ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
79

Glede na navedeno je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(1) Direktive 2006/126 ter člene 21, 45, 49 in 56 PDEU razlagati tako, da ne nasprotujejo temu, da država članica naloži sankcijo osebi, ki kljub temu, da je izpolnila pogoje za izdajo vozniškega dovoljenja, določene s to direktivo, na njenem ozemlju vozi motorno vozilo brez vozniškega dovoljenja, ki bi ustrezalo zahtevam glede vzorca vozniškega dovoljenja iz navedene direktive, in ki lahko med čakanjem na to, da druga država članica izda tako vozniško dovoljenje, obstoj svoje pravice do vožnje, pridobljene v navedeni drugi državi članici, dokaže samo z začasnim potrdilom, ki ga je ta izdala, če ta sankcija ni nesorazmerna glede na težo zadevnih dejanj. Predložitveno sodišče mora tako v okviru presoje teže kršitve, ki jo je storila zadevna oseba, in strogosti sankcije, ki ji jo je treba naložiti, kot morebitno olajševalno okoliščino upoštevati, da je zadevna oseba v drugi državi članici pridobila pravico do vožnje, ki je izkazana z obstojem potrdila, ki ga je izdala navedena druga država članica in ki ga bo pred iztekom njegove veljavnosti na zahtevo zadevne osebe načeloma nadomestilo vozniško dovoljenje, ki ustreza zahtevam glede vzorca vozniškega dovoljenja iz Direktive 2006/126. To sodišče mora v okviru svoje analize tudi preučiti, kakšno nevarnost je I dejansko pomenil za prometno varnost na ozemlju države članice.
3

V uvodnih izjavah 3, 5, 22, 31 in 32 Uredbe št. 834/2007 je navedeno: „(3) Pravni okvir Skupnosti, ki ureja sektor ekološke pridelave, bi moral stremeti k zagotavljanju lojalne konkurence in pravilnega delovanja notranjega trga z ekološkimi proizvodi ter ohranjanju in upravičevanju zaupanja potrošnikov v proizvode, ki so označeni kot ekološki. Poleg tega bi moral stremeti k zagotavljanju pogojev, pod katerimi se bo lahko ta sektor skladno z razvojem pridelave in dogajanjem na trgu razvijal dalje. […] (5) Zato je primerno natančneje opredeliti cilje, načela in pravila, ki veljajo za ekološko pridelavo, da bi prispevali k preglednosti, povečali zaupanje potrošnikov in pripomogli k enotnemu pojmovanju ekološke pridelave. […] (22) Pomembno je ohraniti zaupanje potrošnikov v ekološke proizvode. Izjeme od zahtev za ekološko pridelavo bi zato morale biti strogo omejene na primere, pri katerih je uporaba takih izjem upravičena. […] (31) Zaradi zagotovitve, da se ekološki proizvodi pridelujejo v skladu z zahtevami, predpisanimi v pravnem okviru Skupnosti o ekološki pridelavi, bi bilo treba vse dejavnosti izvajalcev na vseh stopnjah pridelave, priprave in distribucije ekoloških proizvodov podvreči nadzornemu sistemu, vzpostavljenemu in upravljanemu v skladu z določbami Uredbe (ES) št. 882/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o izvajanju uradnega nadzora, da se zagotovi preverjanje skladnosti z zakonodajo o krmi in živilih ter s pravili o zdravstvenem varstvu živali in zaščiti živali [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 45, str. 200)]. (32) V nekaterih primerih se mogoče zdi pretirano vztrajati pri zahtevah o obveščanju in nadzoru za določene vrste maloprodajnih trgovcev, na primer trgovce, ki proizvode prodajajo neposredno končnim potrošnikom ali uporabnikom. Zato je državam članicam primerno dovoliti, da takšne trgovce izvzamejo iz teh zahtev. Da bi vendarle preprečili goljufijo, pa izvzetje ne bi smelo veljati za tiste maloprodajne trgovce, ki ekološke proizvode proizvajajo, pripravljajo ali jih skladiščijo na mestu, ki ni prodajno mesto, jih uvažajo iz tretjih držav ali izvajanje omenjenih dejavnosti prenesejo na tretje osebe.“
20

To sodišče pojasnjuje, da se člen 295 CGI uporablja le v čezmorskih departmajih, to je zunaj ozemeljskega področja uporabe Šeste direktive, vendar se določbe člena 256 tega zakonika v zvezi z gradbenimi deli uporabljajo tudi v celinski Franciji in je z njimi zagotovljen prenos členov 5(5) in 6(1) Šeste direktive, katerih določbe so bile povzete v členih 14(3) in 24(1) Direktive o DDV, v francosko pravo.
12

Avgusta 2015 so tožeče stranke v postopku v glavni stvari in preostali zaposleni prejeli odpovedi s ponudbo nove pogodbe glede nekaterih delovnih in plačnih pogojev, natančneje v zvezi z rokom, v katerem se pridobi pravica do jubilejne nagrade. Ta jubilejna nagrada se delavcem izplača vsakih pet let na podlagi njihove delovne dobe. Njen znesek se določi tako: – 20 let delovne dobe: 75 % mesečne plače; – 25 let delovne dobe: 100 % mesečne plače; – 30 let delovne dobe: 150 % mesečne plače; – 35 let delovne dobe: 200 % mesečne plače in – 40 let delovne dobe: 300 % mesečne plače.
21

V teh okoliščinah je Landgericht Hannover (deželno sodišče v Hannovru) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali iz člena 3(5), druga alinea, Direktive [1999/44] izhaja načelo evropskega prava varstva potrošnikov, v skladu s katerim pri vseh poslih v zvezi s potrošniškim blagom med nepotrošniki in potrošniki za uveljavljanje sekundarnih garancijskih pravic zadošča, da nepotrošnik, ki je garancijski zavezanec, ni v razumnem roku odpravil napak, ne da bi bila za to potrebna izrecna določitev roka za odpravo napak, določbe nacionalnega prava v zvezi s tem pa je treba na primer tudi v primeru pogodb o delu, ki vključujejo dobavo in montažo potrošniškega blaga, ustrezno razlagati in po potrebi restriktivno uporabiti?“
50

Razširjeno varstvo, ki je s členom 9(1)(c) te uredbe podeljeno imetnikom uglednih znamk Evropske unije, pomeni, da imajo ti imetniki pravico, da preprečijo vsem tretjim osebam, ki nimajo njihovega soglasja, da v gospodarskem prometu brez upravičenega razloga uporabljajo enak ali podoben znak – in sicer bodisi za proizvode ali storitve, ki so podobni proizvodom ali storitvam, za katere so bile te znamke registrirane, bodisi za proizvode ali storitve, ki tem proizvodom ali storitvam niso podobni – če se s to uporabo neupravičeno izkorišča razlikovalni značaj ali ugled navedenih znamk ali škoduje temu razlikovalnemu značaju ali ugledu (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2011, Interflora in Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, točki 68 in 70).
61

Zahteva po postopku mediacije kot pogoju za dopustnost tožbe se lahko izkaže za združljivo z načelom učinkovitega sodnega varstva, če ta postopek nima za posledico zavezujoče odločitve za stranke in bistvene zakasnitve za vložitev tožbe, če zadrži zastaranje zadevnih pravic in če strankam ne povzroči stroškov ali povzroči le majhne stroške, vendar ob pogoju, da sredstva elektronskega komuniciranja ne pomenijo edinega načina dostopa do postopka poravnave in da je v izjemnih primerih mogoče odrediti začasne ukrepe, če je to potrebno zaradi nujnih okoliščin (glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi, od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točka 67).
4

Pod naslovom „Licence osebja“ so v Aneksu 1 h Čikaški konvenciji, ki ga je sprejel svet ICAO, standardi in priporočene prakse, ki urejajo izdajo licenc članom letalske posadke (pilotom, letalskim mehanikom in navigatorjem), kontrolorjem zračnega prometa, radijskim operaterjem letalskih postaj, tehničnim vzdrževalcem in letalskim dispečerjem. Med drugim so v tem aneksu te določbe: „2.1.10.1 Država pogodbenica, ki je pilotu izdala licenco, imetniku te licence omogoča opravljanje funkcij pilota kapitana na krovu zrakoplova, ki opravlja lete v komercialnem mednarodnem zračnem prometu, do starosti 60 let ali do starosti 65 let, v primeru letov z več kot enim pilotom in če je drugi pilot star manj kot 60 let. 2.1.10.2 Priporočilo – Priporočeno je, da država pogodbenica, ki je pilotu izdala licenco, imetniku te licence omogoča opravljanje funkcij kopilota zrakoplova, ki opravlja lete v komercialnem mednarodnem prometu, do starosti 65 let.“
5

Člen 4(1) in (3) navedene direktive določa: „1. Kadar matična družba ali njena stalna poslovna enota iz naslova povezave matične družbe z njeno odvisno družbo prejme distribucijo dobička, država članica matične družbe, in država članica, v kateri se nahaja njena stalna poslovna enota, razen v primeru likvidacije odvisne družbe, ravna tako, da: (a) se bodisi vzdrži obdavčevanja takšnega dobička v obsegu, v katerem odvisna družba takšnih dobičkov ne more uveljavljati kot izdatka, in takšen dobiček obdavči v obsegu, v katerem lahko odvisna družba takšne dobičke uveljavi kot izdatek; bodisi (b) ta dobiček obdavči in hkrati matični družbi in stalni poslovni enoti dovoli, da od zneska izračunanega davka odbije del davka od dobička pravnih oseb, ki se nanaša na ta dobiček in ki ga je […]plačala odvisna družba in katera koli odvisna družba nižjega ranga, ob upoštevanju pogoja, da vsak del družbe in njene odvisne družbe nižjega ranga spada pod opredelitev iz člena 2 in da izpolnjuje zahteve iz člena 3, do višine zneska ustrezno izračunanega davka. […] 3. Vsaka država članica ohrani možnost, da določi, da se stroški, ki se nanašajo na delež, in izgube, ki izhajajo iz distribucije dobička odvisne družbe, ne odbijejo od obdavčljivega dobička matične družbe. Kadar so v takem primeru stroški upravljanja, ki se nanašajo na delež, fiksni kot splošna stopnja, fiksno določeni znesek ne sme presegati 5 % dobička, ki ga distribuira odvisna družba.“
19

Nasprotno pa različice člena 3(2), prvi pododstavek, Direktive 2008/69 v nemščini („die sämtlich bis spätestens 31 Dezember 2008 in Anhang I der Richtlinie 91/414/EWG aufgeführt waren“), angleščini („all of which were listed in Annex I to Directive 91/414/EEC by 31 December 2008 at the latest“) in francoščini („toutes inscrites à l’annexe I de la directive 91/414/CEE au plus tard le 31 décembre 2008“) vodijo do razlage, da se datum 31. december 2008 nanaša na vključitev aktivnih snovi, ki jih vsebuje registrirano fitofarmacevtsko sredstvo, katerega ponovno ocenjevanje morajo opraviti države članice v skladu z določbami navedenega člena 3(2). Enako velja med drugim za različice te določbe v grščini, italijanščini in nizozemščini.
5

Člen 7 navedene direktive določa: „1. Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. 2. Za zavajajočo opustitev se šteje tudi, če trgovec ob upoštevanju okoliščin, opisanih v odstavku 1, prikriva ali na nejasen, nerazumljiv, dvoumen način ali ob nepravem času navede bistvene informacije iz navedenega odstavka ali ne opredeli komercialnega namena poslovne prakse, če ta ni razviden iz konteksta in če v enem ali drugem primeru to povzroči ali bi utegnilo povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel. 3. Če so za sredstvo, uporabljeno za komunikacijo poslovne prakse, značilne prostorske ali časovne omejitve, se te omejitve in kateri koli ukrepi, ki jih trgovec sprejme, da postanejo informacije dostopne potrošnikom prek drugih sredstev, upoštevajo pri odločanju o tem, ali so bile informacije opuščene. 4. V primeru vabila k nakupu se štejejo za bistvene naslednje informacije, v kolikor niso razvidne že iz konteksta: (a) glavne značilnosti izdelka v obsegu, ki ustreza sredstvu in izdelku; (b) geografski naslov in identiteta trgovca, kot na primer njegovo poslovno ime, in po potrebi geografski naslov in identiteta trgovca, v imenu katerega nastopa; (c) cena, vključno z davki, ali če je zaradi narave izdelka ceno nemogoče razumno izračunati vnaprej, način, na katerega se cena izračuna, ter po potrebi vključno z dodatnimi prevoznimi, dostavnimi ali poštnimi stroški, ali, če teh stroškov ni mogoče razumno izračunati vnaprej, dejstvo, da bo take dodatne stroške treba plačati; (d) plačilni pogoji, pogoji dostave, izpolnitve in obravnavanja pritožb, če ti odstopajo od zahtev poklicne skrbnosti; (e) za izdelke in posle, ki vključujejo odstopno pravico ali pravico do preklica, obstoj take pravice. 5. Zahteve po informacijah, določene s pravom Skupnosti glede tržnih komunikacij, vključno z oglaševanjem ali trženjem, katerih neizčrpni seznam je podan v Prilogi II, se štejejo za bistvene.“
Splošno sodišče je nazadnje v točkah od 99 do 102 izpodbijane sodbe podalo razlago krajevnega področja uporabe sporazuma o liberalizaciji, pri čemer je navedlo:

„99 V skladu s […] členom [31 Dunajske konvencije] je treba med drugim upoštevati kontekst, v katerega spada mednarodni sporazum, kakršen je [sporazum o liberalizaciji]. Vsi elementi, omenjeni zgoraj v točkah od 77 do 87, so del tega konteksta in dokazujejo, da so se institucije Unije zavedale, da maroški organi določbe [pridružitvenega sporazuma] uporabljajo tudi na delu Zahodne Sahare, ki ga nadzira Kraljevina Maroko, in da tej uporabi niso nasprotovale. Nasprotno, Komisija je v določenem obsegu z maroškimi organi sodelovala pri tej uporabi in je priznala njene rezultate, ko je na seznam, omenjen zgoraj v točki 74, uvrstila podjetja s sedežem v Zahodni Sahari.

100 Opozoriti je treba tudi, da obstaja razhajanje med tezami Unije in Kraljevine Maroko glede mednarodnega statusa Zahodne Sahare. Čeprav sta Svet in Komisija zadostno in pravilno povzela tezo Unije (glej točki 74 in 75 zgoraj), ni sporno, da Kraljevina Maroko zadeve dojema popolnoma drugače. Po njenem mnenju je Zahodna Sahara sestavni del njenega ozemlja.

101 Tako so maroški organi sklicevanje na ozemlje Kraljevine Maroko v členu 94 pridružitvenega sporazuma z Marokom lahko razumeli tako, da zajema Zahodno Saharo ali vsaj njen največji del, ki ga nadzira Kraljevina Maroko. Čeprav so institucije Unije, kot je bilo ugotovljeno, vedele za to tezo, ki jo podpira Kraljevina Maroko, [pridružitveni sporazum] ne vključuje nobene klavzule o razlagi in nobene druge določbe, katere rezultat bi bil, da bi bilo ozemlje Zahodne Sahare izključeno s področja uporabe tega sporazuma.

102 Upoštevati je treba tudi dejstvo, da je bil [sporazum o liberalizaciji] sklenjen dvanajst let po odobritvi [pridružitvenega sporazuma] in da se je ta sporazum izvajal v vsem tem obdobju. Če bi institucije Unije želele nasprotovati uporabi pridružitvenega sporazuma, kakor je bil spremenjen [s spornim] sklepom, za Zahodno Saharo, bi lahko vztrajale, da se v besedilo [sporazuma o liberalizaciji] vključi klavzula o izključitvi take uporabe. Dejstvo, da tega niso storile, dokazuje, da vsaj implicitno sprejemajo razlago [pridružitvenega sporazuma] in [sporazuma o liberalizaciji], v skladu s katero se ta sporazuma uporabljata tudi za del Zahodne Sahare, ki ga nadzira Kraljevina Maroko.“
49

Poudariti je še treba, da bi tak nasproten sklep pomenil, da so države članice na podlagi Vizumskega zakonika državljanom tretjih držav dejansko dolžne omogočiti, da vložijo prošnjo za mednarodno zaščito na veleposlaništvu države članice, ki je na ozemlju tretje države. Ker pa cilj Vizumskega zakonika ni uskladitev zakonodaj držav članic v zvezi z mednarodno zaščito, je treba ugotoviti, da akti Unije, sprejeti na podlagi člena 78 PDEU, ki urejajo postopke, ki se uporabljajo za prošnje za mednarodno zaščito, ne določajo take obveznosti in, nasprotno, izključujejo s svojega področja uporabe vloge, predložene na veleposlaništvih držav članic. Tako je iz člena 3(1) in (2) Direktive 2013/32 razvidno, da se ti direktivi uporabljata za prošnje za mednarodno zaščito, podane na ozemlju držav članic, vključno na meji, v teritorialnih vodah ali tranzitnih območjih države članice, vendar se ne uporabljata za prošnje za diplomatski ali teritorialni azil, ki so predložene predstavništvom držav članic. Enako iz člena 1 in člena 3 Uredbe št. 604/2013 izhaja, da ta uredba države članice zgolj zavezuje k preučitvi vsake prošnje za mednarodno zaščito, podane na ozemlju države članice, tudi na meji ali na tranzitnem območju, in da se postopki, določeni z navedeno uredbo, uporabljajo le za take prošnje za mednarodno zaščito.
Določbe Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS ter Skupnost na drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu zadnjenavedene sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta 64/732/EGS z dne 23. decembra 1963, Dodatnega protokola, ki je bil podpisan 23. novembra 1970 v Bruslju ter v imenu Skupnosti sklenjen, odobren in potrjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 2760/72 z dne 19. decembra 1972, in Sklepa št. 1/95 Pridružitvenega sveta ES-Turčija z dne 22. decembra 1995 o izvedbi končne faze carinske unije je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo zakonodaji države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero lahko podjetja za cestni prevoz blaga s sedežem v Turčiji tak prevoz v namembni kraj v tej državi članici ali čez njeno ozemlje opravljajo samo, če imajo dokumente, ki se izdajo v okviru kvot, ki so za to vrsto prevoza določene na podlagi dvostranskega sporazuma med navedeno državo članico in Republiko Turčijo, ali pa jim je bilo dovoljenje izdano na podlagi velikega javnega interesa, če ta zakonodaja ne pomeni novih omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 41(1) navedenega dodatnega protokola, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz člena 15 Sporazuma EGS-Turčija in člena 42(1) Dodatnega protokola izhaja, da lahko Pridružitveni svet na Republiko Turčijo razširi določbe prava Unije, ki se uporabljajo za promet, in akte, sprejete na podlagi teh določb, pri čemer upošteva zlasti geografsko lego zadnjenavedene. Vendar Pridružitveni svet do zdaj ni sprejel nobenega ukrepa, katerega namen bi bil razširitev določb prava Unije, ki se uporabljajo za promet, na Republiko Turčijo, tako da v sedanji fazi razvoja pridružitve med to tretjo državo in Unijo ni posebne zakonodaje na tem področju. Zato dokler Pridružitveni svet ne bo sprejel določb v zvezi s prevozom v skladu s členom 15 Sporazuma EGS-Turčija in členom 42(1) Dodatnega protokola, bodo za dostop turških prevoznikov do trga mednarodnih prevozov Unije tako še naprej veljali pogoji, določeni z nacionalnimi zakonodajami držav članic in z dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi med državami članicami in Republiko Turčijo.

(Glej točke od 45 do 47, 58 in izrek.)
Člen 2, točke 1, 1a in 6, Direktive 97/67/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. decembra 1997 o skupnih pravilih za razvoj notranjega trga poštnih storitev v Skupnosti in za izboljšanje kakovosti storitve, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2008/6/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. februarja 2008, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopkih v glavni stvari in v skladu s katero so podjetja, ki delujejo na področju cestnega prevoza, špedicije ali hitre pošte in ki izvajajo sprejem, usmerjanje, prenos in dostavo poštnih pošiljk, opredeljena – razen če je njihova dejavnost prenos poštnih pošiljk kot samostojna dejavnost – kot izvajalci poštnih storitev v smislu člena 2, točka 1a, te direktive.

(Glej točko 41 in točko 1 izreka.)
Sodbe o razglasitvi ničnosti, ki jih razglasijo sodišča Unije, takoj ko postanejo dokončne, postanejo pravnomočne. Ta pravnomočnost se ne navezuje le na izrek sodbe, s katero je bil nek pravni akt razglašen za ničnega, ampak tudi na obrazložitev, ki je nujna podlaga njenega izreka, zato sta obrazložitev in izrek nerazdružljiva. Pravnomočnost pa se nanaša samo na dejanska in pravna vprašanja, ki so bila dejansko ali nujno obravnavana v zadevni sodni odločbi.

Kar zadeva sodbo, s katero je Sodišče Unije za ničen razglasilo akta o prvotni uvrstitvi tožeče stranke na seznam oseb, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, zaradi nezadostnosti elementov, ki jih je Svet predložil v podporo njuni dejanski podlagi, iz ugotovitve nezadostnosti elementov, ki jih je predložil Svet, na katero se navezuje pravnomočnost, ni mogoče sklepati, da Svet nato ne bi smel upoštevati drugih dokazov, ki bi izkazovali obstoj finančne podpore iranski vladi, ali se opirati na podporo drugačne narave tej vladi.

Z očitkom, da bi moral Svet izčrpati vse razpoložljive elemente in pravne opredelitve, s katerimi bi se lahko upravičilo sprejetje omejevalnih ukrepov ob prvi uvrstitvi te tožeče stranke, ki je bila razglašena za nično s pravnomočno odločbo, ni mogoče ugotoviti kršitve načela pravnomočnosti, ker navedeni elementi in pravne opredelitve niso bili upoštevani v tej odločbi, po definiciji ne morejo biti pravne ali dejanske okoliščine, ki so bile dejansko ali nujno predmet navedene odločbe.

(Glej točke 42, 43, 45 in 48.)
(Glej točki 31 in 32.)

Člen 1, zadnji stavek, Protokola (št. 7) o privilegijih in imunitetah Evropske unije je treba razlagati tako, da če tretja oseba sproži postopek za rubež terjatve pri organu države članice, ki ima ustrezen dolg do dolžnika tretje osebe, upravičenca sredstev, dodeljenih za izvajanje projektov, ki se sofinancirajo iz Evropskega socialnega sklada, predhodno dovoljenje Sodišča ni potrebno.

Tako plačila Komisije v korist držav članic v okviru skladov pomenijo prenos premoženja iz proračuna Unije v proračune držav članic. Vendar če je to premoženje vzeto iz proračuna Unije in je tako na voljo državam članicam, ga – ko je izplačano – ni mogoče šteti za premoženje Unije v smislu člena 1, zadnji stavek, Protokola.

Okoliščina, da je tako premoženje namenjeno izvajanju politik Unije, v zvezi s tem ni upoštevna. Kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 44 sklepnih predlogov, je povezava med sofinanciranjem s strani Unije iz ESS in izvedbo določenega projekta preveč posredna, da bi bilo mogoče ugotoviti, da zneski, ki jih organi držav članic dolgujejo upravičencem za izvedbo navedenega projekta, pomenijo premoženje Unije in da morajo zato uživati zaščito pred zasegi na podlagi člena 1, zadnji stavek, Protokola, da bi se preprečilo oviranje delovanja in neodvisnosti Unije.

(Glej točke od 39 do 41, 45 in 46 ter izrek.)
Za pravo Unije so zlasti značilni njegov izvor iz avtonomnega vira, ki so Pogodbe, njegova primarnost glede na pravo držav članic ter neposredni učinek vrste določb, ki se nanašajo na državljane držav članic in na njih same. S temi značilnostmi je nastala strukturirana mreža načel, pravil in vzajemno odvisnih pravnih razmerij, ki medsebojno zavezujejo Unijo in njene države članice ter države članice med seboj (glej v tem smislu mnenje 2/13 (Pristop Unije k EKČP) z dne 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, točke od 165 do 167 in navedena sodna praksa). Ob upoštevanju narave in značilnosti prava Unije, navedenih v točki 33 te sodbe, pa je treba za to pravo šteti, da je del veljavnega prava v vseh državah članicah in da izhaja iz mednarodnega sporazuma med državami članicami.

Iz tega sledi, da se lahko arbitražno sodišče iz člena 8 BIT na tej dvojni podlagi znajde v položaju, v katerem mora podati razlago prava Unije ali ga celo uporabiti, in sicer, natančneje, njegove določbe o temeljnih svoboščinah, vključno s svobodo ustanavljanja in prostim pretokom kapitala. Zato je treba, dalje, preveriti, ali se arbitražno sodišče, kakršno je to iz člena 8 BIT, umešča v sodni sistem Unije in, natančneje, ali se lahko šteje za sodišče države članice v smislu člena 267 PDEU. V zadevi iz postopka v glavni stvari pa arbitražno sodišče ni del nizozemskega ali slovaškega sodnega sistema. Prav to, da so pristojnosti tega sodišča drugačne od pristojnosti sodišč iz teh dveh držav članic, je eden od glavnih razlogov za obstoj člena 8 BIT. Zaradi te značilnosti zadevnega arbitražnega sodišča tudi nikakor ni mogoče opredeliti kot sodišče „države članice“ v smislu člena 267 PDEU.

(Glej točke 33, od 41 do 43, 45 in 46.)