SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,

predstavljeni 5. decembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑478/16 P

Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO)

proti

Group OOD

„Pritožba – Znamka Evropske unije – Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika neregistrirane znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v trgovskem prometu – Preizkus s strani odbora za pritožbe – Novi ali dodatni dokazi – Kršitev členov 8(4) in 76(2) Uredbe št. 207/2009“

1. Na podlagi te pritožbe bo Sodišče lahko izpopolnilo sodno prakso o obravnavanju nacionalnega prava v postopkih pred Uradom Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO). Za sprejetje odločitve o njej bo najprej moralo preučiti, ali je Splošno sodišče s tem, da je zahtevalo, da odbor za pritožbe EUIPO po uradni dolžnosti izvede preizkus nekaterih dokazov v zvezi z nacionalnim pravom, napačno uporabilo pravo.

2. Spor, o katerem se zdaj odloča na pritožbeni stopnji, se je začel, ko je neko podjetje (Group OOD) ugovarjalo prijavi znamke Unije, pri čemer se je v skladu s členom 8(4) Uredbe (ES) št. 207/2009 ( 2 ) sklicevalo na to, da je samo imetnik druge, podobne in neregistrirane blagovne znamke zgolj nacionalnega pomena, ki ima prednost.

3. Organa EUIPO (oddelek za ugovore in odbor za pritožbe) sta predlog družbe Group OOD zavrnila, ker sta menila, da ta ni predložila zadostnih dokazov v zvezi z nacionalnim pravom, ki se uporabi za njeno neregistrirano blagovno znamko, oziroma da tega ni storila pravočasno.

4. Vendar je Splošno sodišče razveljavilo ( 3 ) končno odločbo odbora za pritožbe, kateremu je očitalo, da ni uporabil diskrecijske pravice, ki jo ima, da po uradni dolžnosti razišče vsebino in obseg uveljavljanega nacionalnega prava. Splošno sodišče je poleg tega zanikalo, da so bili podatki, ki jih je družba Group OOD navedla pred odborom za pritožbe, povsem novi; če bi bili, bi bilo njegovo ravnanje lahko upravičeno.

I. Pravni okvir

A. Uredba št. 207/2009 ( 4 )

5. Člen 8(4) določa: „4. Ob ugovarjanju imetnika neregistrirane blagovne znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu in ki je več kot zgolj lokalnega pomena, se prijavljena blagovna znamka ne registrira, če v skladu z zakonodajo Skupnosti ali pravom države članice, ki ta znak ureja, (a) so pravice do znaka bile pridobljene pred datumom vložitve zahteve za registracijo blagovne znamke [Unije] ali datumom prednostne pravice, ki se zahteva za [uveljavljane v zvezi z] zahtevo za registracijo blagovne znamke [Unije]; (b) ta znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše blagovne znamke.“

6. Člen 76, ki se nanaša na „preučevanje dejstev s strani Urada po uradni dolžnosti“, določa: „1. V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke[ ( 5 )]. 2. Urad lahko spregleda dejstva, na katere se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem času.“

B. Uredba št. 2868/95 ( 6 )

7. Pravilo 19 o utemeljitvi ugovora določa: „1. Urad omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v podkrepitev ugovora ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi na podlagi pravila 15(3), v roku, ki ji ga določi, in ki znaša najmanj 2 meseca od datuma, ki se šteje za začetek postopka ugovora v skladu s pravilom 18(1). 2. V roku iz odstavka 1 lahko stranka, ki ugovarja, vloži dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke ali prejšnje pravice, kakor tudi dokaz o upravičenosti do vložitve ugovora. Stranka, ki ugovarja, priskrbi zlasti naslednje dokaze: […] (d) če ugovor temelji na prejšnji pravici v smislu člena 8(4) Uredbe [št. 207/2009], dokaz o njeni pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva te pravice; […] 3. Informacije in dokazi iz odstavkov 1 in 2 so v jeziku postopka ali jim je priložen prevod. Prevod se predloži v roku, določenem za predložitev originalnega dokumenta. 4. Urad ne upošteva pisnih stališč ali dokumentov ali njihovih delov, ki niso bili predloženi ali ki niso bili prevedeni v jezik postopka, v roku, ki ga je določil Urad.“

8. Pravilo 20(1), ki se nanaša na preizkus ugovora, določa: „1. Če stranka, ki ugovarja, ne dokaže obstoja, veljavnosti in obsega varstva prejšnje znamke ali pravice, kakor tudi upravičenosti do vložitve ugovora do izteka roka iz pravila 19(1), se ugovor kot neutemeljen zavrne.“

9. Pravilo 50(1), tretji pododstavek, določa: „Če je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, odbor omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore skladno z uredbo in temi pravili, razen če odbor meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva in dokaze upoštevati v skladu s členom [76](2) Uredbe.“

II. Dejansko stanje spora

10. Kosta Iliev je 13. februarja 2012 ( 7 ) pri EUIPO vložil prijavo za registracijo blagovne znamke Unije za nekatere storitve iz razredov 35, 39 in 43 Nicejskega aranžmaja ( 8 ). Figurativni znak, katerega vpis v register je želel doseči, je bil ta:

11. Družba Group OOD je 11. julija 2012 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo novega znaka, pri čemer je trdila, da je imetnica neregistrirane figurativne znamke, ki se uporablja v Bolgariji, Češki republiki, na Madžarskem, Poljskem in Slovaškem za storitve iz razreda 39 in ki je ponazorjena spodaj:

12. Družba Group OOD je ob sklicevanju na številne dokumente trdila, da je neregistrirano znamko od leta 2003 uporabljala za storitve meddržavnih avtobusnih prevozov in upravljala redno avtobusno linijo med Sofijo (Bolgarija) in Prago (Češka republika).

13. Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 14. junija 2013 zavrnil ugovor družbe Group OOD, ker ni niti navedla nacionalne zakonodaje, na podlagi katere bi bila lahko uporaba prijavljene znamke prepovedana v zadevnih državah članicah, niti predložila dokazov v zvezi s tem.

14. Pritožbo, ki jo je družba Group OOD vložila zoper odločbo oddelka za ugovore, je četrti odbor za pritožbe ( 9 ) zavrnil, ker je – v bistvenem – menil, da:

III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

15. Družba Group OOD je zoper odločbo odbora za pritožbe pri Splošnem sodišču 1. avgusta 2014 vložila tožbo za razveljavitev. Navedla je tri tožbene razloge, ki temeljijo na kršitvah členov 76(1), 76(2) oziroma 8(4) Uredbe št. 207/2009.

16. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi po skupni preučitvi teh treh tožbenih razlogov pritrdilo stališču družbe Group OOD. Ker se je pritožba nanašala na obveznost tožeče stranke, ki jo ima v skladu s pravilom 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95, da dokaže vsebino bolgarske zakonodaje, je bilo treba najprej razjasniti, ali je odbor za pritožbe te podatke, ki so bili prvič predloženi pred njim, smel upoštevati.

17. Prvič, v skladu z izpodbijano sodbo v pravilu 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 niso natančno in izčrpno našteti dokumenti, ki se morajo predložiti za utemeljitev ugovora, vloženega na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009. V tem pravilu je brez dodatnih pojasnil zgolj navedena obveznost predložitve dokaza o pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva prejšnje pravice v smislu navedenega člena. ( 11 ) Splošno sodišče je zavrnilo stališče, da mora odbor za pritožbe diskrecijsko pravico glede možnosti upoštevanja prepozno predloženih dejstev in dokazov, ki je določena v členu 76(2) Uredbe št. 207/2009, izvrševati restriktivno. ( 12 )

18. Drugič, Splošno sodišče je zavrnilo trditev EUIPO, da pri navedenih treh določbah bolgarskega prava ni šlo za dodatne podatke (ki jih je edine mogoče upoštevati v primeru prepozne predložitve), temveč za povsem nove podatke. Splošno sodišče je ugotovilo, da so ti dokazi del teh, namenjenih dokazovanju pridobitve, nadaljnjega obstoja in obsega varstva neregistrirane bolgarske znamke v smislu člena 8(4).

19. Splošno sodišče je menilo, da je bila omemba določb bolgarske zakonodaje vsekakor zajeta s členom 76(2) Uredbe št. 207/2009, na katerega se je družba Group OOD sklicevala pred odborom za pritožbe. Tudi ob predpostavki, da ta omemba ne bi zadostovala za izpolnitev obveznosti v zvezi z dokazom nacionalne zakonodaje, naj bi odbor za pritožbe moral uporabiti svojo diskrecijsko pravico, česar pa ni storil. ( 13 )

20. V izpodbijani sodbi je Splošno sodišče glede izpolnitve obveznosti predložitve dokaza v zvezi z nacionalno zakonodajo v skladu s pravilom 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 ugotovilo, da niti v Uredbi št. 207/2009, niti v Uredbi št. 2868/95 niti v sodni praksi ni pojasnjeno, kako je treba dokazati njeno vsebino. Na podlagi tega je sklepalo, da odbor za pritožbe od vlagatelja ugovora ni mogel zahtevati, naj predloži izvleček iz Dăržaven vestnik (bolgarski uradni list) ali uradnega bolgarska besedila, zlasti ker je jezik postopka pred EUIPO angleščina. V zvezi s tem je menilo, da za pravilno opredelitev nacionalnega prava, ki se uporabi, in omogočitev prijavitelju znamke, da izvaja svojo pravico do obrambe, prav tako ni nujno, da besedilo te zakonodaje izhaja iz uradnega vira. ( 14 )

21. Splošno sodišče je po analogiji uporabilo sodbo UUNT/National Lottery Commission ( 15 ) in navedlo, da morajo pristojni organi EUIPO presoditi dokazno vrednost in vsebino predloženih podatkov o nacionalnem pravu. Za to bi morali po uradni dolžnosti poizvedeti o tem pravu, če je bilo to potrebno za presojo pogojev za uporabo razloga za zavrnitev in zlasti pravilnosti zatrjevanih dejstev ali dokazne vrednosti predloženih dokumentov.

22. Če je odbor za pritožbe dvomil o natančni reprodukciji, možnosti uporabe ali razlagi nacionalnega prava, bi moral uporabiti svojo pristojnost za preverjanje in se podrobneje poučiti o vsebini in obsegu navedenih nacionalnih določb, in sicer bodisi po uradni dolžnosti bodisi s pozivom vlagatelju ugovora, naj potrdi podatke, ki jih je predložil v zvezi z bolgarskim pravom. ( 16 )

23. Splošno sodišče je nazadnje ugotovilo, da odbor za pritožbe ni mogel brez izvrševanja svojih preiskovalnih pooblastil spregledati sklicevanja na člen 12(6) bolgarskega zakona o znamkah, ki ga je vlagatelj ugovora vključil v svojo pritožbo. Zato je izpodbijano odločbo razveljavilo in ugotovilo, da EUIPO in K. Iliev nosita lastne stroške in te, ki jih je priglasila družba Group OOD.

IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

24. Sodno tajništvo Sodišča je pritožbo prejelo 19. septembra 2016. Odgovor na pritožbo, ki ga je predložila družba Group OOD, pa je prejelo 23. januarja 2017.

25. EUIPO Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi in družbi Group OOD naloži plačilo stroškov. Ta pa Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in plačilo stroškov naloži EUIPO.

26. Ker sta to predlagali obe stranki, je bila v skladu s členom 76(1) Poslovnika 28. septembra 2017 opravljena obravnava, ki sta se je udeležili obe stranki.

V. Preučitev pritožbe

A. Prvi pritožbeni razlog, s katerim se zatrjuje kršitev člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 50(1) Uredbe št. 2868/95

1. Povzetek trditev strank

27. Prvič, EUIPO trdi, da je Sodišče jasno opredelilo obveznosti vlagatelja ugovora zoper registracijo blagovne znamke: poleg izpolnitve dveh pogojev v zvezi z nacionalnim pravom, omenjenih v členu 8(4) Uredbe št. 207/2009, mora predložiti tudi dokazila o besedilu te zakonodaje. ( 17 ) Neizpolnitve te obveznosti naj pred odborom za pritožbe ne bi bilo mogoče popraviti, če vlagatelj ugovora oddelku za ugovore ni pravočasno predložil nobenega podatka v zvezi z nacionalno zakonodajo.

28. Drugič, po mnenju EUIPO se člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 50(1) Uredbe št. 2868/95 uporabi le za dejstva in dokaze, ki so bili prvič predloženi pred odborom za pritožbe in ki so dodatni ali dopolnilni v razmerju do teh, ki so bili predloženi za izpolnitev zahteve iz člena 8(4).

29. Tretjič, meni, da je Splošno sodišče zmotno sprejelo, da se vsakršna predložitev podatkov o nacionalni zakonodaji šteje za dopolnilno v razmerju do dokazil, ki so bila pred tem predložena v zvezi s pogoji za uporabo člena 8(4).

30. Četrtič, Splošno sodišče naj v izpodbijani sodbi ne bi preverilo, ali med podatki o nacionalni zakonodaji, ki so bili predloženi pred odborom za pritožbe, in temi, ki so bili pravočasno predloženi pred oddelkom za ugovore, obstaja dovolj tesna povezava. Če te ni, bi se moral dokaz šteti za „povsem nov“, ne pa „dodaten“ ali „dopolnilen“.

31. Družba Group OOD nasprotuje trditvam EUIPO in zlasti prereka, da pomeni sklicevanje na člen 12(6) bolgarskega zakona o znamkah popolnoma novo trditev ali dokazni element in da se spor nanaša zgolj na to vprašanje.

32. Enako kot Splošno sodišče meni, da se diskrecijska pravica iz člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 lahko izvaja, kadar so predloženi elementi nedvomno pomembni za razrešitev spora, faza postopka, v kateri se predložijo, in okoliščine, v katerih so umeščeni, pa niso ovira za to, da se jih upošteva.

33. Po mnenju družbe Group OOD se s členom 8(4) Uredbe št. 207/2009 ne zahteva dokaz nacionalne zakonodaje, temveč le dokaz o vsebini prejšnje pravice. Nacionalne določbe so le en od elementov za ugotavljanje obstoja veljavne subjektivne pravice na neregistrirani blagovni znamki, s katero njen imetnik utemelji ugovor. Poleg tega v Uredbi št. 2868/95 ni opredeljeno, s katerimi konkretnimi dokazili je mogoče dokazati vsebino nacionalnih določb, ki se uporabljajo za pravice na neregistriranih blagovnih znamkah.

34. Družba Group OOD nazadnje trdi, da – drugače kot navaja EUIPO – to, da bi odbor za pritožbe izvajal svojo diskrecijsko pravico, ne bi pomenilo okrnitve pravic obrambe K. Ilieva. Nasprotno, kršene so bile pravice obrambe družbe Group OOD, ker njene trditve kljub izpolnitvi pogojev iz člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 niso bile predmet presoje.

2. Preučitev pritožbenega razloga

35. EUIPO meni, da bi moralo Splošno sodišče zato, ker so bili dokazi v zvezi z nacionalnim pravom prvič predloženi v postopku pred odborom za pritožbe, potrditi, da je bila njihova zavrnitev ustrezna, saj naj se diskrecijska pravica tega odbora ne bi nanašala tudi na nove dokaze. ( 18 )

36. Preučitev pritožbe bi bila načeloma lahko omejena na pravno opredelitev dokazov (v zvezi z bolgarskim pravom), ki jih je predložila družba Group OOD. S tega vidika bi šlo zgolj za presojo, ali so bili dokazi „novi“ ali „dodatni“. Po tej opredelitvi značaja dokazov bi bilo treba preučiti pravne posledice, ki iz tega izhajajo za izvajanje diskrecijske pravice s strani odbora za pritožbe.

37. Vendar menim, da ima vprašanje, ki se postavlja, širšo razsežnost, zaradi česar je upravičena bolj poglobljena presoja. Ob preučitvi nalog odbora za pritožbe bo treba upoštevati zlasti: (i) položaj nacionalnega prava v takih postopkih; (ii) meje diskrecijske pravice glede upoštevanja prepozno predloženih dokazov; in (iii) to, kdaj je treba neki dokaz šteti za nov ali dodaten. Šele po rešitvi teh vprašanj bo mogoče dati ustrezen odgovor na predlog EUIPO.

a) Obravnava nacionalnega prava v postopkih na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009

38. V primerih, v katerih se v Uredbi št. 207/2009 napotuje na nacionalno pravo, lahko to postane element, ki je odločilen za presojo – na primer – tega, ali je podan relativen razlog za zavrnitev registracije prijavljene blagovne znamke. Tako je v primeru člena 8(4) te uredbe, v skladu s katerim se lahko za rešitev spora upoštevata tako „zakonodaj[a] Skupnosti“ kot „prav[o] države članice, ki ta znak [neregistrirano blagovno znamko ali drug znak, ki se uporablja v gospodarskem prometu več kot zgolj lokalnega pomena] ureja“.

39. V teh primerih je zlasti v interesu organov EUIPO, da ne pride do registracije znakov, ki bi bili lahko naknadno uspešno izpodbijani v postopku za razglasitev ničnosti. Zaradi tega javnega interesa je upravičeno upoštevanje prepozno predloženih dokazov. ( 19 )

40. Sodišče je ugotovilo, da mora v postopkih za razglasitev ničnosti v skladu s členom 53(2) Uredbe št. 207/2009 „vlagatelj zahteve UUNT predložiti ne samo podatke, ki dokazujejo, da po nacionalni zakonodaji, katere uporabo predlaga, izpolnjuje zahtevane pogoje za dosego prepovedi uporabe znamke Skupnosti na podlagi prejšnje pravice, ampak tudi podatke, iz katerih je razvidna vsebina te zakonodaje“ ( 20 ).

41. Samodejen prenos te sodne prakse na postopke z ugovorom, kakršen je obravnavani, je iz nekaterih vidikov težaven. Zahteve iz navedene sodne prakse so namreč izpeljane iz razlage pravila 37(b)(iii) izvedbene uredbe ( 21 ), v katerem je expressis verbis omenjeno nacionalno pravo, razumljeno kot nacionalna ureditev. V pravilu 19(2)(d) te uredbe pa se kot dokazi za ugovor na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 zahtevajo dokazi o „pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva“ prejšnje pravice, na katero se sklicuje vlagatelj ugovora. Omemba nacionalnega prava, razumljenega kot „nacionalna ureditev“, je kvečjemu zamolčana.

42. Pravilo 19(2)(d) izvedbene uredbe je treba torej razumeti kot procesno določbo, s katero je in concreto urejeno dokazno breme vlagatelja ugovora, ki se sklicuje na neregistrirano prejšnjo znamko (kar je podano v tej zadevi).

43. Ker pa je v členu 8(4) Uredbe št. 207/2009 omenjeno „prav[o] države članice, ki ta znak ureja“, je treba razjasniti, kdo mora dokazati obstoj in vsebino take (nacionalne) ureditve. V skladu s pravilom 19 vlagatelj ugovora sicer res ni obvezan predložiti dokaza v zvezi z nacionalnim pravom, če lahko drugače izkaže pridobitev, nadaljnji obstoj in obseg varstva svoje prednostne neregistrirane pravice. Če njegove pravice na neregistriranem znaku (med katerimi je ta, da prepove uporabo blagovne znamke, ki jo je prijavila nasprotna stranka) temeljijo na nacionalni zakonodaji, na katero se sklicuje ( 22 ), pa mora vsaj pomagati pojasniti vsebino te zakonodaje.

44. V takem položaju se uporabijo običajna pravila o dokazovanju (kdor trdi, mora dokazati) iz člena 76(1), drugi stavek, Uredbe št. 207/2009. Ker pa gre za nacionalno zakonodajo, je v zvezi s tem načelom treba podati nekaj natančnejših pojasnil.

45. Kot sem že navedel, ima EUIPO interes, da ne pride do registracije znakov, ki bi bili lahko naknadno uspešno izpodbijani v postopkih za razglasitev ničnosti, če ne zaradi drugega že zaradi načela dobrega upravljanja. Organi EUIPO glede na pomembnost odločbe, ki jo morajo sprejeti, ne smejo opustiti celovite presoje, ki po potrebi zajema tudi dolžnost, da po uradni dolžnosti priskrbijo dokaz v zvezi z nacionalnim pravom. Ne morejo se spremeniti zgolj v „navadn[e] odbor[e] za registracijo nacionalnega prava, ki ga predloži vlagatelj“ ( 23 ) ugovora, to je, njihova presoja ne more biti omejena „na preprosto potrditev nacionalnega prava, ki ga predloži vlagatelj zahteve za ugotovitev ničnosti“ ( 24 ).

46. Sodno prakso Sodišča na tem področju bi bilo mogoče opredeliti kot ambivalentno. Sodišče v njej po eni strani poudarja obveznost stranke, ki začne postopek, da predloži dokaze o uporabi ali o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva neke blagovne znamke ( 25 ). Po drugi strani pa izpostavlja obveznost EUIPO, da po uradni dolžnosti razišče zahteve za uporabo in obseg navajanih določb nacionalnega prava ( 26 ).

47. Menim, da je za dokaz vsebine nacionalnega prava, na podlagi katerega je varovan neregistriran znak, primernejši drugi od zgoraj opisanih pristopov. Tega je Sodišče privzelo v sodbi UUNT/National Lottery Commission ( 27 ), v kateri je brez pridržkov ugotovilo, da „Splošno sodišče torej ni napačno uporabilo prava, ko je v točki 20 izpodbijane sodbe presodilo, da ‚se mora UUNT v okoliščinah, v katerih se lahko od njega zahteva, da upošteva med drugim nacionalno pravo države članice, ki varuje prejšnjo pravico, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, po uradni dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati[ ( 28 )] o nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če so take informacije potrebne za presojo pogojev za uporabo razloga za ničnost in zlasti za presojo pravilnosti predloženih dejstev ali dokazne vrednosti predloženih dokumentov‘“.

48. Organi EUIPO ( 29 ) si morajo torej prizadevati dopolniti dokaz v zvezi z nacionalnim pravom, da bi bil spis, na podlagi katerega se sprejme odločitev o ugovoru, kar najbolj natančen, če bi bila ta v prihodnosti izpodbijana. S tem se poleg tega Splošnemu sodišču omogoči izvajanje njegove (neomejene) pristojnosti za razlago nacionalnega prava, ki jo ima na podlagi člena 65(2) Uredbe št. 207/2009. ( 30 )

49. Ta obveznost ne posega v dokazno breme vlagatelja ugovora. EUIPO poizvedbo po uradni dolžnosti opravi, če razpolaga z navedbami v zvezi z nacionalnim pravom, pri katerih gre lahko bodisi za trditve glede njegove vsebine bodisi za v spis predložene elemente, na katerih dokazno vrednost se sklicuje ( 31 ), bodisi celo zgolj za dokaz prima facie. ( 32 )

50. To, ali te navedbe zadostujejo za nastanek obveznosti, da se po uradni dolžnosti preveri nacionalna ureditev, je odvisno od okoliščin vsakega primera. Ena od teh okoliščin je prav to, da navedbe v zvezi z nacionalnim pravom v postopku niso bile podane v ustreznem času v smislu člena 76(2) Uredbe št. 207/2009. Druga od teh okoliščin bi bila lahko ta, da obe stranki poznata ali bi morali poznati tako jezik kot zadevno nacionalno pravo, ker sta obe iz iste države članice in zlasti ker je spor izvorno omejen na to državo članico.

b) Prepozen dokaz, predložen pred odborom za pritožbe

51. V prvem stavku odstavka 1 člena 76 Uredbe št. 207/2009, katerega kršitev je zatrjeval EUIPO, je določeno (splošno) načelo preverjanja dejstev po uradni dolžnosti, ki velja za vse organe Urada. Vendar je z drugim stavkom tega odstavka uvedena prilagoditev za postopke „v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev registracije“: v tem primeru je preizkus omejen na razloge in predloge, ki so jih podale stranke. S tem določilom je izraženo načelo prepovedi odločanja ultra petita, kar ni presenetljivo, saj gre za postopke inter partes, v katerih so zadnje tiste, ki določajo njihove meje. ( 33 )

52. V tem kontekstu je s členom 76(2) uvedena izjema od nedopustnosti prepozno zatrjevanih dejstev in prepozno predloženih dokazov. V skladu s to določbo EUIPO lahko spregleda dejstva, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih stranke niso predložile v ustreznem času. ( 34 )

53. Sodišče je v sodni praksi ( 35 ) to določbo dosledno razlagalo v smislu, da je „po splošnem pravilu in ob neobstoju nasprotne določbe predložitev dejstev in dokazov mogoča tudi po izteku rokov, ki so za to določeni v skladu z določbami Uredbe št. 207/2009, ter da EUIPO – vključno z njegovimi odobri za pritožbe – nič ne prepoveduje, da bi upošteval dejstva in dokaze, ki so navedena oziroma predloženi prepozno“ ( 36 ).

54. Sodišče je v sodni praksi enako dosledno ugotavljalo, da ima EUIPO na podlagi zadevnega pravila glede na uporabo prislova „lahko“ široko pravico diskrecijske presoje, ki jo mora vselej obrazložiti, da bi odločil, ali je v vsakem posamičnem primeru prepozno predložene dokaze treba upoštevati ali ne ( 37 ).

55. Sodišče je v zvezi z izvrševanjem te diskrecijske pravice v okviru postopka z ugovorom v isti sodni praksi ugotovilo, da je njena uporaba s strani Urada upravičena, če ta presodi – po eni strani – da se na prvi pogled zdi, da lahko prepozno predloženi dokazi dejansko vplivajo na izid ugovora, in – po drugi strani – da faza postopka, v kateri je prišlo do prepozne predložitve, in njene okoliščine temu ne nasprotujejo ( 38 ).

56. Sodišče je v sodbi, sprejeti po tej, ki se izpodbija v obravnavani zadevi, to diskrecijsko pravico zamejilo ( 39 ). V zadevi EUIPO/Grau Ferrer je pravilo 50(1), tretji odstavek, izvedbene uredbe razlagalo tako, da se s to določbo diskrecijska pravica v postopkih z ugovorom ne razširja na nove dokaze, saj je v njej govora le o dodatnih dokazih ( 40 ).

57. EUIPO je dobršen del svoje pritožbe ( 41 ) oprl na to ugotovitev Sodišča. Vendar menim, da se ne sme primerjati različnih vprašanj: (a) pritožba iz zadeve EUIPO/Grau Ferrer se je nanašala na dokaz o obstoju in veljavnosti nacionalne znamke ( 42 ); (b) v tej zadevi pa gre za dokaz v zvezi z nacionalno zakonodajo, zaradi česar se položaj iz tega primera razlikuje od položaja iz navedene zadeve.

58. Nacionalno pravo, ki se uporabi pri izvajanju Uredbe št. 207/2009, se v tem okviru namreč ne more šteti za zgolj dejstvo, saj je v skladu s členom 65(2) te uredbe vsaj njegova razlaga, ki jo opravijo organi EUIPO, predmet neomejenega nadzora zakonitosti s strani Splošnega sodišča, ki lahko po uradni dolžnosti preizkusi vsebino in pogoje uporabe tega prava ( 43 ). To dvojnost bom obravnaval v nadaljevanju.

c) Nov, dodaten ali dopolnilen dokaz

59. EUIPO v pritožbi trdi, da je za dopustitev dopolnilnih dokazov v zvezi z nacionalno ureditvijo potrebno, da so bili predhodno in v ustreznem roku predloženi drugi dokazi v zvezi s to zakonodajo. To naj v obravnavani zadevi ne bi bilo podano, saj je družba Group OOD navedbe v zvezi z bolgarskim pravom predložila šele pred odborom za pritožbe (in ne pred oddelkom za ugovore, ki odloča na predhodni stopanji).

60. Za nov ( 44 ) dokaz v tu upoštevnem smislu sta značilni nepovezanost z drugim, predhodno predloženim dokumentom in njegova prepozna predložitev. Dopolnilni ali dodatni dokaz pa je tak, ki se doda k drugim, ki so bili že prej predloženi v ustreznem roku.

61. Na tem razlikovanju in učinkih vsake od kategorij dokazov temelji sodna praksa Sodišča: „Urad [mora] ugovor zavrniti po uradni dolžnosti, če v roku, ki ga določi, ni predložen noben dokaz o uporabi zadevne znamke. Nasprotno pa je predložitev dodatnih dokazov glede takšne uporabe mogoča, če so bili dokazi predloženi v roku, ki ga je določil Urad (glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, New Yorker SHK Jeans/UUNT, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, točki 28 in 30)“ ( 45 ).

62. V zvezi z vsebino nacionalnega prava so v tem kontekstu obenem podani tako dejanski elementi (ta, ki se nanj sklicuje, ga mora navesti in v zvezi z njim vsaj nakazati dokaz) kot strogo pravni elementi (Splošno sodišče in eventualno Sodišče morata presoditi, ali so organi EUIPO to vsebino razlagali prav ali napačno).

63. Prav zaradi te simbioze morajo organi EUIPO pri ugotavljanju smisla in obsega nacionalnih pravil privzeti dejaven pristop, če so bila ta pred njimi zatrjevana tako, da je mogoče govoriti o dokazu prima facie. Na podlagi te trditve, ki ima neko minimalno dokumentacijsko podlago, je dokazila, ki se pozneje predložijo pred odborom za pritožbe, mogoče opredeliti za dopolnilna ali dodatna, ne pa nova.

64. Vendar se je mogoče vprašati, ali je katera od teh opredelitev primerna za dokaz v zvezi z nacionalnim pravom v položaju, kakršen je ta iz predmetnega spora, v katerem si nasproti stojita stranki iz iste države, za kateri se uporablja isti nacionalni pravni red in ki sta pri EUIPO nadaljevali spor, ki sta ga začeli že v svoji državi, Bolgariji.

d) Uporaba zgornjih razlagalnih smernic za obravnavani primer

65. Splošno sodišče je v točki 57 izpodbijane sodbe menilo, da pri treh določbah bolgarskega prava, na katere se je družba Group OOD sklicevala pred odborom za pritožbe, ni šlo za nove dokaze, ker so spadale v okvir dokazov, namenjenih dokazovanju pridobitve, nadaljnjega obstoja in obsega varstva neregistrirane bolgarske znamke, uveljavljane v ugovoru. ( 46 )

66. Ker gre za pravno opredelitev, je ta presoja značaja dokazov načeloma predmet preizkusa, ki ga Sodišče opravi na podlagi pritožbe ( 47 ). V zvezi s tem je treba podati nekaj pojasnil.

67. Prvič, točko 27 sodbe Grau Ferrer je treba brati v povezavi s predhodno točko te sodbe, točko 26, iz katere izhaja, da se je ta zadeva nanašala na dokaze o uporabi; ker ni bilo nobenega takega dokaza, je moral EUIPO ugovor zavrniti po uradni dolžnosti. ( 48 ) Vlagatelj ugovora v omenjeni zadevi namreč oddelku za ugovore ni predložil dokaza o obstoju znamke, na podlagi katere je deloma utemeljil svoj ugovor. V obravnavani zadevi pa obstoj dokazov o uporabi – konkretno v Bolgariji – neregistrirane znamke vlagatelja ugovora – ne glede na njihovo večjo ali manjšo prepričljivost – ni sporen.

68. V teh okoliščinah je dokaz v zvezi z bolgarskim pravom, predložen pred odborom za pritožbe, na pravni ravni dopolnil dokaz o pridobitvi, nadaljnjem obstoju in (zlasti) obsegu varstva neregistrirane znamke v skladu s pravilom 19(2)(d) izvedbene uredbe. S tega vidika Splošno sodišče s tem, da je dokaze štelo za dodatne, ni storilo napake.

69. Drugič, iz točke 35 izpodbijane sodbe izhaja, da družba Group OOD pred oddelkom za ugovore ni predstavila nobenega dokaza v zvezi z nacionalno zakonodajo, ki se uporabi. Na obravnavi je bilo razjasnjeno, da so bile izrecne omembe člena 12(6) bolgarskega zakona o znamkah prvič podane pred odborom za pritožbe. ( 49 )

70. Vendar – tretjič – ni mogoče spregledati, da sta tako prijavitelj nove znamke kot družba Group OOD bolgarska subjekta in da so ju zastopali strokovnjaki, glede katerih je treba predpostaviti, da poznajo pravo svoje države, zlasti glede varstva neregistiranih znamk. V nasprotju s trditvami EUIPO v takem položaju ne bi prišlo niti do okrnitve pravic obrambe niti do pravne negotovosti, na katero se sklicuje. ( 50 )

71. Še več, ni razvidno, da sta stranki spora pred oddelkom za ugovore imeli dvome glede vsebine nacionalnega prava, ki se zanju uporablja. Preden je bil z vložitvijo prijave za registracijo znamke Unije v spor pritegnjen tudi EUIPO, so prijavitelja novega znaka (K. Iliev), bolgarskega državljana, pred bolgarskimi sodišči zastopali bolgarski odvetniki, ki so se sklicevali na bolgarsko pravo. V teh okoliščinah je družba Group OOD lahko predpostavila, da se breme predložitve dokaza, na katerem mora utemeljiti svoj ugovor, nanaša le na upoštevna dejstva (torej na uporabo prejšnjega neregistriranega znaka v gospodarskem prometu več kot zgolj lokalnega pomena), ne pa tudi na nacionalno pravo, katerega vsebina se med strankama ni zdela sporna. Kaj pa v razmerju do EUIPO?

72. Urad je, v zvezi z nacionalnim pravom, pri obravnavi postopkov z ugovorom na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 v posebnem položaju. Navedena nacionalna bolgarska določba je bila ta, ki je bila zajeta v preglednici o nacionalnih pravicah, ki jo EUIPO objavlja v svojih Smernicah za preizkušanje glede znamk Evropske unije (in sicer v poglavju, namenjenem vložitvi ugovorov na podlagi tega člena). ( 51 ) Razumljivo je, da je glede na ta podatek in na prejšnje izmenjave v razmerju med prijaviteljem in vlagateljem ugovora zadnji menil, da mu pred oddelkom za ugovore ni treba podati izrecnejših pojasnil o nacionalnih določbah, ki so že zajete v omenjenih Smernicah.

73. V teh posebnih okoliščinah bi oddelek za ugovore lahko od vlagatelja ugovora brez težav zahteval pojasnila glede nacionalnega prava, ne da bi zaradi tega prišlo do posega v načelo enakosti orožij, saj bi nasprotna stranka lahko nato podala trditve, ki bi se ji v zvezi s tem zdele primerne. Ni bilo ovir za to, da bi ta organ EUIPO, na primer, sprejel ukrep za pridobivanje dokazov v skladu s členom 78(1) Uredbe št. 207/2009 ( 52 ), če je imel dvome glede uporabe in razlage navajanega nacionalnega prava, in izvrševal svoja preiskovalna pooblastila, kakor je poudarilo Splošno sodišče ( 53 ).

74. Nazadnje, posledica zahteve – ki je, kot se zdi, po mnenju EUIPO ustrezna – da se že od samega začetka v postopku z ugovorom predložijo dokazi za vsakega od štirih pogojev iz člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, bi bil pretiran formalizem, ki bi bil v nasprotju z namenom preprečitve registracije znamk, ki bi bile naknadno lahko razglašene za nične. Zaradi take zahteve bi se poleg tega do minimuma skrčilo polje proste presoje za sprejetje prepozno predloženih dokazov, ki – naj spomnim – pomeni, kot se je izrazilo samo Sodišče, „splošno pravilo“ ( 54 ).

75. Skratka, menim, da je podanih dovolj razlogov za to, da se dokaz v zvezi s tremi določbami bolgarskega prava, ki so bile predložene pred odborom za pritožbe, šteje za dopolnilen v razmerju do preostalih dokazov, ki so bili predloženi pred oddelkom za ugovore. Zato ni razvidno, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi v zvezi s pravilom 50 izvedbene uredbe napačno uporabilo pravo. Nasprotno, lahko je presodilo, da so bile navedbe bolgarskega prava, podane pred odborom za pritožbe, dodatne in ne nove. ( 55 )

76. Splošno sodišče tudi v nadaljevanju pravilno uporabi pravo, ko ugotavlja: a) da v obravnavani zadevi restriktivna uporaba „diskrecijske pravice odbora za pritožbe v zvezi z možnostjo, da upošteva prepozno predložena dejstva in dokaze“, ni upoštevna, česar EUIPO v pritožbi ni izpodbijal ( 56 ); in b) da odbor za pritožbe „neupravičeno ni izvrševal diskrecijske pravice, čeprav mu je bila dana, ter [ni] upravičil neupoštevanj[a] – v zvezi s tem – sklicevan[j] na bolgarsko pravo, naveden[ih] pred njim. Odbor za pritožbe je s tem kršil člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 ter pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95“ ( 57 ).

77. Prvemu pritožbenemu razlogu torej ni mogoče pritrditi.

B. Drugi pritožbeni razlog, s katerim se zatrjuje kršitev člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 19(2) izvedbene uredbe

1. Povzetek stališč strank

78. EUIPO v okviru drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da ni formalnih zahtev glede dokaza v zvezi z nacionalno ureditvijo, kršilo pravilo 19(2)(d) izvedbene uredbe. Dodaja, da je za spoštovanje pravic obrambe v postopku inter partes nujno upoštevanje določenih formalnih pogojev.

79. Glede na načelo „vzporednosti oblik“ naj bi se morale zahteve v zvezi z dokazom o registraciji znamk iz pravila 19(2)(a)(ii) Uredbe št. 2868/95 po analogiji uporabiti za dokaz v zvezi z nacionalnimi določbami, na podlagi katerih nastanejo pravni učinki za neregistrirane znamke.

80. Družba Group OOD zavrača to zahtevano uporabo po analogiji in trdi, da se primeri iz točke (a) odstavka 2 pravila 19 izvedbene uredbe in preostalih točk tega odstavka, v zvezi z zahtevanimi dokazi, medsebojno razlikujejo glede na vrsto prejšnje subjektivne pravice, katere obstoj se zatrjuje z ugovorom. To pravilo ne določa enotne oblike dokaza za različne primere (registrirana nacionalna znamka, prijavljena znamka, znana znamka, znamka, ki uživa ugled, neregistrirana znamka in celo goljufivo registrirana znamka).

81. Na podlagi pravila 19(2)(d) vlagatelj ugovora nikakor ni obvezan organom EUIPO predložiti kopije uradne in izvirne jezikovne različice besedila nacionalne ureditve, na katero se sklicuje. Urad naj bi imel pooblastila za nadzor in preverjanje nacionalnega prava, da bi ugotovil natančno vsebino te zakonodaje.

2. Preučitev pritožbenega razloga

82. Drugi pritožbeni razlog, kakor ga je oblikoval EUIPO, se mi ne zdi prepričljiv.

83. Prvič, glede primerjave z dokazi, ki se zahtevajo v primerih registriranih znamk (pravilo 19(2)(a)(ii) izvedbene uredbe), se strinjam z mnenjem družbe Group OOD: zakonodajalec je dokazila določil glede na vrsto subjektivne pravice, na katero se vlagatelj ugovora sklicuje v danem primeru.

84. Tako se zdi logično, da je v zvezi z registriranimi znamkami zahteval predložitev potrdila o registraciji in drugih potrdil, ki se običajno izdajo ob vpisu znamk v register; to so dokumenti, katerih dokazna vrednost je povsem nesporna. Mogoče je predpostaviti, da bo imetnik registrirane znamke, če je običajno skrben, ta potrdila imel ali da jih bo lahko priskrbel brez večjih težav.

85. Skladno s to logiko je tudi, da se v primeru, če se vlagatelj ugovora sklicuje na registrirano znamko, ki uživa ugled (pravilo 19(2)(c)), zahtevajo ista potrdila ter „dokaz o tem, da znamka uživa ugled“. V zvezi z dokazovanjem – ki ga vsakokratni imetnik znamke lahko izvede s sredstvi, ki se mu zdijo primerna – zatrjevanega ugleda, ki običajno ni razviden iz uradnih dokumentov, niso določene nobene omejitve.

86. Enako razlogovanje je mogoče uporabiti za dokaze, ki se zahtevajo v primeru neregistriranih znamk. Ker ti znaki po sami naravi niso uradno zavedeni v registrih, je razumljivo, da je opis sredstev za dokaz njihove uporabe in z njo povezanih pravic manj določen, in sicer prav zaradi izognitve pretirano strogim formalnim zahtevam na področju, na katerem niti ne morejo obstajati.

87. Poleg tega so dokazi, ki jih mora predložiti imetnik neregistriranega znaka, ko ugovarja registraciji nove znamke, bistveno povezani s subjektivno pravico, na katero se sklicuje. Pridobitev, nadaljnji obstoj in obseg varstva teh neregistriranih znamk bo mogoče dokazati, če bi se v skladu z nacionalnimi določbami (ali, če teh ni, po možnosti z določbami prava Unije) njihovemu imetniku priznala prednostna pravica do uporabe znaka in prepovedala uporaba poznejših.

88. Zato bi bil formalističen pristop v zvezi z dokazi na področju, na katerem se je zakonodajalec v besedilu predpisa namenoma (in po mojem mnenju upravičeno) odločil priznati določeno svobodo, enakovreden preoblikovanju besedila izvedbene uredbe v smislu, ki ne ustreza temu, ki ga je želel zakonodajalec Unije.

89. Drugič, hipotetično bi bila dopustna zahteva, da se priloži prevod nacionalnih določb, na katere se vlagatelj sklicuje v ugovoru, če jih nasprotna stranka (torej prijavitelj znamke) ne bi bila zmožna razumeti. V obravnavani zadevi pa zadostuje, če se spomni na to, da je prijavitelj, K. Iliev, prav tako bolgarski državljan in da ni bilo ugotovljeno, da ne zna jezika te države članice.

90. Tretjič, zelo prisiljeno je sklicevati se na vzporednost formalnih zahtev na podlagi člena 94(b) Poslovnika Sodišča, v katerem so nacionalna sodišča pozvana, naj poleg besedila vprašanj priložijo še besedilo nacionalnih določb, ki se uporabijo v obravnavani zadevi, in po potrebi upoštevno nacionalno sodno prakso. Ti dokumenti so Sodišču v pomoč, da bolje razume pravno vprašanje, ki mu ga predloži nacionalno sodišče; gre za pojasnilo, ki ga nujno potrebuje, da bi erga omnes razglasilo sodbo o razlagi zakonodajnega besedila.

91. Očitno je, da ni nobene podobnosti s postopki z ugovorom zoper registracijo znamke. V teh postopkih se dokazi ali navedbe nacionalnega prava predložijo za utemeljitev subjektivne pravice v razmerju do te, ki jo zatrjuje nasprotna stranka, v okviru upravnega postopka inter partes, v katerem sprejeta odločitev vpliva le na udeleženi stranki. Skoraj odveč je opozoriti, da funkcija Sodišča pri odgovarjanju na vprašanja za predhodno odločanje ni primerljiva s to, ki jo imajo organi EUIPO.

92. Zato menim, da Splošno sodišče s tem, da je v izpodbijani sodbi, zlasti v točkah 69, 70 in 81, ugotovilo, da ni formalnih zahtev glede dokaza v zvezi z nacionalno zakonodajo, nikakor ni kršilo člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s pravilom 19(2) izvedbene uredbe.

93. Drugi pritožbeni razlog torej ni utemeljen, zaradi česar je treba – ker je bil zavrnjen tudi prvi – pritožbo zavrniti v celoti.

94. Na podlagi člena 138(1) Poslovnika Sodišča je treba plačilo stroškov naložiti EUIPO, ker s svojimi predlogi ni uspel in ker je to predlagala družba Group OOD.

VI. Predlog

95. Na podlagi zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj: 1. Pritožbo zavrne. 2. EUIPO naloži plačilo stroškov tega postopka.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Uredba Sveta z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1).

( 3 ) Sodba z dne 29. junija 2016, Group OOD/EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU T:2016:371; v nadaljevanju: izpodbijana sodba).

( 4 ) Zadnja verzija tega zakonodajnega besedila, Uredba (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta (z dne 14. junija 2017; UL 2017, L 154, str. 1), ki se za obravnavano zadevo ratione temporis ne uporabi, je posledica sprememb, uvedenih z Uredbo (EU) 2015/2424 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o spremembi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti ter Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti in razveljavitvi Uredbe Komisije (ES) št. 2869/95 o pristojbinah, ki se plačujejo Uradu za harmonizacijo notranjega trga (blagovne znamke in modeli) (UL 2015, L 341, str. 21).

( 5 ) Opomba ni pomembna za slovenski prevod.

( 6 ) Uredba Komisije (ES) z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 17 zvezek 1, str. 189; v nadaljevanju tudi: izvedbena uredba), zadnjič spremenjena z Uredbo 2015/2424, navedeno v opombi 4.

( 7 ) Bilten znamk Skupnosti št. 72/2012 z dne 16. aprila 2012.

( 8 ) O mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.

( 9 ) Odločba z dne 2. junija 2014 (zadeva R 1587/2013‑4); v nadaljevanju: izpodbijana odločba.

( 10 ) Bolgarski zakon o znamkah in geografskih označbah (v nadaljevanju: bolgarski zakon o znamkah).

( 11 ) Glej točke od 52 do 56 izpodbijane sodbe.

( 12 ) Pri tem se je sklicevalo na sodbo z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), in poudarilo, da je Sodišče v njej ugotovilo, da bi moral odbor za pritožbe svojo diskrecijsko pravico izvrševati restriktivno, kadar so dokumenti, ki se morajo predložiti v utemeljitev ugovora, natančno in izčrpno našteti v pravilu 19(2)(a)(ii) Uredbe št. 2868/95. V navedeni zadevi pa glede na besedilo pravila 19(2)(d) te uredbe ni bilo tako.

( 13 ) Točke od 57 do 61 izpodbijane sodbe.

( 14 ) Točki 69 in 70 izpodbijane sodbe.

( 15 ) Sodba z dne 27. marca 2014 (C‑530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) Točke od 77 do 82 izpodbijane sodbe.

( 17 ) EUIPO v zvezi s tem navaja sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 50).

( 18 ) V tem okviru navaja sodbo z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, točka 27), ki je bila sprejeta po tej, ki je predmet obravnavane pritožbe.

( 19 ) V tem smislu glej sodbo z dne 13. marca 2007, UUNT/Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, točka 48).

( 20 ) Sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT (C‑263/09 P; EU:C:2011:452, točka 50).

( 21 ) Ibidem, točka 49. Besedilo tega pravila se glasi: „Zahteva [EUIPO] za razveljavitev ali ugotovitev ničnosti […] vsebuje: […] (b) kar zadeva razloge, na katerih temelji zahteva, […] (iii) v primeru zahteve v skladu s členom 52(2) uredbe podrobne podatke o pravici, na kateri temelji zahteva za ugotovitev ničnosti, in podrobne podatke, ki dokazujejo, da je vložnik zahteve imetnik prejšnje pravice iz člena 52(2) uredbe ali da je po veljavni nacionalni zakonodaji upravičen zahtevati to pravico“ (moj poudarek).

( 22 ) Pogoja za uporabo iz točk (a) oziroma (b) člena 8(4) Uredbe št. 207/2009.

( 23 ) Ta navedek, ki sem ga prilagodil za postopek z ugovorom, je iz sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Bota, predstavljenih v zadevi UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:782, točka 94).

( 24 ) Sodba z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 43).

( 25 ) Glej sodbi z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, točki 26 in 27) in z dne 18. julija 2013, New Yorker SHK Jeans/UUNT (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, točki 28 in 29).

( 26 ) Tako v sodbi z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točke od 41 do 44).

( 27 ) Ibidem, točka 45.

( 28 ) Moj poudarek.

( 29 ) To glede na naloge, ki jih izvajajo, velja zlasti za odbore za pritožbe.

( 30 ) Sodba z dne 5. aprila 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, točka 38 in navedena sodna praksa).

( 31 ) Tako je – po mojem mnenju pravilno – v več sodbah menilo Splošno sodišče. Glej med drugimi sodbo z dne 2. marca 2013, El Corte Inglés/UUNT – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145, točke od 38 do 41).

( 32 ) Zdi se, da EUIPO v točki 62 pritožbe sprejema zamisel, da dokaz prima facie zadostuje.

( 33 ) EUIPO pa mora v skladu z odstavkom 1 zaradi zaščite javnega interesa po uradni dolžnosti preveriti dejstva, s katerimi bi bilo mogoče dokazati, da je v zvezi z znakom, katerega registracija se predlaga, podan en ali več absolutnih razlogov za zavrnitev iz člena 7 Uredbe št. 207/2009. V tem smislu glej Bender, A. „XI. Verfahren vor dem HABM», v Fezer, K.‑H., Handbuch der Markenpraxis – Band 1, Markenverfahrensrecht, založba C.H. Beck, München, 2007, str. 497.

( 34 ) Ta možnost velja za vse postopke, vključno s temi, ki se nanašajo na relativne razloge za zavrnitev, saj – drugače kot v odstavku 1 – v zvezi s tem ni določena nobena izjema.

( 35 ) Glej povzetek sodne prakse v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca Szpunarja, predstavljenih v zadevi EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, točke od 40 do 53).

( 36 ) Sodba z dne 4. maja 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, točka 55 in navedena sodna praksa).

( 37 ) Ibidem, točka 56 in navedena sodna praksa.

( 38 ) Ibidem, točka 59 in navedena sodna praksa.

( 39 ) Obstaja tudi druga meja, ki pa – ker se nanaša na pravilo 19(2)(a)(ii) izvedbene uredbe – v zvezi s to pritožbo ni upoštevna: v skladu z mnenjem Sodišča je mogoče predpostaviti, da je vlagatelj ugovora že pred njegovo vložitvijo seznanjen s tem, katere dokumente mora predložiti za njegovo utemeljitev, saj so ti v tem pravilu natančno in izčrpno navedeni. V tem položaju je treba diskrecijsko pravico izvajati ozko, tako da se prepozno predloženi dokazi lahko upoštevajo le, če je zamudo pritožnika pri njihovi predložitvi mogoče upravičiti z okoliščinami (sodba z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, točka 39).

( 40 ) Sodba z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, točka 27).

( 41 ) V točkah od 48 do 53 pritožbe.

( 42 ) Tako izhaja iz točke 10 sodbe z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579).

( 43 ) Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni v zadevi EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, točka 54 in navedena sodna praksa).

( 44 ) Sodišče je v sodbi z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, točka 27) predložitev „novih“ dokazov zavrnilo po tem, ko je v točki 23 te sodbe nemško, špansko in angleško različico pravila 50 (v katerih je govora o „dodatnih“ dokazih in dejstvih) primerjalo s francosko (v kateri so omenjeni „novi ali dopolnilni“dokazi in dejstva).

( 45 ) Sodba z dne 21. julija 2016, EUIPO/Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, točka 26).

( 46 ) V tej točki izpodbijane sodbe se Splošno sodišče poleg tega navezuje na drug odlomek iz te sodbe (točka 35), v katerem so omenjeni številni dokazi uporabe neregistriranega znaka.

( 47 ) Sklep Sodišča z dne 3. junija 2015, The Sunrider Corporation/UUNT (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, točka 56).

( 48 ) Sodišče se v tej sodbi sklicuje na sodbo z dne 18. julija 2013, New Yorker SHK Jeans/UUNT (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, točki 28 in 30).

( 49 ) Iz navedb, podanih na obravnavi, je razvidno, da je družba Group OOD pred oddelkom za ugovore v ustreznem formularju zgolj označila polje, ki se nanaša na bolgarsko pravo, ne da bi podala več podrobnosti glede konkretnih določb, na katere se sklicuje. To je pojasnjeno v točki 4 odločbe odbora za pritožbe, v kateri je navedeno: „the table ‚national law‘ annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law“, in v odločbi oddelka za ugovore, v kateri je v tretji točki rubrike, naslovljene „The law governing the sign“, izrecno navedeno: „It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the‘Table with National Legislation’ of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR.“

( 50 ) Ta argumenta EUIPO v točki 71 pritožbe navaja, da bi utemeljil, da mora vlagatelj že v fazi pred oddelkom za ugovore predložiti kar najpopolnejši dokaz v zvezi z nacionalnim pravom, na katero se sklicuje.

( 51 ) Glej EUIPO, Smernice za preizkušanje glede znamk Evropske unije – Del C – Ugovor – Razdelek 4 – Pravice na podlagi člena 8(4) in (4a) UZEU (različica z dne 1. 8. 2016, str. 40).

( 52 ) Zdaj člen 97 Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 (UL 2017, L 154, str. 1).

( 53 ) Točka 81 izpodbijane sodbe.

( 54 ) Glej točko 53 teh sklepnih predlogov in navedeno sodno prakso.

( 55 ) Točka 57 izpodbijane sodbe.

( 56 ) Ibidem, točka 56.

( 57 ) Ibidem, točka 61.