ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
58

Pritožnici v zvezi z dokazom ugleda izpodbijata dokazno vrednost nekaterih dokazov, ki jih je predložila družba Allergan, in sicer obsega prodaje proizvodov, ki so se tržili pod znamko BOTOX in so navedeni v točkah 46 in 47 izpodbijane sodbe, in oglaševanja znamke BOTOX v znanstvenih revijah, predstavljenih v točkah 48 in 49 navedene sodbe. Kar zadeva pogosto medijsko pojavljanje navedenih proizvodov, omenjeno v točkah od 50 do 54 navedene sodbe, trdijo, da je Splošno sodišče izkrivilo ta dokaz, saj ta ni bil podprt z dokazom distribucije teh dnevnikov ali revij, v katerih so bili objavljeni članki glede proizvodov, trženih pod znamko BOTOX, v Združenem kraljestvu. Menita, da presoja Splošnega sodišča v točkah 55 in 56 izpodbijane sodbe v zvezi z vpisom izraza „BOTOX“ v več slovarjev temelji na izkrivljanju dejstev. Pritožnici menita še, da je Splošno sodišče v točkah od 60 do 63 izpodbijane izkrivilo dokaze, ki se nanašajo na tržno raziskavo, ki je bila opravljena septembra in oktobra leta 2004 v Združenem kraljestvu. V zvezi s tem izpodbijata upoštevnost te raziskave, ker ta ne vsebuje elementov, ki bi jih morala predložiti družba Allergan in ki bi dokazovali zvezo med podatki iz te raziskave in položajem, ki je obstajal na dan vložitve zahteve za registracijo spornih znamk.
5

Člen 6 Direktive 2000/78 z naslovom „Upravičenost različnega obravnavanja zaradi starosti“ v odstavku 1 določa: „Ne glede na člen 2(2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje zaradi starosti ne predstavlja diskriminacije, če ga v kontekstu nacionalnega prava objektivno in razumno utemeljujejo z legitimnim ciljem, vključno z legitimnimi cilji zaposlovalne politike, delovnega trga in poklicnega usposabljanja, in če so načini uresničevanja tega cilja primerni in nujni. Tako različno obravnavanje je lahko med drugim: (a) določitev posebnih pogojev glede dostopnosti zaposlitve in poklicnega usposabljanja, zaposlitve in dela, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, za mlade osebe, starejše delavce in osebe, ki so dolžne skrbeti za druge, zato da se spodbuja njihovo poklicno vključenost ali jim zagotavlja varstvo; (b) z določitvijo minimalnih pogojev glede starosti, delovnih izkušenj ali delovne dobe glede dostopa do zaposlitve ali kakšnih ugodnosti, povezanih z zaposlenostjo; […]“
1.

Republika Slovenija s tem, da je v nacionalni pravni red nepravilno in nepopolno prenesla Prvo direktivo Sveta 73/239/EGS z dne 24. junija 1973 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega zavarovanja razen življenjskega zavarovanja, kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/68/ES z dne 16. novembra 2005, in Direktivo Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS in o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o neživljenjskem zavarovanju), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2005/68, ni izpolnila obveznosti iz člena 8(3) Direktive 73/239 ter iz členov 29 in 39 Direktive 92/49.
38

Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je razvidno, da predložitveno sodišče želi razjasnitev pojma „regulirani trg“ v smislu člena 4(1), točka 14, Direktive 2004/39. Vendar pa se naslov II te direktive, omenjen v drugem predloženem vprašanju, nanaša na pogoje za pridobitev dovoljenja in delovanje, ki veljajo za naložbena podjetja, medtem ko so določbe o reguliranih trgih pod naslovom III te direktive. Poleg tega so členi od 9 do 14 te direktive, na katere se nanaša prvo vprašanje, del tega naslova II. Ugotoviti je treba, kot so navedle že nekatere stranke postopka, ki so vložile pisna stališča, da ta naslov in ti členi niso upoštevni za rešitev spora o glavni stvari.
(Glej točke od 14 do 16 in 19.)

Država članica, ki sprejme nacionalno ureditev, v skladu s katero morajo pokojninski skladi, ki imajo sedež v drugi državi članici kot v tej državi članici in ki v tej državi članici ponujajo pokojninske načrte poklicnega zavarovanja, ter zavarovalnice, ki v tej državi članici poslujejo v sistemu svobodnega opravljanja storitev, imenovati davčnega zastopnika, ki je rezident te države članice, krši obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 56 PDEU.

Obveznost imenovanja davčnega zastopnika v tej državi članici namreč pomeni omejitev svobodnega opravljanja storitev v smislu člena 56 PDEU in lahko pokojninskim skladom, ki imajo sedež v drugi državi članici in ki v tej državi članici ponujajo pokojninske načrte poklicnega zavarovanja, ter zavarovalnicam, ki v tej državi članici poslujejo v sistemu svobodnega opravljanja storitev, povzroči dodatne stroške. Zato ti subjekti težje opravljajo storitve za osebe, ki so rezidenti te države članice, njihove storitve pa so manj privlačne od podobnih storitev, ki jih za iste osebe opravljajo subjekti s sedežem v tej državi članici, za katere ta obveznost ne velja. Poleg tega dejstvo, da mora ta zastopnik prebivati oziroma imeti sedež v tej državi članici, ovira svobodo opravljanja storitev oseb in podjetij, ki prebivajo oziroma imajo sedež v drugi državi članici in ki želijo ponujati storitve davčnega zastopanja subjektom in fizičnim osebam, ki poslujejo v tej državi članici.

Obveznost dajanja podatkov, davčni odtegljaj in plačilo dolgovanih zneskov državnemu proračunu, ki jih morajo davčni zastopniki, določeni z navedenimi predpisi, opraviti za pokojninske sklade in zavarovalnice s sedežem v drugi državi članici, so sicer primeren ukrep za zagotovitev učinkovitosti izterjave davkov od dohodkov, ki so bili izplačani na podlagi pokojninskih načrtov poklicnega zavarovanja.

Vendar pa bi nacionalna ureditev, ki bi pokojninskim skladom, ki imajo sedež v drugi državi članici in ki v tej državi članici ponujajo pokojninske načrte poklicnega zavarovanja, ter zavarovalnicam, ki v tej državi članici poslujejo v sistemu svobodnega opravljanja storitev, omogočila izbiro, da bodisi imenujejo davčnega zastopnika bodisi sami izpolnijo navedene naloge, glede na to, kaj bi z ekonomskega vidika ocenili kot najugodnejšo rešitev, manj posegala v svobodo opravljanja storitev kot pa splošna obveznost imenovanja davčnega zastopnika, določena z zadevnimi nacionalnimi predpisi.

(Glej točke 40, 41, 47, 58 in 63 ter izrek.)
2.

Usklajevanje davčnih zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Posebna ureditev za potovalne agencije — Cilj — Pristop, ki temelji na stranki — Neobstoj neizpolnitve obveznosti — Pristop, ki temelji na potniku — Neskladnost s posebno ureditvijo za potovalne agencije (direktivi Sveta 77/388, člen 26 od (2) do (4), in 2006/112, členi od 306 do 310) (Glej točke od 50 do 52 in 60.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Vloga, s katero se postopek začne – Koherentna in natančna navedba očitkov – Neobstoj – Nedopustnost (Člen 258 PDEU) (Glej točko 35.)

2. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju – Dodatno obrazloženo mnenje – Upoštevanje roka, določenega v njem (Člen 258 PDEU) (Glej točko 36.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 4 in 7 Uredbe (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72) ter členov 18 PDEU in 45 PDEU – Nacionalna ureditev, ki za obdobje do 1. avgusta 2004 nasprotuje indeksaciji pokojnin državljanov države članice brez vzajemnega sporazuma, ki ne izpolnjujejo pogoja stalnega prebivališča v Evropski uniji – Stalno prebivališče v tretji državi – Kršitev načela prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva – Neobstoj utemeljitev

Izrek

Izrek

1. Tožba se kot nedopustna zavrže.

2. Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.

3. Helenska republika nosi svoje stroške.
Iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 168(1)(d) Poslovnika Sodišča je razvidno, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente sodbe, katere razveljavitev se predlaga, ter pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo. Te zahteve po obrazložitvi, ki izhaja iz teh določb, ne izpolnjuje pritožba, ki samo dobesedno navaja razloge in trditve, ki so bili predloženi Splošnemu sodišču, skupaj s tistimi, ki so temeljili na dejstvih, ki jih je to sodišče izrecno zavrnilo.

V členu 263, prvi odstavek, PDEU so določeni akti Unije, ki so lahko predmet ničnostne tožbe pred sodiščem Unije, in sicer so to po eni strani zakonodajni akti in po drugi strani drugi zavezujoči akti s pravnimi učinki za tretje osebe, ki so lahko posamični ali splošni akti.

Glede pravice fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe se prva dela četrtega odstavka člena 263 PDEU nanašata na kateri koli akt Unije z zavezujočimi pravnimi učinki. Pojem akta iz teh določb tako vključuje splošne, zakonodajne in druge akte ter posamične akte.

Z Lizbonsko pogodbo je bil členu 263, četrti odstavek, PDEU dodan tretji del, s katerim so se omilili pogoji za dopustnost ničnostnih tožb, ki jih vložijo fizične in pravne osebe. Ta, tretji del namreč, ne da bi bila z njim dopustnost ničnostnih tožb fizičnih in pravnih oseb pogojena s posamičnim nanašanjem, določenim z drugim delom te določbe, omogoča to pravno sredstvo v zvezi s predpisi, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov in se na tožečo stranko neposredno nanašajo.

Glede pojma predpisov je iz tretjega dela četrtega odstavka člena 263 PDEU razvidno, da ima bolj omejen obseg kot pojem aktov, uporabljen v prvem in tretjem delu člena 263, četrti odstavek, PDEU za opredelitev drugih vrst ukrepov, katerih razglasitev ničnosti lahko fizične in pravne osebe predlagajo. Prvonavedeni pojem se ne more nanašati na vse splošne akte, temveč se nanaša na bolj omejeno vrsto tovrstnih aktov. Ob uporabi nasprotne razlage bi bil odvzet smisel razlikovanju med izrazoma akti in predpisi iz prvega in drugega dela četrtega odstavka člena 263 PDEU.

Poleg tega je iz pripravljalnih dokumentov v zvezi s členom III-365(4) osnutka pogodbe o ustavi za Evropo razvidno, da medtem ko je bila sprememba člena 230, četrti odstavek, ES namenjena razširitvi pogojev za dopustnost ničnostnih tožb glede fizičnih in pravnih oseb, pogojev za dopustnost iz člena 230, četrti odstavek, ES v zvezi z zakonodajnimi akti ni bilo treba spremeniti. Uporaba izraza „predpisi“ v osnutku spremembe te določbe je tako omogočala opredelitev vrste aktov, zoper katere je bilo od tedaj mogoče vložiti ničnostno tožbo, pod manj strogimi pogoji kot prej ob ohranitvi omejujočega pristopa glede tožb posameznikov zoper zakonodajne akte, za katere se še naprej uporablja pogoj „neposrednega in posamičnega nanašanja“.

V teh okoliščinah je bil namen spremembe pravice fizičnih in pravnih oseb do vložitve tožbe, določene v členu 230, četrti odstavek, ES, tem osebam omogočiti, da pod manj strogimi pogoji vložijo ničnostno tožbo zoper splošne akte z izjemo zakonodajnih aktov.

(Glej točke 52 in od 54 do 60.)
(Glej točke 25, od 27 do 29, 37 in izrek.)

S to direktivo o ohranjanju pravic delavcev se namreč ne želi zagotoviti le varstva interesov delavcev ob prenosu podjetja, temveč se želi doseči pravično ravnotežje med interesi delavcev in interesi pridobitelja. V primeru prenosa podjetja iz javnega v zasebni sektor lahko določilo, ki dinamično napotuje na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po prenosu zadevnega podjetja, katerih namen je ureditev razvoja delovnih pogojev v javnem sektorju, zasebnemu pridobitelju bistveno omeji manevrski prostor za sprejemanje ukrepov prilagoditve in spremembe. Tako določilo lahko torej negativno vpliva na pravično ravnotežje med interesi pridobitelja kot delodajalca in interesi delavcev.

Ob upoštevanju člena 3 Direktive 2001/23 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov in na podlagi svobode gospodarske pobude, določene v členu 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, mora pridobitelj imeti možnost učinkovitega uveljavljanja svojih interesov v pogodbenem procesu, v katerem sodeluje, in možnost pogajanja o elementih, s katerimi se spreminjajo delovni pogoji njegovih zaposlenih. Določilo, ki dinamično napotuje na kolektivne pogodbe, s pogajanji sprejete po prenosu zadevnega podjetja, ki prevzemniku jemlje možnost, da bi učinkovito uveljavljal svoje interese v pogodbenem procesu in da bi se pogajal o elementih, s katerimi se spreminjajo delovni pogoji njegovih zaposlenih, zmanjšuje pogodbeno svobodo tega pridobitelja in lahko krši samo bistvo njegove pravice do svobode gospodarske pobude, določene v členu 16 Listine.

(Glej točke 28 in od 33 do 35.)
Člen 2(1) Direktive 2008/115 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi z njeno uvodno izjavo 9 je treba razlagati tako, da se ta direktiva ne uporablja za državljane tretjih držav, ki so zaprosili za mednarodno zaščito v smislu Direktive 2005/85 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, in sicer v obdobju od vložitve navedene prošnje do sprejetja odločbe o tej prošnji na prvi stopnji, ali če je tak primer, do odločitve o pravnem sredstvu, vloženem zoper navedeno odločbo.

Iz določb, sistematike in namena direktiv 2005/85 in 2008/115 je namreč jasno razvidno, da ima prosilec za azil ne glede na izdajo dovoljenja za prebivanje, ki je na podlagi člena 7(1) Direktive 2005/85 prepuščena diskreciji vsake države članice, pravico, da na ozemlju zadevne države članice ostane vsaj do zavrnitve njegove prošnje na prvi stopnji in da ga torej ni mogoče šteti za „nezakonito prebivajočega“ v smislu Direktive 2008/115, saj ta ureja odstranitev z navedenega ozemlja.

(Glej točki 48 in 49 ter točko 1 izreka.)
Keywords

Summary



Keywords

Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Podjetja – Direktiva 2005/56 – Čezmejne združitve kapitalskih družb – Družba, ki nastane s čezmejno združitvijo – Delavci, ki so zaposleni v državi članici, v kateri ima družba sedež, ali v drugih državah članicah – Pravica do soodločanja – Neobstoj enake pravice – Neizpolnitev obveznosti

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/56, člen 16(2)(a) in (b))

Summary

Država članica s tem, da ne sprejme vseh zakonov in drugih predpisov, ki so potrebni za zagotovitev, da imajo delavci v obratih družbe, ki so ki je nastala s čezmejno združitvijo in ima sedež registriran na Nizozemskem, ki so v drugih državah članicah kot je država, v kateri je statutarni sedež družbe, ki nastane z združitvijo, enake pravice do soodločanja, kot je zagotovljena delavcem, zaposlenim v državi članici, v kateri je sedež te družbe, ne izpolnjuje obveznosti iz člena 16(2)(b) Direktive 2005/56 o čezmejnih združitvah kapitalskih družb.

Ob upoštevanju volje zakonodajalca Unije, da zaščiti pravico delavcev do soodločanja v položajih, ki jih urejajo pravila glede evropske družbe, in v položajih, ki jih ureja nacionalno pravo, je namreč treba šteti, da pri zadnjih pravilih ni pomembno le, da se ohrani soodločanje delavcev v družbah, ki jih zadeva združitev, v skladu s členom 16(2)(a) Direktive 2005/56, ampak tudi to, da se pravice, ki jih imajo delavci, zaposleni v državi članici, v kateri je statutarni sedež družbe, ki nastane z združitvijo, v skladu s členom 16(2)(b) te direktive razširijo na druge delavce, ki jih zadeva združitev in so zaposleni v drugih državah članicah.

(Glej točki 43 in 50 ter izrek.)
Na področju konkurenčnega prava v posebnem primeru, v katerem ima matična družba v lasti ves ali skoraj ves kapital hčerinske družbe, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, vključno s primerom, v katerem ima holdinška družba v lasti 100 % kapitala vmesne družbe, ki ima v lasti ves kapital hčerinske družbe njene skupine, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, obstaja izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na hčerinsko družbo, v primeru holdinga pa na ravnanje tako vmesne kot hčerinske družbe. Ta domneva je namenjena vzpostavitvi ravnovesja med pomenom cilja omejevanja ravnanj, ki so v nasprotju s pravili o konkurenci, in preprečevanju njihovega ponavljanja na eni strani ter pomenom zahtev nekaterih splošnih načel prava Unije, kot so zlasti načela domneve nedolžnosti, individualizacije kazni in pravne varnosti ter pravice do obrambe, vključno z načelom enakosti orožij, na drugi strani. Matična družba lahko ovrže to domnevo s tem, da dokaže, da s svojo hčerinsko družbo nista tvorili enotnega podjetja v smislu člena 101 PDEU, ki je storilo zadevno kršitev. Matična družba mora zato dokazati, da ni izvajala dejanskega in odločilnega vpliva na hčerinsko družbo, ne samo na operativni ravni, temveč tudi na finančni.

Okoliščina, da je imela hčerinska družba neko samostojnost ali da matična družba ni neposredno sodelovala pri tej kršitvi, niti ni napeljevala k njej, sama po sebi ne zadostuje za ovrženje domneve in dokaz, da matična družba in njena hčerinska družba nista bili enotno podjetje v smislu člena 101 PDEU.

Poleg tega okoliščina, da je imela matična družba vlogo „zgolj“ tehničnega in finančnega usklajevalca ali da je tem družbam dajala finančno in premoženjsko pomoč, dokazuje, da se ni vzdržala odločilnega vplivanja na hčerinske družbe.

(Glej točke od 46 do 48, 50 in od 63 do 69.)
Iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter členov 168(1)(d) in 169(2) Poslovnika Sodišča izhaja, da morajo biti v pritožbi natančno opredeljeni izpodbijani deli sodbe, katerih razveljavitev se predlaga, ter pravne trditve, ki ta predlog specifično utemeljujejo. Ker se tožeča stranka sklicuje na napačno uporabo prava s strani Splošnega sodišča s tem da je dovolj natančno opredelila izpodbijane dele izpodbijane sodbe in pojasnila, zakaj meni, da je bilo v teh delih pravo napačno uporabljeno, je tožbeni razlog dopusten.

Podana je nezadostna obrazložitev in torej bistvena kršitev postopka, kadar je v sodbi Splošnega sodišča navedeno, da plačilo celotne globe, naložene z odločbo Komisije s katero je ugotovljena kršitev pravil o konkurenci s strani enega od naslovnikov te odločbe ne zadošča za to, da bi ta slednji pridobil terjatev, ki bi jo bil lahko drugi naslovnik dolžan poravnati kot solidarni dolžnik za plačilo globe in to kljub natančnim nasprotujočim argumentom zadevnega solidarnega dolžnika.

Kršitev obveznosti obrazložitve je ravno tako podana, kadar Splošno sodišče ne odgovori na osrednji del argumentacije solidarnega dolžnika, ki je obenem tožeča stranka, ne da bi, kljub jasnim in natančnim argumentom, ki jih je v zvezi s tem navajal solidarni dolžnik, zlasti preverilo ali je pravica upnika za vložitev regresnega zahtevka zaradi izterjave dela globe, ki ga je plačal, zastarala.

Kadar tožeča stranka zatrjuje, da dogovor z upniki podjetju, ki je insolventno, omogoča prestrukturiranje dolga z vsemi upniki in s tem nadaljevanje opravljanja njegove dejavnosti, se Splošno sodišče v odgovor na ta odločilen argument ne sme omejiti na to, da poudari da solidarni dolžnik ni nikakor pojasnil, zakaj je upnika opredelil kot „prejšnjega upnika“ ali zakaj slednji ni poskušal prijaviti svoje terjatve.

(Glej točke 36, 37, 39, 41, 44 in 45.)
Člene 213, 214 in 273 Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da nasprotujejo temu, da davčna uprava države članice zavrne dodelitev identifikacijske številke za davek na dodano vrednost družbi zgolj zato, ker meni, da nima materialnih, tehničnih in finančnih sredstev za opravljanje prijavljene ekonomske dejavnosti, in ker je imetnik deležev te družbe prej že večkrat dobil tako številko za druge družbe, ki niso nikoli dejansko opravljale ekonomske dejavnosti in katerih deleži so bili kmalu po pridobitvi te številke preneseni na drugo osebo, ne da bi zadevna davčna uprava na podlagi objektivnih elementov dokazala, da obstajajo resni pokazatelji, na podlagi katerih je mogoče posumiti, da bo identifikacijska številka za davek na dodano vrednost zlorabljena. Predložitveno sodišče mora presoditi, ali je davčna uprava navedla resne pokazatelje tega, da v zadevi iz postopka v glavni stvari obstaja tveganje utaje.

Da bi se namreč zavrnitev identifikacije davčnega zavezanca s posamično številko štela za sorazmerno s ciljem preprečevanja utaj, mora temeljiti na resnih pokazateljih, na podlagi katerih je mogoče objektivno sklepati, da bo navedena številka verjetno uporabljena v goljufive namene. Ta odločitev mora temeljiti na celoviti presoji vseh okoliščin obravnavanega primera in dokazov, ki so bili zbrani v okviru preverjanja podatkov, ki jih je predložilo zadevno podjetje. Vendar glede tega ni mogoče izključiti, da so take okoliščine, skupaj z drugimi objektivnimi elementi, iz katerih je mogoče sklepati na goljufiv namen davčnega zavezanca, lahko pokazatelji, ki jih je treba upoštevati v okviru celovite presoje tveganja utaje.

(Glej točke 27, 34, od 36 do 39 in izrek.)
Vendar pa v skladu s pravom Unije ni izključeno, da pristojni organ preveri obstoj transakcij, za katere je davčni zavezanec izdal račun, in da po potrebi popravi davčni dolg, ki izhaja iz obračunov davčnega zavezanca. Nacionalno sodišče mora rezultat takega nadzora, skupaj z obračunom in plačilom na računu izkazanega davka na dodano vrednost s strani izdajatelja računa, upoštevati pri presoji obstoja obdavčljive transakcije, ki daje v konkretnem primeru naslovniku računa pravico do odbitka.

Vendar je obveznost iz člena 203, katere cilj je odpraviti nevarnost izgube davčnih prihodkov, ki bi lahko nastala zaradi pravice do odbitka, določene v členu 167 in naslednjih navedene direktive, omejena z možnostjo predvideno v notranjih pravnih redih držav članic, da se popravijo vsi neupravičeno zaračunani davki, če izdajatelj računa dokaže dobro vero ali če v ustreznem času popolnoma odpravi nevarnost izgube davčnih prihodkov.

Načela davčne nevtralnosti, sorazmernosti in zaupanja v pravo je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da se naslovniku računa zavrne pravica do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost zaradi neobstoja dejanske obdavčljive transakcije, čeprav davek na dodano vrednost, ki ga je ta naslovnik izkazal v popravku odločbe o odmeri davka na dodano vrednost, naslovljenem na izdajatelja tega računa, ni bil popravljen. Vendar če se glede na davčne utaje in nepravilnosti, ki jih je storil ta izdajatelj ali so nastale pred transakcijo, v zvezi s katero se uveljavlja pravica do odbitka, šteje, da ta transakcija ni bila dejansko opravljena, je treba na podlagi objektivnih elementov, in ne da bi se od naslovnika računa zahtevalo, da opravi preverjanja, ki jih ni dolžan opraviti, dokazati, da je ta naslovnik vedel ali bi moral vedeti, da je bila zadevna transakcija povezana z utajo davka na dodano vrednost.

(Glej točko 52 in točko 2 izreka.)