ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Za določitev zneska in oblike denarne kazni, ki je bila naložena državi članici zaradi neizvršitve sodbe Sodišča, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev določb Direktive 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode, je treba glede teže kršitve opozoriti, da je namen te direktive varstvo okolja. Neobstoj ali nezadostnost zlasti naprav za čiščenje komunalne odpadne vode ima lahko škodljive posledice za okolje in jih je treba šteti kot zelo resne. Poleg tega je treba kot oteževalno okoliščino šteti okoliščino, da sodba glede neizpolnitve obveznosti še ni bila v celoti izvršena, kar pomeni skoraj dvajsetletno zamudo, ker bi morala biti obveznost zagotovitve skladnosti sekundarnega postopka čiščenja komunalne odpadne vode v zadevni državi članici izpolnjena najpozneje 31. decembra 1998. Sodišče lahko torej le ugotovi, da kršitev zelo dolgo traja in da gre glede na navedeni cilj za resno kršitev.

Vendar se je položaj v navedeni državi članici izboljšal glede na položaj ob začetku postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, v katerem je bila izrečena sodba glede neizpolnitve obveznosti, in velikost škode, povzročena zdravju ljudi in okolju, je v veliki meri odvisna od števila mest, na katera se nanaša očitana neizpolnitev, zato je ta škoda manjša od tiste, ki je nastala zdravju ljudi in okolju zaradi začetne neizpolnitve obveznosti, ki je bila ugotovljena. Poleg tega je treba kot olajševalno okoliščino upoštevati dejstvo, da je zadevna regija navedene države članice regija, ki ima veliko arheološko dediščino, ter da zaradi arheoloških izkopavanj in odkritij arheoloških ostankov sekundarno omrežje ni bilo zgrajeno le v enem sektorju.

(Glej točke 93, 94 in od 96 do 98.)
Člen 8 Direktive Sveta 90/434/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic, kakor je bila spremenjena z Aktom o pogojih pristopa Kraljevine Norveške, Republike Avstrije, Republike Finske in Kraljevine Švedske, kot je bil prilagojen s Sklepom Sveta Evropske unije 95/1/ES, Euratom, ESPJ, z dne 1. januarja 1995, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero se kapitalski dobiček, ki nastane ob transakciji zamenjave vrednostnih papirjev, ki spada na področje uporabe te direktive, ugotovi ob tej transakciji, njegovo obdavčenje pa se odloži do leta, v katerem nastane dogodek, s katerim se ta odlog obdavčenja konča in ki je v obravnavanem primeru prenos vrednostnih papirjev, prejetih ob zamenjavi.

V zvezi s tem je treba pojasniti, da je taka ugotovitev zgolj tehnika, ki državi članici z davčno pristojnostjo za vrednostne papirje, ki so obstajali pred transakcijo zamenjave, ki pa je ta država na podlagi člena 8(1) Direktive o združitvah ni mogla izvršiti ob tej zamenjavi, omogoči, da ohrani svojo davčno pristojnost in jo izvrši pozneje, in sicer na datum prenosa vrednostnih papirjev, prejetih ob zamenjavi, v skladu s členom 8(2), drugi pododstavek, te direktive.

(Glej točki 55, 56 in točko 1 izreka.)
Člen 28 in člen 29(1) Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2012/26/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012, je treba razlagati tako, da v okviru decentraliziranega postopka za izdajo dovoljenja za promet z generičnim zdravilom pristojni organ države članice, ki jo ta postopek zadeva, pri sprejemanju odločbe o dovoljenju za promet z generičnim zdravilom v tej državi članici na podlagi člena 28(5) te direktive ne more sam določiti, kdaj začne teči obdobje ekskluzivnosti podatkov o referenčnem zdravilu.

Iz tega izhaja, da je iztek obdobja ekskluzivnosti podatkov o referenčnem zdravilu temeljni pogoj za izdajo DZP z generičnim zdravilom in da morajo v okviru decentraliziranega postopka za izdajo DZP vse države članice, ki v tem postopku sodelujejo, preveriti spoštovanje tega pogoja. Zato morajo te države članice ob vložitvi vloge, vsekakor pa pred potrditvijo splošnega dogovora, tej vlogi nasprotovati, če ta temeljni pogoj ni izpolnjen. Postopek, ki se konča s potrditvijo splošnega dogovora, pri kateri sodelujejo vse države članice, v katerih je bila vložena vloga za DZP, zajema preverjanje izteka obdobja ekskluzivnosti podatkov o referenčnem zdravilu, tako da pristojni organi teh držav članic po potrditvi tega dogovora ne morejo ponovno opraviti takega preverjanja.

(Glej točke 29, 31 in 32 ter točko 1 izreka.)
Člen 118m(2)(a)(ii) Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode (Uredba o enotni SUT), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 491/2009 z dne 25. maja 2009, in člen 103(2)(a)(ii) Uredbe (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra 2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79, (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 je treba razlagati tako, da na njuno področje uporabe spada primer, v katerem se zaščitena označba porekla, kot je „Champagne“, uporablja kot del imena, pod katerim se prodaja živilo, kot je „Champagner Sorbet“, ki ne ustreza specifikaciji proizvoda za to zaščiteno označbo porekla, vsebuje pa sestavino, ki ustreza navedeni specifikaciji proizvoda.

(Glej točko 36 in točko 1 izreka.)
–

obstajajo gospodarske vezi med imetnikom in navedenim tretjim, in sicer da usklajujeta svoje poslovne politike ali dosežeta sporazum za skupen nadzor nad uporabo znamke, tako da imata neposredno ali posredno možnost določiti proizvode, ki se označijo s to znamko, in da nadzorujeta njihovo kakovost.
Načelo enakega obravnavanja nalaga, da morajo imeti vsi ponudniki v zvezi z javnim naročilom pri postavljanju pogojev svojih ponudb enake možnosti, in torej zahteva, da za vse ponudbe veljajo enaki pogoji glede vseh ponudnikov. V zvezi z različnim obravnavanjem ponudb, ki je povezano z določitvijo ene od njih kot neobičajno nizke, člen 139(1) Uredbe št. 2342/2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1605/2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti, vsebuje obveznost, da mora naročnik, prvič, določiti sumljive ponudbe, drugič, da mora zadevnim ponudnikom omogočiti, da dokažejo, da so te resne, s tem da od njih zahteva pojasnila, za katera meni, da so koristna, tretjič, da presodi upoštevnost pojasnil, ki jih podajo zainteresirane stranke, in četrtič, da sprejme odločitev v zvezi z dopustitvijo ali zavrnitvijo navedenih ponudb. Obveznosti, ki izhajajo iz navedene določbe, vključno z obveznostjo podrobne preučitve resnosti predlagane cene z uporabo referenčnih gospodarskih parametrov, pa za naročnika veljajo le pod pogojem, da je neka ponudba a priori vprašljiva.

Ker je komisija za ocenjevanje ponudbo ponudnika ocenila kot na prvi pogled neobičajno nizko in je menila, da ponudba drugega ponudnika a priori ni bila neobičajna, lahko, ne da bi kršila načelo enakega obravnavanja ponudnikov, začela kontradiktorni postopek iz člena 139(1) Uredbe št. 2342/2002 v zvezi s prvo ponudbo in natančno preučila njene cene z uporabo referenčnih gospodarskih parametrov, ne da bi za drugega ponudnika uporabila enako obravnavo. Te ugotovitve ne more ovreči trditev, da cena neke ponudbe sama zase ne omogoča, da se šteje, da je ta ponudba neobičajno nizka. Ker namreč v členu 139(1) ali členu 146(4) Uredbe št. 2342/2002 ni opredelitve pojma „neobičajno nizka ponudba“ ali pravil, ki bi omogočala določitev takšne ponudbe, mora naročnik določiti metodo, ki se uporabi za določitev neobičajno nizkih ponudb, če je ta metoda objektivna in nediskriminatorna. V zvezi s tem naročniku nič ne preprečuje, da primerja ponudbe z oceno proračuna iz specifikacij in za eno od teh ponudb ugotovi, da je na prvi pogled neobičajno nizka, ker je znesek te ponudbe znatno nižji od navedene ocene proračuna.

(Glej točke 47, od 49 do 55 in 57.)
Zbi rka odločb sodne pr akse  
Zadeva C-2 8 9 / 1 6  
Kamin und Grill Shop GmbH  
proti  
Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof) 
„Predhodno odločanje – Kmetijstvo – Ekološki proizvodi – Nadzorni sistem, uveden z Uredbo (ES) 
št. 834/2007 – Pojem ‚prodaja neposredno končnim potrošnikom ali uporabnikom‘“ 
Povzetek – Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 12. oktobra 2017 
1. Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Ekološka pridelava in označevanje ekoloških proizvodov 
– Uredba št. 834/2007 – Nadzorni sistem – Obveznost proizvajalcev, da se pridružijo – 
Možnost držav članic, da odobrijo izvzetje – Ozka razlaga 
(Uredba Sveta št. 834/2007 , člena 27 in 28(1) in (2)) 
2. Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Ekološka pridelava in označevanje ekoloških proizvodov 
– Uredba št. 834/2007 – Nadzorni sistem – Obveznost proizvajalcev, da se pridružijo – 
Možnost držav članic, da odobrijo izvzetje – Omejitev za subjekte, ki potrošnikom neposredno 
preprodajajo proizvode – Pojem 
(Uredba Sveta št. 834/2007 , člen 28(2)) 
1. Glej besedilo odločbe. 
(Glej točki 20 in 21.) 
2. Člen 28(2) Uredbe Sveta (ES) št. 834/2007 z dne 28. junija 2007 o ekološki pridelavi in označevanju 
ekoloških proizvodov in razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 2092 /91 je treba razlagati tako, da se mora, da je 
mogoče za proizvode šteti, da so bili končnemu potrošniku ali uporabniku prodani „neposredno“ 
v smislu tega člena, prodaja opraviti ob hkratni prisotnosti izvajalca oziroma njegovega prodajnega 
osebja in končnega potrošnika. 
(Glej točko 34 in izrek.) 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :758 1
Člen 47(1)(a) in (4) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da naročnik ponudnika izključi iz javnega naročila, ker zadnjenavedeni ne izpolnjuje pogoja glede ekonomske in finančne zmogljivosti, ki je določen v obvestilu o javnem naročilu in se nanaša na predložitev potrdila, ki ga je izdala bančna ustanova in na podlagi katerega se zadnjenavedena zavezuje odobriti kredit v višini zneska, ki je določen v tem obvestilu o javnem naročilu, in jamčiti ponudniku razpoložljivost tega zneska med celotno izvedbo javnega naročila.

V zvezi s tem je treba šteti, da je zahteva po pridobitvi kredita, ki je namenjen izvedbi naročila, objektivno primerna za seznanitev z ekonomsko zmogljivostjo gospodarskega subjekta, ki je potrebna za izvedbo naročila. Kot je namreč navedla Evropska komisija, je namembnost posojila namenjena temu, da ima ponudnik v obdobju izvajanja naročila dejansko na voljo sredstva, ki niso v njegovi lasti in so potrebna za izvedbo naročila (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 1999, Holst Italia,C‑176/98, EU:C:1999:593, točka 29). Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, da je znesek, zahtevan v obvestilu o javnem naročilu, sorazmeren s predmetom javnega naročila. Po drugi strani je glede zahteve, ki je tudi navedena v obvestilu o javnem naročilu in se nanaša na odobritev kredita v minimalni vrednosti 3.000.000 EUR „v obdobju pogodbenega razmerja (48 mesecev)“, čeprav člen 47 Direktive 2004/18 izrecno ne določa, da naročnik od ponudnika lahko zahteva, da so potrebna sredstva za izvedbo na razpolago v celotnem obdobju izvajanja naročila, treba ugotoviti, tako kot navaja generalni pravobranilec v točki 46 sklepnih predlogov, da se pri preverjanju spoštovanja ekonomskih in finančnih meril s strani naročnika v okviru postopka oddaje javnega naročila predpostavlja, da ima ta zagotovilo, da ima ponudnik v obdobju izvajanja naročila dejansko na voljo vse vrste sredstev, na katera se sklicuje (glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2016, Ostas celtnieks,C‑234/14, EU:C:2016:6, točka 26 in navedena sodna praksa). Poleg tega je ohranitev razpoložljivosti zahtevane vsote med izvajanjem pogodbe pomemben element, da se konkretno oceni ekonomska in finančna zmogljivost ponudnika glede na njegove zaveze. Dobra izvedba naročila je namreč neločljivo povezana s tem, da ponudnik razpolaga s finančnimi sredstvi za njegovo izvedbo.

(glej točke od 36 do 38, 41 in točko 1 izreka)
Člen 11(2) Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da se trajanje prepovedi vstopa, navedeno v tej določbi in ki načeloma ne traja več kot pet let, določi od trenutka, ko je zadevna oseba dejansko zapustila ozemlje držav članic.

Zato, čeprav Direktiva 2008/15 na podlagi člena 6(6) državam članicam daje možnost, da hkrati sprejmejo odločbo o vrnitvi in prepoved vstopa, pa vendarle iz sistematike te direktive jasno izhaja, da sta ti odločbi različni, pri čemer se s prvo odziva na začetno nezakonito prebivanje, druga pa zadeva morebitno naknadno prebivanje ter ga naredi za nezakonitega.

(Glej točki 50, 58 in izrek.)
(Glej točko 40 in točko 1 izreka.)

Člen 14(1)(c) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije je treba razlagati tako, da se oprostitev iz te določbe uporabi za gorivo, ki se uporablja za plovbo ladje brez tovora iz pristanišča ene države članice – v obravnavanem primeru tistega, v katerem je bila ta ladja zgrajena – v pristanišče druge države članice, zato da bi ta ladja tam prevzela blago, ki ga bo nato treba prepeljati v pristanišče tretje države članice.

Člen 14(1)(c) Direktive 2003/96 je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki izključuje uporabo oprostitve iz te določbe, ker je bila oskrba ladje z energenti izvršena, ne da bi bile spoštovane formalne zahteve, ki so določene s to ureditvijo, čeprav je ta oskrba v skladu z vsemi pogoji uporabe, ki so določeni v navedeni določbi.

(Glej točko 52 in točko 2 izreka.)
Direktivo 2009/28/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o spodbujanju uporabe energije iz obnovljivih virov, spremembi in poznejši razveljavitvi direktiv 2001/77/ES in 2003/30/ES, zlasti člen 2, drugi odstavek, točka (k), in člen 13(1), drugi pododstavek, točka (e), te direktive je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa pobiranje dajatve, ki zadeva vetrne elektrarne, namenjene za proizvodnjo električne energije.

Res je, da večja uporaba energije iz obnovljivih virov za proizvodnjo elektrike pomeni enega od pomembnih elementov svežnja zahtevanih ukrepov za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov, ki je eden glavnih vzrokov za podnebne spremembe, k boju zoper katere so se Evropska unija in njene države članice zavezale zlasti v Kjotskem protokolu k Okvirni konvenciji Združenih narodov o podnebnih spremembah. Taka razlaga se nanaša tudi na varovanje zdravja in življenja oseb in živali ter na ohranitev rastlin, kar so razlogi v splošnem interesu, našteti v členu 36 PDEU.

Čeprav bi se priznalo, da ta dajatev – ne glede na njen regionalni pomen in dejstvo, da se nanaša na samo en vir obnovljive energije – lahko vodi zadevno državo članico do tega, da ne spoštuje zavezujočega nacionalnega splošnega cilja, določenega v delu A Priloge I k Direktivi 2009/28, bi bila posledica tega lahko edino to, da bi država članica kršila svoje obveznosti iz te direktive, ne da bi vzpostavitev take dajatve lahko bila predvsem sama po sebi obravnavana v nasprotju z navedeno direktivo, ker imajo države članice, kot je bilo navedeno v točki 32 te sodbe, polje proste presoje za dosego tega cilja, če spoštujejo temeljne svoboščine, ki jih zagotavlja Pogodba DEU.

(Glej točke 38, 40, 41 in točko 1 izreka.)
4.

Pritožba–Razlogi–Napačna presoja dejstev in dokazov–Nedopustnost–Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov–Izključitev, razen ob izkrivljanju–Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov–Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 168(1)(d)) (Glej točki 36 in 38.)
3.

Znamka Evropske unije–Tožbeni postopek–Tožba zoper odločbo oddelka za ugovore pri Uradu–Preizkus s strani odbora za pritožbe–Obseg–Dejstva in dokazi, ki v utemeljitev ugovora niso bili predloženi v predpisanem roku–Upoštevanje–Diskrecijska pravica odbora za pritožbe–Neobstoj nasprotne določbe (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 76(2); Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravili 22(2) in 50(1)) (Glej točke od 55 do 60 in 65.)
Zbi rka odločb sodne pr akse  
Zadeva C-4 3 6 / 1 6  
Georgios Leventis  
in  
Nikolaos Vafeias  
proti  
Malcon Navigation Co. ltd.  
in  
Brave Bulk T ransport ltd.  
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,  
ki ga je vložilo Areios Pagos)  
„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih  
odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 23 –  
Prorogacijska klavzula – Prorogacijska klavzula iz pogodbe, sklenjene med družbama –  
Odškodninska tožba – Solidarna odgovornost zastopnikov ene od teh družb za civilne delikte –  
Možnost, da se navedena zastopnika sklicujeta na to klavzulo“  
Povzetek – Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 28. junija 2017  
Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in 
gospodarskih zadevah — Uredba št. 44/2001 — Dogovor o pristojnosti — Dogovor o pristojnosti — 
Prorogacijska klavzula iz pogodbe, sklenjene med družbama — Klavzula, na katero se ne morejo 
sklicevati zastopniki ene od navedenih družb, da bi izpodbijali pristojnost sodišča za odločanje 
o odškodninski tožbi za ugotovitev njihove odgovornosti 
(Uredba Sveta št. 44/2001 , člen 23(1)) 
Člen 23(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter 
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se na 
prorogacijsko klavzulo, ki je vključena v pogodbo, ki sta jo sklenili družbi, ne moreta sklicevati 
zastopnika ene od teh družb, da bi izpodbijala pristojnost sodišča za odločanje o odškodninski tožbi, 
katere namen je uveljaviti njuno solidarno odgovornost za domnevne civilne delikte, storjene pri 
opravljanju njunih nalog. 
Člen 23 Uredbe Bruselj I jasno določa, da je področje njegove uporabe omejeno na primere, v katerih 
so se stranke „dogovorile“ o pristojnosti sodišča. Sodišče je tako navedlo, da mora sodišče, pred katerim 
poteka postopek, in limine litis preučiti, ali je med pogodbenima strankama dejansko obstajalo soglasje 
volj glede prorogacijske klavzule, ki mora biti izraženo jasno in natančno, pri čemer je v zvezi s tem 
namen obličnostnih zahtev iz člena 23(1) Uredbe Bruselj I zagotoviti, da se soglasje dejansko ugotovi 
(sodba z dne 7. julija 2016 , Hőszig, C-222/15, EU:C:2016 :525, točka 37 in navedena sodna praksa). 
SL 
ECLI:EU:C:2017 :497 1 
Povzetek – Zadeva C-436/16  
Leventis in Vafeias  
Zato prorogacijska klavzula, ki je vključena v pogodbo, načeloma učinkuje le v razmerjih med 
strankami, ki so soglašale s sklenitvijo te pogodbe (sodba z dne 21. maja 2015 , CDC Hydrogen 
Peroxide, C-352/13, EU:C:2015 :335, točka 64 in navedena sodna praksa). 
(Glej točke od 33 do 35 in 43 ter izrek.) 
ECLI:EU:C:2017 :497 2
Iz člena 263, šesti odstavek, PDEU v povezavi s členom 297(2), tretji pododstavek, PDEU je, kar zadeva ničnostne tožbe, razvidno, da je treba za določitev začetka teka roka za vložitev tožbe upoštevati datum objave, kadar je ta objava, ki je pogoj za začetek veljavnosti akta, določena s to pogodbo, in datum uradnega obvestila v drugih primerih, ki so navedeni v členu 297(2), tretji pododstavek, PDEU, med katere spadajo sklepi, v katerih je določeno, na koga so naslovljeni. Zato za določitev začetka teka roka za vložitev tožbe, ki se uporabi za naslovnika akta, uradno obvestilo o tem aktu ni subsidiarno glede na objavo tega akta v Uradnem listu Evropske unije.

(glej točki 36 in 38)
Zadeva C‑97/16

José María Pérez Retamero

proti

TNT Express Worldwide Spain S.L. in drugim

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona)

„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2002/15/ES – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Organizacija delovnega časa – Cestni prevoz – Vozna oseba – Samozaposleni voznik – Pojem – Nedopustnost“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 2. marca 2017

Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Predlog za razlago določb prava Unije, ki se v sporu o glavni stvari očitno ne uporabijo – Neuporaba Direktive 2002/15 v sporu glede tožbe za izpodbijanje odpovedi pogodbe o zaposlitvi – Nedopustnost

(člen 267 PDEU; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/15, člena 1 in 3)

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona (delovno sodišče št. 3 v Barceloni, Španija), je nedopusten.

Iz ustaljene sodne prakse tako izhaja, da je zavrženje predloga nacionalnega sodišča upravičeno, zlasti če je očitno, da prava Unije v okoliščinah iz obravnavane zadeve ni mogoče uporabiti niti neposredno niti posredno (sodba z dne 7. julija 2011, Agafiței in drugi, C‑310/10, EU:C:2011:467, točka 28).

V zvezi s tem je treba poudariti, na eni strani, da iz člena 1 Direktive 2002/15 izhaja, da je njen namen vzpostaviti minimalne predpise o urejanju delovnega časa za izboljšanje zdravja in varnosti oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu, povečati varnost v cestnem prometu in uskladiti konkurenčne pogoje. Na drugi strani v skladu s členom 3 Direktive 2002/15 opredelitve pojmov, ki jih vsebuje zadnjenavedena, veljajo „v tej direktivi“. Razlaga pojmov „vozna oseba“ in „samozaposleni voznik“ iz člena 3(d) in (e) te direktive tako ne sme presegati področja uporabe navedene direktive.

Ugotoviti pa je treba, da se spor o glavni stvari, v katerem gre za tožbo za izpodbijanje odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne nanaša na vprašanje v zvezi z urejanjem delovnega časa, temveč na to, ali je treba zadevno osebo opredeliti kot „vozno osebo“ in posledično kot zaposlenega za namene uporabe nacionalnega delovnega prava, zlasti zakonodaje s področja odpuščanja.

Zato je treba zaključiti, da spor, kot je ta v glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 2002/15 in da se pojma iz člena 3(d) in (e) te direktive zato za ta spor ne uporabljata.

(Glej točke 23, od 25 do 28 in 30 ter izrek.)
Člen 220(2)(b) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000, je treba razlagati tako, da lahko uvoznik, ki se sklicuje na svojo dobrovernost, na podlagi te določbe z opiranjem na legitimna pričakovanja naknadni vknjižbi uvoznih dajatev nasprotuje le, če so kumulativno izpolnjeni trije pogoji. Najprej, to, da dajatve niso bile plačane, mora biti posledica napake pristojnih organov samih, dalje, ta napaka mora biti taka, da od zavezanca za plačilo, ki ravna v dobri veri, ni razumno pričakovati, da jo bo odkril, in nazadnje, ta zavezanec mora upoštevati vse določbe, ki jih veljavni predpisi določajo za njegovo carinsko deklaracijo. Taka legitimna pričakovanja niso podana, med drugim, kadar uvoznik, čeprav obstajajo očitni razlogi za dvom o pravilnosti potrdila o poreklu „obrazec A“, ni po svojih najboljših močeh preveril okoliščin, v katerih je bilo to potrdilo izdano, da bi ugotovil, ali so bili ti dvomi utemeljeni. Taka obveznost pa ne pomeni, da bi moral uvoznik na splošno sistematično preverjati okoliščine, v katerih so carinski organi države izvoza izdali potrdilo o poreklu „obrazec A“. Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju vseh konkretnih okoliščin spora v glavni stvari presoditi, ali so ti trije pogoji v tej zadevi izpolnjeni.

(Glej točko 43 in točko 1 izreka.)