ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C-528/17

Milan Božičevič Ježovnik

proti

Republiki Sloveniji

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče)

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 143(1)(d) – Oprostitev DDV pri uvozu – Uvoz, ki mu sledi dobava znotraj Unije – Nevarnost davčne utaje – Dobrovernost davčnega zavezanca, ki je uvoznik in dobavitelj – Presoja – Obveznost skrbnega ravnanja davčnega zavezanca, ki je uvoznik in dobavitelj“

Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 25. oktobra 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve – Oprostitve pri uvozu – Uvoz, ki mu sledi dobava znotraj Unije – Predhodno preverjanje pristojnih organov – Odobritev oprostitve, dodeljena po predhodnem preverjanju glede na dokaze, ki jih je predložil davčni zavezanec, ki je uvoznik in dobavitelj – Naknadno preverjanje, pri katerem je ugotovljeno neizpolnjevanje vsebinskih pogojev – Obveznost davčnega zavezanca, da naknadno plača davek – Neobstoj – Zahteva – Dobrovernost davčnega zavezanca in spoštovanje njegove obveznosti skrbnega ravnanja – Preverjanje, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče

(Direktiva Sveta 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/69, člen 143(1)(d))

Člen 143(1)(d) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2009/69/ES z dne 25. junija 2009, je treba razlagati tako, da v okoliščinah, v katerih je bil davčni zavezanec, ki je uvoznik in dobavitelj, upravičen do oprostitve davka na dodano vrednost pri uvozu na podlagi odobritve, ki so jo pristojni carinski organi izdali po predhodnem preverjanju na podlagi dokazov, ki jih je predložil ta davčni zavezanec, slednji ni zavezan naknadno plačati DDV, čeprav se ob naknadnem preverjanju izkaže, da vsebinski pogoji za oprostitev niso bili izpolnjeni, razen če se na podlagi objektivnih elementov ugotovi, da je navedeni davčni zavezanec vedel ali bi moral vedeti, da so bile dobave, ki so sledile zadevnim uvozom, del utaje, ki jo je storil pridobitelj, in da ni sprejel vseh razumnih ukrepov, ki bi jih lahko, zato da bi to utajo preprečil, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 49 in izrek.)
(Glej točke od 29 do 31, 33, 35 in 36.)

Člen 168 in člen 173(2)(c) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, po eni strani, da tudi če se režijski stroški transakcij najemnega nakupa premičnin, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne odražajo v znesku, ki ga stranka dolguje iz naslova dobave zadevnega blaga, ki je obdavčljivi del transakcije, ampak v znesku obresti, dolgovanih iz naslova dela transakcije „financiranje“, ki je njen oproščeni del, je treba te režijske stroške za namene davka na dodano vrednost (DDV) vseeno obravnavati kot sestavni del cene te dobave, in po drugi strani, da države članice ne morejo uporabiti metode razdelitve, pri kateri se ne upošteva začetna vrednost zadevnega blaga ob njegovi dobavi, če se s to metodo ne more zagotoviti natančnejša razdelitev od te, ki bi izhajala iz uporabe razdelitvenega ključa na podlagi prometa.

Tako mora vsaka država članica, ki se odloči, da bo dovolila ali zahtevala, da davčni zavezanec opravi odbitek na podlagi uporabe vsega ali dela blaga in storitev, poskrbeti, da načini izračuna pravice do odbitka omogočajo, da se kar najbolj natančno določi delež DDV, ki se nanaša na transakcije, ki dajo pravico do odbitka. Načelo nevtralnosti, ki je sestavni del skupnega sistema DDV, namreč zahteva, da načini izračuna odbitka objektivno odražajo dejanski del stroškov za pridobitev blaga in storitev za mešano uporabo, ki se lahko pripiše transakcijam, ki dajejo pravico do odbitka (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2014, Banco Mais,C-183/13, EU:C:2014:2056, točki 30 in 31).

Vendar je Sodišče v zvezi s tem pojasnilo, da ni nujno, da bi bila izbrana metoda najnatančnejša, ampak da, tako kot izhaja iz točke 51 te sodbe, zagotavlja natančnejši rezultat od rezultata, ki bi izhajal iz uporabe razdelitvenega ključa na podlagi prometa (glej s tem v zvezi sodbo z dne 9. junija 2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C-332/14, EU:C:2016:417, točka 33).

Natančneje, glede na temeljni značaj pravice do odbitka, na katero je opozorjeno v točki 39 te sodbe, kadar se pri načinih izračuna odbitka ne upošteva dejanska in nezanemarljiva uporaba dela režijskih stroškov za transakcije, ki omogočajo pravico do odbitka, za take načine ni mogoče šteti, da objektivno odražajo dejanski del stroškov za pridobitev blaga in storitev za mešano uporabo, ki se lahko pripiše tem transakcijam. Zato ti načini ne morejo zagotoviti natančnejše razdelitve od tiste, ki bi izhajala iz uporabe razdelitvenega ključa na podlagi prometa.

(Glej točke 52, 53, 57 in 59 ter izrek.)
1.

Znamka Evropske unije – Postopek registracije – Umik, omejitev in sprememba prijave znamke – Sprememba opredelitve znamke iz barvne v figurativno (Uredba Sveta št. 207/2009, členi 26(3), 43(2) in 162(1); Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 3) (Glej točke od 24 do 27 in 38.)
Zadeva C‑191/17

Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte

proti

ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)

„Direktiva 2007/64/ES – Plačilne storitve na notranjem trgu – Pojem ‚plačilni račun‘ – Morebitna vključitev varčevalnega računa, ki uporabniku omogoča opravljati pologe in dvige prek tekočega računa, odprtega v njegovem imenu“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 4. oktobra 2018

Približevanje zakonodaj – Plačilne storitve na notranjem trgu – Direktiva 2007/64 – Plačilni račun – Pojem – Varčevalni račun, ki omogoča razpolaganje s položenimi zneski na vpogled – Transakcije pologa in dviga, ki jih je treba opraviti prek tekočega računa – Izključitev

(Direktivi Evropskega parlamenta in Sveta 2007/64, člen 4, točka 14, in 2014/92, člena 1(6) in 2, točka 3)

Člen 4, točka 14, Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES je treba razlagati tako, da varčevalni račun, ki omogoča razpolaganje s položenimi zneski na vpogled ter s katerega je transakcije pologa in dviga mogoče opravljati zgolj prek tekočega računa, ne spada pod pojem „plačilni račun“.

Kar zadeva pojem „plačilni račun“, je treba najprej navesti, da je opredelitev iz člena 2, točka 3, direktive o plačilnih računih praktično enaka opredelitvi iz člena 4, točka 14, direktive o plačilnih storitvah.

Treba je tudi poudariti, da je v uvodni izjavi 12 direktive o plačilnih računih med drugim navedeno, da so varčevalni računi izvzeti s področja uporabe te direktive, saj ne pomenijo plačilnih računov, razen kadar se lahko uporabljajo za opravljanje vsakodnevnih plačilnih transakcij.

Čeprav torej varčevalni računi načeloma ne spadajo v opredelitev pojma „plačilni račun“, pa tako izvzetje ni absolutno. Iz navedene uvodne izjave 12 je namreč razvidno, na eni strani, da zgolj poimenovanje računa „varčevalni račun“ samo po sebi ne zadošča za izključitev opredelitve tega računa za „plačilni račun“, in na drugi strani, da je odločilno merilo za opredelitev za plačilni račun možnost opravljanja vsakodnevnih plačilnih transakcij s takega računa.

V zvezi s tem je treba upoštevati člen 1(6) direktive o plačilnih računih, ki določa, da se ta direktiva uporablja za plačilne račune, prek katerih lahko potrošniki vsaj položijo sredstva na plačilni račun, dvignejo gotovino s plačilnega računa ter izvršijo plačilne transakcije tretjim osebam in prejmejo takšne transakcije od tretjih oseb, vključno s kreditnimi plačili.

Iz tega je razvidno, da je možnost z računa izvršiti plačilne transakcije tretjim osebam ali prejeti take transakcije od tretjih oseb ključen element pojma „plačilni račun“.

Računa, s katerega takih plačilnih transakcij ni mogoče opraviti neposredno, temveč je za njihovo izvedbo nujna uporaba vmesnega računa, tako ni mogoče šteti za „plačilni račun“ v smislu direktive o plačilnih računih in torej v smislu direktive o plačilnih storitvah.

(Glej točke od 27 do 33 in izrek.)
Člen 7 Direktive Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo je treba razlagati tako, da se uporablja za položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem zadevna delavka opravlja izmensko delo, v okviru katerega samo del svojega dela opravi ponoči.

Člen 19(1) Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (preoblikovano) je treba razlagati tako, da se uporablja za položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem delavka, ki ji je bila zavrnjena izdaja zdravstvenega spričevala, ki potrjuje obstoj tveganja za dojenje, ki izhaja iz njenega delovnega mesta, in posledično dodelitev denarnega nadomestila za tveganje med dojenjem, pred nacionalnim sodiščem ali katerim koli drugim pristojnim organom zadevne države članice izpodbija oceno tveganj, ki izhajajo iz njenega delovnega mesta, če ta delavka navede dejstva, ki nakazujejo, da ta ocena ni vključevala posebne preučitve ob upoštevanju njenega posamičnega položaja, in na podlagi katerih se tako lahko domneva, da gre za neposredno diskriminacijo na podlagi spola v smislu Direktive 2006/54, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče. Tožena stranka mora torej predložiti dokaze, da je navedena ocena tveganja dejansko vključevala tako konkretno preučitev in da torej načelo prepovedi diskriminacije ni bilo kršeno.
Zadeva C‑302/17

PPC Power a.s.

proti

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

in

Daňový úrad pre vybrané daňové subjekty

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Krajský súd v Bratislave)

„Predhodno odločanje – Okolje – Direktiva 2003/87/ES – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Cilji – Brezplačna dodelitev pravic – Nacionalna ureditev, na podlagi katere se prenesene in neuporabljene pravice obdavčijo“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2018

Okolje – Onesnaževanje zraka – Direktiva 2003/87 – Sistem za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov – Metoda dodelitve pravic – Brezplačna dodelitev pravic – Načelo – Obseg – Nacionalna ureditev, na podlagi katere se prenesene in neuporabljene pravice obdavčijo po stopnji 80 % njihove vrednosti – Nedopustnost

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/87, uvodni izjavi 5 in 20 ter člena 1 in 10)

Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Skupnosti in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki obdavči, v višini 80 % njihove vrednosti, brezplačno dodeljene pravice do emisije toplogrednih plinov, ki so jih podjetja, ki so del sistema trgovanja s pravicami do emisije toplogrednih plinov, prodala ali jih niso uporabila.

S takšnim skoraj celotnim izničenjem ekonomske vrednosti pravic do emisije, ta davek izniči mehanizme spodbud, na katerih temelji sistem za trgovanje s pravicami do emisije, in posledično ukine spodbude, namenjene spodbujanju zmanjševanja emisij toplogrednih plinov. Ker jim je tako odvzetih 80 % ekonomske vrednosti pravic do emisije, podjetja izgubijo skoraj vso spodbudo za naložbe v ukrepe za zmanjšanje svojih emisij, kar jim omogoča, da s prodajo svojih neuporabljenih pravic ustvarijo dobiček.

Tako je treba ugotoviti, da je učinek te obdavčitve izničenje načela brezplačne dodelitve pravic do emisij toplogrednih plinov, ki ga določa člen 10 Direktive 2003/87, in poseganje v cilje, ki jim sledi ta direktiva.

(Glej točke od 27 do 29 in izrek.)
Zadeva C‑140/17

Szef Krajowej Administracji Skarbowej

proti

Gmina Ryjewo

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny)

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Členi 167, 168 in 184 – Odbitek vstopnega davka – Popravek – Nepremičnine, pridobljene kot investicijsko blago – Prvotna uporaba za dejavnost, ki ne daje pravice do odbitka, nato pa tudi za dejavnost, obdavčeno z DDV – Javni organ – Status davčnega zavezanca v trenutku obdavčljive transakcije“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 25. julija 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Popravki odbitkov – Nepremičnine, pridobljene kot investicijsko blago, ki ga je po naravi mogoče uporabljati tako za obdavčene kot neobdavčene dejavnosti – Oseba javnega prava, ki blago najprej uporablja za neobdavčene dejavnosti – Pravica do popravka – Zahteva – Status davčnega zavezanca v trenutku obdavčljive transakcije

(Direktiva Sveta 2006/112, členi 167, 168 in 184)

Člene 167, 168 in 184 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost in načelo nevtralnosti davka na dodano vrednost (DDV) je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da ima oseba javnega prava pravico do popravka odbitkov DDV, plačanega za nepremičnino, ki je bila pridobljena kot investicijsko blago, v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ko je bilo ob pridobitvi tega blaga, prvič, to blago po naravi mogoče uporabljati tako za obdavčene kot neobdavčene dejavnosti, vendar pa se je najprej uporabljalo za neobdavčene dejavnosti, in drugič, ta javni organ ni izrecno izjavil, da namerava to blago uporabljati za obdavčeno dejavnost, vendar te možnosti tudi ni izključil, če iz preučitve vseh dejanskih okoliščin, ki jo mora opraviti predložitveno sodišče, izhaja, da je pogoj iz člena 168 Direktive 2006/112, v skladu s katerim je moral davčni zavezanec delovati kot tak v trenutku te pridobitve, izpolnjen.

(Glej točko 59 in izrek.)
Zadeva C‑8/17

Biosafe – Indústria de Reciclagens SA

proti

Flexipiso – Pavimentos SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal de Justiça)

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Členi 63, 167, 168, od 178 do 180, 182 in 219 – Načelo davčne nevtralnosti – Pravica do odbitka DDV – Rok, ki je z nacionalno zakonodajo določen za uveljavljanje te pravice – Odbitek dodatnega DDV, ki je bil plačan državi in ki je bil predmet dokumentov, s katerimi so bili po naknadni odmeri davka popravljeni prvotni računi – Začetek teka roka“

Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 12. aprila 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka – Pravila za uveljavljanje pravice do odbitka – Časovni učinek popravka računa – Nacionalna zakonodaja, ki določa rok za izvršitev te pravice, ki začne teči od datuma izdaje prvotnega računa – Zavrnitev uporabe pravice do odbitka po izteku tega roka – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 2006/112, členi 63, 167, 168, od 178 do 180 in 219)

Člene 63, 167, 168, od 178 do 180, 182 in 219 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost ter načelo davčne nevtralnosti je treba razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, v skladu s katero se pravica do odbitka davka na dodano vrednost (DDV) v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, v katerih je bil državi po naknadni odmeri davka plačan dodatni DDV in v katerih je bil ta dodatni DDV predmet dokumentov, s katerimi so bili prvotni računi popravljeni več let po dobavi zadevnega blaga, zavrne, ker naj bi rok, ki je z navedeno ureditvijo določen za uveljavljanje te pravice, začel teči z izdajo navedenih prvotnih računov in naj bi se iztekel.

(Glej točko 44 in izrek.)
–

se v položaju, v katerem preživninski upravičenec, ki je spremenil običajno prebivališče, pri sodiščih države svojega novega običajnega prebivališča proti zavezancu vloži preživninski zahtevek za preteklo obdobje, v katerem je prebival v drugi državi članici, lex fori, ki je tudi pravo države njegovega novega običajnega prebivališča, lahko uporablja, če so bila sodišča države članice, v kateri je sodišče, pred katerim teče postopek, pristojna za odločanje o sporih v zvezi s preživninami, ki se nanašajo na ti stranki in na navedeno obdobje. Kot je razvidno iz člena 4(2) Haaškega protokola, ima ta določba, ki omogoča uporabo lex fori namesto prava države običajnega prebivališča preživninskega upravičenca, polni učinek le, če sta to pravo in lex fori različna. Iz tega izhaja, da ima člen 4(2) Haaškega protokola – v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem lex fori, v obravnavanem primeru avstrijsko pravo, ni pravo države običajnega prebivališča upravičenca za obdobje, za katero ta zahteva preživnino, v obravnavanem primeru nemško pravo – lahko polni učinek. Vendar je poleg tega nujno, da se lex fori iz te določbe lahko uporablja za preživninski zahtevek, ki se nanaša na preteklo obdobje. V zvezi s tem je treba poudariti, da zgolj na podlagi besedila člena 4(2) Haaškega protokola ni mogoče z gotovostjo določiti obsega te določbe. Razlagati jo je treba ob upoštevanju sistema kolizijskih pravil, uvedenega s Haaškim protokolom, in cilja tega protokola. Glede sistema kolizijskih pravil, ki je bil uveden s Haaškim protokolom, je treba poudariti, da člen 4(2) tega protokola določa posebno pravilo v korist nekaterih upravičencev, ki dopolnjuje splošno pravilo iz člena 3 tega protokola. Poleg tega, kot je razvidno zlasti iz poročila Bonomi in iz ciljev, ki jim sledi Komisija, ki je aktivno sodelovala pri pogajanjih za sprejetje Haaškega protokola (glej predlog Uredbe Sveta o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (COM(2005) 649 final)), je namen tega sistema doseči predvidljivost prava, ki se uporablja, ob zagotavljanju, da bo določeno pravo imelo zadostno vez z zadevnim družinskim položajem. Ob upoštevanju sistema kolizijskih pravil, ki ga določa Haaški protokol, in cilja predvidljivosti, ki mu sledi, kakor sta bila opisana v točki 41 te sodbe, je treba ugotoviti, da če bi bila uporaba lex fori, ki je v členu 4(2) Haaškega protokola določena subsidiarno, zgolj posledica tega, da si je upravičenec izbral novo običajno prebivališče, ne da bi obstajala vez s tem pravom ter z družinskim položajem upravičenca in zavezanca preživninske obveznosti v obdobju, na katero se ta obveznost nanaša, potem ta uporaba ne bi bila niti v skladu s tem sistemom niti v skladu s tem ciljem.
Landsskatteret (nacionalna davčna komisija) je s sklepom z dne 25. maja 2011 potrdila odločbo SKAT z ugotovitvijo, da sta bili švedski družb le obvod. V tem sklepu je med drugim navedeno:

„Do prestrukturiranja, izvedenega konec leta 2004/začetek leta 2005, je bila končna družba v danskem delu skupine [C Danmark II] neposredno v lasti [C Cayman Islands].

Učinek prestrukturiranja je bil ta, da so bile med [C Cayman Islands] in [C Danmark II] vstavljene tri na novo ustanovljene družbe, družba [C Cayman Islands] je nato imela švedsko holdinško družbo, ki je sama imela v lasti drugo švedsko družbo, ki je imela v lasti družbo [C Danmark I], ki je postala končna matična družba v danskem delu skupine. Struktura skupine je bila vzpostavljena zlasti z vrsto prodaj družb znotraj skupine, pri katerih je dve posojili, in sicer 75 milijonov EUR in 825 milijonov EUR, družba [C Cayman Islands] dala družbi [C Sverige I], dve posojili za 75 milijonov EUR in 825 milijonov EUR pa je družba [C Sverige II] dala družbi [C Danmark I].

Med družbama [C Cayman Islands] in [C Sverige I] je bila dogovorjena zadolžnica v višini 75 milijonov EUR, katere pogoji so bili popolnoma enaki tistim, ki izhajajo iz zadolžnice v višini 75 milijonov, ki je bila dogovorjena med družbama [C Sverige II] in [C Danmark I]. To velja tudi za zadolžnice v višini 825 milijonov EUR […]. Prek izvedenega prestrukturiranja in upniško-dolžniškega razmerja, ki je bilo v tem okviru vzpostavljeno s transakcijami med strankami, ki imajo skupne interese, je družba [C Sverige II] z uporabo švedskih pravil o prenosih sredstev znotraj skupine na družbo [C Sverige I] prenesla obresti, ki jih je prejela od družbe [C Danmark I], medtem ko je [C Sverige I] sredstva prenakazala na družbo [C Cayman Islands] kot stroške obresti.

Ker na Švedskem ni bilo nobene obdavčitve neto obdavčljivih dohodkov na podlagi švedskih davčnih pravil, ki so tedaj veljala, je bilo plačilo obresti, ki ga je morala izvesti družba [C Danmark I], v celoti preneseno na družbo [C Cayman Islands] prek švedskih podjetij.

Nobena od družb, ki so bile ustanovljene ob prestrukturiranju, ni opravljala drugih dejavnosti, kot so dejavnosti holdinga, zaradi česar so bili njihovi predvidljivi dohodki le tisti, ki so po naravi povezani z dejavnostjo holdinga. Ob vzpostavitvi upniško-dolžniških razmerij, povezanih s prestrukturiranjem, je to torej moralo nujno predpostavljati, da če družbe dolžnice lahko izpolnijo svoje s tem povezane obveznosti, te družbe prejmejo sredstva od drugih družb skupine. Že od začetka bi moralo iti za predhodni pogoj.

Družba [C Sverige II] se torej šteje za obvodno družbo, ki ima tako malo pravic nad prejetimi zneski, da se za to družbo ne more šteti, da je upravičeni lastnik obresti, prejetih od družbe [C Danmark I], niti na podlagi [davčne konvencije med nordijskimi državami] niti na podlagi Direktive 2003/49. V zvezi s tem ni pomembno, da so imeli transferji med švedskimi družbami obliko prenosov sredstev znotraj skupine, in ne plačila obresti.“
12

Organizacija World Wildlife Fund UK je v utemeljitev te pritožbe predložila poročilo z naslovom „Varstvo pristaniške rjave pliskavke v britanskih morjih“, ki sta ga pripravila strokovnjaka za zadevno vrsto, Peter Evans in Sian Prior (v nadaljevanju: Poročilo Evans in Prior). V tem poročilu je bilo opredeljenih šest območij, za katera bi bilo na podlagi razpoložljivih znanstvenih podatkov potrebno, da se jih določi kot POO za to vrsto. To so bila območja „Western Scotland and Inner Hebrides“, „North & West Anglesey“, „South-west Llyn“, „South Cardigan Bay“, „Pembrokeshire Marine/Sir Benfro Forol“ in „Outer Bristol Channel“. V skladu z navedenim poročilom bi bilo lahko še pet drugih območij del omrežja POO, in sicer območja „Northern Isles“, „Moray Firfth, ki sega do East Grampiana“, „Eastern England“, „Dogger Bank“ in „Skerries and Causeway“, ki je na Severnem Irskem. Poročilo Evans in Prior je vsebovalo osnutke standardnih obrazcev za vsako od tako opredeljenih območij.