravicah do obrambe v upravnih postopkih v zvezi z omejevalnimi sporazumi.

21. Postopkovni okvir, v katerega so vstavljeni ti trije pritožbeni razlogi, je tak:

– Preden je bila v tem postopku izdana prva odločba o globi iz leta 1990 (Odločba 91/298), je imela družba Solvay na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah priložnost, da predloži svoja stališča.( ) Vendar družbi Solvay vpogled v spis kot tak ni bil omogočen; podjetju so bile dane na razpolago le kopije obremenilnih dokumentov, na katere je Komisija takrat oprla svoje ugotovitve o možnih kršitvah.( ) Namen tega je bila „poenostavitev postopka“.( )

– Leta 2000, torej pred izdajo druge odločbe (Odločba 2003/5), ki je tu sporna, družba Solvay ni bila ponovno zaslišana,( ) prav tako pa ji takrat ni bil omogočen vpogled v spis.( )

– Šele v drugem postopku pred Splošnim sodiščem (zadeva T‑58/01) je Komisija predložila del spisov iz upravnega postopka, k čemur jo je z ukrepi procesnega vodstva večkrat pozvalo Splošno sodišče.( ) Družba Solvay si je številne dokumente, ki ji nikoli prej niso bili dostopni, lahko ogledala v sodnem tajništvu Splošnega sodišča. Podjetje je prav tako dobilo priložnost, da pred Splošnim sodiščem predstavi svoje stališče o tem, kako bi ti dokumenti lahko koristili njegovi obrambi.( )

– Komisija je morala pred Splošnim sodiščem priznati, da preostalega dela spisov – natančneje pet fasciklov – ne more več najti( ). Komisija Splošnemu sodišču ni mogla predložiti niti zaporednega seznama manjkajočih dokumentov( ).

22. Družba Solvay glede na to očita, prvič, kršitev pravice do vpogleda v spis (drugi pritožbeni razlog, v zvezi s tem glej oddelek 1) in, drugič, kršitev pravice do zaslišanja (tretji pritožbeni razlog, v zvezi s tem glej oddelek 2).

1. Pravica do vpogleda v spis (drugi pritožbeni razlog)

23. Posledica načela zagotavljanja pravice do obrambe, pravica do vpogleda v spis, pomeni, da mora Komisija zadevnemu podjetju dati možnost, da preuči vse dokumente v preiskovalnih spisih, ki so morda pomembni za njegovo obrambo. K temu spadajo obremenilni in razbremenilni dokumenti, razen poslovnih skrivnosti drugih podjetij, internih dokumentov Komisije in drugih zaupnih podatkov( ).

24. Ni sporno, da je bil družbi Solvay v upravnem postopku posredovan le del spisov, ki jih je Komisija v sporni odločbi uporabila zoper podjetje. Družba Solvay ni imela dostopa do številnih drugih dokumentov iz spisov, v zvezi s katerimi bi na podlagi svojih pravic do obrambe prav tako imela pravico do vpogleda. Komisija je s tem kršila bistveno pravilo postopka( ), ki je izraz pravice do dobrega upravljanja( ). Take kršitve po izdaji sporne odločbe ni mogoče več odpraviti, zlasti pa ne s predložitvijo posameznih dokumentov med poznejšim sodnim postopkom( ).

25. Na tej točki postopka je med udeleženkami sporno le vprašanje, ali bi moralo Splošno sodišče glede na omenjeno kršitev postopka s strani Komisije sporno odločbo razglasiti za nično. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč kršitev postopka v zvezi z vpogledom v spis v upravnem postopku povzroči ničnost odločbe Komisije le, če je povezana s kršitvijo pravic do obrambe( ).

26. Za razliko od zadeve C‑109/10 P gre v obravnavanem primeru le za morebitno kršitev pravic do obrambe v zvezi z izgubljenimi deli spisov( ).

27. Za razliko od Komisije in Splošnega sodišča družba Solvay meni, da je prišlo do kršitve njenih pravic do obrambe, kar utemeljuje s številnimi trditvami. Pri tem se pritožnica v bistvenem opira zlasti na splošna načela prava Unije v zvezi z varstvom pravic do obrambe, domnevo nedolžnosti in porazdelitvijo dokaznega bremena. Družba Solvay poleg tega očita neizpolnitev obveznosti obrazložitve v skladu s členom 36 v povezavi s členom 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča, in kršitve členov 47, drugi odstavek, 48 in 52(3) Listine o temeljnih pravicah, člena 6 EKČP in člena 6(1) PEU.

28. Vendar družba Solvay podrobnejša pojasnila podaja le glede pravic do obrambe, obrobno pa tudi glede domneve nedolžnosti. Njena posamezna sklicevanja na Listino o temeljnih pravicah, na člen 6 EKČP in člen 6(1) PEU nimajo samostojne vsebine in zato ne zahtevajo poglobljene preučitve. V zvezi s členom 6(1) PEU zadostuje pripomniti, da ta določba kot taka ne določa nobenih jamstev v zvezi s temeljnimi pravicami. Člen 6 EKČP se za organe Unije pred pristopom Unije k EKČP( ) ne uporablja neposredno, treba pa ga je upoštevati pri razlagi in uporabi spornih splošnih pravnih načel in temeljnih pravic prava Unije( ).

a) Dopustnost drugega pritožbenega razloga

29. Komisija prereka dopustnost večjega dela drugega pritožbenega razloga. Trdi, da je presoja koristnosti določenih dokumentov za obrambo nekega podjetja del presoje dejstev in dokazov, za katero je odgovorno le Splošno sodišče in ki je v pritožbenem postopku načeloma ni mogoče preizkusiti.

30. Ta razlaga me ne prepriča. V obravnavanem primeru se Sodišču ne predlaga, naj presojo Splošnega sodišča glede posameznih dokumentov iz spisov nadomesti z lastno preučitvijo( ). Nasprotno, Sodišče je pozvano, naj preveri, ali se je Splošno sodišče pri presoji dejstev in dokazov ravnalo po pravilnih merilih in standardih. To pa je pravno vprašanje, ki ga Sodišče v pritožbenem postopku lahko preizkusi( ).

b) Utemeljenost drugega pritožbenega razloga

31. Drugi pritožbeni razlog se vsebinsko nanaša na točke od 257 do 264 izpodbijane sodbe, v katerih Splošno sodišče obravnava vprašanje, ali je zaradi izgube petih fasciklov prišlo do kršitve pravic do obrambe družbe Solvay( ), in nanj odgovori nikalno( ).

32. Glede spornih odlomkov sodbe, na katere se nanaša vseh pet delov drugega pritožbenega razloga, pritožnica navaja številne očitke. Vendar so med njimi mnoga prekrivanja. V bistvu gre vedno za isto vprašanje: ali je Splošno sodišče smelo izključiti možnost, da bi izgubljeni spisi lahko koristili obrambi družbe Solvay( )?

33. Pri razlogovanju je treba izhajati iz tega, da mora podjetje, ki se mu v upravnem postopku protipravno zavrne vpogled v določene dele spisov, pred Splošnim sodiščem zgolj dokazati, da bi sporne dokumente lahko uporabilo pri svoji obrambi( ). Zadostuje, da podjetje izkaže možnost – pa čeprav majhno – da bi dokumenti, do katerih v upravnem postopku ni imelo dostopa, lahko koristili njegovi obrambi( ).

34. V obravnavanem primeru je bil Splošnemu sodišču preizkus koristnosti, ki bi jo za družbo Solvay imeli deli spisov, s katerimi se ta ni seznanila, seveda otežen s tem, da zadevnih dokumentov ni bilo mogoče najti.

35. Gotovo ne bi bilo primerno vedno samodejno izhajati iz tega, da bi izgubljeni deli spisov lahko koristili obrambi zadevnega podjetja. Če bi bilo na primer na podlagi verodostojnega kazala mogoče prepričljivo dokazati, da so bili v spornem delu spisov izključno dokumenti, glede katerih vpogled v spis tako ali tako ne bi bil mogoč – to je treba predpostaviti zlasti pri osnutkih odločb ali notranjih zaznamkih Komisije, vendar lahko to velja tudi za druge zaupne dokumente( ) – bi smeli kršitev pravic do obrambe vnaprej izključiti.

36. V obravnavanem primeru pa vsebine izgubljenih delov spisov ni mogoče rekonstruirati niti približno( ). Vprašanje, kdo bi moral nositi posledice te okoliščine, v sodni praksi – kolikor je razvidno – še ni bilo razjasnjeno. Vse doslej sprejete sodbe so se namreč nanašale na dokumente iz upravnih postopkov, katerih vsebina je bila gotova in jo je Splošno sodišče lahko preverilo( ).

37. Načeloma je zadevno podjetje tisto, ki nosi trditveno in dokazno breme glede tega, da bi dele spisov, v katere mu je bil v upravnem postopku protipravno zavrnjen vpogled, lahko uporabilo pri svoji obrambi( ). Vendar lahko to velja le, če ima podjetje na razpolago vsaj verodostojne pokazatelje glede avtorjev ter vrste in vsebine dokumentov, do katerih nima dostopa.

38. Nasprotno pa je za izgubo delov spisov odgovorna Komisija. V skladu z načelom dobrega upravljanja je namreč obvezana, da upravne spise ustrezno vodi in jih varno shranjuje. K ustreznemu vodenju upravnih spisov pa nenazadnje spada tudi sestava verodostojnega kazala, ki omogoča poznejši vpogled v spis.

39. Če vsebine izgubljenih delov spisov zaradi neobstoja takega kazala – kot v obravnavanem primeru – ni mogoče rekonstruirati, je glede pravic do obrambe mogoča le ena ugotovitev: ni mogoče izključiti, da bi zadevno podjetje izgubljene dokumente lahko uporabilo pri svoji obrambi.

40. Kljub temu je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi domnevalo ravno nasprotno: menilo je, da ni mogoče domnevati, da bi družba Solvay lahko v manjkajočih podspisih odkrila dokumente, na podlagi katerih bi lahko izpodbijala ugotovitve Komisije( ).

41. Splošno sodišče svoje razlogovanje med drugim utemelji s tem, da družba Solvay v tožbi ni prerekala obstoja omejevalnega sporazuma med njo in družbo CFK( ). Presoja koristnosti izgubljenih delov spisov za obrambo družbe Solvay je bila torej povezana z utemeljenostjo njenih ugovorov zoper ugotovitev Komisije o obstoju omejevalnega sporazuma( ). Povedano drugače: zdi se, da Splošno sodišče domneva, da ta, ki na mizo doslej ni vrgel dobrih kart, tudi v preostalih delih spisov ne bi našel nobenih adutov.

42. Tako razlogovanje pomeni napačno uporabo prava. Gotovo je na podlagi posebnih okoliščin vsakega posameznega primera treba preizkusiti, ali je prišlo do kršitve pravic do obrambe. Vendar je ta preizkus treba opraviti glede na to, česa Komisija dolži zadevno podjetje, torej katere očitke navaja zoper njega( ). Proti tem „očitkom“ Komisije se mora podjetje namreč braniti. Povsem neupoštevno pa je, katere vsebinske očitke je podjetje samo doslej navedlo zoper sporno odločbo in ali je z njimi uspelo.

43. Splošno sodišče koristnost izgubljenih dokumentov za družbo Solvay neupravičeno pogojuje s tem, ali je prerekala določene ugotovitve Komisije – in sicer te v zvezi z obstojem omejevalnega sporazuma z družbo CFK – in ali bi lahko določene trditve lahko navedla tudi brez popolnega vpogleda v spis( ).

44. Pravilno bi bilo vpraševati zgolj o tem, ali izgubljeni deli spisov morda vsebujejo podatke, ki bi družbi Solvay omogočili, da izboljša svojo dosedanjo utemeljitev zoper sporno odločbo ali celo navede povsem nove trditve( ), pa čeprav le glede obstoja, smisla in namena ali glede učinkov njenega sporazuma z družbo CFK.

45. V tej zvezi je treba spomniti na poskus družbe Solvay – ki zaradi pomanjkanja dokazov ni uspel – da sporen sporazum z družbo CFK upraviči z načrti za morebitno združitev obeh podjetij( ). Družba Solvay je tako v upravnem postopku navedla, da je njena nemška hčerinska družba DSW( ) leta 1988 v okviru pogajanj o prevzemu poslovnih dejavnosti družbe CFK hotela zagotoviti nadaljnji obstoj tega podjetja; v ta namen je želela družbi CFK prehodno omogočiti določen minimalni obseg prodaje na nemškem trgu, da bi se zagotovilo njeno preživetje in se jo ohranilo kot zanimiv prevzemni objekt( ).

46. Koristne navedbe, s katerimi bi bilo mogoče upravičiti stike med družbama Solvay in CFK, bi lahko izhajale tudi iz stališč družbe CFK. Ni mogoče izključiti, da so izgubljeni spisi vsebovali taka stališča( ). Upoštevna bi bila lahko vsaj za presojo resnosti in trajanje kršitve in za določitev višine globe, ki jo je naložila Komisija( ).

47. Drugače kot se zdi, da meni Splošno sodišče, družbi Solvay ni bilo treba navesti natančno v kolikšnem obsegu bi iz izgubljenih delov spisov lahko izhajali za njo koristni pokazatelji. Pred Splošnim sodiščem ni bilo mogoče rekonstruirati vsebine teh dokumentov, nemogočega pa ni mogoče zahtevati od nikogar. Družbi Solvay se prav tako ne smejo naložiti negativne posledice te nemožnosti, saj je za izginotje spornih dokumentov odgovorna Komisija( ).

48. Skratka, Splošno sodišče je pri preizkusu vprašanja, ali bi izgubljeni dokumenti iz spisov lahko koristili obrambi družbe Solvay, uporabilo napačno merilo. Napačno je presodilo zahteve, ki v zvezi s tem izhajajo iz pravic do obrambe. Zato je drugi pritožbeni razlog utemeljen.

49. Očitek kršitve domneve nedolžnosti, ki ga v tej zvezi navaja družba Solvay, nima samostojne vsebine, ki bi presegala zgoraj preučena vprašanja v zvezi s trditvenim in dokaznim bremenom v okviru pravic do obrambe. Posebna obravnava tega očitka zato ni potrebna.

2. Pravica do zaslišanja (tretji pritožbeni razlog)

50. Tretji pritožbeni razlog družbe Solvay se nanaša na točke od 165 do 174 izpodbijane sodbe, v katerih Splošno sodišče ugotovi, da Komisiji pred izdajo sporne odločbe ni bilo treba ponovno zaslišati podjetja( ). Družba Solvay nasprotno meni, da bi se v upravnem postopku iz leta 2000 zaslišanje moralo opraviti, ker prva odločba o globi (Odločba 91/298), ki jo je Splošno sodišče razglasilo za nično, ni bila le napačno sestavljena, ampak je bila izdana brez nujne zagotovitve vpogleda v spis.

a) Prvi del tretjega pritožbenega razloga

51. V prvem delu tega pritožbenega razloga družba Solvay očita kršitev obveznosti obrazložitve v skladu s členom 36 v povezavi s členom 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča. Vprašanje, ali je bilo zaradi procesnih pomanjkljivosti v zvezi z vpogledom v spis iz prvega upravnega postopka treba opraviti novo zaslišanje, naj v izpodbijani sodbi ne bi bilo obravnavano. Splošno sodišče naj tako ne bi preučilo očitka, ki ga je družba Solvay navedla na prvi stopnji.

52. To trditev je treba zavrniti. Splošno sodišče je, čeprav le z enim stavkom, obravnavalo zahtevo po ponovnem zaslišanju zaradi prejšnje procesne pomanjkljivosti v zvezi z vpogledom v spis: za odgovor na to vprašanje je napotilo na svoje ugotovitve v zvezi z vpogledom v spis( ). To je bilo z vidika Splošnega sodišča logično in dosledno, saj je izhajalo iz tega, da Komisija v zvezi z neizvedenim vpogledom v spis ni kršila pravic do obrambe( ). Glede na razlogovanje, ki mu je Splošno sodišče sledilo v izpodbijani sodbi, ponovno zaslišanje družbe Solvay tako ni bilo potrebno.

53. Zato so ugotovitve Splošnega sodišča glede pravice do zaslišanja zadostno utemeljene. Vprašanje, ali je bilo v zvezi s tem pravo pravilno uporabljeno tudi z vsebinskega vidika, pa je predmet drugega dela tretjega pritožbenega razloga, ki ga bom preučila zdaj.

b) Drugi del tretjega pritožbenega razloga

54. V drugem delu petega pritožbenega razloga družba Solvay vsebinsko obravnava vprašanje, ali je bilo treba zaradi pomanjkljivosti postopka, do katere je prišlo leta 1990 v zvezi z vpogledom v spis, pozneje – pred izdajo druge odločbe o globi (Odločba 2003/5) iz leta 2000, ki je tu sporna – podjetje ponovno zaslišati.

55. Družba Solvay v bistvu očita, da so bile kršene njena pravica do zaslišanja in njene pravice do obrambe na splošno. Pritožnica poleg tega očita kršitve členov 47, drugi odstavek, 48 in 52(3) Listine o temeljnih pravicah, člena 6 EKČP in člena 6(1) PEU, načela dobrega upravljanja in člena 266 PDEU (prej člen 233 ES). Vsem tem očitkom je skupna trditev, da je Splošno sodišče napačno presodilo potrebo po ponovnem zaslišanju družbe Solvay s strani Komisije.

56. Pravica do zaslišanja je del pravic do obrambe, ki jih je v upravnih postopkih v zvezi z omejevalnimi sporazumi treba upoštevati. Pravica do zaslišanja pomeni, da je podjetju v preiskavi v upravnem postopku omogočeno, da učinkovito predstavi svoje stališče v zvezi obstojem in upoštevnostjo ugotovljenega dejanskega stanja in dokumentov, na katere se sklicuje Komisija( ). Ob izdaji sporne odločbe je bilo na zakonodajni ravni to načelo izraženo v členu 19(1) Uredbe št. 17( ).

57. Ni sporno, da je v obravnavanem primeru Komisija na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah iz leta 1990 – pred sprejetjem prve odločbe o globi (Odločba 91/298) – zaslišala družbo Solvay. Sporno je le vprašanje, ali so ukrepi, ki bi jih Komisija v skladu s členom 233 ES (sedaj člen 266 PDEU) morala sprejeti po tem, ko je bila prva odločba o globi razglašena za nično, zajemali tudi ponovno zaslišanje.

58. Iz člena 233 ES ne sledi nujno obveznost Komisije, da v upravnem postopku v zvezi z omejevalnim sporazumom v skladu z Uredbo št. 17 obnovi celoten postopek. Nasprotno, Komisija lahko postopek nadaljuje v točki, v kateri so sodišča Unije ugotovila kršitev postopka. Če so bila procesna dejanja, opravljena pred kršitvijo postopka, v skladu s predpisi, jih ni treba ponoviti.

59. V primeru PVC, v katerem je bila prva odločba Komisije zaradi obličnostne pomanjkljivosti v zvezi z njenim dokončnim sprejetjem v okviru kolegija komisarjev razglašena za nično, je Sodišče dopustilo, da je Komisija brez ponovnega zaslišanja zadevnih podjetij sprejela drugo odločbo, ki je v imela bistvenem enako besedilo( ). Splošno sodišče se je v izpodbijani sodbi oprlo na to sodno prakso, da bi utemeljilo, da tudi v obravnavanem primeru ponovno zaslišanje družbe Solvay ni bilo potrebno( ).

60. Na prvi pogled se zdi, da sta si primer PVC in obravnavani primer dejansko podobna. Kajti tudi v obravnavanem primeru je bila prva odločba o globi Komisije (Odločba 91/298) zaradi obličnostne pomanjkljivosti na koncu upravnega postopka – natančneje pri sestavi odločbe – razglašena za nično.

61. Vendar se ob natančnejši preučitvi razkrije odločilna razlika: drugače kot v primeru PVC je v upravnem postopku v obravnavanem primeru prišlo še do druge resne kršitve, ki se je zgodila dolgo pred fazo dokončnega sprejema in sestave odločbe o globi: zadevnemu podjetju ni bil zagotovljen vpogled v spis, ki bi zadostil pravnim zahtevam( ).

62. Sodišča Unije se v svojih sodbah v zvezi s prvo odločbo o globi (Odločba 91/298)( ) sicer niso ukvarjala s pravico do vpogleda v spis in pravicami do obrambe, temveč so se omejila zgolj na preučitev problematike v zvezi s sestavo. Vendar pa na podlagi tega ni mogoče sklepati, da so sodišča Unije potrdila, da je upravni postopek glede vpogleda v spis in pravic do obrambe potekal v skladu s predpisi.

63. Nasprotno, Splošno sodišče je glede Odločbe 91/297, ki se nanaša na isti upravni postopek v zvezi z omejevalnim sporazumom kot Odločba 91/298, ugotovilo kršitev pravic do obrambe zaradi nepopolnega vpogleda v spis( ). Poleg tega ima Komisija glede omogočanja vpogleda v spis že od leta 1982 jasno prakso( ).

64. Komisiji bi lahko pritrdili, da iz različnih sodb Splošnega sodišča z dne 29. junija 1995 glede ciljev in obsega vpogleda v spis niso izhajali enotni signali( ). Vendar so bile najkasneje leta 2000 ob izdaji odločbe o globi, ki je tu sporna, vse morebitne nejasnosti v zvezi s tem že zdavnaj odpravljene( ).

65. V teh okoliščinah bi Komisija v obravnavanem primeru morala po razglasitvi ničnosti prve odločbe o globi obnoviti upravni postopek od stopnje neposredno po vročitvi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah. Družbi Solvay bi morala v skladu s pravnimi zahtevami omogočiti obširen vpogled v spis in na podlagi tega podjetje ponovno zaslišati.

66. Na obveznost Komisije, da po vpogledu v spis opravi ponovno zaslišanje, ne vpliva okoliščina, da druga odločba o globi (Odločba 2003/5), ki je tu sporna, ni bila utemeljena z novimi ugotovitvami o možnih kršitvah( ). Družba Solvay je imela sicer že leta 1990 priložnost, da se opredeli glede vseh ugotovitev o možnih kršitvah, s katerimi je Komisija utemeljila prvo in drugo odločbo o globi. Vendar je morala to storiti na podlagi zelo nepopolnega poznavanja spisov, saj so ji bili predani le obremenilni dokumenti( ).

67. Pravica do zaslišanja se ne izčrpa s pravico do predstavitve stališča glede vseh ugotovitev Komisije o možnih kršitvah. Nasprotno, zadevno podjetje mora imeti možnost, da svoje stališče predstavi ob poznavanju vseh delov spisov, ki so mu v skladu s predpisi dostopni. Sicer bi pravice do obrambe izgubile precejšen del svoje učinkovitosti.

68. Možnost predstaviti stališče ima povsem drugo kakovost, če se je zadevnemu podjetju prej ustrezno omogočil vpogled v spis. Zlasti je očitno, da bo podjetje, ki mu ni bil omogočen zgolj vpogled v obremenilne dokumente, ampak tudi v razbremenilne, lahko učinkoviteje ugovarjalo ugotovitvam Komisije o možnih kršitvah kot podjetje, ki mu je bilo pokazano le obremenilno gradivo.

69. Splošno sodišče je zato s tem, da je štelo, da Komisiji ni bilo treba ponovno zaslišati družbe Solvay, napačno uporabilo pravo v zvezi s pravico do zaslišanja. Slednjič se s tem nadaljuje napačna uporaba prava, do katere je v izpodbijani sodbi prišlo v zvezi s pravico do vpogleda v spis( ).

70. Načela dobrega upravljanja, na katerega se družba Solvay prav tako sklicuje, tu ni treba dalje obravnavati, ker nanj oprta utemeljitev v primerjavi z utemeljitvijo pravic do obrambe in pravice do zaslišanja nima samostojne vsebine. Kot je bilo že pojasnjeno( ), prav tako ni treba obravnavati člena 6 EKČP in člena 6(1) PEU.

c) Vmesni sklep

71. Drugi del tretjega pritožbenega razloga je zato utemeljen.

B – Pravica do odločanja v razumnem roku (prvi pritožbeni razlog)

72. S prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 100 do 123 izpodbijane sodbe, družba Solvay zatrjuje kršitev svoje pravice do odločanja v razumnem roku. To načelo je v sodni praksi Sodišča priznano kot splošno pravno načelo prava Unije v upravnih postopkih pred Komisijo in sodnih postopkih pred sodišči Unije( ). Medtem je bilo s členoma 41(1) in 47, drugi odstavek, Listine o temeljnih pravicah tudi kodificirano.

73. Čeprav so se sodišča Unije že večkrat ukvarjala s problematiko razumnega trajanja postopkov v zadevah v zvezi s konkurenco, se mi zdi, da imajo vprašanja, ki jih je pred Splošnim sodiščem odprla družba Solvay, posebno težo. Prvič, nanašajo se na primer, katerega celotno trajanje je bilo ob upoštevanju vseh faz upravnega in sodnega postopka brez dvoma posebej dolgo. Drugič, ti očitki so bili predstavljeni v kontekstu uveljavitve Lizbonske pogodbe 1. decembra 2009, s katero je Listina Evropske unije o temeljnih pravicah postala pravno zavezujoča (člen 6(1) PEU).

74. Prvi pritožbeni razlog je razčlenjen v skupaj pet delov, ki se deloma nanašajo na presojo trajanja postopka (o tem v točki 1) in deloma na pravne posledice predolgega trajanja postopka (o tem v točki 2).

1. Zahteve v zvezi s presojo trajanja postopka (prvi in drugi del prvega pritožbenega razloga)

75. Pravne zahteve v zvezi s presojo trajanja postopka so predmet prvih dveh delov prvega pritožbenega razloga.

a) Predhodno vprašanje o tem, ali so očitki družbe Solvay brez učinka

76. Za razliko od mnenja Komisije očitki družbe Solvay v zvezi s trajanjem postopka nikakor niso „povečini brezpredmetni“. Morebitna razveljavitev izpodbijane sodbe gotovo predpostavlja še nadaljnji miselni korak – premislek o sankcijah zaradi predolgega postopka. Kljub temu je preučitev trajanja postopka kot takega nujna( ), saj brez ugotovitve predolgega trajanja postopka ni mogoče vnaprej šteti, da je bila kršena pravica do odločanja v razumnem roku. Merila, ki jih je Splošno sodišče uporabilo pri presoji trajanja postopka, ni mogoče popolnoma izključiti iz pravne presoje Sodišča v pritožbenem postopku.

77. Očitki družbe Solvay v zvezi s trajanjem postopka bi bili brezpredmetni kvečjemu v primeru, če bi jih pritožnica uveljavljala ločeno od očitkov v zvezi s pravnimi posledicami predolgega trajanja postopka. Vendar to v obravnavanem primeru ni tako. Nasprotno, pritožnica sodbo izpodbija na podlagi obeh vidikov, pri čemer se tretji do peti del prvega pritožbenega razloga nanašajo posebej na pravne posledice.

78. Glede na to je treba ugovor glede neučinkovitosti, ki ga uveljavlja Komisija, zavrniti.

b) Nujnost celostne presoje trajanja postopka (prvi del prvega pritožbenega razloga)

79. V prvem delu prvega pritožbenega razloga družba Solvay očita, da je Splošno sodišče pri presoji trajanja postopka obravnavalo zgolj posamezne faze upravnega in sodnega postopka ločeno, ne da bi postopek, ki teče od preiskav iz leta 1989, presojalo v celoti.

80. Razumnost trajanja postopka je treba presojati ob upoštevanju okoliščin posamezne zadeve, zlasti interesov, ki jih imajo zadevne osebe v sporu, zapletenosti zadeve ter ravnanja tožeče stranke in pristojnih organov( ). Sodišče je pri tem ugotovilo, da seznam upoštevnih meril ni izčrpen( ).

81. K ustreznemu preizkusu trajanja postopka brez dvoma spada to, da Splošno sodišče trajanje vsake posamezne faze presodi posebej( ). Že okoliščina, da je bila katera koli faza postopka predolga, sama po sebi upraviči ugotovitev kršitve pravice do odločanja v razumnem roku( ).

82. Vendar k ustreznemu preizkusu trajanja postopka ne spada le taka presoja „po koščkih“, ampak tudi celostna presoja trajanja upravnega postopka in morebitnega sodnega postopka( ).

83. Zahtevi po celostni obravnavi ni mogoče ugovarjati s tem, da sta upravni in sodni postopek drugačna in da so pogoji, ki jih morata izpolniti uprava oziroma Splošno sodišče, v Listini o temeljnih pravicah določeni na različnih mestih. S stališča zadevnega podjetja je odločilno le to, kdaj bo o njegovi „zadevi“ dokončno odločil nepristranski organ. Člena 41(1) in 47, drugi odstavek, Listine o temeljnih pravicah zajemata zgolj dva izraza istega procesnopravnega načela, namreč da lahko pravni subjekti pričakujejo odločitev v razumnem roku.

84. Praviloma sicer velja domneva, da pravica do odločanja v razumnem roku ni bila kršena, če nobena posamezna faza upravnega in sodnega postopka sama po sebi ni bila predolga. Vendar več kot ima celotni postopek – sestavljen iz enega ali več upravnih in/ali sodnih postopkov – faz, toliko večjo težo ima presoja njegovega celotnega trajanja.

85. V obravnavanem primeru sta prvemu delu upravnega postopka (od leta 1989 do leta 1990) in prvemu sodnemu postopku (od leta 1991 do leta 2000) sledila drugi – čeprav zelo rudimentaren – del upravnega postopka (leta 2000) in drugi sodni postopek (od marca 2001 dalje)( ). Vse te faze postopka so ob razglasitvi izpodbijane sodbe trajale več kot 20 let; do danes je minilo celo 22 let. Verjetno noben drug postopek v evropskem konkurenčnem pravu ni trajal tako dolgo( ).

86. V teh okoliščinah ustrezna presoja trajanja postopka ni mogoča brez upoštevanja celotnega trajanja upravnega in sodnega postopka do razglasitve izpodbijane sodbe. Ker Splošno sodišče take celostne presoje ni opravilo, je v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo. Prvi del prvega pritožbenega razloga je zato utemeljen.

c) Zatrjevana pomanjkljiva obrazložitev (drugi del prvega pritožbenega razloga)

87. Družba Solvay poleg tega očita pomanjkljivo obrazložitev (člen 36 v povezavi s členom 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča), ker Splošno sodišče pri presoji trajanja postopka ni upoštevalo faze postopka, ki jo je vodilo samo.

88. Dejansko Splošno sodišče trajanje faze postopka, ki jo je vodilo samo, (postopek v zadevi T‑58/01) ne omeni niti z besedo. Vendar je treba upoštevati, da je lahko obrazložitev prvostopenjske sodbe tudi implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, zakaj Splošno sodišče ni sprejelo njihove utemeljitve, Sodišču pa da na razpolago dovolj podatkov za izvajanje nadzora( ).

89. V obravnavanem primeru Splošno sodišče izhaja iz tega, da podlaga za razglasitev ničnosti sporne odločbe ne more biti že samo trajanje postopka, ampak le kršitev pravic do obrambe, do katere pride zaradi trajanja postopka. Ker je Splošno sodišče menilo, da do kršitve pravic do obrambe ni prišlo, je v izpodbijani sodbi lahko opustilo izrecno presojo trditev družbe Solvay v zvezi s trajanjem postopka pred Splošnim sodiščem. V tem smislu ne gre za pomanjkljivo obrazložitev.

90. V teh okoliščinah je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

2. Pravne posledice predolgega postopka (tretji do peti del prvega pritožbenega razloga)

91. V tretjem do petem delu prvega pritožbenega razloga družba Solvay obravnava pravne posledice morebitne prekoračitve razumnega trajanja upravnega in sodnega postopka.

a) Zahteva okrnitve pravic do obrambe (tretji del prvega pritožbenega razloga)

92. V okviru tretjega dela prvega pritožbenega razloga se zastavlja vprašanje temeljnega pomena. Med strankama je sporno, ali morebitna kršitev temeljne pravice do odločanja v razumnem roku že sama po sebi upraviči razglasitev ničnosti sporne odločbe ali pa je treba poleg tega dokazati še okrnitev možnosti obrambe zadevnega podjetja( ).

93. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi izhajalo iz tega, da je predolg postopek lahko podlaga za razglasitev ničnosti odločbe Komisije le, če se dokaže, da je zaradi trajanja postopka prišlo do okrnitve možnosti obrambe zadevnega podjetja( ). Tak pristop je skladen z zdaj že ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je na splošno odločilno to, ali je trajanje postopka vplivalo na njegov izid( ).

94. Vendar družba Solvay meni, da je ta sodna praksa zastarela, in Sodišču predlaga, naj jo glede na to, da je Listina o temeljnih pravicah z začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe postala pravno zavezujoča, ponovno preuči.

95. V tej zvezi so posebnega pomena zahteve iz člena 52(3) Listine. Ta določba v prvem stavku določa skladnostno klavzulo, v skladu s katero sta vsebina in obseg pravic iz Listine, ki ustrezajo pravicam iz EKČP, enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa EKČP.

96. Res je, da je bila temeljna pravica Unije do odločanja v razumnem roku v skladu s členoma 41(1) in 47, drugi odstavek, Listine o temeljnih pravicah oblikovana po določbi člena 6(1) EKČP( ). Vendar drugače kot meni družba Solvay člen 6(1) EKČP, kakor ga zdaj razlaga ESČP, ne zahteva, da se odločba o globi v zvezi z omejevalnim sporazumom razglasi za nično in upravni postopek ustavi zgolj zaradi prekoračitve razumnega roka odločanja.

97. Kot je pravilno pripomnila Komisija, na splošno velja, da imajo v skladu z EKČP države pogodbenice določeno diskrecijsko pravico glede presoje načina in sredstev za odpravo morebitnih kršitev temeljnih pravic( ).

98. Iz sodne prakse ESČP v zvezi s členom 6(1) EKČP je poleg tega mogoče izpeljati, da je popolna razveljavitev kazenskopravnih sankcij in ustavitev zadevnega kazenskega postopka le ena od mogočih oblik zadoščenja v smislu člena 41 EKČP za kršitev temeljne pravice zaradi predolgega trajanja postopka( ). Dolžnost nacionalnih organov, da razveljavijo sankcije in ustavijo postopek, tam ni omenjena. Nasprotno, ESČP kot primerno zadoščenje za predolgo trajanje postopka izrecno priznava tudi znižanje naložene kazni( ). Posebej v nekem primeru gospodarskega kriminala, katerega predmet so bila resna kazniva dejanja goljufije in za katerega je bil značilen 17 let trajajoč postopek, je ESČP štelo, da ugotovitev predolgega trajanja postopka in znižanje kazni zadostujeta( ). Menim, da je tako rešitev mogoče uporabiti tudi za postopke v zvezi z omejevalnimi sporazumi, ki so kazenskim postopkom v zvezi s kaznivimi dejanji zoper gospodarstvo podobna.

99. Poleg tega se zdi, da sámo ESČP konkurenčnega prava ne uvršča v klasično kazensko pravo; kar zadeva področja izven „trdega jedra“ kazenskega prava pa ESČP izhaja iz tega, da kazenskopravna jamstva, ki izhajajo iz člena 6(1) EKČP ni nujno treba uporabiti popolnoma dosledno( ).

100. Glede na to je v trenutnem položaju treba izhajati iz tega, da iz skladnostne klavzule iz člena 52(3), prvi stavek, Listine o temeljnih pravicah za sodišča Unije ne izhaja obveznost, da v okviru evropskega konkurenčnega prava na kršitve temeljne pravice do odločanja v razumnem roku nujno odgovorijo z razglasitvijo ničnosti sporne odločbe.

101. V skladu s členom 52(3), drugi stavek, Listine o temeljnih pravicah je po pravu Unije sicer mogoče širše varstvo, kot je določeno v EKČP. Vendar za to v tem okviru konkurenčnega prava ni povoda.

102. Pri naložitvi sankcije za kršitev temeljne pravice do odločanja v razumnem roku je treba ustrezno upoštevati interese zadevnega podjetja in splošen interes.

103. Interes zadevnega podjetja je, da doseže kar najpopolnejše zadoščenje za posledice kršitve temeljne pravice( ). Splošni interes je, da se pravila o konkurenci na evropskem notranjem trgu, ki spadajo med temeljne predpise Pogodb( ), učinkovito izvajajo( ).

104. Če bi se odločba Komisije o globi v zvezi z omejevalnim sporazumom razglasila za nično zgolj zaradi prekoračitve razumnega roka v upravnem ali sodnem postopku, s tem ne bi odpadla le naložena globa, ampak tudi ugotovitev kršitve pravil o konkurenci kot taka. Taka rešitev bi bila v nasprotju s splošnim interesom učinkovitega izvajanja pravil konkurence in bi presegala upravičeni interes zadevnega podjetja za kar najpopolnejše zadoščenje za utrpelo kršitev njegovih temeljnih pravic.

105. Podjetju se ne sme dopustiti, da zgolj zaradi neupoštevanja razumnega roka odločanja izpodbija obstoj kršitve( ). S sankcijo za prekoračitev razumnega trajanja postopka se podjetju namreč v nobenem primeru ne sme omogočiti, da nadaljuje ali ponovi ravnanje, katerega nezdružljivost s pravom Unije je bila ugotovljena( ).

106. Glede na to ne vidim povoda za predlog, naj Sodišče v tej točki premisli o dosedanji sodni praksi. Tretji del prvega pritožbenega razloga je zato treba zavrniti.

b) Učinki trajanja postopka na možnosti obrambe družbe Solvay v obravnavanem primeru (četrti del prvega pritožbenega razloga)

107. Četrti del prvega pritožbenega razloga se nanaša na točke od 113 do 117 izpodbijane sodbe, v katerih Splošno sodišče ugotovi, da z morebitno kršitvijo načela razumnega roka ni bila okrnjena možnost družbe Solvay, da si zagotovi učinkovito obrambo, in zato njene pravice do obrambe niso bile kršene. Družba Solvay trdi, da to v bistvenem pomeni pomanjkljivo obrazložitev in kršitev načel varstva pravic do obrambe in razumnega roka. Splošno sodišče naj ne bi dovolj preučilo težav, s katerimi se je pri svoji obrambi po tako dolgem času spopadala družba Solvay.

i) Očitek pomanjkljive obrazložitve

108. Pomanjkljiva obrazložitev v smislu člena 36 v povezavi s členom 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča se očita zato, ker naj Splošno sodišče ne bi obravnavalo številnih trditev, ki jih je družba Solvay na prvi stopnji navedla v zvezi s težavami pri svoji obrambi.

109. Ta trditev ne prepriča. Kot je bilo že omenjeno, obveznost obrazložitve Splošnemu sodišču namreč ne nalaga, da v svojih ugotovitvah po vrsti izčrpno obravnava vse trditve, ki jih navajajo stranke v sporu; obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, zaradi katerih Splošno sodišče ni sprejelo njihove utemeljitve, Sodišču pa da na razpolago dovolj podatkov za izvajanje nadzora( ).

110. Trditve družbe Solvay, da je obramba pred obtožbami Komisije po tako dolgem času za njo težavna, Splošno sodišče v izpodbijani sodbi obravnava celo izrecno, čeprav karseda kratko. Smiselno ugotavlja, da Komisija od prvega sodnega postopka v obravnavanem primeru ni izvedla nobenega preiskovalnega ukrepa in da v sporni odločbi ni upoštevala nobenega novega dejstva, zaradi katerega bi bilo treba uveljaviti pravico do obrambe( ).

111. Družba Solvay ima lahko glede materialnopravne presoje okoliščin primera drugačno mnenje, vendar pa to ne pomeni pomanjkljive obrazložitve( ).

ii) Očitek napačne uporabe materialnega prava

112. Vendar pritožnica trdi, da ugotovitev Splošnega sodišča, da pretečeni čas ni povzročil okrnitve njenih možnosti obrambe, pomeni tudi napačno uporabo materialnega prava. Družba Solvay v tem vidi kršitev načel varstva pravic do obrambe in razumnega roka.

113. Na prvi pogled bi se lahko zdelo, da družba Solvay Sodišču predlaga, naj presojo dejstev Splošnega sodišča nadomesti z lastno oceno, kar v pritožbenem postopku ni dopustno( ).

114. Natančneje gledano pa družba Solvay Splošnemu sodišču ne očita napačne presoje dejstev, ampak neupoštevanje okoliščine, ki jo šteje za pomembno: Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo, da je čas, ki je pretekel od začetka postopka, okrnil možnosti obrambe družbe Solvay v sodnem postopku. Splošno sodišče naj bi neupravičeno obravnavalo zgolj učinke pretečenega časa na možnosti obrambe družbe Solvay pred Komisijo (to je v upravnem postopku).

115. Ta utemeljitev je prepričljiva.

116. Ob preizkusu, ali je domnevno predolg postopek negativno vplival na možnosti obrambe zadevnega podjetja, Splošno sodišče svoje presoje ne sme omejiti le na obrambo v neki določeni fazi postopka. Nasprotno, Splošno sodišče mora na splošno preizkusiti, ali bi bila zaradi trajanja postopka lahko okrnjena obramba podjetja zoper očitke Komisije( ).

117. Podjetje se sicer v tem smislu najprej brani v upravnem postopku, v katerem ima na podlagi obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah pravico do zaslišanja. Vendar obramba ni omejena na upravni postopek. Nasprotno, zadevno podjetje lahko odločbo Komisije o globi izpodbija po pravni poti pred sodišči Unije (člen 263, četrti odstavek, PDEU, prej člen 230, četrti odstavek, ES). Tudi v okviru takega sodnega postopka mora imeti podjetje možnost, da se učinkovito brani pred tem, kar mu Komisija – zdaj v obliki formalne odločbe – očita.

118. Splošno sodišče se je zato neupravičeno omejilo na preizkus tega, ali se je družba Solvay v upravnem postopku lahko učinkovito branila( ) in ali je imelo trajanje preteklega sodnega postopka – sodnega postopka v zadevi T‑31/91 o odločbi o globi (Odločba 91/298) – zanjo negativen učinek( ). Splošno sodišče v svojo presojo ni vključilo niti sedanjih možnosti obrambe podjetja v drugem sodnem postopku – sodni postopek v zadevi T‑58/01 o tu sporni Odločbi 2003/5.

119. V obravnavanem primeru bi bilo možnosti obrambe v postopku pred Splošnim sodiščem v zadevi T‑58/01 treba upoštevati iz dveh razlogov: prvič, zaradi izrecnega predloga družbe Solvay, naj se upošteva tudi trajanje takratnega sodnega postopka, in, drugič, zaradi okoliščine, da je bil družbi Solvay vpogled v spis priznan šele med tem sodnim postopkom – natančneje leta 2005. Odločilnega pomena je torej bilo, ali se je družba Solvay leta 2005 še lahko učinkovito branila zoper očitke oziroma ugotovitve Komisije.

120. V skladu s temeljno pravico do odločanja v razumnem roku mora Komisija odločbo o globi v postopku v zvezi z omejevalnim sporazumom izdati dovolj zgodaj, da se lahko zadevno podjetje zoper njo pred sodišči Unije še učinkovito brani.

121. Ker Splošno sodišče te pravno upoštevne okoliščine nikakor ni obravnavalo, je v izpodbijani sodbi napačno uporabilo pravo.

iii) Nekateri nadaljnji očitki

122. Družba Solvay se nazadnje v okviru četrtega dela prvega pritožbenega razloga sklicuje na izkrivljanje dejstev in kršitev člena 6 EKČP in člena 6(1) PEU.

123. V zvezi s temi nadaljnjimi očitki poglobljena preučitev ni potrebna. Očitek izkrivljanja dejstev je naveden brez utemeljitve( ), sama pa ne vidim ničesar, na podlagi česar bi bilo mogoče sklepati o takem izkrivljanju. Glede člena 6 EKČP in člena 6(1) PEU je treba ugotoviti, da se prvi ne uporabi neposredno, drugi pa kot tak ne določa nobenih jamstev v zvezi s temeljnimi pravicami( ).

iv) Vmesni sklep

124. Četrti del prvega pritožbenega razloga je delno utemeljen.

c) Domnevna odpoved družbe Solvay znižanju globe (peti del prvega pritožbenega razloga)

125. Družba Solvay s petim in zadnjim delom prvega pritožbenega razloga posebej graja točko 122 izpodbijane sodbe. V njej Splošno sodišče ugotavlja, da se je družba Solvay „v tožbi izrecno odrekla možnosti znižanja globe kot odškodnine za domnevno kršitev njene pravice do sojenja v razumnem roku“. Družba Solvay v tem vidi izkrivljanje trditve, ki jo je podala v postopku na prvi stopnji.

126. V skladu z ustaljeno sodno prakso je izkrivljanje podano, če je presoja obstoječih dokazov, na da bi se uporabili novi, očitno napačna( ). Če se to prenese na trditve strank na prvi stopnji, je treba šteti, da so bile izkrivljene le, če jih je Splošno sodišče očitno narobe razumelo ali popačilo njihov smisel.

127. Iz sporne formulacije Splošnega sodišča iz izpodbijane sodbe na žalost ni razvidno, na kateri odlomek iz tožbe družbe Solvay se nanaša. Vendar sta se na pritožbeni stopnji udeleženki postopka zedinili, da se za izhodišče za ugotovitev Splošnega sodišča, ki jo prereka družba Solvay, lahko štejeta točki 88 in 89 tožbe. V točki 88 tožbe podjetje smiselno poudarja, da meni, da lahko očitano kršitev načela poštenega postopka odpravi le razglasitev ničnosti sporne odločbe; zgolj znižanje globe naj ne bi bilo primerno za odpravo kršitve člena 6 EKČP. V točki 89 tožbe družba Solvay tako sklepa, da je lahko posledica očitne prekoračitve razumnega roka, ki jo očita, le razglasitev ničnosti sporne odločbe( ).

128. V navedenih odlomkih tožbe nikakor ne morem razbrati odpovedi morebitnemu znižanju globe zaradi trajanja postopka. Sploh pa iz pisnih stališč družbe Solvay ni mogoče razbrati, da se je družba „izrecno odrekla“ zmanjšanju globe zaradi predolgega postopka.

129. Nasprotno, družba Solvay v točkah 88 in 89 tožbe, vložene na prvi stopnji, zgolj poudarjeno pojasni svoje razumevanje prava. Podjetje razloži, katere pravne posledice se ji glede na zatrjevano kršitev načela razumnega roka zdijo primerne: ne znižanje globe, ampak razglasitev ničnosti sporne odločbe.

130. Med pojasnitvijo razumevanja prava in izrecno odpovedjo možnosti znižanja globe pa je bistvena razlika. Te razlike Splošno sodišče v točki 122 izpodbijane sodbe ni spoznalo.

131. Iz točke 122 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče navedbe, ki jih je družba Solvay podala na prvi stopnji, očitno narobe razumelo in poleg tega popačilo njihov smisel. S tem je izkrivilo navedbe strank.

132. To izkrivljanje je posebej očitno, če pomislimo, da družba Solvay drugje v tožbi Splošnemu sodišču vsekakor predlaga znižanje globe in se pri tem izrecno sklicuje na svoje „trditve v okviru razlogov za ničnost“, torej tudi na trditve v zvezi s predolgim trajanjem postopka( ).

133. Zato je peti del prvega pritožbenega razloga utemeljen.

3. Vmesni sklep

134. Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom delno uspe.

C – Razveljavitev izpodbijane sodbe

135. Kot izhaja iz zgornjih preudarkov, so trije pritožbeni razlogi, ki jih je navedla družba Solvay, pretežno utemeljeni. Že uspeh vsakega od teh pritožbenih razlogov sam po sebi upravičuje razveljavitev izpodbijane sodbe v celoti.

D – Odločitev o tožbi

136. Sodišče lahko v skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.

137. V tej zadevi je tako. Vsa dejstva in pravna vprašanja, ki so pomembna za odločitev o tožbi družbe Solvay, so bila že na prvi stopnji predmet razprave pred Splošnim sodiščem, stranki pa sta imeli v zvezi s tem možnost izmenjave trditev. Zato zadeve ni treba vrniti Splošnemu sodišču, saj lahko Sodišče samo razsoja o tožbi družbe Solvay za razglasitev ničnosti sporne odločbe. Glede na izjemno dolžino trajanja postopka – 22 let, šteto od preiskav Komisije aprila 1989 do danes – bi moralo Sodišče to možnost izkoristiti.

138. V nadaljevanju se bom omejila na kratko preučitev zakonitosti sporne odločbe s treh vidikov: vpogled v spis (v točki 1), pravica do zaslišanja (v točki 2) in trajanje postopka (v točki 3).

1. Pravica do vpogleda v spis

139. Dejstvo je, da družbi Solvay pred izdajo sporne odločbe ni bil omogočen vpogled v spis, ki bi zadostil pravnim zahtevam( ).

140. Kot je bilo že omenjeno, ni mogoče izključiti, da bi družba Solvay v izgubljenih delih spisov z neznano vsebino našla podatke, ki bi koristili njeni obrambi. To velja toliko bolj, ker Komisija sama izhaja iz tega, da so nekateri fascikli „vsebovali dopise na podlagi člena 11 Uredbe št. 17“, torej zahteve za informacije, ki jih je Komisija naslovila na različna podjetja, in njihove odgovore( ). Taka stališča drugih podjetij bi lahko vsebovala koristne podatke za presojo sporazuma med družbama Solvay in CFK, pa čeprav le glede trajanja ugotovljene kršitve in višine določene globe. Navedbe Komisije iz sporne odločbe so bile pomanjkljive in protislovne posebej glede trajanja kršitve( ).

141. Možno je bilo torej, da bi imel upravni postopek ob ustrezni omogočitvi vpogleda v spis lahko drugačen izid, pa čeprav le glede višine naložene globe.

142. Zato je treba sporno odločbo že zgolj zaradi pomanjkljivosti postopka, do katerih je prišlo v zvezi z vpogledom v spis – izgubljeni spisi – v celoti razglasiti za nično.

2. Pravica do zaslišanja

143. Prav tako je dejstvo, da Komisija družbe Solvay pred izdajo sporne odločbe leta 2000 ni ponovno zaslišala, čeprav bi bilo po pravu to treba opraviti( ). Ta kršitev je tesno povezana z neizvedenim vpogledom v spis.

144. Ni mogoče izključiti, da bi bil izid upravnega postopka drugačen, če bi Komisija podjetju leta 2000 omogočila – po ustreznem vpogledu v spis – da se ponovno izreče o njenih očitkih( ).

145. Tudi iz tega razloga je treba sporno odločbo v celoti razglasiti za nično.

3. Pravica do odločanja v razumnem roku

146. Nazadnje, o trajanju postopka je treba presojati ob upoštevanju vseh okoliščin posameznega primera( ).

147. V obravnavanem primeru je treba upoštevati, da je bila Komisija v obdobju med razglasitvijo ničnosti njene prve odločbe o globi (Odločba 91/298) in prvo sodbo Sodišča v pritožbenem postopku( ) povsem nedejavna. S tem je obdobje štirih let in sedmih mesecev preteklo neizrabljeno( ).

148. Te nedejavnosti Komisije ni mogoče upravičiti s sklicevanjem na pritožbo, s katero je ta institucija takrat izpodbijala razglasitev ničnosti odločbe o globi. Komisija lahko sicer procesne možnosti, ki jih ima na voljo, popolnoma izčrpa in se v primeru neuspeha na prvi stopnji pritoži na Sodišče kot pritožbeno sodišče. Vendar to nikakor ne pomeni, da lahko Komisija med takim pritožbenim postopkom pusti, da upravni postopek miruje( ).

149. Pritožba nima odložilnega učinka (člen 60, prvi odstavek, Statuta Sodišča). Komisija je bila torej od 29. junija 1995 dalje – dan razglasitve sodbe v zadevi T‑31/91 – v skladu s členom 233, prvi odstavek, ES (postal člen 266, prvi odstavek, PDEU) obvezana sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev ničnostne sodbe Splošnega sodišča. Tudi v skladu z načelom dobrega upravljanja bi bilo treba bodisi nemudoma začeti pripravljati novo meritorno odločbo bodisi upravni postopek ustaviti.

150. Komisija bi upravni postopek brez težav lahko nadaljevala že od julija 1995, namesto da je s tem odlašala do aprila 2000( ). V novi odločbi o globi bi morala zgolj pojasniti, da bo ta odločba v primeru njenega uspeha v pritožbenem postopku brez učinka.

151. V teh okoliščinah ugotavljam, da je bil upravni postopek v obravnavanem primeru predolg že zgolj zaradi skoraj petletne nedejavnosti Komisije med julijem 1995 in aprilom 2000. Kot je bilo že pojasnjeno( ), je podrobnejša preučitev trajanja drugih faz postopka in skupna obravnava trajanja postopka zato nepotrebna( ).

152. Vendar pa je z zgoraj ugotovljeno kršitvijo načela razumnega roka mogoče upravičiti razglasitev ničnosti sporne odločbe le, če so bile zaradi trajanja postopka okrnjene možnosti obrambe zadevnega podjetja( ). Dokazno breme za to pa je na podjetju.

153. Sodišče glede takega dokaza praviloma postavlja stroge zahteve( ): trditve zadevnega podjetja morajo temeljiti na prepričljivih dokazih in ne smejo biti abstraktne in nenatančne( ). Če se na primer – kot v obravnavanem primeru – trdi, da so bile možnosti obrambe okrnjene zaradi odhoda nekdanjih delavcev, je treba te osebe praviloma navesti poimensko, podati njihov položaj in čas njihovega odhoda, opisati vrsto in obseg podatkov in pojasnil, ki se jih od njih pričakuje, in navesti okoliščine, zaradi katerih naj pričanje zadevnih oseb ne bi bilo mogoče( ).

154. Ni dvoma, da družba Solvay v tem sodnem postopku pred sodišči Unije takih natančnih navedb ni podala.

155. Vendar je v obravnavanem primeru treba upoštevati, da je od obdobja med leti 1987 in 1990, v katerem se družbi Solvay očita sodelovanje pri omejevalnem sporazumu, ob izdaji druge odločbe o globi konec leta 2000 minilo že od 10 od 13 let. Ko je bil družbi Solvay leta 2005 nazadnje pred Splošnim sodiščem omogočen vpogled v spis, pa je od obdobja, v katerem naj bi prišlo do kršitve, ki jo je ugotovila Komisija, preteklo že celo od 15 do 18 let.

156. Jasno je, da spomin delavcev – zlasti nekdanjih delavcev – podjetja po tako dolgem času začne bledeti.

157. Družba Solvay je v postopku na prvi stopnji Splošnemu sodišču kljub temu ponudila, da podrobno navede, katere osebe so v spornem obdobju vodile njen oddelek „Karbonat“ in kdaj so svoj položaj zapustile oziroma so preminile.

158. Več od družbe Solvay v posebnih okoliščinah tega primera razumno ni mogoče pričakovati.

159. Pritožnici zlasti ne more škodovati, da ni natančno navedla, o katerih dogajanjih in dokazih bi morali njeni nekdanji delavci poročati. Podjetje namreč do danes ne pozna vseh delov spisov, ki bi mu pravzaprav morali biti pokazani( ). Od družbe Solvay ni mogoče zahtevati, naj dokaže, ali in v kolikšnem obsegu bi njeni nekdanji delavci lahko poročali o izgubljenih delih spisov, katerih vsebina je neznana in vpogled v katere v postopku nikdar ni bil mogoč.

160. Na splošno zahteve v zvezi z utemeljitvijo okrnitve možnosti obrambe zaradi preteka časa ne smejo biti tako stroge, da je zadevnemu podjetju vsakršen dokaz praktično onemogočen ali pretirano otežen.

161. Glede na nepovrnljivo izgubo dela spisov, v katerih je bila morda korespondenca Komisije s tretjimi podjetji( ), ni mogoče izključiti, da bi nekdanji delavci družbe Solvay, če bi bili dosegljivi, podjetju lahko pomagali pri obrambi. Zlasti ni mogoče izključiti, da bi ti delavci lahko posredovali zakulisne podatke, ki zgolj ob upoštevanju pisnih dokumentov ne bi bili razvidni.

162. Glede na navedeno je dovolj opornih točk za ugotovitev, da so bile možnosti obrambe družbe Solvay v razmerju do Komisije zaradi predolgega trajanja postopka okrnjene. Že zgolj zaradi te okoliščine je treba sporno določbo razglasiti za nično.

4. Vmesni sklep

163. Že na podlagi preučitve nekaterih pravnih vprašanj, ki jih je pritožnica v zvezi z vpogledom v spis, pravico do zaslišanja in trajanjem postopka odprla v postopku na prvi stopnji, je razvidno, da je treba sporno odločbo (Odločba 2003/5) Komisije v celoti razglasiti za nično. Obravnava preostalih tožbenih razlogov, ki jih je družba Solvay navedla v postopku na prvi stopnji, je zato odveč.

V – Predlog za znižanje globe

164. Družba Solvay poleg razveljavitve izpodbijane sodbe in razglasitve ničnosti sporne odločbe( ) predlaga tudi razglasitev ničnosti globe, ki jo je na novo določilo Splošno sodišče, ali njeno znižanje, in sicer kot nadomestilo za veliko škodo, ki naj bi jo utrpela zaradi izredno dolgega trajanja postopka.

165. Glede na rešitev, ki jo predlagam in v skladu s katero bi bilo treba izpodbijano sodbo razveljaviti( ), sporno odločbo pa razglasiti za nično( ), je ta ločeni predlog družbe Solvay brezpredmeten. Zaradi popolnosti ga bom v nadaljevanju podredno kljub temu preučila.

A – Uvodna ugotovitev

166. Iz dosedanje sodne prakse je mogoče razbrati dva različna pristopa k rešitvi problema predolgega trajanja postopka: v zadevi Baustahlgewebe, v kateri je bila podjetju po pravu o omejevalnih sporazumih naložena globa, je Sodišče odobrilo njeno znižanje( ). Nasprotno pa je Sodišče v zadevi Der Grüne Punkt, v kateri globa ni bila naložena, zadevno podjetje lahko zgolj napotilo na možnost odškodninske tožbe v skladu s členom 268 PDEU v povezavi s členom 340, drugi odstavek, PDEU (prej člen 235 ES v povezavi s členom 288, drugi odstavek, ES)( ).

167. Na obravnavi se je Komisija zavzemala za zadnjenavedeni pristop k rešitvi, kot je bil začrtan v zadevi Der Grüne Punkt. To je utemeljila s potrebo po učinkoviti uveljavitvi konkurenčnega prava. Menila je, da bi znižanje globe oslabilo izvajanje evropskih pravil o konkurenci.

168. Ta ugovor ni prepričljiv.

169. Prvič, izvajanje evropskih pravil o konkurenci, ki so nujna za delovanje notranjega trga( ), je sicer brez dvoma temeljna teženja Pogodb( ). Za doseganje tega cilja so nujne učinkovite in odvračilne sankcije.

170. Drugič pa je treba v postopku, kot je upravni postopek v zvezi z omejevalnim sporazumom, ki ima značilnosti kazenskega postopka( ), posebej upoštevati osnovna procesna jamstva. Konkurenčno pravo se lahko uveljavlja le s sredstvi, ki so popolnoma skladna z načeli pravne države. Če je torej v postopku v zvezi z omejevalnim sporazumom kršena temeljna pravica do odločanja v razumnem roku, ima zadevno podjetje pravico do učinkovitega zadoščenja.

171. Rešitev za prekoračitev razumnega roka je torej nujno treba iskati med poloma, ki ju predstavljata potreba po izvajanju pravil konkurence na eni strani in potreba po učinkovitem zadoščenju za kršitve temeljnih pravic na drugi strani.

172. Zaradi ekonomičnosti postopka in potrebe, da se zadevnemu podjetju zagotovi neposredno in učinkovito pravno sredstvo, bi moralo Sodišče tam, kjer je to mogoče – torej v primerih glob – tudi v prihodnje slediti pristopu, ki ga je začrtalo v sodbi Baustahlgewebe( ).

173. Učinkovitemu izvajanju konkurenčnega prava se v takem primeru zadosti s tem, da obvelja ugotovitev kršitve in obveznost podjetja, da jo odpravi( ). V razmerju do drugih udeležencev trga se tej zahtevi zadosti z odvračilnim učinkom globe, ki sta jo prvotno določila Komisija oziroma Splošno sodišče. Njena primernost glede na očitano kršitev za Sodišče ni sporna. „Metoda Baustahlgewebe“ pomeni le nekakšen poračun prvotne globe z zneskom, ki se šteje za primerno odškodnino za predolg postopek( ).

B – Znižanje globe

174. Sodna praksa iz zadeve Baustahlgewebe( ) nazadnje temelji na neomejeni pristojnosti v smislu člena 261 PDEU, ki jo ima Sodišče glede sankcij v okviru konkurenčnega prava v skladu s členom 17 Uredbe št. 17( ). Zato lahko Sodišče naložene globe ali periodične denarne kazni po prostem preudarku razveljavi, zniža ali zviša.

175. Ob uporabi sodne prakse iz zadeve Baustahlgewebe je treba najprej presoditi trajanje postopka (o tem v točki 1) in nato določiti obseg morebitnega znižanja globe (o tem v točki 2).

1. Predolgo trajanje upravnega in sodnega postopka

176. Kot je bilo že navedeno( ), je razumnost trajanja postopka treba presojati ob upoštevanju okoliščin posamezne zadeve, zlasti interesov, ki jih imajo zadevne osebe v sporu, zapletenosti zadeve ter ravnanja tožeče stranke in pristojnih organov.

177. Pri tem je treba posamezne faze postopka preučiti posebej, vendar pa je treba poleg tega opraviti tudi celostno presojo trajanja upravnega in sodnega postopka( ).

178. Od posameznih faz postopka sta glede na načelo razumnega roka sporni zlasti dve: obdobje popolne nedejavnosti Komisije med prvim pritožbenim postopkom (postopek v združenih zadevah C‑287/95 P in C‑288/95 P) in drugi postopek pred Splošnim sodiščem (postopek v zadevi T‑58/01)( ).

179. Da je bila s štiri leta in sedem mesecev trajajočo nedejavnostjo Komisije od julija 1995 do aprila 2000 – to je med prvim pritožbenim postopkom – kršena temeljna pravica družbe Solvay do odločanja v razumnem roku, je bilo že ugotovljeno( ). Za namene tega postopka lahko zato vprašanje, ali je tudi Sodišče kot pritožbeno sodišče zaradi štiri leta in sedem mesecev dolgega postopka v istem obdobju odgovorno za predolg postopek, ostane odprto.

180. Drugi postopek pred Splošnim sodiščem (zadeva T‑58/01), ki je trajal osem let in devet mesecev, se že na prvi pogled zdi nevzdržno dolg.

181. Kot pravilno poudarja pritožnica, tako dolge obravnave v obravnavanem primeru ni mogoče upravičiti s sklicevanjem na kakršno koli zapletenost pravnih vprašanj: pred Splošnim sodiščem sta nastopali zgolj dve stranki, prevajalskega dela( ) je bilo komaj kaj, dejstva in pravna vprašanja, ki sta jih navedli udeleženki postopka, pa niso bila izredno težavna. Obravnavani postopek je sicer povezan z vzporednim postopkom v zadevi T‑57/01, vendar bi moralo imeti ujemanje številnih tožbenih razlogov v obeh zadevah za njihovo obravnavo sinergijske učinke in s tem postopek prej pospešiti kot pa podaljšati.

182. Razvlečenost postopka je v dobršnem delu gotovo mogoče razložiti s potrebo, da se družbi Solvay med sodnim postopkom omogoči vpogled v spis upravnega postopka( ). Vendar je popolnoma nesprejemljivo, da je bilo za to potrebno poldrugo leto – oziroma celo dve leti, če vštejemo pisne navedbe, ki sta jih predložili stranki( ). Te izgube časa ni mogoče pripisati družbi Solvay. Splošno sodišče bi moralo Komisiji po potrebi določiti jasne roke in ji v primeru neupoštevanja teh rokov naložiti potrebne sankcije.

183. Sicer pa je v postopku na prvi stopnji mogoče ugotoviti tudi obdobja precej dolge nedejavnosti Splošnega sodišča. Tako je na primer treba poudariti obdobje 29 mesecev, ki je preteklo od predložitve stališč Komisije glede koristnosti določenih dokumentov za obrambo družbe Solvay do začetka ustnega postopka( ). Omeniti je treba tudi obdobje skoraj 18 mesecev, ki je minilo od obravnave 26. junija 2008 do razglasitve izpodbijane sodbe 17. decembra 2009( ).

184. Samoumevno je, da težave pri notranji organizaciji Splošnega sodišča, na primer težave, povezane z redno menjavo ali zadržanostjo sodnikov, pravnim subjektom ne smejo škoditi( ).

185. V teh okoliščinah sta bila upravni in sodni postopek v obravnavanem primeru predolga.

186. Ta vtis se okrepi, če se upošteva celotno trajanje vseh faz upravnega in sodnega postopka v obravnavnem primeru:

– Pri določanju trajanja postopka je treba v skladu s sodno prakso ESČP v zvezi s členom 6(1) EKČP za začetek postopka šteti dan, v katerem je bila družba Solvay prvič izpostavljena ukrepom, ki so bili sprejeti na podlagi indicev, ki obstajajo zoper njo, in imajo pomembne posledice za njen položaj( ). To pa je v obravnavanem primeru nastopilo dolgo pred obvestilom o ugotovitvah o možnih kršitvah (ki bi ga lahko primerjali s formalno „obtožbo“): to je bil že dan, ko je Komisija aprila 1989 pri družbi Solvay opravila preiskavo( ).

– Medtem postopek nikdar ni bil prekinjen.

– Za predvideni konec postopka je treba šteti dan, ko bo izdana sodba Sodišča v tem pritožbenem postopku( ).

187. Skupno trajanje postopka do današnjega dne znaša že 22 let. Vprašanje je, ali se tako dolgo trajanje postopka sploh kdaj lahko upraviči. Za to bi vsekakor morale biti podane izjemne okoliščine, kot na primer posebna zapletenost dejstev in pravnih vprašanj, ki jih je treba preučiti, in precejšnja soodgovornost zadevnega podjetja za določene zakasnitve postopka. V obravnavanem primeru nič od tega ne pride v poštev.

188. Zgolj ob robu naj omenim, da celotnega trajanja postopka ni mogoče upravičiti zgolj s samo okoliščino, da zastaranje še ni nastopilo( ). Zastaralni rok pomeni namreč le skrajni časovni okvir, v katerem se lahko sprejme ukrepe v zvezi z naložitvijo globe zaradi kršitve evropskih pravil konkurence. Znotraj zastaralnega roka je treba v skladu z načelom razumnega roka hitro preiskovati in odločati ter se izogibati obdobjem nedejavnosti, ki jih ni mogoče upravičiti. Zadevna podjetja so namreč med postopkom pod večjim pritiskom in se neprestano soočajo z negotovostjo, kdaj in kako se bo postopek, ki teče proti njim, končal. V tem položaju pomeni načelo razumnega roka varstvo, ki je močnejše in širše kot zastaranje( ).

189. Glede na vse to ugotavljam, da je bila kršena temeljna pravica družbe Solvay do odločanja v razumnem roku.

190. Ob uporabi sodne prakse iz zadeve Baustahlgewebe( ) bi bilo izpodbijano sodbo zato treba razveljaviti vsaj v delu, v katerem je bila višina globe določena na 2,25 milijona EUR.

2. Obseg znižanja globe

191. Na vprašanje, postavljeno med obravnavo, sta se mnenji strank glede morebitnega znižanja globe v obravnavanem primeru zelo razlikovali. Medtem ko bi družba Solvay rada videla, da se globa zaradi trajanja postopka tako močno zniža, da bi bila sankcija le še simbolična, pa je stališče Komisije diametralno nasprotno: meni, da bi simbolično moralo biti znižanje globe in ne globa sama.

192. V zadevi Baustahlgewebe, ki je edini doslej dostopen zgled, je Sodišče globo znižalo zgolj neznatno: globo 3 milijone ECU, ki jo je določilo Splošno sodišče, je znižalo za 50.000 ECU( ), kar ustreza znižanju za komaj 1,67 %.

193. Dvomljivo je, ali bi bilo glede na določbe EKČP tako majhno znižanje globe danes še primerno. V skladu s sodno prakso ESČP v zvezi s členom 6(1) EKČP, ki jo je v skladu s členom 52(3), prvi stavek, Listine o temeljnih pravicah treba upoštevati tudi v pravu Unije, je glede zadoščenja odločilno to, koliko je bil razumni rok prekoračen( ).

194. V obravnavanem primeru je ob preučitvi posameznih faz upravnega in sodnega postopka ter vseh faz postopka skupaj razvidna resna prekoračitev razumnega roka: dobra štiri leta in sedem mesecev trajajoča nedejavnost( ), prvostopenjski postopek, ki traja osem let in devet mesecev( ), in celotno trajanje postopka, od katerega začetka do danes je minilo 22 let( ), presegajo – ob neobstoju izjemnih okoliščin – vsak predstavljiv prag za razumen rok.

195. V takih okoliščinah neznatno znižanje globe, kakršno je Sodišče opravilo v zadevi Baustahlgewebe in kakršno si v obravnavanem primeru očitno želi Komisija, nikakor ne bi bilo primerno.

196. Kršitev temeljne pravice, do katere je prišlo zaradi predolgega postopka, zahteva učinkovito sankcijo. Pri tem je treba po eni strani upoštevati resnost kršitve, ki jo je zakrivilo podjetje, in po drugi strani resnost kršitve temeljne pravice, ki izhaja iz predolgega trajanja postopka( ).

197. V obravnavanem primeru je treba izhajati iz resne kršitve temeljne pravice do odločanja v razumnem roku. To upravičuje občutno znižanje globe. Vendar je treba obenem upoštevati, da je šlo po ugotovitvah Komisije pri omejevalnem sporazumu med družbama Solvay in CFK za „zelo resno kršitev“ temeljnih določb notranjega trga (člen 81 ES)( ). Po pretehtanju vseh okoliščin tega primera se mi zato zdi primerno znižanje globe za 50 %. Pri tem bi izhodišče za izračun morala biti globa v višini, ki jo je določilo Splošno sodišče.

198. Če torej Sodišče izpodbijane sodbe ne bi razveljavilo v celoti in sporne odločbe ne bi razglasilo za nično( ), predlagam, da se vsaj globa 2,25 milijona EUR zniža za 50 %.

VI – Stroški

199. V skladu s členom 122(1) Poslovnika Sodišče odloči o stroških, če je pritožba utemeljena in če samo dokončno odloči v sporu.

200. Iz člena 69(2) v povezavi s členom 118 Poslovnika Sodišča izhaja, da se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili le-ti priglašeni. Ker je družba Solvay predlagala, naj se Komisiji naloži stroške pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji, in ker Komisija s svojimi trditvami na obeh stopnjah ni uspela, ji je treba naložiti plačilo stroškov, nastalih na obeh stopnjah.

VII – Predlog

201. Na podlagi zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj odloči tako:

1. Sodba Splošnega sodišča z dne 17. decembra 2009 v zadevi T‑58/01, Solvay proti Komisiji, se razveljavi.

2. Odločba Komisije 2003/5/ES z dne 13. decembra 2000 se razglasi za nično.

3. Komisija nosi stroške postopka na obeh stopnjah.