ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Nacionalna ureditev, ki zahteva, da se izdelki iz plemenitih kovin, ki so uvoženi iz drugih držav članic, v katerih so se zakonito tržili, in so bili žigosani v skladu z zakonodajo teh držav, še enkrat žigosajo v državi članici uvoza, uvoz podraži in oteži ter je zato ukrep z enakim učinkom kot količinska omejitev pri uvozu v smislu člena 34 PDEU.

Za to gre v primeru prakse, na podlagi katere se plemenite kovine, na katerih je žig laboratorija za preizkus in žigosanje ene države članice, ki so bile zakonito žigosane in tržene na ozemlju te države članice ali celo na ozemlju druge države članice oziroma da so bile žigosane na ozemlju tretje države v skladu z zakonodajo prve države članice in dane v prosti promet v državi članici ter da so se ali ne zakonito tržile na ozemlju države članice, lahko tržijo na ozemlju zadevne države članice šele, ko se nad njimi opravi nadzor in dodatno žigosanje v tej državi članici.

Kar zadeva obstoj eventualne utemeljitve te prakse, ki se nanaša zlasti na varstvo potrošnikov, so ob upoštevanju tveganja goljufije, ki obstaja na trgu izdelkov iz plemenitih kovin, ob neobstoju ureditve Unije za izbiro ustreznih meril za zoperstavljanje temu tveganju pristojne države članice, ki imajo široko diskrecijsko pravico. Država članica je v sedanjem stanju prava Unije – razen glede primerov, ki bi jih urejal mednarodni sporazum – načeloma upravičena, da šteje, da žigi skladnosti, ki so vtisnjeni na ozemlju tretjih držav, ne zagotavljajo enakovredne stopnje varstva potrošnikov kot žigi skladnosti, ki so jih vtisnili neodvisni organi na ozemlju držav članic.

(Glej točke od 42 do 44, 52 in 55.)
(Glej točki 22 in 23.)

Člen 101 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se pridobitelju licence na podlagi licenčnega sporazuma v primeru razveljavite patenta, ki je predmet licence, ali v primeru neobstoja njegove kršitve naloži plačilo licenčnine za uporabo patentirane tehnologije v obdobju celotne veljavnosti tega sporazuma, če je imel pridobitelj licence možnost, da sporazum z razumnim odpovednim rokom odpove.

Če je namreč treba v obdobju veljavnosti licenčnega sporazuma licenčnino plačati tudi po prenehanju pravic industrijske lastnine, to še toliko bolj velja za obdobje pred prenehanjem teh pravic. Dejstvo, da so sodišča države izdajateljice patentov po odpovedi licenčne pogodbe razsodila, da tožeča stranka z uporabo patentirane tehnologije ne krši pravic iz teh patentov, ne vpliva na zapadlost licenčnine za obdobje pred odpovedjo te pogodbe. Ker lahko pridobitelj licence ta sporazum v vsakem trenutku odpove, obveznost plačila licenčnine v obdobju veljavnosti tega sporazuma, med katerim so veljale pravice iz podeljenih patentov, ne pomeni kršitve konkurence v smislu člena 101(1) PDEU.

(Glej točke od 41 do 43 in izrek.)
(Glej točke od 52 do 54 in točko 1 izreka.)

Če bi zakonodajalec Unije nameraval zožiti področje uporabe člena 12(2)(c) Direktive 2004/83 in zožiti pojem „dejanj, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov“ zgolj na kazniva dejanja, navedena v členu 1(1) Okvirnega sklepa 2002/475, bi lahko to brez težav naredil tako, da bi ta kazniva dejanja izrecno navedel ali napotil na ta okvirni sklep.

Člen 12(2)(c) in člen 12(3) Direktive 2004/83 je treba razlagati tako, da dejanja sodelovanja pri dejavnosti teroristične skupine, kakršna so tista, za katera je bila obsojena nasprotna stranka iz postopka v glavni stvari, lahko upravičijo izključitev iz statusa begunca, čeprav ni dokazano, da je zadevna oseba storila, poskusila storiti ali grozila, da bo storila teroristično dejanje, kot je določeno v resolucijah Varnostnega sveta Združenih narodov. Za namen posamične ocene dejstev, na podlagi katerih se presoja, ali obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da je neka oseba kriva za dejanja, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, da je napeljevala k takim dejanjem ali da je pri njih kako drugače sodelovala, ima okoliščina, da so sodišča države članice to osebo obsodila zaradi sodelovanja pri dejavnostih teroristične skupine, posebno težo, enako kot ugotovitev, da je bila ta oseba vodja te skupine, pri čemer ni treba dokazati, da je ta oseba sama napeljevala k storitvi terorističnega dejanja ali da je pri njem kako drugače sodelovala.

(Glej točko 79 in točko 2 izreka.)
Nacionalna sodišča lahko sprožijo postopek pred Sodiščem le, če pred njimi poteka spor in če odločajo o postopku, ki bo privedel do izdaje sodne odločbe. Postopek za potrditev sodbe kot evropskega naloga za izvršbo je tak primer. S tega vidika ta postopek zahteva sodni preizkus pogojev, ki jih določa Uredba št. 805/2004 o uvedbi evropskega naloga za izvršbo nespornih zahtevkov, da se presodi o spoštovanju minimalnih standardov za zagotavljanje spoštovanja pravice dolžnika do obrambe. Tako ta uredba organ, ki odloča o potrditvi neke sodne odločbe kot evropskega izvršilnega naloga, zavezuje, da preizkusi elemente, ki so našteti v njeni Prilogi I. V zvezi z preizkusom pravilnosti sodnega postopka, v katerem je bila izdana odločba, ki je predmet potrditve, ki ga to sodišče izvede v fazi te potrditve, ta preizkus nima drugačne narave od različnih sodnih preizkusov, ki jih mora to sodišče opraviti preden izda sodne odločbe v drugih postopkih. Ta uredba v členu 6 navedenemu sodišču nalaga tudi, naj poleg preizkusa pravilnosti prejšnjega sodnega postopka in spoštovanja pravil o pristojnosti opravi tudi preizkus izvršljivosti izdane odločbe in narave zahtevka.

Poleg tega pri postopku potrditve sodbe kot evropskega izvršilnega naloga s funkcionalnega vidika očitno ne gre za postopek, ki je ločen od prejšnjega sodnega postopka, ampak kot za zadnjo fazo tega postopka, ki je nujna, da se zagotovi njegova polna učinkovitost s tem, da se upniku omogoči izterjava njegove terjatve. Zato je potrditev sodbe kot evropskega izvršilnega naloga sodni akt, pri sprejemanju katerega lahko nacionalno sodišče Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje.

(Glej točke od 24 do 26, 29 in 30.)
Sodišče je pristojno za obravnavanje tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, čeprav ga je nacionalno sodišče predložilo v nekontradiktorni fazi presoje dopustnosti vloge, ki je bila pri njem vložena, saj se ta nanaša na začetek postopka dogovora z upniki, ki bo, če je dopusten, privedel do sodne odločbe, izdane ob udeležbi državnega tožilstva, potem ko bo sodišče odločilo o morebitnih ugovorih manjšinskih upnikov. Nacionalno sodišče namreč lahko predloži vprašanje Sodišču, če pred njim poteka spor in če odloča v postopku, ki bo privedel do izdaje sodne odločbe, in izbira najprimernejšega trenutka za predložitev vprašanja za predhodno odločanje je v izključni pristojnosti nacionalnega sodišča.

(Glej točki 16 in 17.)
Uredbo št. 1907/2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij (REACH) v različici po spremembi z Uredbo št. 552/2009, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se z nacionalno ureditvijo uvozniku kemikalij naloži registracija teh proizvodov pri pristojnem nacionalnem organu, čeprav ima ta uvoznik že na podlagi te uredbe obveznost registracije teh istih proizvodov pri Evropski agenciji za kemikalije, pod pogojem, da ta registracija pri pristojnem nacionalnem organu ni pogoj za dajanje teh proizvodov na trg, da se nanaša na druge informacije, kot so tiste, ki se zahtevajo na podlagi te uredbe, in da prispeva k uresničevanju ciljev te uredbe, zlasti ciljev zagotovitve visoke ravni zaščite zdravja ljudi in okolja ter prostega pretoka takih snovi na notranjem trgu, in sicer zlasti z izvajanjem sistema nadzora varnega upravljanja s takimi proizvodi v zadevni državi članici in z ocenjevanjem tega upravljanja, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Usklajevanje obveznosti prijave in registracije kemikalij z določbami Uredbe št. 1907/2006 o registraciji, evalvaciji, avtorizaciji in omejevanju kemikalij ne glede na to, kako obsežno je to usklajevanje, zaradi vzpostavitve integriranega sistema nadzora nad temi snovmi na ozemlju Unije, ki omogoča njihovo varno upravljanje, ne sme izključevati druge registracije, kakor je ta, ki nacionalnim organom v bistvenem omogoči pridobitev podatkovne baze, ki je potrebna za spremljanje kemikalij na ozemlju zadevne države članice in ki med drugim prispeva k izvajanju sistema nadzora tega upravljanja v zadevni državi članici in z ocenjevanjem tega upravljanja tudi z namenom, da se na ravni Unije predlagajo vsakršne koristne izboljšave.

(Glej točke 34, 38, 41 in izrek 1)
Člen 39 Direktive 2005/85 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah glede na člen 19(2) in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki pravnemu sredstvu zoper odločbo, da se naknadna prošnja za azil ne obravnava, ne priznava suspenzivnega učinka.

Treba je namreč pojasniti, da je treba drugo prošnjo za azil obravnavati kot „naknadno prošnjo“ v smislu člena 32 Direktive 2005/85, in da odločitev pristojnega organa, da se zavrne obravnavanje te prošnje, pomeni „odločbo, da se naknadna prošnja ne bo obravnavala“ v smislu člena 39(1)(c) te direktive.

V zvezi s tem člen 39(1)(c) navedene direktive določa, da države članice zagotovijo, da ima prosilec za azil pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper odločbo v skladu s členoma 32 in 34 te direktive, da se naknadna prošnja ne bo obravnavala. Če prosilec za azil vloži naknadno prošnjo za azil, ne da bi predložil nove dokaze ali navedbe, bi bila poleg tega zahteva, da države članice ponovno izpeljejo celoten postopek, nesorazmerna, pri čemer bi morale imeti države članice možnost izbire med postopki, ki vključujejo izjeme od jamstev, ki so sicer zagotovljena prosilcu.

Nesuspenzivnost pravnega sredstva, vloženega zoper odločbo, da se naknadna prošnja za azil ne obravnava, je zato načeloma v skladu s členom 19(2) in členom 47 Listine. Čeprav namreč taka odločba državljanu tretje države ne omogoča mednarodne zaščite, njena izvršitev ne bi smela voditi do izročitve tega državljana. Iz tega izhaja, da neobstoj suspenzivnega pravnega sredstva zoper odločbo, zaradi izvršitve katere zadevnega državljana ni mogoče izpostaviti tveganju obravnavanja v nasprotju s členom 3 Evropske konvencije o človekovih pravicah, ne pomeni kršitve pravice do učinkovitega sodnega varstva, kot jo določa člen 39 Direktive 2005/85 glede na člena 19(2) in 47 Listine.

(Glej točke 40, 45, 46, 56, 59, 60 in izrek.)
Člen 6, točka 2, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se njegovo področje uporabe razširja na tožbo, ki jo je tretja oseba v skladu z nacionalno zakonodajo vložila proti toženi stranki v prvotnem postopku in katere predmet je zahtevek, ki je tesno povezan s tem prvotnim zahtevkom, s katerim se zahteva vračilo odškodnine, ki jo je ta tretja oseba plačala tožeči stranki v navedenem prvotnem postopku, če ta tožba ni bila vložena le zaradi izvzetja navedene tožene stranke iz pristojnosti sodišča, ki bi bilo pristojno v tej zadevi.

V uvodni izjavi 15 navedene uredbe je namreč poudarjeno, da je treba v interesu ustreznega sodnega varstva čim bolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe, medtem ko je v uvodni izjavi 12 te uredbe opozorjeno na to, da mora poleg stalnega prebivališča toženca obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva. Obravnavanje prvotnega zahtevka in zahtevka, ki ga tretja oseba vloži proti eni od strank v tem postopku in ki je tesno povezan s prvim zahtevkom, v okviru istega postopka pa lahko daje prednost zgoraj navedenim ciljem v položaju, v katerem oškodovanec vloži tožbo proti zavarovalnici osebe, ki je odgovorna za škodo, in v katerem zavarovalnica, ki je že deloma izplačala tej osebi odškodnino, od prve zavarovalnice zahteva vračilo te odškodnine. Če namreč te možnosti ne bi bilo, bi obstajala nevarnost, da dve sodišči v isti zadevi prideta do razhajajočih se rešitev, katerih priznanje in izvršitev bi bili torej negotovi.

(Glej točke od 38 do 40 in 47 ter izrek.)
Člen 23 Uredbe št. 1122/2009 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe št. 73/2009 v zvezi z navzkrižno skladnostjo, modulacijo ter integriranim administrativnim in kontrolnim sistemom v okviru shem neposrednih podpor za kmete, določenih za navedeno uredbo, ter za izvajanje Uredbe št. 1234/2007 v zvezi z navzkrižno skladnostjo v okviru sheme podpore, določene za sektor vina v povezavi z Uredbo št. 1698/2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 473/2009, in Uredbo št. 1975/2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 484/2009, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja zahteva, da vlagatelj zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč plačilni agenciji hkrati z vložitvijo zahtevka za pomoč predloži potrdilo o redki rastlinski vrsti, na podlagi katerega postane upravičen do plačila te pomoči, če je ta zakonodaja zadevnim gospodarskim subjektom omogočila, da v razumnih pogojih izpolnijo zahteve iz te zakonodaje, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

Taka nacionalna zakonodaja namreč spada v okvir polja proste presoje, ki ga imajo države članice na podlagi členov 5, 10 in 11 Uredbe št. 1975/2006, in prispeva k uresničevanju cilja, ki mu sledijo te določbe, to je zagotavljanje učinkovitosti kontrole. Vendar ukrepi, ki jih države članice sprejmejo v okviru njihovega polja proste presoje, ne smejo ogrožati polnega učinka določb uredb št. 1698/2005, 1975/2006 in 1122/2009 ter splošnih načel prava Unije, zlasti načel sorazmernosti in pravne varnosti. V zvezi s tem mora nacionalno sodišče presoditi, ali način uveljavitve nacionalne zakonodaje zadevnim gospodarskim subjektom omogoča, da v razumnih pogojih izpolnijo zahteve iz te direktive, in zlasti, ali prosilcem za pomoč omogoča, da za zadevno potrdilo zaprosijo, ga pridobijo in predložijo v roku, določenem s to nacionalno zakonodajo. Poleg tega mora to sodišče preveriti, ali zahteva po potrdilu za redke rastlinske vrste ni nova in ali ureditev ne določa zavezujočega roka za zaprosilo za potrdilo pri pristojnih organih ter te elemente po potrebi upoštevati pri presoji.

(Glej točke 41, 42 in od 49 do 51 ter točko 1 izreka.)
Iz tega izhaja, da mora Sodišče, če izpodbijani sklep med postopkom neha učinkovati, nadaljnji obstoj pravnega interesa tožeče stranke presojati in concreto, pri tem pa upoštevati zlasti posledice domnevne nezakonitosti in naravo domnevno povzročene škode.

Samo zaradi razveljavitve izpodbijanega akta v okviru ničnostne tožbe, do katere je prišlo po vložitvi te tožbe, ne nastane obveznost za Sodišče Unije, da na datum razglasitve sodbe ustavi postopek zaradi neobstoja predmeta ali zaradi neobstoja pravnega interesa. Kljub temu mora pravni interes tožeče stranke ob upoštevanju predmeta tožbe obstajati ob vložitvi tožbe, sicer ta ni dopustna. Predmet spora in pravni interes morata obstajati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, kar predpostavlja, da ima lahko stranka, ki tožbo vloži, od izida te tožbe korist.

Pravica Evropskega parlamenta do vložitve tožb, določena v členu 263, drugi odstavek, PDEU, kot tudi pravica držav članic do tožb pa ni odvisna od dokaza pravnega interesa. Odločitev Sodišča, da v neki zadevi odloča ali, nasprotno, ustavi postopek, torej po logiki ne more biti odvisna od preverjanja nadaljnjega obstoja pravnega interesa, ki ga ima Parlament v zvezi s s sklepom, ki je predmet tožbe. Vendar Sodišče lahko ugotovi, da se postopek v zvezi s tožbami, ki so jih vložile države članice, ustavi, če so zaradi razglasitve ničnosti ali umika izpodbijanega akta te države dosegle rezultat iz svojih tožb.

Zato je tožba zoper Sklep 2014/688 o uvedbi nadzornih ukrepov za nekatere psihoaktivne snovi dopustna, ker so se z nadomestitvijo tega sklepa s Sklepom 2015/1875 o uvedbi nadzornih ukrepov za nekatere psihoaktivne snovi ohranili pretekli učinki izpodbijanega sklepa in torej ta nadomestitev ni povzročila učinkov, ki so enaki tistim, ki bi načeloma bili posledica razglasitve ničnosti tega sklepa. Iz uvodne izjave 35 in člena 2 Sklepa 2015/1875 je razvidno, da se ta uporablja brez poseganja v obveznosti, ki izhajajo iz Sklepa 2014/688, v zvezi z roki za uvedbo nadzornih ukrepov in kazenskih sankcij za zadevne nove psihoaktivne snovi, to je najpozneje do 2. oktobra 2015. Iz tega sledi, da Svet ni niti želel podvomiti o veljavnosti teh obveznosti, kakršne izhajajo iz Sklepa 2014/688, niti ni retroaktivno določil veljavnost navedenih obveznosti na podlagi Sklepa 2015/1875.

(Glej točke od 20 do 23 in 26.)
Čeprav je člen 335 PDEU je po svojem besedilu omejen na države članice, pomeni izraz splošnega načela, v skladu s katerim ima Unija pravno in poslovno sposobnost ter jo v ta namen zastopa Komisija. Iz tega sledi, da lahko Komisija na podlagi te določbe zastopa Unijo pred Mednarodnim sodiščem za pomorsko mednarodno pravo.

V zvezi s tem s predložitvijo navedenemu sodišču pisne izjave v imenu Unije, katere vsebine Svet ni odobril, Komisija ni upoštevala pristojnosti, ki jih ima Svet na podlagi člena 218(9) PDEU in člena 16(1), drugi stavek, PEU. Kar zadeva, prvič, člen 218(9) PDEU, sklicevanje v njem na stališča, ki se sprejmejo v imenu Unije „v“ organu, ustanovljenem z mednarodnim sporazumom, kadar ta organ sprejema akte s pravnim učinkom, namreč pomeni, da se uporaba te določbe nanaša na stališča, ki jih je treba sprejeti v imenu Unije, kadar ta prek svojih institucij ali, odvisno od primera, prek svojih držav članic, ki ravnajo solidarno v njenem interesu, sodeluje pri sprejemanju takih aktov v zadevnem mednarodnem organu. Unija pa je pozvana, naj kot stranka izrazi stališče „pred“ mednarodnim sodiščem in ne „v“ njem.

Kar zadeva, drugič, člen 16(1), drugi stavek, PEU, predmet pisne izjave, ki nakazuje na odgovore na vprašanja, postavljena v zadevi, s predstavitvijo tega, kako si Unija zamišlja razlago in uporabo določenih mednarodnih določb in upoštevnih predpisov Unije na področju ribolova, ni oblikovanje politike na tem področju v smislu navedene določbe, temveč to, da se Mednarodnemu sodišču za pomorsko mednarodno pravo predstavijo vsa pravna stališča, da bi lahko to sodišče, če je to primerno, ob poznavanju zadeve sprejelo svetovalno mnenje o vprašanjih, ki so mu bila postavljena. V zvezi s tem so preudarki v izjavi o pristojnosti tega sodišča za odgovor na zahtevo za svetovalno mnenje in o dopustnosti predloženih vprašanj, ravno tako kot stališča, predstavljena o vsebini obravnavane zadeve, značilni za sodelovanje v postopku pred sodiščem. V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da ustrezajo oblikovanju politike v smislu člena 16(1) PEU.

(Glej točke 58, 59, 62, 63 in od 70 do 73.)
Pomen načela pravnomočnosti se izraža tako v pravu Unije kot tudi v nacionalnih pravnih redih. Za zagotovitev stabilnosti prava in pravnih razmerij ter učinkovitega izvajanja sodne oblasti je namreč pomembno, da sodnih odločb, ki so postale pravnomočne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko so se iztekli roki zanje, ni več mogoče izpodbijati. Pravo Unije nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih sodna odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tako neuporabo lahko odpravil nacionalni položaj, ki ni v skladu s tem pravom. Ob upoštevanju navedenega mora – če nacionalna postopkovna pravila, ki se uporabijo, vsebujejo možnost, da nacionalno sodišče pod določenimi pogoji spremeni pravnomočno odločbo, da bi položaj postal združljiv z nacionalnim pravom – ta možnost v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti prevladati, če so izpolnjeni ti pogoji, da bi bil zadevni položaj usklajen s pravom Unije.

(Glej točke od 28 do 30.)
Člen 13(1) Uredbe št. 469/2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila je treba razlagati tako, da je pojem „datum prvega dovoljenja za dajanje v promet v [Evropski uniji]“ določen s pravom Unije.

Namreč, kot je razvidno iz uvodnih izjav 7 in 8 Uredbe št. 469/2009, ta uvaja enotno rešitev na ravni Unije, saj uvaja dodatni varstveni certifikat, ki ga lahko pridobi imetnik nacionalnega ali evropskega patenta pod enakimi pogoji v vsaki državi članici. Njen namen je tako preprečiti heterogeni razvoj nacionalnih zakonov, kar bi vodilo do novih razlik, ki bi ovirale prosti pretok zdravil v Uniji in zato neposredno vplivale na vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Vendar, čeprav v členu 13 Uredbe št. 469/2009 pojem „datum prvega dovoljenja za dajanje v promet v [Uniji]“, na katerega se ta člen sklicuje za določitev datuma izteka veljavnosti certifikata, ni opredeljen, ta člen tudi ne napotuje na nacionalna prava glede pomena, ki ga je treba dati temu pojmu. Iz tega je torej razvidno, da je treba za uporabo te uredbe šteti, da navedeni člen 13 označuje avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba na njenem ozemlju razlagati enotno.

(Glej točke 24, 26, 28 in točko 1 izreka.)
7.

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti — Neizpolnitev obveznosti izvršiti sodbo — Denarne sankcije — Cilj — Izbira primerne sankcije — Dejavniki, ki jih je treba upoštevati — Diskrecijska pravica Sodišča — Kopičenje sankcij — Dopustnost (člen 260, drugi pododstavek PDEU) (Glej točke od 85 do 87 in od 114 do 116.)
Člen 24 Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic in člen 4 Uredbe št. 883/2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1244/2010, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, v skladu s katero so državljani drugih držav članic – ki so v položaju, navedenem v členu 14(4)(b) Direktive 2004/38 – izključeni od prejemanja nekaterih posebnih denarnih dajatev, za katere se ne plačujejo prispevki, v smislu člena 70(2) Uredbe št. 883/2004, ki so hkrati socialna pomoč v smislu člena 24(2) Direktive 2004/38, medtem ko so te dajatve zagotovljene državljanom države članice gostiteljice, ki so v enakem položaju.

Iz sklicevanja v členu 24(2) Direktive 2004/38 na člen 14(4)(b) te direktive namreč izrecno izhaja, da država članica gostiteljica državljanu Unije, ki ima pravico do prebivanja zgolj na podlagi zadnjenavedene določbe, lahko zavrne vsako dajatev socialne pomoči.

Čeprav Direktiva 2004/38 zahteva, da država članica pri odločanju o sprejetju ukrepa odstranitve ali ugotovitve, da oseba med prebivanjem pomeni nesorazmerno breme za sistem socialne pomoči, upošteva posamičen položaj zadevne osebe, se taka posamična preučitev ne zahteva v primeru državljana Unije, ki je na ozemlje države članice gostiteljice vstopil zaradi iskanja zaposlitve, saj Direktiva 2004/38, ki uvaja večstopenjski sistem ohranjanja statusa delavca, namenjen varovanju pravice do prebivanja in dostopa do socialnih dajatev, upošteva različne dejavnike v zvezi s posamičnim položajem vsakega prosilca za socialne dajatve in, med drugim, trajanje opravljanja poklicne dejavnosti.

Poleg tega bi bilo pri posamični preučitvi, pri kateri bi se celovito presojalo breme, ki bi ga dodelitev dajatve konkretno pomenila za celoten sistem socialne pomoči, težko šteti, da pomoč, dodeljena enemu samemu prosilcu, pomeni nesorazmerno breme za državo članico v smislu člena 14(1) Direktive 2004/38, saj tako breme za zadevno državo članico ne bi nastalo ob vložitvi posamezne prošnje, temveč nujno šele ob seštetju vseh posameznih prošenj, ki bi ji bile predložene.

(Glej točke od 58 do 60, 62, 63 in izrek.)