SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTONIA TIZZANA,

predstavljeni 18. novembra 2004( )

Zadeva C-377/02

SA Firma Leon Van Parys

proti

Bureau d'Intervention et de Restitution Belge

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Belgija))

„Skupna ureditev trga banan – Sporazum EGS-Andski pakt – STO – GATT 1994 – Člena I in XIII – Neposredni učinek – Organ za reševanje sporov (DSB) – Priporočila in sklepi – Pravni učinki – Izjema posebne obveznosti – Pogoji“

Kazalo

I – Pravni okvir

A – Mednarodni sporazumi

B – Skupnostna ureditev

II – Dejansko stanje in postopek

III – Pravna analiza

A – Prvo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje

1. Uvod

2. Sodna praksa Skupnosti v zvezi z učinki pravil STO

a) Sodba v zadevi Portugalska proti Svetu

b) Sodba v zadevi Nizozemska proti Parlamentu in Svetu

3. Vprašanje učinkov sklepov DSB

a) Sistem DSU

b) Primer Biret. Uvod

c) Sklepi generalnega pravobranilca Alberja

d) Sodba Sodišča

e) Uporaba v obravnavanem primeru

4. Domneva o obstoju „posebnega položaja“ – „Izjema posebne obveznosti“

a) Uvod

b) Precedenčni primeri

c) Sklep OGT

d) Kritične pripombe

e) Sklepne ugotovitve

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

IV – Predlog

1. V tej zadevi belgijsko Conseil d'Etat poziva Sodišče, naj ponovno presodi skladnost evropske zakonodaje o uvozu banan z obveznostmi, ki jih ima Skupnost kot članica Svetovne trgovinske organizacije (v nadaljevanju: STO). Posebnost obravnavanega primera je to, da je sporno ureditev Skupnosti, ki je bila uvedena, potem ko je organ za reševanje sporov v okviru STO (v nadaljevanju: DSB, angleška kratica za navedeni organ, Dispute Settlement Body) ugotovil neskladnost predhodne ureditve s pravili STO, isti organ tudi razglasil za neskladno s pravili STO.

I – Pravni okvir

A – Mednarodni sporazumi

2. Pravni akt, ki ga je treba v obravnavani zadevi najprej preučiti, je Splošni sporazum o carinah in trgovini (v nadaljevanju: GATT), ki je Priloga 1A k Sporazumu o ustanovitvi STO, ki ga je v imenu Skupnosti in v skladu s pristojnostmi potrdil Svet ES s Sklepom št. 94/800/ES z dne 22. decembra 1994( ).

3. Člen 1(1) GATT uvaja t. i. splošno načelo države z največjimi ugodnostmi, ki zlasti določa, da „[v]se prednosti, ugodnosti, privilegiji in imunitete, ki jih je pogodbenica zagotovila izdelku, ki izvira iz druge države oziroma je namenjen vanjo, se takoj in brezpogojno razširijo na vse podobne izvirne izdelke ali izdelke, namenjene na ozemlje vseh drugih pogodbenic. Ta določba se nanaša na carine in druge obdavčitve, ki se plačajo za uvoz ali izvoz ali ob uvozu ali izvozu […]“( )

4. Člen XIII, ki se nanaša na nediskriminatorno uporabo količinskih omejitev, določa:

„1. Pogodbenica ne bo uporabila nobene prepovedi ali omejitve uvoza izdelka, ki izvira z ozemlja druge pogodbenice […] razen če se podobne prepovedi ali omejitve ne uporabijo za uvoz podobnega izdelka, ki izvira iz katere koli tretje države [...]

2. Pri uporabi omejitev uvoza za kateri koli izdelek bodo pogodbenice poskušale doseči razdelitev trgovine za ta izdelek tako, da se čim bolj približajo deležem, ki naj bi jih pridobile različne pogodbenice, če te omejitve ne obstajajo, in bodo zato upoštevale naslednje določbe:

a) vsakič, ko bo to mogoče, bodo določene kvote, ki pomenijo skupni znesek dovoljenih uvozov (če so razdeljeni med države dobaviteljice ali ne) […];

b) če ni mogoče določiti skupnih kvot, se bodo omejitve lahko uporabile z dovoljenji ali uvoznimi dovoljenji brez skupne kvote;

c) razen če ne gre za izvajanje kvot, dodeljenih v skladu z alineo d) tega odstavka, pogodbenice ne bodo zahtevale, da se dovoljenja ali uvozna dovoljenja uporabijo za uvoz zadevnega izdelka iz določenega vira ali države;

d) če bo tarifna kvota razdeljena med države dobaviteljice, se bo pogodbenica, ki uporablja omejitve, lahko uskladila o razdelitvi kvote z vsemi drugimi pogodbenicami, ki imajo bistveni interes za dobavo zadevnega izdelka. V primerih, ko ne bi bilo razumno uporabiti te metode, bo zadevna pogodbenica dodelila pogodbenicam, ki imajo bistven interes za dobavo tega izdelka, sorazmerne deleže za dajatev pogodbenic v skupni količini ali skupni vrednosti uvoza zadevnega izdelka v predhodnem referenčnem obdobju, strogo upoštevajoč vse posebne dejavnike, ki so lahko vplivali ali lahko vplivajo na trgovino tega izdelka […]

5. Določbe tega člena se bodo uporabile za vsako tarifno kvoto, ki jo določi ali ohranja katera koli pogodbenica […]“( )

5. Poleg GATT je za obravnavane namene treba omeniti tudi Okvirni sporazum o sodelovanju med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Kartagensko skupino in njenimi državami članicami( ), podpisan v Københavnu 23. aprila 1993 (v nadaljevanju: Sporazum ES‑Andski pakt), ki ga je v imenu Skupnosti odobril Svet ES s Sklepom št. 98/278/ES z dne 7. aprila 1998( ).

6. Določba, ki je v tej zadevi pomembna, je zapisana v členu 4 navedenega sporazuma, ki določa:

„Pogodbenici se strinjata, da v njunih trgovinskih odnosih velja obravnavanje po načelu države z največjimi ugodnostmi v skladu z določbami Splošnega sporazuma o carinah in trgovini (GATT).

Poleg tega obe stranki izrazita voljo, da bosta trgovali v skladu z navedenim sporazumom.“

7. Kot bomo videli, je v skladu z opredeljenimi cilji pomemben tudi dogovor o pravilih in postopkih za reševanje sporov (v nadaljevanju: DSU, okrajšava angleškega imena sporazuma, Dispute Settlement Understanding)( ), ki pa bo predstavljen v nadaljevanju (glej točko 46 spodaj in naslednje).

B – Skupnostna ureditev

8. Če preidemo na skupnostno ureditev, naj omenim predvsem, da je z Uredbo Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 o skupni ureditvi trga za banane( ) (v nadaljevanju: Uredba št. 404/93) Skupnost uvedla skupno ureditev trgovine s tretjimi državami, ki nadomešča prejšnje različne nacionalne ureditve. Ta ureditev je bila predmet postopka za reševanje sporov v okviru STO na podlagi pritožb nekaterih tretjih držav. Z odločbo z dne 25. septembra 1997 je DSB sprejel poročilo pritožbenega organa STO, ki ugotavlja neskladnost ureditve s členoma I(1) in XIII GATT( ).

9. V skladu s to odločbo je Svet sprejel Uredbo (ES) št. 1637/98 z dne 20. julija 1998 o spremembi Uredbe št. 404/93 (v nadaljevanju: Uredba št. l637/98).( ) V skladu z njenim členom 2 je nova ureditev (v nadaljevanju: spremenjena Uredba št. 404/93) začela veljati s 1. januarjem 1999.

10. Spremenjenna Uredba št. 404/93, je za uvozne namene ohranila razlikovanje med tremi vrstami banan, ki je bilo značilno za prejšnjo ureditev. Glede tega člen 16 določa, da:

„V okviru tega naslova:

1. ‚tradicionalni uvoz iz držav AKP‘ pomeni uvoz banan po poreklu iz držav, naštetih v prilogi k tej uredbi( ), v Skupnost, največ do količine 857.700 ton (neto teža) letno; te banane se označijo kot ‚tradicionalne banane iz AKP‘

2. ‚netradicionalni uvoz iz držav AKP‘ pomeni uvoz banan po poreklu iz AKP držav, v Skupnost, ki niso zajete v opredelitvi iz točke 1; te banane se označijo kot ‚netradicionalne banane iz AKP‘,

3) ‚uvoz iz tretjih držav, ki niso članice AKP‘ pomeni uvoz banan po poreklu iz tretjih držav, razen AKP držav, v Skupnost; te banane se označijo kot ‚banane iz tretjih držav‘.“

11. V skladu s členom 17 je „[z]a uvoz banan v Skupnost […] treba pridobiti uvozno dovoljenje, ki ga izdajo države članice zainteresiranim strankam […] brez poseganja v posebne določbe, sprejete z uporabo členov 18 in 19.“

12. Člen 18 od (1) do (3) določa odprtje tarifne kvote za 2,2 milijona ton (neto teža), ki se mu doda dodatna tarifna kvota za 353.000 ton (neto teža) za uvoz banan iz tretjih držav in netradicionalnih banan iz AKP. Za uvoz banan iz tretjih držav se v okviru navedenih tarifnih kvot plača carina v višini 75 ekujev na tono, medtem ko je uvoz netradicionalnih banan iz AKP carine prost. Tudi za uvoz tradicionalnih banan iz AKP se ne plačuje carina.

13. V odstavku številka 4 je navedeno tudi, da lahko Komisija v primeru, ko ni razumne možnosti za sporazum med vsemi pogodbenicami STO, glavnimi dobaviteljicami banan, razdeli zgoraj navedene tarifne kvote in tudi tradicionalno količino AKP samo med države, ki so glavne dobaviteljice banan Skupnosti.

14. Člen 19 poleg tega določa, da se uvoz vodi „po postopku, ki upošteva tradicionalne trgovinske tokove (‚tradicionalni/novi dobavitelji‘)“.

15. Ker je bila Komisija na podlagi člena 20 spremenjene Uredbe št. 404/93, zadolžena za izvedbo nove ureditve, je sprejela Uredbo (ES) št. 2362/98 z dne 28. oktobra 1998 o podrobnih pravilih uporabe Uredbe Sveta št. 404/93 glede ureditve uvoza banan v Skupnost (v nadaljevanju: Uredba št. 2362/98)( ).

16. V skladu s členom 19 spremenjene Uredbe št. 404/93, Uredba št. 2362/98 določa razdelitev uvoznikov na „tradicionalne dobavitelje“ in „nove dobavitelje“, in sicer med drugim na podlagi tega, ali so v referenčnem obdobju uvozili v Skupnost minimalno količino banan.

17. Člen 4 zlasti določa, da se vsakemu tradicionalnemu uvozniku dodeli „za vsako leto in za vsa porekla, navedena v Prilogi I, enotno referenčno količino, ki se določi na podlagi količin banan, ki jih je dejansko uvozil v referenčnem obdobju“, ki je določeno „za uvoz, v okviru tarifnih kvot in tradicionalnih banan iz AKP v letu 1999 […] z leti 1994, 1995 in 1996“.

18. Poleg tega je v členu 5(2) navedeno, da „vsak [tradicionalni] uvoznik za določitev lastne referenčne količine vsako leto sporoči pristojnemu organu pred 1. julijem [...] skupno količino banan po poreklu, navedenem v Prilogi I, ki jih je dejansko uvozil v vsakem letu referenčnega obdobja“ in priloži ustrezne dokazne listine.

19. Glede podrobnih pravil za izdajo uvoznih dovoljenj člen 17 določa:

„Če za določeno četrtletje in za eno ali več porekel iz Priloge I zaprošene količine bistveno prekoračijo indikativno količino, določeno v skladu s členom 14, ali prekoračijo razpoložljive količine, se določi odstotek zmanjšanja zaprošenih količin.“

20. Poleg tega člen 18(1) določa da „če se za eno ali več porekel določi odstotek zmanjšanja v skladu s členom 17, uvoznik, ki je zaprosil za uvozno dovoljenje za ta porekla“ lahko „do skupne višine količine, ki je enaka ali manjša od prvotno zaprošene količine, za katero ni dobil dovoljenja“ „vloži eno ali več novih prošenj za dovoljenje za porekla, za katera je Komisija objavila razpoložljive količine“. Odstavek 2 navedenega člena nalaga Komisiji, da „brez odlašanja določi količine, za katere se lahko izda dovoljenja za zadevna porekla“.

21. V členu 29 je poleg tega navedeno, da „[č]e količine iz prošenj za dovoljenja za prvo četrtletje leta 1999, ki se nanašajo na uvoz iz ene ali več držav porekla, naštetih v Prilogi I, presegajo 26 % količin, določenih v tej prilogi, Komisija določi odstotek zmanjšanja vseh zaprošenih količin za zadevno poreklo“.

22. Za uporabo te določbe člen 1 Uredbe Komisije (ES) št. 2806/98 z dne 23. decembra 1998 o izdaji dovoljenj za uvoz banan v okviru tarifnih kvot in tradicionalnih banan AKP za prvo četrtletje 1999 ter o predložitvi novih prošenj( ) (v nadaljevanju: Uredba št. 2806/98) določa količnike zmanjšanja za prošnje, ki zadevajo banane po poreklu iz Kolumbije, Kostarike in Ekvadorja.

23. Z Uredbo št. 2806/98 so poleg tega na podlagi člena 18(2) Uredbe št. 2362/98 določene količine, za katere je bilo še mogoče vložiti prošnje za dovoljenja za uvoz za prvo četrtletje leta 1999. Te prošnje so bile predmet Uredbe Komisije (ES) št. 102/99 z dne 15. januarja 1999 o izdaji dovoljenj za uvoz banan v okviru tarifnih kvot in tradicionalnih banan iz AKP za prvo četrtletje leta 1999 (drugo obdobje) (v nadaljevanju: Uredba št. 102/99)( ), ki določa določene odstotke zmanjšanja za posamezne države porekla.

24. Pravila za prošnje za dovoljenja za drugo četrtletje leta 1999 so v Uredbi Komisije (ES) št. 608/99 z dne 19. marca 1999 o izdaji dovoljenj za uvoz banan v okviru tarifnih kvot in tradicionalnih banan AKP za drugo četrtletje leta 1999 ter o predložitvi novih prošenj (v nadaljevanju: Uredba št. 608/99)( ), ki predvideva določene odstotke zmanjšanja za posamezne države porekla.

25. Ekvador, nezadovoljen s takimi rešitvami, je ponovno pozval STO, ki je zato, znotraj lastnega sistema za reševanje sporov, ustanovil ad hoc ugotovitveni svet z nalogo, da preveri navedeni primer.

26. Po opravljenem delu je ugotovitveni svet ugotovil, da nova pravila, kot izhaja iz Uredbe št. 1637/98, še vedno kršijo člena I(1) in XIII GATT( ). DSB je to poročilo sprejel 6. maja 1999. V nadaljevanju so bila pravila Skupnosti predmet novih sprememb, uvedenih z Uredbo Sveta (ES) št. 216/2001 z dne 29. januarja 2001 o spremembi Uredbe (EGS) št. 404/93 o skupni ureditvi trga za banane( ). poleg tega naj pojasnim, da ta uredba ratione temporis ni upoštevna za obravnavani primer.

II – Dejansko stanje in postopek

27. Podjetje Leon Van Parys SA (v nadaljevanju: Van Parys) s sedežem v Belgiji že več kot dvajset let uvaža banane iz Ekvadorja v Evropsko skupnost.

28. Van Parys je 14. decembra 1998 zaprosil pristojni belgijski organ Bureau d'Intervention et de Restitution Belge (v nadaljevanju: BIRB) za uvozna dovoljenja za prvo četrtletje leta 1999 za 26.685.935 kg banan s poreklom iz Ekvadorja. BIRB je odobril dovoljenja za količino, dobljeno z uporabo količnika zmanjšanja 0,7080, določenega z Uredbo št. 2806/98, glede na zaprošeno količino.

29. Van Parys dne 8. januarja 1999 v skladu s členom 18 Uredbe ES št. 2362/98 (glej točko 20 zgoraj) vložil tri nove prošnje za uvozna dovoljenja za banane s poreklom iz Paname in drugih tretjih držav, in sicer za skupno težo, ki ne presega razlike med prvotno zaprošeno težo in dejansko odobreno težo po zmanjšanju. Tudi za te prošnje so bili uporabljeni ustrezni količniki zmanjšanja, kot jih določajo že navedene uredbe Skupnosti, zlasti Uredba št. 102/99.

30. Van Parys je nazadnje, 5. marca 1999, vložil še prošnjo za pridobitev uvoznih dovoljenj za 32.224.757 kg banan s poreklom iz Ekvadorja. BIRB je uporabil količnik zmanjšanja 0,5934, ki ga določa Uredba št. 608/99, in izdal dovoljenja le za tako dobljeno količino.

31. Van Parys je 23. februarja in 21. maja 1999 na „Conseil d'Etat“ vložil dve tožbi zoper odločbi BIRB, da ne izda uvoznih dovoljenj za zahtevane količine. V teh tožbah je zatrjeval, da sta izpodbijani odločbi nepravilni, ker naj bi bile uredbe, ki urejajo uvoz banan v Skupnost in na katere se opirata izpodbijani odločbi, nezakonite, saj so v nasprotju s pravili STO.

32. Ker je Conseil d'Etat presodilo, da se spor nanaša na veljavnost aktov Skupnosti, se je s sklepom z dne 7. oktobra 2002 odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:

1. Ali Uredba Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 o skupni ureditvi trga za banane, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1637/98 z dne 20. julija 1998, Uredba Komisije (ES) št. 2362/98 z dne 28. oktobra 1998 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 o uvozu banan v Skupnost, Uredba Komisije (ES) št. 2806/98 z dne 23. decembra 1998 o izdaji uvoznih dovoljenj za banane v okviru tarifnih kvot in za tradicionalne banane AKP za prvo četrtletje 1999 in o predložitvi novih prošenj, Uredba Komisije (ES) št. 102/99 z dne 15. januarja 1999 o izdaji uvoznih dovoljenj za banane v okviru tarifnih kvot in za tradicionalne banane AKP za prvo četrtletje 1999 (drugo obdobje) in Uredba Komisije (ES) št 608/99 z dne 19. marca 1999 o izdaji uvoznih dovoljenj za banane v okviru tarifnih kvot in za tradicionalne banane AKP za drugo četrtletje 1999 in o predložitvi novih prošenj, če jih obravnavamo posamično ali skupaj, kršijo člen I, člen XIII(1) in člen XIII(2)(d) GATT 1994, ker:

– določajo v korist dvanajstih držav, naštetih v Prilogi Uredbe (ES) št. 1637/98, skupno maksimalno kvoto 857.700 ton banan („tradicionalne banane AKP“) in, dodatno, ker kvota ni v skladu z razdelitvijo, sorodno s trgovino brez omejitev, ker prispeva k pravilom, določenim z Uredbo št. 1637/98 o uvozu banan le na osnovi tarifne kvote;

– določajo tarifno kvoto za skupno količino 2.535.000 ton za tretje države in za netradicionalne banane iz AKP in nato to tarifno kvoto delijo na odstotne deleže, izračunane na podlagi nereprezentativnega obdobja, če upoštevamo, da so med letoma 1994 in 1996 za trgovino z bananami že veljali določeni omejevalni pogoji.

2. Ali uredbe, navedene zgoraj v točki 1, kršijo člen 4 Okvirnega sporazuma z dne 23. aprila 1993 med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Kartagensko skupino in njenimi državami članicami, ker se je s tako določbo Evropska skupnost obvezala urejati svoje odnose z Ekvadorjem, kot to določa GATT, in tej državi zagotoviti obravnavanje po načelu največjih ugodnosti?

3. Ali uredbe Skupnosti, navedene zgoraj v točki 1, kršijo načelo varstva zaupanja v pravo in načelo dobre vere in poštenja v mednarodnem javnem pravu in mednarodnem običajnem pravu, saj Komisija ne spoštuje obveznosti, ki jih ima Skupnost iz sporazumov GATT iz leta 1994, ker je Komisija zlorabila pravne postopke in ne upošteva razsodbe mednarodnega organa za poravnave in ker kljub izjavam ob sprejetju Uredbe št. 1637/98 ni vzpostavila ureditve, v kateri so uvozna dovoljenja izdana „resničnim uvoznikom“?

4. Ali je Komisija prekoračila pristojnosti, ki jih ima po Uredbi Sveta št. 404/93, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98, ko je določila tarifno kvoto za uvoz banan in pri tem ni upoštevala obveznosti, ki jih ima Skupnost iz sporazumov GATT iz leta 1994 in GATS (Splošni sporazum o trgovini s storitvami), oziroma jih je treba upoštevati kot pozitivno pravno normo, vključeno v pravo Skupnosti zaradi izraženega namena, da se ureditev za uvoz banan prilagodi veljavnim sporazumom STO?

33. V tako uvedenem postopku so predložili pisna stališča tožeča in tožena stranka, Svet in Komisija. Iste stranke, razen BIRB, so podale ustne izjave na zaslišanju, ki je bilo 21. septembra 2004.

III – Pravna analiza

A – Prvo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje

1. Uvod

34. Menim, da je treba skupaj preučiti prvo, tretje in četrto vprašanje za prehodno odločanje, ker so ta vprašanja zaradi okoliščin primera med seboj tesno povezana. Vprašanja obstoja kršitve pravil STO v resnici ni mogoče presojati brez upoštevanja dejstva, da so pristojni organi te organizacije sprejeli dva sklepa na to temo in se je zakonodajalec Skupnosti odzval na prvega. Poleg tega nas zanima skladnost ureditve Skupnosti za uvoz banan v celovitem smislu, ne glede na to, katera institucija je dejansko odgovorna za morebitne neskladnosti navedene ureditve.

35. Glede na navedeno predlagam, da združimo prvo, tretje in četrto vprašanje in jih preoblikujemo tako:

Ali je z vidika zakonodaje Skupnosti treba šteti kot nezakonit pravni akt, ki sta ga v skladu s pristojnostmi sprejela Svet in Komisija EU, če je DSB s sklepom razglasil neskladnost prejšnje ureditve Skupnosti za uvoz banan, Skupnost je potem sprejela novo zakonodajo, da izpolni sklep DSB, ta pa je ponovno ugotovil, da je tudi nova ureditev Skupnosti neskladna s pravili STO?

2. Sodna praksa Skupnosti v zvezi z učinki pravil STO

36. Kot je znano, je Sodišče večkrat imelo priložnost, da je odločalo o priznavanju pravnih učinkov, ki jih imajo pravila STO/GATT v okviru pravne ureditve Skupnosti. Iz te sodne prakse po mnenju Komisije, Sveta in BIRB jasno izhaja, da je odgovor na obravnavana vprašanja negativen. Van Parys nasprotno meni, da je treba zaradi okoliščin v tem primeru na zgoraj navedena vprašanja odgovoriti pozitivno.

37. Zato se mi zdi primerno na začetku na kratko predstaviti to sodno prakso in njene rezultate, da bi potem lahko presodili morebitne posledice, ki bi jih lahko imela v zvezi z nedvomnimi posebnostmi zadevnega primera.

a) Sodba v zadevi Portugalska proti Svetu

38. Ne da bi obširno govoril o sodbah, ki so bile izdane pred ustanovitvijo STO, bom najprej predstavil dobro znano sodbo v zadevi Portugalska proti Svetu( ), v kateri je Sodišče pojasnilo svoje stališče glede učinkov, ki jih imajo pravila STO v pravni ureditvi Skupnosti.

39. Znano je, da je Portugalska v tem primeru zahtevala od Sodišča, da razveljavi Sklep Sveta o sklenitvi memorandumov o soglasju med Evropsko skupnostjo in Islamsko republiko Pakistan in med Evropsko skupnostjo in Republiko Indijo o dogovorih na področju dostopa na trg za tekstilne izdelke( ). Med stališči, ki jih je predložila portugalska vlada, je bilo za ta primer zanimivo nasprotovanje Sklepa pravilom STO. Sodišče naj bi torej razsodilo o zakonitosti akta sekundarne zakonodaje Skupnosti z vidika pravil STO.

40. V sodbi je Sodišče poudarilo naslednje:

– „v skladu z načeli mednarodnega prava“ je naloga sodišč pogodbenih strank, „posebej pa Sodišča v okviru pristojnosti, ki so mu dodeljene s Pogodbo ES“, določiti, kakšni so učinki določb sporazumov v notranjem pravnem redu, razen če to vprašanje ni rešeno že v samem sporazumu( );

– mednarodno pravo zahteva, da pogodbene stranke vsak sporazum „izpolnjujejo v dobri veri“, vsaka izmed njih mora „določiti ustrezna pravna sredstva za dosego tega namena v svoji pravni ureditvi, razen kadar sporazum že sam, razložen glede na svoj predmet in namen, ne določa pravnih sredstev“ ( );

– sporazumi STO teh pravnih sredstev ne določajo( ), ker „dajejo pomembno vlogo pogajanjem med strankami“, kljub temu, da je mehanizem za reševanje sporov v primerjavi s tistim iz leta 1947 okrepljen.( ) DSU (glej točko 7 zgoraj) je namreč kot prvenstveni cilj mehanizma postavil umik ukrepov, neskladnih s pravili STO (člen 3(7) DSU), vendar vseeno dopušča možnost, da se začasno uporabi kompenzacije v zameno za umik ukrepa, neskladnega s pravili STO;( )

– „naložiti sodnim organom obveznost, da zavrnejo uporabo pravil notranjega prava, ki so nezdružljiva s sporazumi STO, bi povzročilo, da se zakonodajnim in izvršilnim organom pogodbenic odvzame možnost, ki jo imajo na podlagi člena 22 DSU, da se najdejo rešitve s pogajanji, čeprav samo začasno“; ( )

– sporazumi STO torej temeljijo, podobno kot GATT 1947, „na načelu pogajanj, ki so naravnana k „vzajemni koristi“ in se v tem tudi razlikujejo, glede Skupnosti, od sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila s tretjimi državami, ki pri obveznostih uvajajo določeno asimetrijo“ ( );

– po drugi strani najpomembnejši trgovinski partnerji Skupnosti sporazumom STO ne priznavajo statusa meril za presojo zakonitosti aktov domačega prava.( ) Ureditev Skupnosti mora sprejeti enako rešitev, kajti „v tem pogledu bi pomanjkanje vzajemnosti v zvezi s sporazumi STO lahko pripeljalo do neravnovesja pri uporabi pravil STO“. Izvršilni in zakonodajni organi Skupnosti bi s tem izgubili manevrski prostor, ki ga imajo podobni organi v državah trgovinskih partnericah Skupnosti( );

– iz tega izhaja, da „po svoji naravi in sestavi sporazumi STO načeloma ne sodijo med pravne akte, ob upoštevanju katerih Sodišče presoja zakonitost aktov institucij Skupnosti“( );

– vendar so posamezni primeri, že ugotovljeni v zvezi z GATT 1947, izjema od pravkar omenjenega pravila. Gre za „primer, ko je Skupnost izrazila namero izpolniti posebno obveznost, ki je bila sprejeta v okviru STO, oziroma za primer, ko gre v aktu Skupnosti za jasno sklicevanje na natančne določbe v sporazumih STO“( ).

b) Sodba v zadevi Nizozemska proti Parlamentu in Svetu

41. Kot je znano, je sodba v zadevi Portugalska proti Svetu povzročila zelo različne odzive v okviru doktrine in včasih celo globoko nestrinjanje, pri čemer so nekateri avtorji odločno podprli trditev, ki pravila STO opredeljuje kot merila zakonitosti aktov Skupnosti. ( )

42. Tu se bom, ne da bi presojal kritike te sodbe, omejil na to, da bom spomnil, da te kritike niso spodbudile Sodišča, da bi spremenilo svojo sodno prakso. Nasprotno, navedena sodna praksa je bila kasneje odločno potrjena v sodbi v zadevi Nizozemska proti Parlamentu in Svetu.( )

43. V tej zadevi je tožeča vlada trdila, v zvezi s tu obravnavanim vprašanjem, da je Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta (ES) 98/44/ES z dne 6. julija 1998 o pravni zaščiti biotehnoloških izumov (v nadaljevanju: Direktiva 98/44)( ) državam članicam naložila obveznosti, ki so nezdružljive s tistimi, ki izvirajo iz njihovih mednarodnih obveznosti, zlasti iz sporazumov STO in Konvencije o biološki raznovrstnosti (v nadaljevanju: KBR)( ).

44. Sodišče je v sodbi izrecno potrdilo, da „zakonitosti akta Skupnosti […] ni mogoče […] presojati z vidika [sporazumov STO] zaradi njihove narave in sestave“. Da bi bolje poudarilo in dodatno utemeljilo svoje stališče, je dodalo, da „se enaki sklepi ne morejo uporabiti za KBR, ki drugače kot sporazum STO ne temelji strogo na načelu vzajemnosti in obojestranskih koristi […]. Tudi ob predpostavki, da […] KBR vsebuje določbe, ki nimajo neposrednega učinka, tako, da ne ustvarjajo pravic, na katere bi se lahko posamezniki sklicevali neposredno pred sodiščem, ta okoliščina ne ovira sodišča, da preveri upoštevanje obveznosti, ki jih ima Skupnost kot pogodbenica tega sporazuma (glej sodbo z dne 16. junija 1998 v zadevi Racke, C-162/96, Recueil, str. I-3655, točke 45, 47 in 51)“.( )

45. Po mnenju Sodišča lahko torej določbe sporazumov, ki ne temeljijo na načelu vzajemnosti in obojestranskih koristi, služijo kot merilo zakonitosti, ne glede na to, ali lahko posameznikom podelijo pravice ali ne. Nasprotno so določbe sporazumov, ki kot sporazumi STO temeljijo na načelu vzajemnosti in obojestranskih koristi, ne samo brez neposrednega učinka, ampak se načeloma tudi ne morejo uporabiti kot merilo zakonitosti predpisov Skupnosti.( )

3. Vprašanje učinkov sklepov DSB

a) Sistem DSU

46. Po tem, kar je bilo povedano o pravilih STO kot takih, se je zdaj treba vprašati, ali enaka rešitev velja tudi v primerih, kjer tako kot v tem primeru sklep ali priporočilo DSB ugotavlja nezdružljivost nekaterih ukrepov Skupnosti z navedenimi pravili.

47. Pred preučitvijo tega vprašanja je treba v zvezi z vidiki, ki nas zanimajo v tej zadevi, na kratko navesti glavne značilnosti sistema za reševanje sporov v okviru STO, kakor je bil vzpostavljen z DSU.

48. Najprej naj spomnim, da v primerjavi z določbami GATT in kot je Sodišče priznalo v sodbi v zadevi Portugalska proti Svetu, navedeni sistem obsega „okrepitev sistema varovanja in mehanizma za reševanje sporov“ (točka 36), da bi „zagotovili varnost in predvidljivost večstranskega trgovinskega sistema“ (člen 3(2) DSU).

49. Do tega rezultata pridemo predvsem bodisi zato, ker je sistem zasnovan tako, da namenoma izključuje druge mehanizme za reševanje sporov in je obvezujoč za stranke (te se namreč zavezujejo, da se ne bodo enostransko odzvale na ukrepe, ki jih sprejmejo druge države članice in za katere menijo, da so nezdružljivi s sporazumi STO, in „da se bodo zatekle k pravilom in postopkom tega dogovora in se po njih ravnale“ (člen 23(1) DSU)); bodisi ker je bolje strukturiran in učinkovitejši (zadostuje navedba, da sklepov ugotovitvenega sveta ni treba več sprejemati s soglasjem vseh pogodbenic, kot v okviru GATT, ampak s sistemom, imenovanim „negativni konsenz“, na podlagi katerega lahko samo soglasno glasovanje proti vseh članic STO, vključno s „pritožnico“, prepreči sprejetje sklepa DSB o odobritvi poročila ugotovitvenega sveta ali pritožbenega organa (člen 16(4) in člen 17(14) DSU)); bodisi ker so postopki natančneje urejeni in učinki sklepov jasneje opredeljeni.

50. Zlasti v zvezi s tem zadnjim vidikom opozarjam, da se mora članica, ki meni, da ukrepi, ki jih je sprejela druga članica, škodujejo njenim koristim, ki izhajajo iz sporazumov STO, najprej potruditi poiskati, neposredno ali po generalnem direktorju STO, vse možne rešitve z drugo stranko (členi od 3 do 5 DSU). Če rešitve ni, ima navedena članica pravico zahtevati, da DSB predloži vprašanje ugotovitvenemu svetu. Ta bo nato poročilo predložil DSB, ki se lahko odloči, da ga bo sprejel, razen če ena od strank ne zahteva posredovanja stalnega pritožbenega organa, ustanovljenega za ta namen v okviru STO (člen 16(4) DSU). V tem primeru pritožbeni organ predloži svoje poročilo DSB.

51. Če je poročilo (ugotovitvenega sveta ali pritožbenega organa) sprejeto, ustrezen sklep DSB obvezuje stranke, ki ga morajo sprejeti „brezpogojno“ (člen 17(14) DSU), ker je na podlagi DSU „takojšnje“ ravnanje v skladu s sklepi DSB bistveno za zagotovitev učinkovitega reševanja sporov (člen 21(1) DSU). Zadevni članici STO se lahko odobri „razumno obdobje“ za prilagoditev zakonodaje, samo če pravočasno izpolnjevanje sklepov ni „takoj“ izvedljivo. Navedeno obdobje, ki ne sme presegati petnajst mesecev, predlaga zadevna članica in odobri DSB ali se o njem medsebojno sporazumejo stranke, ali če takega sporazuma ni, obdobje določi „zavezujoča“ arbitraža (člen 21(3) DSU).

52. Če se pojavijo razhajanja glede ustreznosti ukrepov, ki jih je sprejel naslovnik sklepa, in njihove skladnosti s sporazumi STO, DSU prav tako predvideva možnost ponovne uporabe zgoraj opisanih postopkov za reševanje sporov, pri čemer se vprašanje po možnosti predloži prvotnemu „ugotovitvenemu svetu“ (člen 21(5) DSU).

53. Če naslovnik sklepa DSB ne izpolni v navedenem „razumnem obdobju“, se lahko uporabi mehanizem kompenzacij in protiukrepov, vendar ti „nimajo prednosti pred doslednim izvajanjem priporočila“ (člen 22(1) DSU).

54. Ti ukrepi so začasni in se uporabljajo samo: (i) do ukinitve ukrepa, za katerega je bilo ugotovljeno, da je nezdružljiv, ali (ii) dokler članica, ki mora uresničiti odločbo, ne najde rešitve, s katero se poravna škoda, povzročena nasprotnim strankam, ali (iii) dokler ni dosežena zadovoljiva rešitev za vse (člen 22(8) DSU).

55. V vsakem primeru DSB nadzoruje izvajanje sklepov, ki jih sprejme (člen 22(8) DSU), saj mora biti izbrana rešitev vedno skladna z navedenimi sklepi in na splošno s pravili STO.( )

56. Navsezadnje prav gotovo drži, kot je ugotovilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Portugalska proti Svetu, da novi sistem „daje pomembno mesto pogajanjem med strankami“ (točka 36) in da se ta pogajanja lahko celo nadaljujejo po sklepu DSB, da bi našli medsebojno sprejemljivo kompenzacijo (točka 39). Dodati moram, da prav tako drži, da bi bilo v tem primeru (vsekakor ne v tej zadevi) mogoče – vsaj teoretično – poiskati rešitev, ki ponovno vzpostavlja spoštovanje pravil STO, ne da bi bil izpodbijani ukrep odpravljen.

57. Še vedno naj bi šlo za določeno obliko izpolnjevanja sklepa DSB, res da nenavadno, ampak še vedno zakonito. To pomeni, da bi tudi v tem primeru zadevna odločba nazadnje imela učinke, čeprav bi to bila samo omejitev svobode strank, da s pogajanji poiščejo alternativne rešitve, ker morajo te, ponavljam, ostati v okviru pravil STO in torej sklepa DSB. V tem smislu ima generalni pravobranilec Alber prav, ko trdi, da „ne obstaja […] druga rešitev, kot je izvajanje priporočil in sklepov DSB“ in da „se jim ni mogoče […] izogniti s pogajanji med zainteresiranimi strankami“.( )

b) Primer Biret. Uvod

58. Ob upoštevanju navedenega je treba spomniti, da glede učinkov sklepov DSB, kot je znano, ne primanjkuje stališč Sodišča, vendar so manj jasna in dokončna od tistih v zvezi z zgoraj preučenim vprašanjem glede učinkov določb STO.

59. V zvezi s tem je zlasti pomembna zadeva Biret( ), v kateri je bilo to vprašanje izrecno predloženo v presojo Sodišču.

60. Kot je znano, je pravo Skupnosti kljub začetku veljavnosti sporazumov STO in zlasti sporazuma o uporabi sanitarnih in fitosanitarnih ukrepov (v nadaljevanju: Sporazum SPS)( ) ne samo ohranilo prejšnjo prepoved uvoza mesa in mesnih proizvodov, ki so bili obdelani z nekaterimi hormoni( ), ampak je ta s sprejetjem Direktive 96/22/ES postala še strožja( ). DSB, ki je odločal o tem vprašanju, je 13. februarja 1998 razglasil prepoved za neskladno s Sporazumom SPS( ) in Skupnosti določil rok, da se do 13. maja 1999 uskladi z njegovimi priporočili.

61. Družba Biret International SA (v nadaljevanju: Biret), ki je menila, da so ji izpodbijani ukrepi povzročili škodo, je na Sodišču prve stopnje vložila tožbo na podlagi členov 235 ES in 288 ES, v kateri je zahtevala, da se Skupnosti naloži povračilo škode. Tožeča stranka se je sklicevala predvsem na nezakonitost omenjenih ukrepov Skupnosti, ker naj bi kršili zgoraj navedeni sklep DSB.

62. Vendar je Sodišče prve stopnje tožbo zavrnilo z utemeljitvijo, „da [se] sklep nujno in neposredno navezuje na tožbeni razlog, povezan s kršitvijo Sporazuma SPS, in [bi se torej lahko] upošteval samo, če [bi] sodišče Skupnosti ugotovilo neposredni učinek tega sporazuma v okviru tožbenega razloga na podlagi neveljavnosti zadevnih direktiv“( ). Vendar je Sodišče prve stopnje z izrecnim sklicevanjem na zgoraj navedene precedenčne primere sklenilo, da „sedanja zelo ustaljena sodna praksa“( ) izključuje takšen učinek sporazumov STO, tako da se tožeča stranka ni mogla sklicevati na kršitev Sporazuma SPS.

c) Sklepi generalnega pravobranilca Alberja

63. Nasprotno je generalni pravobranilec Alber razvil povsem drugačno obrazložitev v okviru pritožbe zoper sodbo Sodišča prve stopnje, saj je vprašanju posvetil obsežno in utemeljeno obrazložitev, v zvezi s katero se bom tu omejil samo na bistvene ugotovitve.

64. Generalni pravobranilec je najprej na kratko povzel sistem reševanja sporov v okviru STO, kot sem ga navedel že zgoraj (glej točko 48 zgoraj in nadaljnje), nato pa je poudaril zavezujoči učinek sklepov DSB, vsaj v smislu, da se njihova vsebina, kot sem že navedel, ne more zaobiti s pogajanji med strankami. Lahko se tudi zgodi, da se ti sklepi ne upoštevajo zaradi izbire trgovinske politike. Ampak to je navsezadnje odvisno izključno od tega, da teh sklepov ni mogoče izvršiti pod prisilo, ker so del mednarodnega prava, ki načeloma ne pozna prisilnih ukrepov. Vendar dejstvo, da sklepov DSB ni mogoče izvršiti s prisilo, še ni tehten razlog, da jih Sodišče ne bi upoštevalo, kajti takšno neupoštevanje „ni v nobenem primeru možnost, ki bi jo pravo priznalo“.( )

65. Sodišče bi moralo namesto tega, da potrdi izbiro trgovinske politike, ki je sicer mogoča, vendar v nasprotju s pravom, uporabiti načelo zakonitosti in priznati zavezujoči učinek sklepov DSB, in sicer najpozneje ob preteku roka, določenega za njihovo izpolnitev.( )

66. Generalni pravobranilec Alber se zaveda, da bi bila takšna rešitev z vidika načela „vzajemnosti in medsebojnih koristi“ lahko sporna, ker bi ena od strank (v tem primeru Skupnost) pravilom STO priznala učinek, ki ga v pravnem redu drugih strank ne morejo imeti, to pa bi oslabilo njeno pogajalsko izhodišče v STO. Vendar opozarja, da je Sodišče v sodbi Kupferberg že presodilo, da dejstvo, da sodišča ene od strank menijo, da ima določba iz mednarodnega sporazuma neposredni učinek, samo po sebi še ne pomeni, da vzajemnost med pogodbenimi strankami ni več upoštevana.( )

67. Vendar generalni pravobranilec dodaja, da je pravkar povedano „predvsem argument trgovinske politike, ki je z etiketo ‚načela vzajemnosti‘ dobil pravno preobleko“, še ostreje pa bi lahko celo dodali, da je zgolj pretveza za neizpolnjevanje obveznosti, ki jo je uradno potrdil pristojni organ.

68. Dejansko pogajalsko izhodišče Skupnosti zaradi predlagane rešitve ne bi bilo oslabljeno, kajti Skupnost bi lahko ob kršitvah sporazumov STO drugih članic uvedla postopek za reševanje sporov in zahtevala izvršitev sklepa DSB. Enako bi morebitna neravnovesja, ki bi nastala, če bi prva stran sklep upoštevala, druga pa ne, lahko uskladili z uporabo kompenzacijskih in povračilnih ukrepov, ki so določeni v mednarodnem pravu in zlasti v pravilih STO.

69. Podobno, ugotavlja generalni pravobranilec, predlagana rešitev ne omejuje manevrskega prostora institucij Skupnosti v zvezi s podrobnimi pravili za izvajanje sklepov DSB, kajti o teh podrobnih pravilih še naprej presojajo same, seveda če sprejmejo ukrepe, ki so v skladu z obveznostmi, ki izhajajo iz določb STO.

70. Končno „lahko oslabitev pogajalskega izhodišča nastane samo, če se predpostavlja, da se stranke v sporu lahko sporazumejo o ohranitvi ureditev, ki so v nasprotju s pravili STO. Vendar, kot sem že prej razložil, se to ne more zgoditi“.( )

71. Po besedah generalnega pravobranilca iz tega izhaja, da Sodišče izvaja načelo zakonitosti samo, če prizna, da so sklepi in priporočila DSB po preteku roka za njihovo izpolnitev lahko merilo za presojo zakonitosti ravnanja Skupnosti.( )

72. Torej lahko vidimo, da generalni pravobranilec v nasprotju s Sodiščem prve stopnje iz stališč, ki jih je Sodišče izrazilo glede pravil STO in ki so navedena zgoraj, ne izpelje neposrednega sklepa, da navedena pravila tudi takrat, kadar so bili sprejeti sklepi DSB, ne morejo biti merilo za presojo zakonitosti ukrepov Skupnosti. Nasprotno, meni, da je v prid nasprotnemu zaključku odločilno dejstvo, da so se v teh primerih uporabili mehanizmi za ugotavljanje obveznosti članic STO, z ustreznimi posledicami, ki jih ima to za opredelitev takšnih obveznosti v tem primeru in za dolžnost strank v sporu, da upoštevajo sklepe DSB, čeprav samo v zgoraj opisanih posebnih oblikah.

73. Menim, da obsežnim obrazložitvam generalnega pravobranilca ni treba ničesar dodati, lahko se samo strinjam z njim. Na podlagi tu povzetih premislekov tudi sam namreč menim, da morajo biti sklepi DSB v „pravni Skupnosti“ merilo za presojo zakonitosti ukrepov Skupnosti in da zato Sodišče na podlagi obrazložitev, katerih pravna veljavnost je dvomljiva, ne bi smelo dati jasne podpore pravnim argumentom, ki bi pripeljali do nasprotnega sklepa.

d) Sodba Sodišča

74. Po mojem mnenju tako ugotovitev posredno potrjuje ali je načeloma vsaj ne izključuje naslednja sodba Sodišča v zadevi Biret, ki odpira zanimivo in spodbudno rešitev v prid trditvi, ki jo podpiram.( )

75. Res je namreč, da je Sodišče na koncu zavrnilo pritožbo družbe Biret zaradi tako imenovanih medčasovnih razlogov, povezanih s tem primerom, in se mu zato ni bilo treba izrecno opredeliti o vprašanju učinkov sklepov DSB.( ) Vendar je pomembno, da je Sodišče v ključnih točkah obrazložitve grajalo dejstvo, da se Sodišče prve stopnje ni izrecno opredelilo do tega vprašanja, čeprav je bilo k temu posebej pozvano, in se je namesto tega pri presoji učinkov sklepov omejilo na preprosto uporabo načel, ki so bila postavljena glede pravil STO v sodbi Portugalska proti Svetu.

76. Sodišče je namreč presodilo, da so te trditve za zavrnitev pritožbenega razloga na podlagi kršitve sporazuma SPS nezadostne. Menilo je, „da je bilo Sodišče prve stopnje še vedno pristojno za presojo trditve, po kateri so bili pravni učinki sklepa DSB z dne 13. februarja 1998 za Evropsko skupnost takšni, da so ponovno sprožili razpravo o njegovi presoji, da pravila STOnimajoneposrednih učinkov, in upravičili, da sodišča Skupnosti preverijo zakonitost direktiv 81/602, 88/146 in 96/22 glede teh pravil“.( )

77. Z drugimi besedami, Sodišče je Sodišču prve stopnje očitalo, da vprašanja o učinkih sklepov DSB in njihovi skladnosti s spornimi ukrepi Skupnosti ni opredelilo kot ločen in samostojen problem – in se mu torej ni posebej posvetilo.

78. Čeprav ne bi rad ugibal namenov Sodišča, ne morem mimo ugotovitve, da če bi sodišča Skupnosti menila, da se mora uporaba sodne prakse v zvezi s pravili STO samodejno prenesti na sklepe DSB, potem ne bi bilo nobenega razloga, da bi Sodišču prve stopnje oporekali tak prenos. Po drugi strani pa, če dva primera nista povsem enaka, kot je to dovolj neposredno prikazano s to kritiko, se upravičeno lahko predpostavlja, da se razlika lahko razlaga samo tako, da se sklepom DSB priznajo učinki, ki jih predhodna sodna praksa ni priznala pravilom STO.

e) Uporaba v obravnavanem primeru

79. Ne glede na to, ali je treba namene Sodišča razlagati v tem smislu ali ne, se mi za namene te zadeve zdi pomembno, da sodba Biret vsekakor ni zavrnila trditev generalnega pravobranilca Alberja. Ker, kot rečeno, menim, da bi bilo treba to trditev sprejeti, si jo bom dovolil še enkrat navesti, tako da jo bom navezal na ta primer.

80. To zlasti pomeni, da je treba v tej zadevi preučiti, ali je bil sprejet sklep DSB in ali je razumen rok, dodeljen njenemu naslovniku (v tem primeru Skupnosti) za uskladitev njegove zakonodaje s pravili STO, pretekel brez ustreznih ukrepov, tako da se šteje, da v tem primeru sklep DSB velja kot merilo za zakonitost zadevnih določb Skupnosti.

81. Kot sem že večkrat opozoril, je bila v tem primeru s sklepom DSB z dne 25. septembra 1997 ugotovljena neskladnost ureditve Skupnosti, uvedene z Uredbo št. 404/93, s pravili STO in Skupnosti je bil dodeljen rok petnajstih mesecev in enega tedna,( ) (potekel je 1. januarja 1999) za izvršitev sklepa. V tem obdobju je Svet z Uredbo št. 1637/98 spremenil Uredbo št. 404/93 in Komisija je na podlagi tega ustrezno spremenila podrobne pogoje za uporabo, in sicer z Uredbo št. 2362/98 in vrsto naknadnih uredb. Kljub temu je Ekvador v STO trdil, da ti ukrepi ne morejo zagotoviti upoštevanja sklepa DSB, in zahteval, da novo ureditev uvoza banan preuči ugotovitveni svet. Tako začeti postopek se je končal s sklepom DSB z dne 6. maja 1999, ki je dejansko potrdil, da neskladnost prava Skupnosti s pravili STO ni bila odpravljena.

82. Iz navedenega torej jasno izhaja, da ureditev uvoza banan po preteku roka, dodeljenega Skupnosti, kljub spremembam še vedno ni bila v skladu s pravili STO, kot je bilo ugotovljeno v tem primeru v prvem sklepu DSB. Iz tega sledi, da se morajo glede na zgoraj navedeno vse zadevne uredbe šteti za nezakonite.

83. Na podlagi zgornjih ugotovitev torej predlagam Sodišču, da na prvo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje, kot so bila preoblikovana, odgovori tako, da je skupnostna ureditev uvoza banan, ki temelji na spremenjeni Uredbi št. 404/93 in uredbah, ki so bile sprejete za njeno uporabo, neveljavna, ker je neskladna s pravili STO, kot je DSB to ugotovil 25. septembra 1997 in potrdil 6. maja 1999.

4. Domneva o obstoju „posebnega položaja“ – „Izjema posebne obveznosti“

a) Uvod

84. Če bi se Sodišče odločilo, da ne sprejme takšnega sklepa, bi bilo treba razmisliti, ali obravnavano stanje zaradi posebnosti ne pomeni značilnosti, ki na drugi strani odpirajo razpravo o veljavnosti spornih predpisov Skupnosti.

85. Prav tako je možna domneva, da gre zaradi takšnih posebnosti za enega od dveh posebnih položajev, v katerih Sodišče meni, da je z odstopanjem od splošnega pravila mogoče presoditi zakonitost aktov Skupnosti z vidika določb GATT ali STO. Kot sem opozoril že zgoraj (glej točko 40 zgoraj), je takšen poseben položaj, če povzamem sodbo v zadevi Portugalska proti Svetu, „ko je Skupnost nameravala izpolniti posebno obveznost, prevzeto v okviru STO (v nadaljevanju: izjema posebne obveznosti) ali v primer[ih], ko je v pravnem aktu Skupnosti jasno napotilo na točno določene določbe iz sporazumov STO“( ).

86. Natančneje, treba se je torej treba, ali skupna ureditev uvoza banan, katere veljavnost je predmet presoje Sodišča, ne bi mogla soditi pod prvo od navedenih izjem v tem smislu, da pomeni prav izvajanje te posebne obveznosti.

b) Precedenčni primeri

87. Preden natančneje preučim to točko, menim, da bi bilo primerno navesti, kako je Sodišče opredelilo okvir navedene izjeme, in sicer s preučitvijo usmeritve sodne prakse, ki je bila uvedena z zgoraj navedeno sodbo Nakajima proti Svetu.

88. V tej zadevi je bilo Sodišče zaprošeno, naj razsodi o zakonitosti Uredbe Sveta (EGS) št. 2423/88 z dne 11. julija 1988 o zaščiti pred dampinškim ali subvencioniranim uvozom iz držav, ki niso članice Evropske gospodarske skupnosti (v nadaljevanju: Uredba št. 2423/88)( ). Po mnenju tožeče stranke ni bilo mogoče uporabiti ene od določb Uredbe, ker je bila neskladna s protidampinško določbo, sprejeto v okviru sistema GATT 1947( ).

89. Sodišče se je v sodbi najprej, glede na to, da so določbe protidampinškega kodeksa tako kot določbe iz GATT obvezujoče za Skupnost, izreklo za pristojno za presojo zahtev tožeče stranke, kajti „na podlagi druge in tretje uvodne izjave [prej omenjene uredbe] je bila ta sprejeta v skladu z veljavnimi mednarodnimi obveznostmi [...]. Iz tega izhaja, da je bila nova temeljna uredba, ki jo izpodbija tožeča stranka, sprejeta zaradi izpolnjevanja mednarodnih obveznosti Skupnosti, ki je na podlagi tega v skladu z ustaljeno sodno prakso dolžna zagotoviti upoštevanje določb splošnega sporazuma in njegovih izvedbenih ukrepov“( ).

90. Sodišče je pozneje isto načelo potrdilo v sodbi z dne 12. novembra 1998 v zadevi Italija proti Svetu( ), ko je preučilo zakonitost nekaterih členov uredbe Skupnosti o tarifnih kvotah za uvoz riža( ), ki je bila sprejeta na podlagi sporazumov, sklenjenih med Skupnostjo, Avstralijo in Tajsko po pogajanjih na podlagi člena XXIV(6) GATT, da bi se s temi državami dogovorili o nekaterih spremembah, ki so bile potrebne zaradi pristopa Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske k Skupnosti.

91. V uvodnih izjavah v tej zadevi izpodbijane uredbe je bilo izrecno navedeno sklicevanje na dejstvo, da je bila odločitev o odprtju uvoznih kontingentov sprejeta med pogajanji, ki so potekala v okviru zgoraj navedene določbe GATT (prva uvodna izjava), in potrjeno je bilo, da je Svet priznal „svoje obveznosti v okviru mednarodnih obveznosti“ (osma uvodna izjava).

92. Sodišče je v sodbi ob zavrnitvi nasprotnega stališča Sveta ponovilo, da „če je Skupnost izrazila namero izpolniti posebno obveznost, sprejeto v okviru GATT [...], mora Sodišče preveriti zakonitost tega akta z vidika pravil GATT“. V tem primeru je bilo treba prav tako ugotoviti, da je s sprejetjem zadevne uredbe na podlagi navedenih sporazumov „Skupnost nameravala izvršiti posebno obveznost, sprejeto v okviru GATT“, zato je bilo Sodišče „dolžno preveriti zakonitost zadevne uredbe glede na predpise GATT, katerih kršitev navaja tožeča stranka“( ).

c) Sklep OGT

93. Nasprotno je Sodišče obstoj zgoraj navedenih pogojev izključilo iz nedavnega sklepa OGT Fruchthandelgesellschaft( ), v katerem Sodišče, ki je bilo zaprošeno za predhodno presojo veljavnosti iste skupne ureditve uvoza banan, v obravnavi v tej zadevi ne le da ni upoštevalo dejstva, da je DSB v zvezi s tem sprejel sklep, ampak je izključilo tudi uporabo izjeme posebne obveznosti, o kateri zdaj razpravljamo.

94. Spomnim naj, da je v tej zadevi tradicionalni uvoznik banan iz tretjih držav očital nemškim carinskim organom, da za uvoz banan s poreklom iz Ekvadorja v skladu s členom 18 spremenjene Uredbe št. 404/93 zahtevajo plačilo carin. Nacionalno sodišče, ki mu je bila predložena zadeva, je ob navedbi, da je DSB ugotovil neskladnost nove ureditve Skupnosti s pravili STO, Sodišče zaprosil za mnenje, ali sta člena I in XIII GATT lahko podlaga za pravice, ki bi jih posamezniki lahko neposredno uveljavljali pred nacionalnim sodiščem in tako nasprotovali uporabi člena 18 spremenjene Uredbe št. 404/93.

95. Ker je Sodišče menilo, da bi odgovor na to vprašanje lahko jasno izhajal iz sodne prakse v zadevi Portugalska proti Svetu, se je odločilo, da v skladu s členom 104(3) Poslovnika ne bo izdalo sodbe, ampak preprost utemeljen sklep. Sodišče je po eni strani izključilo, da bi v tem primeru obstajali razlogi, da bi se odmaknili od te sodne prakse, in po drugi strani, da bi okoliščine zadeve, ki mu je bila predložena, lahko vsebovale eno od „posebnih okoliščin“ iz sodbe v zadevi Portugalska proti Svetu, ki jih je v postopku o glavni stvari navedla tožeča stranka. Sodišče se je v zvezi s tem omejilo, resda precej jasno, na trditev, da „namen skupne ureditve trgov v sektorju banan, kot je bila uvedena z Uredbo št. 404/93 in nato spremenjena, ni v pravnem redu Skupnosti zagotoviti izvrševanje posebne obveznosti, sprejete v okviru GATT, in da izrecno tudi ne vsebuje napotila na podrobne določbe GATT“( ).

d) Kritične pripombe

96. Moram reči, da se po temeljiti preučitvi vprašanja ne morem strinjati s tem odgovorom Sodišča( ). Zdi se mi namreč, da bi posebnosti te zadeve zahtevale na eni strani bolj specifično analizo in ne zgolj avtomatično napotitev na sodno prakso, izdelano v drugačnih okoliščinah (neobstoj sklepov DSB), in na drugi strani temeljitejšo preučitev namenov in odzivov, ki jih je zakonodajalec Skupnosti izrazil v tej zadevi, da bi ravnal v skladu s svojimi mednarodnimi obveznostmi.

97. Glede prvega vidika moje stališče podpira tudi dejstvo, da je bilo, kot je bilo navedeno že zgoraj, v poznejši sodbi v zadevi Biret popolnoma drugače odgovorjeno na poskus predloga, da se za sklepe DSB avtomatično uporabi sodna praksa iz sodbe v zadevi Portugalska proti Svetu (glej točko 74 zgoraj in naslednje).

98. Vendar tudi glede vidika, ki se nanaša na obstoj pogojev za uporabo tako imenovane izjeme posebne obveznosti, menim, da bi roki in načini sprejetja sprememb skupne ureditve za uvoz banan v tej zadevi morali pripeljati Sodišče do sprejetja enake rešitve, kot jo je sprejelo v zgoraj navedenih precedenčnih primerih (glej točko 87 zgoraj in naslednje). Obstajajo namreč številni znaki, ki govorijo v prid tega in bi lahko upravičili ugotovitev, da je s sprejetjem nove ureditve zakonodajalec Skupnosti nameraval „izvršiti posebno obveznost, sprejeto v okviru STO“.

99. Najprej naj spomnim, da je bila navedena ureditev spremenjena ob izteku roka, odobrenega Skupnosti, da bi izpolnila sklep DSB z dne 25. septembra 1997. Poleg tega je zelo pomembno, da člen 2 Uredbe št. 1637/98 določa, da se ta uporablja od 1. januarja 1999, kar se natančno ujema z iztekom roka petnajstih mesecev in enega tedna, ki ga je DSB odobril Skupnosti za izpolnitev navedenega sklepa( ). Dodati moram, da je glede na to, kar izhaja iz samega arbitražnega sklepa, izdanega v tej zadevi, Skupnost v izjavi med postopkom jasno navedla, da potrebuje razumen rok za „izvršitev vseh priporočil in sklepov“, ki jih je sprejel DSB( ).

100. Poleg tega ista sporna besedila Skupnosti vsebujejo še jasnejše navedbe od tistih, ki so v zgoraj preučenih precedenčnih primerih (glej na primer trditve v točki 91) Sodišče pripeljale do tega, da je sklepalo, da je namen institucij, da izvršijo obveznosti Skupnosti. Zlasti, kot poudarja tudi Van Parys, je v drugi uvodni izjavi Uredbe št. 1637/98 jasno navedeno, da „je treba izpolniti mednarodne obveznosti Skupnosti v okviru [STO]“. Poleg tega ta uredba spreminja člen 20(e) Uredbe št. 404/93, tako da med drugim vključuje določbo, v skladu s katero Komisija „sprejme […] potrebne ukrepe za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti iz sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila v skladu s členom 228 Pogodbe“.

101. Nazadnje naj spomnim, kot je storil Van Parys med obravnavo, da je komisar Brittan v odgovoru na parlamentarno vprašanje izrecno potrdil, da je s sprejetjem Uredbe št. 1637/98 in Uredbe št. 2362/98 „Skupnost izpolnila priporočila organa za reševanje sporov pri Svetovni trgovinski organizaciji z dne 25. septembra 1997 v zadevi v zvezi z bananami, tako da je sprejela ustrezne ukrepe za uskladitev ureditve Skupnosti za banane s pravili STO“( ).

102. Res je, da niti izjave Skupnosti v okviru STO (glej točko 99 zgoraj) niti odgovor komisarja Brittana niso odločilni za ugotovitev, ali so bili zadevni predpisi Skupnosti namenjeni izpolnitvi „posebne obveznosti“, sprejete v okviru STO, ali ne. Vendar se mi zdi, da so očiten znak tega, kar že jasno izhaja iz povezave med dejstvi, ki so si sledila, in zgoraj navedenimi določbami, in sicer da je bil cilj, ki si ga je prizadeval doseči zakonodajalec Skupnosti s spremembami ureditve za uvoz banan, prav uskladiti navedeno ureditev s pravili STO, kakor jih je razložil DSB.

103. Glede dejstva, da je bil namen Skupnosti izražen samo v uredbi Sveta in ne tudi v uredbah Komisije, se mi to ne zdi odločilno za to zadevo, saj je v zvezi s tem očitno odločilen osnovni akt sporne ureditve Skupnosti in dejstvo, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso „Komisija pooblaščena, da sprejme, zlasti v zvezi s kmetijstvom, vse potrebne ali koristne ukrepe za izvajanje osnovnih predpisov, če ti niso v nasprotju s takimi predpisi ali izvedbenimi predpisi Sveta“( ).

104. V vsakem primeru poudarjam, da je Svet s tem, ko je Komisijo zadolžil za sprejetje podrobnih pravil za izvajanje navedene ureditve, poudaril, da morajo omogočati „izpolnjevanje obveznosti iz sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila v skladu s členom 228 Pogodbe“( ).

e) Sklepne ugotovitve

105. Iz povedanega torej lahko sklepamo, da je zakonodajalec Skupnosti s spremembo obravnavane ureditve za uvoz banan nameraval izpolniti posebno obveznost, sprejeto v okviru STO.

106. Iz tega sklepam, da so bili pogoji, ki jih Sodišče zahteva za presojo zakonitosti navedene ureditve glede na njegovo skladnost s pravili STO, izpolnjeni v zadevi OGT Fruchthandelsgesellschaft in so tudi v tej zadevi. Ker pa je bila taka skladnost izključena s sklepom DSB z dne 6. maja 1999, lahko presoja, ki jo mora opraviti Sodišče, pripelje samo do negativnega odgovora, tj. do razglasitve neveljavnosti aktov, na katerih temelji sporna ureditev.

107. Na podlagi zgornjih ugotovitev Sodišču torej podredno predlagam, naj na prvo, tretje in četrto vprašanje za predhodno odločanje, kakor so bila preoblikovana, odgovori tako, da je bil namen skupne ureditve za uvoz banan, ki temelji na spremenjeni Uredbi št. 404/93 in uredbah, sprejetih za njeno izvajanje, izpolnitev posebne obveznosti, ki jo je Skupnost prevzela v okviru STO. Vendar ni odpravila, kot je ugotovil DSB v sklepu z dne 6. maja 1999, neskladnosti s pravili STO, ugotovljene v sklepu SDB z dne 25. septembra 1997, in je torej neveljavna v delu, v katerem obstaja takšna neskladnost.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

108. Z drugim vprašanjem za predhodno odločanje nacionalno sodišče v bistvu sprašuje, ali skupna ureditev za uvoz banan pomeni kršitev člena 4 Sporazuma EGS‑Andski pakt, na podlagi katerega so se pogodbenice sporazumele o obravnavanju po načelu največjih ugodnosti, določenem v členu I GATT (glej točko 5 zgoraj).

109. Vendar poudarjam, da ob natančnejšem razmisleku ni razloga, da bi to vprašanje postavili v samostojni obliki, kajti določba, na katero se nanaša, kot bom pokazal v nadaljevanju, obveznostim, ki so pogodbenicam že naložene na podlagi pravil STO/GATT, ničesar ne dodaja. Za to vprašanje bodo veljale iste rešitve, ki jih bo Sodišče sprejelo za doslej preučeno vprašanje, ker, ne glede na to ali sprejme trditev o nezakonitosti ureditve Skupnosti zaradi neskladnosti s temi pravili ali ne, ne bo nobene potrebe po izvedbi istega pregleda v zvezi s Sporazumom EGS‑Andski pakt, ki ne odstopa od navedenih pravil.

110. V zvezi s tem opozarjam, kot je storila že Komisija, da je bil člen 4 navedenega sporazuma vključen, da bi omogočil uporabo obravnavanja po načelu največjih ugodnosti za države članice Andskega pakta, ki ob podpisu še niso bile članice sistema GATT. Ta člen je torej samo razširil okvir uporabe ratione personae sistema GATT, ni pa spremenil obsega ali narave obveznosti, ki izhajajo iz njega.

111. Kot poudarjata Komisija in Svet, pogodbenice s Sporazumom EGS-Andski pakt namreč nikakor niso nameravale prevzeti dodatnih obveznosti glede na obveznosti, določene z GATT. Nasprotno v uvodu k Sporazumu izrecno izjavljajo, da so „prepričane o pomembnosti načel GATT“ in v členu 4 znova potrjujejo „svojo pripravljenost, da med seboj trgujejo v skladu z navedenim sporazumom“.

112. Iz teh razlogov menim, da ta določba ne more pomeniti samostojnega merila zakonitosti aktov Skupnosti in da bodo rešitve, ki jih bo Sodišče sprejelo za predhodno preučena vprašanja, veljale tudi zanjo.

IV – Predlog

Glede na zgornje ugotovitve predlagam, naj Sodišče odgovori Conseil d’État:

1. Ureditev Skupnosti za uvoz banan, ki temelji na Uredbi Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 o skupni ureditvi trga za banane, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1637/98 z dne 20. julija 1998, in na uredbah, sprejetih za njeno izvajanje, je neveljavna zaradi neskladnosti s pravili Svetovne trgovinske organizacije (STO), kot je to ugotovil organ za reševanje sporov pri STO (SDB) 25. septembra 1997 in potrdil 6. maja 1999.

Podredno:

Ureditev Skupnosti za uvoz banan, ki temelji na Uredbi št. 404/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1637/98, in na uredbah, sprejetih za njeno izvajanje, je bila namenjena za izvršitev posebne obveznosti, ki jo je Skupnost prevzela v okviru STO. Vendar ni odpravila, kot je ugotovil SDB v sklepu z dne 6. maja 1999, neskladnosti s pravili STO, ugotovljene s sklepom SDB z dne 25. septembra 1997, in je torej neveljavna v delu, v katerem obstaja takšna neskladnost.

2. Enake ugotovitve veljajo tudi v zvezi z vprašanjem združljivosti navedene ureditve s členom 4 Sporazuma EGS-Andskega pakta.