SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

ANTONIA TIZZANA,

predstavljeni 10. novembra 20051( )

Zadeva C-234/04

Rosmarie Kapferer

proti

Schlank & Schick GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht Innsbruck (Avstrija))

„Pravnomočna sodna odločba – Obveznost ponovne obravnave – Načelo sodelovanja – Člen 10 ES – Pravna varnost – Primarnost prava Skupnosti – Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Členi 5(1)(a), 15(1)(c) in 16 – Tožba, s katero se želi doseči izročitev domnevno dobljene nagrade – Pogodbena lastnost“

1. Ta zadeva se nanaša na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je v skladu s členom 234 ES Sodišču zastavilo Landesgericht Innsbruck (Avstrija), da bi izvedelo, ali je predložitveno sodišče na podlagi člena 10 ES dolžno ponovno obravnavati sodno odločbo, ki je že postala pravnomočna, če meni, da je v nasprotju s pravom Skupnosti, ter da bi dobilo razlago člena 15 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Uredba št. 44/2001 ali Uredba).( )

I – Pravni okvir

Pravo Skupnosti

2. Po „komunitarizaciji“ na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah na steber Skupnosti, izvedenem v skladu z Amsterdamsko pogodbo, je Svet na podlagi členov 61(c) ES in 67(1) ES sprejel Uredbo št. 44/2001. Ta uredba, ki je začela veljati 1. marca 2002, je nadomestila Bruseljsko konvencijo( ), katere določbe v bistvu povzema, čeprav z nekaterimi spremembami in prilagoditvami.

3. Za obravnavani primer je pomemben predvsem člen 5, vsebovan v oddelku 2, naslovljenem „Posebna pristojnost“, iz poglavja II Uredbe („Pristojnost“), v katerem je določeno:

„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:

1. (a) v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;

(b) za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:

– v primeru prodaje blaga kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno ali bi moralo biti dostavljeno,

– primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;

(c) če se ne uporabi pododstavek (b), potem se uporabi pododstavek (a);

[…]“

4. Opozoriti je treba še na člena 15 in 16 iz oddelka 4 navedene uredbe, ki ureja področje „[p]ristojnost[i] za potrošniške pogodbe“.

5. Člen 15 določa:

„1. V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5:

(a) če gre za pogodbo o prodaji blaga na obroke; ali

(b) če gre za pogodbo o posojilu z obročnim odplačevanjem ali za kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga; ali

(c) v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti […]“

6. V členu 16(1) je navedeno:

„Potrošnik lahko sproži postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči v državi članici, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ali pred sodišči kraja, kjer ima potrošnik stalno prebivališče.“

7. In nazadnje, v členu 24 je določeno:

„Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države članice, pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilo pa ne velja, če se je spustil v postopek, da bi ugovarjal pristojnosti ali če je v skladu s členom 22 izključno pristojno drugo sodišče.“

Nacionalna ureditev

8. Opozoriti je treba predvsem na člen 5j Konsumentenschutzgesetz (avstrijski zakon o varstvu potrošnikov, v nadaljevanju: KSchG),( ) ki določa:

„Podjetja, ki na določenega potrošnika naslovijo obljube nagrade ali podobna sporočila, ki so zapisana tako, da pri potrošniku vzbudijo vtis, da je zadel določeno nagrado, morajo to nagrado potrošniku izročiti; to nagrado je mogoče zahtevati pred sodišči.“

9. Pomemben je še člen 530 Zivilprozessordnung (avstrijski zakonik o pravdnem postopku, v nadaljevanju: ZPO) o pravnih sredstvih za obnovo postopka, v katerem je določeno:

„1. Postopek, ki se je končal s pravnomočno odločbo o sporu, se lahko na predlog za obnovo postopka ene od strank ponovno odpre:

[…]

7. če stranka izve za obstoj novih dejstev ali odkrije nove dokaze oziroma ji je omogočena možnost uveljavljanja novih dokazov, katerih predložitev ali uporaba v predhodnih postopkih bi lahko vplivala na zanjo ugodnejšo odločbo.

2. Če predlog za obnovo postopka utemeljujejo okoliščine, navedene v odstavku 1, točka 7, je ta dopustna le, če stranka, preden se je končal ustni postopek, na podlagi katerega je prvostopenjsko sodišče sprejelo odločbo, brez svoje krivde ni mogla uveljavljati novih dejstev ali dokazov.“

10. Končno, v členu 534 tega zakonika je določeno:

„1. Predlog je treba vložiti v prekluzivnem štiritedenskem roku.

2 Ta rok začne teči:

[…]

4. v primeru iz člena 530(1), točka 7, z dnem, na kateri bi stranka sodišču lahko predložila dejstva in dokaze, za katere je izvedela.

3. Predloga za obnovo postopka ni več mogoče vložiti po poteku desetih let od dneva, na kateri je sodba postala pravnomočna.“

II – Dejansko stanje in postopek

11. R. Kapferer, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je potrošnica s prebivališčem v kraju Hall na Tirolskem (Avstrija). Leta 2000 je prejela dopis, ki ga je nanjo osebno naslovila družba Schlank & Schick GmbH, ki ima sedež v Nemčiji ter v Avstriji in drugih državah opravlja dejavnost prodaje po pošti (v nadaljevanju: družba Schlank & Schick ali tožena stranka), s katerim je bila obveščena, da ji je na voljo nagrada v obliki gotovinskega dobroimetja v višini 53.750 ATS (to je 3906,16 EUR). Približno dva tedna kasneje je skupaj z oglasnim gradivom in s katalogom izdelkov, ki jih je tržila navedena družba, prejela še eno pisemsko pošiljko, ki je vsebovala naročilnico, obvestilo o zadnjem pozivu za koriščenje navedenega zneska z ustreznim „vrednostnim kuponom“ in „izpisek“ s povzetkom poslovanja, iz katerega je izhajal enak znesek v dobro. Na hrbtni strani obvestila sta bila natisnjena dopis z glavo ustanove „Credit International“, ki je potrjevala, da je znesek nagrade deponiran pri njej, ter z bistveno manjšimi znaki v svetlo sivi barvi še besedilo o pogojih sodelovanja v nagradni igri in dodeljevanja nagrad, ki so vključevali tudi poskusno naročilo izdelkov brez obveznosti.

12. R. Kapferer je, da bi ji bila izplačana obljubljena nagrada, družbi Schlank & Schick poslala naročilnico, potem ko jo je v skladu z navodili podpisala pod navedbo „[s]eznanjen/a sem s pogoji sodelovanja“ in nanjo prilepila „vrednostni kupon“, izdan na njeno ime. Ni pa mogoče ugotoviti, ali je tožnica ob tej priložnosti tudi naročila katerega od izdelkov.

13. R. Kapferer, ki nagrade, za katero je menila, da jo je zadela, ni prejela, je 27. novembra 2002 pri Bezirkgericht (prvostopenjsko sodišče) v kraju Hall vložila tožbo proti družbi Schlank & Schick na podlagi člena 5j KSchG, s katero je sodišču predlagala, naj navedeni družbi naloži plačilo zneska 3906,16 EUR in zamudne obresti.

14. Tožena stranka je podala ugovor nepristojnosti navedenega sodišča z utemeljitvijo, da v nasprotju z zahtevo iz členov 15 in 16 Uredbe št. 44/2001 razmerje, ki je podlaga tožbe, vložene pri avstrijskem sodišču, nima pogodbene lastnosti. R. Kapferer namreč ni oddala nobenega naročila blaga in torej ni sklenila nobene pogodbe, čeprav je bilo prav to eden izmed pogojev za sodelovanje v nagradni igri.

15. Nacionalno sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 23. oktobra 2003 zavrnilo ugovor tožene stranke z utemeljitvijo, da se je z obljubo nagrade in izjavo potrošnice, da sprejema pogoje, med strankama vzpostavilo razmerje, ki ima pogodbene lastnosti. Vendar je kot vsebinsko neutemeljene zavrnilo tudi vse zahteve tožnice.

16. Zato je R. Kapferer vložila pritožbo pri Landesgericht Innsbruck.

17. Iz predložitvene odločbe izhaja, da nacionalno sodišče dvomi o pristojnosti prvostopenjskega sodišča. Ker pa družba Schlank & Schick odločbe ni izpodbijala v delu, v katerem je bil zavrnjen ugovor nepristojnosti, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je na podlagi člena 10 ES kljub temu dolžno ponovno preučiti pravnomočno sodbo in jo razglasiti za neveljavno, če se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti. Predložitveno sodišče se glede svoje domneve, da ima tako obveznost, sklicuje zlasti na sodbo Kühne & Heitz,( ) v kateri je Sodišče odločilo, da člen 10 upravnemu organu pod določenimi pogoji nalaga, naj ponovno preuči pravnomočno upravno odločbo, če je to potrebno, da bi se zagotovilo upoštevanje kasneje sprejete sodbe sodišča Skupnosti, pri čemer se sprašuje, ali je načela, oblikovana v navedeni sodbi, mogoče prenesti tudi na sodne odločbe.

18. Landesgericht Innsbruck je v teh okoliščinah s predložitveno odločbo z dne 26. maja 2004 Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

A – Odločba prvostopenjskega sodišča o pristojnosti

„1. Ali je treba načelo sodelovanja, določeno v členu 10 ES, razlagati tako, da je tudi nacionalno sodišče, če so podani pogoji, ki jih je Sodišče opredelilo v sodbi Kühne & Heitz, dolžno ponovno preučiti pravnomočno sodno odločbo in jo razveljaviti, če se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti? Ali obstajajo za ponovno preučitev in razveljavitev sodnih odločb dodatni pogoji glede na tiste, ki veljajo za upravne odločbe?

2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:

ali je rok, določen v členu 534 ZPO (avstrijski zakonik o pravdnem postopku) za razveljavitev sodne odločbe, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti, v skladu z načelom polne učinkovitosti tega prava?

3. Prav tako, če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:

ali se šteje, da je mednarodna (ali krajevna) nepristojnost, ki ni odpravljena v skladu s členom 24 Uredbe št. 44/2001, kršitev prava Skupnosti, ki lahko na podlagi zgoraj navedenih načel povzroči razveljavitev sodne odločbe?

4. Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen:

ali je pritožbeno sodišče dolžno ponovno preučiti vprašanje o mednarodni (ali krajevni) pristojnosti glede na Uredbo št. 44/2001, če je odločba nacionalnega sodišča prve stopnje o pristojnosti že pravnomočna, vsebinska odločitev pa še ne? Ali mora biti, če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, navedena preučitev opravljena po uradni dolžnosti ali le na predlog ene izmed strank v postopku?

B – Pristojnost sodišča države, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, v skladu s členom 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001

1. Ali je zavajajoča obljuba nagrade, s katero se spodbuja k sklenitvi pogodbe in ki je torej priprava zanjo, dovolj tesno povezana z načrtovano sklenitvijo pogodbe s potrošnikom, tako da je mogoče morebitne zahtevke, ki temeljijo na tem, uveljavljati pri sodišču, pristojnem za potrošniške pogodbe, v skladu s členom 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001?

2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:

ali je mogoče pri sodišču, pristojnem za potrošniške pogodbe, uveljavljati tudi zahtevke, ki izhajajo iz predpogodbenega dolžniškega razmerja, in ali je zavajajoča obljuba nagrade, pripravljalna glede na sklenitev pogodbe, dovolj tesno povezana s tako vzpostavljenim predpogodbenim dolžniškim razmerjem, da je mogoče pri navedenem sodišču uveljavljati tudi s tem povezane zahtevke?

3. Ali je pri sodišču, pristojnem za potrošniške pogodbe, mogoče uveljavljati zahtevke le, če so pogoji, ki jih določi podjetje za sodelovanje v nagradni igri, izpolnjeni, čeprav ti niso v ničemer pomembni za nastanek materialne pravice, priznane v členu 5j KSchG (avstrijski zakon o varstvu potrošnikov)?

4. Če je odgovor na prvo in drugo vprašanje nikalen:

ali je mogoče pri sodišču, pristojnem za potrošniške pogodbe, uveljavljati pogodbeni izpolnitveni zahtevek sui generis, posebej priznan z zakonsko določbo, oziroma izpolnitveni zahtevek sui generis, ki je fiktiven in kvazipogodben ter izhaja iz obljube podjetja glede nagrade in zahteve potrošnika glede izplačila te?“

III – Postopek pred Sodiščem

19. V postopku pred Sodiščem so pisna stališča predložile tožena stranka, nemška, francoska, ciprska, avstrijska, finska, in švedska vlada, vlada Združenega kraljestva ter Komisija.

20. Na obravnavi 8. septembra 2005 so sodelovale tožena stranka, češka, nemška, francoska, ciprska, nizozemska, avstrijska, finska in švedska vlada, vlada Združenega kraljestva ter Komisija.

IV – Pravna presoja

Prvo vprašanje za predhodno odločanje

21. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu izvedeti, ali je ob upoštevanju načela sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, dolžno ponovno preučiti in razveljaviti sodno odločbo, ki je že pravnomočna, če meni, da je s to odločbo kršeno pravo Skupnosti.

22. Sodišče je v sodni praksi presodilo, da je načelo spoštovanja pravnomočnosti v pravnem redu Skupnosti in v nacionalnih pravnih redih najpomembnejše.( ) Natančneje, poudarilo je, da je „za zagotovitev stabilnosti prava in pravnih razmerij ter učinkovitosti sodstva pomembno, da sodnih odločb, ki so po izčrpanju pravnih sredstev, ki so na voljo, ali po preteku rokov, ki so predvideni za uveljavljanje teh pravnih sredstev, postale dokončne, ni več mogoče izpodbijati“.( )

23. Po mnenju Sodišča iz tega izhaja, da pravo Skupnosti nacionalnemu sodišču ne nalaga, naj odstopi od notranjih postopkovnih pravil, v skladu s katerimi postane odločba pravnomočna, čeprav bi to omogočilo ugotovitev, da je bilo s to določbo kršeno pravo Skupnosti.( ) Sodišče je tudi v sodbi Köbler, v kateri je presojalo o obsegu načela odgovornosti države za kršitev prava Skupnosti s strani nacionalnega sodišča, v enakem smislu pojasnilo, da uporaba tega načela ne nalaga „v vsakem primeru […] ponovne preučitve sodne odločbe, ki je povzročila škodo“.( )

24. Ob upoštevanju tega ugotavljam, da s sodbo Kühne & Heitz, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, ta načela niso bila spremenjena.

25. In sicer predvsem zato, ker se je ta sodba nanašala izključno na morebitno razveljavitev upravnih odločb, ki so postale dokončne, vendar so bile sprejete v nasprotju s pravom Skupnosti. Gre torej za vprašanje, ki se razlikuje od lastnosti in obsega vprašanja, povezanega z načelom res judicata, to je s temeljnim načelom, značilnim le za sodne odločbe. Posledično menim, da sklepov, ki jih je oblikovalo Sodišče v navedeni sodbi, ni mogoče sic et simpliciter uporabiti tudi za vprašanja, kakršno je to, ki je obravnavano v tem postopku.

26. Kakor koli, tudi če bi sprejeli stališče predložitvenega sodišča, ne bi mogli izpeljati predlagane rešitve, saj v obravnavanem primeru niso podani niti pogoji, ki so za to določeni v sodbi Kühne & Heitz.

27. Spomnim naj namreč, da je Sodišče v tej sodbi poudarilo predvsem, da „pravo Skupnosti ne zahteva, da mora upravni organ načeloma ponovno preučiti upravno odločbo, ki je postala […] dokončna“,( ) pri čemer je izjeme od tega načela dopustilo le pod določenimi pogoji. Po mnenju Sodišča mora upravni organ na podlagi načela sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, vnovič preučiti dokončno upravno odločbo, da bi v zvezi s pravom Skupnosti upošteval razlago določbe, ki jo je Sodišče sprejelo kasneje, le:

„– kadar je [upravni organ] v skladu z nacionalnim pravom pristojen za odpravo te odločbe;

– kadar je zadevna odločba postala dokončna na podlagi sodbe nacionalnega sodišča, ki je odločalo na zadnji stopnji;

– kadar navedena sodba glede na poznejšo sodno prakso Sodišča temelji na napačni razlagi prava Skupnosti, ki je bila podana, ne da bi bilo Sodišču v skladu s členom 234, tretji odstavek, ES predloženo vprašanje za predhodno odločanje, in

– kadar se je stranka obrnila na upravni organ takoj po tem, ko se je seznanila z navedeno sodno prakso“.( )

28. Nujno je torej treba ugotoviti, da v obravnavanem primeru ni izpolnjen niti eden od navedenih pogojev.

29. Prvič, zadevno nacionalno pravo ne predvideva obnovitvenega postopka, ki ga predlaga predložitveno sodišče. Prav iz predložitvene odločbe namreč jasno izhaja, da je v avstrijskem zakoniku o pravdnem postopku določeno, da je lahko pravnomočna sodna odločba predmet obnove postopka le, kadar ena izmed strank (i) to predlaga in (ii) uveljavlja nova dejstva ali nove dokaze (točka 9 zgoraj). Kot je potrdila avstrijska vlada v pisnih stališčih in na obravnavi, torej ni predvideno, da bi lahko sodišče uporabilo možnost takega postopka po uradni dolžnosti na podlagi domneve, da obstaja kršitev predpisa višjega reda, na primer določbe prava Skupnosti.

30. Drugič, zadevna odločba prvostopenjskega organa ni postala dokončna na podlagi sodbe nacionalnega sodišča, ki je odločalo na zadnji stopnji, ampak ker ni bila izpodbijana v roku, določenem v avstrijskem pravu.

31. Glede tretjega pogoja, določenega v sodbi Kühne & Heitz, pa poudarjam, da se nanaša na položaj, ki je povsem drugačen od obravnavanega. V zadevnem primeru namreč ni sodbe, s katero bi bila potrjena odločba, sprejeta na prvi stopnji, in v zvezi s katero bi bilo mogoče opraviti preizkus tega pogoja.

32. Kakor koli, zdi se mi, da ob vložitvi tega predloga za predhodno odločanje Sodišče še ni sprejelo nobene razlage člena 15 ali katere druge določbe iz Uredbe št. 44/2001, na podlagi katere bi lahko podvomili v pravilnost presoje avstrijskega sodišča prve stopnje.( ) Tudi predložitveno sodišče ne navaja nobene take sodbe.

33. Končno, v nasprotju z izrecnimi zahtevami, navedenimi v sodbi Kühne & Heitz, nobena od strank v postopku v glavni stvari ni predlagala obnove postopka in/ali razveljavitve odločbe prvostopenjskega sodišča; o tem, ali je treba ponovno preučiti to odločbo, se sprašuje le predložitveno sodišče.

34. Glede na zgornje ugotovitve torej menim, da pravo Skupnosti nacionalnemu sodišču ne nalaga ponovne preučitve sodne odločbe, ki je že postala pravnomočna, in njene razveljavitve, če se izkaže, da je bilo z njo kršeno pravo Skupnosti.

35. Ker sem izključil možnost, da bi moralo predložitveno sodišče ponovno preučiti odločbo, sprejeto na prvi stopnji, se mi zdi, da tudi odgovor na drugo vprašanje – ki se nanaša na razlago Uredbe št. 44/2001, uporabljeno v tej odločbi – ne bi bil uporaben za rešitev spora o glavni stvari, zato Sodišču glede tega ni treba presojati.

36. Kljub temu bom v nadaljevanju preučil tudi vprašanje v zvezi z razlago člena 15(1)(c) Uredbe 44/2001, in sicer zaradi celovitosti in če Sodišče zgornjemu predlogu ne bi sledilo.

Drugo vprašanje za predhodno odločanje

37. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali ima obljuba nagrade – kot je ta, zaradi katere je prišlo do spora o glavni stvari in ki je bila dana, da bi potrošnika spodbudila k sklenitvi pogodbe –„pogodbeno“ lastnost in ali je kakor koli podobna oziroma dovolj povezana z razmerjem, ki ima „pogodbeno“ lastnost v smislu člena 15(1)(c) Uredbe, tako da lahko potrošnik pri sodišču, pristojnem za potrošniške pogodbe, upravičeno uveljavlja zahtevek, da bi dosegel izročitev nagrade, za katero zatrjuje, da jo je zadel. Povedano drugače, prosi se za pojasnilo, ali spadajo tožbe, kakršna je ta, ki jo je vložila R. Kapferer, na področje uporabe člena 15 Uredbe ali ne.

38. Avstrija in Nemčija( ) na eni strani ter družba Schlank & Schick in Komisija na drugi odgovarjajo na to vprašanje povsem drugače, njihove utemeljitve pa bom po potrebi navedel in preučil v nadaljevanju.

39. Navedeni vladi menita, da temelji tožba, vložena v postopku v glavni stvari, na razmerju, ki ima pogodbeno lastnost v smislu člena 15(1)(c) Uredbe. Vztrajata zlasti pri stališču, da je treba navedeno določbo razlagati široko, saj naj bi bilo le tako mogoče potrošnika kot šibkejšo stranko razmerja zavarovati, ter pri dejstvu, da je bil jasen namen „obljube nagrade“ ta, da potrošnika spodbudi k naročilu blaga in torej k sklenitvi pogodbe.

40. Drugi stranki, ki v tem postopku intervenirata, pa zatrjujeta – čeprav ne predlagata alternativne rešitve –, da člena 15 ni mogoče uporabiti v obravnavanem primeru, predvsem zato, ker obljubi nagrade ni sledila sklenitev odplačne pogodbe, posledično pa naj za uporabo zadevne določbe ne bi bila izpolnjena niti condicio sine qua non.

41. Moje mnenje je, da je treba najprej opozoriti, da je Sodišče v sodbi Engler,( ) sprejeti pred kratkim in po začetku tega postopka, tako da niti predložitveno sodišče niti stranke v tem postopku z njo še niso mogle biti seznanjene, presojalo o primeru, ki je bil zelo podoben obravnavanemu, in sicer glede dejanskih okoliščin, iz katerih je izviral spor o glavni stvari, in tudi glede zastavljenih pravnih vprašanj.

42. Tudi postopek v zadevi Engler je namreč izviral iz tožbe, ki jo je vložila avstrijska potrošnica pri sodišču te države na podlagi iste določbe nacionalnega prava (člen 5j KSchG), s katero je predlagala, naj se nemški družbi, ki opravlja dejavnost prodaje po pošti, naloži izplačilo nagrade, obljubljene v okviru podobnega oglasnega sporočila. Ker je bila pristojnost avstrijskega sodišča za obravnavo tega zahtevka izpodbijana, je bilo Sodišče s predlogom za predhodno odločanje pozvano, naj razloži več določb Bruseljske konvencije, ki se je ratione temporis uporabljala za obravnavani primer.

43. Glede na to, da sta zadevi zelo podobni, menim, da bi bilo primerno na kratko povzeti razlago, ki ji je v navedeni sodbi sledilo Sodišče.

44. Sodišče je torej ob tej priložnosti predvsem izključilo, da „tožbe, ki jo je tožeča stranka vložila v postopku v glavni stvari, ni mogoče šteti za tožbo, ki ima pogodbeno naravo v smislu člena 13, prvi odstavek, točka 3, Bruseljske konvencije“( ) (po spremembi postal člen 15(1)(c) Uredbe). Za uporabo te določbe, kot izhaja iz njenega besedila, mora namreč biti izpolnjenih več pogojev, med katere spada tudi sklenitev pogodbe med potrošnikom in poklicnim prodajalcem. V obravnavanem primeru pošiljki oglasnega gradiva, ki je vsebovala obljubo nagrade, ni sledila sklenitev take pogodbe, saj potrošnica pri družbi, katere dejavnost je prodaja po pošti, ni naročila nobenega izdelka iz njene ponudbe.

45. Vendar je Sodišče, potem ko je izključilo možnost uporabe lex specialis s področja potrošniških pogodb (to je, kot že rečeno, takrat veljavnega člena 13 Bruseljske konvencije), kljub temu zatrdilo, da ta ugotovitev „ne nasprotuje temu, da bi [tožbo, vloženo v postopku v glavni stvari,] bilo mogoče obravnavati kot tožbo, ki izhaja iz pogodbe v smislu člena 5(1)“ Bruseljske konvencije (po spremembi postal člen 5 Uredbe), to je splošnega pravila, v skladu s katerim je v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pristojno sodišče kraja, v katerem je bila ali bi morala biti izpolnjena obveznost.( )

46. In sicer zato – kot je poudarilo Sodišče, ob upoštevanju ustaljene sodne prakse –, ker se pojem „pogodbenih razmerij“ iz člena 5(1), drugače kot navedena lex specialis s tega področja (člen 13 Bruseljske konvencije in člen 15 Uredbe), ne omejuje na primere, v katerih je pogodba sklenjena, temveč zajema tudi razmerja in povezave, ki so podobne razmerju med pogodbenima strankama, če je mogoče ugotoviti obstoj „pravn[e] obveznost[i], ki jo je ena stranka v korist druge stranke prostovoljno sprejela“.( )

47. V obravnavanem primeru je torej šlo za vprašanje, ali je sporna „obljuba nagrade“, poslana potrošnici, povzročila nastanek take obveznosti za družbo, ki je opravljala dejavnost prodaje po pošti.

48. Sodišče je na to vprašanje odgovorilo pritrdilno in ob tem pojasnilo, da so pošiljke z obljubami navedene vrste zavezujoče za pošiljatelja, (i) kadar je ta „zaradi sklenitve pogodbe na poimensko navedenega potrošnika naslovil […] pošiljko, na podlagi katere je ta dobil vtis, da je zadel nagrado, ki jo lahko zahteva tako, da vrne k tej pošiljki priložen ‚izplačilni bon‘“, in kadar je (ii) „potrošnik sprej[el] pogoje, ki jih je določil prodajalec, in dejansko zahteva[l] izplačilo obljubljenega dobitka“.( )

49. Če sta torej navedena pogoja izpolnjena, se za tožbo, kot je tista, ki jo je vložila P. Engler, s katero želi potrošnik doseči, da se na podlagi zakonodaje države pogodbenice, na ozemlju katere ima stalno prebivališče, družbi, ki opravlja dejavnost prodaje po pošti, naloži, naj izroči obljubljeno nagrado, lahko uporablja člen 5(1) Bruseljske konvencije.( )

50. Sodišče je pojasnilo še, da v zvezi s tem ni pomembna okoliščina, ali je bila podelitev nagrade odvisna od naročila blaga in ali je potrošnik to blago dejansko tudi naročil, saj – kot navedeno – na podlagi člena 5(1) sklenitev pogodbe ni zahtevana.( )

51. Ob upoštevanju navedenega torej menim, da je mogoče načela, ki jih je Sodišče oblikovalo v sodbi Engler, brez težav uporabiti, mutatis mutandis, tudi za obravnavani primer.

52. Predvsem se mi zdi, da v tem primeru iz enakih razlogov, kot so navedeni v sodbi Engler, ni mogoče uporabiti člena 15(1)(c) Uredbe. Ta določba se namreč, enako kot člen 13 Bruseljske konvencije in tako kot izhaja iz njenega besedila, lahko uporabi le, kadar „je bila pogodba sklenjena“ med prodajalcem in potrošnikom. Iz predložitvene odločbe izhaja, da nacionalno sodišče na podlagi dejstva, da ni mogoče ugotoviti, ali je R. Kapferer naročila blago, sklepa, da stranki nista sklenili nobene pogodbe.

53. Ne strinjam se niti s trditvami avstrijske in nemške vlade, v skladu s katerimi je zaradi sprememb člena 13 Bruseljske konvencije, vnesenih s členom 15 Uredbe, odpadel nujni pogoj za obravnavo, to je pogoj sklenitve pogodbe. Ti vladi menita, da je bilo s temi spremembami okrepljeno varstvo potrošnikov in da je zato treba novo določbo – še bolj kot to dopušča člen 13 Bruseljske konvencije – razlagati v smislu, ki je bolj naklonjen šibkejši stranki v razmerju.

54. Vendar moram ugovarjati, da se spremembe nanašajo izključno na področje materialne uporabe določb o potrošniških pogodbah.( ) V ničemer pa ne vplivajo, kot sem že opozoril, na pogoj – ki ga zahtevata obe določbi – sklenitve pogodbe med prodajalcem in potrošnikom.

55. Ob upoštevanju tega pa je treba poudariti, da dejstvo, da se področna ureditev v zvezi s potrošniškimi pogodbami ne uporablja za obravnavani primer, ne izključuje možnosti, kot v sodbi Engler, da se za zahtevek tožene stranke lahko kljub temu šteje, da ima pogodbeno lastnost, in sicer zlasti na podlagi člena 5(1)(a) Uredbe, ki je glede dela, upoštevanega za ta primer, enak členu 5(1) Bruseljske konvencije.

56. Zato se je treba vprašati, ali je člen 5(1)(a) Uredbe upošteven za obravnavani primer.

57. Takoj naj pojasnim, da ugovor, ki bi temeljil na ugotovitvi, da se nacionalno sodišče v svoji predložitveni odločbi ni izrecno sklicevalo na to določbo, ne more izključiti tega preizkusa. Kot namreč izhaja iz sodne prakse, „je Sodišče dolžno razložiti vse določbe prava Skupnosti, ki bi lahko nacionalnemu sodišču pomagale rešiti spor, o katerem mora odločiti, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanju za predhodno odločanje, ki mu je bilo zastavljeno“.( )

58. Menim, da so v obravnavanem primeru podane vse okoliščine za uporabo člena 5(1)(a) Uredbe. Kot namreč jasno izhaja iz predložitvene odločbe, sta pogoja, določena v sodbi Engler (glej zgoraj točko 48), tudi v tem primeru izpolnjena. Prvič, družba Schlank & Schick je kot poklicni prodajalec na naslov potrošnice, da bi jo spodbudila k naročilu izdelkov, na svojo pobudo poslala dopis, v katerem je bila ta potrošnica poimensko navedena kot dobitnica nagrade, ter drugič, R. Kapferer je izrecno sprejela pogoje sodelovanja v nagradni igri, ki jih je določila navedena družba, in zahtevala izplačilo nagrade, katere domnevna dobitnica naj bi bila.

59. Zdi se mi, da na drugačen sklep ne more vplivati niti trditev družbe Schlank & Schick in Komisije, da je obravnavani primer drugačen od tistega, ki je bil predmet sodbe Engler. Po mnenju teh strank se zato, ker R. Kapferer ni spoštovala enega izmed pogojev za sodelovanje v nagradni igri, to je zato, ker ni oddala poskusnega naročila brez obveznosti, med strankama ni vzpostavilo dolžniško razmerje.

60. V zvezi s tem predvsem ugotavljam, da je obstoj takega pogoja v okviru nacionalnega postopka razmeroma sporen.( ) In čeprav bi sprejeli stališče, da je bilo naročilo blaga pogoj za dodelitev nagrad, ne bi bilo sporno dejstvo – ki ga nobena od strank ni izpodbijala –, da je R. Kapferer izrecno sprejela pogoje sodelovanja v nagradni igri in da je zahtevala izplačilo zadevne nagrade. V skladu s sodbo Engler to zadošča za ugotovitev, da se obljuba nagrade šteje kot pogodbena obveznost v smislu člena 5(1)(a) Uredbe (glej zgoraj točki 48 in 50).

61. Poleg tega naj spomnim še, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da spadajo tudi spori v zvezi z obstojem pogodbene obveznosti, ki se uveljavlja v sodnem postopku, na področje uporabe člena 5(1).( ) Ta določba se torej uporablja v vseh primerih, v katerih je, kot v obravnavanem primeru, med strankama sporno, ali je podan kateri izmed sestavnih elementov obveznosti, ki je podlaga za zahtevek tožeče stranke.

62. Zato menim, da tožba, ki jo vloži potrošnik v okoliščinah, kakršne so okoliščine spora o glavni stvari, da bi dosegel, da se v skladu z zakonodajo države članice, v kateri ima stalno prebivališče, družbi s sedežem v drugi državi članici, ki opravlja dejavnost prodaje po pošti, naloži izročitev nagrade, katere domnevni dobitnik naj bi bil potrošnik, ne more temeljiti na členu15(1)(c) Uredbe Sveta št. 44/2001/ES; vendar pa spada na področje uporabe člena 5(1)(a) te uredbe.

63. Če sprejmemo tak sklep, bo v skladu z navedeno določbo v obravnavanem primeru pristojno sodišče kraja izpolnitve pogodbene obveznosti, ki jo s tožbo uveljavlja R. Kapferer.

64. Kateri pa je ta „kraj“? V Uredbi je opredeljen kraj izpolnitve le za dvoje pogodbenih obveznosti: to je za obveznosti, ki izhajajo iz prodaje blaga ali iz opravljanja storitev, za katere je pristojno sodišče kraja dostave blaga ali sodišče kraja, v katerem so bile ali bi morale biti storitve opravljene (člen 5(1)(b)).

65. V členu 5 pa ni nobene določbe v zvezi z drugimi pogodbenimi razmerji in torej niti za razmerje, ki je predmet obravnave v tem postopku. Kljub temu je Sodišče večkrat pojasnilo, da pojem „kraj[a] izpolnitve […] obveznosti“, uveljavljane s tožbo, „napotuje na zakon, ki ureja sporno obveznost v skladu s kolizijskimi pravili sodišča, pri katerem je tožba vložena“.( ) Zato mora to sodišče „najprej v skladu s svojimi pravili mednarodnega zasebnega prava opredeliti zakon, ki se uporablja za obravnavano pravno razmerje, nato pa na podlagi tega zakona določiti kraj izpolnitve pogodbene obveznosti“.( )

66. V obravnavanem primeru bo moralo predložitveno sodišče najprej na podlagi avstrijskega mednarodnega zasebnega prava preveriti, kateri zakon ureja zadevno obljubo nagrade, nato na podlagi tega opredeliti kraj izpolnitve te obveznosti in se nazadnje vprašati, ali spada ta kraj „na območje njegove krajevne pristojnosti“.( )

67. Menim, da Sodišču ni treba opraviti nadaljnje preučitve oziroma preizkusa, za katerega je pristojno predložitveno sodišče. Povem naj le, da naj bi po navedbah, ki jih je na obravnavi podala zlasti Avstrija, navedena preučitev privedla do ugotovitve, da je za presojo pristojno sodišče te države.

68. Kakor koli, dodam naj še, da tudi drugačen izid preučitve ne bi bil nujno razlog za sklep, da avstrijsko sodišče ni pristojno.

69. V tem primeru bi imel lahko pomembno vlogo člen 24 Uredbe, na podlagi katerega je pristojnost priznana sodišču države članice, pri katerem je toženec vložil tožbo, če postopka ni začel zato, da bi ugovarjal pristojnosti, in če v skladu s členom 22 Uredbe ni izključno pristojno drugo sodišče.( )

70. V obravnavanem primeru je ta zadnja okoliščina gotovo podana, saj ni izpolnjen nobeden izmed pogojev za izključno pristojnost, ki jih predvideva navedeni člen 22. Mislim pa, da bi lahko bila podana tudi druga okoliščina, saj je sicer res, da je bila pristojnost avstrijskega sodišča izpodbijana v postopku na prvi stopnji, hkrati pa drži tudi, da ta pristojnost ni bila izpodbijana v okviru pritožbenega postopka. Ker odločba, sprejeta na prvi stopnji, ni bila izpodbijana glede pristojnosti, bi torej lahko šteli, da je bila sprejeta pristojnost v smislu člena 24.

71. Glede na zgornje ugotovitve se mi torej zdi, da lahko izključim možnost, da bi bila v obravnavanem primeru podana kršitev prava Skupnosti zaradi nepristojnosti sodišča, ki je odločalo v postopku.

V – Predlog

72. Končujem torej s predlogom Sodišču, naj na prvo vprašanje, ki ga je zastavilo Landesgericht Innsbruck, odgovori:

Pravo Skupnosti nacionalnemu sodišču ne nalaga ponovne preučitve sodne odločbe, ki je že postala pravnomočna, in njene razveljavitve, če se izkaže, da je bilo z njo kršeno pravo Skupnosti.

Podredno, če bo Sodišče menilo, da je treba odgovoriti tudi na drugo vprašanje, mu predlagam ta odgovor.

Tožba, ki jo vloži potrošnik v okoliščinah, kot so okoliščine spora o glavni stvari, da bi dosegel, da se v skladu z zakonodajo države članice, v kateri ima stalno prebivališče, družbi, ki ima sedež v drugi državi članici in opravlja dejavnost prodaje po pošti, naloži izročitev nagrade, katere domnevni dobitnik naj bi bil ta potrošnik, ne more temeljiti na členu 15(1)(c) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000; vendar pa spada na področje uporabe člena 5(1)(a) te uredbe.