Na drugem mestu, ta razlaga je podprta s ciljem Direktive 2009/40 o tehničnih pregledih motornih vozil in njihovih priklopnikov, ki ureja vsebino te dejavnosti. V zvezi tem sta bili Direktiva 2009/40 in Direktiva 2014/45 o rednih tehničnih pregledih motornih vozil in njihovih priklopnih vozil ter razveljavitvi Direktive 2009/40 sprejeti na podlagi, prva, člena 71 ES, druga pa na podlagi člena 91 PDEU, pri čemer sta ti določbi obe v Pogodbi ES oziroma Pogodbi DEU umeščeni pod naslov „Prevoz“ in pomenita pravno podlago, ki zakonodajalcu Unije izrecno dopuščata določiti ukrepe za izboljšanje varnosti prevoza. Iz pripravljalnega gradiva za sprejetje Direktive o storitvah pa je razvidno, da je zakonodajalec Unije želel, da so storitve, ki jih urejajo določbe, sprejete na podlagi člena 71 ES, izključene iz področja uporabe te direktive.

Na prvem mestu, v skladu s to določbo se ta direktiva ne uporablja za storitve na področju prevoza, vključno s pristaniškimi storitvami, ki jih zajema področje uporabe naslova VI Pogodbe DEU. Uporaba besed „storitve na področju prevoza“ tako izkazuje namen zakonodajalca Evropske unije, da izključitve iz te določbe ne omeji zgolj na prevozna sredstva. Zato ta izključitev zajema ne le fizično dejanje premikanja oseb ali blaga z enega kraja na drugega z vozilom, zrakoplovom ali vodnim plovilom, temveč tudi vse storitve, ki so s takim dejanjem neločljive povezane.

(Glej točke od 58 do 61 in točko 2 izreka.)

da ima, po drugi strani, lastnik onesposobljenega vozila pravico, da vloži pritožbo pri vodji tehničnih pregledov, ki je uradnik državne uprave, zadolžen za nadzor in pregled centrov za tehnični pregled vozil, vloži pritožbo, in da lahko ta vodja spremeni odločitev o onesposobitvi. Poleg tega lahko v primeru pritožbe lastnika vozila glede onesposobitve tega vozila prisilne ukrepe ali uporabo fizične prisile sprejmejo le javni organi, pristojni za promet in policijo. Pooblastila za onesposobitev vozil, ki ga imajo ti imetniki, kadar ugotovijo pomanjkljivosti, ki pomenijo neposredno nevarnost, ne spremlja nobena pristojnost uporabe sile ali fizične prisile.

da je bil, po eni strani, državni nadzor vzpostavljen z zadevno nacionalno zakonodajo v skladu z zahtevami člena 2 Direktive 2009/40 o tehničnih pregledih motornih vozil in njihovih priklopnikov, in

Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki izdajo dovoljenja za to, da podjetje ali skupina podjetij odpre center za tehnični pregled vozil, pogojuje s tem, prvič, da med tem centrom in že odobrenimi centri tega podjetja ali skupine podjetij obstaja minimalna razdalja, in drugič, da navedeno podjetje ali skupina podjetij, če bi bilo tako dovoljenje izdano, ne bi imela tržnega deleža, večjega od 50 %, razen če se dokaže, kar mora preveriti nacionalno sodišče, da sta ta pogoja resnično primerna za dosego ciljev varstva potrošnikov in varnosti v cestnem prometu in ne presegata tistega, kar je za to potrebno.

Taka pravila bi lahko državljane Unije ovirala pri izvrševanju svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s PDEU, ali bi jim bilo izvrševanje te svobode manj privlačno.

Glede objektivne utemeljenosti teh omejitev v zvezi s prvič upoštevanjem minimalnih razdalj med centri, ki ne spadajo pod podjetja, ki si med seboj konkurirajo, temveč pod isto podjetje ali isto skupino podjetij, ni nikjer izkazano, da bi tak pogoj omogočal izpolnjevanje cilja spodbujanja imetnikov centrov, da dejavnost začnejo na odročnih območjih ozemlja.

Drugič, v zvezi s prepovedjo gospodarskim subjektom z več kot 50‑odstotnim tržnim deležem, tak pogoj, ker lahko vpliva na predhodno obstoječo dejavnost centrov za tehnični pregled vozil v zadevni pokrajini ter na strukturo trga, na prvi pogled ni tak, da bi prispeval k varstvu potrošnikov. V zvezi s tem je glede cilja, ki se nanaša na kakovost storitev, vsebina storitev tehničnega pregleda vozil usklajena na ravni Unije.

(Glej točke 67, od 78 do 81 in 84 ter točko 3 izreka.)