SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NILSA WAHLA,

predstavljeni 26. septembra 2013 ( 1 )

Zadeva C‑361/12

Carmela Carratù

proti

Poste Italiane SpA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Napoli (Italija))

„Socialna politika — Direktiva 1999/70/ES — Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP — Določba 4 — Zaposlitveni pogoji — Odškodnina za nezakonito vključitev določbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi — Enako obravnavanje — Pojem ,izraz države“

1. Tribunale di Napoli (italijansko okrožno sodišče) s sedmimi vprašanji Sodišče sprašuje, ali je italijansko pravo v skladu z več splošnimi načeli prava Evropske unije (v nadaljevanju: EU), kot je načelo enakosti orožij v sodnih postopkih, in posebnimi pravili, ki veljajo za pogodbe o zaposlitvi za določen čas, kot je prepoved diskriminacije, ki je posebej prirejena za take pogodbe in je izraz splošnega načela EU o nediskriminaciji.

2. Sodišče spora, ki se nanaša na Poste Italiane SpA (v nadaljevanju: Poste Italiane) in Direktivo 1999/70/ES, ( 2 ) ne obravnava niti prvič niti zadnjič. ( 3 ) Družba Poste Italiane je bila tožena že velikokrat. ( 4 ) Podobne tožbe, ki se med drugim nanašajo na Direktivo 1999/70, so bile vložene tudi proti ministrstvom italijanske vlade in zadevnim lokalnim organom. ( 5 )

3. Predložitveno sodišče je že ugotovilo, da je bilo to, da je družba Poste Italiane tožečo stranko zaposlila s pogodbo za določen čas, nezakonito. To sodišče zdaj prosi za smernice glede zneska dolgovane odškodnine. V zvezi s tem sprašuje, ali načelo nediskriminacije, kot je določeno v Direktivi 1999/70, zahteva, da se taka odškodnina izplača do dneva, ko predložitveno sodišče izda končno sodbo. ( 6 )

4. Iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, menim, da v teh okoliščinah nezakonita sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas ni primerljiva z nezakonito odpovedjo pogodbe za nedoločen čas. Okoliščin iz postopka v glavni stvari zato ni mogoče šteti za diskriminacijo.

I – Pravni okvir

A – Zakonodaja EU

5. Z Direktivo 1999/70 je bil v pravu EU sprejet okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP (v nadaljevanju: sporazum o delu za določen čas). ( 7 ) Okvirni sporazum je del Priloge k Direktivi 1999/70.

6. Načelo nediskriminacije, navedeno v določbi 4 okvirnega sporazuma, določa: „1. Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, [zgolj zato, ker je njihova pogodba sklenjena za določen čas,] razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov. 2. Te delavce se sme različno obravnavati le iz stvarnih razlogov. 3. Način uporabe te določbe opredelijo države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji, pri čemer upoštevajo evropsko zakonodajo, nacionalno zakonodajo, kolektivne pogodbe in običaje […].“

B – Italijanska ureditev

1. Zakon št. 604/1966

7. Zakon št. 604 z dne 15. julija 1966 ( 8 ) (v nadaljevanju: zakon 604/1966) določa splošna pravila za obravnavanje odpovedi, ki niso urejene s kolektivnimi pogodbami. Člen 8 tega zakona v bistvu določa, da mora delodajalec nezakonito odpuščenemu delavcu v treh dneh omogočiti vrnitev na delovno mesto, sicer mora plačati odškodnino v znesku, ki se izračuna ob upoštevanju števila zaposlenih delavcev, velikosti podjetja in starosti zadevnega delavca ter znaša od 2,5 do 6 mesečnih plačil. Zgornja meja odškodnine se lahko zviša do 10 mesečnih plačil, če delovna doba delavca presega 10 let, ter do 14 mesečnih plačil, če delovna doba delavca presega 20 let in podjetje zaposluje več kot 15 delavcev.

2. Zakon št. 300/1970

8. Zakon št. 300 z dne 20. maja 1970 ( 9 ) (v nadaljevanju-: zakon št. 300/1970) določa nekatera pravila varstva svobode in dostojanstva delavcev, svobode združevanja in sindikalnih dejavnosti na delovnem mestu ter določbe o zaposlitvi.

9. Člen 18 zakona št. 300/1970, prej naslovljen Vrnitev na delovno mesto, vsebuje posebne določbe, ki jih je treba uporabiti v primeru nezakonite odpovedi, ter pravila, ki določajo način izračuna kakršne koli odškodnine, ki se izplača v zvezi s tem. Zakon št. 300/1970 je v času dejanskega stanja določal, da mora delodajalec, ki zaposluje več kot 15 delavcev (ali več kot 5 delavcev v primeru kmetijskega podjetja), odpuščenemu delavcu, za katerega je bilo na podlagi zakona št. 604/1966 ugotovljeno, da je bil nezakonito odpuščen, omogočiti vrnitev na delovno mesto. V primeru vrnitve na delovno mesto je bilo treba delavcu plačati odškodnino v znesku polnega plačila (vključno s plačilom prispevkov za socialno varnost) od dneva odpovedi do dneva dejanske ponovne zaposlitve, ki pa ne sme presegati polnega plačila za obdobje 5 mesecev. Nazadnje, delavec se je lahko, ne da bi izgubil pravico do odškodnine za vmesno obdobje, odpovedal pravici do vrnitve na delovno mesto v zameno za dodatno odškodnino v višini polnega plačila za obdobje 15 mesecev.

3. Zakonska uredba št. 368/2001

10. Direktiva 1999/70 je bila v Italiji prenesena z zakonsko uredbo št. 368 z dne 6. septembra 2001 ( 10 ) (zakonska uredba št. 368/2001).

11. V skladu s členom 1(1) zakonske uredbe št. 368/2001 je lahko v pogodbi o zaposlitvi določen datum njenega prenehanja zaradi tehničnih, proizvodnih ali organizacijskih razlogov ali zaradi nadomeščanja določenega delavca. Vendar je v skladu s členom 1(2) kakršna koli taka določba o zaposlitvi za določen čas nična, če ni neposredno ali posredno navedena v pisni obliki in če ne vsebuje razlogov, ki se nanašajo na posamezen primer in so v skladu s kriteriji, določenimi v členu 1(1). Nazadnje, člen 1(3) določa, da mora delodajalec delavcu poslati izvod pisnega dokumenta v petih delovnih dneh od datuma začetka dela.

4. Zakon št. 183/2010

12. Zakon št. 183 z dne 4. novembra 2010 (v nadaljevanju: zakon št. 183/2010) ( 11 ) daje italijanski vladi nekatere pristojnosti na področju delovnega prava in nadomešča različne starejše določbe. Člen 32 tega zakona določa prekluzivne roke in pravila za delovna razmerja, sklenjena za določen čas.

13. Člen 32(1) zakona št. 183/2010, ki nadomešča člen 6(1) in (2) zakona št. 604/1966, določa, da je treba pritožbo zoper odpoved delovnega razmerja vložiti v prekluzivnem roku 60 dni od prejema pisnega obvestila o odpovedi (ali od pisnega obvestila o razlogih za odpoved, če je prejeto kasneje). Poleg tega mora biti po taki pritožbi, ki je lahko v kakršni koli pisni obliki, s katero se lahko izrazi namen delavca, v roku 270 dni vložena tožba v tajništvu delovnega sodišča.

14. Člen 32(2) zakona št. 183/2010 širi področje uporabe člena 32(1), tako da zajema vsakršno nezakonito odpoved. Poleg tega se v skladu s členom 32(3) tega zakona člen 32(1) uporabi med drugim tudi za tožbe za ugotovitev ničnosti določbe o zaposlitvi za določen čas, vključene v pogodbo o zaposlitvi, na podlagi člena 1 zakonske uredbe št. 368/2001. Določa tudi, da rok 270 dni začne teči od prenehanja pogodbe.

15. V času sprejetja predložitvenega sklepa je člen 32(5) zakona št. 183/2010 med drugim določal, da mora delodajalec, kadar se pogodba o zaposlitvi za določen čas spremeni v pogodbo za nedoločen čas, delavcu plačati odškodnino na podlagi merila, določenega v členu 8 zakona št. 604/1966 v znesku od 2,5 do 12 mesečnih plačil. Poleg tega se ta določba v skladu s členom 32(7) zakona št. 183/2010 uporabi za vse postopke, vključno s tistimi, ki tečejo na datum začetka veljavnosti tega zakona. Vendar lahko sodišče v zvezi s tem, če je treba, strankam omogoči, da vloge v določenem roku dopolnijo.

II – Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje

16. Družba Poste Italiane je zaposlila C. Carratù na delovnem mestu v mehanskem poštnem centru v Neaplju. Njena zaposlitev bi morala v skladu s pogodbo o zaposlitvi trajati od 4. junija 2004 do 15. septembra 2004. C. Carratù je izvod pogodbe, ki sta jo podpisali obe stranki, prejela šele 15. junija 2004.

17. V pogodbi je bilo v skladu s členom 1 zakonske uredbe št. 368/2001 navedeno, da je bilo omejeno trajanje njene pogodbe o zaposlitvi upravičeno zaradi nadomeščanja, natančneje zaradi potrebe po nadomeščanju delavca v centru Campania od 1. junija 2004 do 15. septembra 2004. V pogodbi je bilo nadalje navedeno, da se stranki strinjata, da bo delovno razmerje prenehalo pred 15. septembrom 2004, če se bo zaposleni vrnil na delo, zaradi česar potrebe po nadomeščanju ne bo več.

18. C. Carratù je 21. septembra 2004 družbi Poste Italiane s priporočeno pošto poslala dopis, v katerem je navedla, da je na voljo za delo. Družba Poste Italiane je ta dopis prejela 11. oktobra 2004.

19. Iz spisa, predloženega sodišču, je razvidno, da je C. Carratù pri predložitvenem sodišču 23. septembra 2008 vložila tožbo proti družbi Poste Italiane. V tožbi je trdila, da za časovno omejitev njene zaposlitve ni bilo zakonitega razloga. Zato je predlagala, naj se ugotovi, da: (i) je določba o zaposlitvi za določen čas nična; (ii) je pogodbeno razmerje med njo in družbo Poste Italiane sklenjeno za nedoločen čas; (iii) ji je treba omogočiti vrnitev na delovno mesto, pri čemer naj se družbi Poste Italiane naloži plačilo vmesnih plač (v nadaljevanju: zadevna odškodnina).

20. Predložitveno sodišče je z začasno sodbo z dne 25. januarja 2012 ugotovilo, da je določba o zaposliti za določen čas nezakonita in da se je 4. junija 2004 začelo pogodbeno razmerje, sklenjeno za nedoločen čas. ( 12 )

21. Glavno vprašanje v postopku pred predložitvenim sodiščem je znesek odškodnine, ki jo je treba plačati C. Carratù. Glede na to, da je začel veljati zakon št. 183/2010, in na dvome v zvezi z združljivostjo različnih določb nacionalnega prava z določbo 4 okvirnega sporazuma in več splošnimi načeli prava EU je Tribunale di Napoli prekinilo odločanje in Sodišču s sklepom z dne 13. junija 2012 v predhodno odločanje predložilo teh sedem vprašanj: „1. Ali je določba nacionalnega prava, ki pri uporabi [Direktive 1999/70] v primeru nezakonite prekinitve izvajanja pogodbe o zaposlitvi z nično določbo o zaposlitvi za določen čas predvideva drugačne in bistveno manjše ekonomske posledice od tistih, ki so predvidene za primer nezakonite prekinitve izvajanja splošne civilnopravne pogodbe z nično določbo o sklenitvi za določen čas, neskladna z načelom enakovrednosti? 2. Ali je skladno s pravnim redom [EU], da na področju njegove uporabe učinkovitost sankcije postavlja v boljši položaj delodajalca, ki zlorabi delavca, kakor zlorabljenega delavca, tako da trajanje procesa, tudi fiziološko, neposredno škoduje delavcu v prid delodajalca in da je učinkovitost vnovične vzpostavitve prejšnjega stanja sorazmerno zmanjšana glede na trajanje procesa, tako da se skoraj izniči? 3. Ali je na področju uporabe pravnega reda [EU] v smislu člena 51 [Listine Evropske unije o temeljnih pravicah] skladno s členom 47 [te] listine […] in s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, da časovno in siceršnje trajanje procesa neposredno škoduje delavcu v prid delodajalca in da je učinkovitost vnovične vzpostavitve prejšnjega stanja sorazmerno zmanjšana glede na trajanje procesa, tako da se skoraj izniči? 4. Ali pojem [‚]pogojev zaposlitve[‘] iz določbe 4 [Direktive 1999/70] ob upoštevanju obrazložitev iz člena 3(1)(c) Direktive 2000/78/ES[ ( 13 ) ] in člena 14(1)(c) Direktive 2006/54/ES[ ( 14 ) ] obsega tudi posledice nezakonite prekinitve delovnega razmerja? 5. Če je odgovor na [četrto] vprašanje pritrdilen, ali je v smislu določbe 4 [Direktive 1999/70] upravičena razlika med posledicami, ki so običajno predvidene v nacionalnem pravnem redu za nezakonito prekinitev delovnega razmerja za nedoločen čas in za določen čas? 6. Ali je treba splošna načela veljavnega prava [EU] – ki se nanašajo na pravno varnost, varstvo zaupanja v pravo, enakost pravnih sredstev, učinkovito sodno varstvo, pravico do neodvisnega sodišča in, splošneje, na pravico do poštenega sojenja, določena v členu 6(2) Pogodbe [EU] (kakor je bil spremenjen s členom 1(8) Lizbonske pogodbe in na katerega se sklicuje člen 46 Pogodbe [EU]) v povezavi s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin […] ter s členi 46, 47 in 52(3) Listine […] – razlagati tako, da nasprotujejo temu, da italijanska država po zelo dolgem obdobju (9 let) sprejme določbo, kakršna je člen 32(7) zakona št. 183/10, ki spreminja posledice tekočih postopkov ter neposredno oškoduje delavca v prid delodajalca in sorazmerno zmanjšuje učinkovitost vnovične vzpostavitve prejšnjega stanja glede na trajanje procesa, tako da se skoraj izniči? 7. Ali se mora, če Sodišče ne bi priznalo, da so navedena načela temeljna načela pravnega reda [EU] za namen horizontalne in posplošene uporabe in da je torej določba, kakršna je člen 32, od (5) do (7), zakona št. 183/10, v nasprotju z obveznostmi iz [Direktive 1999/70] in [Listine o temeljnih pravicah], za namen neposredne vertikalne uporabe evropske zakonodaje, in sicer zlasti določbe 4 [Direktive 1999/70] in [Listine o temeljnih pravicah], šteti, da je družba, kakršna je tožena stranka, ki ima lastnosti iz točk 55 do 61 [te predložitvene odločbe], državni organ?“

22. Pisna stališča so predložile družba Poste Italiane, italijanska in poljska vlada ter Komisija. Ustna stališča so na obravnavi z dne 5. junija 2013 podale C. Carratù, družba Poste Italiane, italijanska vlada in Komisija.

III – Analiza

A – Uvodne ugotovitve

23. Predložitveno sodišče je v obravnavanem primeru postavilo sedem vprašanj, ki se nanašajo na širok spekter problemov. Na kratko, prvo vprašanje se nanaša na združljivost načela enakovrednosti s pravili nacionalnega prava o sankcijah za določbe o zaposlitvi za določen čas, ki so nezakonite v skladu z Direktivo 1999/70, in za določbe, ki so nezakonite v skladu z običajnim pogodbenim pravom. Drugo in tretje vprašanje, čeprav je njuno besedilo nekoliko različno, se nanašata na združljivost zadevnih nacionalnih pravil z načelom učinkovitosti, glede na to da trajanje postopka lahko vpliva na odškodnino, ki se prizna delavcu. Četrto in peto vprašanje se nanašata na razlago in uporabo določbe 4 okvirnega sporazuma. Šesto vprašanje se v bistvu nanaša na usklajenost pravil, ki jih sprejme nacionalni zakonodajalec in ki vplivajo na tekoče postopke v dobro stranke teh postopkov, ki je del javnega sektorja, z več osnovnimi načeli prava EU. Nazadnje, sedmo vprašanje se nanaša na neposredno uporabljivost Direktive 1999/70 za subjekt, kot je družba Poste Italiane.

24. Menim, da večina vprašanj ni dovolj jasnih in koherentnih. Zato se bom osredotočil na četrto in peto vprašanje, ki sta dovolj jasni in za kateri menim, da se nanašata na nova pravna problema. Menim, da je vsebinski del analize koristno začeti s tema vprašanjema, ker bosta odgovora nanju v pomoč pri odgovorih na druga vprašanja.

25. Uvodoma poudarjam, da nacionalni zakonodajni okvir v predložitvenem sklepu ni dobro pojasnjen. Predložitveni sklep se preobširno sklicuje na številne različne določbe nacionalnega prava, ne da bi bila jasno navedena njihova pomembnost ali razmerja med njimi, in vsebuje številne citate iz sodne prakse višjih nacionalnih sodišč, s katerimi se predložitveno sodišče očitno ne strinja, s čimer se oddaljuje od problemov prava EU, v zvezi s katerimi se Sodišče prosi za odgovor. V tem smislu predložitveni sklep ni popoln.

26. Poleg tega družba Poste Italiane in italijanska vlada odločno izpodbijata v predložitveni odločbi naveden opis italijanske ureditve delavcev, zaposlenih za določen čas. Sporni problemi, ki se nanašajo zlasti na pravila, ki so se uporabljala pred sprejetjem zakona št. 183/2010 in po njegovem sprejetju, ( 15 ) na obravnavi žal niso bili razjasnjeni.

27. Vendar naloga Sodišča ni niti, da v predlogu za sprejetje predhodne odločbe razreši spore, ki se nanašajo na pravilno razlago nacionalnega prava, niti, da uskladi različna stališča nacionalne sodne prakse. Sodišče se torej za namene postopka v glavni stvari lahko osredotoči in se tudi mora na odgovor na četrto in peto vprašanje.

28. V nadaljevanju bom najprej obravnaval ugovor nedopustnosti vprašanj, ki ga uveljavlja družba Poste Italiane, nato pa bom obseg analize zožil na vprašanje, na katero se nanaša celotna zadeva, torej ali italijansko pravo dopušča neupravičeno diskriminacijo zoper delavce, zaposlene za določen čas, kot je C. Carratù.

B – Dopustnost

29. Družba Poste Italiane trdi, da so vsa predložena vprašanja nedopustna. Navaja, da namen sprejetja Zakona št. 183/2010 ni bil prenos Direktive 1999/70 ter da sta cilj in namen teh pravnih aktov različna. Zato po njenem mnenju obravnavana zadeva ne spada na področje uporabe prava EU.

30. Tu bom to trditev obravnaval na kratko, na posamezne probleme dopustnosti pa se bom osredotočil, ko se bodo pokazali v okviru analize posameznih vprašanj.

31. Za vprašanja, postavljena v okviru postopka za predhodno odločanje, se domneva, da so upoštevna. Sodišče zaradi pravnega sodelovanja, na katerem temelji člen 267 PDEU, odgovor na tako vprašanje zavrne le v posebnih okoliščinah. ( 16 )

32. Obravnavani primer se nanaša na razlago okvirnega sporazuma v okviru pravnega spora med C. Carratù, ki je bila zaposlena na podlagi nezakonite pogodbe za določen čas, in družbo Poste Italiane, ki je bila njen delodajalec. Nikakor ni očitno, da zahtevana razlaga ni pomembna za namen ali dejansko stanje spora o glavni stvari; prav tako zadevni spor ni hipotetičen. ( 17 )

33. Prošnja nacionalnega sodišča za razlago določb prava EU, kot je ta, ki se nanaša na vprašanji 4 in 5, je načeloma dopustna. ( 18 ) Zatrjevana neuporabljivost določb prava EU, kot je določba 4 okvirnega sporazuma, v zadevi, ki jo obravnava predložitveno sodišče, ni predmet dopustnosti, ampak vsebinske presoje. ( 19 ) Poleg tega vprašanje, ali je bil namen zakona št. 183/2010 prenesti Direktivo 1999/70, za presojo dopustnosti ni pomembno.

34. Na tej podlagi bom zdaj obravnaval predložena vprašanja.

C – Četrto vprašanje: pojem „pogoji zaposlitve“

35. Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4 okvirnega sporazuma zajema „posledice nezakonite prekinitve delovnega razmerja“. Kot razumem, se s tem vprašanjem sprašuje, ali je sporna odškodnina zajeta s pojmom „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4 okvirnega sporazuma.

36. Menim, da je treba na to odgovoriti pritrdilno.

37. Direktiva 1999/70 ne opredeljuje pojma „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4 okvirnega sporazuma. Vendar je Sodišče ta pojem že razložilo.

38. Sodišču je bilo v sodbi Del Cerro Alonso ( 20 ) postavljeno vprašanje, ali je treba šteti, da so s tem pojmom zajeti dodatki na delovno dobo (konkretno triletni dodatki). Sodišče je odgovorilo pritrdilno in navedlo, da so „elementi plačila“ zajeti s pojmom „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega sporazuma. ( 21 )

39. Sodišče je to stališče v zadevi In Impact, ( 22 ) ki se je nanašala na vprašanje, ali sta plačilo in pokojnina zajeta s pojmom „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4 okvirnega sporazuma, potrdilo in razširilo. Glede plačila je navedlo, „da morajo pristojni nacionalni organi pri določanju elementov plačila in njihovih višin za delavce, zaposlene za določen čas, uporabiti načelo prepovedi diskriminacije, kot izhaja iz določbe 4 okvirnega sporazuma. ( 23 ) Glede pokojnin se je Sodišče sklicevalo na člen 157 PDEU in navedlo, da „pojem ‚pogoji zaposlitve‘ v smislu določbe 4(1) okvirnega sporazuma zajema pokojnine, ki izhajajo iz delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem, z izjemo pokojnin iz zakonskih sistemov socialne varnosti, ki so bolj kot z delovnim razmerjem določene s socialnim redom“. ( 24 )

40. Sodišče je razložilo tudi določbo 4 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom iz Priloge k Direktivi 97/81/ES, ( 25 ) ki ima skoraj enko besedilo. V zadevi Bruno in drugi ( 26 ) je bilo obravnavano vprašanje, ali je pravica do starostne pokojnine zajeta s „pogoji zaposlitve“ delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, iz določbe 4 o nediskriminacije tega okvirnega sporazuma. Sodišče se je v okviru obravnave vprašanja pokojnin sklicevalo na sodno prakso, ki se nanaša na člen 157 PDEU, in ponovno navedlo pogoje, pod katerimi se pokojnine za namene te določbe štejejo za „plačilo“, pri čemer je te pogoje uporabilo po analogiji z določbo 4 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom. Sodišče je navedlo, da je odločilno le merilo, „da se pokojnina plača delavcu zaradi delovnega razmerja, ki ga povezuje z nekdanjim delodajalcem, torej merilo zaposlitve“. ( 27 )

41. Menim, da je ta niz argumentov mogoče uporabiti tudi glede določbe 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je zelo podoben okvirnemu sporazumu o delu s krajšim delovnim časom. Sodišče se je v sodbi Bruno in drugi namreč po analogiji sklicevalo na sodbo Impact, ( 28 ) ker je v obeh sodbah uporabljen isti vir, torej sodna praksa Sodišča glede člena 157 PDEU, in ker sta okvirna sporazuma podobna.

42. Tu je treba dodati, da zakonska narava prejemka lahko pomeni, da prejemek ni „pogoj zaposlitve“. Iz zgoraj navedene sodne prakse je namreč dovolj jasno, da pokojnine, izplačane v okviru zakonskih sistemov socialne varnosti, ki ne temeljijo na obstoju delovnega razmerja, ampak na socialni politiki, s pojmom „pogoji zaposlitve“ niso zajete. Menim, da je to razlago mogoče uporabiti za vse zakonske prejemke. Vendar če bi se zakonski prejemek nanašal le na posebno vrsto delavcev, če bi bil neposredno povezan z delovno dobo in če bi se njegov znesek izračunal na podlagi zadnje plače, bi nedvomno pomenil „pogoj zaposlitve“, saj bi prevladalo delovno razmerje, ne pa socialna narava upoštevne zakonodaje. ( 29 )

43. Strnjeno, odločilen element za ugotovitev, ali ukrep spada v okvir „pogojev zaposlitve“ za namene določbe 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas, je zaposlitev. Sodišče je glede tega ugotovilo, da so elementi plačila, njihova višina in pokojnine s tem pojmom zajeti.

44. V obravnavanem primeru je sporna odškodnina v italijanskem pravu določena zaradi pogodbenega razmerja med delavcem, zaposlenim za določen čas, in prejšnjim delodajalcem. Namenjena je zlasti temu, da delavec prejme plačilo, ki bi ga prejel, če določba o zaposlitvi za določen čas ne bi bila nezakonito vključena v pogodbo. Pomeni torej odloženo plačilo, ki izpolnjuje v prejšnji točki omenjeno merilo zaposlitve, in je torej „pogoj zaposlitve“.

45. Ugotavljam, da sodna praksa, ki se nanaša na pojem „plačilo“ iz člena 157 PDEU, to stališče potrjuje. V skladu s to sodno prakso je odškodnina, ki jo delodajalec izplača delavcu ob koncu delovnega razmerja, oblika odloženega „plačila“, do katerega je delavec upravičen na podlagi delovnega razmerja, ki pa se izplača ob koncu delovnega razmerja, kar delavcu omogoča, da se prilagodi novim okoliščinam, ki so posledica konca delovnega razmerja. ( 30 ) Dalje, namen odškodnine, ki se delavcu izplača za nezakonito odpoved in ki zajema osnovno odškodnino in nadomestilo, je predvsem zagotoviti, da delavec prejme plačilo, ki bi ga prejel, če delodajalec pogodbenega razmerja ne bi nezakonito odpovedal. ( 31 ) Ta sodna praksa je upoštevna, ker je eden od ciljev okvirnega sporazuma prispevati k enakosti možnosti med ženskami in moškimi ob upoštevanju, da je v EU več kot 50 % delavcev, zaposlenih za določen čas, žensk. ( 32 )

46. Glede na ugotovljeno pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega sporazuma zajema odškodnino za nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, vključno z odškodnino, ki je sporna v obravnavanem primeru.

D – Peto vprašanje: obstoj neupravičene razlike v obravnavanju

1. Splošne ugotovitve

47. Predložitveno sodišče s petim vprašanjem sprašuje, ali „je v smislu določbe 4 [okvirnega sporazuma] upravičena razlika med posledicami, ki so običajno predvidene v nacionalnem pravnem redu za nezakonito prekinitev delovnega razmerja za nedoločen čas in za določen čas“?

48. Iz petega vprašanja je torej razvidna predpostavka, da očitno obstaja „razlika“, ki v okviru določbe 4 okvirnega sporazuma pomeni diskriminacijo. Predložitveno sodišče namreč sprašuje le, ali je taka razlika v obravnavanju lahko upravičena na podlagi določbe 4.

49. Razlika v obravnavanju domnevno obstaja, ker člen 32(7) zakona št. 183/2010 delavcem, ki so zaposleni za določen čas v podjetjih z več kot 15 zaposlenimi, ne zagotavlja enake obravnave, kot je določena v členu 18 zakona št. 300/1970 za primerljive delavce, ki so zaposleni za določen čas. C. Carratù bi na podlagi člena 32(5) zakona št. 183/2010 v najboljšem primeru prejela plačilo za 12 mesecev, v najslabšem primeru pa plačilo za 2,5 meseca. Na podlagi zakona št. 300/1970 pa bi po navedbah predložitvenega sodišča lahko zahtevala odškodnino od datuma, ko je izpodbijala veljavnost določbe o zaposlitvi za določen čas, torej odškodnino v višini plačil za več kot osem let. ( 33 )

50. Predpostavk, na katerih temeljijo vprašanja predložitvenega sodišča, ni mogoče šteti za samodejno potrjene. Najprej je treba ugotoviti, ali je nezakonita odpoved res primerljiva z nezakonito vključitvijo določbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi. Kot je navedeno v nadaljevanju, menim, da to ni mogoče.

51. V nadaljevanju bom, preden se vrnem k obravnavi vprašanja zatrjevane diskriminacije, navedel nekaj splošnih ugotovitev glede določbe 4 okvirnega sporazuma o nediskriminaciji.

52. Načelo nediskriminacije zahteva, da se primerljivih položajev ne obravnava drugače in da se različnih položajev ne obravnava enako. Tako obravnavanje je lahko utemeljeno le, če temelji na objektivnih preudarkih, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in le če je sorazmerno z legitimno uresničevanim ciljem. ( 34 )

53. Vendar je pojem nediskriminacije iz določbe 4 okvirnega sporazuma bolj omejen. Prvič, njegov obseg je omejen na „pogoje zaposlitve“. Drugič, določa, da se delavci, zaposleni za določen čas, ne smejo obravnavati „manj ugodno“. Nazadnje, uporaba besede „[zgolj]“ poleg tega, da določa zahtevo vzročne zveze, očitno kaže na to, da ni drugih verjetnih razlogov za zatrjevano diskriminatorno obravnavanje.

54. Iz besedne zveze „manj ugodne“ ni jasno, ali obravnavanje ne sme biti manj ugodno kot celota ali pa je ta določba kršena že, če je obravnavanje manj ugodno v posameznem primeru. Družba Poste Italiane in italijanska vlada namreč trdita, da se je položaj delavcev, zaposlenih za določen čas, v Italiji na splošno izboljšal z zakonom št. 183/2010. Vendar kot je na obravnavi navedla Komisija, je vprašanje, ali se je pravno varstvo delavcev, zaposlenih za določen čas, na splošno povečalo ali zmanjšalo, predmet določbe 8(3) okvirnega sporazuma (določba o nezmanjševanju). ( 35 ) Zato menim, da je pravilen posamični pristop. ( 36 )

55. Ugotavljanje diskriminacije vključuje „primerljivega delavca, zaposlenega za nedoločen čas“. Pojem „primerljivi delavec, zaposlen za nedoločen čas“, v skladu s členom 3(2) okvirnega sporazuma pomeni, kjer je mogoče, „osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje za nedoločen čas v istem podjetju, opravlja enako ali podobno delo/poklic, pri čemer se upošteva izobrazba/strokovnost“. Zadnji del te opredelitve očitno omogoča široko polje proste presoje.

56. Pojem diskriminacije iz Direktive 1999/70 se torej nanaša na več okoliščin, ki morajo biti izpolnjene. Ugotavljanje njihovega obstoja včasih ni preprosto.

57. Vendar Sodišče ugotavljanje diskriminacije izvaja razmeroma preprosto. Za presojo, ali zadevne osebe opravljajo enako ali podobno delo v smislu okvirnega sporazuma, je treba v skladu z določbama 3(2) in 4(1) tega sporazuma raziskati, ali je mogoče šteti, da so te osebe ob upoštevanju vseh okoliščin, kakršne so narava dela, pogoji glede usposabljanja in delovni pogoji, v primerljivem položaju. ( 37 )

58. V nadaljevanju bom na podlagi teh ugotovitev ugotavljal, ali gre v obravnavanem primeru za diskriminacijo.

2. Ali se v obravnavanem primeru uporabi načelo nediskriminacije

a) Uvodne ugotovitve

59. Najprej je koristno na kratko povzeti razlogovanje, ki ga je očitno opravilo predložitveno sodišče za ugotovitev, kakšna rešitev glede odškodnine bi bila najboljša za C. Carratù. Na podlagi informacij, ki so v predložitveni odločbi navedene glede uporabe nacionalnega prava, je namreč očitno, da je za najboljšo rešitev treba: — ugotoviti, da je na podlagi člena 1(2) zakonske uredbe št. 368/2001 določba o zaposlitvi za določen čas nična in da je zdaj pogodba torej sklenjena za nedoločen čas; — primerjati položaj C. Carratù na podlagi določbe 4 okvirnega sporazuma s položajem nezakonito odpuščenega delavca, ki je zaposlen za nedoločen čas v delovnem okolju, v katerem je zaposlenih več kot 15 delavcev, na podlagi člena 18 zakona št. 300/1970; in — ugotoviti kršitev določbe 4 okvirnega sporazuma in torej priznati pravico do vrnitve na delovno mesto ter izplačila celotnega plačila od dneva odpovedi do dejanske vrnitve na delovno mesto v skladu s členom 18 zakona št. 300/1970.

60. Predložitveno sodišče očitno akumulira več različnih posledic nezakonite vključitve določbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi, in sicer (i) pravico do (denarne) odškodnine za nezakonito določbo o zaposlitvi za določen čas, (ii) pravico do spremembe pogodbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas in (iii) pravico do vrnitve na delovno mesto v primeru nezakonite odpovedi, ki vključuje pravico do polnega plačila za vmesno obdobje, če je v delovnem okolju zaposlenih več kot 15 delavcev.

61. Najprej je treba poudariti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da okvirni sporazum državam članicam ne nalaga obveznosti, da zagotovijo pravico do spremembe pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. ( 38 ) To velja a fortiori za pravice do vrnitve na delovno mesto in plačila za vmesno obdobje, navedene v členu 18 Zakona št. 300/1970. Take pravice ne izhajajo iz okvirnega sporazuma, ampak iz nacionalne zakonodaje, pri čemer Sodišče na podlagi člena 267 PDEU ni pristojno za razlago nacionalnega prava ali za določitev posledic nacionalnega prava. Določba 4 v tem smislu zahteva le enako, ne pa „najugodnejše“ obravnavanje.

b) Primerjava pogodbenih razmerij in zadevnih nezakonitosti

62. Obravnavani primer se v bistvu nanaša na vprašanje omejitve določbe 4 okvirnega sporazuma. Nekatere stranke so, čeprav ne neposredno, to vprašanje pred Sodiščem načele.

63. Komisija v pisnih stališčih sprašuje, ali ni v primeru, kot je ta, ki ga obravnava predložitveno sodišče, objektivna razlaga ta, da lahko primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas, ki so bili nezakonito odpuščeni, upravičeno pričakujejo večje varstvo in stabilnost delovnega razmerja v primerjavi z delavci, zaposlenimi na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, in torej prejemanje plačila po prenehanju pogodbe. ( 39 ) Družba Poste Italiane v bistvu navaja enako.

64. Italijanska vlada ima enako stališče in trdi, da delavci, zaposleni za določen čas, drugače kot delavci, zaposleni za nedoločen čas, ne morejo pričakovati, da se bo njihova pogodba nadaljevala. Tudi poljska vlada navaja, da namen strank pogodb o zaposlitvi za določen čas ni vzpostavitev trajnega pravnega razmerja za nedoločen čas.

65. Zastopnik C. Carratù v zvezi s tem stališča ni podal.

66. Lahko bi se strinjal z osnovnim pristopom, ki so ga navedle družba Poste Italiane, italijanska vlada in Komisija. Delavci, zaposleni za določen čas, glede zneska odškodnine za nezakonito odpoved pogodbenega razmerja na splošno ne morejo imeti enakih pričakovanj kot primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas.

67. Vendar moram navesti, da imam močne dvome glede stališča, da gre v obravnavanem primeru za „diskriminacijo“, ki torej pomeni kršitev določbe 4 okvirnega sporazuma, razen če se jo „objektivno upraviči“. Če še nekoliko poglobim navedbe iz točke 61, menim namreč, da nezakonite odpovedi in nezakonite vključitve določbe o zaposlitvi za določen čas ni mogoče primerjati.

68. Res je sicer, da se obe pogodbi končata zaradi nezakonitega ravnanja. Vendar če se nezakonitost odmisli, bi se neomejeno nadaljevala le ena pogodba. Poleg tega sta obliki nezakonitih ravnanj različni. Pri nezakoniti odpovedi je nezakonita enostranska delodajalčeva prekinitev sicer veljavnega pogodbenega razmerja z neomejenim trajanjem. V nasprotju s tem se nezakonita določba o zaposlitvi za določen čas nanaša na sklenitev pogodbe, ki se samodejno konča v trenutku, ko to želita obe stranki, pri čemer nezakonitost nastane ab initio ali po sklenitvi pogodbe, odvisno od upoštevnega nacionalnega prava (ki lahko, kot je razvidno iz obravnavanega primera, določa tudi podrobna pravila). Drugače kot pri nezakoniti odpovedi sta za nezakonitost odgovorni obe stranki. Resnično primerljivi bi bili le nezakonita odpoved delavca, zaposlenega na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, in predčasna odpoved delavca, zaposlenega na podlagi dolgotrajne pogodbe o zaposlitvi za določen čas. ( 40 )

69. Z vidika bistvenih značilnosti pogodba o zaposlitvi za določen čas preprosto ni enaka kot pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas. To očitno priznava tudi Sodišče. Nepodaljšanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas ob njenem izteku načeloma ni mogoče primerjati z odpovedjo. ( 41 ) Uporaba določbe o nediskriminaciji ne more odpraviti razlike med nepodaljšanjem in odpovedjo, ne da bi popolnoma izničila vsebinske razlike med tema vrstama pogodb. Menim, da take razlike ne spadajo na področje varstva pred diskriminacijo, ki ga določa določba 4 okvirnega sporazuma. V nadaljevanju bom skušal ponazoriti, zakaj.

70. Res je sicer, da delavci, zaposleni za določen čas, drugače kot delavci s krajšim delovnim časom delajo enako število ur na teden ali mesec kot primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas. Vendar je namen pogodbe o zaposlitvi za določen čas v nasprotju s pogodbo o zaposlitvi s krajšim delovnim časom ta, da se v nekem trenutku konča, kar je izraz volje strank. To delodajalcu in delavcu omogoča vnaprejšnje planiranje ob upoštevanju predvidenega načrta pogodbenih razmerij.

71. Pogodbe o zaposlitvi za določen čas lahko ob soglasju strank vsekakor trajajo vrsto let in torej niso nujno kratkoročne. Vendar je delno res, da na splošno ni mogoče šteti, da so delavci, zaposleni za določen čas, delali enako kot primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas pri istem delodajalcu.

72. Na tem temelji pravilo pro rata temporis iz določbe 4(2) okvirnega sporazuma. To pravilo je mogoče uporabiti le pri deljivih prejemkih (med drugim vključno s plačili, kot so plače, dodatki k plači in določene nagrade), ( 42 ) kar pomeni, da se učinkovitost ustrezno zmanjšuje. ( 43 ) V sistemu okvirnega sporazuma je torej upoštevano, da delavci, zaposleni za določen čas, sčasoma delajo manj kot primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas.

73. Poleg tega glede pogodbe kot take na splošno nikakor ni nenavadno, da varstvo delavcev narašča postopoma s trajanjem opravljanja dela (delovno dobo). ( 44 ) Glede na okoliščine velja, da daljše, kot je trajanje storitve, daljši je rok, v katerem mora delodajalec napovedati odpoved, in večja je (denarna) odškodnina za primer nezakonite odpovedi. Vse posledice dolžine zaposlitve torej niso diskriminatorne. ( 45 )

74. Delodajalec in delavec sta s pogodbo o zaposlitvi za določen čas izrazila voljo, da ne bosta sklenila trajnega delovnega razmerja. Plačilo delavca, zaposlenega za določen čas, se bo torej končalo v vnaprej določenem trenutku. To pomeni, da delavci, zaposleni za določen čas, ne morejo legitimno pričakovati, da bo odškodnina za nezakonito vključitev določbe o zaposlitvi za določen čas enaka odškodnini za primer nezakonite odpovedi pogodbe delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas.

75. Zoper to stališče je seveda mogoče utemeljeno trditi, da je delavec šibkejša stranka v delovnem razmerju. ( 46 ) Pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas so splošna oblika delovnih razmerij in prispevajo h kakovosti življenja zadevnih delavcev in k izboljšanju poslovnih rezultatov. ( 47 ) Poleg tega je namen okvirnega sporazuma izboljšati kakovost dela na podlagi pogodbe, sklenjene za določen čas, s tem, da se zagotovi uporaba načela nediskriminacije. ( 48 )

76. Vendar ni treba posebej poudarjati, da uporaba pogodb o zaposlitvi za določen čas sama po sebi ni nezakonita. Take pogodbe se namreč v številnih državah uporabljajo kot ukrep za doseganje prožnosti na trgu dela. ( 49 ) Pogodba o zaposlitvi za določen čas je lahko v nekaterih primerih celo prvi korak k pogodbi o zaposlitvi za nedoločen čas. ( 50 ) Vendar namen določbe 4 okvirnega sporazuma ni nujno zagotavljanje stalnih zaposlitev. ( 51 ) Namen okvirnega sporazuma se namreč nanaša le na neupravičeno razlikovanje v obravnavanju delavcev, zaposlenih za določen čas, glede pogojev zaposlitve (glej določbo 4) in na zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi, sklenjenih za določen čas (glej določbo 5).

77. Končanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas torej ne pomeni diskriminacije, saj je v skladu z naravo pogodbe o zaposlitvi za določen čas. ( 52 ) To velja tudi za zadevno odškodnino, ko jo je treba plačati, čeprav se nanaša neposredno na konec pogodbe, ker je bila v danih okoliščinah določba o zaposlitvi za določen čas nezakonita. Drugačna ugotovitev bi pomenila, da je treba na splošno šteti, da so take določbe nezakonite.

78. Menim torej, da določba 4 okvirnega sporazuma ne prepoveduje nacionalnih pravil, v skladu s katerimi je odškodnina za nezakonito vključitev določbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi omejena na razpon od 2,5 od 12 mesečnih plačil, saj taka pravila ne spadajo na področje uporabe te določbe.

c) Primerjava sistemov, ki se uporabita za delavce, zaposlene za določen čas, in delavce, zaposlene za nedoločen čas

79. Vendar bom za primer, da bi Sodišče v izhodišču ugotovilo drugače in ničnost določbe o zaposlitvi za določen izenačilo z nezakonito odpovedjo, pojasnil, zakaj različnih obravnavanih sistemov vsekakor ni mogoče smiselno primerjati za namene določbe 4 okvirnega sporazuma.

80. Razlika v obravnavanju je očitno odvisna od odgovora na to vprašanje: Ali je C. Carratù zgolj zaradi zaposlitve za določen čas upravičena do nižje odškodnine, kot bi jo prejel nezakonito odpuščeni delavec, ki je zaposlen za nedoločen čas, primerljivo usposobljen/spreten in ki je delal primerljivo dolgo ter opravljal primerljive naloge?

81. Odgovor na navedeno vprašanje ni preprost.

82. Glede na to, da se obravnavani primer nanaša na „veliko“ podjetje, bom ugotovitve omejil na podjetja z več kot 15 delavci v delovnem kolektivu, torej tista, za katera se uporabi člen 18 zakona št. 300/1970.

83. Za delavce, katerih pogodba vsebuje določbo o zaposlitvi za določen čas, se ta pogodba glede na to, da je v skladu s členom 1(2) zakonske uredbe št. 368/2001 nična, sama po sebi spremeni v pogodbo za nedoločen čas, s čimer se zagotovi večja stopnja varnosti v prihodnje.

84. Področje odškodnine je izrecno urejeno v členu 32(5) zakona št. 183/2010. Ta odškodnina je odvisna od števila zaposlenih, velikosti podjetja in delovne dobe delavca. C. Carratù bi v skladu s to določbo prejela najmanj plačilo za 2,5 meseca in največ za 12 mesecev.

85. Če pa bi bila C. Carratù nezakonito odpovedana pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas, bi imela na podlagi člena 18 zakona št. 300/1970 pravico do vrnitve na delovno mesto. Vendar znesek odškodnine ne bi bil jasen. Delavec v takem položaju bi bil na podlagi člena 18 zakona št. 300/1970 upravičen do vsaj petih mesečnih plačil. Vendar bi imel tak delavec pravico tudi do odškodnine za vmesni čas, pri čemer bi se njegov znesek neomejeno višal do dejanske vrnitve na delovno mesto. Po ugotovitvi nezakonitosti bi imel delavec tudi pravico, da se odpove vrnitvi na delovno mesto in prejme 15 mesečnih plačil poleg odškodnine za vmesno obdobje.

86. Medtem ko je pet mesečnih plačil v skladu s členom 18 zakona št. 300/1970 spodnja meja, pa zgornje meje očitno ni. V primeru vrnitve na delovno mesto ta določba namreč ne določa zgornje meje odškodnine. Na višino zneska lahko torej vplivajo odvisne spremenljivke, kot so hitrost sodnega postopka, nepriznanje delodajalca, da je odpoved nezakonita, ali trenutek, ko delavec vloži tožbo. Zaradi take negotovosti splošne zgornje meje odškodnine ni mogoče določiti.

87. Ob podrobni primerjavi obeh sistemov bi bilo mogoče trditi, da je na podlagi teh pravil odškodnina za nezakonito odpuščenega delavca, zaposlenega za nedoločen čas, višja in torej na podlagi člena 32(5) zakona št. 183/2010 ugodnejša od odškodnine za delavca, zaposlenega za določen čas. Vendar taka trditev ne bi bila pravilna, ker to ne drži v vseh primerih. Če bi se nezakonito odpuščeni delavec vrnil na delovno mesto že čez nekaj mesecev, bi bila njegova odškodnina nižja od odškodnine za nezakonito določbo o zaposlitvi za določen čas. ( 53 )

88. Poleg tega, kot je bilo potrjeno na obravnavi in v sodni praksi Corte Costituzionale ( 54 ) (ustavnega sodišča) (Italija), se odškodnina za vmesno obdobje, do katere je delavec upravičen na podlagi člena 18 zakona št. 300/1970, načeloma zniža, če delavec prejema tudi druga plačila. Vsak znesek, vezan na vmesno obdobje, se torej lahko odbije. V nasprotju s tem ima v skladu z isto sodno prakso Corte Costituzionale odškodnina na podlagi člena 32(5) zakona št. 183/2010 jasno naravo sankcije. Plačati jo je treba vedno, tudi če škoda ni nastala, ker je delavec hitro našel drugo delo. Taka odškodnina ima torej bolj kot naravo odškodnine, namenjene dejanskemu povračilu nastale škode, naravo pavšalne odškodnine. Drugače kot odškodnina za nezakonito odpoved odškodnina za nezakonito določbo o zaposlitvi za določen čas, ki je določena z zakonom, zagotavlja pravno varnost in predvidljivost postopka pri obravnavi take zadeve. Na obravnavi je bilo navedeno tudi, da lahko delavec, zaposlen za določen čas, za znesek škode, ki presega zakonski znesek, določen v zakonu št. 183/2010, proti delodajalcu še vedno vloži tožbo v skladu s splošnimi pravili italijanskega zakonika o civilnem postopku.

89. Poleg tega menim, da je sporno, da se različni sistemi obravnavajo na podlagi domneve, da bo nezakonito odpuščeni delavec, zaposlen za nedoločen čas, vedno uveljavil pravico, da se v zameno za 15 mesečnih plačil odpove vrnitvi na delovno mesto, tako rekoč po načelu „vzemi denar in beži“. Pričakovati je mogoče, da bo tak delavec raje ostal na delovnem mestu (zlasti v obdobjih recesije), s čimer bi se izničila zatrjevana prednost v primerjavi z delavcem, zaposlenim na podlagi pogodbe z nezakonito določbo o zaposlitvi za določen čas.

90. Glede na navedene dejavnike menim, da ni mogoče primerjati in abstracto različnih odškodninskih sistemov, ki se uporabijo za nezakonito odpuščene delavce, zaposlene za nedoločen čas, in delavce, zaposlene na podlagi nezakonite pogodbe o zaposlitvi za določen čas, še manj pa ugotavljati, kateri je ugodnejši. Vendar predložitveno sodišče prosi Sodišče prav to.

91. Predložitveno sodišče v bistvu Sodišče prosi, naj presodi pravilnost tega, da so glede na obdobje, v katerem se obravnava nezakonita odpoved, nezakonito odpuščeni delavci, zaposleni za nedoločen čas, na splošno v boljšem položaju kot delavci, zaposleni na podlagi nezakonite pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ker prejmejo odškodnino za vmesno obdobje. Prvič, poudarjam, da je treba upoštevati diskrecijo, ki jo Direktiva 1999/70 daje državam članicam ( 55 ) med drugim glede potrebe, da ohranijo prožen trg dela. Drugič, trdim, da v okoliščinah, kot so te v obravnavanem primeru, ki se nanašajo na položaj posameznika, in ne na kršitev postopka na podlagi člena 258 PDEU zaradi združljivost zakonodaje z določbo 4 okvirnega sporazuma, ( 56 ) za primerjanje ni potrebna splošna in abstraktna, ampak posamična in konkretna presoja, pri kateri se upoštevajo zadevni prejemki, kot je navedeno v točkah od 79 do 89. ( 57 )

92. Glede na navedeno v prejšnjih točkah lahko ugotovim le, da stanje glede na okoliščine obravnavanega primera ni diskriminatorno v smislu določbe 4 okvirnega sporazuma.

93. Zato predlagam, da se na peto vprašanje odgovori, da je treba določbo 4(1) okvirnega sporazuma razlagati tako, da v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, ne prepoveduje nacionalnih pravil, v skladu s katerimi je odškodnina za nezakonito vključitev določbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi omejena na razpon od 2,5 od 12 mesečnih plačil.

3. Vpliv na prvo vprašanje

94. Kot je bilo omenjeno v točki 23 zgoraj, predložitveno sodišče očitno prosi Sodišče, naj v bistvu odloči o združljivosti načela enakovrednosti s pravili nacionalnega prava o sankcijah za določbe o zaposlitvi za določen čas, ki so nezakonite v skladu z Direktivo 1999/70, in za določbe, ki so nezakonite v skladu z običajnim pogodbenim pravom.

95. Vendar predložitveno sodišče očitno prosi Sodišče, naj ponovno, vendar tokrat le na podlagi načela enakovrednosti, presodi pravilnost tega, da so glede na čas, potreben za sankcioniranje nezakonite odpovedi pogodbe, delavci, zaposleni na podlagi nezakonite pogodbe za določen čas, na splošno v boljšem položaju. To postane jasno ob upoštevanju tega, da člen 32(3) zakona št. 183/2010 napotuje na člen 32(1) in da so torej postopkovna pravila za tožbe, s katerimi se zahteva ugotovitev ničnosti določitve dneva konca pogodbe o zaposlitvi, enaka postopkovnim pravilom za tožbe, s katerimi se izpodbija odpoved.

96. Na to vprašanje ob upoštevanju predlaganega odgovora na peto vprašanje torej ni treba odgovoriti.

4. Vpliv na drugo, tretje in šesto vprašanje

97. Ta vprašanja se očitno tako kot prvo vprašanje na neki način nanašajo na pravilnost upoštevanja trajanja postopkov za delavce, zaposlene za določen čas. Strinjam se torej s Komisijo, da glede na predlagani odgovor na peto vprašanje Sodišču na ta vprašanja ni treba odgovoriti. ( 58 )

E – Sedmo vprašanje: pojem „izraz države“

98. Predložitveno sodišče s sedmim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je mogoče Direktivo 1999/70 neposredno uporabiti proti družbi Poste Italiane kot „izrazu države“. Družba Poste Italiane temu odločno nasprotuje. ( 59 )

99. Priznati moram, da ne vem, zakaj je bilo to vprašanje postavljeno Sodišču.

100. Nobena stranka namreč ne ugovarja temu, da je bila Direktiva 1999/70 v italijansko pravo prenesena z zakonsko uredbo št. 368/2001. Razen trditve, da Zakon št. 183/2010 ni združljiv z določbo 4 okvirnega sporazuma, ni bilo nikoli zatrjevano, da Direktiva 1999/70 ni bila pravilno prenesena v italijansko pravo. To ni predmet niti besedila vprašanj niti besedila predložitvenega sklepa, pri čemer glede na predlagani odgovor na peto vprašanje menim, da ta zakon ne ogroža prenosa te direktive v italijansko pravo. Poleg tega italijanska vlada v odgovoru na to vprašanje trdi, da to ni upoštevno, ker področje uporabe te zakonodaje zajema tako javni kot zasebni sektor.

101. Dvomim torej o dopustnosti sedmega vprašanja, ker odgovor nanj za razsojo spora iz postopka v glavni stvari očitno ni potreben. ( 60 ) Vendar bom za primer, da Sodišče na vprašanje želi odgovoriti, navedel nekaj kratkih ugotovitev.

102. Sodišče je že odločilo, da ima določba 4 okvirnega sporazuma neposredni učinek ( 61 ) vsaj v „vertikalnem“ smislu.

103. Spomniti je treba tudi, da ne gre za prvi primer, ki ga Sodišče obravnava v zvezi z obveznostmi, ki jih ima družba Poste Italiane na podlagi Direktive 1999/70. ( 62 ) Družba Poste Italiane je namreč že izpodbijala stališče, da se Direktiva lahko proti njej uporabi neposredno. ( 63 )

104. Odgovor na sedmo vprašanje je odvisen od uporabe razlogovanja, ki ga je Sodišče navedlo v sodbi Foster. ( 64 ) Sodišče je v sodbi Foster zavzelo znano stališče, da je med subjekti, zoper katere se je mogoče sklicevati na določbe direktive, ki lahko imajo neposredni učinek, vsekakor zajet organ, ki je, ne glede na pravno obliko, na podlagi akta javnega organa odgovoren, da pod nadzorom slednjega zagotovi storitev javnega pomena, in ki ima zato posebne pristojnosti, ki presegajo pristojnosti, ki izhajajo iz običajnih pravil, ki se uporabljajo pri odnosih med posamezniki. ( 65 ) Kot je razvidno iz besedne zveze „vsekakor zajet“, sodba Foster sodne prakse ne omejuje glede tega, kdaj je treba subjekt šteti za „izraz države“. Nasprotno, ta pojem je širok, ker, kot je navedlo Sodišče, „obveznosti, ki izhajajo iz direktiv Skupnosti, zavezujejo predvsem subjekte ali organizacije, ki so podvrženi oblasti ali nadzoru javnega organa ali države“. ( 66 )

105. Morda nasprotovanje družbe Poste Italiane, da je pojem „država“ fleksibilen, ni v celoti neutemeljeno, in sicer ker med zasebno in javno sfero ni neprepustnih mej in ker je poleg tega pojem odvisen od zadevnega področja prava EU. ( 67 ) Vendar so bila merila za ugotovitev, kdaj je treba subjekt definitivno šteti za „izraz države“, proti kateremu se lahko direktiva uporabi neposredno, določena v sodbi Foster. ( 68 ) Glede razlikovanja med organi javnega in zasebnega prava v italijanskem pravu je treba ugotoviti, da to razlikovanje v obravnavanem primeru ni upoštevno ne glede na navedbe družbe Poste Italiane.

106. V predložitvenem sklepu je navedeno, da je celotna družba Poste Italiane v lasti Italije prek ministrstva za gospodarstvo in finance, ki je edini delničar. Poleg tega je pod nadzorom države in Corte dei Conti (računsko sodišče), član katerega je v njeni upravi. V sklepu je navedeno tudi, da je minister, ki ima splošna pooblastila za področji nadzora in računovodstva, družbi Poste Italiane dodelil javne službe v več sektorjih, vključno s poštarskim sektorjem. Poleg tega je proračun družbe Poste Italiane vezan na državni proračun, iz katerega prejema sredstva za pokritje stroškov opravljanja obveznih storitev.

107. Glede na navedeno mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali se za družbo Poste Italiane glede na upoštevno dejansko stanje uporabi doktrina Foster, torej ali je imela pooblastila, ki so večja od tistih, ki izhajajo iz običajnih pravil. ( 69 )

108. Družba Poste Italiane se sklicuje predvsem na Direktivo 2004/17/ES ( 70 ) ter odločbo in sklep Komisije, ( 71 ) pri čemer trdi, da se ji z nekaterimi deli te direktive ni bilo treba uskladiti. Vendar je ta trditev napačna.

109. Prvič, področje uporabe posamezne direktive ni enako kot vprašanje, ali se lahko država kot taka na podlagi člena 288 PDEU izogne uskladitvi z direktivo s tem, da svojo pravno avtonomnost izvaja v obliki združenj ali organizacij, ki formalno niso del javnega prava. Države članice namreč ne morejo preprosto prestrukturirati svojih organov in se tako izogniti uskladitvi s pravom EU. ( 72 )

110. Drugič, odločbe in sklepi, sprejeti na podlagi člena 30(4) Direktive 2004/17, kot sta odločba in sklep, na katera se sklicuje družba Poste Italiane, se nanašajo na to, ali je dejavnost zadevnega sektorja neposredno podvržena konkurenci na trgu, na katerem je udeležba omejena, ne pa na to, ali posamezno podjetje spada na področje uporabe te direktive.

111. Tretjič, družba Poste Italiane je v Prilogi VI k Direktivi 2004/17 izrecno navedena kot naročnik v poštnem sektorju. Družba Poste Italiane mora biti v skladu s členom 2(2) te direktive torej: (i) naročnik, kot je opredeljen v členu 2(1)(a); ali (ii) javno podjetje, kot je opredeljeno v členu 2(1)(b); ali (iii) podjetje s posebnimi ali izključnimi pravicami, kot so opredeljene v členu 2(3). Čeprav noben od teh treh položajev sam po sebi ni zadosten, ( 73 ) menim, da iz Direktive 2004/17 izhaja bolj, da je družba Poste Italiane na podlagi doktrine Foster izraz države.

112. Če povzamem, na sedmo vprašanje ni treba odgovoriti. Vendar za primer, da bi Sodišče kljub temu menilo, da ga je smiselno obravnavati, navajam, da mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali se za družbo Poste Italiane glede na upoštevno dejansko stanje uporabi doktrina Foster.

IV – Predlog

113. Sodišču predlagam, naj na četrto in peto vprašanje Tribunale di Napoli (Italija) odgovori: — pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) priloge k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da zajema odškodnino za nezakonito odpoved pogodbe o zaposlitvi, vključno z nezakonito določbo o zaposlitvi za določen čas; — določbo 4(1) okvirnega sporazuma je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, ne prepoveduje nacionalnih pravil, v skladu s katerimi je odškodnina za nezakonito vključitev določbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi omejena na od 2,5 do 12 mesečnih plačil.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Direktiva Sveta z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368).

( 3 ) Med drugim se sklicujem na te zadeve: sodba z dne 24. junija 2010 v zadevi Sorge (C‑98/09, str. I‑5837); sklep z dne 11. novembra 2010 v zadevi Vino (C‑20/10); sklep z dne 22. junija 2011 v zadevi Vino (C‑161/11) in sodba z dne 11. aprila 2013 v zadevi Della Rocca (C‑290/12). Tribunale di Napoli je po prejetju predložitvenega sklepa v obravnavanem primeru Sodišče prosilo, naj ob upoštevanju zakonodajnih sprememb v Italiji odgovori na osem vprašanj, postavljenih v zadevi D’Aniello in drugi (C‑89/13) z 18 tožečimi strankam, o kateri odloča Sodišče, od katerih je sedem vprašanj skoraj enakih vprašanjem, postavljenim v obravnavanem primeru.

( 4 ) Med družbo Poste Italiane in njenimi zaposlenimi naj bi bilo 1. julija 2009 v obravnavi skoraj 15.000 zadev; glej točko 17 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Jääskinena k sodbi v zadevi Sorge. Družba Poste Italiane v predložitvenem sklepu navaja tudi, da je bilo v centru Campania v zadevnem obdobju od 1. junija 2004 do 15. septembra 2004 s pogodbo za določen čas zaposlenih še 40 drugih delavcev. Poleg tega je zastopnik C. Carratù na obravnavi navedel, da je približno 95 % pogodb o zaposlitvi za določen čas v Italiji sklenjenih z družbo Poste Italiane.

( 5 ) Glej sodbo z dne 15. marca 2012 v zadevi Sibilio (C‑157/11). Glej tudi zadeve Mascolo (C‑22/13), Forni (C‑61/13), Racca (C‑62/13) in Russo (C‑63/13), ki jih na podlagi predložitve Tribunale di Napoli obravnava Sodišče. Glej tudi zadevi Papalia (C‑50/13) in Mascellani (C‑221/13), ki ju prav tako obravnava Sodišče.

( 6 ) V obravnavanem primeru je bilo prvotno sklenjeno, da se nezakonita pogodba izteče 15. septembra 2004. V skladu z navedbami nacionalnega sodišča zadeva vključuje odškodnino v znesku plač za več kot osem let.

( 7 ) Pravna podlaga za Direktivo 1999/70 je člen 139(2) ES (postal člen 155(2) PDEU); glej tudi prvo uvodno izjavo te direktive.

( 8 ) GURI št. 195 z dne 6. avgusta 1966.

( 9 ) GURI št. 131 z dne 27. maja 1970.

( 10 ) Zakonska uredba št. 368 z dne 6. septembra 2001, s katero je bila prenesena Direktiva 1999/70/ES o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (GURI št. 235 z dne 9. oktobra 2001, str. 4).

( 11 ) GURI št. 262 z dne 9. novembra 2010, redni dodatek št. 243.

( 12 ) Družba Poste Italiane je na obravnavi pred Sodiščem navedla, da je bila zoper začasno sodbo vložena pritožba, o kateri še ni bilo odločeno.

( 13 ) Direktiva Sveta z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).

( 14 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (preoblikovano) (UL L 204, str. 23).

( 15 ) Čeprav je družba Poste Italiane na obravnavi navedla, da se člen 18 zakona št. 300/1970 ne uporablja in se ni uporabljal za delavce, zaposlene za določen čas, ostaja nejasno, ali to velja za delavce, katerih pogodba se je spremenila iz pogodbe za določen čas v pogodbo za nedoločen čas.

( 16 ) Glej zlasti sodbo z dne 28. februarja 2012 v zadevi Inter-Environnement Wallonie in Terre wallonne (C‑41/11, točka 35).

( 17 ) Čeprav je bila tožba pri predložitvenem sodišču vložena 23. septembra 2008, je bilo na obravnavi potrjeno, da se ni ugovarjalo, da je zadeva zastarala.

( 18 ) Glej sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi (C-222/04, ZOdl., str. I-289, točki 67 in 68).

( 19 ) Glej v tem smislu sodbo z dne z dne 13. julija 2006 v združenih zadevah Manfredi in drugi (od C-295/04 do C-298/04, ZOdl., str. I-6619, točka 30). V zvezi s tem se strinjam s Komisijo, da je določbo 4 okvirnega sporazuma mogoče uporabiti tudi za eno samo pogodbo o zaposlitvi za določen čas; glej sodbo z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah Angelidaki in drugi (od C-378/07 do C-380/07, ZOdl., str. I-3071, točki 116 in 117).

( 20 ) Sodba z dne 13. septembra 2007 v zadevi Del Cerro Alonso (C-307/05, ZOdl., str. I-7109).

( 21 ) Glej točko 47 te sodbe, potrjeno tudi s sodbo z dne 22. decembra 2010 v združenih zadevah Gavieiro Gavieiro in Iglesias Torres (C-444/09 in C-456/09, ZOdl., str. I-14031, točka 58), ter sklep z dne 18. marca 2011 v zadevi Montoya Medina (C-273/10, ZOdl., str. I-32, točka 32).

( 22 ) Sodba z dne 15. aprila 2008 v zadevi Impact (C-268/06, ZOdl., str. I-2483).

( 23 ) Prav tam točka 130.

( 24 ) Prav tam točki 131 in 132.

( 25 ) Direktiva Sveta z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267).

( 26 ) Sodba z dne 10. junija 2010 v združenih zadevah INPS proti Bruno in drugi (C-395/08 in C-396/08, ZOdl., str. I-5119), potrjena v sodbi z dne 1. marca 2012 v zadevi O’Brien (C‑393/10).

( 27 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Bruno in ostali, točka 46; glej tudi točki 47 in 48.

( 28 ) Prav tam točke 28, 32, 37 in 42. Glej tudi sklicevanje po analogiji na sodno prakso o okvirnem sporazumu o delu za določen čas v točkah 36, 37 in 64 v zgoraj navedeni sodbi O’Brien ter sodbo z dne 22. aprila 2010 v zadevi Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, ZOdl., str. I-3527, točka 25).

( 29 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Bruno in drugi, točka 47 in navedena sodna praksa.

( 30 ) Glej sodbi z dne z dne 17. maja 1990 v zadevi Barber (C-262/88, Recueil, str. I-1889, točka 13) in z dne 27. junija 1990 v zadevi Kowalska (C-33/89, Recueil, str. I-2591, točka 10).

( 31 ) Glej sodbo z dne 9. februarja 1999 v zadevi Seymour-Smith in Perez (C-167/97, Recueil, str. I-623, točka 26).

( 32 ) Glej točko 9 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma ter njegovo določbo 8(2).

( 33 ) Izračunano od datuma (11. oktober 2004), ko je družba Poste Italiane prejela pismo C. Carratù, v katerem je ta navedla, da je podjetju na voljo za delo, do dneva izdaje končne sodbe predložitvenega sodišča. Razlog za uporabo takega časovnega obdobja nikakor ni jasen (glej v zvezi s tem procesne roke sistema italijanskih sodišče in sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Belvedere Costruzioni, C‑500/10, opomba 27). Zastopnik C. Carratù je na obravnavi navedel, da se je C. Carratù na delovno mesto vrnila leta 2012.

( 34 ) Glej med drugim sodbo z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Garcia Avello (C-148/02, Recueil, str. I-11613, točka 31 in navedena sodna praksa).

( 35 ) Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sorge, točka 42 in navedena sodna praksa.

( 36 ) Sodišče je namreč v drugačnih okoliščinah ugotovilo, da, prvič, ni treba, da so okoliščine drugačne, ampak da morajo biti le primerljive, in, drugič, da se mora preizkus primerljivosti opraviti ne na splošno in abstraktno, ampak ob upoštevanju zadevnih koristi (glej med drugim sodbo z dne 10. maja 2011 v zadevi Römer, C-147/08, ZOdl., str. I-3591, točka 42 in navedena sodna praksa).

( 37 ) Glej sodbo z dne 8. septembra 2011 v zadevi Rosado Santana (C-177/10, ZOdl., str. I-7907, točka 66 in navedena sodna praksa).

( 38 ) Glej sodbo z dne 4. julija 2006 v zadevi Adeneler in drugi (C-212/04, ZOdl., str. I-6057, točke 91). Poleg tega določba 5 okvirnega sporazuma sama po sebi državi članici ne prepoveduje, da pravico do spremembe pogodbe omeji na zasebni sektor delodajalcev v primeru zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas; glej sklep z dne 12. junija 2008 v zadevi Vassilakis in drugi (C-364/07, ZOdl., str. I-90, točka 122 in navedena sodna praksa).

( 39 ) Poleg tega je Komisija proti koncu obravnave navedla, da je treba določbo 4 okvirnega sporazuma o nediskriminaciji razlagati v povezavi z določbo 5, ki se nanaša na zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas.

( 40 ) Družba Poste Italiane je namreč navedla, da delodajalec lahko odpusti delavca, zaposlenega za določen čas, čeprav težje kot delavca, zaposlenega za nedoločen čas. Dejstvo, da se položaja ne izključujeta, potrjuje, da se razlikujeta.

( 41 ) Glej v tem smislu sodbi z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Jiménez Melgar (C-438/99, Recueil, str. I-6915, točka 45) in z dne 30. novembra 2011 v zadevi Kuso (C‑614/11, točka 35).

( 42 ) Impact, točka 116 in točka 161 sklepnih predlogov generalne pravobranilke J. Kokott.

( 43 ) Zmanjšanje pravice do letnega dopusta v primerjavi s pravico delavca, zaposlenega za polni delovni čas, je na primer utemeljeno na objektivnih razlogih; glej v zvezi s tem določbo 4 okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in sodbo z dne 13. junija 2013 v zadevi Brandes (C‑415/12, točka 31 in navedena sodna praksa).

( 44 ) Glej na primer člen 10(e) Priloge IX h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropskih skupnosti.

( 45 ) Glej v zvezi s tem Resolucijo Evropskega parlamenta glede predloga Komisije za Direktivo sveta, ki se nanaša na okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP (COM(99)0203 – C4‑0220/99) (UL 1999 C 279, str. 430); glej uvodno izjavo M te resolucije.

( 46 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 25. novembra 2010 v zadevi Fuß (C-429/09, ZOdl., str. I-12167, točka 80 in navedena sodna praksa) in točko 25 mojih sklepnih predlogov v zadevi Schlecker (C‑64/12), v kateri postopek pred Sodiščem še poteka.

( 47 ) Glej točko 6 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma.

( 48 ) Glej določbo 1(a) okvirnega sporazuma.

( 49 ) Komisija je pred sprejetjem Direktive 1999/70 v Sporočilu Evropska socialna politika – pot proti Uniji, COM (94) 333 final, str. 22, točka 8, glede novih oblik zaposlitve navedla, da je razvoj pripeljal do „fleksibilnejših oblik pogodb (za zaposlitev za določen čas, začasno zaposlitev, zaposlitev s krajšim delovnim časom). Razlog ni le, da menedžerji želijo večjo fleksibilnost, ampak tudi, da imajo zadevni delavci precej pogosto raje alternativne delovne vzorce“. Komisija je kasneje navedla, da „delo za določen čas pripomore k fleksibilnejšemu trgu dela. Poleg tega blaži ciklična nihanja ponudbe in podjetjem omogoča, da obseg zaposlitev prilagodijo brez visokih stroškov odpuščanja. Delo za določen čas podjetjem omogoča, da izkoristijo priložnosti na trgu in sprejmejo kratkoročne projekte brez nesorazmerno visokih stroškov zaposlovanja. To je še posebej pomembno na trgih, na katerih veljajo stroge določbe, ki varujejo zaposlitev za nedoločen čas, in na katerih je bila fleksibilnost le delno uvedena. Za delavce lahko delo za določen čas pomeni priložnost za zaposlitev ter pridobitev izkušenj in znanja.“ Poročilo služb Komisije o prenosu Direktive Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (EU-15), SEC(2006) 1074, str. 2.

( 50 ) V skladu z določbo 6 okvirnega sporazuma.

( 51 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, točka 46.

( 52 ) Glej Barnard, C., EU Employment Law, Oxford University Press, Oxford, 2012 (četrta izdaja), str. 440.

( 53 ) Glede podjetij s 15 ali manj zaposlenimi moram dodati, da je na splošno odškodnina za nezakonito odpoved na podlagi člena 8 zakona št. 604/1966, ki je na splošno omejena na razpon od 2,5 do 6 mesečnih plačil, manj ugodna od odškodnine na podlagi člena 32(5) zakona št. 183/2010.

( 54 ) Glej sodbo Corte Costituzionale z dne 9. novembra 2011 v zadevi št. 303/2011.

( 55 ) Glej določbo 4(3) okvirnega sporazuma v povezavi s točko 10 splošnih ugotovitev; glej v zvezi s tem tudi uvodno izjavo 17 Direktive 1999/70.

( 56 ) Navajam, da je Komisija glede vprašanja, ali pogoji zaposlitve na podlagi skupne presoje pomenijo manj ugodno obravnavo, navedla: „Utemeljeno je, da nacionalna sodišča presojo opravijo na podlagi posameznega primera. Službe Komisije bodo spremljale razvoj v državah članicah, zlasti razvoj, v okviru katerega je delavce, zaposlene za nedoločen čas, in delavce, zaposlene za določen čas, mogoče primerjati le na podlagi pogojev zaposlitve kot celote.“ Glej SEC(2006) 1074, str. 38 in 39 (poudarki dodani).

( 57 ) Glej v tem smislu točko 54 zgoraj.

( 58 ) Sodišče je v sodbi z dne 6. septembra 2011 v zadevi Scattolon (C-108/10, ZOdl. 2011, str. I-7491, točka 84) odločilo, da glede na druge odgovore v tej zadevi ni več treba odgovoriti na četrto vprašanje, katerega besedilo je bilo podobno besedilu šestega vprašanja v obravnavani zadevi.

( 59 ) Temu vprašanju je namreč namenjenih 38 od skupaj 122 točk obrazložitve.

( 60 ) V tem smislu se okoliščine zadeve, ki jo obravnava predložitveno sodišče, razlikujejo od trditev, ki so bile zaman navedene v zgoraj navedeni sodbi Gavieiro Gavieiro in Iglesias Torres, točki 84 in 85, in ki so se nanašale na razloge, zaradi katerih naj neposredna uporaba Direktive 1999/70 ne bi bila potrebna.

( 61 ) Glej zgoraj navedeno sodbo Impact, točka 68.

( 62 ) Glej zgoraj navedeno opombo 3.

( 63 ) Glej v tem smislu zgoraj navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena za sodbo Sorge, točka 64.

( 64 ) Sodba z dne 12. julija 1990 v zadevi Foster in drugi (C-188/89, Recueil, str. I-3313, točka 20).

( 65 ) Glej tudi sodbi z dne 5. februarja 2004 v zadevi Rieser Internationale Transporte (C-157/02, Recueil, str. I-1477) in z dne 24. januarja 2012 v zadevi Dominguez (C‑282/10, točka 39).

( 66 ) Glej sodbo z dne 14. junija 2007 v zadevi Medipac-Kazantzidis (C-6/05, ZOdl., str. I-4557, točka 43 in navedena sodna praksa).

( 67 ) Glej v zvezi s tem pripisovanje ukrepov zasebnega telesa državi za namen člena 30 PDEU; sodba z dne 5. novembra 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C-325/00, Recueil, str. I-9977, točke 17, 19 in 20); in za namene člena 107 PDEU; sodba z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji (C-482/99, Recueil, str. I-4397, točki 55 in 56).

( 68 ) Navesti je treba, da bi bilo treba ta merila v zadevi, ki poteka pred Sodiščem, prečistiti; glej zadevo Fish Legal in Shirley (C‑279/12).

( 69 ) Glej sodbo z dne 14. septembra 2000 v zadevi Collino in Chiappero (C-343/98, Recueil, str. I-6659, točka 24) in zgoraj navedeno sodbo Dominguez, točka 40. Napotujem tudi na svoje sklepne predloge v zadevi Portgás (C‑425/12), ki jo obravnava Sodišče, točki 41 in 45.

( 70 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19), kakor je bila spremenjena.

( 71 ) Odločba Komisije 2008/383/ES z dne 30. aprila 2008 o izvzetju storitev hitre pošte in kurirskih storitev v Italiji od uporabe Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL L 132, str. 18) in Sklep Komisije z dne 5. januarja 2010 o izvzetju nekaterih finančnih storitev v poštnem sektorju v Italiji iz uporabe Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL L 6, str. 8).

( 72 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 24. novembra 1982 v zadevi Komisija proti Irski (249/81, Recueil, str. 4005, točka 15), in sklepne predloge generalnega pravobranilca Alberja v zadevi Collino in Chiappero, točka 23. Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Portgás, točka 41.

( 73 ) Podrobneje glej moje sklepne predloge v zadevi Portgás, točke od 37 do 39, 42 in 43.