Zadeva T-43/02

Jungbunzlauer AG

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Citronska kislina – Člen 81 ES – Globa – Člen 15(2) Uredbe št. 17 – Odgovornost za ravnanje hčerinske družbe – Načelo zakonitosti kazni – Smernice za izračun zneska glob – Načelo sorazmernosti – Načelo ne bis in idem – Pravica do vpogleda v spis“

Povzetek sodbe

1. Pravo Skupnosti – Splošna pravna načela – Pravna varnost

2. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

3. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitve – Pripis

(člen 81(1) ES)

4. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Konkreten vpliv na trg

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 1 A, prvi odstavek)

5. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 17, člen 15)

6. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

7. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

8. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2); Obvestilo Komisije 98/C 9/03)

9. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve

(Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

10. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev – Merila – Teža kršitve – Olajševalne okoliščine

(Uredba Sveta št. 17, člen 15; Obvestilo Komisije 98/C 9/03, točka 3)

11. Konkurenca – Globe – Sankcije Skupnosti in sankcije, naložene v državi članici ali tretji državi, zaradi kršitve nacionalnega konkurenčnega prava

(Uredba Sveta št. 17, člen 15)

12. Konkurenca – Globe – Znesek – Skupnostne sankcije in sankcije, naložene v državi članici ali tretji državi zaradi kršitve nacionalnega prava konkurence

(Uredba Sveta št. 17, člen 15)

13. Konkurenca – Globe – Znesek – Določitev

(člena 81(1) ES in 82 ES; Sporazum EGP, člen 53(1); Uredba Sveta št. 17, člen 15(2))

14. Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravic obrambe – Vpogled v spis

(člen 81(1), ES; Uredba Sveta št. 17, člen 19(1))

15. Konkurenca – Globe – Znesek – Diskrecijska pravica Komisije – Sodni nadzor

(člen 229 ES)

1. Načelo zakonitosti je korelat načela pravne varnosti, to pa je splošno načelo prava Skupnosti, ki med drugim zahteva, da so predpisi Skupnosti, zlasti kadar nalagajo kazni ali to omogočajo, jasni in natančni, da bi osebe, ki jih to zadeva, lahko nedvoumno vedele, katere pravice in obveznosti izhajajo iz teh predpisov, in ustrezno ukrepale.

To načelo, ki je del splošnih načel prava Skupnosti in ima podlago v skupnih ustavnih tradicijah držav članic ter je zagotovljeno z različnimi mednarodnimi pogodbami, zlasti s členom 7 Evropske konvencije o človekovih pravicah, ki v zvezi s kršitvami in kazenskimi sankcijami velja za kazenske predpise in posebne upravne instrumente, ki nalagajo upravne kazni ali to omogočajo. Uporablja se ne le za predpise, v katerih so opredeljeni znaki kršitve, ampak tudi za predpise, v katerih so opredeljene posledice kršitve prvih predpisov.

V zvezi s tem iz člena 7(1) te konvencije izhaja, da mora zakon jasno opredeliti kršitve in zanje predvidene kazni. Ta pogoj je izpolnjen, če posameznik lahko iz besedila ustrezne določbe in po potrebi na podlagi razlage, ki so jo podala sodišča, izve, za katera dejanja in opustitve dejanj je kazensko odgovoren.

Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da člen 7(1) konvencije ne zahteva, da je besedilo določb, na podlagi katerih so naložene te kazni, tako natančno, da bi bilo mogoče z absolutno gotovostjo predvideti posledice kršitve teh določb. V skladu s to sodno prakso namreč obstoj nejasnih izrazov v neki določbi ne pomeni nujno kršitve člena 7. Tako pojem pravo, uporabljen v tem členu, ustreza pojmu zakon, ki je uporabljen v drugih členih konvencije. Poleg tega veliko zakonov ni absolutno natančnih in so številni med njimi zaradi nuje, da se izognejo pretirani togosti in da se prilagodijo spremembam položaja, zapisani bolj ali manj ohlapno, tako da sta njihovi razlaga in uporaba odvisni od prakse. Vendar pa so v vsakem zakonu predpostavljeni kakovostni pogoji, med drugim pogoja dostopnosti in predvidljivosti. Dejstvo, da zakon daje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, samo po sebi ni v neskladju z zahtevo po predvidljivosti, če sta obseg in način izvrševanja te pristojnosti glede na zadevni legitimni cilj dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo pred samovoljo. Nazadnje, Evropsko sodišče za človekove pravice pri presoji, ali so uporabljeni pojmi določni ali ne, poleg samega besedila zakona upošteva tudi ustaljeno in objavljeno sodno prakso.

Poleg tega upoštevanje skupnih ustavnih tradicij držav članic ne omogoča, da se načelo zakonitosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti, razlaga drugače.

(Glej točke od 71 do 73 in od 75 do 81.)

2. Na področju konkurence zaradi dejstva, da podjetja ne morejo vnaprej natančno vedeti, kakšna bo raven globe, ki jo bo Komisija določila v posameznem primeru, s členom 15(2) Uredbe št. 17 ni kršeno načelo zakonitosti.

Da bi se namreč izognili pretirani togosti predpisov in omogočili, da se pravno pravilo prilagodi okoliščinam, je treba dopustiti neko stopnjo nepredvidljivosti morebitne kazni za posamezno kršitev. Globa lahko v dovolj omejenem razponu med najnižjim in najvišjim zneskom, ki se lahko naloži za posamezno kršitev, poveča učinkovitost te kazni z vidika uporabe in odvračilnega učinka.

Komisija nima neomejene in pretirane diskrecijske pravice pri določanju glob za kršitve pravil konkurence, saj mora upoštevati predpisano zgornjo mejo, ki je odvisna od prometa zadevnega podjetja. Zgornja meja v višini 10 % prometa zadevnega podjetja je razumna, glede na interese, ki jih brani Komisija pri kršitvah, kot so karteli. Poleg tega presoja, ali so globe na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 razumne, ne sme biti absolutna, ampak relativna, torej odvisna od prometa kršitelja.

Komisija mora pri določitvi zneska glob tudi upoštevati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, ter merila in metodo za izračun, ki jo mora uporabiti pri določanju zneska glob.

Poleg tega je Komisija sama na podlagi meril iz člena 15(2) Uredbe št. 17 razvila prakso odločanja, ki je javnosti znana in dostopna. Čeprav seveda predhodna praksa odločanja Komisije sama po sebi ni zavezujoča zanjo, ko določa znesek globe, ostaja dejstvo, da Komisija v skladu z načelom enakega obravnavanja, ki je splošno pravno načelo in ga mora spoštovati, primerljivih dejanskih stanj ne sme obravnavati različno oziroma različnih dejanskih stanj enako, če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno.

Poleg tega je treba upoštevati, da je Komisija zaradi preglednosti in večje pravne varnosti zadevnih podjetij objavila Smernice, v katerih je opisala metodo za izračun, ki jo uporablja v posameznem primeru.

Navsezadnje, Komisija mora v skladu s členom 253 ES v odločbi o naložitvi globe obrazložiti znesek naložene globe in izbrano metodo za njen izračun. V tej obrazložitvi mora biti jasno in nedvoumno navedeno sklepanje Komisije, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep in presodijo, ali bi bilo primerno predložiti zadevo sodišču Skupnosti in mu glede na okoliščine primera omogočiti, da opravi nadzor.

(Glej točke od 82 do 91.)

3. Člen 81(1) ES, v katerem je podjetjem med drugim prepovedano sklepanje sporazumov ali sodelovanje pri usklajenih ravnanjih, ki bi lahko prizadela trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu, zadeva gospodarske subjekte, sestavljene iz materialnih in človeških elementov, ki lahko prispevajo k temu, da se stori kršitev iz te določbe.

Če med kršitvijo in odzivom zadevnega podjetja družba iz skupine, ki za skupino posluje na trgu, kjer so bila kršena pravila konkurence, prenese poslovanje na drugo družbo iz skupine, dejstvo, da prva družba še naprej obstaja kot pravni subjekt, ne izključuje možnosti, da z vidika konkurenčnega prava Skupnosti druga družba postane odgovorna za dejanja prve.

(Glej točki 122 in 132.)

4. V skladu s točko 1 A, prvi odstavek, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, Komisija pri izračunu globe glede na težo kršitve med drugim upošteva dejanski vpliv kršitve na trg, kadar se ta lahko meri. Ta izmerljivi vpliv omejevalnega sporazuma na trg je zadostno dokazan, če Komisija lahko predloži konkretne in verodostojne indice, ki bi z razumno verjetnostjo pokazali, da je omejevalni sporazum vplival na trg.

Pri presoji vpliva omejevalnega sporazuma na trg je treba namreč izhajati iz predpostavk. V tem okviru mora Komisija zlasti preučiti, kakšna bi bila cena zadevnega proizvoda, če ne bi bilo omejevalnega sporazuma. Vendar je pri analizi vzrokov za spremembe cen tvegano razglabljati o vplivu posameznega vzroka. Upoštevati je treba objektivno okoliščino, da so se stranke zaradi dogovora o cenah odpovedale ravno temu, da si prosto konkurirajo pri cenah. Zato mora ocena vpliva drugih dejavnikov, ne prostovoljne odpovedi strank omejevalnemu sporazumu, temeljiti na razumnih in količinsko neopredeljivih verjetnostih.

Zato Komisiji ni mogoče očitati – razen če bi merilu iz točke 1 A, prvi odstavek, Smernic odvzeli polni učinek –, da se je oprla na dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na trg, ki je imel protikonkurenčen cilj, kot je omejevalni sporazum o cenah ali kvotah, ne da bi ta vpliv količinsko opredelila ali ne da bi o njem predložila kvantitativno presojo.

(Glej točke od 151 do 155.)

5. Na področju konkurence je dokazno breme za obstoj vplivov kršitve na zadevni trg, ki ga nosi Komisija, kadar jih upošteva pri izračunu globe glede na težo kršitve, lažje kot breme, ki ga nosi, kadar mora dokazati sam obstoj kršitve v primeru omejevalnega sporazuma. Za upoštevanje dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg namreč zadostuje, da Komisija predloži „dobre razloge za to, da ga upošteva.“

(Glej točko 161.)

6. Pri določanju teže kršitve na področju konkurence je treba upoštevati zlasti pravni in ekonomski okvir očitanega ravnanja. V zvezi s tem se mora Komisija pri presoji dejanskega vpliva kršitve na trg sklicevati na konkurenco, kakršna bi obstajala, če ne bi bilo kršitve.

Po eni strani iz tega izhaja, da je treba pri omejevalnih sporazumih, ki se nanašajo na cene, z razumno stopnjo verjetnosti ugotoviti, da so sporazumi zadevnim strankam dejansko omogočili, da so dosegle višjo raven cen, kot bi jo brez omejevalnega sporazuma. Po drugi strani iz tega izhaja, da mora Komisija pri presoji upoštevati vse objektivne razmere na zadevnem trgu glede na prevladujoči ekonomski in morebitni pravni okvir. Glede na okoliščine primera je treba upoštevati „objektivne ekonomske dejavnike“, ki kažejo na to, da raven cen v okviru „proste konkurence“ ne bi bila taka, kot so dejanske cene.

(Glej točke od 177 do 179.)

7. Teža kršitev pravil o konkurenci se določi na podlagi številnih dejavnikov, zlasti posebnih okoliščin zadeve in njenega konteksta, ne da bi obstajal seznam zavezujočih ali taksativno naštetih meril, ki bi jih bilo treba obvezno upoštevati.

Merila za presojo teže kršitve lahko, odvisno od primera, tudi vključujejo količino in vrednost blaga, ki je predmet kršitve ter velikost in gospodarsko moč podjetja in s tem vpliv, ki ga je to lahko imelo na upoštevni trg. Po eni strani iz tega izhaja, da se za določitev zneska globe lahko upošteva celoten promet podjetja, ki je podatek, čeprav približen in nepopoln, o velikosti in gospodarski moči podjetja, in tržni delež zadevnih podjetij na tem trgu, ki je podatek o obsegu kršitve. Po drugi strani iz tega izhaja, da se nobeni od teh številk ne sme pripisati nesorazmernega pomena glede na druge dejavnike presoje, tako da določitev ustreznega zneska globe ne more biti rezultat preprostega izračuna na podlagi celotnega prometa.

(Glej točke 213, 214 in 227.)

8. Glede določitve zneska glob, naloženih več podjetjem, ki so bila udeležena pri isti kršitvi pravil o konkurenci, lahko Komisija v skladu s Smernicami o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, ne določi glob glede na promet, ki ga je ustvarilo vsako udeleženo podjetje na zadevnem trgu, ampak kot izhodišče za svoj izračun za vsa udeležena podjetja uporabi absolutni znesek, določen glede na samo naravo kršitve, ta znesek pa se nato prilagodi za vsako udeleženo podjetje glede na več dejavnikov.

(Glej točko 223.)

9. Zaradi načela sorazmernosti ukrepi Skupnosti ne smejo prestopiti meje primernega in potrebnega za uresničitev zasledovanega cilja.

Pri izračunu glob je treba težo kršitve določiti na podlagi številnih dejavnikov in hkrati nobenemu pripisovati nesorazmernega pomena glede na druge dejavnike presoje.

Načelo sorazmernosti v tem okviru pomeni, da mora Komisija določiti globo glede na več dejavnikov, ki se upoštevajo pri določitvi teže kršitve, in da mora te dejavnike upoštevati skladno in objektivno upravičeno.

(Glej točke od 226 do 228.)

10. V točki 3, prva alinea, Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ, je določeno, da se znesek globe podjetju lahko zniža ob posebnih olajševalnih okoliščinah, če je, na primer, zadevno podjetje pri kršitvi imelo „izključno pasivno vlogo ali vlogo ‚sledi svojemu vodji‘“.

Med dejavniki, ki lahko kažejo na pasivno vlogo podjetja v omejevalnem sporazumu, se lahko upošteva redkejša udeležba na sestankih v primerjavi z drugimi člani omejevalnega sporazuma, pozen vstop na trg, ki je predmet kršitve, neodvisno od trajanja sodelovanja pri kršitvi, ali obstoj izrecne izjave predstavnikov tretjih podjetij, ki so sodelovali pri kršitvi, v tem smislu. Poleg tega je Sodišče prve stopnje odločilo, da „izključno pasivna vloga“ enega člana omejevalnega sporazuma pomeni, da se ta „ne izpostavlja“, to pomeni, da ni aktiven pri pripravi enega ali več protikonkurenčnih sporazumov.

Torej ne zadošča, da je v določenem obdobju trajanja omejevalnega sporazuma ali glede določenih sporazumov znotraj njega zadevno podjetje imelo pasivno vlogo. Sklicevanje sestankov, pripravljanje dnevnega reda in razširjanje pripravljalnih dokumentov za sestanke ni skladno s pasivno vlogo sledilca, ki se „ne izpostavlja“. Take pobude kažejo aktiven in naklonjen odnos zadevnega podjetja do ustanovitve, nadaljevanja in nadzora omejevalnega sporazuma.

Druga alinea točke 3 določa, da se znesek globe podjetju lahko zniža ob posebnih olajševalnih okoliščinah, na primer pri dejanskem neizvajanju sporazumov. Zato je treba preveriti, ali je iz okoliščin mogoče ugotoviti, da se je podjetje v obdobju članstva v sporazumih o kršitvah dejansko izmikalo njihovemu izvajanju in se na trgu obnašalo konkurenčno.

Vendar pa dejstva, da se podjetje, za katero je dokazano, da je sodelovalo pri usklajevanju cen s svojimi konkurenti, na trgu ni obnašalo v skladu z dogovorom z njimi, ni treba nujno upoštevati kot olajševalno okoliščino pri določanju zneska globe, ki jo je treba naložiti. Podjetje, ki kljub usklajevanju s konkurenti vodi bolj ali manj neodvisno tržno politiko, lahko poskuša zgolj izkoristiti omejevalni sporazum v svojo korist.

(Glej točke 251, 252, 254, 255, 257 in od 267 do 269.)

11. Načelo ne bis in idem prepoveduje, da bi bila ista oseba več kot enkrat kaznovana za isto nezakonito ravnanje za varovanje istega pravnega interesa. Za uporabo tega načela morajo biti izpolnjeni trije kumulativni pogoji, in sicer identično dejansko stanje, identičnost kršitelja in identičnost varovanega pravnega interesa.

Zato je lahko eno podjetje predmet obravnave v dveh vzporednih postopkih za isto nezakonito ravnanje in je lahko dvakrat sankcionirano, in sicer s strani pristojnega organa zadevne države članice in organa Skupnosti, če imata omenjena postopka različne cilje in če ne gre za kršitev istega pravila.

Iz tega a fortiori izhaja, da načela ne bis in idem ni mogoče uporabiti, ko postopki in kazni, ki jih vodijo in naložijo na eni strani Komisija in na drugi strani organi tretjih držav, očitno nimajo istih ciljev. Čeprav gre v prvem primeru za ohranjanje neizkrivljene konkurence na ozemlju Evropske unije in Evropskega gospodarskega prostora, gre v drugem primeru za varovanje trga tretje države. Pogoj identičnosti varovanega pravnega interesa, ki je nujen za uporabo načela ne bis in idem, v tem primeru ni izpolnjen.

(Glej točke od 285 do 287.)

12. Za možnost kumuliranja skupnostne in nacionalne sankcije v dveh vzporednih postopkih, ki sta dopustna zaradi posebnega sistema delitve pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami na področju omejevalnih sporazumov, pri čemer se uresničujejo različni cilji, velja načelo pravičnosti. Ta zahteva po pravičnosti pomeni, da mora Komisija pri določanju zneska globe na podlagi člena 15 Uredbe št. 17 upoštevati kazni, naložene istemu podjetju za isto dejanje, če gre za kazni zaradi kršitev protimonopolne zakonodaje ene države članice, storjenih na ozemlju Skupnosti.

Vendar pa je obvezno upoštevanje načela pravičnosti posledica po eni strani tesne soodvisnosti nacionalnih trgov držav članic in skupnega trga ter po drugi strani posebnega sistema delitve pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami na področju omejevalnih sporazumov na istem območju.

(Glej točki 290 in 291.)

13. Pristojnost Komisije, da naloži globe podjetjem, ki namerno ali iz malomarnosti kršijo določbe členov 81(1) ES ali 82 ES, je eno od sredstev, ki jih ima Komisija za izvajanje naloge nadzora, ki ji jo podeljuje pravo Skupnosti. To vključuje nalogo izvajanja splošne politike, katere namen je, da se na področju konkurence uporabljajo načela, ki jih določa Pogodba, in da se v tem smislu usmerja ravnanje podjetij.

Iz tega izhaja, da je Komisija pristojna za odločanje o višini zneska glob, da bi okrepila njihov odvračilni učinek, kadar so določene vrste kršitev še vedno sorazmerno pogoste zaradi koristi, ki jih prinašajo zainteresiranim podjetjem, čeprav je bilo že na začetku politike Skupnosti na področju konkurence določeno, da so nezakonite.

Odvračilni namen Komisije je namreč povezan z obnašanjem podjetja v Skupnosti ali Evropskem gospodarskem prostoru (EGP). Zato odvračilnega učinka globe, naložene podjetju zaradi kršitve skupnostnih pravil o konkurenci, ni mogoče določiti samo glede na poseben položaj tega podjetja niti glede na njegovo spoštovanje pravil o konkurenci v tretjih državah zunaj EGP.

(Glej točke 297, 298 in 300.)

14. Če se Komisija namerava opreti na odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali na dokument, priložen temu odgovoru, da bi dokazala kršitev v postopku za uporabo člena 81(1) ES, morajo druge stranke, udeležene v tem postopku, imeti možnost, da izrazijo svoje stališče o takem dokazu. V takih okoliščinah je zadevni odlomek iz odgovora na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali dokument, priložen odgovoru, namreč obremenilni dokaz zoper različne stranke, ki naj bi sodelovale pri kršitvi.

Zadevno podjetje mora dokazati, da bi bila ugotovitev Komisije v njeni odločbi drugačna, če bi bilo treba kot obremenilni dokaz Komisije zavrniti dokument, ki ga ni posredovala podjetju in na katerega se je oprla v obtožbi podjetja.

V zvezi z neposredovanjem razbremenilnega dokumenta mora zadevno podjetje samo dokazati, da je dejstvo, da dokument ni bil razkrit, lahko vplivalo na potek postopka in vsebino odločbe Komisije v njegovo škodo. Zadostuje, da podjetje dokaže, da bi ta razbremenilni dokument lahko uporabilo za svojo obrambo v tem smislu, da bi, če bi se lahko nanj sklicevalo med upravnim postopkom, navedlo dokaze v nasprotju z ugotovitvami Komisije v tisti fazi in bi torej lahko kakor koli vplivalo na presojo Komisije v odločbi, vsaj glede teže in trajanja očitanega ravnanja, in posledično na raven globe. V tem okviru je možnost, da bi nerazkrit dokument lahko vplival na potek postopka in vsebino odločbe Komisije, mogoče dokazati le po predhodnem ovrednotenju določenih dokazov, ki kažejo, da bi nerazkriti dokumenti – glede na te dokaze – lahko bili tako pomembni, da jih ne bi smeli zanemariti.

(Glej točke 343, 344 in 351.)

15. Če noben tožbeni razlog podjetja zoper zakonitost odločbe Komisije, s katero mu je naložena globa zaradi kršitve skupnostnih pravil o konkurenci, ni sprejet, Sodišču prve stopnje v skladu z neomejeno pristojnostjo, ki jo ima, ni treba znižati zneska globe.

(Glej točko 386.)

SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)

z dne 27. septembra 2006( )

„Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Citronska kislina – Člen 81 ES – Globa – Člen 15(2) Uredbe št. 17 – Odgovornost za ravnanje hčerinske družbe – Načelo zakonitosti kazni – Smernice za izračun zneska glob – Načelo sorazmernosti – Načelo ne bis in idem – Pravica do vpogleda v spis“

V zadevi T‑43/02,

Jungbunzlauer AG, s sedežem v Baslu (Švica), ki jo zastopajo R. Bechtold, U. Soltész et M. Karl, odvetniki,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata P. Oliver, zastopnik, skupaj s H. Freundom, odvetnik,

tožena stranka,

ob intervenciji

Sveta Evropske unije, ki ga zastopata E. Karlsson in S. Marquardt, zastopnika,

intervenient,

zaradi predloga za razglasitev ničnosti Odločbe 2002/742/ES z dne 5. decembra 2001 v zvezi s postopkom izvajanja člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP (COMP/E-1/36.604 – citronska kislina) (UL 2002, L 239, str. 18) in, podredno, predloga za zmanjšanje globe, ki je bila s to odločbo naložena tožeči stranki,

SODIŠČE PRVE STOPNJE

EVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

v sestavi J. Azizi, predsednik, M. Jaeger in F. Dehousse, sodnika,

sodni tajnik: D. Christensen, administratorka,

na podlagi pisnega postopka in javne obravnave z dne 24. maja 2004

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Tožeča stranka Jungbunzlauer AG (v nadaljevanju: Jungbunzlauer ali tožeča stranka) je bila ustanovljena leta 1993 kot hčerinska družba v 100-odstotni lasti krovnega holdinga Jungbunzlauer Holding AG, katerega lastnik je holding Montana AG (v nadaljevanju: skupina Jungbunzlauer). Skupina je prisotna v Združenih državah prek Jungbunzlauer International AG, hčerinske družbe skupine Jungbunzlauer. Sedež skupine je v prostorih Jungbunzlauer v Baslu (Švica). Pred letom 1993 je skupino vodila Jungbunzlauer GmbH, ki je imela sedež na Dunaju (Avstrija).

2 Skupina Jungbunzlauer proizvaja in trži sestavine, ki se uporabljajo v živilskem sektorju in sektorju pijač, v farmacevtskem sektorju in sektorju kozmetičnih izdelkov ter v različnih drugih industrijah. Med drugim je ena največjih proizvajalk citronske kisline na svetu.

3 Citronska kislina je najpogosteje uporabljena kislina in konzervans na svetu. Obstajajo različne vrste te kisline za različne uporabe, predvsem v hrani in pijači, detergentih in gospodinjskih čistilih, v farmacevtskih in kozmetičnih izdelkih ter v različnih industrijskih procesih.

4 V letu 1995 je celotna prodaja citronske kisline na svetovni ravni znašala približno 894,72 milijona EUR, prodaja v Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) pa približno 323,69 milijona EUR. Leta 1996 je približno 60 % svetovnega trga citronske kisline obvladovalo pet naslovnikov odločbe, ki je predmet te tožbe. To so poleg Jungbunzlauer še F. Hoffmann-La Roche AG (v nadaljevanju: HLR), Archer Daniels Midland Co. (v nadaljevanju: ADM), Haarmann & Reimer Corporation (v nadaljevanju: H & R), družba v lasti skupine Bayer AG (v nadaljevanju: Bayer) in Cerestar Bioproducts BV (v nadaljevanju: Cerestar), skupaj imenovane zadevne stranke.

5 Avgusta 1995 je ameriško ministrstvo za pravosodje obvestilo Komisijo, da poteka preiskava trga citronske kisline. Med oktobrom 1996 in junijem 1998 so zadevne stranke, vključno z Jungbunzlauer International AG, priznale, da so sodelovale pri omejevalnem sporazumu. Po sporazumih, sklenjenih z ameriškim ministrstvom za pravosodje, so ameriški organi tem podjetjem naložili globe. Poleg tega so bile nekaterim obdolžencem naložene individualne globe. Preiskave so potekale tudi v Kanadi, kjer so globe naložili nekaterim od teh podjetij, med drugim tudi Jungbunzlauer International AG.

6 Komisija je 6. avgusta 1997 na podlagi člena 11 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204) štirim glavnim proizvajalcem citronske kisline poslala zahteve po informacijah. Komisija je januarja 1998 poslala zahteve po informacijah tudi glavnim kupcem citronske kisline v Skupnosti ter junija in julija 1998 ponovno glavnim proizvajalcem citronske kisline v Skupnosti.

7 Cerestar je zaradi zahteve po informacijah, ki ji je bila poslana julija 1998, vzpostavila stik s Komisijo in na sestanku 29. oktobra 1998 izjavila, da namerava sodelovati s Komisijo na podlagi obvestila Komisije z dne 18. julija 1996 o nenalaganju ali zmanjševanju glob v primeru kartelov (UL C 207, str. 4, v nadaljevanju: obvestilo o ugodni obravnavi). Ob tej priložnosti je Cerestar ustno opisala dejavnosti, ki so izhajale iz omejevalnega sporazuma, pri katerem je sodelovala. Cerestar je 25. marca 1999 poslala Komisiji pisno izjavo, s katero je potrdila, kar je povedala na tem sestanku.

8 Komisija je z dopisom z dne 28. julija 1998 poslala Jungbunzlauer GmbH novo zahtevo po informacijah, na katero je odgovorila z dopisom z dne 28. septembra 1998.

9 Na sestanku 11. decembra 1998 je ADM izjavila, da želi sodelovati s Komisijo, in ustno predstavila protikonkurenčne dejavnosti, pri katerih je sodelovala. ADM je z dopisom z dne 15. januarja 1999 potrdila svoje ustne izjave.

10 Komisija je 3. marca 1999 HLR, Jungbunzlauer in Cerestar poslala zahteve po dodatnih informacijah.

11 Bayer v imenu H & R, tožeča stranka in HLR so 28. aprila, 21. maja in 28. julija 1999 predložili izjave na podlagi obvestila o ugodni obravnavi.

12 Komisija je 28. marca 2000 na podlagi prejetih informacij tožeči stranki in drugim zadevnim strankam poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah glede kršitve člena 81(1) ES in člena 53(1) EGP. Tožeča stranka in vse druge zadevne stranke so posredovale pisna stališča v odgovor na očitke Komisije. Nobena od teh strank ni predlagala zaslišanja niti ni bistveno izpodbijala dejanskega stanja, opisanega v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

13 Jungbunzlauer GmbH je v dopisu, naslovljenem na Komisijo 11. aprila 2001, izrazila nekatere pripombe glede postopka v teku.

14 Komisija je 27. julija 2001 tožeči stranki in drugim zadevnim strankam poslala zahteve po dodatnih informacijah. Tožeča stranka je odgovorila v svojem imenu in imenu Jungbunzlauer GmbH z dopisom z dne 3. avgusta 2001.

15 Komisija je 5. decembra 2001 sprejela odločbo 2002/742/ES glede postopka iz člena 81 ES in člena 53 Sporazuma EGP (COMP/E-1/36.604 – citronska kislina) (v nadaljevanju: Odločba). Odločba je bila vročena tožeči stranki 18. decembra 2001.

16 Odločba med drugim vsebuje naslednje določbe:

„Člen 1

Družbe [ADM], [Cerestar], [H & R], [HLR] in [tožeča stranka] so z dolgotrajnim sodelovanjem pri sporazumu in/ali usklajenem ravnanju v sektorju citronske kisline kršile člen 81(1) Pogodbe in člen 53(1) Sporazuma EGP.

Kršitev je trajala:

– pri družbah [ADM], [H & R], [HLR] in [tožeče stranke]: od marca 1991 do maja 1995;

– pri družbi [Cerestar]: od maja 1992 do maja 1995.

[…]

Člen 3

Zaradi kršitve, navedene v členu 1, se podjetjem iz tega člena naložijo naslednje globe:

(a) [ADM]: globa v višini 39,69 milijona EUR,

(b) [Cerestar]: globa v višini 170 000 EUR,

(c) [HLR]: globa v višini 63,5 milijona EUR,

(d) [H & R]: globa v višini 14,22 milijona EUR,

(e) [tožeča stranka]: globa v višini 17,64 milijona EUR“

17 Komisija je v uvodnih izjavah od 80 do 84 Odločbe navedla, da se je omejevalni sporazum nanašal na upoštevanje in dodelitev prodajnih kvot za vsakega člana, določitev ciljnih cen in/ali zgornje meje, odpravo popustov ter izmenjavo posebnih podatkov o strankah.

18 Komisija je v uvodnih izjavah od 185 do 188 Odločbe v zvezi s skupino Jungbunzlauer menila, da bi za kršitev morala biti odgovorna družba Jungbunzlauer.

19 Komisija je za izračun zneska glob v Odločbi uporabila metodologijo iz Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) Pogodbe ESPJ (UL 1998, C 9, str. 3, v nadaljevanju: Smernice) in iz obvestila o ugodni obravnavi.

20 Prvič, Komisija je določila osnovni znesek globe glede na težo in trajanje kršitve.

21 V tem okviru je Komisija o teži kršitve najprej menila, da so zadevne stranke zagrešile zelo resno kršitev glede na njeno naravo, dejanski vpliv na trg citronske kisline v EGP in velikost upoštevnega geografskega trga (uvodna izjava 230 Odločbe).

22 Nato je Komisija ocenila, da je treba upoštevati dejansko gospodarsko zmožnost, da se povzroči škoda konkurenci, in določiti globo v višini, ki zagotavlja dovolj odvračilen učinek. Zato je Komisija zadevne stranke na podlagi prometa, ki so ga ustvarile na svetovni ravni s prodajo citronske kisline v letu 1995, ki je bilo zadnje leto obdobja kršitve, razvrstila v tri kategorije, v prvi kategoriji je H & R z 22-odstotnim deležem na svetovnem trgu, v drugi kategoriji so ADM in Jungbunzlauer, ki imata [zaupno]( )-odstotni tržni delež, ter HLR z 9-odstotnim tržnim deležem, v tretji kategoriji pa je Cerestar z 2,5-odstotnim deležem na svetovnem trgu. Na tej podlagi je Komisija določila izhodiščne zneske v višini 35 milijonov EUR za podjetje v prvi kategoriji, 21 milijonov EUR za podjetja v drugi kategoriji, in 3,5 milijona EUR za podjetja, razvrščena v tretjo kategorijo (uvodna izjava 239 Odločbe).

23 Komisija je poleg tega prilagodila te izhodiščne zneske, da bi imela globa dovolj odvračilen učinek. Komisija je ob upoštevanju velikosti in celotnih sredstev zadevnih strank, izraženih v skupnem znesku njihovega prometa na svetovni ravni, izhodiščne zneske za ADM in HLR pomnožila s koeficientom 2, za H & R pa s koeficientom 2,5 (uvodni izjavi 50 in 246 Odločbe).

24 Glede na trajanje kršitve, ki jo je storilo vsako podjetje, se je tako izračunani izhodiščni znesek povečal za 10 % na leto, to pomeni povečanje za 40 % za ADM, HLR in Jungbunzlauer in za 30 % za Cerestar (uvodni izjavi 249 in 250 Odločbe).

25 Tako je Komisija Jungbunzlauer določila osnovni znesek globe v višini 29,4 milijona EUR. Družbam ADM, Cerestar, HLR in H & R je določila osnovne zneske v višini 58,8; 4,55; 58,8 oziroma 122,5 milijona EUR (uvodna izjava 254 Odločbe).

26 Drugič, Komisija je ob upoštevanju oteževalnih okoliščin osnovna zneska globe za ADM in HLR povečala za 35 %, ker sta ti podjetji znotraj omejevalnega sporazuma imeli vlogo vodij (uvodna izjava 273 Odločbe).

27 Tretjič, Komisija je preučila in zavrnila trditve nekaterih podjetij v zvezi z upoštevanjem olajševalnih okoliščin (uvodne izjave od 274 do 291 Odločbe).

28 Četrtič, Komisija je na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 prilagodila tako izračunana zneska za Cerestar in H & R, da ne bi presegla meje 10 % njihovega celotnega prometa (uvodna izjava 293 Odločbe).

29 Petič, Komisija je na podlagi naslova B obvestila o ugodni obravnavi družbi Cerestar odobrila „precejšnje zmanjšanje“ zneska globe (za 90 %), ki bi ji bila naložena, če ne bi sodelovala. Komisija je na podlagi naslova D tega obvestila odobrila „občutno zmanjšanje“ zneskov globe družbam ADM (za 50 %), Jungbunzlauer (za 40 %), H & R (za 30 %) in HLR (za 20 %) (uvodna izjava 326).

Postopek in predlogi strank

30 Družba Jungbunzlauer je tožbo pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila 25. februarja 2002.

31 Predsednik Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 18. junija 2002 Svetu dopustil intervencijo v podporo predlogom Komisije.

32 Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (tretji senat) odločilo, da začne ustni postopek in v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje postavilo strankam pisna vprašanja, na katera so stranke odgovorile v predpisanih rokih.

33 Stranke so ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje podale na javni obravnavi 24. maja 2004.

34 Jungbunzlauer Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– razglasi ničnost Odločbe;

– podredno, zniža znesek globe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

35 Komisija in Svet, intervenient, Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

– zavrže tožbo;

– Jungbunzlauer naloži plačilo stroškov.

Pravno stanje

36 Prvič, tožeča stranka se sklicuje na ugovor nezakonitosti in trdi, da člen 15(2) Uredbe št. 17 krši načelo zakonitosti v tem smislu, da s to določbo praksa odločanja Komisije ni zadosti določena vnaprej (v nadaljevanju: načelo zakonitosti). Nato tožeča stranka trdi, da so v Odločbi napake v zvezi z njenim naslovnikom, presojo teže kršitve, priznavanjem olajševalnih okoliščin, neupoštevanjem glob, naloženih v drugih državah, spoštovanjem meje globe iz člena 15(2) Uredbe št. 17 in pravico do vpogleda v spis. Nazadnje tožeča stranka trdi, da bi moralo trajanje upravnega postopka vplivati na znesek globe.

I – Kršitev načela zakonitosti

A – Ugovor nezakonitosti v zvezi s členom 15(2) Uredbe št. 17

1. Trditve strank

37 Jungbunzlauer se sklicuje na ugovor nezakonitosti v smislu člena 241 ES in trdi, da člen 15(2) Uredbe št. 17, to je določba, ki Komisijo pooblašča, da v primeru kršitve konkurenčnega prava Skupnosti naloži globe, krši načelo zakonitosti, ki je posledica načela pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti, v tem smislu, da s to določbo praksa odločanja Komisije ni zadosti določena vnaprej.

38 Najprej Jungbunzlauer trdi, da je načelo zakonitosti opredeljeno v členu 7(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), ki določa:

„Nihče ne sme biti obsojen za katerokoli dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki ni bilo določeno kot kaznivo dejanje po domačem ali po mednarodnem pravu v času, ko je bilo storjeno. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.“

39 Jungbunzlauer se sklicuje na člen 6(2) EU, v skladu s katerim „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP], in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic.“

40 Poleg tega Jungbunzlauer poudarja, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča in Sodišča prve stopnje vsaka določba Skupnosti o kazenskih ali drugih sankcijah (sodbi Sodišča z dne 25. septembra 1984 v zadevi Könecke, 117/83, Recueil, str. 3291, točka 11, in z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena, 137/85, Recueil, str. 4587, točka 15) spoštovati načelo zakonitosti kot posledico načela pravne varnosti (sodbe Sodišča z dne 12. novembra 1969 v zadevi Stauder, 29/69, Recueil, str. 419, točka 7, z dne 13. februarja 1996 v zadevi Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil, str. I‑431, točka 27, in z dne 12. decembra 1996 v zadevi Procédures pénales contre X, C‑74/95 in C‑129/95, Recueil, str. I‑6609, točka 25; sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. februarja 2001 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, T‑112/98, Recueil, str. II‑729, točka 59 in naslednje).

41 Nazadnje Jungbunzlauer navaja, da je načelo zakonitosti uzakonjeno v členih 41 in 49 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL 2000, C 364, str. 1, v nadaljevanju: Listina temeljnih pravic) in je sestavni del skupne ustavne tradicije držav članic.

42 Jungbunzlauer trdi, da mora biti v skladu z načelom zakonitosti, ki je posledica načela pravne varnosti, zakonodaja Skupnosti jasna in predvidljiva za vse, ki jih zadeva (sodbe Sodišča z dne 12. novembra 1981 v zadevi Salumi, od 212/80 do 217/80, Recueil, str. 2735, točka 10; z dne 22. februarja 1984 v zadevi Kloppenburg, 70/83, Recueil, str. 1075, točka 11; zgoraj v točki 40 navedeni sodbi Könecke, točka 11, in Maizena, točka 15) in da je zahteva po gotovosti in predvidljivosti še toliko strožja, kadar gre za predpise, ki lahko povzročijo finančne posledice (sodba Sodišča z dne 13. marca 1990 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑30/89, Recueil, str. I‑691, točka 23 in navedena sodna praksa). To velja še posebej v primeru, kadar gre za predpis Sveta, ki daje Komisiji pooblastilo za ukrepanje in ki je veljaven le, če je dovolj natančen v tem smislu, da Svet jasno opredeli meje pristojnosti, dodeljene Komisiji (sodba Sodišča z dne 5. julija 1988 v zadevi Central-Import Münster, 291/86, Recueil, str. 3679, točka 13).

43 Jungbunzlauer trdi, da je načelo zakonitosti bistvenega pomena za določbe o sankcijah (sodbe Sodišča z dne 10. julija 1980 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu, 32/79, Recueil, str. 2403, točka 46, zgoraj v točki 42 navedena sodba Kloppenburg, točka 11; zgoraj v točki 40 navedena sodba Maizena, točka 15, in z dne 14. julija 1994 v zadevi Milchwerke Köln, C‑352/92, Recueil, str. I‑3385, točki 22 in 23). Jungbunzlauer poudarja, da morajo te določbe predvidljivo opredeliti ne le kaznovano ravnanje, ampak tudi njegove pravne posledice za posameznika (zgoraj v točki 40 navedena sodba Procédures pénales contre X, točka 25).

44 Jungbunzlauer meni, da je v členu 15(2) Uredbe št. 17 določena možnost, da se izreče kazenska ali kvazi kazenska sankcija.

45 V zvezi s tem se Jungbunzlauer najprej sklicuje na izjave M. Montija, takratnega komisarja za konkurenčno politiko, na besedilo Smernic in besede Komisije v odgovoru na tožbo. Šlo naj bi namreč za „sankcije“ in „kazni“ za kršitve členov 81 ES in 82 ES, ki bi morale biti dovolj visoke, da bi bile „odvračilne“.

46 Poleg tega Jungbunzlauer opozarja, da je Sodišče že priznalo, da globe iz člena 15 Uredbe št. 17 nimajo narave periodičnih denarnih kazni, ampak da je njihov namen zatreti nezakonita ravnanja in preprečiti njihovo ponovitev (sodba Sodišča z dne 15. julija 1970 v zadevi Chemiefarma proti Komisiji, 41/69, Recueil, str. 661, točki 172 in 173), kar po mnenju Jungbunzlauer ustreza široki razlagi pojma kazenska obtožba, ki jo je podalo Evropsko sodišče za človekove pravice. Jungbunzlauer prav tako navaja, da je Sodišče prve stopnje v sodbi z dne 20. maja 2002 v zadevi Brugg Rohrsysteme proti Komisiji (T‑15/99, Recueil, str. II‑1613, točki 109 in 122) preučilo veljavnost globe, naložene na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, z vidika člena 7 EKČP.

47 Jungbunzlauer meni, da besede iz člena 15(4) Uredbe št. 17, v skladu s katerimi odločbe o naložitvi glob „niso kazenskopravne“, ne morejo spremeniti te presoje, kajti v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice ni odločilno poimenovanje pravnega akta, pač pa njegova dejanska vsebina.

48 Zato mora po mnenju Jungbunzlauer postopek, ki se konča z naložitvijo globe na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, izpolnjevati vse minimalne zahteve z vidika temeljnih pravic, ki izhajajo iz EKČP, kot jih je razložilo Evropsko sodišče za človekove pravice, in iz listine temeljnih pravic, ki potrjuje zlasti pravice, ki izhajajo iz te sodne prakse.

49 V tem okviru Jungbunzlauer trdi, da iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da morata biti kaznivo dejanje in predpisana kazen za kršitev „določena z zakonom“, kar pomeni, da osebe, ki jih to zadeva, lahko glede na okoliščine zadeve razumno predvidijo morebitne posledice določenega dejanja. Evropsko sodišče za človekove pravice naj bi dodalo, da zakon, ki daje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, sam po sebi ni v neskladju s to zahtevo, če sta obseg in način izvrševanja te pristojnosti glede na zastavljeni legitimni cilj dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo pred samovoljo.

50 Glede na navedeno Jungbunzlauer meni, da se krši načelo zakonitosti, če določba o naložitvi globe zadostno ne omeji možnih pravnih posledic odločbe v tej zadevi, ampak zaradi nejasnosti zadevnega besedila dopušča pristojnemu organu široka pooblastila pri njeni uporabi v zadevnem primeru. V tem primeru pravnih posledic vnaprej ne določi zakonodajalec, v nasprotju s tem, kar zahteva načelo zakonitosti, ampak jih odredi uprava. Jungbunzlauer priznava, da čeprav obstoj proste presoje v delu upravnih poslov sam po sebi ni nezakonitost na podlagi načela zakonitosti, je kljub temu res, da ta presoja ne sme biti neomejena.

51 Jungbunzlauer meni, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ne izpolnjuje zgoraj navedenih minimalnih zahtev.

52 Jungbunzlauer opozarja, da člen 15(2) Uredbe št. 17 daje Komisiji pooblastila, da v primeru kršitve pravil konkurence, ki jih določa Pogodba, naloži globo v najnižjem znesku 1000 EUR in v najvišjem znesku, ki mora biti določen za vsako posamezno podjetje glede na njegov promet. Dodaja, da v zvezi z dejanskim zneskom globe člen 15(2), drugi stavek, Uredbe št. 17 določa le, da se „[p]ri določanju višine globe [...] upoštevata teža in trajanje kršitve.“

53 Jungbunzlauer meni, da ima Komisija zaradi te določbe skoraj neomejeno diskrecijsko pravico pri določanju zneska globe.

54 Prvič, Jungbunzlauer se sklicuje na dejstvo, da od zdaj naprej in v nasprotju s situacijo, ki je prevladovala, ko je bila sprejeta Uredba št. 17, promet svetovnih skupin v nekaterih primerih lahko znaša več sto milijard EUR, zgornja meja pa zlahka doseže več deset milijard EUR. Kot primer navaja, da če bi naftna skupina ExxonMobil – promet te skupine znaša 248 milijard EUR – sodelovala v omejevalnem sporazumu, bi ji Komisija lahko naložila globo v višini od 1000 EUR do 24,8 milijarde EUR, to je do zneska, ki ustreza bruto nacionalnemu proizvodu Luksemburga. Jungbunzlauer meni, da če za določeno kršitev zakon prepušča nekemu organu naložitev kazni v razponu od 1000 EUR do 24,8 milijarde EUR – ali celo popolno oprostitev na podlagi obvestila o ugodni obravnavi – globe vnaprej ne določa zakon, ampak izključno ta organ. Pravzaprav naj bi taka določba odpirala vrata samovoljnemu določanju zneska globe.

55 Drugič, v zvezi s Smernicami Jungbunzlauer meni, da niso „zakon“ v smislu EKČP. Poudarja, da take smernice zavezujejo samo Komisijo, ne pa sodišč (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. julija 1998 v zadevi Regione Toscana proti Komisiji, T‑81/97, Recueil, str. II‑2889, točka 49, in sklepni predlogi generalnega pravobranilca S. Alberja k sodbi Sodišča z dne 22. marca 2001 v zadevi Francija proti Komisiji, C‑17/99, Recueil, str. I‑2481, I‑2484, točka 23), ki so pristojna za izvajanje neomejenega sodnega nadzora nad odločbami Komisije. Ker pa so omenjena sodišča pristojna za dokončno določitev zneska glob in ker jih Smernice ne zavezujejo, po mnenju tožeče stranke te smernice nikakor ne vplivajo na presojo, ali je zakonitost kazenskega predpisa v smislu člena 7 EKČP zadostna. Poleg tega poudarja, da je Sodišče prve stopnje pred kratkim ugotovilo, da je pravni okvir, ki se uporablja za globe, določen samo z Uredbo št. 17 (zgoraj v točki 46 navedena sodba Brugg Rohrsysteme proti Komisiji, točka 123).

56 Tretjič, Jungbunzlauer izpodbija utemeljenost trditve Komisije, da višja stopnja predvidljivosti in zanesljivosti pri izračunu zneska glob ne bi bila združljiva z načelom, da mora globa po eni strani upoštevati posebnosti primera in po drugi strani imeti zadosten odvračilni učinek, da zagotovi, da podjetja spoštujejo pravila konkurence. Nasprotno, po mnenju družbe Jungbunzlauer prav dejstvo, da nekdo je ali bi lahko bil seznanjen z možnimi posledicami kaznivega dejanja, omogoča učinkovitejši odvračilni učinek, ki ga želi doseči Komisija. Predvsem zato naj bi kazenske zakone držav članic sestavljala vrsta različnih elementov, opredeljenih kot kršitve, za katere so predvidene različne kazni. Na podlagi teh pravil in njihove razlage v nacionalni sodni praksi bi posameznik lahko dovolj natančno predvidel kazenske posledice svojih dejanj. Skoraj neomejen razpon kazni iz člena 15(2) Uredbe št. 17 naj ne bi imel odvračilnega učinka, ker naj ne bi zagotavljal niti najmanjšega podatka o konkretni vsebini kršitve, ki bi lahko a priori povzročila, da se ta razpon v celoti izčrpa.

57 Jungbunzlauer dodaja, da dejstvo, da „lahko“ Komisija za „zelo resne“ kršitve kot osnovni znesek določi kateri koli znesek nad 20 milijoni EUR, ponazarja, da Smernice ne omejujejo dovolj izračuna glob. Kajti iz Smernic naj nikakor ne bi bilo razvidno, po katerih pogojih Komisija določi osnovni znesek v višini 20, 50 ali 100 milijonov EUR ali več.

58 Četrtič, Jungbunzlauer meni, da trditve Sveta, da sodišče Skupnosti, ki ima polno pristojnost, po potrebi preveri globe, ki jih določi Komisija, prav tako ni mogoče upoštevati. Po mnenju Jungbunzlauer Svet namreč ne upošteva dejstva, da je cilj zahtev po zadostni jasnosti pravnih določb prav omogočiti sodišču Skupnosti, da nadzira zakonitost odločb, sprejetih na podlagi teh določb. Trditev, ki jo zagovarja Svet, bi povzročila, da bi na sodišča Skupnosti prenesli nalogo zakonodajalca Skupnosti.

59 Petič, Jungbunzlauer se sklicuje na dejstvo, da na nacionalni ravni ni primerljivega pooblastila, s katerim neki organ lahko naloži skoraj neomejene globe. O primerjavi s švedskim pravom, na katero se sklicuje Svet, Jungbunzlauer meni, da se je pravo v tej državi članici razvijalo po vzoru prava Skupnosti in da zato ne koristi razpravi. V zvezi z nemškim pravom, na katerega se Svet prav tako sklicuje, Jungbunzlauer trdi, da nemške določbe o določanju glob za kršitve konkurenčnega prava tvorijo zapleten sistem, ki ni primerljiv z globalnim pooblastilom iz člena 15(2) Uredbe št. 17. Te določbe naj bi namreč predvidevale zgornjo mejo do 500.000 EUR in prek nje do trikratnika dobička, ustvarjenega s kršitvijo, kar naj bi v praksi pomenilo nižjo raven glob v primerjavi z globami na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17. Poleg tega Jungbunzlauer trdi, da se ta raven glob prilagodi glede na način, kako je bila kršitev storjena. Globa naj bi se naložila v celoti le, kadar je dejanje namerno, medtem ko naj bi se za kršitve, zagrešene iz malomarnosti, lahko določil znesek v višini polovice najvišjega predvidenega zneska. V tem okviru naj bi bila globa izračunana po strogo določenih merilih, na primer glede na obseg kršitve, težo očitka, posebne okoliščine kršitelja in njegovega ekonomskega položaja. Jungbunzlauer dopušča, da tudi ti predpisi ne omogočajo, da se vnaprej in z računovodsko natančnostjo določi znesek glob. Vendar naj bi ta natančnost precej presegla stopnjo razmejitve iz člena 15(2) Uredbe št. 17. Jungbunzlauer se sklicuje na dejstvo, da se je zakonodajalec predvsem zaradi mnenja, da pristop, ki temelji samo na prometu, ne upošteva dovolj obsega in pomena kršitve, leta 1999 odpovedal spremembi pravnega okvira v tem smislu.

60 Šestič, Jungbunzlauer meni, da utemeljenost njene trditve ponazarja praksa odločanja Komisije na področju glob. Za prakso Komisije naj namreč ne bi bile značilne samo ogromne razlike v absolutnih zneskih glob, ampak in predvsem drastično povišanje zneska glob po letu 2001. Jungbunzlauer navaja zlasti, da je razmerje med povprečjem glob, naloženih podjetjem v letih od 1994 do 2000, in rekordno globo v višini 462 milijonov EUR, naloženo v letu 2001 v okviru Odločbe Komisije 2003/2/ES z dne 21. novembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/E-1/37.512 – Vitamini) (UL 2003, L 6, str. 1), skoraj ena proti petnajst. Celo druga najvišja globa, naložena podjetju v letu 2001, to je globa v višini 184,27 milijona EUR, naložena v okviru Odločbe Komisije 2004/337/ES z dne 20. decembra 2001 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 Pogodbe ES in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva COMP/E-1/36.212 – Samokopirni papir) (UL 2004, L 115, str. 1), naj bi bila skoraj šestkrat višja od tega povprečja. Jungbunzlauer meni, naj bi dejstvo, da vse te odločbe – tako kot povsem drugačna prejšnja praksa Komisije – temeljijo na edinem pravnem okviru za globe, to je na členu 15(2) Uredbe št. 17, dokazovalo, da ta določba v resnici nikakor ne omejuje prakse Komisije. Ta razvoj naj dejansko ne bi pomenil, da se je raven glob povišala, ampak da se je pomnožila.

61 Sedmič, Jungbunzlauer navaja, da naj bi uradnik Komisije v članku, objavljenem leta 1993, trdil, da se postopek, ki lahko vodi v naložitev globe, na podlagi Uredbe št. 17 „[zdi] daleč od tega, kar po navadi označimo kot predpisani postopek (due process).“

62 Podredno Jungbunzlauer meni, da bi morala Komisija, če bi bil člen 15(2) Uredbe št. 17 združljiv z načelom zakonitosti, to določbo vsaj restriktivno razlagati in uravnotežiti nezadostno stopnjo predvidljivosti te določbe s skladnim in preglednim sistemom glob, ki bi zadevnim podjetjem zagotovil potrebno raven pravne varnosti. Po mnenju Jungbunzlauer bi se morala taka razlaga kazati v tem, da bi Komisija morala biti pripravljena zagotoviti minimalno preglednost in predvidljivost pri določanju globe. Široko pooblastilo, dodeljeno s členom 15(2) Uredbe št. 17 bi po njenem mnenju moralo vsaj kar najmanj izhajati iz dejanske prakse odločanja Komisije in tako izključiti presenečenja, kakršno je predstavljala odločba v tem primeru.

63 Komisija in Svet menita, da člen 15(2) Uredbe št. 17 ne krši načela zakonitosti.

64 Komisija zlasti poudarja, da ima sodišče Skupnosti neomejeno pristojnost nadzora nad njenimi odločbami o globah. Poleg tega poudarja, da so merila iz člena 15(2) Uredbe št. 17 opredeljena po eni strani s sodno prakso in po drugi s Smernicami. Če bi bila merila opredeljena natančneje, Komisija meni, da ne bi mogla po eni strani upoštevati posebnosti vsakega primera in po drugi zagotavljati odvračilnega učinka glob.

65 Komisija tudi poudarja, da v skladu s členom 15(4) Uredbe št. 17 pravila konkurence niso kazenskopravna. Poleg tega ocenjuje, da se tožeča stranka zmotno sklicuje na kršitev člena 7(1) EKČP ter členov 41 in 49 Listine temeljnih pravic.

66 Komisija prav tako opozarja, da je pristojna za dvig ravni glob in da Smernice ne vplivajo na pravni okvir, ki se uporablja za določanje glob.

67 Nazadnje v zvezi s primerjavo z nemškim pravom Komisija navaja primer kazenskega predpisa kot ponazoritev, da tudi pravo te države predvideva zelo široko diskrecijsko pravico pri določanju individualne in konkretne kazni.

68 Svet ocenjuje, da se navedene določbe iz EKČP in listine temeljnih pravic ne uporabljajo za člen 15(2) Uredbe št. 17. Poleg tega je po njegovem mnenju člen 15(2) Uredbe št. 17 povsem jasen in nedvoumen predpis.

2. Presoja Sodišča prve stopnje

69 Člen 15(2) Uredbe št. 17, kot je bil nazadnje spremenjen z Uredbo (ES) št. 1216/1999 (UL L 148, str. 5), določa:

„Komisija lahko podjetjem ali podjetniškim združenjem z odločbo naloži globo od [1000 EUR] do [1.000.000 EUR] ali višjo vsoto, ki pa ne presega 10 % prometa v predhodnem poslovnem letu vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi, kadar namerno ali iz malomarnosti:

(a) kršijo člen [81](1) [ES] ali člen [82 ES]; ali

(b) ne izpolnjujejo katere koli obveznosti, naložene v skladu s členom 8(1).

Pri določanju višine globe se upoštevata teža in trajanje kršitve.“

70 Treba je preučiti, ali, kot trdi tožeča stranka, člen 15(2) Uredbe št. 17 krši načelo zakonitosti, ker vnaprej ne določa zadostno prakse odločanja Komisije.

71 V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je načelo zakonitosti korelat načela pravne varnosti, to pa je splošno načelo prava Skupnosti, ki med drugim zahteva, da so predpisi Skupnosti, zlasti kadar nalagajo kazni ali to omogočajo, jasni in natančni, da bi osebe, ki jih to zadeva, lahko nedvoumno vedele, katere pravice in obveznosti izhajajo iz teh predpisov, in ustrezno ukrepale (v tem smislu glej sodbe Sodišča z dne 9. julija 1981 v zadevi Gondrand, 169/80, Recueil, str. 1931, točka 17; zgoraj v točki 40 navedene sodbe Maizena, točka 15; Van Es Douane Agenten, točka 27, in Procédures pénales contre X, točka 25).

72 Prav tako iz sodne prakse izhaja, da to načelo velja za kazenske predpise in posebne upravne instrumente, ki nalagajo upravne kazni ali to omogočajo (glej zgoraj v točki 40 navedeno sodbo Maizena, točki 14 in 15 ter navedeno sodno prakso), in da se uporablja ne le za predpise, v katerih so opredeljeni znaki kršitve, ampak tudi za tiste predpise, v katerih so opredeljene posledice kršitve prvih predpisov (v tem smislu glej zgoraj v točki 40 navedeno sodbo Procédures pénales contre X, točki 22 in 25).

73 Poleg tega je treba opozoriti, da je načelo zakonitosti del splošnih načel prava Skupnosti, ki ima podlago v skupnih ustavnih tradicijah držav članic, in da je zagotovljeno z različnimi mednarodnimi pogodbami, zlasti s členom 7 EKČP, ki med drugim zadeva kršitve in kazenske sankcije (v tem smislu glej zgoraj v točki 40 navedeno sodbo Procédures pénales contre X, točka 25).

74 V skladu z ustaljeno sodno prakso so temeljne pravice sestavni del splošnih načel prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti (mnenje Sodišča 2/94 z dne 28. marca 1996, Recueil, str. I-1759, točka 33 in sodba Sodišča z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow, C‑299/95, Recueil, str. I‑2629, točka 14). V ta namen sta Sodišče in Sodišče prve stopnje iskali navdih pri skupnih ustavnih tradicijah držav članic in usmeritvah iz mednarodnih instrumentov v zvezi z varstvom človekovih pravic, ki so se jim države članice pridružile ali so pri njih sodelovale. S tega vidika ima EKČP poseben pomen (sodba Sodišča z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651 točka 18, in zgoraj navedena sodba Kremzow, točka 14). Poleg tega v skladu s členom 6(2) EU „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP], in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic“ (sodba Sodišča z dne 22. oktobra 2002 v zadevi Roquette Frères, C‑94/00, Recueil, str. I‑9011, točki 23 in 24, in zgoraj v točki 40 navedena sodba Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, točka 60).

75 V zvezi s tem je treba opozoriti na besedilo člena 7(1) EKČP:

„Nihče ne sme biti obsojen za katerokoli dejanje, izvršeno s storitvijo ali opustitvijo, ki ni bilo določeno kot kaznivo dejanje po domačem ali po mednarodnem pravu v času, ko je bilo storjeno. Prav tako se ne sme izreči strožja kazen od tiste, ki jo je bilo mogoče izreči v času, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno.“

76 Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) iz te določbe izhaja, da mora zakon jasno opredeliti kršitve in zanje predvidene kazni. Ta pogoj je izpolnjen, če posameznik lahko iz besedila ustrezne določbe in po potrebi na podlagi razlage, ki so jo podala sodišča, izve, za katera dejanja in opustitve dejanj je kazensko odgovoren (glej ESČP, sodba v zadevi Coëme proti Belgiji z dne 22. junija 2000, Recueil des arrêts et décisions, 2000-VII, str. 1, točka 145).

77 Komisija in Svet sta ob sklicevanju na člen 15(4) Uredbe št. 17, ki določa, da odločbe Komisije, sprejete med drugim na podlagi odstavka 2 te določbe niso kazenskopravne, izrazila dvome glede tega, ali se Sodišče prve stopnje lahko zgleduje po členu 7(1) EKČP in sodni praksi ESČP, v zvezi s tem členom, da bi preučilo zakonitost člena 15(2) Uredbe št. 17.

78 V zvezi s tem Sodišče prve stopnje najprej poudarja, da ni pristojno za presojo člena 15(2) Uredbe št. 17 z vidika člena 7(1) EKČP, ker določbe EKČP niso same po sebi del prava Skupnosti (v tem smislu glej zgoraj v točki 40 navedeno sodbo Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji, točka 59). Vendar pa, kot je bilo navedeno v točki 74 zgoraj, so temeljne pravice sestavni del splošnih načel prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti, pri tem pa kot zgled upošteva zlasti EKČP.

79 Nato, ne da bi Sodišče prve stopnje moralo odločiti o tem, ali bi se člen 7(1) EKČP zlasti zaradi narave in strogosti glob, ki jih je Komisija naložila na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, lahko uporabil za take upravne kazni in torej Sodišču prve stopnje bil zgled (v tem smislu glej sodba Sodišča z dne 28. junija 2005 v zadevi Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točke od 215 do 223), zadostuje ugotovitev, da člen 7(1) EKČP ne zahteva, da je besedilo določb, na podlagi katerih so naložene te kazni, tako natančno, da bi bilo mogoče z absolutno gotovostjo predvideti posledice kršitve teh določb.

80 V skladu s sodno prakso ESČP obstoj nejasnih izrazov v neki določbi ne pomeni nujno kršitve člena 7 EKČP. Tako je ESČP priznalo, da pojem pravo, uporabljen v členu 7 EKČP, ustreza pojmu zakon, ki je uporabljen v drugih členih EKČP (glej ESČP, sodbo v zadevi Baskaya in Okçuoglu proti Turčiji z dne 8. julija 1999, Recueil des arrêts et décisions, 1999-IV, str. 308, točka 36, in zgoraj v točki 79 navedeno sodbo Dansk Rørindustri in drugi proti Komisiji, točka 216). Poleg tega je ESČP priznalo, da veliko zakonov ni absolutno natančnih in da so številni med njimi zaradi nuje, da se izognejo pretirani togosti in da se prilagodijo spremembam položaja, po sili razmer zapisani bolj ali manj ohlapno, tako da sta njihova razlaga in uporaba odvisni od prakse (glej ESČP, sodbo Kokkinakis proti Grčiji z dne 25. maja 1993, serija A št. 260-A, točki 40 in 52). Vendar je ESČP tudi pojasnilo, da vsak zakon predpostavlja kakovostne pogoje, med drugim pogoja dostopnosti in predvidljivosti (zgoraj navedena sodba Baskaya in Okçuoglu proti Turčiji, točka 36). Vendar dejstvo, da zakon daje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, samo po sebi ni v neskladju z zahtevo po predvidljivosti, če sta obseg in način izvrševanja te pristojnosti glede na zadevni legitimni cilj dovolj jasna, da se posamezniku zagotovi ustrezno varstvo pred samovoljo (glej ESČP, sodbo Margareta in Roger Andersson proti Švedski z dne 25. februarja 1992, serija A št. 226-A, § 75). Nazadnje ESČP pojasni, da pri presoji, ali so uporabljeni pojmi določni ali ne, poleg samega besedila zakona upošteva tudi ustaljeno in objavljeno sodno prakso (glej ESČP, sodbi v zadevi G. proti Franciji z dne 27. septembra 1995, serija A št. 325-B, § 25, in v zadevi E.K. proti Turčiji z dne 7. februarja 2002, točka 51).

81 V zvezi s skupnimi ustavnimi tradicijami držav članic ni ničesar, kar bi Sodišču prve stopnje omogočalo, da načelo zakonitosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti, razlaga drugače, kot izhaja iz zgornjih ugotovitev. Najprej je treba v zvezi s sklicevanjem tožeče stranke na besedilo določbe nemškega prava, v skladu s katero pristojni nemški organi nalagajo globe za kršitev pravil konkurence, ugotoviti, da iz pravnega položaja ene same države članice ni mogoče sklepati na skupne ustavne tradicije držav članic. Nadalje, kot je tožeča stranka priznala na obravnavi, ustrezna zakonodaja številnih drugih držav članic pozna za dodelitev upravnih kazni, kakršne se naložijo zaradi kršitve nacionalnih pravil konkurence, podobno raven vnaprejšnje določenosti kot člen 15(2) Uredbe št. 17 in celo podobna ali enaka merila, kot so predvidena v tej določbi.

82 Zato je treba z vidika zgornjih načelnih ugotovitev preučiti, ali člen 15(2) Uredbe št. 17 spoštuje načelo zakonitosti.

83 V zvezi s tem je treba opozoriti, da so kazni, predvidene v členu 15(2) Uredbe št. 17 za kršitev členov 81 ES in 82 ES, ključni instrument, ki ga ima Komisija, da v Skupnosti zagotovi „sistem, ki zagotavlja, da na notranjem trgu ni izkrivljanja konkurence“ (člen 3(1)(g) ES). Ta sistem omogoča Skupnosti, da opravi svojo nalogo, da z vzpostavitvijo skupnega trga v vsej Skupnosti med drugim spodbuja skladen, uravnotežen in trajnosten razvoj gospodarskih dejavnosti in visoko stopnjo konkurenčnosti (člen 2 ES). Poleg tega je ta sistem potreben za sprejetje ekonomske politike v Skupnosti, ki se izvaja v skladu z načelom odprtega tržnega gospodarstva s svobodno konkurenco (člen 4(1) in (2) ES). Tako člen 15(2) Uredbe št. 17 omogoča izvajanje sistema, ki ustreza temeljnim nalogam Skupnosti.

84 Da bi se izognili pretirani togosti predpisov in omogočili, da se pravno pravilo prilagodi okoliščinam, je poleg tega treba natančno navesti, da mora biti dovoljena določena stopnja nepredvidljivosti morebitne kazni za določeno kršitev. Globa lahko v dovolj omejenem razponu med najmanjšim in najvišjim zneskom, ki se lahko naloži za določeno kršitev, prispeva k učinkovitosti te kazni z vidika uporabe in odvračilnega učinka.

85 V tem primeru člen 15(2) Uredbe št. 17 kot kazen za podjetje, ki je kršilo člen 81(1) ES in člen 82 ES, predvideva naložitev globe v višini od 1000 EUR do 10 % prometa, ki ga je zadevno podjetje ustvarilo v preteklem poslovnem letu. Zato je treba ugotoviti v nasprotju s trditvami tožeče stranke, da Komisija nima neomejene diskrecijske pravice pri določanju glob za kršitve pravil konkurence.

86 Poleg tega Sodišče prve stopnje ocenjuje, da Svet s tem, ko je v primeru kršitve pravil konkurence predvidel globe v višini od 1000 EUR do 10 % prometa zadevnega podjetja, Komisiji ni dal pretiranega manevrskega prostora. Sodišče prve stopnje zlasti ocenjuje, da je zgornja meja v višini 10 % prometa zadevnega podjetja razumna meja, glede na to, kakšne interese brani Komisija pri takih vrstah kršitev. Pomembno je tudi poudariti, da v nasprotju s tem, kar navaja tožeča stranka, presoja, ali so globe na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17, razumne, ne sme biti absolutna, ampak relativna, to pomeni odvisna od prometa kršitelja.

87 Poleg tega Sodišče prve stopnje poudarja, da mora Komisija pri določitvi zneska glob na podlagi člena 15(2) Uredbe št. 17 upoštevati splošna pravna načela, zlasti načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, kot sta priznani v sodni praksi Sodišča in Sodišča prve stopnje. Ustaljena sodna praksa Sodišča in Sodišča prve stopnje je tudi razjasnila merila in metodo za izračun, ki jih mora Komisija uporabiti pri določanju zneska glob (glej zlasti točko 213 in naslednje spodaj). Sicer pa se tožeča stranka sama sklicuje na to sodno prakso v podporo svojim razlogom in trditvam (glej zlasti točko 199 spodaj).

88 Poleg tega je Komisija sama na podlagi meril iz člena 15(2) Uredbe št. 17 in njihovih natančnejših opredelitev v sodni praksi Sodišča in Sodišča prve stopnje razvila prakso odločanja, ki je javnosti znana in dostopna. Čeprav seveda predhodna praksa odločanja Komisije sama po sebi ni zavezujoča za Komisijo, ko določa znesek globe (v tem smislu glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi LR AF 1998 proti Komisiji, T‑23/99, Recueil, str. II‑1705, točka 234, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Michelin proti Komisiji, T‑203/01, Recueil, str. II‑4071, točka 254), je vendarle res, da Komisija v skladu z načelom enakega obravnavanja, ki je splošno pravno načelo in ga mora spoštovati, primerljivih dejanskih stanj ne sme obravnavati različno oziroma različnih dejanskih stanj enako, če tako obravnavanje ni objektivno utemeljeno (sodba Sodišča z dne 13. decembra 1984 v zadevi Sermide, 106/83, Recueil, str. 4209, točka 28, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi BPB de Eendracht proti Komisiji, T‑311/94, Recueil, str. II‑1129, točka 309).

89 Povrhu tega je treba upoštevati, da je Komisija v skrbi za preglednost in večjo pravno varnost zadevnih podjetij objavila Smernice, v katerih je opisala metodo za izračun, ki jo uporablja v vsakem posameznem primeru.

90 Na podlagi vseh teh elementov in v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, lahko obveščeni udeleženec na trgu, po potrebi na podlagi pravnega nasveta, pravno zadostno predvidi metodo in višino glob, ki mu pretijo za določeno ravnanje. Dejstvo, ki ga Komisija in Svet ne izpodbijata, da podjetja ne morejo vnaprej natančno vedeti, kakšna bo raven globe, ki jo bo Komisija določila v vsakem posameznem primeru, ne more imeti za posledico, da člen 15(2) Uredbe št. 17 krši načelo zakonitosti.

91 Čeprav je res, da podjetja ne morejo vnaprej vedeti, kakšna bo natančna raven glob, ki jih bo Komisija določila v vsakem posameznem primeru, je tudi res, da mora Komisija v skladu s členom 253 ES v odločbi o naložitvi globe obrazložiti znesek naložene globe in izbrano metodo za njen izračun. Ta obrazložitev mora jasno in nedvoumno prikazati sklepanje Komisije, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep in ocenijo, ali bi bilo primerno predložiti zadevo sodišču Skupnosti, ter mu, glede na okoliščine primera, omogočile da opravi nadzor.

92 Ob upoštevanju navedenega je treba zavrniti ugovor nezakonitosti člena 15(2) Uredbe št. 17.

B – Skladna razlaga člena 15(2) Uredbe št. 17

93 Tožeča stranka trdi, da bi morala Komisija, če bi bil člen 15(2) Uredbe št. 17 združljiv z načelom zakonitosti, ki je posledica načela pravne varnosti, to določbo vsaj restriktivno razlagati in uravnotežiti nezadostno stopnjo predvidljivosti te določbe s skladnim in preglednim sistemom glob, ki bi zadevnim podjetjem zagotovil potrebno raven pravne varnosti.

94 Komisija opozarja, da je sprejela Smernice prav z namenom zagotoviti zadostno stopnjo preglednosti in da ima po njihovem sprejetju manj svobode pri določanju zneska glob.

95 Sodišče prve stopnje ugotavlja, da v okviru drugega, podrednega dela tega tožbenega razloga, tožeča stranka ne navaja nobenega konkretnega očitka zoper Odločbo, ampak izraža splošne postulate v tem smislu, da mora Komisija na splošno spremeniti svojo politiko glob, tako da zniža njihove zneske ali natančno opredeli besedilo Smernic.

96 Zato je treba ta del tožbenega razloga zavreči kot nedopusten.

II – Naslovnik odločbe

97 Tožeča stranka podaja dva tožbena razloga, prvič, kršitev obveznosti obrazložitve in drugič, napake v zvezi z naslovnikom Odločbe.

A – Kršitev obveznosti obrazložitve

98 Jungbunzlauer meni, da Odločba ne vsebuje nikakršne obrazložitve, zakaj bi morala nositi odgovornost za protikonkurenčno ravnanje Jungbunzlauer GmbH v obdobju pred letom 1993.

99 Komisija o tej temi ni navedla posebnih trditev.

100 Sodišče prve stopnje opozarja, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, ki jo zahteva člen 253 ES, jasno in nedvoumno prikazati sklepanje organa Skupnosti, ki je zadevni ukrep sprejel, tako da se zainteresirane stranke lahko seznanijo z razlogi za sprejeti ukrep, sodišče Skupnosti pa lahko opravi nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presoditi glede na okoliščine primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo navedenih razlogov in morebitni interes oseb, ki jih akt neposredno in posamično zadeva, da dobijo pojasnila. Ne zahteva se, da so v obrazložitvi navedene vse ustrezne dejanske ali pravne okoliščine, ker se mora vprašanje, ali obrazložitev akta ustreza zahtevam člena 253 ES, presojati ne samo glede na besedilo akta, ampak tudi glede na kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (sodbi Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 63, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑301/96, Recueil, str. I‑9919, točka 87).

101 V tem primeru je Komisija kot utemeljitev za svojo odločitev, da pripiše odgovornost družbi Jungbunzlauer ne le za obdobje po avgustu 1993, ampak tudi za obdobje od začetka kršitve marca 1991 do julija 1993, navedla naslednje razloge.

102 Komisija je v uvodnih izjavah 30 in 33 Odločbe navedla, da je bila tožeča stranka, družba Jungbunzlauer, družba za upravljanje, ki je po prestrukturiranju skupine leta 1993 vodila dejavnosti skupine Jungbunzlauer, na čelu katere je bil holding Jungbunzlauer Holding AG. Komisija je navedla, da je tožeča stranka Jungbunzlauer od leta 1993 dalje vodila tudi dejavnosti skupine na trgu citronske kisline, ki jo je v skupini proizvajala Jungbunzlauer GmbH, hčerinska družba v 100-odstotni lasti Jungbunzlauer Holding AG. Komisija je dodala, da je pred prestrukturiranjem skupine leta 1993 skupino vodila Jungbunzlauer GmbH. Do leta 1993 je distribucijo citronske kisline vodila Jungbunzlauer GmbH, po tem datumu pa druga hčerinska družba holdinga Jungbunzlauer Holding AG, to je Jungbunzlauer International AG.

103 Komisija je v uvodni izjavi 70 Odločbe navedla, da sta na sestankih omejevalnega sporazuma skupino Jungbunzlauer zastopala generalni direktor skupine in direktor Jungbunzlauer GmbH.

104 Komisija je v uvodni izjavi 186 Odločbe opozorila, da sta družbi Jungbunzlauer in Jungbunzlauer GmbH v odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah skupaj izjavili, da bi morala biti Odločba naslovljena na Jungbunzlauer GmbH. V zvezi s tem je Komisija sklepala, kot sledi:

„(187) […] Najprej, do drugega polletja 1993 je bila Jungbunzlauer [GmbH] ne le hčerinska družba, odgovorna za proizvodnjo in distribucijo citronske kisline, ampak tudi pravni subjekt, zadolžen za vodenje celotne skupine Jungbunzlauer. Leta 1993 je bila odgovornost za vodenje skupine prenesena na Jungbunzlauer AG, ki se lahko šteje kot naslednica Jungbunzlauer [GmbH] za vodenje skupine Jungbunzlauer. Od tega datuma je Jungbunzlauer [GmbH] hčerinska družba v 100-odstotni lasti skupine, ki o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak v glavnem upošteva navodila družbe Jungbunzlauer AG, to je družbe, odgovorne za vodenje skupine.

(188) Jungbunzlauer AG je del obdobja, ki ga obravnava ta odločba, neposredno sodelovala na sestankih omejevalnega sporazuma prek svojega generalnega [direktorja]. Zato je treba ugotoviti, da je pravni subjekt, odgovoren za vodenje celotne skupine Jungbunzlauer, ves čas, ki ga pokriva ta odločba, aktivno in neposredno sodeloval pri omejevalnem sporazumu. Zadevni pravni subjekt je sedaj Jungbunzlauer AG, zato mora biti ta odločba naslovljena nanjo.“

105 Te navedbe, čeprav jedrnate, opredeljujejo bistvene elemente, ki jih je Komisija izbrala za utemeljitev, zakaj je družba Jungbunzlauer odgovorna za kršitev v obdobju pred letom 1993. Komisija je namreč navedla, da je prav zaradi prenosa vodstvenih nalog za dejavnosti skupine, med drugim za trg citronske kisline, z Jungbunzlauer GmbH na družbo Jungbunzlauer ocenila, da je slednja odgovorna za kršitev v obdobju pred prestrukturiranjem skupine leta 1993.

106 Zato je treba tožbeni razlog glede kršitve obveznosti obrazložitve zavrniti.

B – Tožbeni razlog glede napak v zvezi z naslovnikom odločbe

1. Trditve strank

107 Družba Jungbunzlauer ocenjuje, da je Odločba pomotoma naslovljena nanjo. V tožbi navaja, da bi morala biti Odločba naslovljena na Jungbunzlauer GmbH. Trdi, da je to družba, ki je v skupini proizvajala in distribuirala citronsko kislino in ki je bila poleg tega do leta 1993 odgovorna za vodenje celotne skupine. Tožeča stranka v zvezi z obdobjem po letu 1993, ko je bila sama ustanovljena kot družba za upravljanje, v repliki poudarja, da je celo po tem datumu skupino „dejansko vodila“ Jungbunzlauer Holding AG.

108 Jungbunzlauer po eni strani v zvezi z obdobjem po letu 1993 opozarja, prvič, da sta od leta 1993 dalje Jungbunzlauer GmbH in Jungbunzlauer samo hčerinski družbi v 100-odstotni lasti Jungbunzlauer Holding AG, tako da tudi ona sama ni matična, ampak sestrska družba družbe Jungbunzlauer GmbH.

109 Zato se po mnenju Jungbunzlauer Komisija ne more veljavno sklicevati na sodbi Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG proti Komisiji (107/82, Recueil, str. 3151, v nadaljevanju: sodba AEG, točka 50) in z dne 16. novembra 2000 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji (C‑286/98 P, Recueil, str. I‑9925, v nadaljevanju: sodba Stora, točka 28), ki se nanašata na odgovornost matične družbe za ravnanje hčerinske družbe. Ta odnos med matično in hčerinsko družbo naj bi se kvalitativno razlikoval od odnosa, ki naj bi obstajal med Jungbunzlauer in Jungbunzlauer GmbH, ker je Jungbunzlauer Holding AG kot matična družba kateri od svojih hčerinskih družb lahko kadarkoli odvzela pravico nadzora nad drugo sestrsko družbo.

110 Jungbunzlauer dodaja, da je drugim družbam skupine zagotavljala samo storitve vodenja in svetovalne storitve glede vprašanj poslovne in organizacijske politike ter finančnih naložb. Družba Jungbunzlauer naj bi svoje dejavnosti opravljala na zahtevo Jungbunzlauer Holding AG, ki naj bi nadzirala skupino in edina imela pravico dajati navodila družbam v skupini. Družba Jungbunzlauer naj ne bi imela tovrstne lastne pravice do različnih podjetij v skupini in ta pravica naj ji ne bi bila dodeljena z vlogo „Treuhänder“ (mandatarja) holdinga Jungbunzlauer Holding AG. Nasprotno, njene dejavnosti naj bi bile omejene na to, da drugim družbam v skupini nudi storitve pri njej zaposlenega osebja. Če bi v določenem primeru te osebe prenesle navodila družbam v skupini (na primer družbi Jungbunzlauer GmbH), tega ne bi naredile v imenu Jungbunzlauer, ampak kot predstavniki Jungbunzlauer Holding AG.

111 Jungbunzlauer iz tega sklepa, da je poslovanje Jungbunzlauer Holding AG in celotne skupine „dejansko vodila“ izključno Jungbunzlauer Holding AG. To naj bi potrdilo avstrijsko pravo družb, ki velja za Jungbunzlauer GmbH. Družbo, ustanovljeno kot GmbH, naj bi namreč vodili njeni organi, to sta upravni odbor in nadzorni svet, medtem ko naj bi trgovinsko politiko navsezadnje opredelila skupščina delničarjev, v kateri je v tem primeru Jungbunzlauer Holding AG kot edini delničar imela vse glasovalne pravice.

112 Drugič, družba Jungbunzlauer trdi, da so celo po njeni ustanovitvi leta 1993 glavni udeleženci v razpravah, z izjemo generalnega direktorja družbe Jungbunzlauer, ki je nastopil svojo funkcijo poleti 1993, že dolgo opravljali vodilne funkcije v Jungbunzlauer GmbH. Poleg tega naj bi te osebe po ustanovitvi družbe Jungbunzlauer leta 1993 še naprej opravljale svoje funkcije pri Jungbunzlauer GmbH. Velika večina dejavnosti naj bi bila torej povezana z Jungbunzlauer GmbH. Trditev Komisije, da naj bi določene zadevne osebe opravljale funkcije v skupini, v tem okviru naj ne bi bila pomembna. Po mnenju družbe Jungbunzlauer bi morala Komisija navesti vsaj različne družbe v skupini, v katerih so bile te osebe zaposlene in katerih seznam je priložen odgovoru na obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Jungbunzlauer navaja kot primer, da je napačna trditev, da sta bili osebi H. in R. zaposleni pri njej ali pri Jungbunzlauer Holding AG.

113 Tretjič, družba Jungbunzlauer ocenjuje, da bi bilo glede na potek upravnega postopka nenaravno trditi, da je odgovorna za omejevalni sporazum. Trdi namreč, da je Komisija naslovila svoje zahteve za informacije z dne 6. avgusta 1997, 28. julija 1998 in 3. marca 1999 na Jungbunzlauer GmbH in da je slednja tudi sodelovala v okviru obvestila o ugodni obravnavi.

114 Družba Jungbunzlauer po drugi strani v zvezi z obdobjem pred letom 1993 trdi, prvič, da je do leta 1993 skupino vodila Jungbunzlauer GmbH in da pred tem datumom družba Jungbunzlauer sploh ni poslovala. Zato ji po njenem mnenju nikakor ni mogoče pripisati odgovornosti za protikonkurenčno ravnanje v obdobju pred letom 1993.

115 Drugič, družba Jungbunzlauer meni, da sodbe, na katere se sklicuje Komisija, niso pomembne za podporo trditvi, da se nanjo prenese odgovornost za kršitev Jungbunzlauer GmbH. Poudarja, da se je zadeva, v kateri je bila izrečena sodba Sodišča z dne 16. decembra 1975 v zadevi Suiker Unie in drugi proti Komisiji (od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, točke od 84 do 87) nanašala na pravno nasledstvo, zadeva, v kateri je bila izrečena sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. marca 1999 v zadevi NMH Stahlwerke proti Komisiji (T‑134/94, Recueil, str. II‑239, točke od 35 do 38) pa se je nanašala na prevzem družbe v stečaju.

116 Tretjič, družba Jungbunzlauer ocenjuje, da je ni mogoče šteti za „gospodarsko naslednico“ Jungbunzlauer GmbH in da ne more biti odgovorna za ravnanje te družbe pred letom 1993. To naj bi dokazovala okoliščina, da je bila njena vloga v skupini omejena na opravljanje storitev za druge družbe v omenjeni skupini (glej točko 110 zgoraj). Trdi tudi, da je Jungbunzlauer GmbH celo po letu 1993 še vedno opravljala svoje dejavnosti proizvodnje in trženja citronske kisline. Vendar če se je Jungbunzlauer GmbH v zvezi s tem kdaj obrnila na druge družbe v skupini, tudi na Jungbunzlauer, so le-te imele samo status zastopnika. Politiko v zvezi s količinami in cenami naj bi vedno odrejala Jungbunzlauer GmbH.

117 Četrtič, netočno naj bi bilo, da sta osebi B. in H. vodili Jungbunzlauer ali delovali v njenem imenu. Družba Jungbunzlauer vsekakor trdi, da oseba H. ni bila zaposlena pri njej, ampak pri drugih družbah te skupine.

118 Petič, družba Jungbunzlauer poudarja, da je razpolagala z omejenimi finančnimi sredstvi.

119 Komisija poudarja, da se je oprla na informacije, ki sta jih v upravnem postopku posredovali Jungbunzlauer GmbH in družba Jungbunzlauer.

120 V zvezi z obdobjem po letu 1993 Komisija ocenjuje, da iz teh informacij izhaja, da je bila Jungbunzlauer GmbH do leta 1993 zadolžena za vodenje skupine in da je leta 1993 to funkcijo prevzela družba Jungbunzlauer, tako da je pri dejavnostih, povezanih z omejevalnim sporazumom, med tema dvema družbama obstajalo gospodarsko nasledstvo. Dejstvo, da je tožeča stranka samo sestrska družba družbe Jungbunzlauer GmbH, ne more ovreči te ugotovitve. Komisija namreč poudarja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso lastništvo podjetja matični družbi omogoča, da odločilno vpliva na ekonomsko politiko svoje hčerinske družbe, razen če se to dejstvo izpodbija. Zato lastništvo podjetja samo po sebi ne bi bilo odločilno, pač pa možnost, ki jo daje matični družbi, da odločilno vpliva na ekonomsko politiko hčerinske družbe. Vendar po mnenju Komisije matična družba lahko možnost vplivanja na ravnanje katere od svojih hčerinskih družb prenese na drugo družbo v skupini. In to naj bi se zgodilo v tem primeru.

121 V zvezi z obdobjem pred letom 1993 Komisija ocenjuje, da je treba zaradi omenjenega gospodarskega nasledstva nalog, povezanih z vodenjem dejavnosti skupine Jungbunzlauer na trgu citronske kisline, odgovornost za kršitev, ki jo je zagrešila Jungbunzlauer GmbH pred prestrukturiranjem leta 1993, pripisati družbi Jungbunzlauer. Dejstvo, da slednja pred letom 1993 ni obstajala in da je Jungbunzlauer GmbH še naprej obstajala tudi po tem datumu, naj bi bilo neupoštevno, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča in Sodišča prve stopnje.

2. Presoja Sodišča prve stopnje

122 Iz sodne prakse izhaja, da člen 81(1) ES, ki med drugim prepoveduje sporazume med podjetji ali sodelovanje pri usklajenih ravnanjih, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu, zadeva gospodarske subjekte, sestavljene iz materialnih in človeških elementov, ki lahko prispevajo k temu, da se stori kršitev iz te določbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra 1991 v zadevi Enichem Anic proti Komisiji, T‑6/89, Recueil, str. II‑1623, točka 235).

123 V tem primeru tožeča stranka ne izpodbija obstoja kršitve iz člena 81(1) ES. Vendar pa trdi, da ji Komisija ne more pripisati odgovornosti za to kršitev.

124 V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je do leta 1993 skupino Jungbunzlauer vodila Jungbunzlauer GmbH, ki je sicer proizvajala tudi citronsko kislino, da je po prestrukturiranju leta 1993 družba Jungbunzlauer kot družba za upravljanje vodila vse dejavnosti skupine, vključno z dejavnostmi na trgu citronske kisline, in da je bila na čelu skupine holdinška družba Jungbunzlauer Holding AG (glej točko 102 zgoraj).

125 V zvezi z obdobjem po prestrukturiranju skupine Jungbunzlauer leta 1993 je treba ugotoviti, da je bila družba Jungbunzlauer, hčerinska družba v 100-odstotni lasti Jungbunzlauer Holding AG, sestrska in ne matična družba družbe Jungbunzlauer GmbH. V tem okviru tožeča stranka upravičeno trdi, da se ta primer razlikuje od primerov, v katerih je nastala sodna praksa Sodišča in Sodišča prve stopnje (glej zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Stora Kopparbergs Bergslags proti Komisiji, T‑354/94, Recueil, str. II‑2111, točka 80, ki je bila v pritožbenem postopku potrjena s sodbo Stora, točka 109 zgoraj, točke od 27 do 29, in sodbo AEG, točka 109 zgoraj, točka 50, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne 1. aprila 1993 v zadevi BPB Industries in British Gypsum proti Komisiji, T‑65/89, Recueil, str. II‑389, točka 149), v skladu s katero v bistvu Komisija pravilno predpostavlja, da hčerinska družba v 100-odstotni lasti v glavnem izvaja navodila, ki jih dobi od matične družbe, ne da bi bilo treba preveriti, ali je matična družba to oblast dejansko izvajala.

126 Vendar pa, kot izhaja iz uvodnih izjav Odločbe in v nasprotju s trditvami tožeče stranke, se Komisija ni oprla na tako predpostavko, ampak je, nasprotno, na podlagi odgovorov, ki sta jih posredovali družbi Jungbunzlauer in Jungbunzlauer GmbH v upravnem postopku, preučila, ali bi bilo treba kljub zgoraj razčlenjeni strukturi skupine Jungbunzlauer kršitev pripisati družbi Jungbunzlauer.

127 V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Jungbunzlauer GmbH v odgovoru predvsem na zahtevo po informacijah, ki jo je nanjo naslovila Komisija 3. marca 1999, z dopisom z dne 21. maja 1999 v okviru sodelovanja s Komisijo opisala strukturo skupine Jungbunzlauer in zlasti izjavila, da „[je] skupino vodila Jungbunzlauer AG [...], ki je kot družba za upravljanje vodi[la] podjetja v lasti holdinga Jungbunzlauer Holding AG.“

128 Poleg tega je Komisija 29. marca 2000 družbi Jungbunzlauer poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah. Družba Jungbunzlauer je v odgovoru na to obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je predložila 22. junija 2000 „v imenu Jungbunzlauer GmbH“, ocenila, da ne more biti naslovnik nobenega dokumenta v zvezi s tem postopkom. V zvezi s tem je opisala organizacijsko strukturo skupine Jungbunzlauer in med drugim priložila shemo. Tožeča stranka je navedla, da je bila Jungbunzlauer samo družba za upravljanje, ki je vodila družbe v lasti skupine, na čelu katere je bila Jungbunzlauer Holding AG. Zato pa je družba Jungbunzlauer pojasnila, da je Jungbunzlauer GmbH „delovala“ na trgu citronske kisline, razen pri distribuciji tega proizvoda, za katero je bila od leta 1993 dalje v imenu Jungbunzlauer GmbH zadolžena druga hčerinska družba Jungbunzlauer Holding AG, to je družba Jungbunzlauer International AG. Poleg tega je družba Jungbunzlauer pojasnila, da „je do drugega polletja 1993 za celotno vodenje skrbela Jungbunzlauer [GmbH]“ in da „[o]d leta 1993 Jungbunzlauer AG […] obstaja kot družba za upravljanje.“

129 Na podlagi skupnih izjav Jungbunzlauer in Jungbunzlauer GmbH, navedenih v uvodni izjavi 187 Odločbe, je Komisija lahko upravičeno menila, da so bile od prestrukturiranja skupine Jungbunzlauer leta 1993 dalje dejavnosti Jungbunzlauer GmbH omejene zgolj na proizvodnjo citronske kisline, medtem ko je bilo vodenje dejavnosti skupine, vključno v zvezi s tem proizvodom, prepuščeno Jungbunzlauer, tako da Jungbunzlauer GmbH ni samostojno določala svojega ravnanja na tem trgu, ampak je v glavnem izvajala navodila, ki jih je dajala družba Jungbunzlauer. Komisija je namreč lahko pravilno sklepala, da se je matična družba obeh družb, Jungbunzlauer GmbH in Jungbunzlauer, odločila slednji zaupati nalogo, da vodi vse dejavnosti skupine in zato tudi dejavnosti, povezane z ravnanjem skupine na trgu, ki je predmet omejevalnega sporazuma, torej na trgu citronske kisline.

130 Zato Komisija ni storila napake, ko je sklepala, da je treba v zvezi z obdobjem po prestrukturiranju skupine Jungbunzlauer leta 1993 kršitev pripisati družbi Jungbunzlauer.

131 V zvezi z obdobjem pred prestrukturiranjem skupine Jungbunzlauer leta 1993 je treba ugotoviti, kot je ugotovila že Komisija v uvodni izjavi 187 Odločbe, da je bila do leta 1993 Jungbunzlauer GmbH odgovorna ne le za dejavnosti skupine na trgu citronske kisline, ampak tudi za vodenje vseh dejavnosti skupine. Ta zadnja naloga vodenja dejavnosti skupine, vključno z dejavnostmi na trgu citronske kisline, je bila leta 1993 prenesena na družbo Jungbunzlauer, ki je tako postala gospodarska naslednica Jungbunzlauer GmbH za vodenje dejavnosti skupine.

132 Kajti dejstvo, da družba še naprej obstaja kot pravni subjekt, ne izključuje možnosti, da se z vidika konkurenčnega prava Skupnosti del dejavnosti te družbe lahko prenese na drugo družbo, ki postane odgovorna za dejanja prve družbe (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 7. januarja 2004 v zadevi Aalborg Portland in drugi proti Komisiji, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, Recueil, str. I‑123, točke od 356 do 359).

133 Zato Komisija prav tako ni storila napake, ko je menila, da je treba v zvezi z obdobjem pred prestrukturiranjem skupine Jungbunzlauer leta 1993 kršitev pripisati družbi Jungbunzlauer.

134 Zato je treba tožbeni razlog glede napak pri naslovniku Odločbe zavrniti.

III – Teža kršitve

135 Tožeča stranka po eni strani meni, da Komisija ni pravilno presodila dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg citronske kisline in da v zvezi s tem ni predložila zadostne obrazložitve. Po drugi strani tožeča stranka meni, da Komisija ni dovolj upoštevala gospodarske moči tožeče stranke, relativno omejene v primerjavi z drugimi zadevnimi podjetji.

A – Obstoj dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg

1. Uvod

136 Najprej je treba opozoriti, da se teža kršitev določi na podlagi številnih dejavnikov, med katerimi so zlasti posebne okoliščine zadeve in njen kontekst, ne da bi obstajal seznam nujnih ali izključnih kriterijev, ki jih je treba obvezno upoštevati (sklep Sodišča z dne 25. marca 1996 v zadevi SPO in drugi proti Komisiji, C‑137/95 P, Recueil, str. I‑1611, točka 54; sodba Sodišča z dne 17. julija 1997 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, C‑219/95 P, Recueil, str. I‑4411, točka 33, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi HFB in drugi proti Komisiji, T‑9/99, Recueil, str. II‑1487, točka 443). V tem okviru se dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na zadevni trg lahko upošteva kot eno od ustreznih meril.

137 Komisija je v Smernicah (točka 1 A, prvi odstavek) navedla, da pri oceni teže kršitve poleg same narave kršitve in velikosti upoštevnega geografskega trga upošteva tudi „dejanski vpliv [kršitve] na trg, kadar se to lahko meri.“

138 V tem primeru iz uvodnih izjav od 210 do 230 Odločbe izhaja, da je Komisija dejansko določila znesek globe glede na težo kršitve in pri tem upoštevala tri merila. V tem okviru je zlasti menila, da je imel omejevalni sporazum „dejanski učinek“ na trg citronske kisline (uvodna izjava 230 Odločbe).

139 Vendar po mnenju družbe Jungbunzlauer v tem okviru Komisija ni pravilno presodila dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg citronske kisline in v zvezi s tem ni predložila zadostne obrazložitve.

2. Obstoj napak pri presoji

140 Po mnenju Jungbunzlauer je Komisija storila več napak pri presoji, ki vplivajo na izračun zneska glob.

a) Domnevno napačen pristop Komisije pri dokazu dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg

Trditve strank

141 Jungbunzlauer očita Komisiji, da ni dokazala dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg in da je prenesla dokazno breme na zadevna podjetja. Vendar mora ta dokaz navesti Komisija, če se odloči, da ga bo upoštevala pri določitvi glob (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. maja 1998 v zadevi Cascades proti Komisiji, T‑308/94, Recueil, str. II‑925, točka 180 in naslednje, in z dne 15. marca 2000 v zadevi Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, T‑25/95, T‑26/95, od T‑30/95 do T‑32/95, od T‑34/95 do T‑39/95, od T‑42/95 do T‑46/95, T‑48/95, od T‑50/95 do T‑65/95, od T‑68/95 do T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 in T‑104/95, Recueil, str. II‑491, točka 4863).

142 Zahteve glede dokazov v tem okviru ne morejo biti manj stroge od zahtev za druge vsebinske ugotovitve: dvom bi koristil zadevnim podjetjem (in dubio pro reo). Zato Jungbunzlauer meni, da če bi za okoliščine, kakršne je ugotovila Komisija, obstajala druga prepričljiva razlaga kot razlaga Komisije, slednja ni izpolnila zahtev glede izvajanja dokazov (zgoraj v točki 115 navedena sodba Suiker Unie in drugi proti Komisiji; sodbi Sodišča z dne 14. februarja 1978 v zadevi United Brands proti Komisiji, 27/76, Recueil, str. 207, točka 267, in z dne 28. marca 1984 v zadevi CRAM proti Komisiji, 29/83 in 30/83, Recueil, str. 1679, točka 20).

143 Jungbunzlauer trdi, da iz uvodnih izjav 211, 213, 216, 218 in 226 Odločbe izhaja, da je Komisija, namesto da bi predložila dokaze o obstoju vplivov omejevalnega sporazuma na trg, iz obstoja omejevalnega sporazuma sklepala na njegove dejanske vplive na trg. Tako sklepanje naj bi vodilo v začarani krog, kajti če bi bilo sklepanje pravilno, bi moral vsak omejevalni sporazum vplivati na trg in bi bila preučitev Komisije nepotrebna. Vendar naj bi iz same prakse Komisije izhajalo, da obstajajo omejevalni sporazumi, ki nimajo nobenega vpliva na trg, in da naj bi to potrdile Smernice (točka 3) in sodna praksa Sodišča prve stopnje (zgoraj v točki 141 navedena sodba Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 4863 in naslednje).

144 Komisija ne izpodbija tega, da se meril za izvajanje in za dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na zadevni trg ne sme zamenjati in da mora ona predložiti dokaze v zvezi s tem. Kljub temu po njenem mnenju v tem primeru ni obrnila dokaznega bremena, ampak je to pravno zadostno predstavila.

Presoja Sodišča prve stopnje

145 Glede na očitke družbe Jungbunzlauer v zvezi s pristopom, ki ga je izbrala Komisija, da bi dokazovala dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na trg citronske kisline, je treba najprej povzeti analizo Komisije, kot izhaja iz uvodnih izjav od 210 do 228 Odločbe, in se nato izreči o utemeljenosti trditev družbe Jungbunzlauer.

– Povzetek analize Komisije

146 Komisija je najprej ugotovila, da „so kršitev v zadevnem obdobju storila podjetja, ki so obvladovala več kot 60 % svetovnega in 70 % evropskega trga citronske kisline“ (uvodna izjava 210 Odločbe).

147 Nato je Komisija potrdila, da „so sporazumi imeli resničen vpliv na trg, ker so se dejansko izvajali“ (uvodna izjava 210 Odločbe). Komisija je v uvodni izjavi 212 Odločbe ob sklicevanju na del Odločbe, v katerem je opisano dejansko stanje, ponovila trditev, da so se omejevalni sporazumi „skrbno izvajali“ in dodala, da „je bil eden od udeležencev ,presenečen nad ravnjo formalizma in organiziranosti udeležencev, da so dosegli ta sporazum.‘ “ Prav tako je v uvodni izjavi 216 Odločbe navedla, da „glede na zgornje ugotovitve in prizadevanja vsakega udeleženca pri zapleteni organizaciji omejevalnega sporazuma ni mogoče dvomiti v učinkovitost njegovega izvajanja.“

148 Poleg tega je Komisija ocenila, da ni treba „natančno kvantificirati razkoraka med temi cenami in cenami, ki bi lahko veljale, če teh dogovorov ne bi bilo“ (uvodna izjava 211 Odločbe). Komisija je namreč trdila, da „tega razkoraka ni vedno mogoče zanesljivo izmeriti: številni zunanji dejavniki lahko istočasno vplivajo na gibanje cene proizvoda, zaradi česar je vsaka ugotovitev o relativnem pomenu vseh možnih vzrokov izredno nevarna“ (ibidem). Vendar je v uvodni izjavi 213 Odločbe opisala gibanja cen citronske kisline med marcem 1991 in letom 1995 in v bistvu ugotovila, da so se cene od marca 1991 do sredine leta 1993 dvignile za 40 % in da so po tem datumu v glavnem ostale na isti ravni. V uvodnih izjavah 214 in 215 Odločbe je tudi opozorila, da so člani omejevalnega sporazuma določili prodajne kvote ter oblikovali in uporabljali mehanizme obveščanja, nadzora in kompenzacije za zagotavljanje uporabe kvot.

149 Nazadnje je Komisija v uvodnih izjavah od 217 do 228 Odločbe povzela, preučila in zavrnila trditve, ki so jih zadevne stranke navedle v upravnem postopku, med njimi tudi trditve družbe Jungbunzlauer. Komisija je kljub temu v uvodni izjavi 226 Odločbe menila, kot sledi, da trditev zadevnih strank ni mogoče upoštevati:

„Razlage za dvige cen 1991–1992, ki so jih posredovale ADM, [H & R] in Jungbunzlauer, lahko imajo določeno veljavnost, vendar niso prepričljiv dokaz, da izvajanje omejevalnega sporazuma ni moglo imeti nobene vloge pri nihanju cen. Čeprav opisani pojavi lahko nastopijo brez omejevalnega sporazuma, se povsem ujemajo tudi z njegovim obstojem. 40-odstotnega zvišanja cen citronske kisline v štirinajstih mesecih ni mogoče razložiti samo s konkurenčnim odzivom, ampak je to treba razlagati z vidika dogovorov, s katerimi so udeleženci uskladili zvišanja cen in si razdelili tržne deleže ter vzpostavili sistem obveščanja in nadzora. Vsi ti dejavniki bodo prispevali k uspešnemu dvigu cen.“

150 Komisija je v uvodni izjavi 228 Odločbe podobno odgovorila na trditve družbe Jungbunzlauer:

„Jungbunzlauer opozarja na postopno upadanje svetovnega ,tržnega deleža‘ omejevalnega sporazuma z okoli 70 % na začetku na 52 % leta 1994, kar gotovo ponazarja težave, ki so jih imeli udeleženci sporazuma pri ohranjanju cen nad konkurenčno ravnjo. Vendar pa to ne dokazuje, da nezakonito ravnanje ni vplivalo na trg. Nasprotno, veliko povečanje uvoza iz Kitajske od leta 1992 dalje kaže, da se člani omejevalnega sporazuma na pritiske tega uvoza na cene niso prilagodili, kot bi se v običajnih razmerah.“

– Presoja

151 Najprej je treba opozoriti, da v skladu s točko 1 A, prvi odstavek, Smernic Komisija pri izračunu globe glede na težo kršitve med drugim upošteva „dejanski vpliv [kršitve] na trg, kadar se to lahko meri.“

152 V zvezi s tem je treba preučiti natančni pomen besedila „kjer se to [dejanski vpliv] lahko meri.“ Zlasti je treba določiti, ali v smislu tega besedila Komisija pri svojem izračunu kazni lahko upošteva samo dejanski vpliv kršitve, če lahko ta vpliv količinsko opredeli.

153 Kot je Komisija upravičeno navedla, je treba pri presoji vpliva omejevalnega sporazuma na trg izhajati iz predpostavk. V tem okviru mora Komisija zlasti preučiti, kakšna bi bila cena zadevnega proizvoda, če omejevalnega sporazuma ne bi bilo. Vendar je pri analizi vzrokov za spremembe cen tvegano razglabljati o tem, kakšen delež ima vsak vzrok. Upoštevati je treba objektivno okoliščino, da so se stranke zaradi dogovora o cenah odpovedale ravno temu, da si prosto konkurirajo pri cenah. Zato mora ocena vpliva drugih dejavnikov kot je prostovoljna odpoved strank omejevalnemu sporazumu temeljiti na razumnih in količinsko neopredeljivih verjetnostih.

154 Zato, razen če bi merilu iz točke 1 A, prvi odstavek, Smernic odvzeli polni učinek, Komisiji ni mogoče očitati, da se je oprla na dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na trg, ki je imel protikonkurenčen cilj, kot je omejevalni sporazum o cenah ali kvotah, ne da bi ta vpliv količinsko opredelila ali ne da bi o njem predložila kvantitativno presojo.

155 Zato se šteje, da je dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na trg zadostno dokazan, če Komisija lahko predloži konkretne in verodostojne indice, ki bi z razumno verjetnostjo pokazali, da je omejevalni sporazum vplival na trg.

156 V tem primeru iz povzetka analize Komisije (glej točke od 146 do 150 zgoraj) izhaja, da se je slednja pri sklepu, da obstaja „resnični učinek“ omejevalnega sporazuma na trg, oprla na dva indica. Po eni strani se je namreč sklicevala na dejstvo, da so člani omejevalnega sporazuma skrbno izvajali omejevalne dogovore (glej zlasti uvodne izjave 210, 212, 214 in 215, navedene v točkah 147 in 148 zgoraj) in da so v zadevnem obdobju ti člani predstavljali več kot 60 % svetovnega in 70 % evropskega trga citronske kisline (uvodna izjava 210 Odločbe, navedena v točki 146 zgoraj). Po drugi strani je ocenila, da so podatki, ki so jih predložile zadevne stranke v upravnem postopku, kazali določeno ujemanje cen, dogovorjenih z omejevalnim sporazumom, z dejanskimi tržnimi cenami članov omejevalnega sporazuma (uvodna izjava 213 Odločbe, navedena v točki 148 zgoraj).

157 Čeprav je res, da bi se sámo besedilo uvodnih izjav 210 in 216 Odločbe (glej točko 147 zgoraj) dalo razumeti tako, da se je Komisija oprla na vzročno povezavo med izvajanjem omejevalnega sporazuma in njegovim dejanskim vplivom na trg, je kljub temu res, da branje cele analize Komisije pokaže, da se le-ta v nasprotju s tem, kar trdi Jungbunzlauer, ni omejila na to, da bi iz izvajanja omejevalnega sporazuma sklepala na obstoj resničnih vplivov tega sporazuma na trg.

158 Poleg tega, da se je oprla na „skrbno“ izvajanje omejevalnih dogovorov, se je oprla tudi na gibanja cen citronske kisline v obdobju, ki ga omejevalni sporazum zadeva. V uvodni izjavi 213 Odločbe je namreč opisala cene citronske kisline v letih od 1991 do 1995, kakor so se o njih dogovorili člani omejevalnega sporazuma in jih sporočili kupcem ter kakor so jih zadevne stranke v glavnem uporabljale. V nadaljevanju bo preučeno, ali je Komisija, kot trdi Jungbunzlauer, storila očitne napake pri presoji dejstev, na katera se je oprla v svojih ugotovitvah.

159 V tem okviru Komisije ni mogoče kritizirati, ker je menila, da je dejstvo, da člani omejevalnega sporazuma predstavljajo zelo velik del trga citronske kisline (60 % svetovnega in 70 % evropskega trga), pomemben dejavnik, ki ga je morala upoštevati pri presoji dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg. Nemogoče je namreč zanikati, da verjetnost, da bo omejevalni sporazum za cene in kvote uspešen, narašča s tržnim deležem, ki si ga delijo člani omejevalnega sporazuma. Čeprav je res, da samo ta okoliščina ne dokazuje dejanskega vpliva na zadevni trg, je res tudi, da Komisija v Odločbi ni ugotovila takega vzročno-posledičnega odnosa, ampak ga je upoštevala kot enega od dejavnikov.

160 V zvezi z različnimi sodbami Sodišča in Sodišča prve stopnje, na katere se sklicuje Jungbunzlauer, je treba ugotoviti, prvič, da se tožbe, navedene v točki 142 zgoraj, nanašajo na dokazno breme Komisije, da se ugotovi, ali obstaja usklajeno ravnanje v smislu člena 81 ES, in ne kot v tem primeru, na vpliv kršitve na trg, pri čemer velja, da je kršitev nesporno imela protikonkurenčen cilj.

161 Drugič, v zvezi s sklicevanjem tožeče stranke na sklepanje v točki 4863 sodbe Cimenteries CBR in drugi proti Komisiji, točka 141 zgoraj, je treba ugotoviti, da je Sodišče prve stopnje v tej zadevi v bistvu razsodilo, da če se Komisija pri presoji teže kršitve za namen izračuna glob opre na vplive te kršitve na zadevni trg, „jih [mora] dokazati ali predložiti dobre razloge za to, da jih upošteva.“ Zato je Sodišče prve stopnje v nasprotju s tem, kako Jungbunzlauer razlaga to sodbo, jasno navedlo, da je dokazno breme za obstoj vplivov kršitve na zadevni trg, ki ga nosi Komisija, kadar jih upošteva pri izračunu globe glede na težo kršitve, lažje kot breme, ki ga nosi, kadar mora dokazati sam obstoj kršitve v primeru omejevalnega sporazuma. V skladu s to sodbo za upoštevanje dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg namreč zadostuje, da Komisija, predloži „dobre razloge za to, da ga upošteva.“

162 Tretjič, v zvezi z zgoraj v točki 141 navedeno sodbo Cascades proti Komisiji je res, da je Sodišče prve stopnje v tej zadevi preučilo, ali je Komisija dokazala obstoj vplivov kršitve na upoštevni trg. Vendar iz točk od 181 do 185 te sodbe izhaja, da se je v tem primeru Komisija, da bi dokazala obstoj vplivov, oprla na poročilo, ki je po ugotovitvah Sodišča prve stopnje le delno podpiralo ugotovitve, do katerih je prišla Komisija.

163 Iz navedenega sledi, da Komisija pri oceni dejanskega vpliva omejevalnega sporazuma na trg citronske kisline ni izbrala očitno napačnega pristopa.

b) Presoja gibanja cen citronske kisline

Trditve strank

164 Po eni strani Jungbunzlauer izpodbija, da bi Komisija s presojo gibanja cen v letih od 1991 do 1993, ki je povzeta v uvodnih izjavah 213 in 214 Odločbe, dokazala dejanski vpliv omejevalnega sporazuma na trg.

165 Čeprav Jungbunzlauer na splošno ne izpodbija tega, da imajo dogovori o cenah vpliv, kadar se dejanske cene gibajo po vzoru dogovorjenih cen, pa naj Komisija v tem primeru ne bi dokazala takega ujemanja. Družba Jungbunzlauer opozarja, da je v tej zadevi, v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izrečena sodba Cascades proti Komisiji (točka 141 zgoraj, točka 180 in naslednje), vedno izpodbijala, da se je od strank