SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTONIA TIZZANA,

predstavljeni 2. decembra 20031( )

Združeni zadevi C-502/01 in C-31/02

Silke Gaumain-Cerri

proti

Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse

(Predlog za sprejem predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sozialgericht Hannover (Nemčija))

„Prosto gibanje delavcev – Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Socialno zavarovanje za pomoč in postrežbo – Pojem delavca – Tretji, ki negujejo osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo – Prispevki za socialno varnost – Neenako obravnavanje na podlagi stalnega prebivališča“

in

Maria Barth

proti

Landesversicherungsanstaltu Rheinprovinz

(Predlog za sprejem predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sozialgericht Aachen (Nemčija))

„Prosto gibanje delavcev – Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Socialno zavarovanje za pomoč in postrežbo – Pojem delavca – Tretji, ki negujejo osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo – Prispevki za socialno varnost – Neenako obravnavanje na podlagi stalnega prebivališča“

I – Uvod

1. V obravnavanih zadevah sta Sozialgericht Hannover (Nemčija) (v nadaljevanju: Sozialgericht Hannover) in Sozialgericht Aachen (Nemčija) (v nadaljevanju: Sozialgericht Aachen) Sodišče zaprosili za odgovor na nekatera vprašanja s podobno vsebino.

2. Predložitveni sodišči želita v bistvu izvedeti, ali določbe prava Skupnosti na področju prostega gibanja in socialne varnosti delavcev, ki se gibljejo znotraj Skupnosti, nasprotujejo zavrnitvi plačila prispevkov socialnega zavarovanja nekaterih nemških zavarovalnic določenim osebam, ki stalno prebivajo v drugi državi članici, kot je Nemčija, in nepoklicno negujejo osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, s stalnim prebivališčem v Nemčiji oziroma so v vsakem primeru udeležene v nemškem sistemu zavarovanja za pomoč in postrežbo.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

3. Člen 39 ES določa, da: „[se] v Skupnosti zagotovi prosto gibanje delavcev in […] vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji“.

4. Z namenom izvedbe prostega gibanja in prepovedi diskriminacije delavcev iz držav članic je bila sprejeta Uredba Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba št. 1612/68)( ).

5. Člen 7 te uredbe natančneje določa:

„1. Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi svojega državljanstva ne sme biti deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.

2. Uživa enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci.“

6. Uredba Sveta št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71)( ), vsebuje določbe o usklajevanju nacionalnih zakonodaj o socialni varnosti.

7. Člen 1 za uporabo Uredbe določa:

„a) zaposlena oseba in samozaposlena oseba pomeni:

i) vsako osebo, ki je obvezno zavarovana ali prostovoljno nadaljuje zavarovanje za enega ali več primerov, ki so zajeti v sistem socialne varnosti za zaposlene ali samozaposlene osebe;

[…]

b) obmejni delavec pomeni vsako zaposleno ali samozaposleno osebo, ki opravlja svoj poklic na ozemlju ene države članice in stalno prebiva na ozemlju druge države članice, v katero se praviloma vrača vsak dan ali najmanj enkrat na teden; […]

[…]

j) zakonodaja pomeni vse zakone, predpise in druge določbe ter vse druge sedanje ali prihodnje izvedbene ukrepe vsake države članice, ki se nanašajo na področja socialne varnosti in sisteme socialne varnosti iz člena 4(1) in (2) […]

Pojem izključuje določbe obstoječih ali prihodnjih gospodarskih sporazumov, ne glede na to, ali so z odločitvijo organov oblasti postali obvezni ali vsebinsko razširjeni. Kadar pa te določbe:

i) služijo za uveljavljanje obveznega zavarovanja, ki ga zahtevajo zakoni in predpisi iz prejšnjega pododstavka,

ii) […]

se lahko omejitev tega pojma kadar koli prekliče z izjavo države članice, v kateri so opredeljeni sistemi, za katere se uporablja ta uredba.

[…]

t) dajatve in pokojnine pomenijo vse dajatve in pokojnine, vključno z vsemi njihovimi elementi, ki se izplačujejo iz javnih sredstev, z uskladitvami in dopolnilnimi dodatki v skladu z določbami Naslova III, pa tudi pavšalne dajatve, ki se lahko izplačajo namesto pokojnin, in izplačila, ki pomenijo povračila prispevkov;

[…]“

8. Po členu 2(1) se Uredba ratione personae uporablja za „zaposlene ali samozaposlene osebe in študente, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic in so državljani ene od držav članic […] pa tudi za njihove družinske člane in preživele osebe“.

9. Ratione materiae se v smislu člena 4 Uredba uporablja za:

„1. […] vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:

a) dajatve za bolezen in materinstvo;

[…]

c) dajatve za starost;

[…]

2. […] za vse splošne in posebne sisteme socialne varnosti, na podlagi plačevanja prispevkov ali brez njih, in za sisteme, ki se nanašajo na odgovornost delodajalca ali lastnika ladje za dajatve iz odstavka 1.

[…]“

10. Člen 3 te uredbe opredeljuje načelo enakega obravnavanja tako, da:

„[imajo] ob upoštevanju posebnih določb te uredbe […] osebe s stalnim prebivališčem na ozemlju ene od držav članic, za katere se uporablja ta uredba, enake pravice in obveznosti po zakonodaji vsake države članice kot državljani te države članice“

11. Člen 13 Uredbe določa merila za določitev prava, ki se uporablja na področjih socialne varnosti v okvirih uporabe Uredbe. V zvezi s tem navaja:

„1. Ob upoštevanju člena 14(c) in 14(f), za osebe, za katere velja ta uredba, velja zakonodaja zgolj ene države članice. Ta zakonodaja se določi v skladu z določbami tega naslova.

2. Če členi od 14 do 17 ne določajo drugače, velja:

a) za osebo, ki je zaposlena na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je statutarni sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki ga zaposluje, na ozemlju druge države članice;

b) za osebo, ki je samozaposlena na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, čeprav stalno prebiva na ozemlju druge države članice;

[…]“

12. Pod Naslovom III Uredbe so navedene „posebne določbe v zvezi z različnimi vrstami dajatev“.

13. Zlasti člen 18 in naslednji vsebujejo določbe, ki se nanašajo na dajatve za bolezen in materinstvo.

14. V obravnavani zadevi je treba navesti člen 19, v smislu katerega:

„1. Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, in izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev […] v državi, v kateri stalno prebiva, prejema:

a) storitve, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju stalnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo ta nosilec uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem;

b) denarne dajatve, ki jih zagotavlja pristojni nosilec v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim nosilcem in nosilcem v kraju stalnega prebivališča pa lahko te dajatve nudi tudi zadnjenavedeni nosilec v imenu prvega, v skladu z zakonodajo pristojne države.

2. Določbe odstavka 1(a) se smiselno uporabljajo za družinske člane, ki stalno prebivajo na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, če niso upravičeni do takih dajatev po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebivajo.

[…]“

15. Končno določa člen 20 Uredbe posebna pravila, ki se uporabljajo za obmejne delavce in njihove družinske člane, in sicer:

„Obmejni delavec lahko pridobi dajatve tudi na ozemlju pristojne države članice. Takšne dajatve dodeljuje pristojni nosilec v skladu z zakonodajo te države, kot če bi oseba stalno prebivala v tej državi.

Njegovi družinski člani lahko prejemajo dajatve pod enakimi pogoji, vendar je prejemanje takšnih dajatev, razen v nujnih primerih, odvisno od tega, ali je med državama ali med pristojnimi organi teh držav sklenjen ustrezen sporazum ali v primeru, če tega ni, od predhodne odobritve pristojnega nosilca.“

B – Nacionalna zakonodaja

16. Enajsta knjiga Sozialgesetzbucha (v nadaljevanju: SGB XI) ureja Soziale Pflegeversicherung (socialno zavarovanje za pomoč in postrežbo, v nadaljevanju tudi: zavarovanje za pomoč in postrežbo).

17. V smislu te določbe mora vsaka oseba, ki je vključena v sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja, plačati prispevke za socialno zavarovanje za pomoč in postrežbo (člen 20 SGB XI).

18. Po členu 23 SGB XI morajo med drugim osebe, ki niso vključene v sistem obveznega zdravstvenega zavarovanja, vendar imajo zasebno zdravstveno zavarovanje ali so vključene v poseben sistem socialnega zavarovanja za javne uslužbence, dopolniti svoje socialno zavarovanje, pri čemer sklenejo obvezno dodatno zavarovanje pri nosilcu zavarovanja, ki ga izberejo same. Za dodatno zavarovanje veljajo pravno enaki zakonski pogoji pri udeležbi in dajatvah kot pri socialnem zavarovanju za pomoč in postrežbo (člen 110 SGB XI).

19. Zavarovanje za pomoč in postrežbo zagotavlja zavarovancu, da njegovemu zakoncu in otrokom, ki so „potrebni pomoči in postrežbe“( ), poleg drugih varstvenih dajatev plačajo mesečne podpore za kritje stroškov za pomoč in postrežbo na domu tretje osebe (denar za pomoč in postrežbo).

20. Med te druge dajatve spadajo v zvezi z obravnavanim primerom plačila prispevkov pokojninskega zavarovanja tretjega, ki nudi pomoč in postrežbo zavarovancu v skladu s členom 44(1) SGB XI, v smislu, da:

„za izboljšanje socialnega položaja oseb, ki nudijo pomoč in postrežbo v smislu člena 19 [SGB XI], zavarovalnice in zasebna zavarovalniška podjetja, pri katerih se izvajajo pogodbe zasebnega socialnega zavarovanja, […] zagotavljajo plačila prispevkov pristojnim nosilcem obveznega pokojninskega zavarovanja, če oseba, ki nudi pomoč in postrežbo, te dejavnosti praviloma ne opravlja več kot 30 ur tedensko. Podrobneje je to urejeno v členu 33 in naslednjih […] šeste knjige [Sozialgesetzbucha] […]“.

21. Kot izhaja iz pravkar navedene določbe in kot je navedeno v predložitvenih sklepih, se prispevki plačujejo le pod dvema pogojema. Prvič mora biti dejavnost osebe, ki nudi pomoč in postrežbo, v skladu z zahtevami iz člena 19 SGB IX; drugič mora biti ta dejavnost taka, da je zanjo določena obvezna udeležba v sistemu pokojninskega zavarovanja v smislu člena 3 šeste knjige SGB (Gesetzliche Rentenversicherung)( ) (v nadaljevanju: SGB VI).

22. Glede prvega pogoja je določeno, da so „osebe, ki nudijo pomoč in postrežbo“, v smislu člena 19 SGB XI osebe, ki nepoklicno, vendar najmanj 14 ur tedensko, osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, negujejo tam, kjer ta prebiva.

23. Glede drugega pogoja določa člen 3(1)(a) SGB VI obveznost plačevanja prispevka za starostno pokojnino, zmanjšanje delovne sposobnosti ali smrti za osebe, ki nepoklicno, vendar najmanj 14 ur tedensko, osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, negujejo tam, kjer ta prebiva, če je oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, upravičena do dajatev iz zavarovanja za pomoč in postrežbo.

24. Poleg tega je treba v zvezi z drugim pogojem spomniti, da se v smislu člena 3 četrte knjige SGB (Gemeinsame Vorschriften für die Sozialversicherung)( ) (v nadaljevanju: SGB IV)

„določbe, ki veljajo v zvezi z obveznostjo zavarovanja in pravico do zavarovanja […] uporabljajo:

1. če je pogoj za to opravljanje poklicne ali samostojne dejavnosti, za vse osebe, ki opravljajo poklicno ali samostojno dejavnost na območju, na katerem se ta zakonik uporablja;

2. če pogoj za to ni opravljanje poklicne ali samostojne dejavnosti, za vse osebe, ki imajo stalno prebivališče ali običajno prebivajo na območju, na katerem se SGB uporablja.“

III – Dejstva in postopek

Postopek pred nacionalnimi sodišči

Zadeva C-502/01, Gaumain-Cerri

25. Gospa Gaumain-Cerri, nemška državljanka, z možem, ki je francoski državljan, stalno prebiva v Franciji. Oba zakonca pri podjetju v Nemčiji opravljata poklicno dejavnost s polovičnim delovnim časom, da se lahko v preostalem času posvečata negi mladoletnega prizadetega sina. Na podlagi zaposlitve v Nemčiji sta tam tako obvezno zavarovana tako zdravstveno kot za pomoč in postrežbo pri zavarovalnici Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse – KKH (v nadaljevanju: KKH). Od leta 1997 njun sin mesečno prejema od KKH denar za pomoč in postrežbo.

26. Leta 2000 sta zakonca pri KKH zaprosila, da zanju v smislu člena 44 SGB XI pri pristojnih nosilcih zavarovanja plača prispevke za obvezno pokojninsko zavarovanje za osebe, ki nepoklicno nudijo pomoč in postrežbo. Z odločbo z dne 16. maja 2000 je KKH zavrnila prošnjo na podlagi navedbe, da zakonca Gaumain-Cerri stalno prebivata v tujini in tako nista zavezanca za obvezno zavarovanje v smislu člena 3(2) SGB IV. Ugovor, ki sta ga vložila zakonca, je KKH zavrnila z odločbo z dne 17. julija 2000.

27. Ker je gospa Gaumain-Cerri menila, da sta ona in njen mož kot obmejna delavca z odločbo diskriminirana, je 26. julija 2000 pri Sozialgerichtu Hannover vložila tožbo, s katero je predlagala, naj sodišče razglasi za nično odločbo KKH in ji naloži plačilo prispevkov za pokojninsko zavarovanje.

28. To sodišče je ustavilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednji vprašanji:

„1. Ali lahko, in v kakšnih okoliščinah, pojma ‚dajatev za bolezen‘ in ‚dajatev za starost‘ v smislu člena 1 Uredbe št. 1408/71 obsegata dajatve ene zavarovalnice drugi zavarovalnici, če to pomeni za zavarovanca le abstraktno in posredno korist (plačilo prispevkov za pokojninsko zavarovanje zavarovalnice osebi, ki nepoklicno nudi pomoč in postrežbo)?

2. Ali iz načela enakega obravnavanja, ki ga določata primarna ali sekundarna zakonodaja Skupnosti, izhaja, da je treba dajatvi, ki sta navedeni v prvem vprašanju, zagotoviti neodvisno od tega, ali se dejavnost, ki je podlaga za navedeni dajatvi, opravlja na ozemlju določene države ali na ozemlju neke druge države članice EU, in od stalnega prebivališča zavarovanca ali tistega, ki ima neposredno korist?“

Zadeva C-31/02, Barth

29. Predmet zadeve C-31/02 je neplačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja določenih nemških zavarovalnic za dejavnost nudenja pomoči in postrežbe nemški državljanki, ki ima stalno prebivališče v drugi državi članici, namreč v Belgiji.

30. V obravnavanem primeru je vprašanje, ali je gospa Barth – ki 18 ur tedensko in odplačno za približno 400 EUR neguje nemškega javnega uslužbenca v pokoju – upravičena do plačila prispevkov obveznega pokojninskega zavarovanja zavarovalnic, pri katerih ima oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, sklenjeno pogodbo o zavarovanju za pomoč in postrežbo.

31. Ti zavarovalnici sta Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordrhein-Westfalen (v nadaljevanju: Landesamt), ki je nosilec obveznega zavarovanja za nemške javne uslužbence, in zasebno zavarovalniško podjetje PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (v nadaljevanju: PAX), pri katerem ima oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, sklenjeno obvezno dodatno zavarovanje po členu 23 SGB XI v povezavi s členom 110 SGB XI (točka 18 zgoraj).

32. Navedeni zavarovalnici sta sprva prispevke pokojninskega zavarovanja, ki so določeni v členu 44 SGB XI, v korist tožeče stranke plačevali Landesversicherungsanstaltu Rheinprovinz (v nadaljevanju: LVR), pri katerem je ta zavarovana. Vendar je LVR v poznejši odločbi ugotovil, da tožeča stranka zaradi svojega stalnega prebivališča v tujini ni zavezana za plačilo prispevkov iz zavarovanja, tako da sta tako Landesamt kot PAX prekinila plačila.

33. Zoper odločbo LVR je gospa Barth vložila tožbo pri Sozialgerichtu Aachen in je k udeležbi kot intervenienta povabila PAX in Landesamt.

34. Navedeno sodišče je ustavilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

„1. Ali se določbe Uredbe […] št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, uporabljajo tudi v nemškem sistemu zavarovanja za pomoč in postrežbo, če zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi v skladu s členom 23 v povezavi s členom 110 […] SGB XI (morebiti le delno) temelji na sklenitvi zasebne pogodbe o sklenitvi zavarovanja za pomoč in postrežbo?

2. Ali so prispevki za obvezno pokojninsko zavarovanje, v smislu člena 44 SGB XI, v povezavi s členom 3(1)(1a) SGB VI […] nosilcev zavarovanja za pomoč in postrežbo v korist oseb, ki nepoklicno nudijo pomoč in postrežbo, ‚dajatve za bolezen‘ v smislu člena 4(1)(a) Uredbe št. 1408/71? Če je odgovor na vprašanje pritrdilen, ali se lahko taka dajatev zagotovi tudi osebam, ki nudijo pomoč in postrežbo v državi pristojnega nosilca, vendar imajo stalno prebivališče v drugi državi članici?

3. Ali so osebe, ki nudijo pomoč in postrežbo v smislu člena 19 SGB XI, delavci v smislu člena 39 ES? Če je odgovor na vprašanje pritrdilen, ali je zato prepovedano, da se takim osebam ne zagotovi dajatve v obliki ‚plačila prispevka za pokojninsko zavarovanje‘, ker nimajo stalnega ali običajnega prebivališča na ozemlju pristojne države?“

Postopek pred Sodiščem

35. S sklepom predsednika Sodišča z dne 21. julija 2003 sta bili zadevi zaradi njune povezanosti združeni.

36. V zadevi C-502/01 sta KKH in Komisija predložila pisna stališča, medtem ko sta pisna pojasnila v zadevi C-31/02 predložili tudi nemška in grška vlada.

37. Med postopkom je Sodišče nemški vladi poslalo pisno vprašanje, ali med Zvezno republiko Nemčijo in Francosko republiko obstajajo sporazumi v smislu člena 20 Uredbe št. 1408/71.( ) Nemška vlada je odgovorila, da taki sporazumi ne obstajajo niti na področju zavarovanja za pomoč in postrežbo niti na področju zdravstvenega zavarovanja.

IV – Pravna presoja

Uvod

38. V obeh postopkih v glavni svari pred nacionalnima sodiščema gre v bistvu za vprašanje, ali je v nasprotju s pravom Skupnosti uporaba nacionalne zakonodaje države članice, ki plačilo prispevkov socialnega zavarovanja v korist osebe, ki nepoklicno neguje osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, in ki pripada nacionalnemu sistemu zavarovanja za pomoč in postrežbo, podreja zahtevi stalnega prebivališča v tej državi.

39. Vendar je treba opozoriti, da se vprašanja, ki sta jih na Sodišče naslovili predložitveni sodišči, vsekakor razlikujejo med seboj in niti niso v enakem vrstnem redu. Zaradi združitve obeh zadev je treba zato, da bi se omogočilo kar najenotnejše obravnavanje zadeve, vprašanja na novo razvrstiti in jih tudi preoblikovati.

40. Po mojem mnenju je treba najprej preizkusiti, ali se za plačilo spornih prispevkov pokojninskega zavarovanja uporablja Uredba št. 1408/71. Pri tem se je treba vprašati, ali sta tožeči stranki „delavki“ v smislu Uredbe, in glede na to določiti, ali je plačilo prispevkov v korist osebe, ki nudi pomoč in postrežbo, v okoliščinah, kakršne so v postopkih v glavni svari, mogoče razvrstiti kot „dajatev za starost“ ali „dajatev za bolezen“ v smislu Uredbe (prvo vprašanje v zadevi C‑502/01 in prvi del drugega vprašanja v zadevi C-31/02).

41. Po opredelitvi področja uporabe Uredbe št. 1408/71 je treba preveriti, ali je z njenimi določbami v nasprotju uporaba nacionalne zakonodaje, kakršna je sporna v postopkih v glavni svari, ki plačilo navedenih prispevkov pokojninskega zavarovanja pogojuje z zahtevo stalnega prebivališča (drugo vprašanje v zadevi C‑502/01 in drugi del drugega vprašanja v zadevi C-31/02).

42. Šele takrat je mogoče smiselno obravnavati in preizkusiti prvo vprašanje v zadevi C-31/02, ali se Uredba uporablja tudi, kadar zavarovanje za pomoč in postrežbo izvaja samo delno javni nosilec v okviru sistema socialnega zavarovanja, v preostalem pa ga pokriva obvezno dodatno zavarovanje pri zasebnem zavarovalniškem podjetju pod dejansko enakimi pogoji, kot veljajo tudi za socialno zavarovanje za pomoč in postrežbo.

43. Končno je treba preveriti, ali je v nasprotju s členom 39 ES ali drugimi določbami Pogodbe ES o prostem gibanju in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, uporaba nacionalne zakonodaje, kakršna je zadevna v postopkih v glavni svari (drugo vprašanje v zadevi C-502/01 in tretje vprašanje v zadevi C‑31/02).

Dopustnost predloga za sprejem predhodne odločbe v zadevi Barth, C-31/02

44. Pred začetkom preizkusa – preoblikovanih – vprašanj, je treba obravnavati trditev, s katero nemška vlada izpodbija dopustnost predloga za sprejem predhodne odločbe v zadevi C-31/02.

45. Po mnenju te vlade vprašanja za predhodno odločanje Sozialgerichta Aachen niso odločilna za odločitev v pravnem sporu, saj je treba, v nasprotju z očitnim mnenjem tega sodišča, upoštevne določbe Sozialgesetzbucha le pravilno uporabiti, da se tožbi tožeče stranke Barth ugodi in se pripozna njen zahtevek za plačilo pokojninskih prispevkov po členu 44 SGB XI.

46. Lahko bi dejal, da je razlaga nacionalne zakonodaje nemške vlade pravilnejša; vendar je predložitveno sodišče v obravnavanem primeru izrazilo drugačno presojo in v skladu z njo menilo, da mora Sodišču posredovati predlog za sprejem predhodne odločbe glede predloženih vprašanj.

47. Vendar iz ustaljene sodne prakso splošno izhaja, da „ni Sodišče tisto, ki poda razlago nacionalne zakonodaje; vendar je pristojno, da v okviru razdelitve pristojnosti med sodišči Skupnosti in nacionalnimi sodišči upošteva dejansko stanje in pravni položaj, na katerega se nanaša zastavljeno vprašanje, kot je oblikovano v predlogu za sprejem predhodne odločbe“.( )

48. Tako se mi zdi, da ni nobenega razloga za ugoditev nemškemu ugovoru o nedopustnosti.

Področje uporabe Uredbe št. 1408/71

49. Po zgoraj predstavljeni shemi prehajam na vprašanja nacionalnih sodišč, pri čemer je treba najprej določiti področje uporabe Uredbe št. 1408/71. Predvsem gre za ugotovitev, ali se ratione personae uporablja za osebo, ki se nahaja v položaju tožečih strank, in ali se ratione materiae uporablja za sporne pokojninske prispevke (prvo vprašanje v zadevi C-502/01 in prvi del drugega vprašanja v zadevi C-31/02).

50. Zaradi večje preglednosti je treba ti točki preizkusiti ločeno in v pravkar navedenem vrstnem redu.

Področje uporabe ratione personae

51. Najprej naj spomnim, da se v skladu s členom 2 Uredbe št. 1408/71 ta uporablja za „delavce“. Tako je treba preizkusiti, ali je oseba, ki nudi pomoč in postrežbo v smislu člena 19 SGB XI, „delavec“ v smislu Uredbe.

52. Grška vlada in HHK predlagata, čeprav zelo apodiktično, naj bo odgovor na to vprašanje nikalen. Kot edino trditev, ki je dejansko v podporo temu predlogu, HHK navaja, da nudenje pomoči in postrežbe v smislu člena 19 SGB XI po nemškem pravu ni mogoče opredeliti niti kot opravljanje poklicne niti kot opravljanje samostojne dejavnosti.

53. Komisija se sklicuje na pojem „delavca“, ki je v Uredbi jasno opredeljen in zajema vsakogar, ki je zavarovan po enem od sistemov socialne varnosti, ki jih navaja Uredba. Brez nadaljnjega ta pogoj izpolnjujejo osebe, ki nudijo pomoč in postrežbo v smislu člena 19 SGB XI, tako da iz tega izhaja, da sta tožeči stranki delavki v smislu Uredbe št. 1408/71.

54. Sam moram reči, da sem popolnoma enakega mnenja kot Komisija.

55. Dejansko je Sodišče v okviru svoje sodne prakse namreč že zdavnaj razjasnilo, da je pojem „delavec“ po Uredbi št. 1408/71 skupnostni pojem( ) in zajema „vsakogar, ki je zavarovan po enem od sistemov socialne varnosti, navedenih v členu 1(a), za primere dogodkov, ki jih navaja ta določba, in pod tam navedenimi pogoji“.( )

56. Sodišče je v preteklosti že dejalo, da se zavarovanje za pomoč in postrežbo uvršča v enega od zgoraj navedenih sistemov,( ) ker „je bistveni cilj tega dopolnitev dajatev zdravstvenega zavarovanja“.( )

57. Brez nadaljnjega je mogoče ugotoviti, da je oseba, ki je zavarovana za pomoč in postrežbo, kot sta gospa Gaumain-Cerri in njen sin v zadevi C-502/01, „delavec“ v smislu Uredbe št. 1408/71, ker je zavarovana po enem od sistemov socialne varnosti, ki so navedeni v njenem členu 1(a).

58. Kot opažam na tem mestu, pojem „delavca“ v okviru navedene sodne prakse Sodišča (točka 55 zgoraj) nedvomno pomeni, da so v tem pojmu zajeti tudi tisti, ki nudijo pomoč in postrežbo zavarovancu, kot gospa Barth v zadevi C‑31/02, in sicer neodvisno od tega, ali dejavnost opravljajo odplačno ali neodplačno in kolikšno je morebitno plačilo.

59. Dejansko so po nemškem sistemu socialne varnosti osebe, ki nepoklicno in najmanj 14 ur tedensko nudijo pomoč in postrežbo – brez upoštevanja pogoja stalnega prebivališča –, po členu 3(1)(1) SGB VI zavezane k udeležbi v sistemu pokojninskega zavarovanja za primer starosti, invalidnosti in smrti.

60. Kot je že navedeno, se Uredba št. 1408/71 v smislu člena 4 uporablja za zavarovanje za primere starosti, invalidnosti in smrti.

61. V skladu s tem so tudi tiste osebe, ki nudijo pomoč in postrežbo v okoliščinah, kakršne so podane v obravnavanih primerih, „delavci“ v smislu člena 1 Uredbe št. 1408/71, ker so zavarovane v okviru enega od sistemov, ki so navedeni v Uredbi.

62. Zato predlagam Sodišču, naj predložitvenima sodiščema odgovori, da je oseba, ki je po SGB XI zavarovana za pomoč in postrežbo, zajeta v pojmu „delavec“ v smislu člena 1 Uredbe št. 1408/71; v tem pojmu pa so zajeti tudi tisti, ki nudijo pomoč in postrežbo v smislu člena 19 SGB XI in so zaradi tega zavarovani v okviru enega od sistemov socialne varnosti, ki so navedeni v členu 1(a) Uredbe št. 1408/71.

Področje uporabe ratione materiae

63. Treba je tudi preizkusiti, ali se uvršča plačevanje pokojninskih prispevkov v korist osebe, ki nudi pomoč in postrežbo na podlagi zavarovanja za pomoč in postrežbo po členu 44 SGB XI, v okvir ratione materiae Uredbe, kot je opredeljen v njenem členu 4 (zgornja točka 9).

64. Kot pravi KKH, mora biti odgovor nikalen, kajti plačevanje spornih prispevkov ne pomeni niti dajatve za bolezen niti dajatve za starost v smislu člena 4 Uredbe.

65. V bistvu to niso „dajatve“, ampak prispevki, ki jih mora oseba, ki nudi pomoč in postrežbo, plačevati v sistem zdravstvenega ali pokojninskega zavarovanja zaradi pridobitve upravičenja do dajatev iz teh sistemov socialnih zavarovanj.

66. Dejstvo, da se ti prispevki plačujejo iz zavarovanja osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, še ne pomeni, da ti postanejo dajatve socialne varnosti v korist druge osebe. Preveč posredna bi bila namreč korist, ki bi jo oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, pridobila iz takega plačila.

67. V podporo nasprotni tezi, kot nadaljuje KKH, prav tako ni smiselno sklicevanje na sodno prakso Sodišča na področju zavarovanja za pomoč in postrežbo.

68. V sodbi Molenaar( ) je Sodišče denar za pomoč in postrežbo sicer priznalo kot dajatev za bolezen, vendar le ob upoštevanju dejstva, da se osebi, ki potrebuje pomoč in postrežbo, neposredno izplača kot dopolnitev dajatev zdravstvenega zavarovanja.

69. V obravnavanem primeru se nasprotno prispevki ne plačujejo osebi, ki pomoč in postrežbo potrebuje, ampak nosilcu pokojninskega zavarovanja, pri katerem je zavarovana oseba, ki nudi pomoč in postrežbo. Tako plačilo nikakor ni dopolnitev dajatve zdravstvenega zavarovanja in zato ne more biti opredeljeno kot dajatev za bolezen v smislu člena 4 Uredbe.

70. Sam se s temi trditvami ne strinjam.

71. Najprej je dajatev, v skladu z ustaljeno sodno prakso, lahko opredeljena kot dajatev socialne varnosti, ko „se, prvič, prejemnikom dodeli brez vsake individualne presoje potreb po prostem preudarku na temelju zakonskega dejanskega stanu in se, drugič, nanaša na eno izmed tveganj, ki so taksativno našteta v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71“.( )

72. KKH ne prereka, da se dajatve zavarovanja za pomoč in postrežbo – vključno s plačilom prispevkov po členu 44 SGB XI – upravičencem zagotovijo brez vsake upravne presoje po prostem preudarku in na podlagi objektivnega zakonskega dejanskega stanu.

73. Poleg tega ni sporno, da se lahko dajatve zavarovanja za pomoč in postrežbo, kot je v sodbi Molenaar( ) ugotovilo Sodišče, skupaj opredelijo kot „dajatve za bolezen“ (zlasti kot denarne dajatve za bolezen) v smislu člena 4(1)(a) Uredbe št. 1408/71.

74. V resnici je sporno, ali v tej zadevi obravnavano plačilo prispevka v primerjavi z drugimi dajatvami zavarovanja za pomoč in postrežbo odraža tako posebnost, da ga je treba opredeliti drugače.

75. Tudi sam, tako kot Komisija in grška vlada, menim, da ni razloga, da bi se obravnavano plačilo prispevka izvzelo iz „dajatve za bolezen“ v korist zavarovanca v skladu z navedeno sodbo Molenaar.

76. Zlasti se strinjam s Komisijo o tem, da je Sodišče v tej sodbi, čeprav se neposredno sklicuje le na dodatek za pomoč in postrežbo, v resnici vzpostavilo splošno načelo, da so v sistemu zavarovanja za pomoč in postrežbo, kakršen je ta, vse dajatve „finančne podpore, ki omogočajo izboljšanje življenjskega standarda osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, skupaj z izravnavo odvečnih stroškov, ki ji nastanejo zaradi stanja, v kakršnem se je znašla“( ), „dajatve za bolezen“.

77. Plačilo obravnavanih prispevkov omogoča najprej, da se izboljša življenjski standard osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ker ji – kot to kažejo dejstva v zadevi C-502/01 – dovoljuje, da ostane v domačem okolju in pri tem neodplačno prejme pomoč in postrežbo, ki ju potrebuje, od družinskega člana, ki se mu kljub zmanjšanju opravljanja poklicne dejavnosti zunaj doma in pri tem družinskih prihodkov ni treba odpovedati pridobitvi pravice do pokojnine.

78. Dalje, kot je v predlogu za predhodno odločanje ugotovilo tudi Sozialgericht Aachen, plačilo obravnavanih prispevkov ob natančni preučitvi pomeni finančno podporo osebi, ki potrebuje pomoč in postrežbo, saj ji omogoča, da uporablja storitve osebe, ki nepoklicno opravlja dejavnost nudenja pomoči in postrežbe, ne da bi bila zavezana za neposreden ali posreden prevzem obveznih pokojninskih prispevkov.

79. Kolikor se nanaša na to zadevo, se lahko plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja osebe, ki nudi pomoč in postrežbo, tako opredeli kot denarna dajatev za bolezen v korist osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, po merilih, ki jih je Sodišče določilo v zgoraj navedeni sodbi Molenaar.

80. Temu ne nasprotuje okoliščina, da zadevni prispevki niso bili izplačani niti osebi, ki potrebuje pomoč in postrežbo, niti tretji osebi, ki nudi pomoč in postrežbo, ampak neposredno nosilcu socialnega zavarovanja, pri katerem ima tretja oseba sklenjeno pokojninsko zavarovanje.

81. Kot glede tega opažata grška vlada in Komisija, se lahko plačila, s katerimi nosilec zavarovanja v okviru določenega sistema socialne varnosti neposredno prevzame prispevke, ki jih delavec dolguje nosilcu zavarovanja v okviru nekega drugega sistema socialne varnosti, v skladu s sodno prakso Sodišča za namene Uredbe št. 1408/71 opredelijo kot dajatve prvega nosilca zavarovanja v korist delavca,( ) čeprav te prispevke neposredno plača prvi nosilec socialnega zavarovanja drugemu nosilcu.

82. Na podlagi tega sklepam, da je plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja v korist osebe, ki nudi pomoč in postrežbo, na podlagi zavarovanja za pomoč in postrežbo po členu 44 SGB XI denarna dajatev za bolezen v korist osebe, ki je zavarovana za pomoč in postrežbo v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71.

Drugo vprašanje v zadevi C-502/01 in drugi del drugega vprašanja v zadevi C‑31/02

83. Predložitveni sodišči z drugim vprašanjem v zadevi C-502/01 in drugim delom drugega vprašanja v zadevi C-31/02 v bistvu sprašujeta, ali je v nasprotju z Uredbo št. 1408/71 uporaba določbe, kakršna je člen 3(2) SGB XI, ki osebe, ki imajo stalno prebivališče v tujini, izključuje od plačila prispevkov za pokojninsko zavarovanje po členu 44 SGB XI.

Trditve strank

84. V zadevi C-502/01 KKH trdi, da tako oseba, ki nudi pomoč in postrežbo (tožeča stranka), kot oseba, ki pomoč in postrežbo potrebuje (njen sin), stalno prebivata v Franciji in s tem v drugi državi članici, kot je Nemčija, v kateri ima sedež nosilec zavarovanja, ki je pristojen za zagotovitev spornih dajatev. Tožeča stranka in njen sin naj bi bila obravnavana enako kot vsaka druga oseba, ki v Franciji neodplačno nudi pomoč in postrežbo oziroma sta ji ti nudeni in ima tam stalno prebivališče.

85. Dejstvo, da zaradi stalnega prebivališča v tujini v Nemčiji nista upravičena do spornih dajatev, ne pomeni diskriminacije in tudi sicer ni v nasprotju z ureditvijo, uvedeno in usklajeno z Uredbo št. 1408/71.

86. Temu se ne da nasprotovati s tem, da je tožeča stranka hkrati oseba, ki nudi pomoč in postrežbo, in zavarovana delavka in je zato upravičena do zagotovitve dajatev iz zavarovanja za pomoč in postrežbo v državi pristojnega nosilca. Tako prekrivanje je zgolj posledica naključja in tako ne more imeti vpliva na pravni položaj tožeče stranke kot osebe, ki nudi pomoč in postrežbo.

87. KKH v bistvu meni, da je treba različne pravne položaje zavarovanega delavca in osebe, ki nudi pomoč in postrežbo v zvezi z Uredbo št. 1408/71, obravnavati ločeno. Oseba, ki je kot zavarovan delavec – neodvisno od zahteve stalnega prebivališča – po Uredbi upravičena do zagotovitve denarnih dajatev za bolezen, se ne more sklicevati na to lastnost, da bi prejela druge dajatve, ki ji morebiti pripadajo zaradinjene lastnosti kot osebe, ki nudi pomoč in postrežbo.

88. Komisija ugotavlja, da se sistem socialne varnosti osebe, ki opravlja poklicno ali samostojno dejavnost v eni državi članici, v skladu s členom 13(a) in (b) Uredbe, ker Uredba sama ne določa ničesar drugega, ravna po zakonodaji države zaposlitve. Tako se tako v zadevi C-502/01 kot v zadevi C-31/02 uporabi nemško pravo kot pravo države zaposlitve osebe, ki je zavarovana za pomoč in postrežbo.

89. Pri tem se Komisija sklicuje na to, da Uredba poleg določb, ki napotujejo na to, katero pravo naj se uporabi, vsebuje tudi posebne določbe o uskladitvi materialnega prava.

90. Med temi navaja predvsem člen 19, na podlagi katerega je delavec, ki stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, upravičen do dajatev za bolezen, ki jih zagotovi nosilec pristojne države, po predpisih, ki veljajo v tej državi.

91. Kot je Sodišče že odločilo v sodbi Molenaar, je določba, ki prepoveduje plačilo denarnih dajatev zavarovanja za pomoč in postrežbo v državi članici, v kateri živi delavec migrant, v nasprotju s členom 19 Uredbe.( )

92. Ker je obravnavano plačilo prispevkov hkrati denarna dajatev zavarovanja za pomoč in postrežbo, je treba izhajati iz tega, da je v nasprotju s členom 19 Uredbe št. 1408/71 uporaba določbe, kakršna je v členu 3(2) SGB IV, ki osebe, ki imajo stalno prebivališče v tujini, izključuje iz plačila prispevkov pokojninskega zavarovanja po členu 44 SGB XI.

93. To predvsem velja za zadevo C-502/01, prav tako pa mora analogno veljati tudi za zadevo C-31/02, ker bi v nasprotnem primeru lahko posebnosti zadeve C‑31/02 upravičevale drugačno rešitev.

94. Sicer zajema področje uporabe Uredbe sporno dajatev v tej zadevi zato, ker se zagotovi v korist osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, medtem ko v zvezi s tem sklicevanje na člen 19 pomeni nasprotovanje diskriminaciji na račun osebe, ki nudi pomoč in postrežbo.

95. Vendar gre v tem primeru za „zamenjavo oseb“, ki je v tem okviru v celoti dopustna; Sodišče je namreč že ob neki drugi priložnosti Uredbo št. 1408/71 uporabilo v primeru dejanskega stana, v katerem delavec in upravičenec do dajatev nista bila ista oseba.( )

96. Tudi v zvezi z zadevo C-31/02 je treba tako ugotoviti, da je v okoliščinah obravnavanega primera uporaba zahteve stalnega prebivališča v nasprotju s členom 19 Uredbe št. 1408/71.

97. To pa še ni vse. Kot trdi Komisija, je uporaba take zahteve poleg tega v nasprotju z načelom enakega obravnavanja po členu 3(1) Uredbe.

98. Sodišče je dejansko ugotovilo, da „načelo enakega obravnavanja, ki ga določa člen 3(1) Uredbe št. 1408/71, ne prepoveduje zgolj očitnih oblik diskriminacije na podlagi državljanstva oseb, ki so upravičene do dajatev iz sistema socialne varnosti, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki na podlagi uporabe drugih meril razlikovanja peljejo do enakega rezultata“.( )

99. Z namenom, kot nadaljuje Komisija, da bi se odpravila kakršna koli oblika diskriminacije in se zagotovilo popolnoma enako obravnavanje, ki ga zahteva člen 3, so države članice zavezane, da določene dejanske stane, ki nastopijo v drugi državi članici, „obravnavajo enako“ kot odgovarjajoče nacionalne dejanske stane. V obravnavanem primeru je po členu 3 Uredbe št. 1408/71 treba dejansko stalno prebivališče v tujini obravnavati enako kot fiktivno stalno prebivališče v Nemčiji in tako obravnavati zahtevo stalnega prebivališča iz člena 3 SGB IV kot izpolnjeno.

Presoja

100. Menim, da ni mogoče na vsa vprašanja obeh postopkov v glavni svari odgovoriti skupaj, saj se po mojem mnenju bistveno razlikujejo, kar zahteva ločeno obravnavanje.

– Zadeva C-502/01

101. Ugotavljam, da se za dajatve, ki so predmet tega primera, kot dajatve za bolezen v korist delavca, ki je zavarovan za pomoč in postrežbo, ratione materiae uporablja ta Uredba (zgoraj točka 79).

102. Posledično se lahko tožeča stranka v zadevi C-502/01 prav zaradi lastnosti delavke, ki je zavarovana za pomoč in postrežbo, sklicuje na določbe Uredbe št. 1408/71 z namenom izpodbijanja zavrnitve zagotovitve spornih dajatev tožene stranke.

103. Na tem mestu se moram pridružiti mnenju Komisije, ko pravi, da je Sodišče predloženo vprašanje že obravnavalo v bistvu v sodbi Molenaar in je nanj odgovorilo.

104. Dejansko je Sodišče ob tej priložnosti že odločilo, da je nacionalna določba, ki prepoveduje plačilo denarnih dajatev zavarovanja za pomoč in postrežbo v državi članici, v kateri delavec migrant stalno prebiva, v nasprotju s členom 19 Uredbe.

105. Ker je v tem primeru obravnavano plačilo prispevka denarna dajatev zavarovanja za pomoč in postrežbo v korist tožeče stranke, je zahteva stalnega prebivališča iz člena 3 SGB IV v okoliščinah obravnavanega primera v nasprotju s členom 19 Uredbe.

106. Zato sklepno ugotavljam, da člen 19 Uredbe št. 1408/71 v okoliščinah zadeve C-502/01 nasprotuje temu, da pristojni nosilec socialnega zavarovanja zavrne zagotovitev dajatve iz člena 44 SGB XI zaradi stalnega prebivališča tožeče stranke v tujini.

– Zadeva C-31/02

107. V zadevi C-31/02 je treba podati drugačno presojo.

108. Drugače kot Komisija menim, da v tem primeru Uredba ne nasprotuje uporabi zadevnih nacionalnih določb, ker plačilo spornih prispevkov ne more biti opredeljeno kot „dajatev za bolezen“ v korist tožeče stranke v smislu Uredbe, zlasti v smislu člena 19.

109. Kot je že odločilo Sodišče, je treba namreč razlikovati med prispevkom za plačilo premij zavarovanja in dajatvami socialnega zavarovanja. Kajti prispevek za plačilo premij zavarovanja se ne plača po nastanku zavarovanega dogodka, ampak prej omogoči nastanek upravičenja do dajatev socialnega zavarovanja potem, ko se je ta dogodek že zgodil.( )

110. Vendar je nedvomno, da se plačilo spornih prispevkov v korist tožeče stranke Barth ne izvede po nastanku enega od tveganj, ki so zavarovani v okviru njenega zdravstvenega ali pokojninskega zavarovanja. To povzroči le nastanek bodočega upravičenja do dajatev socialnega zavarovanja, ne more pa se opredeliti kot „denarna dajatev za bolezen“ ali „denarna dajatev za starost“ v korist tožeče stranke, do katere bi bila upravičena v smislu člena 19.

111. Poleg tega ne verjamem, da iz člena 3 Uredbe lahko izhaja drugačna rešitev, kot to trdi Komisija.

112. Na tem mestu naj spomnim, da imajo v smislu tega člena osebe, „za katere se Uredba uporablja“, „na podlagi zakonodaje države članice, enake dolžnosti in pravice“,( ) kot jih imajo državljani te države.

113. Kot je že bilo navedeno, v smislu Uredbe pojem „zakonodaja“ zajema določbe nacionalnega pravnega reda vsake države članice „v zvezi s področji in sistemi socialne varnosti, ki so navedeni v členu 4(1) in (2)“,( ) ta pa so, kolikor zadevajo obravnavani primer, „področja socialne varnosti, ki se nanašajo na dajatve za bolezen [ali] za starost“.

114. To pomeni, da se tožeča stranka v obravnavanem primeru lahko opira le na člen 3 Uredbe z namenom nasprotovanja diskriminaciji, zaradi katere ji ni bil zagotovljen dostop do „dajatev za bolezen“ ali do „dajatev za starost“, katere bi sicer lahko uživala.

115. Vendar menim, da zaradi zgoraj navedenih razlogov (točki 109 in 110) plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja vendarle ne more biti opredeljeno kot „dajatev za bolezen“ ali „dajatev za starost“ v korist osebe, ki nudi pomoč in postrežbo. Ta po mojem mnenju tožbe ne more opreti na člen 3 Uredbe.

116. Zato moram skleniti, da v zvezi z zadevo C-31/02 in v okoliščinah obravnavane zadeve dejstvo, da pristojni nosilec socialnega zavarovanja zavrne plačilo dajatve iz člena 44 SGB XI na podlagi stalnega prebivališča v tujini, ni v nasprotju niti s členom 3 niti s členom 19 Uredbe št. 1408/71.

Prvo vprašanje v zadevi C-31/02

117. Sozialgericht Aachen želi s prvim vprašanjem v zadevi C-31/02 predvsem vedeti, ali se Uredba št. 1408/71 uporablja tudi, če kritja zavarovanja za pomoč in postrežbo ne zagotavlja javni sistem socialnega zavarovanja za pomoč in postrežbo po členu 20 SGB XI, ampak se zagotovi z dajatvami zasebnopravnega nosilca zavarovanja po členih 23 in 110 SGB XI.

118. O tem je Sodišče prejelo le pisna stališča grške vlade in Komisije.

119. Grška vlada trdi, da se Uredba v primeru pogodbe zasebnega prava ne uporablja. To izhaja iz člena 1(1)(j), ki v povezavi z določitvijo pomena pojma „nacionalna zakonodaja“ v smislu Uredbe določa, da „pojem izključuje določbe obstoječih ali prihodnjih gospodarskih sporazumov“.

120. Po mnenju Komisije je nasprotno treba izhajati iz uporabe Uredbe v celoti, tudi za dajatve „zasebnega“ dodatnega zavarovanja, saj je pogodba o sklenitvi dodatnega zavarovanja k obveznem zavarovanju za pomoč in postrežbo pravno popolnoma enakovredna.

121. Ker sem v zvezi z zadevo C-31/02 že ugotovil, da v okoliščinah obravnavanega primera ni v nasprotju z Uredbo št. 1408/71 dejstvo, da nosilec socialnega zavarovanja zavrne plačilo dajatve po členu 44 SGB XI na podlagi stalnega prebivališča tožeče stranke v tujini, menim, da Sodišču tega predloženega vprašanja ni treba obravnavati.

Diskriminacija, prepovedana s Pogodbo





Uvod

122. Predložitveni sodišči želita z drugim vprašanjem v zadevi C-502/01 in tretjim vprašanjem v zadevi C‑31/02 v bistvu izvedeti, ali je v nasprotju s členom 39 ali drugimi določbami Pogodbe ES o prostem gibanju in prepovedjo diskriminacije na podlagi državljanstva uporaba določbe iz člena 3 SGB IV, ki plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja po členu 44 SGB XI navezuje na zahtevo stalnega prebivališča.

123. V skladu z odgovori, ki sem jih predlagal na vprašanja, ki sem jih obravnaval, je treba zadevno vprašanje obravnavati izključno le v zadevi C-31/02, Barth.

Trditve strank

124. Kot pravi grška vlada, je uporaba zahteve stalnega prebivališča v obravnavanem primeru v nasprotju s členom 39 ES. Na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča je oseba, ki omejeno število ur na teden za omejeno plačilo opravlja poklicno dejavnost, tudi „delavec“ v smislu člena 39 ES, če je njena dejavnost „dejanska in prava“.( )

125. Komisija trdi, da uporaba člena 3 SGB IV povzroči, da se zahteva tožeče stranke za plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja zavrne. To se lahko razloži le z dejstvom, da je tožeča stranka, ki je prvotno stalno prebivala v Nemčiji, naknadno stalno prebivališče prenesla v drugo državo članico; oseba, ki bi stalno prebivališče obdržala v Nemčiji, pa bi bila nasprotno upravičena do plačila teh prispevkov.

126. Tudi po mnenju Komisije je uporaba navedene določbe taka, da lahko diskriminira tiste, ki izvršujejo pravico do prostega gibanja, in je tako v nasprotju s členi 18 ES, 39 ES in 42 ES.

Presoja

127. Vnaprej želim povedati, da je treba po mojem mnenju odgovor na predloženo vprašanje zaradi jasnosti razdeliti na dva dela. Najprej je treba odločiti, ali je nekdo, ki se znajde v položaju, v kakršnem je tožeča stranka v zadevi C-31/02, „delavec“ v smislu člena 39 ES. Če je odgovor na vprašanje pritrdilen, je treba preizkusiti, ali uporaba zahteve stalnega prebivališča v okoliščinah obravnavanega primera pomeni diskriminacijo, ki je prepovedana po členu 39(2) ES.

Pojem delavca v smislu člena 39 ES

128. Ker je „prosto gibanje delavcev eno od temeljnih načel Skupnosti, [ima] pojem delavca v smislu člena 48 [po spremembi zdaj člen 39 ES] [po ustaljeni sodni praksi] skupnostni pomen( ) in ga je treba široko razlagati( ).“ Tako zajema vsakogar, ki „v določenem času za nekoga drugega, po njegovem navodilu, opravlja storitev, za katero v zameno prejme plačilo“.( )

129. Podrobneje je Sodišče navedlo, da je v pojmu „delavca“ zajet tudi tisti, ki ne opravlja poklicne dejavnosti s polnim delovnim časom in ne prejema plačila, ki bi mu samo po sebi zagotavljalo človeka vredno bivanje (to je življenjski minimum),( ) če opravlja „dejansko“ ali „pravo“ poklicno dejavnost, pri čemer „so izključene take dejavnosti, ki so tako majhnega obsega, da so popolnoma podrejene in nebistvene“.( )

130. Vendar je dejavnost nudenja pomoči in postrežbe, kakršna je tudi v obravnavanem primeru – 18 ur tedensko za enotedensko plačilo približno 400 EUR – nedvomno „dejanska in prava“ dejavnost v smislu navedene sodne prakse.

131. Zato lahko ugotovim, da je oseba, ki za nekoga drugega in po njegovem navodilu opravlja dejansko in pravo dejavnost pomoči in postrežbe, kot tožeča stranka v zadevi C-31/02, delavec v smislu člena 39 ES.

Diskriminacija, ki je prepovedana po členu 39(2) ES

132. Dalje je treba ugotoviti, da je v okoliščinah obravnavanega primera mogoče, da uporaba določbe člena 3 SGB IV ovira prosto gibanje delavcev ali svoboščino z gospodarskega vidika prikaže kot manj „privlačno“, ker delavcem migrantom ne omogoča prednosti, ki so na splošno zagotovljene domačim delavcem.

133. Zato je treba preizkusiti, ali taka prednost sodi v kategorijo „socialnih prednosti“, uživanje katerih je zagotovljeno na podlagi člena 7 Uredbe št. 1612/68, ki natančneje opredeljuje prosto gibanje, ki je določeno v členu 39 ES. Medtem ko člen 7(1) izključuje, da „ [je] delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi svojega državljanstva […] deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji […]“, pa odstavek 2 jasno določa, da uživa enake socialne ugodnosti kot domači delavci.

134. V skladu z ustaljeno sodno prakso obsega „pojem socialnih ugodnosti, na katere se sklicuje člen 7(2) Uredbe št. 1612/68, […] vse ugodnosti, ki so – ne glede na to, ali se navezujejo na pogodbo o zaposlitvi ali ne – domačim delavcem zagotovljene predvsem zaradi njihove objektivne lastnosti delavca ali preprosto zaradi njihovega prebivališča na domačem ozemlju in se njihova razširitev na delavce, ki so državljani druge države članice, zato zdi primerna za poenostavitev njihove gibljivosti znotraj Skupnosti“.( )

135. Vendar je plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja iz zavarovanja za pomoč in postrežbo prav upravičenje, ki se domačim delavcem splošno prizna „zaradi njihove objektivne lastnosti delavca“: v obravnavanem primeru zaradi objektivne lastnosti tistega, ki osebo, ki potrebuje pomoč in postrežbo, neguje najmanj 14 ur tedensko. Poleg tega je razširitev takega upravičenja na državljane druge države članice nedvomno primerna za „poenostavitev njihove gibljivosti znotraj Skupnosti.“

136. Tako je treba pritrditi, da gre tukaj za socialno prednost v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68, za katero posledično velja prepoved diskriminacije po členu 7(1) te uredbe, ki izvaja člen 39(2) ES.

137. V takem primeru velja ustaljeno načelo, da „predpisi o enakem obravnavanju ne prepovedujejo le očitnih oblik diskriminacije na podlagi državljanstva, ampak tudi vse prikrite oblike diskriminacije, ki na podlagi uporabe drugih znakov razlikovanja dejansko peljejo do enakega rezultata“.( ) Ti so, kot je znano, „pogoji, ki jih določa nacionalno pravo […] ki sicer veljajo neodvisno od državljanstva, vendar v bistvu […] ali predvsem […] prizadenejo delavce migrante, in pogoji, ki veljajo brez razlikovanja, ki pa jih domači delavci lažje izpolnijo kot delavci migranti […] [ali tudi taki], pri katerih obstaja nevarnost, da bodo učinkovali še posebej v breme delavcev migrantov“,( ) ne da bi bilo mogoče to neenako obravnavanje objektivno upravičiti.( )

138. Tako je očitno, da zahteva stalnega prebivališča za pridobitev upravičenja do plačila prispevkov za pokojninsko zavarovanje po členu 44 SGB XI, čeprav se uporablja brez razlikovanja, posebej postavlja v slabši položaj določeno skupino delavcev migrantov, namreč obmejne delavce.

139. Med drugim iz dokumentov v tej zadevi ne izhaja noben objektivni element, na podlagi katerega bi bilo mogoče upravičiti neenako obravnavanje tistih, ki imajo stalno prebivališče na določenem območju, in tistimi, ki stalno prebivajo drugje, v zvezi z upravičenjem do plačila prispevkov pokojninskega zavarovanja po členu 44 SGB XI.

140. Tak ukrep pomeni posredno diskriminacijo in je tako v nasprotju s členom 39(2) ES in členom 7 Uredbe št. 1612/68

141. Tako sklepam, da člen 39(2) ES in člen 7 Uredbe št. 1612/68 v okoliščinah zadeve C-31/02 nasprotujeta uporabi člena 3 SGB IV, ki plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja po členu 44 SGB XI podreja zahtevi stalnega prebivališča upravičenca v Nemčiji.

V – Predlog

142. Na podlagi prej navedenega predlagam, da Sodišče na vprašanja Sozialgericht Hannover v zadevi C-502/01 in Sozialgericht Aachen v zadevi C-31/02 odgovori v smislu, da:

„1. je subjekt, ki je po deseti knjigi SGB zavarovan za pomoč in postrežbo, zajet v pojmu „delavec“ v smislu člena 1 Uredbe št. 1408/71; v tem pojmu je zajeta tudi oseba, ki nudi pomoč in postrežbo v smislu člena 19 SGB XI in je zaradi tega zavarovana v okviru enega od sistemov socialne varnosti, ki jih navaja člen 1(a) Uredbe št. 1408/71.

2. je plačevanje pokojninskih prispevkov v korist osebe, ki nudi pomoč in postrežbo na podlagi zavarovanja za pomoč in postrežbo po členu 44 SGB XI denarna dajatev za bolezen v korist osebe, ki je zavarovana za pomoč in postrežbo v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1408/71.

3. je v zvezi z zadevo C-502/01 v okoliščinah obravnavanega primera v nasprotju s členom 19 Uredbe št. 1408/71 dejstvo, da pristojni nosilec socialnega zavarovanja zavrne plačilo dajatve iz člena 44 SGB XI zaradi stalnega prebivališča tožeče stranke v tujini.

4. v zvezi z zadevo C-31/02 v okoliščinah obravnavanega primera ni v nasprotju niti s členom 3 niti s členom 19 Uredbe št. 1408/71 dejstvo, da pristojni nosilec socialnega zavarovanja zavrne plačilo dajatve iz člena 44 SGB XI na podlagi stalnega prebivališča tožeče stranke v tujini.

5. je oseba, ki v korist in po navodilu druge osebe opravlja dejavnost nudenja dejanske in prave pomoči in postrežbe, kot tožeča stranka v zadevi C-31/02, delavec v smislu člena 39 ES.

6. je v zvezi z zadevo C-31/02 in v okoliščinah obravnavanega primera uporaba določbe člena 3 SGB IV v nasprotju s členom 39(2) ES in členom 7 Uredbe št. 1408/71, ki plačilo prispevkov pokojninskega zavarovanja po členu 44 SGB XI podreja zahtevi, po kateri mora upravičenec imeti stalno prebivališče v Nemčiji.“