ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah 7, 27, 30, 43 in 82 Uredbe št. 650/2012 je navedeno: „(7) Pravilno delovanje notranjega trga bi bilo treba omogočiti z odpravo ovir za prosto gibanje oseb, ki se danes srečujejo s težavami pri uveljavljanju svojih pravic pri dedovanju s čezmejnimi posledicami. V evropskem območju pravice morajo imeti državljani možnost vnaprej urediti svoje dedovanje. Učinkovito je treba zagotavljati pravice dedičev in volilojemnikov, drugih oseb, ki so blizu zapustniku, ter upnikov zapuščine. […] (27) Pravila te uredbe so zasnovana tako, da bo organ, ki obravnava dedovanje, v večini primerov uporabil svoje pravo. Ta uredba zato predvideva vrsto mehanizmov, ki bi se uporabili v primerih, ko bi zapustnik za pravo, ki ureja dedovanje po njem, izbral pravo države članice, katere državljan je bil. […] (30) Da bi zagotovili, da lahko sodišča vseh držav članic iz istih razlogov izvajajo pristojnost za odločanje o dedovanju po osebah, ki ob smrti niso imele običajnega prebivališča v državi članici, bi bilo treba v tej uredbi taksativno in po pomembnosti našteti razloge, na podlagi katerih je mogoče izvajati takšno subsidiarno pristojnost. […] (43) V tej uredbi določena pravila o pristojnosti lahko v nekaterih primerih pripeljejo do okoliščin, ko sodišče, pristojno za odločanje o dedovanju, ne bo uporabljajo svojega prava. Če do takega primera pride v državi članici, katere pravo predvideva obvezno imenovanje upravitelja zapuščine, bi morala ta uredba sodiščem te države članice omogočiti, da v skladu s svojim pravom imenujejo enega ali več upraviteljev, ko začnejo postopek. […] Da bi se zagotovilo nemoteno usklajevanje med pravom, ki se uporablja za dedovanje, in pravom države članice sodišča, ki imenuje upravitelje, bi moralo sodišče imenovati osebe, ki bi lahko upravljale zapuščino po pravu, ki se uporablja za dedovanje, kot so denimo izvršitelj zapustnikove oporoke ali dediči sami ali, če pravo, ki se uporablja za dedovanje to zahteva, tretja oseba. […] […] (82) V skladu s členoma 1 in 2 Protokola (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen Pogodbi [EU] in Pogodbi [DEU], ti dve državi članici ne sodelujeta pri sprejetju te uredbe, ki zanju ni zavezujoča in se zanju ne uporablja. Vendar to ne posega v možnost, da Združeno kraljestvo in Irska v skladu s členom 4 navedenega protokola po sprejetju te uredbe pošljeta uradno obvestilo o svoji nameri, da želita sprejeti to uredbo.“
50

Sodišče je sicer že odločilo, da je načelo učinkovitega sodnega varstva iz te določbe sestavljeno iz različnih elementov, ki zajemajo med drugim pravico do dostopa do sodišč (sodba z dne 30. junija 2016, Toma in Biroul Executorului Judecătoresc Horaţiu-Vasile Cruduleci, C‑205/15, EU:C:2016:499, točka 42 in navedena sodna praksa). Vendar iz sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da pravica do dostopa do sodišča ni absolutna pravica in da lahko torej vključuje sorazmerne omejitve, ki sledijo legitimnemu cilju in ne ogrožajo bistva te pravice (sodba z dne 30. junija 2016, Toma in Biroul Executorului Judecătoresc Horaţiu-Vasile Cruduleci, C‑205/15, EU:C:2016:499, točka 44 in navedena sodna praksa).
12

V uvodnih izjavah 1 in 50 Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9) je navedeno: „(1) Potrebne so številne bistvene spremembe Direktive [2004/83]. Zaradi jasnosti bi bilo treba navedeno direktivo prenoviti. […] (50) V skladu s členoma 1, 2 in členom 4a(1) Protokola (št. 21) o stališču Združenega kraljestva in Irske glede območja svobode, varnosti in pravice, ki je priložen PEU in PDEU, in brez poseganja v člen 4 navedenega protokola, Združeno kraljestvo in Irska ne sodelujeta pri sprejetju te direktive, ki zato zanju ni zavezujoča in se v njiju ne uporablja.“
50

Te ugotovitve ne omaja trditev nemške vlade, da pravica do odbitka – ker ni izkoristila možnosti iz člena 167a Direktive o DDV – v skladu s členoma 63 in 167 te direktive nastane že, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene, in to ne glede na to, da obveznost obračuna davka za nekatere davčne zavezance nastane ob prejemu plačila.
67

Dodati je treba, da bi obstoj garancije za dobavljeno blago vplival na opredelitev kot opravljanje storitev za plačilo le, če bi vplival na eno od meril iz te določbe. Tako bi bilo na primer, če bi izvajalec storitev deloval v imenu in za račun druge osebe, pri čemer bi se omejil na knjiženje zneskov v zvezi s pridobljenim blagom in zadevnimi nadomestitvami ali popravljalnimi deli na prehodni konto v smislu člena 79, prvi odstavek, točka (c), Direktive 2006/112, in vstopnega DDV ne bi odbil ter na naročilih in računih navedel ime družbe, za katere račun je bilo navedeno blago pridobljeno in dela opravljena.
3

V uvodnih izjavah 3, 8, 9, 14 in 23 Direktive 2011/7 je navedeno: „(3) Veliko plačil v trgovinskih poslih med gospodarskimi subjekti ali med gospodarskimi subjekti in javnimi organi se opravi pozneje, kot je dogovorjeno v pogodbi ali določeno v splošnih trgovinskih pogojih. Kljub dostavi blaga ali opravljenim storitvam je veliko zadevnih računov plačanih po roku. Takšne zamude pri plačilih negativno vplivajo na likvidnost in zapletajo finančno upravljanje podjetij. Prav tako vplivajo na njihovo konkurenčnost in dobičkonosnost, ko upnik zaradi zamud pri plačilih potrebuje zunanje financiranje. Tveganje zaradi takšnih negativnih učinkov se močno poveča v obdobjih gospodarskega upada, ko je dostop do financiranja težji. […] (8) Področje uporabe te direktive bi moralo biti omejeno na plačila kot prejemke v zvezi s trgovinskimi posli. Ta direktiva ne bi smela urejati poslovanja s potrošniki, obresti v zvezi z drugimi plačili, na primer plačili glede na zakonodajo o čekih in menicah ali plačili kot nadomestili za škodo, vključno s plačili zavarovalnic. […] (9) Ta direktiva bi morala urejati vse trgovinske posle, ne glede na to, ali potekajo med zasebnimi ali javnimi podjetji ali med podjetji in javnimi organi glede na to, da javni organi upravljajo z znatnim obsegom plačil podjetjem. […] […] (14) Zaradi doslednosti zakonodaje Unije bi bilo treba za namene te direktive uporabiti opredelitev pojma ,naročniki‘ iz Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19)] in Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)]. […] (23) Praviloma imajo javni organi varnejše, predvidljivejše in bolj stalne prilive prihodkov kot podjetja. Poleg tega lahko mnogi javni organi pridobijo financiranje ob ugodnejših pogojih kot podjetja. Hkrati so javni organi manj odvisni od stabilnih poslovnih odnosov za dosego svojih ciljev kot podjetja. Dolgi plačilni roki in zamude pri plačilih javnih organov za blago in storitve vodijo do neupravičenih stroškov za podjetja. Zato je primerno uvesti posebna pravila za trgovinske posle dobavljanja blaga ali izvajanja storitev za javne organe s strani podjetij, zlasti glede plačilnih rokov, ki običajno ne bi smeli biti daljši od 30 koledarskih dni, razen če je v pogodbi izrecno dogovorjeno drugače in če je to objektivno utemeljeno glede na posebno naravo ali značilnosti pogodbe, v nobenem primeru pa ne bi smeli biti daljši od 60 koledarskih dni.“
40

V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Berlin (upravno sodišče v Berlinu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba Direktivo [2003/87] in Direktivo [2008/101] ob upoštevanju uvodne izjave 20 Direktive [2008/101] razlagati tako, da ne dopuščata odprave brezplačne dodelitve pravic za letalstvo operaterju zrakoplovov za obdobje od leta 2018 do leta 2020, če so mu bile dodeljene za obdobje od leta 2013 do leta 2020 in je leta 2017 prenehal opravljati letalsko dejavnost zaradi stečaja? Ali je treba člen 3f(1) Direktive [2003/87] razlagati tako, da je odprava odločbe o dodelitvi pravic po prenehanju opravljanja letalskih dejavnosti zaradi stečaja odvisna od tega, ali letalske dejavnosti nadaljujejo drugi operaterji v zračnem prevozu? Ali je treba člen 3f(1) Direktive [2003/87] razlagati tako, da gre za nadaljevanje letalskih dejavnosti, če so bile pravice do pristajanja na tako imenovanih koordiniranih letališčih (slotih) delno (za kratke in srednje dolge linije insolventne letalske družbe) prodane trem drugim operaterjem v zračnem prevozu? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali so določbe členov 10(5), 29, 55(1)(a) in (3) ter 56 Uredbe [št. 389/2013] združljive z Direktivo [2003/87] in Direktivo [2008/101] ter veljavne, če ne dopuščajo izdaje že dodeljenih, vendar še neizdanih brezplačnih pravic za letalstvo v primeru, da operater v zračnem prevozu zaradi stečaja preneha delovati? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: Ali je treba direktivi [2003/87] in [2008/101] razlagati tako, da je odprava odločbe o brezplačni dodelitvi pravic za letalstvo v skladu s pravom Unije nujna? 4. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen in če je odgovor na tretje vprašanje nikalen: Ali je treba člene 3c(3a), 28a(1) in (2) ter 28b(2) Direktive [2003/87] […] razlagati tako, da se tretje trgovalno obdobje za operaterje zrakoplovov ne konča s koncem leta 2020, temveč šele leta 2023? 5. Če je odgovor na četrto vprašanje nikalen: Ali je mogoče pravice do dodatne dodelitve brezplačnih pravic [za letalstvo] za operaterje zrakoplovov za tretje trgovalno obdobje po koncu tretjega trgovalnega obdobja uveljaviti s pravicami [za letalstvo] četrtega trgovalnega obdobja, če se upravičenost do take dodelitve po sodni poti ugotovi šele po izteku tretjega trgovalnega obdobja, ali pa s koncem tretjega trgovalnega obdobja pravice do dodelitve, ki še niso bile uveljavljene, prenehajo veljati?“
Prilogo I, točka 3, k Direktivi 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 2003 o vzpostavitvi sistema za trgovanje s pravicami do emisije toplogrednih plinov v Uniji in o spremembi Direktive Sveta 96/61/ES, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2018/410 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. marca 2018, je treba razlagati tako, da se skupna nazivna toplotna moč naprave izračuna tako, da se sešteje največja nazivna vhodna toplotna moč tehničnih enot, iz katerih je sestavljena naprava, razen če je upravljavec trajno omejil to največjo nazivno vhodno toplotno moč in če nacionalni organ, pristojen za dodelitev pravic, lahko dejansko preveri tako obstoj teh omejitev kot njihovo trajnost.
3

V uvodnih izjavah od prve do šeste Uredbe št. 2271/96 je navedeno: „ker je eden od ciljev [Evropske unije] prispevati k usklajenemu razvoju svetovne trgovine in postopnemu odpravljanju omejitev mednarodne trgovine; ker si [Unija] prizadeva kar najbolj doseči cilj prostega pretoka kapitala med državami članicami in tretjimi državami, vključno z odpravo omejitev za neposredne naložbe, naložbe v nepremičnine in ustanavljanje, ponujanjem finančnih storitev ali sprejemom vrednostnih papirjev na trge kapitala; ker je tretja država sprejela zakone in druge predpise, ki naj bi urejali dejavnosti fizičnih in pravnih oseb pod jurisdikcijo države članice; ker z ekstrateritorialno uporabo ti zakoni in drugi predpisi kršijo mednarodno pravo in onemogočajo doseganje prej navedenih ciljev; ker taki zakoni in drugi predpisi ter dejanja, ki na njih temeljijo ali iz njih izvirajo, vplivajo ali bi utegnili vplivati na veljavni pravni red in škodujejo ali bi utegnili škodovati interesom [Unije] in interesom fizičnih in pravnih oseb, ki uveljavljajo svoje pravice po Pogodbi [DEU]; ker je v takih izjemnih okoliščinah treba na ravni [Unije] sprejeti ukrepe za zaščito veljavnega pravnega reda, interesov [Unije] in interesov fizičnih in pravnih oseb, zlasti z odpravo, izničenjem, blokiranjem ali drugačno preprečitvijo učinkov področne tuje zakonodaje“.
82

Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo, peto in šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da sporazuma, ki je sklenjen med dobaviteljem in distributerjem ter v skladu s katerim ima distributer, ki je prvi prijavil potencialno transakcijo s končnim uporabnikom, v obdobju šestih mesecev od prijave te transakcije „prednost pri izvedbi prodaje“, razen če ta uporabnik temu ne nasprotuje, ni mogoče opredeliti kot „sporazum, katerega cilj“ je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence v smislu te določbe, razen če ne bi bilo za ta sporazum glede na njegovo besedilo, cilje in okvir mogoče šteti, da je dovolj škodljiv za konkurenco, da bi ga bi bilo mogoče tako opredeliti. Če tak sporazum ne pomeni omejevanja konkurence „zaradi cilja“ v smislu člena 101(1) PDEU, mora nacionalno sodišče preučiti, ali bi se ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin zadeve v glavni stvari, in sicer zlasti gospodarskega in pravnega okvira, v katerem delujejo zadevna podjetja, narave zadevnega blaga ali storitev ter dejanskih pogojev delovanja in strukture zadevnega trga, lahko štelo, da ta sporazum zaradi svojih dejanskih ali potencialnih posledic dovolj znatno omejuje konkurenco.
74

Če nacionalni organ, pristojen za kazenski postopek, takoj ugotovi, da je zadevni uradnik ali uslužbenec dejanje storil pri opravljanju uradnih dolžnosti, mora na zadevno institucijo Unije neposredno nasloviti zahtevo za odvzem imunitete temu uradniku ali uslužbencu, če namerava ta postopek nadaljevati. V skladu s pravilom iz člena 17, drugi odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah, ki je poseben izraz obveznosti lojalnega sodelovanja, ki jo imajo institucije, organi, uradi in agencije Unije v razmerju do držav članic, je treba tej zahtevi za odvzem imunitete ugoditi, razen če se ne dokaže, da temu nasprotujejo interesi Unije. Ta funkcionalnost in torej relativnost privilegijev in imunitet Unije, na kateri je Sodišče že imelo priložnost opozoriti (sklep z dne 13. julija 1990, Zwartveld in drugi, C‑2/88‑IMM, EU:C:1990:315, točka 20), je še toliko pomembnejša, ker lahko sama učinkovitost postopkov, zlasti kazenskih, v državah članicah neposredno zadeva interese Unije, zlasti glede varstva njenih finančnih interesov (glej v tem smislu sodbe z dne 2. maja 2018, Scialdone, C‑574/15, EU:C:2018:295, točke od 27 do 29; z dne 5. junija 2018, Kolev in drugi, C‑612/15, EU:C:2018:392, točke od 53 do 55, in z dne 18. maja 2021, AsociaţiaForumul Judecătorilor din România in drugi, C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 in C‑397/19, EU:C:2021:393, točke od 212 do 214).
4

Člen 25 Direktive 2014/65, naslovljen „Presoja primernosti in ustreznosti ter poročanje strankam“, v odstavkih 2, 3, 5 in 8 določa: „2. Pri izvajanju investicijskega svetovanja ali upravljanja portfeljev investicijsko podjetje pridobi potrebne informacije v zvezi z znanjem in izkušnjami stranke ali potencialne stranke na investicijskem področju glede na specifičen produkt ali storitev, finančni položaj te osebe, kar vključuje njeno zmožnost kritja izgub, in njene investicijske cilje, vključno s stopnjo dovoljenega tveganja, da bi investicijsko podjetje stranki ali potencialni stranki lahko priporočilo investicijske storitve in finančne instrumente, ki so primerni zanjo in predvsem v skladu z njenim dovoljenim tveganjem in njeno zmožnostjo kritja izgub. Države članice zagotovijo, da je pri investicijskem svetovanju investicijskega podjetja, ki priporoča sveženj povezanih storitev ali produktov v skladu s členom 24(11), skupni sveženj primeren. 3. Države članice zagotovijo, da investicijska podjetja pri opravljanju drugih investicijskih storitev kot tistih iz odstavka 2 prosijo stranko ali potencialno stranko, naj jim da informacije v zvezi z znanjem in izkušnjami te osebe na investicijskem področju glede specifičnih vrst ponujenih ali zahtevanih produktov ali storitev, da bi investicijsko podjetje lahko ocenilo, ali predvidena investicijska storitev ali produkt ustreza stranki. Kadar se predvidi sveženj storitev ali produktov v skladu s členom 24(11), se pri oceni upošteva, ali je skupni sveženj primeren. Kadar investicijsko podjetje na podlagi informacij, prejetih v skladu s prvim pododstavkom, meni, da produkt ali storitev ne ustreza stranki ali potencialni stranki, investicijsko podjetje opozori stranko ali potencialno stranko. To opozorilo se lahko posreduje v standardizirani obliki. Kadar stranke ali potencialne stranke ne zagotovijo informacij iz prvega pododstavka ali če posredujejo nezadostne informacije o svojem znanju in izkušnjah, jih investicijsko podjetje opozori, da samo ne more ugotoviti, ali je predvidena storitev ali produkt za stranko ustrezna. To opozorilo se lahko posreduje v standardizirani obliki. […] 5. Investicijsko podjetje vzpostavi evidenco, ki zajema dokument ali dokumente, sklenjene med investicijskim podjetjem in stranko, ki določajo pravice in obveznosti pogodbenih strank ter druge pogoje, pod katerimi investicijsko podjetje opravlja storitve za stranko. Pravice in dolžnosti pogodbenih strank so lahko vključene z navedbo drugih dokumentov ali pravnih besedil. […] 8. Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 89, da se zagotovi, da investicijska podjetja pri opravljanju investicijskih ali pomožnih storitev za stranke spoštujejo načela iz odstavkov 2 do 6 tega člena, vključno z informacijami, ki se pridobijo pri oceni primernosti ali ustreznosti storitev in finančnih instrumentov za stranke […]“
Člen 31(3), drugi pododstavek, Uredbe (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 je treba razlagati tako, da se ta določba uporablja le za živila, za katera je potrebna priprava in je način priprave določen vnaprej.
1.

Sklep Splošnega sodišča Evropske unije z dne 3. julija 2020, Tognoli in drugi/Parlament (T‑395/19, T‑396/19, T‑405/19, T‑408/19, T‑419/19, T‑423/19, T‑424/19, T‑428/19, T‑433/19, T‑437/19, T‑443/19, T‑455/19, od T‑458/19 do T‑462/19, T‑464/19, T‑469/19 in T‑477/19, neobjavljen, EU:T:2020:302) se razveljavi v delu, v katerem so bili z njim zavrženi predlogi Carla Tognolija in drugih za razglasitev ničnosti sporočil z dne 11. aprila 2019, ki jih je sestavil vodja oddelka za plače in socialne pravice poslancev generalnega direktorata Evropskega parlamenta za finance in ki se nanaša na prilagoditev zneska pokojnin, ki jih prejemajo pritožniki, zaradi začetka veljavnosti sklepa št. 14/2018 Ufficio di Presidenza della Camera dei deputati (urad predsedstva poslanske zbornice, Italija) 1. januarja 2019, ter odločb Evropskega parlamenta, navedenih v dopisih z dne 20. junija (zadeva T‑396/19), z dne 8. julija (zadeve T‑405/19, T‑408/19, T‑443/19 in T‑464/19), z dne 15. julija (zadeve T‑419/19, T‑433/19, T‑455/19, od T‑458/19 do T‑462/19, T‑469/19 in T‑477/19) in z dne 23. julija 2019 (zadeve T‑395/19, T‑423/19, T‑424/19 in T‑428/19).
49

Razlaga pojma „kolobarjenje“, kot jo zagovarja direktor regionalnega oddelka Agencije za prestrukturiranje in posodobitev kmetijstva, ki bi zajemala naravne in periodične poplave ali preplave zemljišč, ki so na posebnem območju varstva, in ki zato izključuje zadevna zemljišča iz pojma „trajni pašniki“, in posledično kmete prikrajša za neposredna plačila, čeprav so ravnali v skladu s predpisanimi okoljskimi zahtevami, ki se uporabljajo, pa bi bila v nasprotju s ciljem, navedenim v točki 45 te sodbe in bi lahko te kmete odvrnila od tega, da kot trajne pašnike uporabljajo zemljišča, ki so v posebnem območju varstva, čeprav je na zadevnih območjih več vrst naravnih habitatov, naštetih v Prilogi I k Direktivi 92/43, ki omogočajo ohranitev populacij prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst.
Člen 3 navedene uredbe, naslovljen „Zaščita dostopa do odprtega interneta“, v odstavkih od 1 do 3 določa:

„1. Končni uporabniki imajo prek storitve dostopa do interneta pravico do dostopa do informacij in vsebin ter njihovega razširjanja, do uporabe in zagotavljanja aplikacij in storitev ter do uporabe terminalske opreme po lastni izbiri, ne glede na svojo lokacijo ali lokacijo ponudnika storitve oziroma lokacijo, izvor ali cilj informacije, vsebine, aplikacije ali storitve.

[…]

2. Sporazumi med ponudniki storitev dostopa do interneta in končnimi uporabniki o poslovnih in tehničnih pogojih ter značilnostih storitev dostopa do interneta, kot so cena, količina podatkov ali podatkovna hitrost, ter kakršnih koli poslovnih praksah ponudnikov storitev dostopa do interneta ne omejujejo uveljavljanja pravic končnih uporabnikov iz odstavka 1.

3. Ponudniki storitev dostopa do interneta pri zagotavljanju storitev dostopa do interneta obravnavajo ves promet enako, brez diskriminacije, omejevanja ali motenja ter ne glede na pošiljatelja in prejemnika, vsebino, do katere se dostopa ali ki se razširja, aplikacije ali storitve, ki se uporabljajo oziroma zagotavljajo, ali terminalsko opremo, ki se uporablja.

Prvi pododstavek ponudnikom storitev dostopa do interneta ne preprečuje uvajanja ukrepov za razumno upravljanje prometa. Da bi se takšni ukrepi šteli za razumne, morajo biti pregledni, nediskriminatorni in sorazmerni ter ne smejo temeljiti na poslovnih razlogih, temveč na objektivno različnih zahtevah glede tehnične kakovosti storitev za posamezno vrsto prometa. Takšni ukrepi ne spremljajo posameznih vsebin in se ne izvajajo dlje, kot je to potrebno.

Ponudniki storitev dostopa do interneta ne izvajajo ukrepov za upravljanje prometa, ki presegajo ukrepe iz drugega pododstavka, zlasti pa ne onemogočajo, upočasnjujejo, spreminjajo, omejujejo, motijo ali poslabšujejo posameznih vsebin, aplikacij ali storitev oziroma posameznih vrst vsebin, aplikacij ali storitev ali diskriminirajo med njimi, razen kolikor je potrebno in le toliko časa, kot je potrebno za:

a) skladnost z zakonodajnimi akti Unije ali nacionalno zakonodajo, skladno s pravom Unije, ki velja za ponudnika storitev dostopa do interneta, ali z ukrepi, skladnimi s pravom Unije, s katerimi se izvajajo takšni zakonodajni akti Unije oziroma nacionalna zakonodaja, vključno s sodnimi odločbami ali odločbami javnih organov, ki so jim podeljena ustrezna pooblastila;

b) ohranitev celovitosti in varnosti omrežja, storitev, ki se zagotavljajo prek tega omrežja, ter terminalske opreme končnih uporabnikov;
38

V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba, da bi se ugotovilo, ali so si blago ali storitve podobni, upoštevati predvsem stališče povprečnega potrošnika. Blago ali storitve so si podobni, če imajo podobne lastnosti in izpolnjujejo enake potrebe potrošnika glede na merilo primerljivosti njihove uporabe ter če obstoječe razlike ne vplivajo znatno na odločitev povprečnega potrošnika za eno ali drugo navedeno blago ali storitev (sodbi z dne 27. februarja 2014, Pro Med Logistik in Pongratz, C‑454/12 in C‑455/12, EU:C:2014:111, točki 53 in 54, in z dne 27. junija 2019, Belgisch Syndicaat van Chiropraxie in drugi, C‑597/17, EU:C:2019:544, točka 48 in navedena sodna praksa).
39

Če torej primerjalni preizkus dokazil o izobrazbi privede do ugotovitve, da znanje in kvalifikacije, ki jih potrjuje tuje dokazilo o izobrazbi, ustrezajo znanju in kvalifikacijam, ki se zahtevajo z nacionalnimi določbami, mora država članica gostiteljica priznati, da to dokazilo o izobrazbi izpolnjuje pogoje iz teh določb. Če pa je, nasprotno, na podlagi primerjave ugotovljeno, da le delno ustrezajo temu znanju in kvalifikacijam, ima ta država članica pravico zahtevati, da zadevna oseba dokaže, da je manjkajoče znanje in kvalifikacije pridobila (sodba z dne 6. oktobra 2015, Brouillard, C‑298/14, EU:C:2015:652, točka 57 in navedena sodna praksa).