ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej odstavke 54 in 55.)

Poleg tega mora Komisija v primeru, da je zadevni ukrep predviden kot shema pomoči, in ne kot individualna pomoč, dokazati, da ta ukrep, čeprav na splošno določa prednost, dostop do nje daje izključno posameznim podjetjem ali posameznim sektorjem dejavnosti.

Glede pogoja v zvezi s selektivnostjo prednosti, ki je sestavni del pojma „državna pomoč“ v smislu člena 107(1) PDEU, je treba pri presoji tega pogoja ugotoviti, ali je v okviru dane pravne ureditve zadevni nacionalni ukrep take vrste, da omogoča prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v primerjavi z drugimi, ki so glede na cilj, ki se uresničuje z zadevno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju in so tako deležni drugačnega obravnavanja, ki ga je v bistvu mogoče opredeliti kot diskriminacijo.

Čeprav ukrep, s katerim se podeljuje davčna ugodnost, ne zajema prenosa državnih sredstev, upravičence postavlja v ugodnejši finančni položaj kot druge davčne zavezance in upravičencem lahko daje selektivno prednost ter zato pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Davčna ugodnost, ki izvira iz splošnega ukrepa, ki se uporablja brez razlikovanja za vse gospodarske subjekte, pa, nasprotno, ne pomeni državne pomoči v smislu te določbe.

Za namene ugotovitve, ali je nacionalni davčni ukrep „selektiven“ mora Komisija najprej opredeliti skupno ali „običajno“ davčno ureditev, ki se uporablja v zadevni državi članici, nato pa dokazati, da zadevni davčni ukrep odstopa od navedene skupne ureditve, ker uvaja razlikovanje med subjekti, ki so glede na cilj, ki se uresničuje s to skupno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.

Ukrepi, s katerimi se uvaja razlikovanje med podjetji, ki so z vidika cilja, ki se uresničuje z zadevno pravno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju ter ki so torej a priori selektivni, pa niso zajeti s pojmom „državna pomoč“, če zadevna država članica dokaže, da je to razlikovanje upravičeno, ker izhaja iz narave ali sistematike ureditve, v katero spadajo ti ukrepi.

Zato je upošteven parameter za dokazovanje selektivnosti zadevnega ukrepa preveritev, ali se z njim med gospodarskimi subjekti, ki so glede na cilj, ki se uresničuje z zadevno splošno davčno ureditvijo, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju, uvaja razlikovanje, ki ni upravičeno z naravo in sistematiko te ureditve.

V zvezi s tem za namene dokazovanja selektivnosti takšnega ukrepa ni mogoče zahtevati, da Komisija opredeli določene posebne značilnosti, skupne podjetjem, ki so upravičena do davčne ugodnosti, zaradi katerih jih je mogoče ločiti od podjetij, ki so iz nje izključena.

Za to je namreč pomembno le, da ukrep, ne glede na svojo obliko ali uporabljeno zakonodajno tehniko, učinkuje tako, da upravičena podjetja postavlja v ugodnejši položaj od drugih podjetij, čeprav so vsa ta podjetja v primerljivem dejanskem in pravnem položaju z vidika cilja, ki se uresničuje z zadevno davčno ureditvijo.

(Glej točke 57, 58, 60, 78 in 79.)
Zadeva C‑274/15

Evropska komisija

proti

Velikemu vojvodstvu Luksemburg

„Neizpolnitev obveznosti države – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/CE – Člen 132(1)(f) – Oprostitev DDV za storitve, ki jih za svoje člane opravijo neodvisne skupine oseb – Člena 168(a) in 178(a) – Pravica do odbitka za člane skupine – Člena 14(2)(c) in 28 – Delovanje člana v svojem imenu in za račun skupine“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 4. maja 2017

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti–Pravica Komisije, da vloži tožbo–Rok za izvedbo–Neobstoj–Diskrecija glede časa vložitve tožbe–Izjema–Za pravico do obrambe predlogo trajanje predhodnega postopka–Dokazno breme–Sprememba nacionalne ureditve po poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju–Nevplivanje (Člen 258 PDEU) Usklajevanje davčnih zakonodaj–Skupni sistem davka na dodano vrednost–Oprostitve–Ozka razlaga–Meje (Direktiva Sveta 2006/112, člen 132) Usklajevanje davčnih zakonodaj–Skupni sistem davka na dodano vrednost–Oprostitve–Oprostitve za nekatere dejavnosti v splošnem interesu–Storitve, ki jih opravljajo neodvisne skupine oseb pri opravljanju oproščene dejavnosti za svoje člane–Nacionalna ureditev, ki oprostitve DDV ne omejuje le na storitve, ki so nujno potrebne za dejavnosti navedenih članov, katerim se ne naloži DDV ali ki so oproščene, ki jih opravijo člani neodvisnih skupin oseb–Nedopustnost (Direktiva Sveta 2006/112, člena 2(1)(c) in 132(1)(f)) Usklajevanje davčnih zakonodaj–Skupni sistem davka na dodano vrednost–Oprostitve–Oprostitev za nekatere dejavnosti v splošnem interesu–Storitve, ki jih opravljajo neodvisne skupine oseb pri opravljanju oproščene dejavnosti za svoje člane–Nacionalna ureditev, ki članom neodvisne skupine oseb dopušča, da odbijejo davek, ki je zaračunan tej skupini–Nedopustnost (Direktiva Sveta 2006/112, člena 168(a) in 178(a)) Države članice–Obveznosti–Neizpolnitev obveznosti–Presoja glede na upravno prakso in ne na nacionalno ureditev–Dopustnost–Pogoji (Člen 258 PDEU) Usklajevanje davčnih zakonodaj–Skupni sistem davka na dodano vrednost–Oprostitve–Oprostitve za nekatere dejavnosti v splošnem interesu–Storitve, ki jih opravljajo neodvisne skupine oseb pri opravljanju oproščene dejavnosti za svoje člane–Nacionalna ureditev, ki iz področja uporabe izključuje transakcijo, pri kateri eden od članov neodvisne skupine oseb stroške, ki jih nosi na svoje ime, vendar za račun te skupine, pripiše tej skupini–Nedopustnost (Direktiva Sveta 2006/112, člena 14(2)(c) in 28)
Člen 1(2) Uredbe št. 1924/2006 o prehranskih in zdravstvenih trditvah na živilih, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1047/2012, je treba razlagati tako, da na področje uporabe te uredbe spadajo prehranske ali zdravstvene trditve v komercialnem obveščanju, ki se nanaša na živilo, namenjeno končnemu potrošniku, če tako obveščanje ni naslovljeno na končnega potrošnika, ampak izključno na zdravstvene delavce.

Pojem komercialno obveščanje v smislu člena 1(2) Uredbe št. 1924/2006 je namreč treba razumeti, kot da se nanaša med drugim na obveščanje v obliki oglaševanja živil, namenjeno neposredni ali posredni promociji teh živil. Tako obveščanje je lahko tudi v obliki reklamnega dopisa, ki ga nosilci živilske dejavnosti naslovijo na zdravstvene delavce in zajema prehranske ali zdravstvene trditve v smislu te uredbe, da bi ti strokovni delavci glede na primer svojim pacientom priporočili nakup in/ali uživaje navedenega živila. V členu 1(2) Uredbe št. 1924/2006 v zvezi s tem ni pojasnila glede naslovnika komercialnega obveščanja in ni razlikovanja glede na to, ali gre za končnega potrošnika ali zdravstvenega delavca. Iz tega sledi, da mora biti torej potrošnikom nujno namenjen sam proizvod, in ne obveščanje, katerega predmet je. Vendar pa ni mogoče izključiti, da tudi zdravstvenih delavcev ne bodo zavedle nenatančne, dvoumne ali zavajajoče trditve. Zato obstaja tveganje, da bodo ti zdravstveni delavci končnim potrošnikom, s katerimi so v stiku, povsem dobroverno prenesli napačne podatke v zvezi z živili, ki so predmet komercialnega obveščanja. Zato uporaba Uredbe št. 1924/2006 za prehranske ali zdravstvene trditve pri komercialnem obveščanju, namenjenem strokovnim krogom, v okviru notranjega trga, prispeva k visoki ravni varstva potrošnikov.

(Glej točke od 29 do 31, 44, 45, 47, 54 in izrek.)
Člen 14 Direktive 2004/48 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa, da mora stranka, ki je pravdo izgubila, nositi stroške postopka, nastale stranki, ki je pravdo dobila, ki sodišču, ki mora odločiti o stroških, omogoča upoštevanje posebnosti zadeve, ki jo obravnava, in ki določa sistem pavšalnih tarif na področju povračila stroškov za pomoč odvetnika, če te tarife zagotavljajo, da so stroški, ki jih mora nositi stranka, ki je pravdo izgubila, razumni, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Ob upoštevanju uvodne izjave 17 in členov 3(1) in 14 te direktive je lahko taka zakonodaja upravičena, med drugim, če je njen namen izključiti povračilo prekomernih stroškov, če gre za honorarje, ki so neobičajno visoki in o katerih sta se dogovorila stranka, ki je pravdo dobila, in njen odvetnik, ali če je odvetnik opravljal storitve, za katere se ne šteje, da so potrebne za zagotovitev uveljavljanja zadevne pravice intelektualne lastnine. Nasprotno pa se z zahtevo, da mora stranka, ki je pravdo izgubila, nositi razumne stroške postopka, ne more upravičiti zakonodaje, ki določa pavšalne tarife, ki so znatno nižje od povprečnih dejansko veljavnih tarif za storitve odvetnika v tej državi članici. Taka zakonodaja bi bila namreč nezdružljiva s členom 3(2) Direktive 2004/48, ki določa, da morajo biti postopki in pravna sredstva iz te direktive odvračilni, in bi kršila glavni cilj Direktive 2004/48, ki je zagotoviti visoko raven varstva intelektualne lastnine na notranjem trgu.

Člen 14 te direktive pa nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa pavšalne tarife, ki zaradi prenizkih najvišjih zneskov, ki jih vsebujejo, ne zagotavljajo, da stranka, ki je pravdo izgubila, nosi vsaj znaten in primeren del razumnih stroškov, ki jih je imela stranka, ki je pravdo dobila. Tega vprašanja namreč ni mogoče presojati ne glede na stroške, ki jih je stranka, ki je pravdo dobila, dejansko imela zaradi pomoči odvetnika, če so ti razumni. Čeprav zahteva po sorazmernosti ne pomeni, da mora stranka, ki je pravdo izgubila, nujno povrniti vse stroške, ki so nastali drugi stranki, pa vsekakor zahteva, da ima stranka, ki je pravdo dobila, pravico do povračila vsaj znatnega in primernega dela razumnih stroškov, ki jih je dejansko imela.

(Glej točke od 25 do 27, 29 in 32 ter točko 1 izreka.)
Zadeva C‑122/15

Postopek na predlog C

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus)

„Predhodno odločanje — Socialna politika — Načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi starosti — Direktiva 2000/78/ES — Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Členi 2, 3 in 6 — Različno obravnavanje na podlagi starosti — Nacionalna zakonodaja, ki v določenih primerih določa višjo obdavčitev na dohodke od pokojnin kot na dohodke od plač — Področje uporabe Direktive 2000/78 — Pristojnost Evropske unije na področju neposrednega obdavčevanja“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. junija 2016

Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Direktiva 2000/78 – Področje uporabe – Osebni prejemki – Pojem (člen 157(2) PDEU; Direktiva Sveta 2000/78, člen 3(1)(c)) Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Nacionalna zakonodaja, ki se nanaša na dodatni davek na dohodke od pokojnine – Izključitev – Presoja glede na člen 51 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Položaj, ki ne spada na področje uporabe prava Unije (člen 157(2) PDEU; Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 21(1) in člen 51(1); Direktiva Sveta 2000/78, člen 3(1)(c))
Člen 35 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi federalne enote države članice, ki vsako podjetje s sedežem poslovanja na območju te enote zavezuje, da vse navedbe na računih v zvezi s čezmejno transakcijo sestavi le v uradnem jeziku te federalne enote, sicer so ti računi nični, kar mora sodišče ugotoviti po uradni dolžnosti.

Take ureditve namreč ni mogoče upravičiti ne s ciljem pospeševanja in spodbujanja uporabe enega od uradnih jezikov države članice ne s potrebo po ohranjanju učinkovitosti upravnih nadzorov, saj presega to, kar je potrebno za izpolnitev teh ciljev in je torej ni mogoče šteti za sorazmerno.

(Glej točke 47, 50, 51, 56, 57 in izrek.)
Spada na področje uporabe Okvirnega sklepa 2009/315 o organizaciji in vsebini izmenjave informacij iz kazenske evidence med državami članicami in Sklepa 2009/316 o vzpostavitvi Evropskega informacijskega sistema kazenskih evidenc (ECRIS) zadeva, v kateri pristojni organi države članice (država članica izreka obsodbe), prvič, v skladu s členom 4(2) Okvirnega sklepa 2009/315 prek sistema ECRIS, vzpostavljenega s Sklepom 2009/316, obvestijo pristojne organe druge države članice (država članica državljanstva) o obsodbi, ki jo je sodišče te prve države izreklo zoper državljana te druge države, da bi ta v skladu s členom 5(1) tega okvirnega sklepa hranila tako posredovane informacije, in, drugič, organom države članice državljanstva na njeno prošnjo posredujejo sodbo, ki jo je to sodišče izdalo, zaradi njenega priznanja v tej državi članici in vpisa navedene obsodbe v kazensko evidenco te države članice.

Člen 1(1) Direktive 2010/64/EU o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih je treba razlagati tako, da se ta direktiva ne uporablja za poseben nacionalni postopek, po katerem sodišče ene države članice prizna pravnomočno sodno odločbo, ki jo je izdalo sodišče druge države članice, ki je osebo obsodilo za storitev kaznivega dejanja.

Prvič, Direktiva 2010/64 namreč določa pravila glede pravice do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih in postopkih za izvrševanje evropskega naloga za prijetje. Na podlagi člena 1(2) te direktive se ta pravica uporablja za osebo, ki je osumljena ali obdolžena storitve kaznivega dejanja, do končanja postopka, kar pomeni do končne ugotovitve, ali je ta oseba storila kaznivo dejanje, po potrebi vključno z izrekom kazni in obravnavo vseh pritožb. Poseben nacionalni postopek, katerega namen je priznanje pravnomočne sodne odločbe, ki jo je izdalo sodišče druge države članice, se po definiciji izvede po končni odločitvi o vprašanju, ali je osumljena oziroma obdolžena oseba storila kaznivo dejanje, in – odvisno od primera – po obsodbi te osebe.

Drugič, kot je zlasti navedeno v členu 3(1) in (2) ter uvodnih izjavah 14, 17 in 22 Direktive 2010/64, je njen namen osumljencem in obdolžencem, ki ne govorijo ali razumejo jezika postopka, zagotoviti pravico do tolmačenja in prevajanja ter njeno lažje uveljavljanje, da bi jim bilo omogočeno uveljavljanje pravice do obrambe in da bi bila s tem zagotovljena pravičnost postopka. Kadar je zadevna oseba že prejela prevod sodbe, izdane zoper njo, nov prevod te sodbe, da bi jo država članica, katere državljan je ta oseba, priznala, ni nujen za varstvo njene pravice do obrambe ali njene pravice do učinkovitega sodnega varstva in torej ni utemeljen glede na cilje, ki se uresničujejo z Direktivo 2010/64.

(Glej točke od 36 do 40 in 56 ter izrek.)
Člen 67(3) Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97 in kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 592/2008, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica zavrne seštevanje dob zaposlitve, potrebno za priznanje pravice do nadomestila za brezposelnost, namenjenega dopolnitvi dohodkov, prejetih v okviru zaposlitve s krajšim delovnim časom, če pred to zaposlitvijo ni bila dopolnjena nobena zavarovalna doba ali doba zaposlitve v tej državi članici.

(Glej točko 29, izrek 1)
Pravili 2(b) in 3(b) splošnih pravil za razlago kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi v različicah, kot izhajata iz Uredbe št. 1031/2008 in Uredbe št. 948/2009, je treba razlagati tako, da če vse sestavine zmesi plina, kot je utekočinjen naftni plin, temu plinu skupaj dajejo bistven značaj, tako da ni mogoče ugotoviti, katera sestavina mu daje bistven značaj, in da nikakor ni mogoče ugotoviti točne količine vsake od sestavin zadevnega utekočinjenega naftnega plina, ni mogoče uporabiti domneve, v skladu s katero je sestavina, ki daje proizvodu bistven značaj v smislu pravila 3(b) teh splošnih pravil, tista, katere odstotek je v zmesi največji.

Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbama št. 1031/2008 in št. 948/2009, je treba razlagati tako, da utekočinjen naftni plin, ki vsebuje 0,32 % metana, etana in etilena, 58,32 % propana in propilena ter ne več kot 39,99 % butana in butilena in za katerega ni mogoče ugotoviti, katera od snovi, iz katerih sestoji, mu daje bistven značaj, spada pod tarifno podštevilko 2711 19 00 kot „Naftni plini in drugi plinasti ogljikovodiki, utekočinjeni, drugo“.

Ker pravilo 3(b) splošnih pravil za razlago kombinirane nomenklature namreč ne omogoča uvrstitve take zmesi utekočinjenega naftnega plina, je treba uporabiti pravilo 3(c) teh pravil, v skladu s katerim se blago uvrsti pod tisto tarifno številko, ki je po zaporedju zadnja med tistimi, ki jih je treba enako upoštevati; v obravnavani zadevi torej pod tarifno podštevilko 2711 19 00 kombinirane nomenklature kot „drug utekočinjen naftni plin“.

(Glej točki 36, 37 in točko 2 izreka.)
Iz člena 3(3) Direktive 2001/42 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje v povezavi z uvodno izjavo 10 te direktive izhaja, da morajo za načrte in programe, ki določajo rabo majhnih območij na lokalni ravni, pristojni organi zadevne države članice predhodno preveriti, ali lahko posamezen načrt ali program znatno vpliva na okolje, in da morajo ti organi nato, če ugotovijo, da bi navedeni načrt ali navedeni program lahko tako vplival na okolje, ta načrt ali ta program obvezno predložiti v okoljsko presojo v skladu s to direktivo.

Ta določba s tem, da iz okoljske presoje, v skladu s to direktivo, ne izključuje nobenega načrta ali programa, ki bi lahko znatno vplival na okolje, spada v cilj navedene direktive, ki je zagotoviti visoko raven varstva okolja. V zvezi s tem je naloga držav članic, da v mejah svojih pristojnosti sprejmejo vse potrebne splošne ali posebne ukrepe, da se pred sprejetjem vseh načrtov ali programov, ki bi lahko znatno vplivali na okolje v smislu Direktive 2001/42, opravi okoljska presoja v skladu s procesnimi pravili in merili, določenimi v navedeni direktivi. Vsekakor samo tveganje, da bi se lahko nacionalni organi s svojim ravnanjem izognili uporabi Direktive 2001/42, ne more povzročiti neveljavnosti člena 3(3) te direktive.

Zato ni očitno, da sta Parlament in Svet s sprejetjem člena 3(3) Direktive 2001/42 storila očitno napako pri presoji v zvezi s členom 191 PDEU. Zato iz te določbe ne izhaja nič takega, kar bi lahko vplivalo na njegovo veljavnost ob upoštevanju člena 191 PDEU. Iz tega sledi, da iz te določbe ne izhaja niti nič takega, kar bi lahko vplivalo na njeno veljavnost ob upoštevanju člena 37 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

(Glej točke 50, 56, od 58 do 60, 63 in 64 ter točko 1 izreka.)
Člen 3(3) Uredbe št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, (Dublin III) je treba razlagati tako, da pravico prosilca za mednarodno zaščito poslati v varno tretjo državo lahko uresničuje tudi država članica, potem ko je v skladu s to uredbo in v okviru postopka ponovnega sprejema priznala, da je odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je vložil prosilec, ki je to državo članico zapustil, preden je bila sprejeta vsebinska odločitev o njegovi prvi prošnji za mednarodno zaščito.

Prepoved, da država članica uresničuje pravico iz člena 3(3) Uredbe Dublin III, bi namreč povzročila, da bi bil prosilec, ki je, ne da bi počakal na dokončno odločitev o svoji prošnji, zbežal v drugo državo članico kot v državo, v kateri je vložil to prošnjo, če bi ga odgovorna država članica ponovno sprejela, v ugodnejšem položaju kot prosilec, ki bi počakal na dokončanje obravnavanja svoje prošnje v odgovorni državi članici. Taka razlaga bi pomenila nevarnost, da so državljani tretjih držav in osebe brez državljanstva, ki so prošnjo za mednarodno zaščito vložili v neki državi članici, spodbujeni k temu, da grejo v druge države članice, in bi tako povzročala sekundarna gibanja, ki jih navedena uredba prav poskuša preprečiti s tem, da uvaja enotne mehanizme in merila za določitev odgovorne države članice.

(Glej točke od 51 do 53 in točko 1 izreka.)
Predmet tožbe, v okviru katere sodišče odloči o tem, ali mora zadevni otrok dobiti potni list, ter o pravici tožečega starša, da poda ustrezno vlogo za ta potni list in da s tem otrokom odpotuje v tujino, in to brez soglasja drugega starša, je izvrševanje starševske odgovornosti do tega otroka v smislu člena 1(1)(b) Uredbe št. 2201/2003 v zvezi s členom 2, točka 7, te uredbe.

Navedena uredba se namreč uporablja v civilnih zadevah, ki se nanašajo na, med drugim, podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti. Pojem starševske odgovornosti je v členu 2, točka 7, Uredbe št. 2201/2003 predmet široke definicije, ker zajema vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po zakonu ali s pravnoveljavnim dogovorom.

Tožba, s katero eden od staršev sodišču predlaga, naj odpravi odsotnost soglasja drugega od staršev za potovanje njunega otroka zunaj države članice njegovega prebivališča in pridobitev potnega lista za tega otroka, spada na stvarno področje uporabe Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo, čeprav bodo morali odločbo o tej tožbi organi države članice, katere državljan je navedeni otrok, upoštevati v okviru upravnega postopka izdaje tega potnega lista.

Člen 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo je treba razlagati tako, da se za pristojnost sodišč, pri katerih je bil vložen predlog s področja starševske odgovornosti, ne more šteti, da so jo vse stranke v postopku sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način v smislu te določbe, zgolj zato, ker zastopnik tožene stranke ad litem, ki so ga ta sodišča postavila po uradni dolžnosti, ker toženi stranki ni bilo mogoče vročiti začetne vloge, ni podal ugovora nepristojnosti teh sodišč.

Namreč, prvič, za tako sprejetje se predpostavlja vsaj, da je tožena stranka seznanjena s postopkom, ki teče pred temi sodišči. Čeprav taka seznanjenost sama po sebi ne pomeni sprejetja pristojnosti sodišč, ki jim je bila predložena zadeva, se namreč za odsotno toženo stranko, ki ji ni bila vročena začetna vloga in ki ne ve za začeti postopek, nikakor ne more šteti, da je pristala na to pristojnost.

Poleg tega na voljo tožene stranke v postopku v glavni stvari ni mogoče sklepati iz ravnanja zastopnika ad litem, ki so ga ta sodišča postavila zaradi odsotnosti te tožene stranke. Ker ta zastopnik nima stika s toženo stranko, od nje ne more dobiti potrebnih informacij za sprejetje ali ugovarjanje pristojnosti teh istih sodišč ob polnem poznavanju zadeve.

(Glej točke 42, 43, 47 in točko 2 izreka.)