(Glej točke 48 in od 50 do 52.)

Za znamko, ki ne upodablja natančno državnega emblema, bi se tako lahko kljub temu uporabil člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije, kadar jo zadevna javnost zaznava kot posnemanje takšnega emblema. V zvezi s tem vsake razlike med znamko, za katero se zahteva registracija, in državnim emblemom, ki jo odkrije heraldik, povprečni potrošnik ne bo nujno zaznal in bo lahko kljub razlikam na ravni posameznih heraldičnih podrobnosti v znamki videl posnemanje zadevnega emblema.

Pariška konvencija določa minimalno raven varstva za elemente, ki spadajo na njeno področje uporabe, in hkrati državam pogodbenicam konvencije dopušča, da svobodno razširijo področje varstva. Zato, čeprav Pariška konvencija držav pogodbenic ne zavezuje k registraciji storitvenih znamk in se določbe te konvencije ne uporabljajo za te znamke, pa lahko navedene države kljub temu takšno uporabo določijo enostransko.

Pri celoti upoštevnih določb prava Skupnosti se načeloma ne razlikuje med znamkami proizvodov in storitvenimi znamkami. Poleg tega zgolj dejstvo, da nekatere določbe Uredbe št. 40/94 omejujejo njeno področje uporabe, kot člen 7(1)(e), (j) in (k) v zvezi z absolutnimi razlogi za zavrnitev registracije – ker se v njem določena omejitev vendar nanaša le na nekatere vrste proizvodov – ne more zadostovati za izpodbijanje ugotovitve, da se določbe navedene uredbe v celoti uporabljajo brez razlikovanja za znamke proizvodov in storitvene znamke.

Takšna ugotovitev mora veljati za člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94, v katerem ni nobene izrecne omejitve glede znamk, na katere se nanaša. Te razlage ni mogoče izpodbiti zgolj z dejstvom, da zadevna določba napotuje na Pariško konvencijo. Namen tega napotila je namreč le, da se opredeli vrsta znakov, ki jih je treba zavrniti, in ne omejitev področja uporabe določbe. Zato je treba, kot v večini primerov absolutnih razlogov za zavrnitev iz člena 7(1) Uredbe št. 40/94, zavrniti registracijo znamke, ne glede na to, ali je ta zahtevana za proizvode ali storitve, kadar je podan eden od razlogov za zavrnitev, določenih v členu 6ter Pariške konvencije.

Ta razlaga točke (h) člena 7(1) Uredbe št. 40/94 je poleg tega podprta s točko (i) navedenega člena 7(1), ki se nanaša na področje, analogno področju navedene točke (h), in sicer zadeva znamke, ki vsebujejo znamenja, embleme ali grbe, ki niso zajeti v členu 6ter Pariške konvencije.

Člen 7(1)(i) Uredbe št. 40/94 se namreč uporablja brez razlikovanja za znamke proizvodov in storitvene znamke, tako da bi se zavrnitev registracije lahko na primer nanašala na storitveno znamko, ki vsebuje znamenje. Nikjer ni navedeno, zakaj bi se takšna registracija zavrnila za storitveno znamko, ki vsebuje znamenje, in ne za storitveno znamko, ki vsebuje državno zastavo. Če je zakonodajalec Skupnosti torej želel znamenjem in grbom zagotoviti takšno varstvo, je treba predpostavljati, da je še toliko bolj imel tudi namen zagotoviti najmanj tako široko varstvo grbom, zastavam in drugim emblemom držav ali mednarodnih meddržavnih organizacij. Tako se ne zdi verjetno, da bi zakonodajalec Skupnosti želel ponudniku storitev dopustiti uporabo znamke, ki vsebuje nacionalno zastavo, medtem ko bi hkrati prepovedal takšno uporabo glede znamenj, kakršna so na primer znamenja športnega društva.

(Glej točke 72 in od 75 do 80.)