Po eni strani imajo namreč nacionalna sodišča najširšo diskrecijsko pravico za vložitev predloga pri Sodišču, če ugotovijo, da se v zadevi, o kateri odločajo, pokažejo vprašanja glede razlage ali presoje veljavnosti določb prava Unije, glede katerih morajo odločiti. Po drugi strani bi bila učinkovitost prava Unije ogrožena in polni učinek člena 267 PDEU oslabljen, če nacionalno sodišče zaradi visečega vmesnega postopka ocene ustavnosti Sodišču ne bi moglo predložiti vprašanj za predhodno odločanje in uporabiti prava Unije takoj in na način, ki je skladen z odločbo ali sodno prakso Sodišča. Nazadnje, obstoj nacionalne procesne določbe ne more vzbuditi pomislekov o možnosti, ki jo imajo nacionalna sodišča, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe, kadar kot v postopku v glavni stvari dvomijo glede razlage prava Unije.

Člen 14(1)(a) Direktive 2003/96 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije in člen 1(1) in (2) Direktive 2008/118 o splošnem režimu za trošarino in o razveljavitvi Direktive 92/12/EGS je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa pobiranje davka na uporabo jedrskega goriva za komercialno proizvodnjo električne energije. V členu 14 navedene direktive so namreč taksativno naštete zavezujoče izjeme, ki jih morajo države članice upoštevati v okviru obdavčitve energentov in električne energije in jasno določa proizvode, na katere se izjema nanaša.

Kar zadeva prvo določbo, je v členu 2(1) Direktive 2003/96 pojem energenti, ki se uporablja za namene te direktive, opredeljen z izčrpnim seznamom proizvodov, ki so zajeti v opredelitvi tega pojma, ob navedbi oznak kombinirane nomenklature. Jedrsko gorivo pa ni energent za namene Direktive 2003/96, ker ga na tem seznamu ni, in se zato zanj izjema iz člena 14(1)(a) te direktive ne uporablja. Poleg tega morebitna nezdružljivost nacionalne zakonodaje s politiko Unije na področju zmanjševanja emisij CO2 ne bi mogla upravičiti razlage, v skladu s katero bi se te določbe uporabljale za druge proizvode, in ne za energente in električno energijo v smislu te direktive, sicer bi se obseg členov 2(1) in 14(1)(a) Direktive 2003/96 radikalno spremenil, kar bi bilo v nasprotju z jasnim namenom zakonodajalca Unije.

Kar zadeva člena 1(1) za davek, ki je bil uveden z nacionalnim zakonom in ki porabe električne energije iz Direktive 2003/96 ne zadeva neposredno ali posredno, niti ne zadeva nobenega drugega trošarinskega izdelka, ni mogoče uporabiti člena 1(1) ali (2) Direktive 2008/118.

To velja za davek, katerega obveznost plačila po eni strani nastane, ko se gorivni svežnji ali gorivne palice prvič uporabijo v jedrskem reaktorju in ko se sproži samovzdrževana verižna reakcija za komercialno proizvodnjo električne energije, plača pa se pri proizvajalcu električne energije, po drugi strani pa se ta davek izračuna na podlagi količine uporabljenega jedrskega goriva, pri čemer je za vse vrste goriv določena enaka stopnja, medtem ko količina električne energije, proizvedene v reaktorju jedrske elektrarne, ni neposredno pogojena s količino uporabljenega jedrskega goriva, temveč se lahko razlikuje glede na naravo in lastnosti uporabljenega goriva ter glede na raven učinkovitosti zadevnega reaktorja, navedeni davek pa se lahko pobere zaradi sprožitve samovzdrževane verižne reakcije, ne da bi se neka količina električne energije sploh proizvedla in posledično porabila.

(Glej točke od 45 do 48, 52, od 62 do 64, 66 in 68 ter točko 2 izreka.)