ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑319/14

B & S Global Transit Center BV

proti

Staatssecretaris van Financiën

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)

„Predhodno odločanje — Carinski zakonik Skupnosti — Uredba (EGS) št. 2913/92 — Člena 203 in 204 — Zunanji tranzitni postopek Skupnosti — Uredba (EGS) št. 2454/93 — Členi 365, 366 in 859 — Nastanek carinskega dolga — Odstranitev izpod carinskega nadzora ali ne — Neizpolnitev obveznosti — Opustitev končanja tranzitnega postopka — Izstop blaga s carinskega območja Evropske unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. oktobra 2015

Carinska unija — Nastanek carinskega dolga pri uvozu po odstranitvi blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora — Obseg — Nepredložitev blaga, ki je bilo dano v zunanji tranzitni postopek, namembnemu carinskemu uradu — Iznos blaga s carinskega območja Unije — Nepredložitev carinskih dokumentov tretje države, ki dokazujejo konec tranzitnega postopka — Nastanek carinskega dolga

(Uredba Sveta št.o 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 1791/2006, členi 37(1), 203 in 204; Uredba Komisije št. 2454/93, člena 365(3) in 366(2) in (3))

Člena 203 in 204 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, je treba razlagati tako, da neizpolnitev obveznosti predložitve blaga, ki je bilo dano v zunanji tranzitni postopek Skupnosti, namembnemu carinskemu uradu povzroči carinski dolg na podlagi člena 203 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1791/2006, in ne člena 204 te uredbe, kadar je zadevno blago zapustilo carinsko območje Evropske unije, imetnik navedenega postopka pa ne more predložiti dokumentov v skladu s členom 365(3) Uredbe Komisije 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 993/2001, ali členom 366(2) in (3) Uredbe št. 2454/93 v različici, ki izhaja iz Uredbe št. 1192/2008.

Pojem odstranitve izpod carinskega nadzora iz člena 203(1) Uredbe št. 2913/92 je treba namreč razumeti kot vsako dejanje ali opustitev, ki pristojnim carinskim organom preprečuje, čeprav začasno, dostop do blaga pod carinskim nadzorom in izvajanje nadzora, predvidenega v členu 37(1) navedene uredbe. Za odstranitev blaga izpod carinskega nadzora zadostuje, da je bilo blago objektivno odstranjeno izpod morebitnega nadzora, ne glede na to, ali je pristojni organ ta nadzor dejansko opravil ali ne. Poleg tega samo dejstvo, da je blago zapustilo carinsko območje Unije, ne nasprotuje temu, da se neizpolnitev obveznosti predložitve tega blaga ustreznim namembnim carinskim uradom opredeli kot odstranitev izpod carinskega nadzora, ki povzroči nastanek carinskega dolga na podlagi člena 203 Uredbe št. 2913/92. Taka odstranitev namreč obstaja ne glede na to, da ni bilo nezakonite vključitve zadevnega blaga v gospodarski krogotok Unije.

(Glej točke 28, 29, 34, 40 in izrek.)
Zadeva C‑8/14

BBVA SA

proti

Pedru Peñalvi Lópezu in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia no 4 de Martorell)

„Predhodno odločanje — Direktiva 93/13/ EGS — Pogodba o hipotekarnem kreditu — Nepošteni pogoji — Postopek izvršbe — Ugovor — Zastaralni roki“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 29. oktobra 2015

Varstvo potrošnikov — Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah — Direktiva 93/13 — Postopek izvršbe na podlagi hipoteke, ki teče na dan sprejetja nacionalne prehodne določbe, ki določa prekluzivni rok za vložitev ugovora zoper prisilno izvršbo — Rok, ki začne teči na dan, ki sledi objavi predpisa — Neskladnost z načelom učinkovitosti

(Direktiva Sveta 93/13, člena 6 in 7)

Člena 6 in 7 Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni prehodni določbi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za potrošnike, proti katerim je bil postopek izvršbe na podlagi hipoteke uveden pred dnevom uveljavitve zakona, v katerem je ta določba, in do dneva uveljavitve še ni bil končan, določa enomesečni prekluzivni rok – ki se računa od dneva po objavi tega zakona – za vložitev ugovora zoper izvršbo na podlagi domnevne nepoštenosti pogodbenih pogojev.

Čeprav navedene prehodne določbe glede na trajanje roka za ugovor, ki ga ima potrošnik, ni mogoče šteti, kot da posega v načelo učinkovitosti, okoliščina, da ta prekluzivni rok začne teči ne da bi bili zadevni potrošniki osebno obveščeni o možnosti uveljavljanja novega razloga za ugovor v okviru izvršilnega postopka, ki se je že začel pred uveljavitvijo navedenega zakona, pod katerega spada prehodna določba, namreč ne more zagotoviti polnega uživanja tega roka in torej učinkovitega izvajanja nove pravice, priznane z zadevno zakonodajno spremembo.

Zato je treba ugotoviti, da sporna prehodna določba krši načelo učinkovitosti.

(Glej točke 32, 39, 41 in 42 ter izrek.)
Zdi se, da je takrat, ko Komisija po preučitvi sheme državne pomoči na podlagi člena 108(1) in (3) PDEU sprejme pozitivno odločbo v smislu člena 7(3) Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU], cilj, v skladu s katerim se začnejo izvajati le načrtovane pomoči, ki so združljive z notranjim trgom, zaščiten in se zadevna pomoč lahko izvaja.

Vendar ta odobritev velja, samo če so spoštovani vsi elementi, ki jih je Komisija upoštevala pri presoji združljivosti navedenega ukrepa. Natančneje, če priglašeni ukrep na predlog zadevne države članice vključuje zaveze, s katerimi je ta soglašala, je treba šteti, da so te zaveze sestavni del odobrenega ukrepa. Zadevna država članica, ki je naslovnica sklepa, mora preveriti, ali bo lahko izpolnila zaveze, zajete v odobritvi. Na podlagi tega se mora med drugim prepričati, da so te zaveze v skladu z nacionalno zakonodajo in po potrebi presoditi, ali je treba v skladu z nacionalnimi ustavnimi postopki začeti postopek za prilagoditev te zakonodaje.

(Glej točke 25 in od 27 do 29.)
Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi davčnih povezav države članice, v skladu s katero matična družba, ki je vključena v povezano skupino, lahko uveljavlja nevtralizacijo ponovne vključitve deleža stroškov in izdatkov, ki je pavšalno določen na 5 % čistega zneska dividend, ki jih prejme od družb rezidentk, vključenih v povezano skupino, medtem ko se ji taka nevtralizacija na podlagi te zakonodaje ne prizna za dividende, ki ji jih izplačajo hčerinske družbe s sedežem v drugi državi članici, ki bi bile, če bi bile rezidentke, do tega objektivno upravičene, če bi tako izbrale.

Namreč za razliko od primera, ko je pogoj rezidentstva kot pogoj za dostop do ureditve davčnih povezav upravičen ob upoštevanju dejstva, da taka ureditev omogoča prenos izgub znotraj povezane davčne skupine, pa glede davčnih ugodnosti, ki niso prenos izgub znotraj povezane davčne skupine, take razlike v obravnavanju ni mogoče upravičiti s potrebo po varstvu uravnotežene delitve davčne pristojnosti med državami članicami. Ta razlika v obravnavanju se nanaša le na vstopne dividende, ki so jih prejele matične družbe rezidentke, tako da gre za davčno pristojnost ene in iste države članice.

Poleg tega ker med to davčno ugodnostjo in davčno neugodnostjo, ki je posledica nevtralizacije notranjih transakcij skupine, ni mogoče ugotoviti nobene neposredne zveze, take ugodnosti ni mogoče upravičiti s potrebo po varstvu skladnosti davčne ureditve zadevne države članice. Čeprav je namreč nevtralizacija ponovne vključitve deleža stroškov in izdatkov posledica tega, da se skupina, ki jo sestavljajo matična družba in njene hčerinske družbe, obravnava kot eno samo podjetje z več poslovnimi enotami, to obravnavanje za matično družbo, ki je na čelu povezane davčne skupine, ni nobena davčna neugodnost, ampak ji, nasprotno omogoča navedeno davčno ugodnost.

(Glej točke od 27 do 29, od 34 do 36, 40 in izrek.)
Člen 1(1)(a) Direktive 98/59 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, ki iz izračuna števila zaposlenih delavcev, določenega v tej določbi, izključuje člana uprave kapitalske družbe, ki svojo dejavnost opravlja pod vodstvom in nadzorom drugega organa te družbe, za to dejavnost prejema plačilo in nima deležev v tej družbi.

Zaradi dejstva, da ima oseba status člana uprave kapitalske družbe, se ne more izključiti, da je ta oseba v položaju podrejenosti v razmerju do te družbe. Proučiti je namreč treba pogoje, pod katerimi je bil član uprave zaposlen, vrsto nalog, ki so mu bile zaupane, okvir, v katerem se te naloge opravljajo, obseg pooblastil zadevne osebe in nadzor, ki se nad njo izvaja v družbi, ter okoliščine, v katerih jo je mogoče odpoklicati. Tak član uprave kapitalske družbe – ne glede na dejstvo, da ima pri izvajanju svojih nalog polje proste presoje, ki presega tisto, ki ga ima delavec v smislu nemškega prava, ki mu lahko delodajalec v posameznih primerih natančno določi delovne naloge, ki jih mora opraviti, ter način, kako jih mora opraviti – je v podrejenem položaju v razmerju do družbe.

To razlago poleg tega potrjuje cilj te direktive, katere namen je predvsem, kot izhaja iz njene uvodne izjave 2, delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo. V skladu s tem ciljem se pojmov, ki določajo področje uporabe te direktive, med katerimi je tudi pojem „delavec“ iz člena 1(1)(a) te direktive, ne sme razlagati ozko.

Nacionalna ureditev ali praksa, ki iz izračuna števila zaposlenih delavcev, določenega v členu 1(1)(a) Direktive 98/59, izključuje člana uprave kapitalske družbe, ne le da vpliva na varstvo, ki ga daje ta direktiva njenim članom, temveč predvsem prikrajša vse delavce, zaposlene v podjetjih, ki običajno zaposlujejo več kot 20 delavcev, za pravice, ki jih imajo na podlagi te direktive, in zato zmanjšuje njen polni učinek.

(Glej točke 38, 41, 44, 47 in 48 ter točko 1 izreka.)
—

prvič, kar zadeva vsebino teh sporazumov, so se je njihovi udeleženci usklajevali, da bi se nedoločeno število zadevnih oseb, to je oseb, ki so podpisale dve izjavi o pristopu k zasebnim pokojninskim skladom (podvajajoči se upravičenci), po enakih deležih razdelilo med zasebne pokojninske sklade, ki so sodelovali pri tem usklajevanju;
Člene 2(1), 14 in 24(1) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da je treba v primeru, da pogodba o finančnem leasingu, ki se nanaša na nepremičnino, določa bodisi to, da se lastništvo ob izteku pogodbe prenese na leasingojemalca, bodisi to, da leasingojemalec razpolaga z glavnimi upravičenji lastninske pravice nad to nepremičnino, zlasti da se nanj prenese večina prednosti in tveganj, povezanih s pravnim lastništvom navedene nepremičnine in je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, transakcijo, ki izhaja iz take pogodbe, obravnavati kot pridobitev investicijskega blaga.

(Glej točko 32 in točko 1 izreka.)
Svoboda opravljanja storitev — Omejitve — Igre na srečo — Nacionalna zakonodaja, ki petkratno zvišuje znesek pavšalnega davka na uporabo igralnih avtomatov v igralnih salonih in ki uvaja proporcionalni davek, ki bremeni isto dejavnost, ter prepoveduje uporabo igralnih avtomatov zunaj igralnic — Neobstoj prehodnega obdobja in odškodnine — Utemeljitev z javnim interesom — Varstvo potrošnikov zoper odvisnost od iger — Preprečevanje kriminala in goljufij, vezanih na igre — Spoštovanje načel pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj — Celovita presoja s strani nacionalnega sodišča

(Člen 56 PDEU)
Zadeva C‑114/14

Evropska komisija

proti

Kraljevini Švedski

„Neizpolnitev obveznosti države — Davek na dodano vrednost — Šesta direktiva 77/388/EGS — Direktiva 2006/112/ES — Člena 132(1)(a) in 135(1)(h) — Oprostitve — Javne poštne službe — Poštne znamke — Direktiva 97/67/ES“

Povzetek – Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. aprila 2015

Usklajevanje davčnih zakonodaj – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu – Opravljanje storitev javnih poštnih služb in dobava blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev – Dobave poštnih znamk po nominalni vrednosti – Nacionalna ureditev, ki izključuje oprostitev davka na dodano vrednost za take storitve in dobave – Nedopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/67, člena 3(1) in 4; Direktiva Sveta 2006/112, člena 132(1)(a) in 135(1)(h))

Država članica, ki opravljanja storitev javnih poštnih služb, razen prevoza potnikov in telekomunikacijskih storitev, in dobav blaga v zvezi z opravljanjem teh storitev ter dobav poštnih znamk po nominalni vrednosti, ki se uporabljajo za poštne storitve na nacionalnem ozemlju, ni oprostila plačila davka na dodano vrednost, ne izpolni obveznosti, ki jih ima na podlagi členov 132(1)(a) in 135(1)(h) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost.

V zvezi s tem ni pomembno, da ta država članica nima več javne poštne službe v smislu Direktive 2006/112 in da se na njenem ozemlju davek na dodano vrednost plačuje za storitve, ki jih opravijo vsi izvajalci poštnih storitev. Izraz „javne poštne službe“, ki je uporabljen v členu 132(1)(a) Direktive 2006/112, zajema javne in zasebne izvajalce, ki v državi članici univerzalno poštno storitev v smislu člena 3 Direktive 97/67 zagotavljajo v celoti ali delno. Torej, če zasebni operater to univerzalno poštno storitev zagotavlja v celoti ali delno, jo je treba opredeliti kot „univerzalno poštno storitev“ v smislu te določbe.

(Glej točke 27, 28, 31 in 45 ter izrek.)
Sodišče lahko v zvezi s predlogom za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000, odloči, da bo ta predlog obravnavalo po nujnem postopku, določenem v členu 107 Poslovnika Sodišča, ker se nanaša na triletnega otroka, ki je od svojega očeta ločen že več kot eno leto. Podaljševanje trenutnega položaja, za katerega je povrhu značilna tudi velika oddaljenost očetovega prebivališča od otrokovega doma, bi lahko namreč resno škodovalo njunemu prihodnjemu odnosu.

Člen 11(7) in (8) Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje temu, da država članica daje specializiranemu sodišču pristojnost za obravnavo vprašanj vrnitve ali varstva in vzgoje otroka v okviru postopka, določenega s temi določbami, tudi če je sodišče že začelo postopek vsebinskega odločanja o starševski odgovornosti glede otroka.

O določitvi nacionalnega sodišča, ki je pristojno za obravnavo vprašanj vrnitve ali varstva in vzgoje otroka v okviru postopka iz člena 11, od (6) do (8), navedene uredbe, namreč odločajo države članice. V zvezi s tem dejstvo, da država članica daje specializiranemu sodišču navedeno pristojnost, samo po sebi ne more škodovati polnemu učinku zadevne uredbe.

Kljub temu je treba zagotoviti, da je taka pristojnost dodeljena ob upoštevanju temeljnih pravic otroka, kot so navedene v členu 24 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, zlasti cilja glede hitrosti teh postopkov. Kar zadeva cilj glede hitrosti, mora pri uporabi upoštevnih določb nacionalnega prava nacionalno sodišče, ki je pozvano k njihovi razlagi, to storiti ob upoštevanju prava Unije, zlasti navedene uredbe.

(Glej točke 49 in od 51 do 54 ter izrek.)
(Glej točke 28, 29, 38, 40, 41 in 44.)

Direktiva Sveta 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP in okvirni sporazum, se uporabljata za vse delavce, ki ponujajo odplačne storitve v okviru delovnega razmerja, sklenjenega z delodajalcem za določen čas. V skladu z določbo 2, točka 1, okvirnega sporazuma se ta sporazum uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v vsaki državi članici.

Na podlagi določbe 3 okvirnega sporazuma pojem „delavec, zaposlen za določen čas“ pomeni „osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, sklenjeno neposredno med delodajalcem in delavcem in pri katerem je konec pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja določen z objektivnimi pogoji, kakršni so potek določenega datuma, dokončanje določene naloge ali nastop posebnega dogodka“.

Pogodba, kot je „pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas za podporo podjetnikom“, ki je opredeljena v nacionalnem pravu, za katero je značilno, da se sklene za nedoločen čas in ki jo urejajo določbe zakona o delovnih razmerjih in kolektivne pogodbe, ki veljajo za pogodbe za nedoločen čas, z edino izjemo trajanja poskusne dobe, ni pogodba o zaposlitvi za določen čas, ki spada na področje uporabe Direktive 1999/70. Namen poskusne dobe je namreč preveriti usposobljenost in sposobnosti delavca, medtem ko se pogodba o zaposlitvi za določen čas uporabi, kadar je prenehanje pogodbe ali delovnega razmerja določeno z objektivnimi pogoji.

(Glej točke od 31 do 34, 36 in 38.)
84

V obravnavani zadevi je tako. Trajanja postopka pred Splošnim sodiščem, in sicer skoraj pet let in devet mesecev, ki zajema zlasti obdobje skoraj štirih let in enega meseca, ki je preteklo – kot to zatrjuje pritožnica in kot to izhaja iz točk od 90 do 92 te sodbe – med koncem pisnega postopka in glavno obravnavo, ne da bi bil sprejet kakršen koli procesni akt, ni mogoče razložiti ne z naravo, ne s kompleksnostjo zadeve, kot tudi ne z njenim kontekstom.
15

Komisija je 23. junija 2010 na podlagi zaslišanja, ki je potekalo od 12. do 14. novembra 2007 in na katerem so bile navzoče tožeče stranke na prvi stopnji, poslanega dopisa z dne 9. julija 2009 o ugotovljenih dejstvih, v katerem jih je opozorila na nekatere dokaze, na katere se je nameravala opreti v okviru sprejetja končnega sklepa, in zahtev po dodatnih informacijah, ki so bile nato naslovljene zlasti na navedene tožeče stranke, sprejela sporni sklep. S tem sklepom je menila, da so ravnanja, opisana v točki 8 te sodbe, del celovitega načrta s ciljem omejiti konkurenco med naslovniki navedenega sklepa in imajo značilnosti enotne in trajajoče kršitve, katerih področje uporabe je zajemalo tri podskupine proizvodov in se je raztezalo na belgijskem, nemškem, francoskem, italijanskem, nizozemskem in avstrijskem ozemlju. V zvezi s tem je ta institucija zlasti poudarila dejstvo, da so se ta ravnanja odvijala po ponavljajočem se vzorcu, ki je bil v šestih državah članicah, v katerih je potekala preiskava, enak. Poudarila je tudi obstoj nacionalnih poklicnih združenj, ki so se nanašala na vse tri podskupine proizvodov in ki jih je poimenovala „usklajevalna telesa“, nacionalnih poklicnih združenj, v katerih se je dejavnost članov nanašala na vsaj dve od treh podskupin proizvodov in ki jih je poimenovala „združenja za več proizvodov“, in specializiranih združenj, v katerih se je dejavnost članov nanašala na eno od treh podskupin proizvodov. Nazadnje, ugotovila je, da je obstajala osrednja skupina podjetij, ki je sodelovala pri kartelu v različnih državah članicah in v okviru usklajevalnih teles in združenj za več proizvodov.
5

Člen 3 navedene direktive določa: „Sklicevanje v [Direktivi Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 179)] na ‚mineralna olja‘ in ‚trošarino‘, v kolikor se nanaša na mineralna olja, se razlaga, da se nanaša na vse energente, električno energijo in nacionalne posredne davke, navedene v členih 2 in 4(2) te direktive.“
6

Člen 13 Direktive o odobritvi, naslovljen „Pristojbine za pravice uporabe in za pravice do vgradnje naprav“, določa: „Države članice lahko ustreznemu organu dovolijo, da naloži pristojbine za pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na, nad ali pod javnim ali zasebnim zemljiščem, ki odražajo potrebo po zagotovitvi optimalne uporabe teh virov. Države članice zagotovijo, da so take pristojbine objektivno utemeljene, transparentne, nediskriminacijske in sorazmerne glede na njihov predvideni namen, ter upoštevajo cilje iz člena 8 [Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349)].“
78

V vseh zadevah, v katerih so bile izdane sodbe, navedene v prejšnji točki, se je zadevna zavrnitev dostopa nanašala na celoto dokumentov, ki so bili jasno razmejeni s tem, da so vsi spadali v spis v zvezi z upravnim ali sodnim postopkom, ki je potekal (glej v tem smislu sodbe Komisija/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, točke od 12 do 22; Švedska in drugi/API in Komisija, C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P, EU:C:2010:541, točka 75; Komisija/Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, EU:C:2012:393, točka 128; LPN in Finska/Komisija, C‑514/11 P in C‑605/11 P, EU:C:2013:738, točki 49 in 50, in Komisija/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, točki 69 in 70). To pa ne velja za druge sporne študije, ki niso tiste iz točk od 71 do 76 te sodbe.
8

Družba Y Ltd je med letoma 2003 in 2009 prejela vložke kapitala z izdajo novih delnic družbi X AB. Ta družba je nato svoji matični družbi dvakrat odsvojila deleže, ki jih je imela v družbi Y Ltd. Po teh odsvojitvah je imela družba X AB približno 45‑odstotni poslovni delež v družbi Y Ltd v kapitalu in glasovalnih pravicah.