ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Zadeva C‑672/17

Tratave – Tratamento de Águas Residuais do Ave SA

proti

Autoridade Tributária e Aduaneira

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo le Tribunal Arbitral Tributário (Centro de Arbitragem Administrativa – CAAD))

„Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Davčna osnova – Zmanjšanje – Načelo davčne nevtralnosti“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 6. decembra 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčna osnova – Zmanjšanje v primeru delnega ali celotnega neplačila – Nacionalni ukrepi za odstopanje – Nacionalna ureditev, ki za zmanjšanje davčne osnove zahteva predhodno obvestilo davčnega zavezanca o namenu razveljavitve davka, da bi pridobitelj popravil odbitek davka, ki ga je izvedel – Upravičenost, tudi na podlagi načela davčne nevtralnosti

(Direktiva Sveta 2006/112, člena 90 in 273)

Načelo nevtralnosti ter člena 90 in 273 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da davčni zavezanec v primeru neplačila ne sme zmanjšati osnove za plačilo davka na dodano vrednost (DDV), če pridobitelja blaga oziroma prejemnika storitve, ki je davčni zavezanec, ni obvestil o tem, da namerava delno ali v celoti razveljaviti DDV za popravek odbitka zneska DDV, ki ga je zadnjenavedeni lahko izvedel.

Glede spoštovanja načel davčne nevtralnosti in sorazmernosti je treba ugotoviti, da ta zahteva, ki dopušča obveščanje dolžnika o dejstvu, da mora popraviti znesek vstopnega DDV, ki ga je lahko odbil, lahko načeloma prispeva k pravilnemu pobiranju DDV in preprečevanju utaj ter k odpravi nevarnosti izgube davčnih prihodkov (glej po analogiji sodbo z dne 26. januarja 2012, Kraft Foods Polska, C‑588/10, EU:C:2012:40, točki 32 in 33).

(Glej točki 36 in 42 ter izrek.)
Glede ničnostne tožbe, ki jo vloži posameznik zopet akt, ki ni naslovljen nanj, je treba ugotoviti, da če akt zadeva skupino oseb, ki so bile prepoznane ali prepoznavne v času, ko je bil ta akt sprejet, z merili, ki veljajo za člane skupine, se ta akt lahko posamično nanaša na te osebe, če so del omejenega kroga gospodarskih subjektov, in da lahko gre za to predvsem takrat, kadar odločba spreminja pravice, ki jih je posameznik pridobil pred njenim sprejetjem.

Za to ne gre v primeru tožbe, ki je zoper uredbo o razveljavitvi protidampinške dajatve vloži uvoznik proizvodov, ki so navedeni v tem ukrepu. Ker se namreč protidampinški ukrepi, ki so bili razveljavljeni s sporno uredbo, nanašajo le na uvoznike proizvodov, ki so posebej navedeni v teh ukrepih, se ta uredba na pritožnico nanaša samo zaradi njenega objektivnega statusa uvoznika proizvodov, ki so bili predmet zadevnih protidampinških ukrepov, ne da bi upoštevala njen posamezni položaj. Natančneje, glede pogoja posamičnega nanašanja se ne more trditi, da je tak pogoj izpolnjen v primeru kršitve objektivnega položaja. Prav tako dejstva, da za subjekt veljajo protidampinški ukrepi, ni mogoče veljavno šteti za pravico, ki jo je pritožnica pridobila pred sprejetjem sporne uredbe.

(Glej točke od 36 do 38 in 40.)
(Glej točke od 37 do 39, od 48 do 50, 52 in 54.)

Člen 146(1)(e) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, na eni strani, in to določbo v povezavi s členom 153 te direktive, na drugi strani, je treba razlagati tako, da nasprotuje davčni praksi države članice, na podlagi katere je oprostitev davka na dodano vrednost za prevozne storitve, ki so neposredno povezane z izvozom blaga, in za storitve, ki jih opravijo posredniki, ki posredujejo pri teh storitvah prevoza, pogojena s predložitvijo carinske izvozne deklaracije za zadevno blago s strani osebe, ki je dolžna plačati davek. V zvezi s tem morajo pristojni organi za namene odobritve teh oprostitev preučiti, ali je izpolnitev pogoja v zvezi z izvozom zadevnega blaga mogoče z dovolj visoko stopnjo verjetnosti izpeljati iz celote elementov, s katerimi lahko razpolagajo ti organi. V zvezi s tem je zvezek TIR, ki so ga potrdili carinski organi tretje namembne države blaga in ki ga je predložila oseba, ki je dolžna plačati davek, dokaz, ki ga navedeni organi načeloma morajo ustrezno upoštevati, razen če imajo konkretne razloge za dvom o verodostojnosti ali zanesljivosti tega dokumenta.

(Glej točko 68 in izrek.)
Direktivo 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se na podlagi te direktive okus živila zavaruje z avtorsko pravico, in temu, da se nacionalna zakonodaja razlaga tako, da takemu okusu zagotavlja varstvo z avtorsko pravico.

Po eni strani morajo imeti organi, ki so pristojni za varstvo izključnih pravic, ki so povezane z avtorsko pravico, možnost, da se jasno in natančno seznanijo s tako varovanimi predmeti. Enako velja za zasebne subjekte, med drugim gospodarske subjekte, ki morajo imeti možnost, da jasno in natančno opredelijo predmete, ki se varujejo v korist tretjih oseb, zlasti konkurentov. Po drugi strani potreba, da se v postopku opredeljevanja varovanega predmeta prepreči kakršna koli subjektivnost, ki škodi pravni varnosti, pomeni, da mora biti ta predmet tak, da ga je mogoče natančno in objektivno izraziti. Okusa živila pa ni mogoče natančno in objektivno opredeliti. Drugače od na primer književnega, slikovnega, kinematografskega ali glasbenega dela, ki je natančen in objektiven izraz, opredelitev okusa živila v bistvu temelji na občutkih in okuševalni izkušnji, ki so subjektivni in spremenljivi, ker so med drugim odvisni od dejavnikov, povezanih z osebo, ki zadevni izdelek okuša, kot so njena starost, njena priljubljena hrana, njene prehranske navade ter okolje in okoliščine, v katerih se ta izdelek okuša. Poleg tega natančna in objektivna opredelitev okusa živila, ki bi omogočila razlikovanje okusa tega živila od okusov drugih podobnih živil, s tehničnimi sredstvi, ki so na voljo v trenutnem stanju znanstvenega razvoja, ni mogoča.

(Glej točke od 41 do 43 in 46 ter izrek.)
Zadeva C‑484/17

K

proti

Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo le Raad van State (Nizozemska))

„Predhodno odločanje – Direktiva 2003/86/ES – Pravica do združitve družine – Člen 15 – Zavrnitev izdaje nevezanega dovoljenja za prebivanje – Nacionalna ureditev, ki določa obveznost uspešno opraviti preizkus integracije tujcev v družbo“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. novembra 2018

Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Pravica do združitve družine – Direktiva 2003/86 – Vstop in bivanje družinskih članov – Samostojna pravica do prebivanja po petih letih bivanja – Nacionalna ureditev, v skladu s katero se prošnja za izdajo nevezanega dovoljenja za prebivanje lahko zavrne, če se ne dokaže, da je bil preizkus integracije v družbo opravljen uspešno – Dopustnost – Zahteva – Sorazmernost

(Direktiva Sveta 2003/86, člena 15(1) in (4))

Člen 15(1) in (4) Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero je mogoče prošnjo za izdajo nevezanega dovoljenja za prebivanje, ki jo vloži državljan tretje države, ki je več kot pet let bival na ozemlju države članice na podlagi združitve družine, zavrniti, ker ni dokazal, da je uspešno opravil preizkus integracije v družbo, ki se nanaša na jezik in družbo te države članice, če konkretni pogoji obveznosti uspešno opraviti ta preizkus ne presegajo tistega, kar je nujno za uresničitev cilja olajšati integracijo državljanov tretjih držav, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Zato se mora to sodišče zlasti prepričati, da znanja, ki se zahtevajo za uspešno opravljen preizkus integracije tujcev v družbo, ustrezajo osnovni ravni, da pogoj, določen v nacionalni ureditvi, ne vodi do preprečevanja izdaje nevezanega dovoljenja za prebivanje državljanom tretjih držav, ki so predložili dokaz o njihovi volji, da bi opravili ta preizkus, in prizadevanjih, ki so jih vložili za to, da se ustrezno upoštevajo posebne posameznikove okoliščine, in da stroški navedenega izpita niso pretirani (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točke od 54 do 70).

V zvezi s tem je treba zlasti poudariti, da mora biti na podlagi okoliščin, kot so starost, stopnja izobrazbe ter finančno ali zdravstveno stanje zadevnih družinskih članov sponzorja, pristojnim organom omogočeno, da izdaje nevezanega dovoljenja za prebivanje ne pogojujejo z uspešno opravljenim preizkusom integracije tujcev v družbo, če se zaradi teh okoliščin izkaže, da ti ne morejo biti prisotni na tem preizkusu ali ga ne morejo opraviti (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točka 58).

(Glej točke od 22 do 24 in izrek.)
Zadeva C‑625/17

Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG

proti

Finanzamt Feldkirch

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof)

„Predhodno odločanje – Člena 56 in 63 PDEU – Svoboda opravljanja storitev in prosti pretok kapitala – Kreditne institucije – Pristojbina za stabilnost in poseben prispevek k tej pristojbini, ki sta določena na podlagi nekonsolidirane bilančne vsote kreditnih institucij s sedežem v Avstriji – Vključitev bančnih poslov, ki imajo čezmejno naravo – Izključitev poslov hčerinskih družb v drugi državi članici – Različno obravnavanje – Omejitev – Utemeljitev“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. novembra 2018

Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Davčna zakonodaja – Obdavčenje kreditnih institucij – Nacionalna ureditev, ki določa pristojbino za stabilnost in poseben prispevek k tej pristojbini, ki sta določena na podlagi nekonsolidirane bilančne vsote kreditnih institucij rezidentk – Vključitev storitev, ki jih za stranke nerezidentke, opravijo kreditne institucije brez posredovanja stalne poslovne enote v tujini – Izključitev storitev, ki jih za stranke nerezidentke opravijo hčerinske družbe nerezidentke – Dopustnost

(Člen 56 PDEU)

Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ker kreditnim institucijam s sedežem v Avstriji, ki – tako kot ta iz postopka v glavni stvari – svojim strankam iz drugih držav članic ponujajo storitve, vendar ne prek stalnih poslovnih enot s sedežem v teh državah članicah, nalaga plačilo dajatve, določene glede na „povprečno nekonsolidirano bilančno vsoto“, ki zajema bančne posle teh institucij neposredno z državljani drugih držav članic, medtem ko izključuje enake posle hčerinskih družb kreditnih institucij s sedežem v Avstriji, kadar imajo te hčerinske družbe sedež v drugih državah članicah.

(Glej točko 44 in izrek.)
Zadeva C‑249/17

Ryanair Ltd

proti

The Revenue Commissioners

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska))

„Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost (DDV) – Pojem davčnega zavezanca – Holdinška družba – Odbitek vstopnega davka – Izdatki, ki so povezani z opravljanjem storitev svetovanja in ki so nastali v okviru pridobitve delnic neke druge družbe – Namen prevzemne družbe, da za ciljno družbo opravlja storitve upravljanja – Neobstoj opravljanja teh storitev – Pravica do odbitka DDV, ki je bil obračunan za načrtovane storitve“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. oktobra 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanec – Gospodarska dejavnost – Pojem – Pripravljalne gospodarske dejavnosti – Namen družbe, da pridobi vse delnice druge družbe za gospodarsko dejavnost – Vključitev – Odbitek vstopnega davka – Izdatki za storitve svetovanja, ki so nastali za pridobitev delnic – Pravica do odbitka – Neizvedba načrtovane gospodarske dejavnosti – Nevplivanje

(Direktiva Sveta 77/388, člena 4 in 17)

Člena 4 in 17 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da družbi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki namerava pridobiti vse delnice neke druge družbe zaradi izvajanja gospodarske dejavnosti, in sicer opravljanja storitev upravljanja, ki so obdavčene z davkom na dodano vrednost (DDV), za zadnjenavedeno družbo, dajeta pravico do odbitka vstopnega DDV za izdatke v zvezi z opravljanjem storitev svetovanja, ki so nastali v okviru ponudbe za prevzem, v celoti, tudi če se je izkazalo, da ta gospodarska dejavnost ni bila izvedena, če ti izdatki izvirajo izključno iz načrtovane gospodarske dejavnosti.

(Glej točko 32 in izrek.)
Člen 4(c) Direktive 2004/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine je treba razlagati tako, da morajo države članice organu za kolektivno zastopanje imetnikov znamk, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, priznati sposobnost, da zaradi varstva pravic teh imetnikov v lastnem imenu vloži pravna sredstva, določena s to direktivo, in da vloži tožbo pri sodišču, pod pogojem, da se v nacionalni zakonodaji ta organ obravnava kot organ, ki ima neposreden interes za varstvo takih pravic in da mu za ta namen omogoča biti stranka v sodnem postopku, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Člene od 12 do 14 Direktive 2000/31/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (Direktiva o elektronskem poslovanju), je treba razlagati tako, da omejitve odgovornosti, določene v teh členih, veljajo za ponudnika storitve zakupa in registracije IP naslovov, ki omogočajo anonimno uporabo spletnih domenskih imen, kot je ta v postopku v glavni stvari, pod pogojem, da ta storitev spada v eno od kategorij storitev, navedenih v teh členih, in izpolnjuje vse ustrezne pogoje, če je dejavnost takega ponudnika storitev zgolj tehnična, samodejna in pasivna, kar pomeni, da nima niti znanja niti nadzora nad podatki, ki jih te stranke prenašajo ali shranjujejo, in če nima aktivne vloge, ki omogoča optimizacijo njihove spletne prodaje, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 52 in točko 2 izreka.)
Zadeva C‑555/17

2M-Locatel A/S

proti

Skatteministeriet

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Østre Landsret)

„Predhodno odločanje – Uredba (EGS) št. 2658/87 – Carinska unija in skupna carinska tarifa – Tarifna uvrstitev – Kombinirana nomenklatura – Tarifni podštevilki 85287113 in 85287190 – Naprava, ki omogoča sprejemanje, dekodiranje in obdelovanje televizijskih signalov, ki se prenašajo v živo prek internetnega protokola“

Povzetek – Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 20. septembra 2018

Carinska unija – Skupna carinska tarifa – Tarifne številke – Naprava, ki omogoča sprejemanje, dekodiranje in obdelovanje televizijskih signalov, ki se prenašajo v živo prek internetnega protokola – Uvrstitev v tarifno podštevilko 85287190 kombinirane nomenklature – Zahteva – Neobstoj sprejemnika video signala

(Uredba Sveta št. 2658/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1549/2006, Priloga I)

Kombinirano nomenklaturo iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1549/2006 z dne 17. oktobra 2006, je treba razlagati tako, da je treba naprave, ki omogočajo sprejemanje, dekodiranje in obdelavo televizijskih signalov, ki se prenašajo v živo prek internetnega protokola, kakršne so te, obravnavane v postopku v glavni stvari, uvrstiti v tarifno podštevilko 85287190 te nomenklature, pod pogojem, da nimajo video tunerja ali „televizijskega tunerja“, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 52 in izrek.)
1.

Irska s tem, da ni poskrbela za to, da bi se za plinsko olje, ki se uporablja kot gorivo za zasebna rekreacijska plovila, uporabile najnižje stopnje obdavčitve, ki se uporabljajo za goriva, določena z Direktivo Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije, in s tem, da je dovolila uporabo označenega goriva za pogon zasebnih rekreacijskih ladij, čeprav za to gorivo izjeme ali znižanja trošarin ne veljajo, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi členov 4 in 7 Direktive 2003/96 in direktive 95/60/ES z dne 27. novembra 1995 o davčnem označevanju plinskega olja in kerozina.
Zadeva C‑49/17

Koppers Denmark ApS

proti

Skatteministeriet

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Østre Landsret)

„Predhodno odločanje – Direktiva 2003/96/ES – Obdavčitev energentov in električne energije – Člen 21(3) – Obdavčljivi dogodek, ki bi imel za posledico obdavčitev – Poraba proizvedenih energentov na območju obrata, v katerem se proizvajajo energenti – Energenti, ki se uporabljajo za druge namene kot za pogonsko gorivo ali za gorivo za ogrevanje – Uporaba topila kot goriva za ogrevanje v obratu za destilacijo katrana“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. junija 2018

Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Obdavčitev energentov in električne energije – Oprostitev energentov, porabljenih na območju obrata, v katerem so bili proizvedeni – Področje uporabe – Energenti, ki se uporabljajo za druge namene kot za pogonsko gorivo ali za gorivo za ogrevanje – Izključitev

(Direktiva Sveta 2003/96, uvodna izjava 22 ter člena 2(1) in (4)(b) in 21(3))

Člen 21(3) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije je treba razlagati tako, da poraba energentov na območju obrata, v katerem so bili proizvedeni, za namene proizvodnje drugih energentov, ne spada pod izjemo, ki se nanaša na obdavčljivi dogodek, ki bi imel za posledico obdavčitev, iz te določbe, če se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, energenti, ki se proizvedejo v okviru glavne dejavnosti takega obrata, uporabljajo v druge namene, in ne kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje.

Vendar je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije, kot je razvidno iz uvodne izjave 22 te direktive, menil, da za energente praviloma velja pravni okvir, ki je skupen za države članice, če se uporabljajo kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje, in da je v naravi in logiki davčnega sistema, da se s področja uporabe tega okvira izključijo med drugim energenti, ki se uporabljajo za druge namene kot za pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje. Tako, tudi če tovrstni izdelki spadajo v opredelitev pojma „energenti“ v smislu člena 2(1) Direktive 2003/96, pa so izključeni s področja uporabe te direktive v skladu z odstavkom 4(b), prva alinea, tega člena, če se ne uporabljajo kot pogonsko gorivo ali gorivo za ogrevanje (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2007, Fendt Italiana,C‑145/06 in C‑146/06, EU:C:2007:411, točki 35 in 43).

(Glej točki 24 in 37 ter izrek.)
Zadeva C‑466/17

Chiara Motter

proti

Provincia autonoma di Trento

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Trento)

„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 1999/70/ES – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP – Določba 4 – Javni sektor – Srednješolski učitelji – Zaposlitev delavcev, zaposlenih za določen čas, kot uradnikov v javnem sektorju prek natečaja na podlagi kvalifikacij – Določitev delovne dobe – Delno upoštevanje časovnega obdobja opravljanja storitev na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 20. septembra 2018

Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70 – Prepoved diskriminacije delavcev, zaposlenih za določen čas – Delavec, zaposlen za določen čas kot karierni uradnik brez izvedenega javnega natečaja – Delno upoštevanje delovne dobe, dopolnjene na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, zaradi razvrstitve delavca v plačni razred ob zaposlitvi kot karierni uradnik na podlagi kvalifikacij – Dopustnost

(Direktiva Sveta 1999/70, Priloga, določba 4)

Določbo 4 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je naveden v Prilogi k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki za uvrstitev delavca v plačilni razred, ko je bil ta na podlagi kvalifikacij imenovan za uradnika, upošteva delovno dobo, ki jo je dopolnil na podlagi pogodb o zaposlitvi za določen čas, in sicer v celoti do četrtega leta in nato deloma, do dveh tretjin.

Cilja, ki ju navaja italijanska vlada, in sicer odražanje razlik v poklicni praksi med obema kategorijama zadevnih delavcev in preprečitev obrnjene diskriminacije v škodo uradnikov, ki so bili uspešni na izvedenem javnem natečaju, torej lahko pomenijo „objektivni razlog“ v smislu določbe 4, točka 1 in/ali točka 4, okvirnega sporazuma, kadar ustrezajo dejanski potrebi, kadar je z njimi mogoče doseči zastavljeni cilj in kadar so za to nujni (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2012, Valenza in drugi, od C‑302/11 do C‑305/11, EU:C:2012:646, točka 62).

Ob pridržku presoje, za katero je pristojno le predložitveno sodišče, je treba priznati, da je cilje, na katere se v tem primeru sklicuje italijanska vlada, mogoče upravičeno šteti za dejansko potrebne.

Za nacionalno ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki upoštevanje delovne dobe nad štirimi leti, dopolnjene na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, omejuje na dve tretjini, ni mogoče šteti, da presega, kar je potrebno za doseganje predhodno preučenih ciljev in za dosego ravnotežja med legitimnimi interesi delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, ob upoštevanju meritokratskih vrednot in zahtev po nepristranskosti in učinkovitosti javne uprave, na katerih temelji zaposlovanje prek natečaja.

(Glej točke 47, 48, 51 in 54 ter izrek.)
Združene zadeve C‑195/17, od C‑197/17 do C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, od C‑278/17 do C‑286/17 in od C‑290/17 do C‑292/17

Krüsemann in drugi

proti

TUIfly GmbH

(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Amtsgericht Hannover in Amtsgericht Düsseldorf)

„Predhodno odločanje – Prevoz – Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov – Uredba (ES) št. 261/2004 – Člen 5(3) – Člen 7(1) – Pravica do odškodnine – Oprostitev – Pojem ,izredne razmere‘ – ‚Divja stavka‘“

Povzetek – Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. aprila 2018

Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Odškodnina in pomoč potnikom v primeru odpovedi leta – Izjema od obveznosti zagotovitve odškodnine – Zahteva – Izredne razmere – Pojem – Spontana odsotnost z dela precejšnjega dela letalskega osebja (divja stavka), ki je posledica nepričakovane objave dejanskega letalskega prevoznika o prestrukturiranju podjetja, po pozivu, ki ga niso izdali predstavniki delavcev podjetja, ampak, spontano, sami delavci, ki so odšli na bolniški dopust – Izključitev

(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 261/2004, člen 5(3))

Člen 5(3) Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba ob upoštevanju uvodne izjave 14 te uredbe razlagati tako, da spontana odsotnost z dela precejšnjega dela letalskega osebja („divja stavka“), kakršna je v zadevah v glavni stvari, ki je posledica nepričakovane objave dejanskega letalskega prevoznika o prestrukturiranju podjetja, po pozivu, ki ga niso izdali predstavniki delavcev podjetja, ampak, spontano, sami delavci, ki so odšli na bolniški dopust, ne spada v okvir pojma „izredne razmere“ v smislu te določbe.

(Glej točko 48 in izrek.)