I - 13309VOOGSGEERD
SODBA SODIŠČA (četrti senat) 
z dne 15. decembra 2011*
V zadevi C-384/10,
k
atere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na podlagi Prvega 
protokola z dne 19. decembra 1988 o razlagi Konvencije o uporabi prava v pogo d-
benih obligacijskih razmerjih s strani Sodišča Evropskih skupnosti vložilo Hof van 
Cassatie (Belgija) z odločbo z dne 7. junija 2010, ki je prispela na Sodišče 29. julija 2010, v postopku
J
an Voogsgeerd
proti
Navimer SA,
SODIŠČE (četrti senat),
v s
estavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, L. Bay Larsen, sodnik, in C. Toader (p o-
ročevalka), sodnica,
* Jezik postopka: nizozemščina.
I - 13310SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
generalna pravobranilka: V. Trstenjak, 
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
– za J. Voogsgeerda W. van Eeckhoutte, odvetnik,
– za belgijsko vlado L. Van den Broeck, zastopnica,
– za nizozemsko vlado C. Wissels, zastopnica,
– za Evropsko komisijo R. Troosters in M. Wilderspin, zastopnika,
I - 13311VOOGSGEERD
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. septem -
bra 2011
i
zreka naslednjo
Sodbo
1Pr
edlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena  6 Konvencije 
o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 
1980 v Rimu (UL 2005, C 169, str. 10, v nadaljevanju: Rimska konvencija), ki se nanaša na individualne pogodbe o zaposlitvi.
2T
a predlog je bil vložen v okviru spora med J. Voogsgeerdom, stanujočim v Zandvo -
ortu (Nizozemska), in družbo Navimer SA (v nadaljevanju: Navimer), podjetjem s s e-
dežem v Mertertu (Luxembourg), v zvezi s plačilom odpravnine J. Voogsgeerdu zara -
di prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ki jo je ta sklenil s tem podjetjem.
I - 13312SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
Pravni okvir
Pravila o pravu, ki se uporablja v pogodbenih obligacijskih razmerjih
3Č
len 1(1) Rimske konvencije določa:
„Pra
vila te konvencije se uporabljajo za pogodbena obligacijska razmerja v vseh pr i-
merih, ko je treba izbrati med pravi več držav. “
4Č
len 3(1) Rimske konvencije določa:
„P
ogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira pogodbenih strank 
mora biti izražena izrecno ali pa mora dovolj nedvoumno izhajati iz pogodbenih do -
ločil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo 
uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del. “
5Č
len 4(1) Rimske konvencije določa:
„
Če pogodbeni stranki nista izbrali prava v skladu s členom 3, se za pogodbo upora-
blja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana. […]“
I - 13313VOOGSGEERD
6Člen 6 Rimske konvencije določa:
„1. Ne glede na določbe člena 3 izbira prava s strani pogodbenih strank v pogodbi 
o zaposlitvi ne sme pripeljati do izključitve prisilnih določb o varstvu pravic delavcev 
p
o pravu države, ki bi se uporabljalo v skladu z odstavkom 2, če pogodbeni stranki ne 
bi izbrali prava. “
2. V primeru, da pogodbeni stranki v skladu s členom 3 ne izbereta prava, in ne glede 
na določbe člena 4 se za pogodbo o zaposlitvi uporablja:
(a) pravo države, v kateri delavec v izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje 
delo, tudi če je začasno napoten v drugo državo; ali
(b) pravo države, v kateri je poslovna enota, ki ga je zaposlila, če delavec običajno ne 
opravlja svojega dela samo v eni državi,
ra
zen kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba tesneje povezana z drugo državo –  
v tem primeru se za pogodbo uporablja pravo te države. “
I - 13314SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
Nacionalne ureditve
7Č
len 80(2) luksemburškega zakona z dne 9. novembra 1990, katerega cilj je ustanov i-
tev javnega luksemburškega pomorskega registra ( Mémorial A 1990, str. 808), določa:
„N
a podlagi neupravičene prekinitve pogodbe o zaposlitvi za mornarje nastane pra -
vica do odškodnine.
D
elodajalčeva odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki je v nasprotju z zakonom in/ali ni 
utemeljena z dejanskimi in resnimi razlogi, ni upravičena in pomeni družbeno in go -
spodarsko nenormalno ravnanje.
O
dškodninsko tožbo zaradi neupravičene prekinitve pogodbe o zaposlitvi za mornar -
je je treba vložiti v roku treh mesecev po izročitvi odpovedi ali njene utemeljitve, po 
poteku tega roka pa ta tožba zastara.
Z
astaranje se pretrga, če mornar pri delodajalcu, zastopniku delodajalca ali sindikalni 
organizaciji poda pisno pritožbo. “
8Č
len  39 belgijskega zakona z  dne 3.  julija 1978 o  pogodbah o  zaposlitvi ( Belgisch  
Staatsblad, 22. avgust 1978) določa:
„
Če je bila pogodba sklenjena za nedoločen čas, mora stranka, ki odpove pogodbo 
brez utemeljenega razloga ali brez spoštovanja odpovednega roka, določenega v čle-
nih 59, 82, 83, 84 in 115, drugi stranki plačati odpravnino, ki je enaka znesku trenutne 
plače med odpovednim rokom ali za preostanek tega roka. “
I - 13315VOOGSGEERD
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
9J. 
Voogsgeerd je 7.  avgusta  2001 na sedežu družbe Naviglobe NV (v nadaljevanju: 
Naviglobe), ki ima sedež v Antwerpnu (Belgija), z družbo Navimer sklenil pogodbo 
o zaposlitvi za nedoločen čas. Za pravo, ki se uporablja, sta stranki izbrali luksembur -
ško pravo.
10O
d avgusta 2001 do aprila 2002 je J. Voogsgeerd opravljal delo vodilnega inženirja na 
krovu ladij MS Regina in Prince Henri, ki sta bili v lasti družbe Navimer in ki sta pluli v Severnem morju.
11T
o podjetje je z dopisom z dne 8. aprila 2002 J. Voogsgeerda odpustilo. Ta je 4. aprila 
2003 proti družbama Naviglobe in Navimer pri arbeidsrechtbank te Antwerpen (de -
lovno sodišče v Antwerpnu) vložil tožbo, v kateri je predlagal, naj se tema podjetjema v skladu z belgijskim zakonom z dne 3. julija 1978 o pogodbah o zaposlitvi solidarno naloži plačilo odškodnine zaradi odpovedi, povečano za obresti in stroške.
12J. V
oogsgeerd je v utemeljitev tožbe navedel, da se na podlagi člena 6(1) Rimske kon -
vencije prisilne določbe belgijskega delovnega prava uporabijo ne glede na to, katero pravo sta izbrali stranki kot pravo, ki se uporablja. V zvezi s tem je navedel, da je bil na podlagi pogodbe o zaposlitvi v delovnopravnem razmerju z belgijskim podjetjem Naviglobe, ne pa z luksemburškim podjetjem Navimer, in da je delo v glavnem opra -
vljal v Belgiji, kjer je prejemal navodila od družbe Naviglobe in kamor se je vrnil po 
vsakem potovanju.
I - 13316SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
13Arbeidsrechtbank te Antwerpen se je s sodbo z dne 12. novembra 2004 izreklo za kra-
jevno nepristojno za odločanje o tožbi, vloženi proti družbi Navimer. Presodilo pa je, da je tožba, ki je bila vložena proti družbi Naviglobe, dopustna, vendar neutemeljena.
14J. 
Voogsgeerd je zoper to sodbo vložil pritožbo pri arbeidshof te Antwerpen (višje 
delovno sodišče v Antwerpnu). To sodišče je po tem, ko je presodilo, da je krajevno pristojno, zavrnilo tožbo proti družbi Naviglobe kot neutemeljeno, ker tožeča stranka 
iz postopka v glavni stvari ni predložila dokaza, da je bila kot delavec posredovana tej 
družbi.
15P
o drugi strani je arbeidshof te Antwerpen glede delovnega razmerja z družbo N a-
vimer presodilo, da glede na vse okoliščine primera J. Voogsgeerd dela običajno ni opravljal v samo eni državi članici, v tem primeru Belgiji, in da zato ni mogoče upora-biti člena 6(2)(a) Rimske konvencije. V zvezi s tem je po eni strani ugotovilo, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari nima sklenjene pogodbe o zaposlitvi z družbo N a-
viglobe, da ji je plačo izplačevala družba Navimer in da je bila vključena v luksembur -
ško zdravstveno zavarovanje, po drugi strani pa, da ni dokazala, da je delo v glavnem opravljala v belgijskih teritorialnih vodah. Arbeidshof te Antwerpen je zato presodilo, da je treba glede na to, da je J. Voogsgeerda zaposlila družba Navimer, za pogodbo o zaposlitvi v skladu s členom 6(2)(b) Rimske konvencije uporabiti prisilne določbe luksemburškega prava.
16K
ot je razvidno iz predložitvene odločbe, je arbeidshof te Antwerpen štelo, da so ele -
menti, ki jih je predložil J. Voogsgeerd v utemeljitev pritožbe in ki se nanašajo na to, da je treba za kraj, v katerem se je vedno vkrcal na ladjo in iz katerega je prejemal 
navodila za vsako od naloženih mu nalog, šteti Antwerpen, dokazani.
17V
endar je bilo presojeno, da se je v skladu s členom 6(2)(b) Rimske konvencije za p o-
godbo o zaposlitvi uporabljalo le luksemburško pravo in da je bilo treba zavrniti tožbo za povrnitev škode zaradi neupravičene prekinitve te pogodbe, ker je bila vložena po 
I - 13317VOOGSGEERD
poteku zastaralnega roka treh mesecev, ki ga določa člen 80 luksemburškega zakona 
z dne 9. novembra 1990 o vzpostavitvi javnega pomorskega registra.
18J. V
oogsgeerd je vložil kasacijsko pritožbo zoper del sodbe, ki se nanaša na družbo 
Navimer, ta pa je tako ostala edina tožena stranka v postopku v glavni stvari. Prito ž-
beni razlog, ki je bil naveden v kasacijski pritožbi, se je nanašal na to, da je arbeidshof te Antwerpen pri določitvi prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, napačno uporabilo pravo.
19T
ožeča stranka iz postopka v  glavni stvari navaja, da je arbeidshof te Antwerpen 
s tem, da je presodilo, da elementi, ki jih je predložila kot dokaz, da je delo običajno opravljala v Belgiji pod nadzorom družbe Naviglobe, ne vplivajo na vprašanje, ali je treba uporabiti določbe Rimske konvencije, zlasti njen člen 6(2)(b), kršilo člene 1, 3, 4 in 6 te konvencije.
20Pr
edložitveno sodišče navaja, da če so te navedbe resnične, bi bilo družbo Naviglo -
be, ki ima sedež v Antwerpnu, mogoče obravnavati kot poslovno enoto, s katero je J. Voogsgeerd v zvezi ob dejanskem opravljanju dela v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.
21V t
eh okoliščinah je Hof van Cassatie prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno 
odločanje predložilo ta vprašanja:
„1. Ali je treba za državo, v kateri je poslovna enota, ki je delavca zaposlila, v smislu 
člena 6(2)(b) [Rimske konvencije], šteti državo, v kateri je poslovna enota delo -
d
ajalca, ki je v skladu s pogodbo o zaposlitvi zaposlila delavca, ali državo, v kateri 
I - 13318SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
je poslovna enota delodajalca, pri kateri je bil delavec dejansko zaposlen, čeprav 
svojega dela običajno ni opravljal samo v eni državi?
2. Ali je treba kraj, v  katerem se mora javiti delavec, ki svojega dela običajno ne 
opravlja samo v eni državi, da tam prejme navodila in ukaze za opravljanje svoje de
javnosti, šteti za kraj dejanske zaposlitve v smislu prvega vprašanja?
3. Ali morajo biti v zvezi s poslovno enoto delodajalca, pri kateri je delavec v smislu 
prvega vprašanja dejansko zaposlen, izpolnjene določene formalne zahteve, kot je l
astna pravna osebnost, ali zadostuje obstoj dejanske poslovne enote?
4. Ali je mogoče poslovno enoto neke druge družbe, s katero ima družba delodajal-
c
a poslovne odnose, obravnavati kot poslovno enoto v smislu tretjega vprašanja, 
čeprav pooblastilo za izdajo navodil ni bilo preneseno na to drugo družbo?“
V
prašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
22S
odišče je pristojno za obravnavo tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki 
ga je vložilo eno od dveh belgijskih sodišč, ki jima je priznana ta možnost v smislu člena 2(a) Prvega protokola o razlagi Rimske konvencije s strani Sodišča (UL 2005, C 169, str. 18), ki je začel veljati 1. avgusta 2004.
I - 13319VOOGSGEERD
23Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so elementi, kot so kraj dejanske zap o-
slitve delavca, kraj, v katerem se mora javiti delavec, da tam prejme navodila in uk a-
ze za opravljanje svojega dela, in dejanska poslovna enota delodajalca, upoštevni za 
določitev prava, ki se uporabi za pogodbo o zaposlitvi, v smislu člena 6(2) Rimske 
konvencije.
24T
reba je spomniti, da člen 6 Rimske konvencije določa posebna kolizijska pravila gle -
de individualne pogodbe o zaposlitvi, ki odstopajo od splošnih pravil iz členov 3 in 4 te konvencije, ki se nanašajo na svobodo izbire prava, ki se uporablja, in na merila določitve prava, če ga pogodbeni stranki ne izbereta.
25T
ako odstavek 1 člena 6 Rimske konvencije določa, da izbira prava s strani pogodb e-
nih strank, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, ne sme pripeljati do tega, da bi bil 
delavec prikrajšan za varstvo, ki ga zagotavljajo prisilne določbe prava, ki bi se up o-
rabilo za to pogodbo, če pogodbeni stranki ne bi izbrali prava. Odstavek 2 tega člena 
določa navezne okoliščine pogodbe o zaposlitvi, na podlagi katerih je treba določiti lex contractus, če stranki ne izbereta prava.
26T
i navezni okoliščini sta najprej država, v kateri delavec „običajno opravlja svoje delo“ 
(člen 6(2)(a)), in podredno, če takega kraja ni, kraj sedeža „poslovne enote, ki ga je zaposlila“ (člen 6(2)(b)).
27P
oleg tega se v skladu z zadnjim stavkom tega odstavka 2 ti navezni okoliščini ne up o-
rabljata, kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba o zaposlitvi tesneje povezana 
z drugo državo – v tem primeru se za pogodbo uporablja pravo te države.
I - 13320SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
28V zadevi iz postopka v glavni stvari ni sporno, da sta pogodbeni stranki kot lex con-
tractus izbrali luksemburško pravo. Vendar ne glede na to, katero pravo sta izbrali 
stranki, ostane vprašanje, katero pravo se uporablja za pogodbo, ker tožeča stranka 
iz postopka v glavni stvari navaja prisilne določbe belgijskega prava kot podlago za 
pravico do odpravnine zaradi delodajalčeve odpovedi pogodbe o  zaposlitvi. Kot je razvidno iz točke 19 te sodbe, J. Voogsgeerd navaja, da je pritožbeno sodišče, ki je menilo, da se na podlagi člena 6(2)(b) Rimske konvencije za zadevno pogodbo upora -
blja luksemburško pravo, kršilo več določb te konvencije in zlasti njen člen 6. V zvezi 
s tem navaja, da ob opravljanju dela ni bil v stikih z družbo Navimer, temveč da se je 
bil dolžan ob vkrcanju v Antwerpnu javiti družbi Naviglobe, ki mu je dala navodila.
29H
of van Cassatie s svojimi vprašanji Sodišču v bistvu predlaga, naj poda razlago čle -
na  6(2) Rimske konvencije, zlasti navezne okoliščine iz točke  (b) te določbe, ki se nanaša na državo, v kateri je sedež poslovne enote, ki je delavca zaposlila.
30V
endar je treba opozoriti, da čeprav je v okviru postopka za sprejetje predhodne o d-
ločbe v skladu s sodno prakso Sodišča predložitveno sodišče pristojno, da uporabi pravilo prava Unije v postopku, ki ga obravnava, in da ob tem opredeli določbo nacio -
nalnega prava glede na to pravilo, je naloga Sodišča, da zato, da bi dalo temu sodišču 
na voljo elemente razlage prava Unije, s  katerimi bi si lahko pomagalo pri presoji 
učinkov te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembra 2003 v zadevi Ano -
mar in drugi, C-6/01, Recueil, str. I-8621, točka 37 in navedena sodna praksa), iz vseh podatkov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, zlasti pa iz obrazložitve predlož i-
tvene odločbe, zbere elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti, upoštevajoč pre d-
met spora (glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 1987 v zadevi Gauchard, 20/87, 
Recueil, str. 4879, točka 7).
I - 13321VOOGSGEERD
31Čeprav se v obravnavanem primeru postavljena vprašanja nanašajo na člen 6(2)(b) 
Rimske konvencije, je treba ugotoviti, da – kot je navedla generalna pravobranilka v točki 60 sklepnih predlogov in kot navajata belgijska vlada in Evropska komisija – se 
zdi, da elementi, ki opredeljujejo delovno razmerje iz postopka v glavni stvari, ki jih je 
navedlo predložitveno sodišče v obrazložitev predloga za sprejetje predhodne odlo č-
be, ustrezajo bolj naveznim okoliščinam iz točke (a) člena 6(2) Rimske konvencije kot pa tistim iz točke (b) te določbe.
32P
oleg tega je treba navesti, da je treba pri določitvi prava, ki se uporablja, navezno 
okoliščino pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na kraj, kjer delavec običajno opravlja delo, upoštevati prednostno, uporaba te navezne okoliščine 
pa izključuje upoštevanje podredne navezne okoliščine, ki se nanaša na kraj sedeža 
poslovne enote, ki je delavca zaposlila.
33V z
vezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi z dne 15. marca 2011 v zadevi 
Koelzsch (C-29/10, ZOdl., str. I-1595) člen 6(2)(a) Rimske konvencije razlagalo tako, da je najprej treba na podlagi elementov, kot so ti, ki jih je navedel J. Voogsgeerd, pr e-
učiti, ali delavec delo v glavnem opravlja le v eni državi.
34Iz b
esedila člena  6(2) Rimske konvencije namreč izhaja, da je zakonodajalec želel 
vzpostaviti hierarhijo med naveznimi okoliščinami, ki jih je treba upoštevati pri opr e-
delitvi prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi.
35T
o razlago potrjuje tudi analiza cilja, ki se uresničuje s členom 6 Rimske konvencije, 
to je zagotovitve ustrezne zaščite delavca. Tako je Sodišče že ugotovilo, da je treba 
navezno okoliščino, ki se nanaša na državo, v kateri delavec „običajno opravlja svoje 
I - 13322SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
delo“ iz člena 6(2)(a) te konvencije razlagati široko, navezno okoliščino, ki se nanaša 
na sedež „poslovne enote, ki ga je zaposlila“ iz člena 6(2)(b) te konvencije pa je mogo-če uporabiti le, kadar sodišče, ki obravnava spor, ne more določiti države, v kateri se 
delo običajno opravlja (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, točka 43).
36T
ako se v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na delavca, ki 
delo opravlja v več kot eni državi članici, navezna okoliščina iz člena 6(2)(a) Rimske 
konvencije kljub temu lahko uporablja, če lahko sodišče, ki obravnava spor, določi dr -
žavo, ki je z opravljanjem dela tesno povezana (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, točka 44).
37V t
akem primeru je treba navezno okoliščino, ki se nanaša na državo, v kateri se delo 
običajno opravlja, razumeti kot sklicevanje na kraj, v katerem ali iz katerega delavec dejansko opravlja svoje poklicne dejavnosti, ali če nima središča dejavnosti, na kraj, v  katerem opravlja večino svojih dejavnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, 
točka 45).
38Z
ato mora sodišče, ki obravnava spor, ob upoštevanju narave dela v pomorskem se k-
torju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, upoštevati vse elemente, ki so značilni za 
dejavnost delavca, in zlasti ugotoviti, v kateri državi je kraj, iz katerega delavec opra -
vlja prevoz, prejema navodila za prevoz in si organizira delo, in kraj, v katerem so delovna sredstva (glej zgoraj navedeno sodbo Koelzsch, točki 48 in 49).
39Če i
z teh okoliščin izhaja, da je kraj, iz katerega delavec opravlja prevoz in prejema 
navodila za prevoz, vedno isti, potem je treba šteti, da je to kraj, v katerem običa j-
no opravlja delo, v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije. Navezna okoliščina, ki se nanaša na kraj, v katerem delavec običajno opravlja delo, se namreč – kakor je bilo 
opozorjeno v točki 32 te sodbe – uporablja prednostno.
I - 13323VOOGSGEERD
40Zato so elementi, ki opredeljujejo delovno razmerje, kakršni so navedeni v predlož i-
tveni odločbi, namreč kraj dejanske zaposlitve delavca, kraj, v katerem delavec prejme 
navodila, ali kraj, v katerem se mora delavec javiti pred začetkom opravljanja dela, 
upoštevni pri določitvi prava, ki se uporablja za to delovno razmerje, in sicer tako, 
da če so ti kraji v isti državi, lahko sodišče, ki obravnava zadevo, šteje, da ta spada na področje uporabe člena 6(2)(a) Rimske konvencije.
41Iz na
vedenega izhaja, da je treba člen 6(2) Rimske konvencije razlagati tako, da mora 
nacionalno sodišče, ki obravnava zadevo, najprej ugotoviti, ali delavec ob izvajanju pogodbe običajno opravlja delo samo v eni državi, ki je tista, v kateri ali iz katere ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni za navedeno dejavnost, opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca.
42Če bi pr
edložitveno sodišče presodilo, da spora, ki ga obravnava, ne more razrešiti 
glede na člen 6(2)(a) navedene konvencije, bi bilo treba odgovoriti na vprašanja, kot 
so navedena v predlogu za sprejetje predhodne odločbe.
Prvo in drugo vprašanje
43Pr
edložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati sku -
paj, v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „poslovna enota, ki […] je [delavca] zaposlila“ 
v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije razumeti tako, da se nanaša na poslovno 
enoto, ki je sklenila pogodbo o zaposlitvi, ali tako, da se nanaša na poslovno enoto 
I - 13324SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
podjetja, s katero je delavec ob dejanskem opravljanju dela v zvezi, in ali lahko v tem 
drugem primeru to zvezo pomeni okoliščina, da se mora delavec pri tem podjetju redno javljati in od njega dobivati navodila.
44K
ot izhaja iz točk 39 in 40 te sodbe, mora sodišče, ki obravnava zadevo, če ugotovi, da 
se mora delavec vedno javljati na istem mestu, kjer prejme navodila, šteti, da delavec delo običajno opravlja v tem kraju v smislu člena 6(2)(a) Rimske konvencije. Vsi ti elementi, ki označujejo dejansko opravljanje dela, se nanašajo na opredelitev prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi, na podlagi te navezne okoliščine in ne morejo vplivati tudi na uporabo člena 6(2)(b) Rimske konvencije.
45Kak
or je navedla generalna pravobranilka v točkah od 65 do 68 sklepnih predlogov, 
bi bila taka razlaga te določbe, pri kateri bi se za določitev podjetja, ki je zaposlilo de -
lavca, upoštevali elementi, ki se ne nanašajo zgolj na sklepanje pogodbe o zaposlitvi, v nasprotju z besedilom in ciljem te določbe.
46U
poraba izraza „zaposlila“ v členu 6(2)(b) Rimske konvencije očitno meri zgolj na 
sklenitev te pogodbe oziroma pri dejanskem delovnem razmerju na vstop v delovno razmerje, in ne na način dejanskega opravljanja dela delavca.
47P
oleg tega analiza sistematike člena 6(2)(b) nalaga, da se navezna okoliščina iz te do -
ločbe, ki je podredna, uporabi, če ni mogoče ugotoviti, da delovno razmerje poteka v eni državi članici. Zato lahko le ozka razlaga preostale navezne okoliščine zagotovi 
polno predvidljivost glede prava, ki se uporablja za pogodbo o zaposlitvi.
I - 13325VOOGSGEERD
48Če navezna okoliščina, ki se nanaša na kraj poslovne enote podjetja, ki zaposluje de -
lavca, ni v zvezi z okoliščinami, v katerih se opravlja delo, potem to, kje ima podjetje 
sedež, ni upoštevno pri opredelitvi tega kraja poslovne enote.
49Pr
edložitveno sodišče bi lahko le v primeru, da bi elementi, ki se nanašajo na postopek 
zaposlitve, omogočali ugotovitev, da je podjetje, ki je sklenilo pogodbo o zaposlitvi, dejansko delovalo v imenu in na račun drugega podjetja, štelo, da navezna okoliščina iz člena  6(2)(b) Rimske konvencije napotuje na pravo države, v  kateri je poslovna enota drugega podjetja.
50Z
ato predložitveno sodišče pri tej presoji ne bi smelo upoštevati tistih elementov, ki 
se nanašajo na opravljanje dela, temveč le tiste, ki se nanašajo na postopek sklenitve pogodbe, kot sta poslovna enota, ki je objavila prosto delovno mesto, in poslovna 
enota, ki je organizirala razgovor za zaposlitev, in si mora prizadevati za opredelitev 
kraja, v katerem je dejansko ta poslovna enota.
51V
sekakor lahko predložitveno sodišče, kot je navedla generalna pravobranilka v to č-
ki 73 sklepnih predlogov, na podlagi člena 6(2), zadnji pododstavek, Rimske konven -
cije upošteva druge elemente delovnega razmerja, če ti, ki se nanašajo na navezni okoliščini iz tega člena, ki sta v zvezi s krajem, kjer se delo opravlja, oziroma krajem poslovne enote, ki zaposluje delavca, vodijo do ugotovitve, da je pogodba tesno pove -
zana z drugo državo kakor tisto, na katero napotujeta ti navezni okoliščini.
I - 13326SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
52Na prvo in drugo predhodno vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba pojem 
„poslovna enota [delodajalca], ki […] je [delavca] zaposlila“ v  smislu člena  6(2)(b) Rimske konvencije razumeti tako, da se nanaša izključno na poslovno enoto, ki je 
delavca zaposlila, ne pa na poslovno enoto, s katero je ta ob dejanskem opravljanju 
dela v zvezi.
Tretje vprašanje
53Pr
edložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali morajo biti za up o-
rabo navezne okoliščine iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije izpolnjene kake formalne 
zahteve, kot je lastna pravna osebnost.
54V z
vezi s tem je najprej treba navesti, da je iz besedila te določbe jasno razvidno, da se 
ne nanaša zgolj na tiste enote podjetja, ki imajo pravno osebnost, saj izraz „poslovna 
enota“ zajema vse trajne strukture podjetja. Zato bi lahko poleg hčerinskih družb in podružnic tudi druge enote, na primer pisarne podjetja, pomenile poslovne enote v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije, tudi če ne bi imele pravne osebnosti.
55V
endar kot je poudarila Komisija in kakor je navedla generalna pravobranilka v to č-
ki 81 sklepnih predlogov, ta določba nalaga stalnost poslovne enote. Zgolj prehodne navzočnosti zastopnika podjetja v neki državi, kamor je prišel iz druge države, zato 
da bi zaposlil delavce, ni mogoče šteti za poslovno enoto, ki pogodbo navezuje na to 
I - 13327VOOGSGEERD
državo. To bi bilo v nasprotju z navezno okoliščino iz člena 6(2)(b) Rimske konvenc i-
je, ki se ne nanaša na kraj sklenitve pogodbe.
56Če p
a ta zastopnik podjetja potuje v državo, v kateri ima delodajalec stalno zastopstvo 
svojega podjetja, potem bi bila vsekakor sprejemljiva domneva, da je to „poslovna 
enota“ v smislu člena 6(2)(b) Rimske konvencije.
57P
oleg tega mora načeloma poslovna enota, ki se upošteva pri uporabi navezne okoli -
ščine, pripadati podjetju, ki zaposli delavca – biti mora sestavni del njegove strukture.
58N
a podlagi teh ugotovitev je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je 
treba člen 6(2)(b) Rimske konvencije razlagati tako, da pravna osebnost ni zahteva, ki 
bi jo morala poslovna enota delodajalca v smislu te določbe izpolniti.
Četrto vprašanje
59Pr
edložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali se za uporabo navezne ok o-
liščine iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je 
navedeno kot delodajalec, lahko šteje za poslovno enoto, ki nastopa v tej vlogi, čeprav 
vodstvena pooblastila tega podjetja nanjo niso bila prenesena.
I - 13328SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
60V zvezi s tem se iz predložitvene odločbe zdi, da se to vprašanje postavlja zato, ker 
tožeča stranka navaja, da je navodila vedno prejemala od družbe Naviglobe in da je bil v upoštevnem obdobju direktor tega podjetja tudi direktor družbe Navimer, to je 
podjetja, ki je tožečo stranko iz postopka v glavni stvari formalno zaposlilo.
61V z
vezi s prvim elementom je treba spomniti, da je treba – kot je razvidno iz točk 39 in 
40 te sodbe – to okoliščino upoštevati pri opredelitvi kraja, kjer se delo običajno opra -
vlja, da bi se uporabil člen 6(2)(a) Rimske konvencije, saj se nanaša na opravljanje dela.
62V z
vezi s trditvijo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ki se nanaša na okoli -
ščino, da je bila ista oseba direktor družbe Naviglobe in družbe Navimer, je naloga 
predložitvenega sodišča, da preuči, kakšen je dejanski odnos med družbama, da bi ugotovilo, ali ima družba Naviglobe dejansko lastnost delodajalca delavcev, ki jih je zaposlila družba Navimer. Predložitveno sodišče mora zlasti upoštevati vse objektiv -
ne elemente, ki bi omogočali ugotovitev, da je dejanski položaj drugačen od tistega, ki izhaja iz pogodbenih določil (glej po analogiji sodbo z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC, C-341/04, ZOdl., str. I-3813, točka 37).
63V ok
viru te preučitve je okoliščina, ki jo je navedla družba Navimer, namreč, da vo d-
stvena pooblastila niso bila prenesena na družbo Naviglobe, element, ki ga je treba upoštevati, ni pa sama odločilna za ugotovitev, da je delavca dejansko zaposlila druga družba od tiste, ki je navedena kot delodajalec.
64L
e če bi se izkazalo, da ena od dveh družb deluje za račun druge, bi se za uporabo 
navezne okoliščine iz člena 6(2)(b) Rimske konvencije poslovna enota prve lahko štela 
za poslovno enoto, ki pripada drugi družbi.
I - 13329VOOGSGEERD
65Na podlagi teh ugotovitev je treba na četrto postavljeno vprašanje odgovoriti, da je 
treba člen 6(2)(b) Rimske konvencije razlagati tako, da se poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je navedeno kot delodajalec, vendar je s to poslovno enoto povezano, 
lahko opredeli kot „poslovna enota“, če je na podlagi objektivnih elementov mogoče 
ugotoviti, da je dejanski položaj drugačen od položaja, ki izhaja iz določil pogodbe, in to celo kljub temu, da vodstvena pooblastila niso bila formalno prenesena na to drugo podjetje.
Stroški
66K
er je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku 
pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev 
stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1. Člen 6(2) Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, 
na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki obravnava zadevo, najprej ugotoviti, ali delavec ob i z-
vajanju pogodbe običajno opravlja delo samo v eni državi, ki je tista, v kateri oziroma iz katere delavec ob upoštevanju vseh elementov, ki so značilni za navedeno dejavnost, opravlja bistveni del svojih obveznosti do delodajalca.
I - 13330SODBA Z DNE 15. 12. 2011 – ZADEVA C-384/10
2. Če bi predložitveno sodišče presodilo, da spora, ki ga obravnava, ne more 
razrešiti glede na člen 6(2)(a) navedene konvencije, je treba člen 6(2)(b) te konvencije razlagati tako:
 – da je treba pojem  „poslovna enota [delodajalca], ki […] je [delavca] zap o-
slila “ razumeti tako, da se nanaša izključno na poslovno enoto, ki je de -
lavca zaposlila, ne pa na poslovno enoto, s katero je ob dejanskem opr a-
vljanju dela v zvezi;
 – da pravna osebnost ni zahteva, ki bi jo morala poslovna enota delodajalca v smislu te določbe izpolniti;
 – da se poslovna enota podjetja, ki ni tisto, ki je navedeno kot delodajalec, vendar je s  to poslovno enoto povezano, lahko opredeli kot „poslovna enota“ v smislu člena 6(2)(b) te konvencije, če je na podlagi objektivnih 
elementov mogoče ugotoviti, da je dejanski položaj drugačen od polož a-
ja, ki izhaja iz določil pogodbe, in to celo kljub temu, da vodstvena po o-
blastila niso bila formalno prenesena na to drugo podjetje.
P
odpisi