SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

VERICE TRSTENJAK,

predstavljeni 26. oktobra 2010( )

Zadeva C-463/09

CLECE, SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Španija))

„Socialna politika – Direktiva 2001/23/ES – Člen 1(1)(a) in (b) – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Področje uporabe – Pojem ‚prenos‘ – Obstoj ‚gospodarske enote‘ – Prevzem čiščenja v javni zgradbi s strani občine kot organa oblasti“

I – Uvod

1. Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (v nadaljevanju: predložitveno sodišče) je Sodišču v skladu s členom 234 ES( ) v predhodno odločanje predložilo vprašanje o razlagi Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov( ).

2. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na spor med Marío Socorro Martin (v nadaljevanju: tožeča stranka v postopku v glavni stvari), ki je bila doslej delavka čistilnega podjetja CLECE SA (v nadaljevanju: CLECE), in Ayuntamiento de Cobisa (občina Cobisa) glede pravic iz dosedanjega delovnega razmerja z družbo CLECE. Tožeča stranka s tožbo nasprotuje odpovedi pogodbe o zaposlitvi, za katero meni da je protipravna, pri čemer se med drugim sklicuje na pravice, ki so delavcem v primeru prenosa obrata zagotovljene z Direktivo 2001/23.

3. Z vprašanjem za predhodno odločanje se Sodišču v bistvu predlaga, naj pojasni, ali se Direktiva 2001/23 uporablja za dejansko stanje, v katerem je občinska uprava za čiščenje svojih prostorov sprva najela zasebno podjetje in pozneje to naročilo odpovedala, da bi čiščenje opravljala sama, za kar pa zaposli izključno novo osebje. S pravnega vidika se zastavlja vprašanje obsega področja uporabe tega akta Unije, pri čemer mora Sodišče predvsem preučiti, ali je pogoj ohranitve gospodarske enote, ki je nujen za prenos obrata, izpolnjen tudi, če ni bilo niti prenosa obratnih sredstev niti prevzema delavcev, ampak je do „prenosa“ kot takega prišlo izključno v smislu nadaljevanja funkcije.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije ( )

4. Z Direktivo 2001/23 je bila kodificirana Direktiva Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov( ), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998( ).

5. V skladu z uvodno izjavo 3 Direktive 2001/23 je treba „[p]redvideti […] varovanje delavcev v primeru, ko se spremeni delodajalec, in zlasti zagotoviti, da se njihove pravice ohranijo.“

6. V uvodni izjavi 8 te direktive je navedeno:

„Zaradi pravne varnosti in preglednosti je bilo treba pravni koncept prenosa pojasniti glede na pravno prakso Sodišča. Tako pojasnjevanje ni spremenilo področja uporabe Direktive 77/187/EGS, kakor ga razlaga Sodišče.“

7. Člen 1(1) Direktive določa:

„a) Ta direktiva se uporablja za vsak prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata na drugega delodajalca, ki je posledica pogodbenega prenosa ali združitve.

b) Ob upoštevanju pododstavka (a) in nadaljnjih določb tega člena se za prenos v smislu te direktive šteje prenos gospodarske enote, ki ohrani svojo identiteto, se pravi organiziranega skupka virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali je ta dejavnost glavna ali stranska.

c) Ta direktiva se uporablja za javna in zasebna podjetja, ki opravljajo gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali so te pridobitne ali ne. Upravna reorganizacija organov oblasti ali prenos upravnih funkcij med organi oblasti niso prenos v smislu te direktive.“

8. Člen 3(1), prvi pododstavek, Direktive določa:

„Pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz na dan prenosa obstoječe pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, se na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja.“

9. Člen 4(1), prvi pododstavek, Direktive določa:

„Prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata sam po sebi odsvojitelju ali pridobitelju ne daje podlage za odpuščanje. Ta določba ne preprečuje morebitnega odpuščanja iz ekonomskih, tehničnih ali organizacijskih razlogov, zaradi katerih so potrebne kadrovske spremembe.“

B – Nacionalno pravo

1. Zakonodaja

10. Člen 44(1) Ley del Estatuto de los Trabajadores z dne 24. marca 1995 (v nadaljevanju: zakon o statusu delavcev), s katerim je bila prenesena Direktiva 2001/23, določa:

„Prenos podjetja, obrata ali samostojne proizvodne enote tega podjetja sam po sebi ne pomeni prenehanja delovnega razmerja, saj novi delodajalec vstopi v pravice in obveznosti prejšnjega delodajalca glede zaposlitve in socialne varnosti, vključno z obveznostmi glede pokojnin, pod pogoji, ki jih določa posebna veljavna zakonodaja, in na splošno z vsemi obveznostmi na področju dodatne socialne varnosti, ki jih je nanj prenesel odsvojitelj.“

11. Člen 44(2) zakona o statusu delavcev določa, da „se za namene tega člena […] za prenos podjetja […] šteje prenos gospodarske enote, ki ohrani svojo identiteto, se pravi organiziranega skupka virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali je ta dejavnost glavna ali stranska“; ta opredelitev ustreza členu 1(1)(b) Direktive 2001/23.

2. Kolektivna pogodba

12. Člen 14 kolektivne pogodbe za čiščenje v stavbah in prostorih Toleda, objavljene v Boletín Oficial de la Provincia de Toledo št. 269 z dne 22. novembra 2005, določa:

„Če se podjetje, v katerem je čiščenje opravljal pogodbeni izvajalec, odloči, da bo to dejavnost opravljalo samo, pri tem ni obvezano prevzeti osebja, ki je zadevne storitve opravljalo za pogodbenega izvajalca, če bodo čiščenje poslej opravljali njegovi lastni delavci in delavke; vendar pa je zadevne delavce in delavke treba prevzeti, če bi bilo za čiščenje treba zaposliti novo osebje.“

III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje

13. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je bila od 25. marca 2004 pri družbi CLECE zaposlena kot čistilka. Svoje delo je opravljala v poslopjih Ayuntamiento de Cobisa (Toledo), in sicer na podlagi pogodbe o čiščenju v mestnih šolah in stavbah, ki sta jo 27. maja 2003 sklenili toženi stranki. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se za to delo niso uporabljale nobene posebne delovne naprave.

14. Po tem, ko je bila pogodba enkrat podaljšana, je Ayuntamiento drugotoženi stranki, družbi CLECE, 9. novembra 2007 sporočila, da z učinkom od 31. decembra 2007 odpoveduje pogodbo o opravljanju storitev čiščenja. Ta družba je 2. januarja 2008 tožeči stranki v postopku v glavni stvari sporočila, da je 1. januarja 2008 postala del osebja Ayuntamiento, ker je ta občina dobila naročilo opravljanja čiščenja v svojih prostorih. Ta občina naj bi v skladu z veljavno kolektivno pogodbo za čiščenje v stavbah in prostorih Toleda vstopila v vse pravice in obveznosti, ki so dotlej veljale za delovno razmerje.

15. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 2. januarja 2008 prišla na svoje delovno mesto v prostorih Ayuntamiento, kjer pa ji je bilo opravljanje njenega dela prepovedano. Družba CLECE je ni prerazporedila na drugo delovno mesto. Iz predložitvene odločbe je prav tako razvidno, da je drugotožena Ayuntamiento za čiščenje svojih prostorov 10. januarja 2008 prek agencije za zaposlovanje, ustanovljene 21. januarja 2007, zaposlila pet delavk.

16. Juzgado de lo Social N° 2 de Toledo je na podlagi tožbe, ki jo je tožeča stranka v postopku v glavni stvari zaradi protipravne odpovedi pogodbe o zaposlitvi vložila proti družbi CLECE in Ayuntamiento de Cobisa, izdalo sodbo, v kateri je odločilo, da Ayuntamiento de Cobisa nima pasivne legitimacije, medtem ko je tožbi v razmerju do sotožene družbe CLECE ugodilo, odpoved pogodbe o zaposlitvi razglasilo za protipravno in družbi CLECE naložilo, naj tožečo stranko v postopku v glavni stvari bodisi zaposli pod pogoji, ki so veljali pred odpovedjo, bodisi ji izplača odškodnino v višini 6507,10 EUR, vsekakor pa nadomesti izgubljeni dohodek za čas trajanja postopka.

17. Navedena družba je zoper to sodbo 26. decembra 2008 pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo. Družba CLECE v tožbi v bistvenem trdi, da je Ayuntamiento v skladu s členom 14 kolektivne pogodbe za čiščenje v stavbah in prostorih Toleda v povezavi s členom 44 zakona o statusu delavcev in sodno prakso, ki jo je navedla, vstopila v delovno razmerje s tožečo stranko v postopku v glavni stvari.

18. Predložitveno sodišče je v sklepu izrazilo dvome o možnosti uporabe Direktive 2001/23 v postopku v glavni stvari. Zato je prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

„Ali na področje uporabe Direktive 2001/23, kot je opredeljeno v členu 1(1)(a) in (b), spada primer, v katerem občinsk[a] urad [uprava] spet začne opravljati ali prevzame čiščenje svojih prostorov, ki ga je pred tem opravljal pogodbeni izvajalec, in za to zaposli novo osebje?“

IV – Postopek pred Sodiščem

19. Predložitvena odločba z dne 20. oktobra 2009 je bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča 25. novembra 2009.

20. Pisna stališča sta v roku, ki je določen v členu 23 Statuta Sodišča, vložili vlada Kraljevine Španije in Komisija.

21. Ker nobena od strank ni predlagala začetka ustnega postopka, je bilo mogoče po upravni seji Sodišča, ki je bila 31. avgusta 2010, pripraviti sklepne predloge v tej zadevi.

V – Bistvene trditve strank

22. Španska vlada meni, da položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari, spada na področje uporabe Direktive 2001/23, čeprav nadaljevanja oziroma prevzema dejavnosti čiščenja ozko gledano ni mogoče izenačiti s pojmom prenosa v smislu gospodarskega prava.

23. V zadevi v glavni stvari naj Ayuntamiento ne bi razpolagala z osebjem, potrebnim za opravljanje čiščenja v svojih prostorih, in naj bi zato morala zaposliti novo osebje. V takem primeru naj bi bilo treba uporabiti sodno prakso Sodišča, zlasti ker naj ne bi bilo dvoma, da je prišlo do prenosa funkcije z družbe CLECE na Ayuntamiento in je uresničevani namen – namreč opravljanje čiščenja – ostal enak, da naj bi imela Ayuntamiento stabilno in neodvisno organizacijsko strukturo, čeprav naj bi bili njeni nameni zastavljeni širše od samega čiščenja in naj bi bili glede na glavne naloge občinske uprave zgolj postranski, in, nazadnje, da naj bi bilo število zaposlenih pri odsvojitelju omejeno na lastno osebje.

24. Komisija nasprotno zastopa stališče, da se Direktiva 2001/23 ne uporablja za položaj, v katerem Ayuntamiento, ki je čiščenje svojih prostorov sprva prenesla na zasebno podjetje, pogodbo odpove in nato začne čiščenje opravljati sama, če pri tem ne prevzame po številu in usposobljenosti bistvenega dela delavcev, ki jih je zasebno podjetje zaposlilo za izvajanje pogodbe.

25. Sodišče naj bi namreč večkrat pojasnilo, da gre v sektorju čistilnih storitev lahko za prevzem, če novi delodajalec ne nadaljuje zgolj čiščenja, ampak prevzame del osebja podizvajalca, pri čemer mora prevzem obsegati po številu in strokovnem znanju precejšen del osebja, ki ga je podizvajalec zaposlil za izvrševanje podizvajalske pogodbe( ).

26. Komisija trdi, da iz predložitvene odločbe ni jasno razvidno, ali je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari edina delavka družbe CLECE SA, ki je delala v prostorih Ayuntamiento. Ker je ta za nadaljevanje opravljanja dejavnosti, ki jo je dotlej opravljal podizvajalec, zaposlila pet delavk, naj bi bilo mogoče, da je družba CLECE zaposlovala podobno število delavcev. Vsekakor pa naj bi bilo iz predložitvene odločbe razvidno, da noben od dosedanjih delavcev ni ostal zaposlen in da je Ayuntamiento za čiščenje svojih prostorov prek agencije za zaposlovanje zaposlila pet novih delavk. V teh okoliščinah naj „gospodarska enota“ ne bi bila prenesena, zato naj ne bi prišlo do „prenosa“ v smislu Direktive 2001/23.

VI – Pravna presoja

A – Uvodne ugotovitve

27. Z Direktivo 77/187 – predhodnico Direktive 2001/23 – je bil na nadnacionalni ravni prvič razvit celosten koncept varstva pravic delavcev, ki so v delovnih razmerjih, na katera vpliva prenos podjetja, obrata ali dela obrata. Direktiva, katere posledica je bila delna uskladitev nacionalnih zakonodaj na področju individualnega delovnega prava, v bistvenem določa, da se morajo pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi, veljavne na dan prenosa, ali iz delovnega razmerja, na podlagi prenosa prenesti na pridobitelja. Cilj direktive je torej zagotovitev nadaljnjega obstoja delovnega razmerja s pridobiteljem v nespremenjeni obliki, da se prepreči, da bi bili delavci, prizadeti zaradi prenosa podjetja, zgolj zaradi tega v slabšem položaju( ). Poleg varstva delavcev, ki je pomembno iz socialnopolitičnih razlogov, je bil namen Direktive 77/187, ki je temeljila na členu 94 ES, zagotoviti delovanje skupnega trga, saj je zakonodajalec menil, da bi različna raven varstva delavcev pri prenosih podjetij ali obratov v državah članicah lahko pomenila trgovinsko oviro.

28. Sodišče je Direktivo 77/187 pogosto razlagalo. Zakonodajalec je nenazadnje prav zaradi velika števila sodb Sodišča to direktivo z Direktivo 98/50 znatno spremenil in njeno besedilo prilagodil tej sodni praksi. Zaradi jasnosti je bila Direktiva 77/187 nazadnje brez vsebinskih sprememb na novo kodificirana z Direktivo 2001/23. Prav zaradi tega konstruktivnega sodelovanja zakonodajalca Unije in Sodišča pri oblikovanju – v okviru pristojnosti, ki jih imata po pravu – individualnega delovnega prava je dosedanja sodna praksa v zvezi s predhodno direktivo dragocena pomoč uporabniku prava pri ugotavljanju smisla in namena posameznih določb Direktive 2001/23. To velja zlasti za določbe o osebnem področju uporabe Direktive, na katere se nanaša ta postopek predhodnega odločanja.

B – Preučitev vprašanja za predhodno odločanje

1. Uvodne ugotovitve

29. Namen vprašanja za predhodno odločanje je, da Sodišče ugotovi, ali primer iz postopka v glavni stvari ustreza elementom dejanskega stanu iz člena 1(1)(a) in (b) in tako spada na področje uporabe Direktive 2001/23. Ob podrobnejši preučitvi predloga je razvidno, da pa predložitveno sodišče s svojim vprašanjem nazadnje želi le pojasnilo, ali je v primeru v glavni stvari prišlo do „prenosa obrata“ v smislu Direktive. Vendar je treba opozoriti, da je glede na razmerje sodelovanja, ki je značilno za postopek predhodnega odločanja, nacionalno sodišče načeloma edino pristojno, da ob uporabi prava Skupnosti in nacionalnih predpisov, s katerimi je bilo to preneseno v nacionalni pravni red, preizkusi, ali so v posameznem primeru izpolnjeni pogoji za prenos. V tem smislu je Sodišče v svoji sodni praksi( ) ugotovilo, da mora nacionalno sodišče pri tej preučitvi upoštevati vse dejanske okoliščine, značilne za zadevni postopek, in opraviti celostno presojo vseh delnih vidikov.

30. Sodišče je pristojno, da nacionalnemu sodišču z razlago da na voljo vsa upoštevna merila in mu tako omogoči presojo. Kot je razvidno iz dosedanje sodne prakse, pa lahko Sodišče, da bi nacionalnemu sodišču za rešitev spora o glavni stvari dalo koristen odgovor, ekstenzivno uporabi svojo pristojnost za razlago in, na primer, razlaga ta merila glede na okoliščine primera in pri tem pojasni posamezne vidike dejanskega stanja, ki mu je bilo predloženo( ).

31. Po teh splošnih ugotovitvah bom preučila sámo vprašanje tega postopka predhodnega odločanja, in sicer ali se Direktiva 2001/23 uporablja za dejansko stanje, kot je to iz vprašanja za predhodno odločanje.

2. Možnost uporabe Direktive 2001/23

32. Kot je razvidno iz člena 1(1) Direktive 2001/23, morajo biti za uporabo te direktive izpolnjeni trije pogoji: prenos mora biti povezan s spremembo delodajalca, mora se nanašati na podjetje, obrat ali del obrata in mora biti opravljen na podlagi pogodbe( ).

a) Sprememba delodajalca na podlagi pogodbe

i) Naročnik kot organ oblasti

33. Najprej je treba na kratko spomniti na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero prenos gospodarske dejavnosti s pravne osebe zasebnega prava na pravno osebo javnega prava načeloma sodi na področje uporabe Direktive 77/187( ). Kot je v sodbi z dne 29. julija 2010 v zadevi UGT-FSP( ) nedavno potrdilo Sodišče, je enak sklep nujen tudi v času veljavnosti Direktive 2001/23.

34. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče odločilo, da se Direktiva 77/187 uporabi tudi v primeru, v katerem občina, torej pravna oseba javnega prava, ki deluje v okviru posebnih določb upravnega prava, sama prevzame nekatere dejavnosti, ki jih je do zdaj v korist občine opravljalo nepridobitno združenje, pravna oseba zasebnega prava, če prenesena enota ohrani svojo identiteto( ). Zato to, da je Ayuntamiento prevzela storitve čiščenja, ki so jih doslej za Ayuntamiento – javni oblastveni organ – opravljali delavci družbe CLECE, ni razlog zoper uporabo Direktive 2001/23. Posebne okoliščine iz člena 1(1)(c) te direktive pa v postopku v glavni stvari prav tako niso podane.

ii) Prenos na podlagi odpovedi pogodbe o opravljanju čiščenja

35. Glede načinov prenosa v smislu Direktive je najprej treba ugotoviti, da Sodišče v sodni praksi pojem „pogodbeni prenos“ razlaga široko, da bi zagotovilo izpolnitev namena Direktive, to je varstvo delavcev pri prenosu njihovega podjetja. V skladu s tem je odločilo, da se Direktiva uporabi v vseh primerih zamenjav – v okviru pogodbenih razmerij – fizične ali pravne osebe, ki je odgovorna za obratovanje podjetja in ki prevzema obveznosti delodajalca do zaposlenih v podjetju( ).

36. Zato je Sodišče prav tako odločilo, da primer, v katerem podjetje odgovornost za opravljanje čiščenja, ki ga je prej opravljalo samo, s pogodbo prenese na drugo podjetje( ), in primer, v katerem je naročnik, ki je čiščenje svojih prostorov zaupal prvemu izvajalcu, nato pa pogodbo s tem izvajalcem odpovedal in za opravljanje podobnih del sklenil novo pogodbo z drugim izvajalcem, spadata na področje uporabe Direktive( ).

37. Še večji pomen za pravno presojo v obravnavani zadevo pa ima sodba v zadevi Hernández Vidal( ), za katero so značilne številne podobnosti z zadevo iz postopka v glavni stvari in v kateri je Sodišče odločilo, da mora biti uporaba Direktive mogoča v primeru, v katerem se podjetje, ki se je za čiščenje svojih prostorov ali njihovega dela obrnilo na drugo podjetje, odloči, da bo pogodbo s tem podjetjem odpovedalo in odslej samo skrbelo za opravljanje teh del. Ker je prav tak tudi primer v postopku v glavni stvari, menim, da se lahko ugotovitve Sodišča v zgoraj navedeni sodbi nedvomno prenesejo na obravnavani primer. Glede na to in kot je pravilno ugotovil generalni pravobranilec Geelhoed v sklepnih predlogih v zadevi Abler in drugi( ), se pojem „pogodbeni prenos“ ne sme razumeti tako, da lahko do prenosa pride izključno „na podlagi“ pogodbe. Nasprotno, enostransko pravno dejanje, kot je odpoved pogodbe o opravljanju čiščenja, se prav tako opravi v okviru pogodbe in zato lahko spada na področje uporabe Direktive.

38. Dejstvo, da je Ayuntamiento odpovedala doslej veljavno pogodbo z družbo CLECE, nato pa prevzela storitve čiščenja, ki so jih doslej opravljali delavci te družbe, glede na navedeno zadostuje za domnevo, da je prišlo do „pogodbenega prenosa“ v smislu člena 1(1)(a) Direktive 2001/23. S tem, da je prišlo do spremembe delodajalca na podlagi pogodbe, sta torej izpolnjena dva pogoja, ki sta nujna za domnevo o prenosu obrata.

b) Prenos gospodarske enote

i) Pojem gospodarske enote

39. Kot je bilo navedeno na začetku, je namen Direktive zagotavljanje nadaljevanja obstoječih delovnih razmerij v okviru gospodarske enote, ne glede na spremembo lastništva, zato je odločilno merilo za odgovor na vprašanje, ali gre za prenos v smislu te direktive, to, ali je zadevna enota ohranila svojo identiteto( ). Prenos se mora torej nanašati na stabilno organizirano gospodarsko enoto, katere dejavnost ni omejena zgolj z izvršitvijo nekega dela( ). Pojem „enota“ se v skladu s sodno prakso Sodišča nanaša na „organiziran skupek oseb in sredstev, ki omogočajo opravljanje gospodarske dejavnosti z določenim ciljem“( ).

40. Ta dikcija je bila z Direktivo 98/50 ob uporabi opredelitve, ki jo je razvilo Sodišče, naknadno in skoraj dobesedno prenesena v člen 1(1)(b) Direktive o prenosu obratov, vendar pa s tem ni bilo spremenjeno področje uporabe predhodne Direktive 77/187, kakor ga razlaga Sodišče( ). To je pojasnjeno z uvodno izjavo 8 Direktive 2001/23. V skladu z navedeno določbo se mora prenos nanašati na „gospodarsk[o] enot[o] […] [v smislu] organiziranega skupka virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali je ta dejavnost glavna ali stranska,“ ki po prenosu ohrani svojo „identiteto“.

ii) Splošna merila za presojo obstoja gospodarske enote

– Podrobno o merilih

41. Da bi ugotovili, ali so pogoji za prenos enote v smislu zgoraj navedene pravne opredelitve izpolnjeni, je treba upoštevati vse dejanske okoliščine, ki označujejo zadevni posel. Sodišče je pri tem v sodni praksi pri presoji dosledno uporabljalo sedem meril. Med upoštevna merila spadajo zlasti (1) vrsta zadevnega podjetja ali obrata, (2) morebiten prenos opredmetenih obratnih sredstev, kot so nepremičnine in premičnine, (3) vrednost neopredmetenih sredstev ob prenosu, (4) ali je novi delodajalec prevzel večino zaposlenih, (5) morebiten prenos strank (6) in stopnja podobnosti dejavnosti pred prenosom in po njem ter (7) trajanje morebitnega obdobja, v katerem so bile te dejavnosti začasno ustavljene. Vendar ti dejavniki pomenijo le delne vidike potrebne celostne presoje, zato jih ni mogoče presojati ločeno( ).

42. Dalje, Sodišče je v sodni praksi opozorilo, da je treba pri presoji upoštevnih dejanskih okoliščin med drugim upoštevati vrsto zadevnega podjetja ali obrata. Po mnenju Sodišča se posamezni pomen, ki ga je treba pripisati različnim merilom, ki označujejo obstoj prenosa v smislu Direktive 2001/23, nujno spreminja glede na opravljeno dejavnost in celo glede na proizvodni postopek ali metode poslovanja, ki se uporabljajo v zadevnem podjetju, obratu ali delu obrata. Ker lahko gospodarska enota v zvezi s tem v nekaterih sektorjih deluje brez kakršnih koli pomembnih opredmetenih ali neopredmetenih sredstev, ohranitev njene identitete po transakciji, katere predmet je, ne more biti odvisna od prenosa takih sredstev( ).

43. To velja zlasti za nekatere gospodarske panoge, kot je čistilna obrt, v kateri so opredmetena ali neopredmetena sredstva – kot je Sodišče ugotovilo v sodbi Hernández Vidal in drugi( ) – pogosto omejena na najpreprostejšo obliko in dejavnost v bistvu temelji na delovni sili( ). Zato je Sodišče v tej sodbi glede čistilnih podjetij prav tako odločilo, da lahko organizirana skupina delavcev, ki jim je posebej in trajno zaupana skupna naloga, pomeni gospodarsko enoto, tudi če ni drugih obratnih sredstev.

44. Sodišče je v tej sodbi sodno prakso povzelo v eni sami, a zaradi njene jasnosti in preprostosti prepričljivi formuli. V skladu z njo mora biti gospodarska enota „sicer dovolj strukturirana in neodvisna, ni pa nujno, da zajema pomembna opredmetena ali neopredmetena sredstva“( ). Iz te povedi lahko izpeljemo te za pravno presojo predložene zadeve bistvene ugotovitve: čeprav je mogoče – glede na vsakokratno gospodarsko panogo – sprejeti omejitve v zvezi z zahtevo obstoja opredmetenih in neopredmetenih sredstev, pa to ne velja za zavezujoči zahtevi „strukturiranosti“ in „samostojnosti“ zadevne enote.( )

45. Sodišče tako samo izhaja iz tega, da za prenos obrata nikakor ni nujno, da bi bilo sedem zgoraj navedenih meril, ki jih je razvilo, izpolnjenih kumulativno. Nasprotno, vedno je treba upoštevati vsakokratne posebnosti konkretnega obrata in zadevne gospodarske panoge. Glede na to bom v nadaljevanju poglobljeno preučila le merila, ki so upoštevna v tem postopku za predhodno odločanje in katerih izpolnitev se zdi v podrobnostih vprašljiva.

46. Za postopek v glavni stvari je treba uporabiti ta merila.

47. Pri tem mora organizacijska enota, ki je kot taka obstajala pred prenosom, tudi po njem ostati v bistvenem nespremenjena. Najprej je torej odločilno to, ali je pred prenosom sploh obstajala samostojna gospodarska enota. Predmet presoje v zadevi iz postopka v glavni stvari mora torej biti le skupina delavcev, ki jih je družba CLECE zaposlovala za čiščenje v prostorih Ayuntamiento. Glede na to je – v nasprotju z mnenjem španske vlade( ) – popolnoma nepomembno, ali Ayuntamiento kot občinska uprava izpolnjuje pogoje za samostojno organizirano enoto.

– Okoliščina, da ni bilo prenosa opredmetenih in neopredmetenih sredstev

Opredmetena sredstva

48. Glede zadeve iz postopka v glavni stvari, ki jo je treba preučiti, je iz spisa razvidno, da je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari delala v okviru naročila Ayuntamiento kot del osebja, ki je štelo približno štiri čistilne delavce( ), pri čemer je treba pripomniti, da glede na navedbe predložitvenega sodišča za to delo niso bile uporabljene posebne naprave. Glede na to lahko sklepamo, da so se ti zaposleni pri opravljanju dela opirali predvsem na lastno delovno silo, tako da v zvezi z odpovedjo pogodbe o opravljanju čiščenja ni prišlo do prenosa opredmetenih sredstev – na primer naprav, strojev ali čistilne opreme( ) – na Ayuntamiento.

Neopredmetena sredstva

49. Za presojo vprašanja, ali je prišlo do prenosa gospodarske enote v smislu Direktive, so poleg opredmetenih sredstev pomembna tudi morebitna neopredmetena sredstva, ki jih je prvotni delodajalec dal na razpolago za opravljanje dejavnosti.

50. Iz sodne prakse izhaja, da je treba upoštevati nekatere vidike, kot so identiteta osebja, vodstvo, organizacija dela in metode upravljanja, s katerimi je po mnenju Sodišča opredeljena narava obrata ali dela obrata kot gospodarske enote( ). V zvezi s prvimi tremi vidiki, ki se nanašajo na notranjo organizacijo podjetja, je treba ugotoviti, da nič ne kaže na to, da je osebje, ki je štelo le štiri delavce in katerega del je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, imelo vodstvo, kaj šele določeno organizacijsko strukturo.

51. Iz sodbe Klarenberg( ) je razvidno, da Sodišče namreč zahteva neko minimalno raven notranje organiziranosti v podjetju, in sicer v tem smislu, da je med posameznimi proizvodnimi dejavniki razmerje soodvisnosti in dopolnjevanja, kar omogoča, da skupaj prispevajo k opravljanju neke gospodarske dejavnosti( ).

52. Predložitveno sodišče vsekakor opozarja, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari dejavnost čiščenja opravljala v mestnih šolah in stavbah občinske uprave. Tako je treba domnevati, da je vsak delavec svoje delo opravljal v bistvu neodvisno od drugih, pri čemer so mu bili dodeljeni določeni prostori, ki jih je moral očistiti v točno določenem času. Glede na to je dvomljivo, ali sta v zadevi iz postopka v glavni stvari izpolnjeni zahtevi glede „strukturiranosti“ in „samostojnosti“ zadevne enote( ), če je dejavnost tožeče stranke v postopku v glavni stvari in drugih delavcev v bistvu enaka, medsebojnega sodelovanja v delovni skupini – kar bi lahko kazalo na obstoj kompleksne organizacijske strukture – pa naj ne bi bilo.

53. Po drugi strani pa se ne sme zanemariti, da imajo načrtovanje in organizacija ter strokovnost in znanje v dejavnosti čiščenja praviloma veliko manjši pomen kot pri drugih poklicnih dejavnostih( ). Nenazadnje iz tega razloga čistilna podjetja neredko zaposlujejo tudi nekvalificirano delovno silo. Priznati je treba, da ta ugotovitev ne velja za specializirane čistilne servise, ki uporabljajo posebno opremo in delovne metode. Pomembna neopredmetena sredstva specializiranega čistilnega servisa bi bila na primer organizacija poteka dela, izračuni, poznavanje posebnih postopkov čiščenja, delovne metode, usposobljenost za ravnanje s substancami, ki so škodljive zdravju ali celo smrtno nevarne, če jih naštejemo le nekaj.

54. Ker v spisu ni nasprotnih dokazov, je treba izhajati iz tega, da na Ayuntamiento ni bila prenesena nobena od navedenih vrst neopredmetenih sredstev. Ne glede na to pa ni razvidno, da bi se osebje, katerega del je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, lahko štelo za specializiran čistilni servis v zgoraj opisanem smislu. Glede na okoliščine je bolj treba domnevati, da za opravljanje te dejavnosti ni bil potrebna nobena posebna usposobljenost ali delovne metode. V tem smislu tudi ni prišlo do prenosa neopredmetenih sredstev.

– Ločitev glede na funkcionalno nasledstvo

55. Glede na to, da ni prišlo do prenosa opredmetenih in neopredmetenih sredstev, bi bilo obstoj gospodarske enote v zadevi iz postopka v glavni stvari načeloma treba zanikati že na tej stopnji preizkusa. Glede na to, da je Ayuntamiento zgolj nadaljevala opravljanje nalog čiščenja, ne da bi prevzela delavce, ki so doslej opravljali to dejavnost, bi v zadevi iz postopka v glavni stvari lahko načeloma izhajali zgolj iz „funkcionalnega nasledstva“, ki v skladu z novejšo sodno prakso Sodišča načeloma ne spada na področje uporabe Direktive 2001/23( ).

56. Kot je pravilno priznalo Sodišče, obseg pojma prenosa podjetja ni neomejen( ). Skrajno mejo te široke razlage je Sodišče začrtalo v sodbi Süzen( ) s tem, da je pojasnilo, da to, da so storitve, ki sta jih opravljala prejšnji in sedanji izvajalec, podobne, ne zadostuje za ugotovitev, da je prišlo do prenosa gospodarske enote. Sodišče namreč meni, da enote ni mogoče razumeti zgolj v smislu dejavnosti, za katero je zadolžena.

57. Ta sodna praksa je bila potrjena v sodbi Hernández Vidal in drugi, za katero so, kot sem že omenila, značilne številne podobnosti z obravnavano zadevo. Dejansko stanje je bilo podobno v tem smislu, da je bilo treba – kot v zadevi iz postopka v glavni stvari – preučiti vprašanje, ali je podjetje, ki je z namenom, da bi v prihodnje samo skrbelo za čiščenje svojih prostorov, odpovedalo pogodbo, ki jo je sklenilo s čistilnim podjetjem, na podlagi Direktive o prenosu obratov pravno zavezano obdržati zaposlene čistilnega podjetja. Sodišče je v tej sodbi ugotovilo:

„Sama okoliščina, da so si čistilna dela, ki jih je izvajalo čistilno podjetje, nato pa samo podjetje, ki je lastnik prostorov, podobna, še ne pomeni, da je prišlo do prenosa gospodarske enote z enega na drugo podjetje. Enote namreč ni mogoče razumeti zgolj v smislu dejavnosti, za katero je zadolžena.“( )

58. Glede na očitno podobnost elementov dejanskega stanja se mi zdi, da je to sodno prakso mogoče uporabiti v obravnavani zadevi. Nadaljevanje čistilnih del samo po sebi ni odločilen dejavnik, na podlagi katerega bi lahko sklepali o prenosu gospodarske enote, ampak – v skladu s sodno prakso Sodišča – zgolj en od več indicev.

– Merilo prevzema bistvenega dela osebja

Sodna praksa Sodišča

59. Menim, da bi bilo funkcionalno nasledstvo mogoče zanikati kvečjemu, če bi nacionalno sodišče v okviru celovite presoje okoliščin postopka v glavni stvari ugotovilo, da so v zadevi izpolnjena druga merila, ki so odločilna za obstoj gospodarske enote.

60. Vendar pa bi bilo mogoče o neobstoju gospodarske enote sklepati že na podlagi tega, da očitno noben od štirih ali petih delavcev družbe CLECE – vključno s tožečo stranko v postopku v glavni stvari – ni bil naprej zaposlen. To, da delavci ostanejo v delovnem razmerju, je v skladu s sodno prakso Sodišča namreč pomemben indic za obstoj gospodarske enote. Sodišče je od sodbe Süzen( ) zastopalo stališče, da „v nekaterih delovno intenzivnih sektorjih skupina delavcev, ki je trajno vključena v skupno dejavnost, pomeni gospodarsko enoto, taka enota pa lahko ohrani identiteto tudi po prenosu, kadar novo vodstvo podjetja ne le nadaljuje zadevno dejavnost, ampak prevzame tudi večino – tako po številu kot strokovnem znanju – zaposlenih, ki jim je njihov predhodnik [namensko] dodelil to nalogo“. Sodišče svoje pravno stališče utemeljuje s tem, da „v tem primeru novo vodstvo podjetja tako prevzame organiziran skupek sredstev, ki mu omogoča stabilno nadaljevanje dejavnosti ali nekaterih dejavnosti podjetja odsvojitelja“.

61. Čeprav ta sodna praksa – enako kot pred tem preizkus drugih prej navedenih meril – v zadevi iz postopka v glavni stvari utemeljuje zanikanje prenosa gospodarske enote v smislu Direktive 2001/23, pa želim v nadaljevanju na kratko predstaviti svoje stališče glede ugotovitev Sodišča v zgoraj navedenih sodbah. Zaradi natančnejše pojasnitve te sodne prakse Sodišča se moje razlogovanje v bistvenem nanaša na vprašanje, v kakšnem obsegu je na podlagi merila prevzema bistvenega dela osebja sploh mogoče zanesljivo sklepati o tem, da je prišlo do prenosa obrata.

Pomanjkljivosti takega merila

62. Najprej je treba spomniti, da gre pri prenosu „bistvenega dela osebja“ pravzaprav za odločilno pravno posledico Direktive 2001/23 ali – natančneje – nacionalnih pravnih aktov za njen prenos. Prav s tem naj bi se pri prevzemu obratov zagotovila nepretrganost obstoječih delovnih razmerij, kar je bil namen zakonodajalca Unije( ). To, da je Sodišče to pravno posledico obenem prištelo tudi k elementom dejanskega stanu prenosa obrata, se tako na prvi pogled zdi metodološko dvomljivo. Z vidika sistematike ureditve isti element ne more biti obenem element dejanskega stanu in pravna posledica Direktive 2001/23, ne da bi prišlo – kot je v sklepnih predlogih v združenih zadevah Hernández Vidal in drugi že grajal generalni pravobranilec Cosmas( ) – do nelogičnih rezultatov. Kajti to, da ob prenosu obrata pride do prevzema bistvenega dela osebja le, če je bilo to storjeno že prej, dejansko meji na krožno sklepanje( ), zato ne more ustrezati namenu zakonodajalca.

63. Kot je v sklepnih predlogih upravičeno obžaloval generalni pravobranilec Geelhoed( ), zgoraj navedena razlaga sodne prakse poleg tega skriva nevarnost „neskladnosti med zakonodajo in sodno prakso“ in vodi k zlorabam. Kajti če se ta sodna praksa razume v smislu, da je med drugim odločilen prevzem „bistvenega dela osebja“, je uporaba Direktive nazadnje dejansko odvisna izključno od presoje novega delodajalca. Ta lahko namreč s tem, da osebja starega delodajalca enostavno na prevzame, prav pri prenosih podjetij v delovno intenzivnih panogah obide ureditev prava Unije. Očitno je, da je to v nasprotju z namenom zakonodajalca, ki je varovanje delavcev ob spremembi lastnika podjetja, in poleg tega delodajalcu, ki podjetje prevzema, daje celo absurdno spodbudo, naj se tako znebi kar največ – če ne kar vseh – delavcev( ).

64. Menim, da zgoraj opisano razumevanje ne upošteva dovolj ugotovitev Sodišča v zvezi s temi merili in je nazadnje posledica pomanjkljive preučitve sodne prakse. Kajti že iz besedila odločilnih navedb iz upoštevnih sodb izhaja, da je Sodišče za odločilno štelo le prevzem „po številu in strokovnem znanju bistvenega dela osebja“. Iz tega izhaja, da ni pomembna zgolj številčnost, ampak – ravno nasprotno – tudi kvalitativni in zlasti organizacijski dejavniki. To bom spodaj ob poskusu ustrezne razlage sodne prakse preučila podrobneje.

65. Najprej je treba opozoriti, da v skladu z Direktivo 2001/23 delodajalec nikakor ni vedno za vsako ceno zavezan prevzeti vseh delavcev( ). Nasprotno, zakonodajalec je z diferencirano ureditvijo Direktive upošteval načelo zasebne avtonomije, ki je temeljno načelo pravnega reda Unije. To je treba tudi pri razlagi tega akta sekundarnega prava vedno upoštevati kot vodilo in skrajno mejo. Kajti prav preširoko zastavljena razlaga pojma „gospodarska enota“, denimo v smislu, da se upošteva izključno število delavcev, ki so bili v postopku v glavni stvari dejansko prevzeti, lahko povzroči nesorazmerno omejitev zasebne avtonomije delodajalca, če se mu prepreči, da svoja pogodbena razmerja oblikuje v skladu s svojimi legitimnimi interesi. V tem kontekstu je treba razumeti tudi kritiko generalnega pravobranilca Geelhoeda( ), ki je prepričljivo pokazal, da bi bila brezpogojna obveznost delodajalca, da prevzame dosedanje osebje, v nasprotju z načeli svobodne konkurence, in sicer zlasti v panogah, v katerih je kakovost delovne sile pomemben dejavnik kakovosti storitev. Na primer, če bi novi delodajalec za neko dejavnost hotel zaposliti deloma novo osebje, ker delo dosedanjega osebja ni bilo popolnoma zadovoljivo, bi preširoka razlaga pojma „gospodarska enota“ novemu delodajalcu v nekaterih okoliščinah preprečila zaposlitev boljših delavcev in namesto tega vodila k z ekonomskega vidika malo smiselnemu privilegiranju slabših delavcev.

66. Kot vmesni sklep je treba že na tem mestu ugotoviti, da glede na navedene preudarke, vsekakor v okoliščinah predložene zadeve, merilo prevzema osebja ne more biti odločilen dejavnik. Nasprotno je najprej treba poskusiti opraviti ustrezno razlago tega merila, da bi ga lahko v okviru celovite presoje potem primerno upoštevali.

Poskus ustrezne razlage sodne prakse

67. Če bo Sodišče to merilo še naprej štelo za upoštevno, bi bilo zaradi pravne varnosti priporočljivo natančno pojasniti sodno prakso Sodišča glede merila prevzema „bistvenega dela osebja“. V zvezi s tem sta smisel in namen Direktive o prenosu obratov izhodišče za preudarjanje.

68. Preučitev Direktive 2001/23 in zakonodajnih preudarkov v ozadju njenega nastanka razkrije, da sta nadaljnja uporaba organizacije obrata, ki jo je vzpostavil predhodnik, in prednost, ki jo tak prevzem pomeni v primerjavi z ustanovitvijo lastnega obrata ali dela obrata, jedro in podlaga upravičenosti obveznosti vstopa pridobitelja sredstev v vsa obstoječa delovna razmerja( ). Po logiki, na kateri temelji ta ureditev, je mogoče od novega lastnika – če ima korist od gospodarsko bistvenih vrednosti obrata, ki jih je imel stari lastnik – zahtevati, da zaposli tudi ljudi, ki z njimi delajo. Varstvo delavcev pa je zagotovljeno s tem, da s strategijo prevzema podjetja niso ločeni od podlage svojega dela, namreč od prav teh gospodarskih vrednosti( ).

69. Iz sodne prakse je razvidno, da tudi Sodišče izhaja iz takega razumevanja Direktive, denimo kadar domnevo prenosa obrata veže na pogoj, da pridobitelj ohrani funkcionalno povezavo med prenesenimi dejavniki, ki mu omogoča opravljanje enakovrstne gospodarske dejavnosti( ).

70. Prenos bistvenega dela osebja v smislu zgoraj navedene sodne prakse sam po sebi ne zadostuje za ugotovitev, ali je za pridobitelja nastala taka prednost. Prednost, ki jo pomeni prenos osebja, se praviloma presoja glede na njegovo kakovost, torej glede na strokovno znanje in izkušnje. Nenazadnje iz tega razloga je Sodišče menilo, da gospodarska enota pri prenosu ohrani svojo identiteto, če novi lastnik podjetja prevzame „po številu in strokovnem znanju“ bistveni del osebja, ki ga je njegov predhodnik namensko zaposlil za opravljanje te dejavnosti. Merilo „število“ prevzetih delavcev zaradi povezave – z veznikom „in“ – z merilom „strokovno znanje“ dobi lasten pomen. Merili sta kontekstualno tesno povezani v smislu, da lahko na podlagi števila zadevnih delavcev posredno sklepamo o stopnji organizacije. Organizacija pa je nujna šele, kadar nastane potreba po delitvi dela, kar pa zahteva strokovno specializacijo in s tem strokovno znanje. Sodišče je to nakazalo s pristavkom v zvezi z namensko zaposlitvijo tega osebja za določeno dejavnost („ki jim je njihov predhodnik [namensko] dodelil to nalogo“). Tako se zdi, da je upoštevanje zgolj števila prevzetih delavcev posledica površnega branja sodne prakse.

71. Prevzem delavcev se lahko upošteva kvečjemu kot indic, saj nekateri delavci s svojim znanjem in izkušnjami poosebljajo neopredmetena sredstva( ). Sklepanje o strokovnem znanju zgolj glede na število razpoložljivih ali prenesenih delavcev pa ni neovrgljivo, tako da merilo prenosa bistvenega dela osebja vsekakor ne more biti obravnavano kot edino odločilno za ugotavljanje, ali je dejansko prišlo do prenosa obrata( ).

72. Če to sodno prakso kljub temu uporabimo v smislu zgoraj opisanega razumevanja, to je ob upoštevanju dejavnika „strokovno znanje“, potem v postopku v glavni stvari ni mogoče potrditi obstoja gospodarske enote, saj, prvič, ni prišlo do prevzema nobenega od doslej zaposlenih delavcev in, drugič, nič ne kaže, da je osebje imelo posebno strokovno znanje v obliki morebitnih posebnih spretnosti ali delovnih metod( ).

73. Glede na navedeno v postopku v glavni stvari niti ob neposredni uporabi sodne prakse niti ob upoštevanju tu zastopane razlage te sodne prakse, ki temelji na smislu in namenu Direktive 2001/23, ne moremo govoriti o „gospodarski enoti“ v smislu člena 1(1)(b) te direktive, ki bi bila lahko predmet prenosa obrata.

iii) Vmesni sklep

74. Zlasti ni mogoče ugotoviti obstoja opredmetenih in neopredmetenih sredstev, ki bi bila nujna za opravljanje dejavnosti čiščenja in na podlagi katerih bi lahko sklepali o obstoju take enote. Zato tretji pogoj za uporabo Direktive 2001/23 v zadevi iz postopka v glavni stvari ni izpolnjen.

c) Pravni pomen zahteve po zaposlitvi novega osebja

75. Ta ugotovitev se ne spremeni niti ob upoštevanju zadnjega delnega vidika vprašanja za predhodno odločanje. Predložitveno sodišče je v vprašanje o možnosti uporabe Direktive 2001/23 izrecno vključilo okoliščino, da je Ayuntamiento morala najprej zaposliti nove delavce, da bi lahko začela sama opravljati čistilna dela. Vendar niti iz Direktive 2001/23 niti iz sodne prakse Sodišča ne izhaja, da je treba upoštevati morebitno potrebo podjetja po zaposlitvi novih delavcev. Sama po sebi ta okoliščina tako ne more utemeljiti domneve, da je prišlo do prenosa obrata v smislu Direktive. Poleg tega na podlagi samega dejstva, da je treba zaposliti nove delavce, prav tako ni mogoče zanesljivo sklepati o izpolnitvi drugih meril, ki jih je razvilo Sodišče in so bila podrobneje preučena zgoraj. Kajti potreba po zaposlitvi novih delavcev lahko prav tako kaže zgolj na funkcionalno nasledstvo. To velja toliko bolj, če – kot v obravnavani zadevi – ni bil prevzet noben delavec, ampak je bila za po funkciji enako dejavnost prek borze dela zaposlena izključno nova delovna sila. Prav ob upoštevanju tega je španska vlada sporni posel popolnoma upravičeno označila kot „transferencia de funciones“ (prenos funkcij) med družbo CLECE in Ayuntamiento( ).

76. Potreba po zaposlitvi nove delovne sile, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, je le eden od elementov dejanskega stanu pravil španskega prava, in sicer člena 14 kolektivne pogodbe. V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v skladu s členom 8 Direktive 2001/23 in ustaljeno sodno prakso Sodišča nacionalni zakonodajalec v okviru notranjega pravnega reda sprejme predpise, ki presegajo zahteve iz Direktive 2001/23 in s katerimi je delavec v primerih, kot je obravnavani, varovan v širšem obsegu( ). To je izraz delne uskladitve zakonodaj, ki se želi doseči z Direktivo in katere namen ni določitev enotne in za vso Evropsko unijo obvezujoče ravni varstva na podlagi skupnih meril, ampak razširitev varstva, ki je delavcem že zagotovljeno s pravnimi predpisi samih držav članic, tudi na primere prenosa podjetij( ).

77. Španski zakonodajalec je to možnost uporabil v členu 14 kolektivne pogodbe. V skladu s to določbo mora podjetje, ki samo prevzame čistilna dela, ki jih je zanj prej opravljalo drugo podjetje, delavce tega podjetja vsekakor prevzeti, če bi za čiščenje moralo zaposliti novo osebje. Ali in v kakšnem obsegu je mogoče člen 14 kolektivne pogodbe uporabiti v obravnavanem primeru, pa morajo odločiti izključno nacionalna sodišča, ker ta določba presega zahteve Direktive 2001/23 in nima podlage v pravu Unije.

78. Čeprav člen 14 kolektivne pogodbe za odgovor na predloženo vprašanje zato nima nikakršnega pomena, pa je treba opozoriti, da je predložitveno sodišče v predložitveni odločbi ob sklicevanju na sodbo španskega Tribunal Supremo z dne 10. decembra 2008 izrecno zanikalo možnost uporabe člena 14 kolektivne pogodbe v postopku v glavni stvari.( ) Sodišče je vezano na to ugotovitev nacionalnega sodišča, ki se v zvezi s tem nanaša le na nacionalno pravo.

d) Sklep

79. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da se Direktiva 2001/23 za položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne uporablja.

VII – Predlog

80. Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je predložilo Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha, odgovori:

Člen 1(1) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da se ta direktiva za položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem je občinska uprava za čiščenje svojih prostorov sprva najela zasebno podjetje, pozneje pa to pogodbo odpovedala, da bi čiščenje opravljala sama, ne uporablja, če občinska uprava ne prevzame po številu in strokovnem znanju bistvenega dela osebja, ki ga je za to dejavnost pred tem zaposlovalo tudi zasebno podjetje.