Zadeva C‑150/17 P

Evropska unija

proti

Kendrion NV

„Pritožba – Odškodninska tožba – Člen 340, drugi odstavek, PDEU – Predolgo trajanje postopka v zadevi pred Splošnim sodiščem Evropske unije – Povrnitev škode, ki je domnevno nastala tožeči stranki – Premoženjska škoda – Stroški bančne garancije – Vzročna zveza – Zamudne obresti – Nepremoženjska škoda“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. decembra 2018

Evropska unija – Zastopanje pred sodišči Unije – Odškodninska tožba zoper Unijo za povračilo škode, ki naj bi nastala zaradi nerazumnega trajanja postopka pred Splošnim sodiščem Unije – Zastopanje Unije s strani Sodišča Evropske unije – Predložitev zadeve Sodišču s pritožbo Unije zoper sodbo, ki jo je Splošno sodišče izdalo na prvi stopnji – Kršitev pravice do neodvisnega in nepristranskega sodišča – Neobstoj

V okviru odškodninske tožbe, s katero se na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU želi pridobiti nadomestilo za škodo, ki je nastala zato, ker je Splošno sodišče kršilo svojo obveznost, da odloči v razumnem roku, je treba razlikovati med institucijo „Sodišče Evropske unije“ na eni strani, ki je kot institucija Unije odgovorna za nastanek zatrjevane škode in ima torej status tožene stranke na prvi stopnji ter po potrebi pritožnice v okviru pritožbe, in na drugi strani med Splošnim sodiščem in Sodiščem, ki sta sodišči, ki sestavljata to institucijo in ki sta pristojni za obravnavanje te tožbe oziroma pritožbe. Tako okoliščina, da je pritožnica v okviru pritožbe Evropska unija, ki jo zastopa institucija „Sodišče Evropske unije“, in da je hkrati sodišče, ki to pritožbo obravnava, Sodišče, ni posledica odločitve navedene pritožnice, temveč stroge uporabe pravil prava Unije na tem področju. V teh okoliščinah ni mogoče utemeljeno trditi, da se je Sodišče odločilo, da bo v zadevi samo vložilo pritožbo, v nasprotju s pravico do neodvisnega in nepristranskega sodišča, kot je določena v členu 47, drugi odstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. (Glej točke 27, 34 in 35.)

Odločitev Evropske unije, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, da bo vložila pritožbo zoper sodbo, ki jo je Splošno sodišče izdalo v okviru odškodninske tožbe, je v izključni pristojnosti predsednika te institucije, ki jo zastopa. Poleg tega predsednik te institucije, ker je tudi predsednik Sodišča kot sodnega organa, ki odloča o pritožbi, pri sodnem obravnavanju zadeve ne sodeluje, ampak njegovo funkcijo prevzame podpredsednik. (Glej točko 38.)

Ker Evropska unija, ki jo zastopa Sodišče Evropske unije, s svojimi predlogi v okviru tožbe na prvi stopnji ni uspela, je v skladu s členom 56 Statuta Sodišča Evropske unije upravičena do vložitve pritožbe zoper izpodbijano sodbo. Nobena določba prava Unije namreč ne omejuje pravice strank do vložitve pritožbe, če so izpolnjeni pogoji iz navedene določbe, tudi če je zadevna stranka Evropska unija in jo zastopa Sodišče Evropske unije kot institucija Unije. Taka omejitev naj bi bila poleg tega v nasprotju z načelom enakosti orožij. V zvezi s tem dejstvo, da je Sodišče v več sodbah menilo, da je odškodninska tožba dejanski način povrnitve škode, Sodišču Evropske unije nikakor ne preprečuje, da kot institucija, ki zastopa Unijo, zoper katero je vložena odškodninska tožba, vloži pritožbo zoper odločbo Splošnega sodišča, s katero je ta tožba odpravljena, če so izpolnjeni pogoji iz člena 56 Statuta Sodišča, niti zato ne povzroči, da je taka pritožba nedopustna. Poleg tega nobena določba prava Unije ne daje podlage za stališče, da bi moral biti nadzor Sodišča v okviru pritožbe, ki jo zoper sodbo Splošnega sodišča, izdano v postopku odškodninske tožbe na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, vloži Evropska unija, bolj ali manj širok glede na institucijo, ki zastopa Unijo. (Glej točke 39, 41 in 43.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 52.)

Okoliščina, da je Sodišče Unije kršilo razumni rok sojenja v zadevah, ki se nanašajo na zakonitost globe, ki jo je naložila Komisija, ne more biti odločilni vzrok za škodo, ki je nastala podjetju, ki je vložilo tožbo zaradi plačila stroškov bančne garancije v obdobju, ki ustreza prekoračitvi tega roka. Za to bi šlo namreč le v primeru, če bi bila ohranitev bančne garancije obvezna, zaradi česar podjetje – ki bi vložilo tožbo zoper odločbo Komisije o naložitvi globe in ki bi se odločilo, da bo zagotovilo bančno garancijo, da prepreči takojšnjo izvršitev te odločbe – pred razglasitvijo sodbe v okviru te tožbe ne bi imelo pravice, da navedeno globo plača in ukine bančno garancijo, ki jo je zagotovilo. Vendar tako kot ustanovitev bančne garancije, ohranitev te garancije izhaja iz proste presoje zadevnega podjetja glede njegovih finančnih interesov. Nobena določba prava Unije temu podjetju namreč ne preprečuje, da bančno garancijo, ki jo je zagotovilo, kadar koli ukine in da plača naloženo globo, kadar ob upoštevanju razvoja okoliščin glede na okoliščine, ki so obstajale v trenutku zagotovitve te garancije, meni, da je ta možnost zanj ugodnejša. Za tak primer bi denimo šlo, kadar bi lahko zadevno podjetje na podlagi poteka postopka pred Sodiščem Unije sklepalo, da bo sodba izdana po datumu, ki ga je sprva predvidelo, in da bodo zato stroški bančne garancije višji od tistih, ki jih je ob zagotovitvi te garancije sprva predvidelo. (Glej točke 58, 59 in 61.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 79 in 94.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 80.)

Kakršna koli škoda, za katero se zahteva odškodnina v okviru tožbe zaradi nepogodbene odgovornosti Unije na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, mora biti resnična in gotova. Ker lahko nekemu podjetju zaradi dejanja ali opustitve institucije Unije nastanejo nekateri stroški, vendar pa mu lahko hkrati nastanejo tudi nekatere koristi, zato ni mogoče šteti, da je taka škoda v smislu člena 340 PDEU podana le, če je neto razlika med stroški in koristmi, ki izhajajo iz ravnanja, ki se očita tej instituciji, negativna. Zato se lahko škoda v okviru odškodninske tožbe, s katero se zahteva povrnitev škode, ki je nastala zaradi plačila zamudnih obresti na znesek globe zaradi kršitve razumnega roka sojenja s strani Splošnega sodišča v zadevi, ki se nanaša na odločbo Komisije, s katero je bila ta globa naložena, šteje za dejansko in gotovo le, če so obresti, ki so se natekle v tem obdobju, višje od koristi, ki jih je imela pritožnica iz nasprotne pritožbe v tem obdobju, ker ji je bil na voljo enak znesek, kot je bil znesek globe, povišan za zamudne obresti.. (Glej točke od 86 do 88.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 89.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke 100, 117 in 118.)