ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 11. septembra 2007

Zadeva F-12/07

Elizabeth O’Connor

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Drugi uslužbenci – Zaporedne pogodbe začasnega, pomožnega in pogodbenega uslužbenca – Najdaljše obdobje za dodelitev nadomestila za brezposelnost – Dopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero E. O’Connor predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 5. aprila 2006 o določitvi 11 mesecev in 25 dni za najdaljše obdobje, v katerem se ji dodeljuje nadomestilo za brezposelnost.

Odločitev: Tožba se delno zavrže kot očitno nedopustna in delno zavrne kot očitno neutemeljena. Komisija nosi vse stroške, vključno s stroški, ki jih je tožeča stranka priglasila v okviru vloge za pravno pomoč.

Povzetek

1. Uradniki – Začasni in pogodbeni uslužbenci – Nadomestilo za brezposelnost – Najdaljše obdobje za izplačilo

(Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, členi 28a(4), 70 in 96(4))

2. Postopek – Stroški – Delno očitno nedopustna in delno očitno neutemeljena tožba

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 87(3), prvi pododstavek, in 94(3))

1. Določbe členov 28a(4) in 96(4) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, v katerih je določeno najdaljše obdobje, v katerem lahko nekdanji začasni uslužbenec in nekdanji pogodbeni uslužbenec od Skupnosti prejemata nadomestilo za brezposelnost, se ne uporabljajo za nekdanjega pomožnega uslužbenca, ki ga institucija, v kateri je zaposlen, v skladu s členom 70 navedenih pogojev vključi v obvezni nacionalni sistem socialne varnosti in torej lahko prejema nadomestilo za brezposelnost samo iz tega sistema. Določbe členov 28a(4) in 96(4) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev torej instituciji ne nalagajo, da za določitev najdaljšega obdobja za izplačilo nadomestila za brezposelnost Skupnosti upošteva obdobja, v katerih je bil uslužbenec zaposlen kot pomožni uslužbenec.

(Glej točko 20.)

2. Če je Sodišče prve stopnje zavrnilo vlogo za pravno pomoč, k čemur so ga zavezovale določbe člena 94(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje, saj se je tožba zdela očitno nedopustna ali očitno neutemeljena, je treba v postopku v glavni stvari vseeno uporabiti določbe člena 87(3), prvi pododstavek, Poslovnika in izjemoma upravi poleg njenih stroškov naložiti tudi vse stroške tožeče stranke, skupaj s stroški, ki jih je ta morda priglasila v okviru vloge za pravno pomoč, ob upoštevanju ekonomskega položaja tožeče stranke in okoliščine, da je bila v obravnavanem primeru sporna odločba brez pojasnil v nasprotju s prejšnjimi navedbami pristojne službe.

(Glej točki 32 in 33.)
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 14. decembra 2007

Zadeva F-131/06

Robert Steinmetz

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Mirna rešitev spora – Izvršitev sporazuma – Zavrnitev povrnitve stroškov v okviru službene poti – Očitna nedopustnost – Neobstoj pravnega interesa – Delitev stroškov – Stroški, povzročeni brez razloga ali iz nagajanja“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero R. Steinmetz predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 21. februarja 2006 v delu, v katerem se zavrača celotna izvršitev sporazuma, doseženega v okviru mirnega reševanja spora med strankama v zadevi T-155/05 pred Sodiščem prve stopnje, in plačilo 1 EUR kot simbolično odškodnino za zatrjevano nepremoženjsko škodo.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Tožeča stranka nosi svoje stroške, razen zneska 500 EUR. Komisija nosi svoje stroške in stroške tožeče stranke v višini 500 EUR.

Povzetek

1. Postopek – Dopustnost procesnih aktov – Presoja ob vložitvi akta

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 114)

2. Uradniki – Tožba – Tožba, v kateri se ne upošteva vsebina mirne rešitve spora, ki je pred tem privedla do umika tožbe – Neobstoj pravnega interesa

1. Enako kot se dopustnost tožbe presoja ob njeni vložitvi, se tudi dopustnost drugih procesnih aktov, kot je akt, s katerim se poda ugovor nedopustnosti, presoja ob njihovi vložitvi. Taka razlaga zagotavlja upoštevanje načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.

(Glej točko 27.)

Napotitev na:

Sodišče: 27. november 1984, Bensider in drugi proti Komisiji, 50/84, Recueil, str. 3991, točka 8;

Sodišče prve stopnje: 8. oktober 2001, Stauner in drugi proti Parlamentu in Komisiji, T‑236/00 R II, Recueil, str. II‑2943, točka 49; 9. julij 2003, Commerzbank proti Komisiji, T‑219/01, Recueil, str. II‑2843, točka 61.

2. Če tožeča stranka v sporu pred Sodiščem prve stopnje toženi instituciji predlaga osnutek mirne rešitve spora, če institucija delno sprejme ta predlog in tožeča stranka na podlagi tega delnega sprejetja od Sodišča prve stopnje zahteva in doseže izbris zadeve, je treba šteti, da je zadevna oseba privolila v sporazum, ki ga je nazadnje predlagala institucija, in torej nima interesa za izpodbijanje vsebine takega sporazuma z razlago, da ne ustreza temu, kar je prvotno predlagala.

Če je institucija v celoti izpolnila zaveze iz sporazuma, doseženega v sporu med njo in tožečo stranko, ta nima interesa, da navedeni instituciji očita, da ni upoštevala pogojev iz tega sporazuma.

(Glej točke od 44 do 52.)
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)

z dne 15. februarja 2007

Zadevi F-142/06 in F-142/06 AJ

Francesco Bligny

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Uradniki – Splošni natečaj – Pogoji za pripustitev – Nepripustitev k ocenjevanju pisnega dela preizkusa – Nepopolna prijava – Dokaz o državljanstvu – Pravna pomoč“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero F. Bligny predlaga zlasti razglasitev ničnosti odločb natečajne komisije pri natečaju EPSO/AD/26/05 z dne 23. novembra in 7. decembra 2006, s katerima je ta zavrnila ocenjevanje njegovega pisnega preizkusa, ker k njegovi prijavi ni bil priložen noben dokaz o državljanstvu. F. Bligny je poleg tega na podlagi člena 94 Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki se smiselno uporablja za Sodišče za uslužbence na podlagi člena 3(4) Sklepa Sveta 2004/752/ES, Euratom z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (UL L 333, str. 7) do začetka veljavnosti poslovnika tega sodišča, vložil vlogo za pravno pomoč za zadevi F-142/06 in F-142/06 R.

Odločitev: Tožba se zavrne kot očitno neutemeljena. Vloga za pravno pomoč se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

Uradniki – Splošni natečaj – Pogoji za pripustitev – Določitev z obvestilom o natečaju

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III, člena 2 in 5)

Natečajno komisijo zavezuje besedilo obvestila o natečaju. Zato je očitno neutemeljen predlog za razglasitev ničnosti njene odločbe, s katero je izključila kandidata, ki v zahtevanem roku ni predložil nobenega dokumenta kot dokaz o državljanstvu kljub jasnim določbam obvestila o natečaju, da ga je treba priložiti k prijavi, ki je v nasprotnem primeru nična. Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo, ki ne temelji na nobenem pravnem aktu, da bi uprava morala kandidatom poslati vse potrebne informacije prek njihove elektronske prijavne dokumentacije in jim zato ni bilo treba preveriti obvestila o natečaju, saj kandidate, tako kot natečajno komisijo, zavezuje navedeno obvestilo o natečaju.

(Glej točke od 26 do 31 in 33.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 3. april 2001, Zaur‑Gora in Dubigh proti Komisiji, združeni zadevi T‑95/00 in T‑96/00, RecFP, str. I‑A‑79 in II‑379, točka 47; 13. marec 2002, Bal proti Komisiji, T‑139/00, RecFP, str. I‑A‑33 in II‑139, točka 35;

Sodišče za uslužbence: 11. julij 2006, Tas proti Komisiji, F‑12/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑79 in II‑A‑1‑285, točka 43.
SKLEP PREDSEDNIKA PRVEGA SENATA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

z dne 19. julija 2007

Zadeva F-98/06

Risto Lohiniva

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Sporazumna rešitev na pobudo Sodišča za uslužbence – Izbris“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero R. Lohiniva predlaga razglasitev ničnosti odločbe organa Komisije za imenovanja z dne 30. maja 2006 o zavrnitvi pritožbe, ki jo je vložil zoper odločbo Komisije, s katero je ta zavrnila, da se mu od njegove razporeditve v Bruselj po obdobju zaposlitve na Finskem prizna pravica do nadaljnjega prenosa 35 % njegovih mesečnih neto osebnih prejemkov v to državo v skladu s členom 17 Priloge XIII h Kadrovskim predpisom.

Odločitev: Zadeva F‑98/06, Lohiniva proti Komisiji, se izbriše iz vpisnika Sodišča za uslužbence. Komisija bo tožeči stranki za dokončno rešitev zadeve, skupaj s stroški, ki jih je ta imela, plačala znesek 5000 EUR. Komisija nosi svoje stroške.

Povzetek

Uradniki – Tožba – Sporazumna rešitev spora pred Sodiščem za uslužbence – Izbris iz vpisnika

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 87(5), drugi pododstavek, in 98, prvi odstavek; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

1. Postopek – Dopustnost procesnih aktov – Presoja ob vložitvi akta

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 114)

2. Uradniki – Tožba – Tožba, v kateri se ne upošteva vsebina mirne rešitve spora, ki je pred tem privedla do umika tožbe – Neobstoj pravnega interesa

1. Enako kot se dopustnost tožbe presoja ob njeni vložitvi, se tudi dopustnost drugih procesnih aktov, kot je akt, s katerim se poda ugovor nedopustnosti, presoja ob njihovi vložitvi. Taka razlaga zagotavlja upoštevanje načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo.

(Glej točko 27.)

Napotitev na:

Sodišče: 27. november 1984, Bensider in drugi proti Komisiji, 50/84, Recueil, str. 3991, točka 8;

Sodišče prve stopnje: 8. oktober 2001, Stauner in drugi proti Parlamentu in Komisiji, T‑236/00 R II, Recueil, str. II‑2943, točka 49; 9. julij 2003, Commerzbank proti Komisiji, T‑219/01, Recueil, str. II‑2843, točka 61.

2. Če tožeča stranka v sporu pred Sodiščem prve stopnje toženi instituciji predlaga osnutek mirne rešitve spora, če institucija delno sprejme ta predlog in tožeča stranka na podlagi tega delnega sprejetja od Sodišča prve stopnje zahteva in doseže izbris zadeve, je treba šteti, da je zadevna oseba privolila v sporazum, ki ga je nazadnje predlagala institucija, in torej nima interesa za izpodbijanje vsebine takega sporazuma z razlago, da ne ustreza temu, kar je prvotno predlagala.

Če je institucija v celoti izpolnila zaveze iz sporazuma, doseženega v sporu med njo in tožečo stranko, ta nima interesa, da navedeni instituciji očita, da ni upoštevala pogojev iz tega sporazuma.

(Glej točke od 44 do 52.)
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 26. septembra 2007

Zadeva F-52/05

Q

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Procesna vprašanja – Vpogled v spis – Ugovor“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero Q predlaga, po eni strani, razglasitev ničnosti odločb zaradi molka Komisije, s katerimi so bile zavrnjene njegove prošnje za pomoč, vložene na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov, in začasnih odredb, povezanih z nadlegovanjem, katerega žrtev naj bi bil, ter razglasitev ničnosti njegovega kariernega ocenjevalnega poročila za leto 2003, in, po drugi strani, plačilo odškodnine. Komisija nato predlaga črtanje stavkov v nekaterih pričevanjih, zapisanih v zapisnikih o zaslišanju, priloženih k spisu upravne preiskave.

Odločitev: Predlog Komisije se zavrne. Odločitev o stroških se pridrži.

Povzetek

Postopek – Ukrepi procesnega vodstva – Spis upravne preiskave, ki ga je institucija poslala sodišču Skupnosti – Pravica do vpogleda – Predlog institucije za črtanje stavkov iz nekaterih pričevanj v spisu – Zavrnitev
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

Postopek – Razlaga sodbe – Pogoji za dopustnost predloga

(Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 129; Sklep Sveta 2004/752, člen 3(4))

Da bi bil predlog za razlago sodbe dopusten, se mora nanašati na izrek zadevne sodbe v povezavi z bistvenimi razlogi, njegov namen pa mora biti odpraviti nejasnost ali dvoumnost, ki morebiti vpliva na pomen in obseg same sodbe, ker bi se moralo z njo odločiti o točno določeni zadevi, ki je bila predložena sodišču. Tak predlog torej ni dopusten, če se želi od zadevnega sodišča dobiti mnenje glede uporabe, izvedbe ali posledic sodbe ali sklepa, ki ga je izdalo to sodišče.

(Glej točko 8.)

Napotitev na:

Sodišče: 28. junij 1955, Assider proti Visoki oblasti, 5/55, Recueil, str. 263, 278; 7. april 1965, Visoka oblast proti Collottiju in Sodišču, 70/63a, Recueil, str. 353, 359; 13. julij 1966, Willame proti Komisiji, 110/63a, Recueil, str. 411, 417; 29. september 1983, Alvarez proti Parlamentu, 206/81a, Recueil, str. 2865; točke od 8 do 11; 20. april 1988, Maindiaux in drugi proti ESO in drugim, združeni zadevi 146/85 INT in 431/85 INT, Recueil, str. 2003, točki 5 in 6;

Sodišče prve stopnje: 14. julij 1993, Raiola‑Denti in drugi proti Svetu, T‑22/91 INT, Recueil, str. II‑817, točka 6; 24. julij 1997, Caballero Montoya proti Komisiji, T‑573/93 (129), RecFP, str. I‑A‑271 in II‑761, točka 27.
V zvezi s tem je zdravniški pregled, ki se opravi pred zaposlitvijo začasnega uslužbenca, v legitimnem interesu institucij Unije, ki morajo biti zmožne opravljati svoje naloge. V okviru tega pregleda, ki ga opravi uradni zdravnik institucije ter mora nujno vključevati klinični pregled zadevne osebe in po potrebi dodatne biološke preizkuse, ki jih predpiše uradni zdravnik, lahko ta pri kandidatu za zaposlitev – čeprav izpolnjuje pogoje glede fizične sposobnosti – ugotovi bolezen ali invalidnost, ki bi se lahko naknadno razvila in bi bilo treba zato za zadevno osebo uporabiti invalidsko ureditev ali bi sama zaprosila za uporabo take ureditve.

Pravica do spoštovanja zasebnega življenja, ki je določena s členom 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter izhaja iz ustavnih tradicij, skupnih vsem državam članicam, je ena temeljnih pravic, zavarovanih s pravnim redom Unije. Vključuje zlasti pravico do tajnosti zdravstvenega stanja osebe.

Vendar je mogoče temeljne pravice omejiti, če so te omejitve dejansko v splošnem interesu ter z vidika zastavljenega cilja ne pomenijo nesorazmernega in nedovoljenega posega, s katerim bi kršili samo bistvo zavarovane pravice.

V zvezi s tem zdravniški pregled, ki se opravi pred zaposlitvijo začasnega uslužbenca, služi legitimnemu interesu institucij Unije, ki morajo biti zmožne opravljati svoje naloge.

Da bi organu za sklepanje pogodb o zaposlitvi omogočili preverjanje zahtev glede fizične sposobnosti kandidata za zaposlitev na mestu začasnega uslužbenca, kot so določene v členu 12(2)(d) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, in da se ohrani možnost iz člena 32 navedene ureditve, da ta organ uveljavi zdravstveni pridržek, če meni, da je to potrebno, mu mora biti prek uradnega zdravnika omogočen določen dostop do podatkov v zvezi z zdravjem kandidata, ki jih mora v obravnavani zadevi neposredno predložiti sama zadevna oseba. Torej je mogoče domnevno vmešavanje v zasebno življenje navedenega kandidata zaradi obveznosti, da razkrije obstoj bolezni, ki jo ima ali jo je imel v preteklosti, obravnavati kot utemeljeno.

Uradni zdravnik institucije lahko namreč v okviru zdravniškega pregleda pred nastopom dela od kandidata za delovno mesto začasnega uslužbenca zahteva, da izpolni zdravstveni vprašalnik za zaposlitev, in na podlagi izjav zadevne osebe oceni, ali je primerno, da organu za sklepanje pogodb o zaposlitvi predlaga, naj ob zaposlitvi uveljavi zdravstveni pridržek na podlagi člena 32 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev. Poleg tega mora navedeni kandidat med tem zdravniškim pregledom na vprašanja, ki mu jih postavi ta zdravstveni delavec, ki ga zavezuje zdravniška molčečnost, odgovarjati iskreno, saj ta vprašanja spadajo v okvir dela, ki mu je dodeljeno, in so v skladu z načelom sorazmernosti.

(Glej točke od 77 do 81.)

Napotitev na:

Sodišče: sodba z dne 5. oktobra 1994, X/Komisija, C‑404/92 P, EU:C:1994:361, točke 17, 18 in 20;

Sodišče prve stopnje: sodba z dne 13. julija 1995, K/Komisija, T‑176/94, EU:T:1995:139, točka 39.
Splošno sodišče Evropske unije: sodbi z dne 16. maja 2013, Canga Fano/Svet, T‑281/11 P , EU:T:2013:252 , točka 44 , in z dne 15. januarja 2014, Stols/Svet, T‑95/12 P , EU:T:2014:3 , točki 33 in 34 ter navedena sodna praksa.

Tako lahko organ za imenovanja le v primeru enake uspešnosti uradnikov, ki lahko napredujejo, na podlagi treh meril primerjalne ocene uspešnosti, ki so izrecno navedena v členu 45(1) Kadrovskih predpisov, podredno upošteva druge elemente, kot so starost uradnikov in njihova delovna doba v nazivu ali službi.

Člen 45(1) Kadrovskih predpisov določa, da organ za imenovanja pri primerjalni oceni uspešnosti upošteva predvsem poročila o uradnikih v zvezi z opravljanjem njihovih nalog v nazivu, v katerega so razvrščeni v zadevnem napredovalnem obdobju, njihovo uporabo jezikov pri izvrševanju nalog, razen jezikov, za katere so predložili dokazila o temeljitem znanju, in raven odgovornosti. Ta določba organu za imenovanja ob spoštovanju načela enakega obravnavanja dopušča določeno polje proste presoje glede pomena, ki ga namerava pri primerjalni oceni uspešnosti dodeliti vsakemu od treh meril iz člena 45 Kadrovskih predpisov, pri čemer je uspešnost odločilno merilo pri tej preučitvi.

Čeprav morajo biti osebni spisi uradnikov, ki so upravičeni do napredovanja, na voljo organu za imenovanja pa od tega organa ni mogoče zahtevati, naj v vsakem primeru upraviči uporabo informacij, ki jih je imel na voljo.

Delovna doba v nazivu ali službi ni element, ki ga je treba neposredno upoštevati pri primerjalni oceni uspešnosti, kot jo določa člen 45 Kadrovskih predpisov, saj se ta nanaša prav na uspešnost, ki je odločilno merilo. Dejstvo, da je bila zadevna oseba razvrščena v naziv določeno število let, nikakor ne dokazuje tega, da se je njeno delo izkazalo za posebej uspešno, če pa bi bila delovna doba v nazivu odločilen vidik, bi to privedlo do samodejnosti v napredovanju, ki bi bila v nasprotju z načelom najsposobnejših, najučinkovitejših in neoporečnih javnih uslužbencev, kot to določata člena 27, prvi odstavek, in 43, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov.

Vendar pa delovna doba izhaja neposredno iz prvega od treh meril, ki jih je treba upoštevati pri primerjalni oceni uspešnosti iz člena 45 Kadrovskih predpisov, ki temelji na poročilih o uradnikih. Natančneje, ta element presoje omogoča boljše upoštevanje celotne uspešnosti uradnikov, ki lahko napredujejo, ocenjene z vidika tega prvega merila. To upoštevanje lahko organu za imenovanja omogoča, da najde pravično ravnotežje med ciljem zagotoviti hitro karierno napredovanje odličnim uradnikom, ki se odlikujejo z izjemno visoko ravnjo dela, in ciljem zagotoviti običajno kariero uradnikom, ki so v dolgem obdobju izkazali stalno visoko raven dela.

(Glej točki 56 in 58.)

Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 15. januarja 2014, Stols/Svet, T‑95/12 P, EU:T:2014:3, točki 41 in 45.
Člen 90(1) Kadrovskih predpisov določa, da lahko vsaka oseba, za katero veljajo navedeni kadrovski predpisi, pri organu za imenovanja vloži zahtevo za sprejem odločitve, ki se nanaša nanjo, ter da se šteje, da gre za zavrnitev zaradi molka organa, če po izteku štirimesečnega roka, ki začne teči na dan vložitve zahteve, na to zahtevo ni odgovora. Iz take določbe izhaja, da je odločba, s katero je uradniku zaradi molka organa zavrnjena pravica, načeloma možna le, če je uradnik upravi predhodno predložil zahtevo za priznanje te pravice.

(Glej točke od 58 do 61 in 67.)

Cilj iz člena 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom je razvezanemu zakoncu uradnika ali nekdanjega uradnika, ki je ob smrti tega uradnika prejemal preživnino, omogočiti, da po njegovi smrti še naprej prejema sredstva za preživljanje. Z ničemer namreč ne bi bilo mogoče upravičiti, da se razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika prikrajša za prejemanje družinske pokojnine in torej za sredstva za preživljanje zgolj iz razloga, na katerega nima vpliva, in sicer da je bila preživnina, ki jo je prejemal na podlagi nacionalnega prava, pred smrtjo uradnika ali nekdanjega uradnika ukinjena, po njegovi smrti pa je bila retroaktivno ponovno dodeljena.

Pojem preživninske obveznosti, o kateri se zaradi razveze zakonske zveze dogovorita nekdanja zakonca, ima premoženjske posledice, ki izhajajo iz sodbe o razvezi zakonske zveze, izrečene na podlagi pravil civilnega prava, ki se uporablja. Za določitev, ali je razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika dokazal, da je ob smrti nekdanjega zakonca upravičen do preživnine, določene z dogovorom med nekdanjima zakoncema, se je zato treba sklicevati na zakon, ki ureja učinke razveze zakonske zveze. V zvezi s tem, kadar v nacionalnem pravu pritožbeno sodišče razglasi ničnost odločbe o ukinitvi preživnine, ki je bila izdana na prvi stopnji, in se posledično ta določba retroaktivno odpravi, preživnina za nekdanjega zakonca umrlega uradnika pa se torej retroaktivno ponovno dodeli, je treba nujno šteti, da je ta nekdanji zakonec od te sodbe na pritožbeni ravni dokazal, da je upravičen do preživnine.

Iz samega besedila člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom izhaja, da v njem določen zastaralni rok, in sicer eno leto od smrti, velja le za upravičence po umrlem uradniku ali nekdanjem uradniku, ki imajo na dan smrti pravice do pokojnine ali dodatka. Posledično na področje uporabe navedenega člena ne spadajo upravičenci, ki na dan smrti uradnika nimajo pravic do pokojnine ali dodatka, temveč so jim te priznane po tej smrti in retroaktivno, in sicer zaradi sprejetja odločbe nacionalnega sodišča.

Vseeno pa načelo pravne varnosti upravičencem po umrlem uradniku ali nekdanjem uradniku, ki so v zgoraj navedenem položaju, nalaga, naj v razumnem roku vložijo zahtevo za izplačilo svojih pravic do pokojnine ali dodatka, ta rok pa začne teči od datuma vročitve nacionalne sodne odločbe, na podlagi katere so jim retroaktivno priznane pravice do pokojnine ali dodatka.

(Glej točke 69, 70 in 76.)
V volilnih sporih, ki zadevajo zlasti odbore uslužbencev, je sodišče Unije pristojno za odločanje na podlagi splošnih določb Kadrovskih predpisov v zvezi s tožbami uradnikov, sprejetih na podlagi člena 270 PDEU. Ta sodni nadzor se izvaja v okviru tožb zoper zadevno institucijo, njegov predmet pa so dejanja ali opustitve organa za imenovanja med upravnim nadzorom, ki ga zagotavlja na tem področju.

Vendar je sodišče Unije pristojno le za akte, ki posegajo v položaj in jih je sprejel zadevni organ. V volilnih sporih v zvezi z imenovanjem odborov uslužbencev akti, ki jih sprejme organ – ki je lahko ustanovljen na podlagi Kadrovskih predpisov ali ne in na katerega niso prenesena pooblastila organa za imenovanja – na primer odbor uslužbencev, volilni urad ali volilni odbor, načeloma niso akti, ki jih sprejme ta organ v dobesednem pomenu in ki bi jih bilo mogoče zato samostojno izpodbijati pred sodiščem Unije.

Sodišče Unije lahko namreč le posredno, v okviru morebitnega sodnega nadzora nad dejanji ali opustitvami organa za imenovanja, z vidika obveznosti tega organa, da zagotavlja pravilnost volitev – ob upoštevanju medsebojne povezanosti zaporednih aktov, ki sestavljajo volilne postopke, in kompleksnega postopka, v katerem so sprejeti – preuči, ali so akti, ki jih je sprejel volilni odbor in so tesno povezani z izpodbijano odločitvijo, ki jo je sprejel navedeni organ, morda nezakoniti. Vendar je pogoj za tak sodni nadzor obstoj odločitve tega organa.

(Glej točke 41, 46 in 47.)

Napotitev na:

Sodišče: sodbe de Dapper in drugi/Parlament, 54/75, EU:C:1976:127, točki 8 in 24; Venus in Obert/Komisija in Svet, 783/79 in 786/79, EU:C:1981:245, točka 22, in Diezler in drugi/ESS, 146/85 in 431/85, EU:C:1987:457, točka 5;

Sodišče prve stopnje: sodbe Grynberg in Hall/Komisija, T‑534/93, EU:T:1994:86, točka 20; Marx Esser in del Amo Martinez/Parlament, T‑182/94, EU:T:1996:130, točka 37, in Chew/Komisija, T‑28/96, EU:T:1997:97, točka 20;

Sodišče za uslužbence: sodba Milella in Campanella/Komisija, F‑71/05, EU:F:2007:184, točki 42 in 43.