Zadeva C-565/08

Evropska komisija

proti

Italijanski republiki

„Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 49 ES – Odvetniki – Obveznost upoštevanja najvišjih tarif pri nagradi – Ovira za dostop do trga – Neobstoj“

Povzetek sodbe

Svoboda opravljanja storitev – Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Nacionalna ureditev, na podlagi katere morajo odvetniki pri določitvi svoje nagrade upoštevati najvišje tarife – Dopustnost

(člena 43 ES in 49 ES)

Država članica, katere ureditev odvetnikom nalaga upoštevanje najvišje tarife pri določitvi svoje nagrade, ne krši obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES, če ta ureditev ni zasnovana tako, da v pogojih običajne in učinkovite konkurence otežuje dostop na trg odvetniških storitev. Država članica tako ne krši teh obveznosti, če je za ureditev značilna fleksibilnost, ki omogoča ustrezno plačilo za vse vrste storitev, ki jih opravljajo odvetniki, zato ker je mogoče pod nekaterimi pogojih nagrade povišati do dvakratnika ali do štirikratnika teh tarif ali celo za več. Poleg tega lahko odvetniki v različnih okoliščinah s strankami sklenejo poseben dogovor, v katerem se določi višina nagrade.

Ureditev države članice namreč ne pomeni omejitve v smislu Pogodbe ES zgolj zaradi dejstva, da druge države članice uporabljajo pravila, ki so manj stroga ali ekonomsko zanimivejša za ponudnike podobnih storitev, ki imajo sedež na njihovem ozemlju. Obstoja omejitve v smislu Pogodbe torej ni mogoče izpeljati le iz dejstva, da se morajo odvetniki s sedežem v drugih državah članicah od države članice gostiteljice pri izračunu svojih nagrad za storitve, ki so jih opravili v državi članici gostiteljici, navaditi na pravila, ki se uporabljajo v tej državi članici; opreti ga je treba na dejstvo, da taka ureditev ovira dostop odvetnikov iz drugih držav članic na trg države članice gostiteljice.

(Glej točke 49, 50, 53 in 54.)

SODBA SODIŠČA (veliki senat)

z dne 29. marca 2011( )

„Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 49 ES – Odvetniki – Obveznost upoštevanja najvišjih tarif pri nagradi – Ovira za dostop do trga – Neobstoj“

V zadevi C‑565/08,

zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 19. decembra 2008,

Evropska komisija, ki jo zastopata E. Traversa in L. Prete, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožeča stranka,

proti

Italijanski republiki, ki jo je sprva zastopala I. Bruni, nato G. Palmieri, zastopnici, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

SODIŠČE (veliki senat),

v sestavi A. Tizzano, predsednik prvega senata v funkciji predsednika, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts in J.‑C. Bonichot, predsedniki senatov, A. Rosas, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus (poročevalec), E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, sodniki, P. Lindh in M. Berger, sodnici,

generalni pravobranilec: J. Mazák,

sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. marca 2010,

po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. julija 2010

izreka naslednjo

Sodbo

1 Komisija Evropskih skupnosti v tožbi Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Italijanska Republika s tem, da je sprejela določbe, ki odvetnikom nalagajo obveznost upoštevanja najvišjih tarif, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES.

Nacionalni pravni okvir

2 Odvetniški poklic v Italiji ureja kraljeva uredba‑zakon št. 1578 z dne 27. novembra 1933, ki ureja poklica odvetnika in pravnega zastopnika (regio decreto legge št. 1578 – ordinamento delle professioni di avvocato e procuratore legale) (GURI št. 281 z dne 5. decembra 1933, str. 5521) in ki je bila, potem ko je bila spremenjena z zakonom št. 36 z dne 22. januarja 1934 (GURI št. 24 z dne 30. januarja 1934), potrjena v zakon ter kakor je bila dalje spremenjena (v nadaljevanju: kraljeva uredba‑zakon). Na podlagi členov od 52 do 55 kraljeve uredbe‑zakona je bil pod okriljem ministra za pravosodje ustanovljen Consiglio nazionale forense (nacionalni svet poklicnih združenj odvetnikov, v nadaljevanju: CNF), ki ga sestavljajo odvetniki, ki jih izvolijo njihovi stanovski kolegi, z enim predstavnikom za vsako področje v okviru pritožbenega sodišča.

3 Člen 57 kraljeve uredbe‑zakona določa, da CNF vsaki dve leti sprejme merila za določitev nagrad, ki se morajo izplačati odvetnikom in pravnim zastopnikom na civilnem, kazenskem in zunajsodnem področju. Ta merila mora nato potrditi pravosodni minister, na podlagi mnenja Comitato interministeriale dei prezzi (medministrski odbor za cene) in po posvetovanju s Consiglio di Stato (vrhovno upravno sodišče).

4 V skladu s členom 58 kraljeve uredbe‑zakona se merila iz njenega člena 57 določijo glede na vrednost sporov in stopnjo sodnega organa, ki odloča, v kazenskih postopkih pa glede na njihovo trajanje. Za vsak akt ali sklop aktov je treba določiti najvišji in najnižji znesek nagrade. Na zunajsodnem področju je treba upoštevati pomembnost zadeve.

5 Člen 60 kraljeve uredbe‑zakona določa, da nagrado odmeri sodni organ na podlagi navedenih meril, ob upoštevanju zahtevnosti in števila obravnavanih vprašanj. Ta odmera mora ostati znotraj predhodno določene najvišje in najnižje meje. V izjemnih primerih pa lahko sodišče, ob upoštevanju posebne narave sporov in kadar to upravičuje posebna vrednost storitve, prekorači najvišjo mejo. Po drugi strani pa lahko sodišče, kadar je obravnavana zadeva enostavna, določi nagrade, ki so nižje od najnižje meje. V obeh primerih mora sodišče svojo odločitev obrazložiti.

6 V skladu s členom 61(1) kraljeve uredbe‑zakona se nagrade, ki jih odvetniki uporabljajo v odnosih s strankami na sodnem ali zunajsodnem področju, če ni posebnega dogovora, določijo na podlagi meril iz člena 57, pri čemer se upoštevata zahtevnost in število obravnavanih vprašanj. V skladu z odstavkom 2 istega člena so lahko te nagrade višje od nagrad, ki so izračunane za stranko, ki ji je naloženo plačilo stroškov, če to upravičuje posebna narava spora ali vrednost storitve.

7 Člen 24 zakona št. 794 z dne 13. junija 1942 o odvetniških nagradah za pravne storitve v civilnih zadevah (legge n. 794 – onorari di avvocato per prestazioni giudiziali in materia civile) (GURI št. 172 z dne 23. julija 1942) določa, da ni dovoljeno odstopati od najnižjih nagrad, ki so določene za storitve odvetnikov, pri čemer so vsi drugačni dogovori nični.

8 Člen 13 zakona št. 31 z dne 9. februarja 1982 o svobodi opravljanja storitev odvetnikov, ki so državljani drugih držav članic Evropske skupnosti (legge št. 31 – Libera prestazione di servizi da parte degli avvocati cittadini di altri Stati membri della Comunità europea) (GURI št. 42 z dne 12. februarja 1982, str. 1030), s katerim je prenesena Direktiva Sveta z dne 22. marca 1977 o učinkovitem uresničevanju svobode opravljanja storitev odvetnikov (77/249/EGS) (UL L 78, str. 17), obveznost upoštevanja veljavne poklicne tarife širi na odvetnike iz drugih držav članic, ki v Italiji opravljajo sodne in zunajsodne dejavnosti.

9 Pristojbine in nagrade odvetnikov so bile zaporedoma urejene z različnimi ministrskimi odloki, zadnji trije so bili odloki št. 392 z dne 24. novembra 1990, št. 585 z dne 5. oktobra 1994 in št. 127 z dne 8. aprila 2004.

10 V skladu s sklepom CNF, ki je priložen ministrskemu odloku št. 127 z dne 8. aprila 2004 (GURI št. 115 z dne 18. maja 2004) (v nadaljevanju: sklep CNF), so tarife, ki se uporabljajo za odvetniške nagrade, razdeljene na tri poglavja, to je na poglavje I, ki se nanaša na sodne storitve na civilnem, upravnem in davčnem področju, poglavje II, ki se nanaša na sodne storitve na kazenskem področju, in na poglavje III, ki se nanaša na zunajsodne storitve.

11 Člen 4(1) sklepa CNF za poglavje I prepoveduje kakršnokoli odstopanje od nagrad ali pristojbin, ki so določene za odvetniške storitve.

12 V zvezi s poglavjem II člen 1(1) in (2) tega sklepa določa, da je treba pri določitvi nagrad, na katere se nanaša tabela, upoštevati naravo, zapletenost in zahtevnost zadeve, obtožbe in točke obtožnice, število in pomembnost obravnavanih vprašanj ter njihovo premoženjsko vrednost, trajanje postopka in postopka pred sodiščem, vrednost opravljene storitve, število odvetnikov, ki so sodelovali pri obrambi in bili zanjo soodgovorni, doseženi izid – ob upoštevanju tudi civilnopravnih posledic – in finančni položaj stranke. V zadevah, v katerih je zaradi zapletenosti obravnavanega dejanskega stanja ali pravnih vprašanj potreben poseben trud, lahko nagrade dosežejo štirikratnik določenih najvišjih zneskov.

13 Glede poglavja III člen 1(3) sklepa CNF določa, da se lahko v zadevah, ki so posebej pomembne, zapletene ali težavne, najvišji znesek nagrade poviša na dvakratnik, v zadevah, ki so izjemno pomembne, pa na podlagi mnenja pristojnega sveta odvetnikov na štirikratnik. Člen 9 tega sklepa za primer očitnega nesorazmerja med storitvijo in nagradami, določenimi v tabeli, ki je nastalo zaradi posebnih okoliščin v zadevi, podrobneje določa, da se lahko najvišji znesek na podlagi mnenja pristojnega sveta odvetnikov poviša nad mejo, ki je določena v členu 1(3) tega sklepa, najnižji zneski pa se lahko znižajo.

14 Uredba-zakon št. 223 z dne 4. julija 2006 (GURI št. 153 z dne 4. julija 2006), ki je bila z zakonom št. 248 z dne 4. avgusta 2006 (GURI št. 186 z dne 11. avgusta 2006, v nadaljevanju: uredba Bersani) potrjena v zakon, je spremenila določbe, ki urejajo nagrade odvetnikov. Člen 2 te uredbe z naslovom „Nujne določbe za zaščito konkurence v sektorju poklicnih storitev“ v odstavkih 1 in 2 določa:

„1. V skladu s skupnostnim načelom svobodne konkurence ter načelom prostega pretoka oseb in storitev in z namenom uporabnikom zagotoviti možnost dejanske izbire pri izvrševanju njihovih pravic in možnost primerjave storitev, ponujenih na trgu, so od datuma začetka veljavnosti te uredbe razveljavljeni zakoni in drugi predpisi, ki v zvezi s samostojnimi poklici in intelektualnimi dejavnostmi določajo:

(a) fiksne ali najnižje obvezne tarife in s tem prepoved pogodbenega določanja plačila glede na uresničevanje zastavljenih ciljev;

[…]

2. To ne vpliva na določbe v zvezi z […] morebitnimi najvišjimi tarifami, ki so bile na splošno predhodno uvedene zaradi varstva uporabnikov. Sodišče v primeru sodne likvidacije in pravne pomoči stroške in nagrade odmeri na podlagi poklicne tarife. […]“

15 V skladu s členom 2233 italijanskega civilnega zakonika (codice civile) sodišče po pridobitvi mnenja poklicnega združenja, ki mu pripada ponudnik storitev, na splošno določi plačilo na podlagi pogodbe o opravljanju storitev, če se stranke o plačilu niso dogovorile in ga ni mogoče določiti na podlagi tarif ali veljavne običajne cene. Znesek plačila mora biti vsekakor prilagojen pomembnosti dela in dostojanstvenosti poklica. Vsi sporazumi med odvetniki ali usposobljenimi pripravniki in njihovimi strankami, v katerih so določena plačila za strokovne storitve, so nični, če niso sestavljeni v pisni obliki.

Predhodni postopek

16 Komisija je z uradnim opominom z dne 13. julija 2005 italijanske organe opozorila na možno neskladje nekaterih nacionalnih določb, ki se nanašajo na zunajsodne dejavnosti odvetnikov, s členom 49 ES. Italijanski organi so odgovorili z dopisom z dne 19. septembra 2005.

17 Nato je Komisija z uradnim opominom dvakrat dopolnila že opravljeno analizo. V prvem dodatnem uradnem opominu z dne 23. decembra 2005 je navedla, da s členoma 43 ES in 49 ES niso združljive italijanske določbe, ki uvajajo obveznost upoštevanja določenih tarif za sodne in zunajsodne dejavnosti odvetnikov.

18 Italijanska republika je odgovorila z dopisi z dne 9. marca, 10. julija in 17. oktobra 2006, v katerih je Komisijo obvestila o novi italijanski zakonodaji, ki se uporablja glede odvetniških nagrad, to je o uredbi Bersani.

19 Komisija je v drugem dodatnem uradnem opominu z dne 23. marca 2007, v katerem je upoštevala to novo zakonodajo, še dopolnila svoje mnenje. Italijanska republika je odgovorila z dopisom z dne 21. maja 2007.

20 Nato je Komisija z dopisom z dne 3. avgusta 2007 italijanske organe zaprosila za informacije glede podrobnih pravil za povračilo stroškov odvetnikov. Italijanska republika je odgovorila z dopisom z dne 28. septembra 2007.

21 Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je na Italijansko republiko 4. aprila 2008 naslovila obrazloženo mnenje, v katerem je navedla, da nacionalne določbe, ki odvetnikom nalagajo obveznost upoštevanja najvišjih tarif, niso skladne s členoma 43 ES in 49 ES. Ta obveznost naj bi izhajala zlasti iz členov 57 in 58 kraljeve uredbe‑zakona, člena 24 zakona št. 794 z dne 13. junija 1942, člena 13 zakona št. 31 z dne 9. februarja 1982, upoštevnih določb ministrskih odlokov št. 392 z dne 24. novembra 1990, št. 585 z dne 5. oktobra 1994 in št. 127 z dne 8. aprila 2004 ter določb uredbe Bersani (v nadaljevanju: sporne določbe). To državo članico je pozvala, naj v roku dveh mesecev od prejema tega mnenja sprejme potrebne ukrepe, da se z njim uskladi. Italijanska republika je odgovorila z dopisom z dne 9. oktobra 2008.

22 Ker je Komisija presodila, da Italijanska republika ni odpravila očitane kršitve, se je odločila vložiti to tožbo.

Tožba

Trditve strank

23 Komisija v tožbi Italijanski republiki očita, da je sprejela določbe, ki odvetnikom nalagajo obveznost spoštovanja najvišjih tarif pri določanju njihovih nagrad, s čimer je kršila člena 43 ES in 49 ES.

24 Po mnenju Komisije ta obveznost izhaja iz uredbe Bersani, ki je, ob tem ko je razveljavila fiksne in minimalne tarife, ki so se uporabljale pri nagradah odvetnikov, z namenom varstva potrošnikov izrecno ohranila obveznost upoštevanja najvišjih tarif. To razlago naj bi poleg tega v svojih uradnih dokumentih potrdili CNF, svet odvetnikov iz Turina in Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (organ za varstvo konkurence in trga).

25 Na podlagi okoliščine, da naj bi ista uredba odpravila prepoved pogodbenega določanja plačila glede na uresničevanje zastavljenih ciljev, ki se imenuje „pacte de quota litis“, naj ne bi bilo mogoče ovreči sklepa, da je upoštevanje teh najvišjih tarif obvezno vedno, kadar tak sporazum ni bil sklenjen. Poleg tega naj v predhodnem postopku italijanski organi ne bi nikoli zanikali tega, da je upoštevanje teh najvišjih tarif obvezno.

26 Poleg tega Komisija poudarja, da predvidene izjeme od najvišjih tarif, ki se uporabljajo pri nagradah odvetnikov, ne izključujejo, temveč potrjujejo to, da se pri nagradah odvetnikov načeloma uporabljajo najvišje tarife.

27 Komisija trdi, da sporne določbe učinkujejo tako, da odvetnike s sedežem v drugih državah članicah odvračajo od tega, da bi ustanovili odvetniško pisarno v Italiji ali da bi tam začasno opravljali svoje storitve, in zato omejujejo svobodo ustanavljanja v smislu člena 43 ES in svobodo opravljanja storitev v smislu člena 49 ES.

28 Meni namreč, da obvezna najvišja tarifa, ki se uporablja neodvisno od kakovosti storitve, od dela, ki je potrebno za to, da se ta storitev opravi, in od stroškov, ki nastanejo pri tem, strokovnjake s sedežem v drugih državah članicah lahko odvrne od tega, da bi pravne storitve opravljali na italijanskem trgu.

29 Po mnenju Komisije te omejitve izhajajo, prvič, iz obveznosti, naložene odvetnikom, da svoje nagrade izračunajo na osnovi izjemno zapletene lestvice, kar ustvarja dodaten strošek zlasti za odvetnike s sedežem zunaj Italije. Če so ti odvetniki doslej uporabljali drug sistem za izračun svojih nagrad, naj bi morali ta sistem opustiti, da bi se prilagodili italijanskemu sistemu.

30 Drugič, obstoj najvišjih tarif, ki se uporabljajo pri nagradah odvetnikov, naj bi preprečeval to, da bi bile storitve odvetnikov s sedežem v drugih državah članicah od Italijanske republike ustrezno nagrajene, in to, da bi nekateri odvetniki, ki zahtevajo nagrado, ki je višja od nagrade, določene v spornih določbah, začasno opravljali svoje storitve v Italiji ali da bi v tej državi članici ustanovili odvetniško pisarno. Po mnenju Komisije je namreč najvišja stopnja dobička določena neodvisno od kakovosti opravljene storitve, izkušenj odvetnika, njegove specializacije, časa, ki ga nameni za zadevo, ekonomskega položaja stranke in povrh še morebitne okoliščine, da je moral odvetnik prepotovati veliko razdaljo.

31 Komisija meni, tretjič, da italijanski tarifni sistem posega v pogodbeno svobodo odvetnika in mu tako onemogoča, da v nekaterih primerih in/ali za nekatere stranke pripravi ad hoc ponudbe. Sporne določbe naj bi lahko tako povzročile to, da odvetniki s sedežem v drugih državah članicah ne bi bili konkurenčni, saj jim onemogoča učinkovite načine za dostop na italijanski pravni trg. Zato Komisija meni, da sporne določbe odvetnike s sedežem v drugih državah članicah ovirajo pri dostopu do italijanskega trga pravnih storitev.

32 Italijanska republika ne ugovarja obstoju omenjenih najvišjih tarif v italijanskem pravnem redu, temveč temu, da so zavezujoče, pri čemer trdi, da obstajajo številne izjeme, ki omogočajo prekoračitev teh omejitev, bodisi na podlagi volje odvetnikov in njihovih strank bodisi po posredovanju sodišča.

33 Po mnenju te države članice je v skladu s členom 2233 italijanskega civilnega zakonika glavno merilo za določitev odvetniške nagrade pogodba, ki jo skleneta odvetnik in njegova stranka, medtem ko je opiranje na tarife, ki se uporabljajo pri nagradah odvetnikov, le podredno merilo, ki se uporabi, če pogodbeni stranki plačila ne določita svobodno na podlagi svoje pogodbene avtonomije.

34 Poleg tega naj bi bile v točki 10 poglavja III sklepa CNF kot alternativna metoda za izračun nagrad na zunajsodnem področju izrecno predvidene nagrade, izračunane na urni osnovi.

35 Prav tako naj bi bila po sprejetju uredbe Bersani prepoved sklepanja sporazumov med stranko in odvetnikom, ki bi plačilo določali glede na izid spora, v italijanskem pravnem redu dokončno odpravljena.

36 Glede odstopanj od najvišjih tarif, ki se uporabljajo za odvetniške nagrade, Italijanska republika poudarja, da se lahko odvetniki in njihove stranke v vseh zadevah, ki so zaradi obravnavanih pravnih vprašanj posebej pomembne, zapletene ali težavne, dogovorijo, ne da bi bilo potrebno kakršnokoli mnenje pristojnega sveta odvetnikov, da bodo nagrade povišane do dvakratnika najvišjega zneska teh tarif ali, na kazenskem področju, celo do štirikratnika tega najvišjega zneska.

37 Nasprotno naj bi bilo na civilnem in zunajsodnem področju za povišanje nagrad do štirikratnika najvišjega predvidenega zneska, če gre za zadeve, ki so izjemno pomembne, in za povišanje teh nagrad nad te najvišje zneske, če se ugotovi očitno nesorazmerje med strokovno storitvijo in nagradami, določenimi s tarifami, ki se za te nagrade uporabljajo, potrebno predhodno mnenje pristojnega sveta odvetnikov.

38 Italijanska republika podredno navaja, da sporne določbe ne vsebujejo nobenega ukrepa, ki bi omejeval svobodo ustanavljanja ali svobodo opravljanja storitev, in da očitki Komisije niso utemeljeni.

39 Glede dodatnih stroškov naj namreč zaradi samega obstoja dvojne zakonodaje, to je zakonodaje izvorne države članice in gostujoče države članice, ne bi bilo mogoče trditi, da so sporne določbe omejevalne, saj naj bi se strokovna pravila, ki veljajo v gostujoči državi članici na podlagi Direktive 77/249 in Direktive 98/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 za olajšanje trajnega opravljanja poklica odvetnika v drugi državi članici kakor tisti, v kateri je bila kvalifikacija pridobljena (UL L 77, str. 36), za odvetnike iz drugih držav članic uporabljala neodvisno od pravil, ki se uporabljajo v izvorni državi članici.

40 V zvezi z domnevnim zmanjšanjem dobička naj bi sporne določbe podrobno določale popolno povračilo vseh potnih stroškov na podlagi dokazil in naj bi poleg tega priznavale nadomestilo stroškov za delovne ure, ki so bile izgubljene zaradi prevoza. Ti stroški naj bi se prišteli k pristojbinam, nagradam in splošnim stroškom odvetnikov in naj bi bili v skladu z načelom prepovedi diskriminacije povrnjeni tako odvetnikom s sedežem v Italiji, ki morajo potovati na nacionalnem ozemlju, kot odvetnikom s sedežem v drugih državah članicah, ki morajo potovati v Italijo.

Presoja Sodišča

41 Najprej je treba ugotoviti, da iz vseh spornih določb izhaja, da so najvišje tarife, ki se uporabljajo za nagrade odvetnikov, zavezujoča pravna pravila, ker so določene v pravnem predpisu.

42 Tudi če se domneva, da se lahko odvetniki in njihove stranke v praksi v pogodbi svobodno sporazumejo o plačilu odvetnikov na urni osnovi ali glede na izid spora, kot navaja Italijanska republika, pa so najvišje tarife vseeno obvezne, če se odvetniki in stranke ne dogovorijo drugače.

43 Komisija je med drugim pravilno štela, da obstoj izjem, ki pod nekaterimi pogoji omogočajo prekoračitev najvišjih zneskov nagrad za dvakrat, štirikrat ali celo več, potrjuje, da se pri nagradah načeloma uporabljajo najvišje tarife.

44 Zato argumenta Italijanske republike, da v njenem pravnem redu odvetniki nimajo nobene dolžnosti spoštovanja najvišjih tarif za določitev svojih nagrad, ni mogoče sprejeti.

45 Dalje, glede obstoja omejitev svobode ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev, ki sta določeni v členih 43 ES in 49 ES, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ukrepi, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja teh svoboščin, pomenijo take omejitve (glej v tem smislu sodbe z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑439/99, Recueil, str. I‑305, točka 22; z dne 5. oktobra 2004 v zadevi CaixaBank France, C‑442/02, ZOdl., str. I‑8961, točka 11; z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, ZOdl., str. I‑2941, točka 31, in z dne 4. decembra 2008 v zadevi Jobra, C‑330/07, ZOdl., str. I‑9099, točka 19).

46 Pojem omejitve zajema zlasti ukrepe države članice, ki čeprav veljajo brez razlikovanja, vplivajo na dostop gospodarskih subjektov iz drugih držav članic na trg (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo CaixaBank France, točka 12, in sodbo z dne 28. aprila 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑518/06, ZOdl., str. I‑3491, točka 64).

47 V obravnavani zadevi ni sporno, da se sporne določbe brez razlikovanja uporabljajo za vse odvetnike, ki opravljajo storitve na italijanskem ozemlju.

48 Vendar pa Komisija meni, da te določbe pomenijo omejitev v smislu zgoraj omenjenih členov, ker imajo lahko zaradi njih odvetniki s sedežem v drugih državah članicah od Italijanske republike dodatne stroške zaradi uporabe italijanskega sistema nagrad in manjši dobiček ter so zato manj konkurenčni.

49 Glede tega je treba najprej spomniti, da ureditev države članice ne pomeni omejitve v smislu Pogodbe ES zgolj zaradi dejstva, da druge države članice uporabljajo pravila, ki so manj stroga ali ekonomsko zanimivejša za ponudnike podobnih storitev, ki imajo sedež na njihovem ozemlju (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 28. aprila 2009, točka 63 in navedena sodna praksa).

50 Obstoja omejitve v smislu Pogodbe torej ni mogoče izpeljati le iz dejstva, da se morajo odvetniki s sedežem v drugih državah članicah od Italijanske republike pri izračunu svojih nagrad za storitve, ki so jih opravili v Italiji, navaditi na pravila, ki se uporabljajo v tej državi članici.

51 V nasprotju s tem pa omejitev obstaja zlasti, če ti odvetniki nimajo možnosti, da bi dostopali do trga gostujoče države članice v pogojih običajne in učinkovite konkurence (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo CaixaBank France, točki 13 in 14, in sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C‑94/04 in C‑202/04, ZOdl., str. I‑11421, točka 59, in z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C‑384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 45).

52 Ugotoviti pa je treba, da Komisija ni dokazala, da imajo sporne določbe tak cilj ali posledico.

53 Ni namreč uspela dokazati, da je zadevna ureditev zasnovana tako, da otežuje dostop na italijanski trg zadevnih storitev v pogojih običajne in učinkovite konkurence. Glede tega je treba ugotoviti, da je za italijansko ureditev nagrad značilna fleksibilnost, za katero se zdi, da omogoča ustrezno plačilo za vse vrste storitev, ki jih opravljajo odvetniki. Tako je mogoče v zadevah, ki so posebej pomembne, zapletene ali težavne, nagrade povišati do dvakratnika najvišjih tarif, ki se uporabljajo po zakonu, v zadevah, ki so izjemno pomembne, do štirikratnika teh tarif, če gre glede na okoliščine v zadevi za očitno nesorazmerje med storitvijo odvetnika in najvišjimi določenimi tarifami, pa celo za več. V različnih okoliščinah lahko odvetniki s svojimi strankami sklenejo tudi poseben dogovor, v katerem se določijo nagrade.

54 Ker Komisija tako ni dokazala, da sporne določbe odvetnikom iz drugih držav članic ovirajo dostop do zadevnega italijanskega trga, njene argumentacije, s katero je želela dokazati obstoj omejitve v smislu členov 43 ES in 49 ES, ni mogoče sprejeti.

55 Zato je treba tožbo zavrniti.

Stroški

56 V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Italijanska republika ni predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1. Tožba se zavrne.

2. Evropska komisija in Italijanska republika nosita vsaka svoje stroške.

Podpisi