ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 2(b) Direktive Sveta 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da se fizična oseba, ki opravlja poklic odvetnika in z banko sklene kreditno pogodbo, pri kateri ni podrobneje določen namen kredita, lahko šteje za potrošnika v smislu te določbe, če navedena pogodba ni povezana s poklicno dejavnostjo tega odvetnika. Okoliščina, da je terjatev iz te pogodbe zavarovana s hipotekarnim jamstvom, ki ga je ta oseba sklenila kot zastopnik svoje odvetniške pisarne in ki se nanaša na premoženje, ki je namenjeno izvajanju poklicne dejavnosti navedene osebe, kot je nepremičnina v lasti te pisarne, je v zvezi s tem brezpredmetna.

Kot je navedeno v deseti uvodni izjavi Direktive 93/13, se morajo namreč enotni predpisi glede nedovoljenih pogodbenih pogojev uporabljati za vse pogodbe, sklenjene med „potrošniki“ in „prodajalci ali ponudniki“, pri čemer gre za pojma, ki sta opredeljena v členu 2(b) in (c) te direktive. Navedena direktiva torej z navedbo lastnosti pogodbenih strank, in sicer glede na to, ali delujejo v okviru svoje poklicne dejavnosti ali ne, opredeljuje pogodbe, za katere se uporablja.

Pojem „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13 je objektiven in neodvisen od konkretnih znanj, ki jih lahko ima zadevna oseba, ali od informacij, s katerimi ta dejansko razpolaga. Nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o pogodbi, ki lahko spada na področje uporabe te direktive, mora ob upoštevanju vseh dokazov in zlasti pogojev te pogodbe preveriti, ali je mogoče kreditojemalca opredeliti kot „potrošnika“ v smislu navedene direktive. Nacionalno sodišče mora zato upoštevati vse okoliščine obravnavanega primera, zlasti lastnosti blaga ali storitve, ki je predmet zadevne pogodbe, iz katerih je lahko razviden namen pridobitve tega blaga ali storitve.

V zvezi s tem je odvetnik, ki s fizično ali pravno osebo, ki deluje v okviru svoje poklicne dejavnosti, sklene pogodbo, ki zlasti zato, ker ne spada v dejavnost njegove pisarne, ni povezana z izvajanjem poklica odvetnika, v razmerju do te osebe v podrejenem položaju. Poleg tega dejstvo, da ima odvetnik višjo raven strokovnega znanja, ne bi omogočalo domnevati, da v razmerju do prodajalca ali ponudnika ni šibkejša stranka.

(Glej točke 15, 17, od 21 do 23, 26, 27 in 30 ter izrek.)
Člen 9(1) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da oseb javnega prava ni mogoče opredeliti za zavezance za plačilo davka na dodano vrednost, če ne izpolnjujejo merila neodvisnosti iz te določbe.

Enote občine, ki so vezane na njen proračun, ki opravljajo ekonomske dejavnosti, ki so jim zaupane, v imenu in na račun občine, ki ne odgovarjajo za škodo, nastalo pri teh dejavnostih, saj ta občina tako odgovornost prevzema sama, in ki ne prevzemajo ekonomskega tveganja, povezanega z opravljanjem navedenih dejavnosti, saj nimajo lastnega premoženja, nimajo lastnih prihodkov in ne nosijo stroškov, povezanih s temi dejavnostmi, ker se pridobljeni prihodki plačujejo v proračun občine, odhodki pa neposredno plačujejo iz proračuna te občine, ne izpolnjujejo merila neodvisnosti iz člena 9(1) Direktive 2006/112 in jih zato ni mogoče opredeliti za davčne zavezance.

(Glej točke 37, 38, 42 in izrek.)
—

je treba šteti, da so stroški v zvezi s pridobitvijo deležev v hčerinskih družbah, ki jih ima holdinška družba, ki sodeluje pri upravljanju, le nekaterih izmed njih in ki v zvezi z drugimi, nasprotno, ne opravlja gospodarske dejavnosti, le delno njeni splošni stroški, tako da je davek na dodano vrednost, obračunan pri teh stroških, le delno predmet odbitka v primerjavi s tistimi, ki se nanašajo na gospodarsko dejavnosti, v skladu z merili razdelitve, kot jih opredeljujejo države članice, ki morajo pri izvajanju te pristojnosti – kar mora preveriti nacionalno sodišče – upoštevati cilj in sistematiko Šeste direktive in na tej podlagi predvideti način izračuna, ki objektivno odraža dejanski del vstopnih stroškov, ki se pripišejo gospodarski in negospodarski dejavnosti.
3.

Člene od 3 do 5 Direktive 93/13 je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče v okviru svoje presoje nedovoljenega značaja, v smislu člena 3(1) in (3) te direktive, določb pogodbe o potrošniškem kreditu upoštevati vse okoliščine, ki se nanašajo na sklenitev te pogodbe. V zvezi s tem mora preučiti, ali je bil potrošnik v tej zadevi obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti, in na podlagi katerih lahko presodi predvsem skupne stroške njegovega kredita. Pri tej presoji ima na eni strani pomembno vlogo vprašanje, ali so določbe v jasnem in razumljivem jeziku, tako da običajno obveščen in razumno pozoren potrošnik lahko presodi tak strošek in, na drugi strani, okoliščina, povezana z nenavedbo zadevnih informacij v pogodbi o potrošniškem kreditu, ki so glede na naravo blaga in storitev, ki so predmet pogodbe, bistvene, zlasti pa tistih iz člena 4 Direktive 87/102, kot je bila spremenjena.
Obveznosti iz člena 31 Direktive 2004/23 o določitvi standardov kakovosti in varnosti, darovanja, pridobivanja, testiranja, predelave, konzerviranja, shranjevanja in razdeljevanja človeških tkiv in celic, iz členov 3(b), 4(2) in 7 Direktive 2006/17 o izvajanju Direktive 2004/23 o nekaterih tehničnih zahtevah za darovanje, pridobivanje in testiranje človeških tkiv in celic, Priloge III k Direktivi 2006/17 ter člena 11 Direktive 2006/86 o izvajanju Direktive 2004/23 o zahtevah po sledljivosti, obveščanju o hudih in neželenih reakcijah in pojavih ter nekaterih tehničnih zahtevah za kodiranje, predelavo, konzerviranje, shranjevanje in razdeljevanje človeških tkiv in celic, ni izpolnila država članica, ki izključi reproduktivne celice ter embrionalna in fetalna tkiva s področja uporabe nacionalnih predpisov za prenos navedenih direktiv.

(Glej točko 51 in izrek.)
(Glej točki 20 in 21.)

Komisija mora v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti in Sodišču predložiti potrebne dokaze, da lahko to preveri, ali gre za neizpolnitev obveznosti, pri čemer se Komisija ne more opreti na nikakršno domnevo.

Poleg tega, zlasti glede tožbe v zvezi z izvajanjem nacionalne ureditve, so za dokazovanje neizpolnitve obveznosti države potrebni posebni dokazi v primerjavi z dokazi, ki se običajno upoštevajo pri tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti, ki zadeva zgolj vsebino nacionalne določbe, in da je v teh okoliščinah neizpolnitev mogoče dokazati le z dovolj podrobnim dokazovanjem, podprtim z dokumenti, prakso, ki se očita nacionalni upravi in se pripisuje zadevni državi članici.

V zvezi s tožbo, ki se nanaša na vprašanje uporabe določb Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa za organizacijo delovnega časa zdravnikov na usposabljanju v zadevni državi članici in, natančneje, na vprašanje, ali na tem področju obstaja praksa nacionalnih organov, ki je v nasprotju s členi 3, 5, 6 ter 17(2) in (5) te direktive, Komisija ni dokazala obstoja take prakse, zato je treba tožbo zavrniti.

(Glej točke 22, 23, 51 in 52.)
Člen 12, drugi odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Evropske unije, priloženega k pogodbam EU, DEU in ESAE, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere se plače, mezde in prejemki, ki jih uradniki in drugi uslužbenci Unije prejemajo od Unije, upoštevajo pri določitvi zgornje meje prispevka, dolgovanega na podlagi stanovanjskega davka, ki se plačuje lokalnim skupnostim, z namenom morebitne oprostitve plačila tega davka.

Nacionalna zakonodaja namreč ne vsebuje nobene določbe, ki bi uradnikom ali drugim uslužbencem Unije preprečevala, da delno oprostitev stanovanjskega davka pridobijo pod enakimi pogoji, kot so ti, ki se uporabljajo za vse druge davčne zavezance, ki lahko pridobijo to ugodnost, in sicer kadar referenčni davčni dohodek ne presega zakonsko določenega praga.

Poleg tega je stanovanjski davek v bistvu odvisen od najemne vrednosti stanovanja in se ne nanaša niti na plačilno sposobnost davčnega zavezanca niti na njegovo celotno premoženje

Mehanizem delne oprostitve stanovanjskega davka pomeni socialni ukrep, ki gospodinjstvom z nizkimi dohodki omogoča, da zmorejo plačevati lokalne davke. Priznanje izključitve plač, mezd in prejemkov, ki jih plačuje Unija, na podlagi člena 12 Protokola bi tako vodilo do izkrivljenja uvedenega socialnega ukrepa.

(Glej točke 26, 28, 29, 31 in izrek.)
Direktivo 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah), v različici po spremembi z Direktivo 2009/136 je treba razlagati tako, da se posebne tarife in mehanizem za financiranje, določeni v členih 9 in 13(1)(b) te direktive, uporabijo za storitve naročniških razmerij za dostop do interneta, mobilne komunikacijske storitve in/ali dostop do interneta, ki zahteva priključitev na internetno omrežje na fiksni lokaciji, vendar ne za mobilne komunikacijske storitve, vključno s storitvami naročniškega razmerja za dostop do interneta, ki se zagotavljajo z mobilnimi komunikacijskimi storitvami.

Tako naslov kot besedilo člena 4 te direktive državam članicam izrecno nalagata obveznost, da zagotovijo priključitev na javno komunikacijsko omrežje na fiksni lokaciji. Ta obveznost je prav tako razvidna iz uvodne izjave 8 Direktive, v kateri je navedeno, da je temeljna zahteva univerzalne storitve zagotoviti uporabnikom na njihovo zahtevo priključek na javno telefonsko omrežje na fiksni lokaciji po dostopni ceni.

Vendar je treba ugotoviti, da je izraz „na fiksni lokaciji“ v nasprotju z izrazom „mobilen“.

Zato mobilne komunikacijske storitve po definiciji niso zajete v minimalnem naboru univerzalnih storitev, opredeljenih v poglavju II Direktive 2002/22, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/22, saj pogoj za njihovo zagotavljanje nista dostop in zahteva za priključitev na javno komunikacijsko omrežje na fiksni lokaciji. Prav tako je treba navesti, da storitve naročniških razmerij za dostop do interneta, ki se zagotavljajo z mobilnimi komunikacijskimi storitvami, ne spadajo v ta minimalni nabor. Nasprotno, storitve naročniškega razmerja za dostop do interneta so vključene v ta nabor, če je pogoj za njihovo zagotavljanje priključitev na internet na fiksni lokaciji.

Če mobilne komunikacijske storitve, vključno s storitvami naročniških razmerij za dostop do interneta, ki se zagotavljajo z mobilnimi komunikacijskimi storitvami javno dostopne na nacionalnem ozemlju kot „dodatne obvezne storitve“, njihovega financiranja na podlagi nacionalnega prava ni mogoče zagotoviti z mehanizmom, ki zajema udeležbo določenih podjetij.

Kot je navedeno v uvodni izjavi 25 te direktive, državam članicam ni dovoljeno akterjem na trgu naložiti finančnih prispevkov za ukrepe, ki niso del obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve. Torej, čeprav se vsaka država članica lahko prosto odloči, ali bo financirala posebne ukrepe v skladu s pravom Unije, tega ne more storiti s prispevki akterjev na trgu.

(Glej točke od 34 do 37, 42, 43 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

Varstvo potrošnikov – Nedovoljeni pogoji v pogodbah, sklenjenih s potrošniki – Direktiva 93/13 – Področje uporabe – Pogoji, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe ali se nanašajo na ceno ali plačilo in na izmenjane storitve ali blago – Pojem – Pogoj v zavarovalni pogodbi, povezani s posojilno pogodbo, katerega namen je jamstvo kritja obrokov, dolgovanih posojilodajalcu, v primeru popolne nezmožnosti za delo posojilojemalca – Vključitev – Pogoji

(Direktiva Sveta 93/13, člen 4(2))

Summary

Člen 4(2) Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da pomeni pogoj, določen v zavarovalni pogodbi in katerega namen je jamstvo kritja obrokov, dolgovanih posojilodajalcu, v primeru popolne nezmožnosti za delo posojilojemalca, izjemo, določeno v tem členu, le če predložitveno sodišče ugotovi:

- prvič, da ta pogoj glede na naravo, splošno sistematiko in določbe pogodbenega okvira, v katerega je umeščen, ter glede na pravne in dejanske okoliščine opredeljuje glavni element navedenega okvira, ki kot tak določa njegove bistvene značilnosti, in

- drugič, da je navedeni pogoj oblikovan jasno in razumljivo, torej da za potrošnika ni le slovnično razumljiv, ampak da sta v pogodbi tudi pregledno razložena mehanizem, v katerega spada zadevni pogoj, ter povezava med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim z drugimi pogoji, tako da lahko ta potrošnik na podlagi natančnih in razumljivih meril presodi, kakšne so ekonomske posledice, ki iz tega izhajajo zanj.

V tem okviru je lahko pomembna tudi okoliščina, da je zavarovalna pogodba umeščena v širši pogodbeni okvir in je povezana s posojilnima pogodbama. Od potrošnika se namreč pri sklepanju povezanih pogodb ne more zahtevati enaka stopnja skrbnosti glede obsega tveganj, zajetih s to zavarovalno pogodbo, kot če bi ločeno sklenil to pogodbo in posojilni pogodbi.

(Glej točki 48 in 50 ter izrek.)
Člen 60 Uredbe št. 918/83 o sistemu oprostitev carin v Skupnosti je treba razlagati tako, da če so živali, posebej pripravljene za laboratorijsko uporabo, ki jih uvoznik uvozi na ozemlje Evropske unije, namenjene za javni zavod ali zasebno podjetje z dovoljenjem, ki se ukvarja predvsem z izobraževanjem ali znanstvenimi raziskavami, je ta uvoznik, tudi če sam ni ta zavod ali podjetje, lahko upravičen do oprostitve uvoznih dajatev, ki so v tem členu določene za to vrsto blaga.

Upravičenost do drugih oprostitev, določenih v navedenem členu 60 Uredbe št. 918/83, je namreč bolj kot od identitete uvoznika odvisna od uporabe uvoženega blaga s strani prejemnika.

Poleg tega je iz besedila členov 128 in 129 Uredbe št. 918/83 razvidno, da je zakonodajalec Unije predvidel možnost, da je uvoznik lahko različna oseba kot prejemnik uvoženega blaga, v položajih, kakršni so tisti iz člena 60 te uredbe.

Nazadnje, uresničitve cilja, določenega s členom 60 Uredbe št. 918/83 – in sicer olajšati raziskovalne dejavnosti tako, da se nekaterim zavodom v Uniji omogoči, da s čim nižjimi stroški uvozijo živali, posebej pripravljene za laboratorijsko uporabo – ne bi ovirala možnost, da ti zavodi sami izberejo najprimernejšo in za njih najugodnejšo rešitev pri uvozu.

Zato se ob upoštevanju sobesedila, v katerega je umeščen člen 60 Uredbe št. 918/83, in cilja, ki mu ta določba sledi, od uvoznika živali iz tega člena ne zahteva, da mora za to, da bi bil upravičen do oprostitve uvoznih dajatev, ki so določene za to vrsto blaga, izpolnjevati merila, na podlagi katerih ga je mogoče opredeliti kot prejemnika teh živali v smislu navedenega člena.

(Glej točke 30, 31, 33, 34 in točko 1 izreka.)
39

Glede tega pritožnica poudarja, da je Sodišče v sodbi z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 231), sicer razsodilo, da je lahko Komisija, ne da bi kršila načelo prepovedi retroaktivnosti, izračunala znesek globe na podlagi Smernic iz leta 1998, čeprav so bile te sprejete po storitvi zadevne kršitve v tej zadevi, saj so bile navedene smernice in nova metoda izračuna, ki jo prinašajo, ob tej storitvi razumno predvidljive. Vendar po mnenju pritožnice v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, ob storitvi kršitve ni bilo smernic, tako da se je pojavilo vprašanje, ali je treba globo izračunati na podlagi novih smernic, ki jih je Komisija prvič sprejela leta 1998. Ta položaj pa bi bilo treba – drugače, kot naj bi Splošno sodišče menilo v izpodbijani sodbi – razlikovati od položaja, v katerem so se smernice uporabljale takrat, ko je bila kršitev storjena, ampak so bile po tej storitvi nadomeščene ali spremenjene z novimi smernicami. V zadnjenavedenem položaju naj bi se postavljalo vprašanje, katere smernice – stare ali nove – je treba uporabiti za izračun zneska globe. To, da je Splošno sodišče za drugi položaj uporabilo rešitev, sprejeto v sodbi z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408), naj bi bilo v nasprotju z načeli enakega obravnavanja in varstva legitimnih pričakovanj.
67

Toda kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, ni nujno, da za presojo teže kršitve, na podlagi istega načela do upoštevanja razlik med podjetji, ki so sodelovala pri istem kartelu, zlasti glede geografskega obsega udeležbe posameznega podjetja, pride ob določitvi koeficientov „teža kršitve“ in „dodatni znesek“, temveč do upoštevanja lahko pride v drugi fazi izračuna globe, na primer ob prilagoditvi osnovnega zneska glede na olajševalne ali obteževalne okoliščine v skladu s točkama 28 in 29 Smernic iz leta 2006 (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 2013, Gosselin Group/Komisija, C‑429/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:463, točke od 96 do 100, in z dne 11. julija 2013, Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, točki 104 in 105).
10

Zneski pavšalnega nadomestila in sorazmernega nadomestila iz členov 59 in 60 LDA so določeni v členih 2, 4, 8 in 9 kraljevega odloka z dne 30. oktobra 1997 o nadomestilu avtorjem in založnikom za razmnoževanje del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, v zasebne ali didaktične namene (v nadaljevanju: kraljevi odlok). Ti členi določajo: „Člen 2 (1) Znesek pavšalnega nadomestila, ki velja za fotokopirne stroje, znaša: 1. [5,01] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi manj kot 6 kopij na minuto; 2. [18,39] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 6 do 9 kopij na minuto; 3. [60,19] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 10 do 19 kopij na minuto; 4. [195,60] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 20 do 39 kopij na minuto; 5. [324,33] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 40 do 59 kopij na minuto; 6. [810,33] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 60 do 89 kopij na minuto; 7. [1838,98] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi več kot 89 kopij na minuto. Pri določitvi zneska pavšalnega nadomestila se upošteva hitrost črno-belega kopiranja, tudi za fotokopirne stroje, s katerimi se naredijo barvne kopije. (2) Znesek pavšalnega nadomestila, ki velja za razmnoževalnike in za pisarniške tiskarske stroje za ofsetni tisk, znaša: 1. [324,33] EUR na razmnoževalnik; 2. [810,33] EUR na pisarniški tiskarski stroji za ofsetni tisk. […] Člen 4 Za naprave, ki združujejo več funkcij, enakih funkcijam naprav iz členov 2 in 3, je znesek pavšalnega nadomestila enak najvišjemu znesku od tistih iz členov 2 in 3, ki lahko veljajo za integrirano napravo. […] Člen 8 Če dolžnik ne sodeluje, kot je opredeljeno v členih od 10 do 12, znesek sorazmernega nadomestila znaša: 1. [0,0334] EUR na kopijo varovanega dela; 2. [0,0251] EUR na kopijo varovanega dela, narejeno z napravami, ki jih uporabljajo izobraževalne ustanove ali javne izposojevalnice. Zneski iz prvega odstavka se za barvne kopije varovanih barvnih del pomnožijo z dve. Člen 9 Če dolžnik sodeluje pri pobiranju sorazmernega nadomestila, ki ga izvaja organizacija za kolektivno upravljanje pravic, znesek nadomestila znaša: 1. [0,0201] EUR na kopijo varovanega dela; 2. [0,0151] EUR na kopijo varovanega dela, narejeno z napravami, ki jih uporabljajo izobraževalne ustanove ali javne izposojevalnice. Zneski iz prvega odstavka se za barvne kopije varovanih barvnih del pomnožijo z dve.“
66

Za presojo – v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari – obstoja medsebojne zveze med različnimi tožbami, ki so bile vložene pri nacionalnem sodišču, in torej tveganja, da bi v primeru obravnave teh tožb v ločenih postopkih prišlo do nezdružljivih sodnih odločb, mora navedeno sodišče zlasti upoštevati – kot je to v točkah od 95 do 100 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec – dejansko in pravno razliko med postopkom za ugotovitev odgovornosti, ki izhaja iz slabega upravljanja, in postopkom za ugotovitev ničnosti ene od pogodb in vračilo neupravičeno izplačanega zneska, katerih izida sta neodvisna. Zgolj okoliščina, da bi rezultat enega od postopkov lahko vplival na rezultat drugega, zlasti morebiten vpliv zneska, ki ga je treba vrniti v okviru tožbe za ugotovitev ničnosti in vračilo neupravičeno plačanega zneska, na oceno morebitne škode v okviru tožbe za ugotovitev odgovornosti, ne zadostuje za to, da bi lahko sodbi, ki ju je treba izdati v okviru teh dveh postopkov, opredelili kot „nezdružljivi“ v smislu člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001.
Člen 148(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se oprostitve iz te določbe načeloma ne uporablja za dobave blaga za oskrbovanje, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, tudi če je ob dobavi znana in ustrezno dokazana končna uporaba blaga, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu. Vendar pa se v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, navedena oprostitev lahko uporabi, če se je prenos lastništva zadevnega blaga na te posrednike v oblikah, določenih z upoštevnim nacionalnim pravom, izvršil kvečjemu istočasno ali po tem, ko so bili upravljavci plovil pooblaščeni, da s tem blagom dejansko razpolagajo, kot da bi bili lastniki, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
65

Kot je pravilno ugotovilo Sodišče v sodbi SICES in drugi (C‑155/13, EU:C:2014:145, točke od 37 do 39), da bi se lahko za transakcije, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, štelo, da je njihov osnovni cilj dajati kupcu v Uniji neupravičeno korist, je nujno, da imajo uvozniki namen podeliti tako korist temu kupcu in da so transakcije brez sleherne gospodarske in trgovinske utemeljitve za te uvoznike, o čemer je pristojno presojati predložitveno sodišče. Tudi če so take operacije motivirane z željo kupca, da uporabi preferencialno stopnjo, in tudi če se zadevni uvozniki tega zavedajo, ni mogoče a priori šteti, da so te transakcije za te uvoznike brez gospodarske utemeljitve. Ni pa mogoče izključiti možnosti, da so bile v nekaterih okoliščinah take transakcije zasnovane umetno, predvsem s ciljem uporabe preferencialne stopnje.
117

Splošno sodišče je namreč, potem ko je v točki 65 izpodbijane sodbe opozorilo, da je „odbor za pritožbe [v točki 37 sporne odločbe] ugotovil, da ‚ima velika večina steklenic na trgu valjast prerez‘“, v naslednji točki te sodbe presodilo, da „vseeno na podlagi ničesar ni mogoče šteti, da je odbor za pritožbe tej besedni zvezi želel pripisati matematični pomen v smislu ‚ponazoritve prereza geometrijske oblike‘ [in da] je, nasprotno, to besedo treba razumeti v smislu ‚enega od bolj ali manj različnih delov, na katere se neka stvar deli ali jo je mogoče razdeliti ali iz katerih je sestavljena‘ [‚any of the more or less distinct parts into which something is or may be divided or from which it is made up‘, Oxford Dictionary]“.
9

Opozoriti je treba, da morajo biti v skladu s členom 120(c) Poslovnika Sodišča in zadevno sodno prakso v vsaki začetni vlogi navedeni predmet spora, razlogi in trditve ter povzetek teh razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči pripravo obrambe in Sodišču njen preizkus. Iz tega izhaja, da morajo biti temeljni elementi glede dejstev in prava, na katerih tožba temelji, skladno in razumljivo razvidni iz besedila tožbe in da morajo biti ti predlogi izraženi nedvoumno, da se prepreči, da bi Sodišče odločilo ultra petita ali da o očitku ne bi odločilo (glej v tem smislu sodbo Združeno kraljestvo/Svet, C‑209/13, EU:C:2014:283, točka 30 in navedena sodna praksa).