ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Glede, natančneje, za znake ali označbe, ki so lahko namenjeni označevanju geografskega izvora kategorij proizvodov, za katere se zahteva registracija znamke, predvsem za zemljepisna imena, obstaja splošni interes za ohranitev njihove razpoložljivosti, predvsem zaradi njihove sposobnosti, ne le morebiti poudariti kakovost in druge lastnosti kategorij zadevnih proizvodov, ampak tudi različno vplivati na prioritete potrošnikov, na primer z navezovanjem proizvodov na kraj, ki lahko izzove pozitivne občutke.

Sodišče je presodilo, da če je označba geografskega izvora v običajnih primerih gotovo označba kraja, kjer je bil ta proizvod izdelan oziroma bi lahko bil, ni mogoče izključiti, da je povezava proizvodov in zemljepisnega kraja odvisna od drugih naveznih okoliščin, na primer od dejstva, da je bil proizvod v zadevnem zemljepisnem kraju zasnovan in oblikovan.

Iz tega izhaja, da Sodišče naveznih okoliščin ni omejilo na kraj proizvodnje zadevnih proizvodov. Vendar to ne pomeni nujno, da se kraj trženja lahko uporablja kot navezna okoliščina med proizvodi ali storitvami, na katere se nanaša izpodbijana znamka, in zadevnim krajem, in to tudi pri artiklih, ki se prodajajo kot spominki.

Le okoliščina, da so ti proizvodi in storitve ponujeni na določenem kraju, ne more biti označba njihovega geografskega izvora, ker kraj prodaje teh proizvodov in storitev kot tak ne more določati značilnosti, kakovosti in drugih lastnosti, ki so povezane z njihovim geografskim izvorom, kot je tehnika, tradicija ali podnebje, ki opredeljujejo določen kraj.

(Glej točke od 48 do 50.)
–

je treba obveznost varovanja poklicne skrivnosti iz odstavka 1 navedenega člena v povezavi s členoma 47 in 48 Listine, zagotoviti in izvajati tako, da je združljiva s spoštovanjem pravice do obrambe. Tako mora pristojno nacionalno sodišče, kadar se pristojni organ sklicuje na navedeno obveznost, zato da zavrne posredovanje informacij, s katerimi razpolaga, ki niso vsebovane v spisu in ki se nanašajo na osebo, na katero se nanaša akt, ki posega v njen položaj, preveriti, ali te informacije pomenijo objektivno povezavo z očitki zoper njo, in če je odgovor pritrdilen, pretehtati med interesom zadevne osebe, da ima na voljo potrebne informacije, zato da lahko v celoti uveljavlja svojo pravico do obrambe, in interesi, povezanimi z ohranjanjem zaupnosti informacij, za katere velja obveznost varovanja poklicne skrivnosti, preden se odločijo za posredovanje vsake zahtevane informacije.
Določbo 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o zaposlitvi za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o zaposlitvi za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero je odpravnina, ki se ob izteku roka, za katerega so bile te pogodbe sklenjene, izplača delavcem, zaposlenim na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, sklenjenih za pokrivanje delovnega časa, ki se je sprostil zaradi delne upokojitve drugega delavca, kot je pogodba o nadomestitvi iz postopka v glavni stvari, nižja od odpravnine, ki se ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz objektivnega razloga odobri delavcem, zaposlenim za nedoločen čas.

Iz opredelitve pojma „pogodba za določen čas“ iz določbe 3, točka 1, okvirnega sporazuma namreč izhaja, da taka pogodba preneha ustvarjati učinke z iztekom roka, določenega v njej, pri čemer je lahko ta rok dokončanje določene naloge, nastop določenega dogodka ali, kot v obravnavanem primeru, potek določenega datuma. Stranki pogodbe o zaposlitvi za določen čas zato že ob njeni sklenitvi poznata datum ali dogodek, ki določi njen rok. Ta rok omejuje trajanje delovnega razmerja, ne da bi morali stranki po sklenitvi pogodbe izjaviti voljo v zvezi s tem.

V nasprotju s tem do odpovedi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas iz enega od razlogov iz člena 52 zakona o delovnih razmerjih na pobudo delodajalca pride zaradi nastopa okoliščin, ki v času sklenitve te pogodbe niso bile predvidene in ki onemogočijo običajno izvajanje delovnega razmerja. Kot izhaja iz pojasnil španske vlade, na katera je bilo opozorjeno v točki 55 te sodbe, in kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 60 sklepnih predlogov, se v členu 53(1)(b) zakona o delovnih razmerjih v takem primeru to, da se navedenemu odpuščenemu delavcu plača odpravnina v višini plače za dvajset dni za leto delovne dobe, zahteva prav zaradi izravnave te nepredvidljivosti prenehanja delovnega razmerja iz takega razloga in zato neizpolnitve legitimnih pričakovanj, ki jih je delavec na ta datum lahko imel glede stabilnosti navedenega razmerja.

V tem zadnjem primeru po španskem pravu ni nobene razlike v obravnavanju med delavci, zaposlenimi za določen čas, in primerljivimi delavci, zaposlenimi za nedoločen čas, saj člen 53(1)(b) zakona o delovnih razmerjih za delavce določa zakonsko odpravnino v višini plače za dvajset dni za leto zaposlitve v podjetju, ne glede na to, ali imajo pogodbo o zaposlitvi za določen ali nedoločen čas.

V teh okoliščinah je treba šteti, da je različen predmet odpravnine iz člena 49(1)(c) in odpravnine iz člena 53(1)(b) zakona o delovnih razmerjih, do izplačila katerih pride v bistveno različnih okoliščinah, objektivni razlog, ki utemeljuje različno obravnavanje v zadevnem primeru.

(Glej točke od 57 do 61 in izrek.)
Člena 7 in 20 Direktive 2012/27/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o energetski učinkovitosti, spremembi direktiv 2009/125/ES in 2010/30/EU ter razveljavitvi direktiv 2004/8/ES in 2006/32/ES je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki kot primarni način za izpolnitev obveznosti glede energetske učinkovitosti določa sistem letnega prispevka v nacionalni sklad za energetsko učinkovitost, če ta ureditev zagotavlja doseganje prihranka energije, ki je enakovreden sistemom obveznosti energetske učinkovitosti, ki se lahko vzpostavijo na podlagi člena 7(1) te direktive, in če so spoštovane zahteve iz člena 7(10) in (11) te direktive, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 37 in točko 1 izreka.)
Člen 35(2), prvi pododstavek, točka (b), Direktive (EU) 2015/2366 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o plačilnih storitvah na notranjem trgu, spremembah direktiv 2002/65/ES, 2009/110/ES ter 2013/36/EU in Uredbe (EU) št. 1093/2010 ter razveljavitvi Direktive 2007/64/ES je treba razlagati tako, da tristranska shema plačilnih kartic, ki je s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, sklenila sporazum o souporabi blagovnih znamk, ni upravičena do izjeme iz te določbe in zanjo torej ne veljajo zahteve iz člena 35(1) te direktive, če ta partner, ki souporablja blagovno znamko, ni ponudnik plačilnih storitev in v okviru te sheme ne ponuja plačilnih storitev za produkte, ki so predmet souporabe blagovnih znamk. Po drugi strani tristranska shema plačilnih kartic, ki za namene ponujanja plačilnih storitev vključi zastopnika, ni upravičena do te izjeme in zato zanjo veljajo zahteve iz navedenega člena 35(1).

(Glej točko 69 in točko 1 izreka.)
–

državni tožilec, ki je po nacionalnem pravu po zakonu stranka v postopku, ki so ga sprožili starši, je stranka v postopku v smislu člena 12(3)(b) Uredbe št. 2201/2003. Nasprotovanje te stranke izbiri sodišča, za katero so se starši otroka odločili po tem, ko se je pred tem sodiščem začel postopek, preprečuje priznanje sprejetja dogovora o pristojnosti od vseh strank v postopku na ta datum. Če takega nasprotovanja ni, je mogoče šteti, da je bilo soglasje te stranke implicitno, tako da se lahko pogoj sprejetja dogovora o pristojnosti na nedvoumen način od vseh strank v postopku v trenutku, ko se je pred tem sodiščem začel postopek, šteje za izpolnjen, in
Država članica, katere nacionalna zakonodaja vsebuje opredelitev kategorij C in C1, ki ne povzema razmejitve kategorij C/C1 in D/D1, določene v členu 4 Direktive 2006/126 in izražene z navedbo „ki ne spadajo v kategoriji D1 ali D“, niti ne odpravlja spodnje meje več kot osem potnikov, ki jo je zakonodajalec Unije želel uvesti s sprejetjem Direktive 2006/126, ne izpolnjuje obveznosti iz te direktive. Posledica obstoja takih razlik v opredelitvi je, da lahko vozila iz kategorije D1 v skladu z nacionalnim pravom vozijo imetniki dovoljenja C1, kar je v nasprotju s ciljem Direktive 2006/126, torej prometno varnostjo. Tako se kategorija vozniškega dovoljenja, ki se za isti tip vozila zahteva v navedeni državi članici, razlikuje od tiste, ki jo mora imeti voznik v drugih državah članicah. Tak položaj je v nasprotju s ključnimi cilji, ki jim sledi Direktiva 2006/126.

Poleg tega določitev spodnje meje glede števila potnikov, ki jih lahko prevažajo vozila, ki spadajo v kategorijo D1, pomeni pogoj, ki ga v členu 4(4)(h) Direktive 2006/126, v katerem pravo Unije opredeljuje to kategorijo, ni. Obstoj tega dodatnega pogoja pa privede do razlik v uporabi te direktive v zadevni državi članici glede na druge države članice, kadar je treba ugotoviti, v katero kategorijo spada vozilo in, posledično, katera vrsta vozniškega dovoljenja se za to vozilo zahteva. V zvezi s tem država članica ne sme sprejeti nacionalne zakonodaje za prenos Direktive 2006/126, ki bi uvedla pogoje, ki s to direktivo niso določeni, kar bi pomenilo, da so kategorije vozil, opredeljene z Direktivo 2006/126, spremenjene v škodo prometne varnosti.

(Glej točke 29, 30, 32, 37, 38 in 53.)
Izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU so vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke. Kar zadeva priporočila so ta v skladu s členom 263 PDEU izključena s področja uporabe te določbe in v skladu s členom 288, peti odstavek, PDEU niso pravno zavezujoča. Vendar pa to, da zoper priporočilo ni mogoče vložiti ničnostne tožbe, izjemoma ne velja, če izpodbijani akt glede na vsebino ni pravo priporočilo. V zvezi s tem se je treba za ugotovitev, ali ima izpodbijani akt zavezujoče pravne učinke, osredotočiti na vsebino tega akta in navedene učinke presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina tega akta, ob upoštevanju, po potrebi, okoliščin, v katerih je bil sprejet, in pristojnosti institucije, ki je akt sprejela.

Glede Priporočila 2014/478 o načelih za varstvo potrošnikov in igralcev spletnih storitev iger na srečo ter onemogočanje dostopa do spletnih iger na srečo za mladoletnike iz pravno zadostne analize besedila, vsebine in namena tega priporočila in konteksta, v katerega se umešča, izhaja, da ne ustvarja zavezujočih pravnih učinkov niti nima takega namena, tako da ga ni mogoče opredeliti kot izpodbojni akt v smislu člena 263 PDEU.

(Glej točke od 29 do 32 in 37.)
Člen 32(3) Uredbe (ES) št. 810/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o vizumskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 610/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013, v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da državam članicam nalaga obveznost, da zagotovijo postopek s pravnim sredstvom zoper odločbe o zavrnitvi izdaje vizuma, katerega podrobna pravila ureja pravni red vsake države članice ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti. Ta postopek mora zagotavljati, da v neki fazi postopka obstaja možnost pravnega sredstva pred sodiščem.

Naloga predložitvenega sodišča, ki je edino pristojno za razlago določb nacionalnega prava, je, da ugotovi, ali in v kolikšnem obsegu zadevna ureditev ponovne preučitve iz postopka v glavni stvari izpolnjuje te zahteve. V zvezi s tem mora nacionalno sodišče upoštevati to, da je treba določbe Vizumskega zakonika razlagati – kot izhaja iz uvodne izjave 29 tega zakonika – ob spoštovanju temeljnih pravic in načel, ki so priznana v Listini.

Čeprav imajo nacionalni organi pri obravnavanju vlog za izdajo vizuma široko polje proste presoje glede pogojev uporabe razlogov za zavrnitev, določenih v Vizumskem zakoniku, in glede presoje upoštevnih dejstev, pa tako polje proste presoje nikakor ne vpliva na to, da ti organi neposredno uporabijo določbo prava Unije. Iz tega izhaja, da se Listina uporabi, če država članica sprejme odločbo o zavrnitvi izdaje vizuma na podlagi člena 32(1) Vizumskega zakonika. Člen 47 Listine, ki pomeni potrditev načela učinkovitega pravnega sredstva, v prvem odstavku določa, da ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega varstva pred sodiščem, ob spoštovanju pogojev, določenih v navedenem členu (glej v tem smislu sodbo z dne 17. decembra 2015, Tall,C‑239/14, EU:C:2015:824, točka 51 in navedena sodna praksa). Poleg tega člen 47, drugi odstavek, Listine določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovi zadevi odloča neodvisno in nepristransko sodišče. Iz tega izhaja, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 119 sklepnih predlogov, da člen 47 Listine državam članicam nalaga obveznost zagotovitve, da v neki fazi postopka obstaja možnost, da se zadeva v zvezi s končno odločitvijo o zavrnitvi izdaje vizuma obravnava pred sodiščem.

(Glej 31, 32, od 36 do 39, 41, 42 in izrek)
1.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev in dokazov–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov–Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256(1) PDEU; Statut Sodišča, člen 58, odstavek 1) (Glej točke od 38 do 42, od 56 do 61 ter od 64 do 325.68.)
Za kršitev člena 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU gre, če država članica bodisi predpiše ali spodbuja sklepanje sporazumov, ki so v nasprotju s členom 101 PDEU, ali krepi učinke takih sporazumov bodisi svojim predpisom odvzame naravo državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejetje odločitev, ki posegajo v gospodarsko sfero, na zasebne subjekte (sodba z dne 21. septembra 2016, Etablissements Fr. Colruyt, C‑221/15, EU:C:2016:704, točka 44 in navedena sodna praksa). To ne velja v položaju, v katerem so cene določene ob upoštevanju meril javnega interesa, ki so določena z zakonom, in državni organi ne prenesejo svojih pooblastil za odobritev ali določitev cen na zasebne gospodarske subjekte, tudi če predstavniki gospodarskih subjektov niso v manjšini v odboru, ki predlaga te cene (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2014, API in drugi, od C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 in C‑208/13, EU:C:2014:2147, točka 31).

Tarifa, ki jo določi poklicna organizacija, ima lahko kljub temu državni značaj, zlasti če so člani te organizacije strokovnjaki, ki niso odvisni od zadevnih gospodarskih subjektov in so po zakonu zavezani tarife določiti ob upoštevanju ne le interesov podjetij ali združenj podjetij sektorja, ki jih je imenoval, ampak tudi splošnih interesov in interesov podjetij v drugih sektorjih ali uporabnikov zadevnih storitev (sodba z dne 4. septembra 2014, API in drugi, od C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 in C‑208/13, EU:C:2014:2147, točka 34 in navedena sodna praksa). Da bi se zagotovilo, da člani neke poklicne organizacije dejansko delujejo ob upoštevanju splošnega interesa, morajo biti merila tega interesa dovolj natančno določena z zakonom, obstajati mora učinkovit državni nadzor in pooblastilo države za odločanje na zadnji instanci (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2014, API in drugi, od C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 in C‑208/13, EU:C:2014:2147, točka 41).

(Glej točke 42, 43, 45 in 46.)
Člene 167, 168, 184, 185 in 187 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki določa popravke prvotno odbitega davka na dodano vrednost, ker se za nepremičnino, za katero je bila uveljavljana pravica do izbire za obdavčitev, šteje, da je davčni zavezanec ne uporablja več za namene lastnih obdavčenih transakcij, kadar je ta nepremičnina ostala nezasedena več kot dve leti, tudi če je bilo dokazano, da jo je davčni zavezanec v tem obdobju poskušal oddati v najem.

Prav tako je treba opozoriti, da je za uporabo sistema DDV in s tem za mehanizem odbitka odločilno, da davčni zavezanec, ki deluje kot tak, pridobi blago ali storitve. Dejanska ali nameravana uporaba blaga ali storitev opredeljuje le obseg začetnega odbitka, do katerega je davčni zavezanec upravičen v skladu s členom 168 Direktive o DDV, in obseg morebitnih popravkov v naslednjih obdobjih, ne vpliva pa na nastanek pravice do odbitka (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 1991, Lennartz,C‑97/90, EU:C:1991:315, točka 15).

Iz tega izhaja, da se za pravico do odbitka načeloma šteje, da ostaja pridobljena, tudi če davčni zavezanec pozneje zaradi okoliščin, ki niso odvisne od njegove volje, ni uporabil tega blaga in storitev, v zvezi s katerimi je v okviru obdavčenih transakcij nastala pravica do odbitka (glej v tem smislu sodbi z dne 29. februarja 1996, INZO,C‑110/94, EU:C:1996:67, točka 20, in z dne 15. januarja 1998, Ghent Coal Terminal,C‑37/95, EU:C:1998:1, točki 19 in 20).

Drugačna razlaga Direktive o DDV bi bila v nasprotju z načelom nevtralnosti DDV, kar zadeva davčno breme podjetja.

(Glej točke 39, 40, 43, 53 in izrek.)
Člen 1(1) in (2)(a) Direktive Sveta 93/42/EGS z dne 14. junija 1993 o medicinskih pripomočkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/47/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007, je treba razlagati tako, da je programska oprema, katere ena od funkcij omogoča uporabo podatkov o določenem bolniku, da bi se med drugim ugotovile kontraindikacije, medsebojno delovanje zdravil in previsoki odmerki, kar zadeva to funkcijo, medicinski pripomoček v smislu teh določb, čeprav ta programska oprema ne deluje neposredno v človeškem telesu ali nanj.

Zato mora ta programska oprema, ker gre za medicinski pripomoček, v skladu s členom 17(1) te direktive obvezno nositi oznako o skladnosti CE, ko se da na trg. Ko ta izdelek to oznako pridobi, se ga lahko glede te funkcije da na trg in lahko v Uniji prosto kroži, ne da bi bilo treba v zvezi z njim izvesti kakršen koli dodaten postopek, kot je nova certifikacija (glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 2009, Nordiska Dental,C‑288/08, EU:C:2009:718, točka 21).

V primeru medicinske programske opreme, ki vključuje module, ki ustrezajo opredelitvi pojma „medicinski pripomoček“, in druge, ki ji ne ustrezajo in ki niso dodatki v smislu člena 1(2)(b) Direktive 93/42, spadajo na področje uporabe te direktive samo prvi in morajo samo ti pridobiti oznako CE.

Iz tega izhaja, da mora proizvajalec take programske opreme določiti, kateri moduli so medicinski pripomočki, da se oznaka CE namesti samo na te module.

(Glej točke 35, 36, 38 in 39 ter izrek.)
Ker je bolgarska jezikovna različica člena 86(2) Poslovnika Splošnega sodišča dvoumna, saj drugače kakor angleška in francoska jezikovna različica te določbe ne uporablja pojma „akt“, temveč pojem „prošnja“ ni mogoče izključiti, da je ta dvoumnosti pritožnika, ki je bolgarski jezik izbral za jezik postopka, navedla na to, da ocenil, da je predlog za prilagoditev tožbe, podan ustno na obravnavi, dopusten. Poleg tega je bil ta predlog nato zaveden v zapisniku obravnave, ki je v skladu s členom 102(1) Poslovnika Splošnega sodišča javna listina.

Čeprav je Splošno sodišče presodilo, da tako podan predlog za prilagoditev tožbe ni v skladu s formalnimi zahtevami njegovega poslovnika, bi moralo pritožnika vsaj opozoriti na njegovo napako in mu dati možnost, da jo popravi.

Sicer je namreč popolnoma upravičeno, da se za prilagoditev tožbe zahteva izpolnitev nekaterih formalnih pogojev, vendar pa take zahteve niso same sebi namen in so namenjene zagotavljanju kontradiktornosti postopka in učinkovitega izvajanja sodne oblasti.

V zvezi s tem člen 86(3) in (4) Poslovnika Splošnega sodišča sam določa, da predlog za prilagoditev tožbe zaradi nespoštovanja nekaterih formalnosti pri vložitvi tega predloga ni nujno nedopusten.

(Glej točki 20 in 24.)
Direktivo 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi in zlasti njen člen 5(2)(b) je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero lahko gospodarski subjekt brez soglasja imetnika pravic zasebnim uporabnikom zagotavlja storitev, s katero se na daljavo z uporabo informacijskega sistema v zasebne namene v oblaku snemajo kopije del, zaščitenih z avtorsko pravico, pri čemer navedeni gospodarski subjekt dejavno sodeluje pri snemanju teh kopij.

Iz člena 3 Direktive 2001/29 namreč izhaja, da je treba za vsakršno priobčitev javnosti, vključno z dajanjem na voljo zaščitenega dela ali predmeta, pridobiti dovoljenje imetnika pravic, pri čemer je treba pojasniti, kot izhaja iz uvodne izjave 23 te direktive, da je treba pravico priobčitve del javnosti razlagati široko, tako da zajema vsako oddajanje ali retransmisijo dela v javnost, po žici ali brezžično, vključno z radiodifuznim oddajanjem. V obravnavanem primeru ponudnik storitev iz postopka v glavni stvari posname radiodifuzne oddaje in jih prek spleta da na voljo svojim strankam. Prvič, očitno je, da vse osebe, na katere se ta ponudnik obrača, pomenijo „javnost“ v smislu sodne prakse, navedene v točki 45 te sodbe. Drugič, prvotno oddajanje, ki ga na eni strani opravi RTV-organizacija, in tisto, ki ga na drugi strani opravi ponudnik storitev iz postopka v glavni stvari, se opravita v posebnih tehničnih pogojih z drugačnim sredstvom za oddajanje del in vsako od teh oddajanj je namenjeno svoji javnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 7. marca 2013, ITV Broadcasting in drugi, C‑607/11, EU:C:2013:147, točka 39). Navedena oddajanja pomenijo torej različne „priobčitve javnosti“ in za vsako od teh priobčitev mora biti zato pridobljeno dovoljenje imetnikov zadevnih pravic.

(Glej točke 40, od 46 do 49 in 54 ter izrek.)
Člen 4(2) Direktive Sveta 90/435/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kot je člen 198, točka 10, zakonika o davkih na dohodke iz leta 1992, ki je bil konsolidiran s kraljevim odlokom z dne 10. aprila 1992 in potrjen z zakonom z dne 12. junija 1992, v skladu s katero se obresti, ki jih matična družba plača iz naslova posojila, ne smejo odbiti od obdavčljivega dobička te matične družbe do določenega zneska, ki ustreza znesku dividend, za katere že velja davčna olajšava in ki se prejmejo na podlagi deležev v kapitalu odvisnih družb, ki jih ima navedena matična družba v obdobju, krajšem od enega leta, tudi če se te obresti ne nanašajo na financiranje teh deležev.

Možnost, ki je s to določbo priznana državam članicam, je namreč preprečiti, da bi za matično družbo veljala dvojna davčna ugodnost, ki bi izhajala, prvič, iz dobičkov, ki so oproščeni davka v skladu s tem členom 4(1), prvi pododstavek, Direktive 90/435, in drugič, iz zmanjšanja davka, doseženega zaradi odbitka na podlagi izgub, ki izhajajo iz razdelitve teh dobičkov (glej v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2008, Les Vergers du Vieux Tauves, C‑48/07, EU:C:2008:758, točka 42). Zato je treba člen 4(2) Direktive 90/435 nujno razlagati tako, da državam članicam omogoča, da preprečijo zgolj to, da bi za matično družbo veljala dvojna davčna ugodnost, navedena v prejšnji točki. Dovoliti državam članicam, da matičnim državam zavrnejo odbitek obresti, ki niso povezane s pridobitvijo deležev, na podlagi katerih pride do razdelitve navedenih oproščenih dobičkov, bi namreč očitno presegalo to, kar je nujno za dosego takega cilja.

(Glej točke 54, 55 in 57 ter točko 1 izreka.)