SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

EVROPSKE UNIJE (prvi senat)

z dne 5. februarja 2016

GV

proti

Evropski službi za zunanje delovanje (ESZD)

„Javni uslužbenci — Osebje ESZD — Pogodbeni uslužbenec — Pogodba za nedoločen čas — Člen 47(c) PZDU — Razlogi za odpoved delovnega razmerja — Izguba zaupanja — Pravica do izjave — Člen 41 Listine Evropske unije o človekovih pravicah — Načelo dobrega upravljanja — Premoženjska škoda — Nepremoženjska škoda“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja v skladu z njenim členom 106a, s katero GV v bistvu predlaga razglasitev ničnosti odločbe z dne 29. januarja 2014, s katero je direktor direktorata Evropske službe za zunanje delovanje (ESZD) za kadrovske zadeve kot organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, odločil o odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke z učinkom od 31. avgusta 2014.

Odločitev:

Odločba z dne 29. januarja 2014, s katero je direktor direktorata Evropske službe za zunanje delovanje za kadrovske zadeve kot organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, odločil o odpovedi pogodbe o zaposlitvi GV z učinkom od 31. avgusta 2014, se razglasi za nično. Evropski službi za zunanje delovanje se naloži, naj GV za povrnitev nastale nepremoženjske škode izplača 5000 EUR. V preostalem se tožba zavrne. Evropska služba za zunanje delovanje nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov GV.

Povzetek

Tožbe uradnikov — Odškodninska tožba — Razglasitev ničnosti nezakonitega izpodbijanega akta — Nepremoženjska škoda, ki jo je mogoče ločiti od nezakonitosti in je ni mogoče v celoti povrniti z razglasitvijo ničnosti

(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 41(2) in 51(1))

Uradniki — Načela — Pravica do obrambe — Obveznost, da se zadevni osebi pred sprejetjem akta, ki posega v njen položaj, da možnost izjave — Obseg

Uradniki — Pogodbeni uslužbenci — Odpoved delovnega razmerja — Sprejetje odločbe, ne da bi imela zadevna oseba pred tem možnost predstaviti svoja stališča — Kršitev pravice do izjave

Tožbe uradnikov — Tožbeni razlogi — Tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravice do izjave in v tožbi ni bil naveden — Bistvena kršitev postopka, o kateri lahko sodišče odloča po uradni dolžnosti

Nespoštovanje pravice do obrambe s področja Kadrovskih predpisov in še posebej pravice pogodbenega uslužbenca, da se izjasni glede elementov, ki bi lahko bili uporabljeni v njegovo breme za utemeljitev odločbe, ki posega v njegov položaj, pomeni bistveno kršitev postopka, o kateri lahko sodišče odloča po uradni dolžnosti. V zvezi s tem, čeprav se je tožeča stranka sklicevala na nov tožbeni razlog – v primerjavi s tistimi, ki so bili prvotno navedeni v njeni tožbi – ki se nanaša na kršitev pravice do izjave iz člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, je tak tožbeni razlog dopusten, čeprav je tožečo stranko navsezadnje k njemu spodbudila vsebina vprašanj za pisne odgovore, ki jih je Sodišče za uslužbence postavilo v okviru ukrepov procesnega vodstva. (Glej točko 67.) Napotitev na: Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 12. decembra 2012, Cerafogli/ECB, F‑43/10, EU:F:2012:184, točka 89, ki v tej točki ni bila razveljavljena s sodbo z dne 23. septembra 2015, Cerafogli/ECB, T‑114/13 P, EU:T:2015:678, in z dne 25. junija 2015, EE/Komisija, F‑55/14, EU:F:2015:66, točka 35.

Pravica do obrambe, kot je sedaj določena v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki se splošno uporablja, zajema – ob tem, da je širša – postopkovno pravico vsake osebe, določeno v odstavku 2(a) navedenega člena, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene. Odločbo o odpovedi delovnega razmerja, ki je eden od upravnih ukrepov, ki lahko najresneje prizadene uslužbenca, je mogoče sprejeti šele po tem, ko je bila tožeči stranki dana možnost, da svoje stališče v zvezi z osnutkom odločbe o odpovedi delovnega razmerja ustrezno predstavi v ustni in/ali pisni izmenjavi, ki jo začne organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, slednji pa nosi tudi dokazno breme. Če organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, nima težav pri posredovanju odločbe o odpovedi delovnega razmerja zadevni osebi, lahko razmeroma brez težav izpolni obveznosti, ki izhajajo iz načela dobrega upravljanja, tako da zadnjenavedeno pisno obvesti o razlogih, iz katerih jo namerava odpustiti, in ji da možnost, da v zvezi s tem v razumnem roku pisno in/ali ustno zavzame stališče. (Glej točke 71, 72 in 74.) Napotitev na: Splošno sodišče Evropske unije: sodbi z dne 11. septembra 2013, L/Parlament, T‑317/10 P, EU:T:2013:413, točka 81, in z dne 3. junija 2015, BP/FRA, T‑658/13 P, EU:T:2015:356, točka 56; Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 10. septembra 2014, Tzikas/AFE, F‑120/13, EU:F:2014:197, točka 61 in navedena sodna praksa, in z dne 25. junija 2015, EE/Komisija, F‑55/14, EU:F:2015:66, točka 37 in navedena sodna praksa.

V skladu s členom 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah se določbe Listine neposredno uporabljajo za institucije, organe, urade ali agencije Unije, tako da se ti subjekti ne morejo sklicevati na notranje položaje, povezane z njihovo upravo – kot so težave pri odločanju, vključno s tistimi, ki so povezane z odporom nekaterih njihovih služb – za utemeljitev neizpolnjevanja obveznosti iz predpisov primarnega prava Unije, in sicer še toliko bolj, ker zahteve iz člena 41(2)(a) navedene listine skrbni upravi ne povzročajo nobenih posebnih težav pri izvajanju, poleg tega pa je zaslišanje zadevne osebe minimalno jamstvo, kadar uprava deluje na področju, na katerem ima široko diskrecijsko pravico. V zvezi s tem ni mogoče izključiti, da je sklep organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi, o odpovedi delovnega razmerja pogodbenemu uslužbencu lahko drugačen, če se zadnjenavedenemu omogoči, da ustrezno predstavi svoje stališče. Čeprav sicer ni izključeno, da bi organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, po zaslišanju zadevne osebe na koncu sprejel odločbo, ki je enaka izpodbijani odločbi, bi priznanje takega argumenta institucije, ki vsebuje domneve o njenem prihodnjem upravnem ravnanju, zgolj izničilo bistvo temeljne pravice do izjave iz člena 41(2)(a) Listine, saj že sama vsebina te pravice pomeni, da je imela zadevna oseba možnost vplivati na zadevni proces odločanja, in sicer v tem primeru že v fazi sprejetja prvotne odločbe, tj. izpodbijane odločbe, in ne le ob vložitvi pritožbe v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov. (Glej točke od 77 do 79.) Napotitev na: Sodišče: sodba z dne 4. marca 2010, Komisija/Italija, C‑297/08, EU:C:2010:115, točka 83 in navedena sodna praksa; Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 14. septembra 2011, Marcuccio/Komisija, T‑236/02, EU:T:2011:465, točka 115; Sodišče za uslužbence: sodbe z dne 14. maja 2014, Delcroix/ESZD, F‑11/13, EU:F:2014:91, točka 44; z dne 25. junija 2015, EE/Komisija, F‑55/14, EU:F:2015:66, točka 40, in z dne 8. oktobra 2015, DD/FRA, F‑106/13 in F‑25/14, EU:F:2015:118, točki 97 in 98, v zvezi s katero je bila vložena pritožba pred Splošnim sodiščem Evropske unije, zadeva T‑742/15 P.

Institucija, katere akt je sodišče Unije razglasilo za ničen, mora v skladu s členom 266 PDEU določiti ukrepe, potrebne za izvršitev ničnostne sodbe, pri čemer diskrecijsko pravico, ki jo ima v ta namen, izvaja ob upoštevanju tako izreka in obrazložitve sodbe, ki jo mora izvršiti, kot tudi določb prava Unije, ki se uporabljajo. Poleg tega je posledica tega, da sodišče Unije razglasi ničnost akta, ta, da se ta akt odpravi iz pravnega reda z učinkom za nazaj in da, če je bil razveljavljeni akt že izvršen, izničenje njegovih učinkov zahteva, da se ponovno vzpostavi pravni položaj, v katerem je bila tožeča stranka pred sprejetjem tega akta. Sodišče za uslužbence ne more predvideti, kako bi stranke lahko ravnale po sodbi o razglasitvi ničnosti odločbe o odpovedi delovnega razmerja, zlasti kar zadeva način, kako bo institucija izpolnila obveznost iz člena 266 PDEU v zvezi s sprejetjem ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe, prav tako pa navedeno sodišče nikakor ne more izvrševati svoje neomejene sodne pristojnosti na finančnem področju, če interes službe ali tretjih oseb ne ovira razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe in tožeča stranka ni izjavila, da ne more izkoristiti izpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz te razglasitve ničnosti. Poleg tega prav tako ni mogoče izključiti, da bo organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, po razglasitvi ničnosti izpodbijane odločbe odločil, da bo s tožečo stranko vzpostavil dialog, da se doseže splošni dogovor, s katerim bi se končala njena zaposlitev, zagotovljeno pa bi ji bilo pravično nadomestilo za nezakonitost, ki jo je prizadela, po možnosti na podlagi pogajanj in privolitev, do katerih je privedel že poskus Sodišča za uslužbence za mirno rešitev spora. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev navedeno sodišče v tej fazi in v okviru ničnostne tožbe instituciji ne more naložiti, naj tožeči stranki plača odškodnino za izgubo osebnega prejemka, ki je sledila nezakoniti in domnevno prezgodnji odpovedi njene pogodbe o zaposlitvi pogodbenega uslužbenca. (Glej točke 89, 90 in od 92 do 94.) Napotitev na: Sodišče: sodba z dne 9. avgusta 1994, Parlament/Meskens, C‑412/92 P, EU:C:1994:308, točki 28 in 30; Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 16. septembra 2015, EMA/Drakeford, T‑231/14 P, EU:T:2015:639, točka 52; Sodišče prve stopnje: sodba z dne 8. oktobra 1992, Meskens/Parlament, T‑84/91, EU:T:1992:103, točka 80; Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 26. junija 2013, BU/EMA, F‑135/11, F‑51/12 in F‑110/12, EU:F:2013:93, točka 66, in z dne 6. oktobra 2015, CH/Parlament, F‑132/14, EU:F:2015:115, točke 60, 61 in 82 ter navedena sodna praksa.