SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PEDRA CRUZA VILLALÓNA,

predstavljeni 24. februarja 2015 ( 1 )

Zadeva C‑506/13 P

Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE

proti

Evropski komisiji

„Pritožba — Ničnostna tožba — Izpodbojni akti — Vseevropska omrežja — Pogodba o finančni pomoči Evropske unije za projekt ‚Ward in Hand’, sklenjena v okviru posebnega raziskovalnega programa na področju zdravstvenega sodelovanja — Neupoštevanje pogodbenih obveznosti upravičenca do pomoči — Obveznost vračila neupravičeno prejetih predplačil — Opomin — Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva — Akt, ki ga ni mogoče ločiti od njegovega pogodbenega okvira — Nedopustnost ničnostne tožbe — Nasprotna tožba Komisije — Naložitev vračila neupravičeno prejetih zneskov upravičencu — Zamudne obresti“

1. Sodišče v obravnavani zadevi odloča o pritožbi zoper sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 9. julija 2013, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, ( 2 ) s katero je to sodišče, prvič, kot nedopustno zavrglo ničnostno tožbo, ki jo je družba Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vložila ( 3 ) zoper opomin, s katerim jo je Evropska Komisija pozvala k vračilu zneskov, ki so ji bili neupravičeno nakazani v okviru raziskovalne pogodbe, in, drugič, v celoti ugodilo nasprotni tožbi, ki jo je v odgovor vložila Komisija, za vračilo spornih zneskov s pripadajočimi zamudnimi obrestmi.

2. Splošno sodišče je v obravnavani zadevi menilo, da zadevnega opomina ni mogoče ločiti od pogodbenega okvira, v katerem je bil izdan, in zato ni akt, zoper katerega je mogoče vložiti pravno sredstvo na podlagi člena 263 PDEU.

3. Sodišče mora tako odločiti, prvič, o razmeroma ustaljeni sodni praksi Splošnega sodišča, ki je še ni imelo priložnosti proučiti in v skladu s katero enostranskih aktov, ki jih institucije sprejmejo v okviru izvajanja pogodb, sklenjenih s fizičnimi ali pravnimi osebami, kot je zadevni opomin, ker jih ni mogoče ločiti od njihovega pogodbenega okvira in čeprav so bili predstavljeni kot izvršljivi v smislu člena 299 PDEU, ni mogoče izpodbijati z ničnostno tožbo iz člena 263 PDEU, temveč s pogodbenim pravnim sredstvom iz člena 272 PDEU. Zato bo moralo odločiti o načelnem vprašanju iz prvega pritožbenega razloga pritožnice, ali je treba to sodno prakso potrditi, ovreči ali relativizirati.

4. Povedano drugače, odgovoriti je treba na vprašanje, ali je lahko po pravu Unije za sodno varstvo fizičnih ali pravnih oseb, ki sklenejo pogodbe z institucijami, organi, uradi in agencijami Evropske unije, pred enostranskimi akti, ki jih ti sprejmejo enostransko v okviru izvajanja teh pogodb, pristojno sodišče, ki odloča o razglasitvi ničnosti, in pod kakšnimi pogoji, ali pa je treba, nasprotno, v okviru sistematike pravnih sredstev, ki jih uvaja Pogodba DEU, potrditi obstoj strogega razlikovanja med področjem pogodbenih sporov in področjem ničnostnih sporov, torej tega, kar se v nekaterih nacionalnih pravnih redih imenuje izjema vzporedne tožbe. ( 4 )

5. Glede na odgovor Sodišča na to načelno vprašanje bo moralo proučiti tudi devet drugih pritožbenih razlogov, ki jih pritožnica navaja v pritožbi, in vprašanje, ali je Splošno sodišče v obravnavani zadevi upravičeno razsodilo, da je zahtevek za vračilo zneskov, ki naj bi bili izplačani nezakonito, s pripadajočimi zamudnimi obrestmi, utemeljen.

I – Dejansko stanje

6. Iz točk od 1 do 8 izpodbijane sodbe in pisnih stališč, ki sta jih predložili stranki, je razvidno, da je Lito Maieftiko ( 5 ) porodnišnica in članica konzorcija, ki je v okviru programa e-TEN na področju politike vseevropskih omrežij s Komisijo 12. maja 2004 sklenila pogodbo C510743 v zvezi s projektom „Ward In Hand“ (WIH), posebnim raziskovalnim programom na področju zdravstvenega sodelovanja.

7. Člen 19 splošnih pogojev iz Priloge II k navedeni pogodbi ( 6 ) je določal: „1. Upravičenec se zavezuje, da bo v primeru neupravičeno izplačanega zneska ali upravičene izterjave glede na pogoje pogodbe Komisiji vrnil zadevni znesek pod pogoji in v roku, ki ga bo ta določila. 2. Če upravičenec ne plača v roku, ki ga določi Komisija, se znesku pripišejo obresti po obrestni meri iz člena [3, odstavek 6, splošnih pogojev]. Zamudne obresti začnejo teči dan po izteku roka za plačilo in prenehajo teči ob koncu dneva, na katerega bo Komisija prejela plačilo celotnega dolgovanega zneska. Vsako delno plačilo se najprej pripiše stroškom in zamudnim obrestim ter nato glavnici.“

8. Lito Maieftiko je v okviru izvajanja tega projekta, ki se je začel 1. maja 2004 in se končal 31. januarja 2006, prejela finančno pomoč Unije v skupnem znesku 99.349,50 EUR.

9. Komisija je Lito Maieftiko z dopisom z dne 29. aprila 2009 obvestila, da bo zaradi njenega sodelovanja pri projektu WIH predmet finančne revizije in da mora predložiti sezname prisotnosti z evidentiranimi delovnimi urami zaposlenih v tem okviru, za katere je zahtevala plačilo. Lito Maieftiko med revizijo, ki je potekala od 4. do 6. avgusta 2009, navedenih seznamov ni mogla predložiti.

10. Komisija je z dopisom z dne 20. oktobra 2009 pritožnici poslala osnutek revizijskega poročila, iz katerega je bila razvidna nepredložitev zahtevanih seznamov prisotnosti, in jo pozvala, naj predloži svoje pripombe.

11. Pritožnica je z dopisoma z dni 13. in 16. novembra 2009 predložila stališča glede osnutka revizijskega poročila in poslala sezname prisotnosti v zvezi z deli pri projektu.

12. Komisija je z dopisom z dne 23. decembra 2009 pritožnici poslala končno revizijsko poročilo, pri čemer je vztrajala pri ugotovitvah iz osnutka poročila.

13. Komisija je 25. oktobra 2010 pritožnici poslala informativni dopis pred postopkom izterjave, v katerem je bil naveden znesek 93.778,90 EUR, ki ga je bilo treba vrniti.

14. Ob upoštevanju pripomb pritožnice je z dopisom z dne 24. maja 2011 znesek, ki ga je bilo treba vrniti, znižala na 83.001,09 EUR. Pritožnica je z dopisom z dne 17. junija 2011 predložila stališča v zvezi s tem.

15. Komisija je 16. septembra 2011 pritožnici poslala opomin, izdan 9. septembra 2011, ( 7 ) v katerem jo je pozvala, naj do 24. oktobra 2011 vrne znesek 83.001,09 EUR.

16. Razdelek opomina z naslovom „Plačilni pogoji“ je podrobno določal: „Plačilni pogoji 1. Vsi bančni stroški so v vaše breme, razen če spadate na področje uporabe Direktive 2007/64/ES o plačilnih storitvah na notranjem trgu; 2. Komisija si pridržuje pravico, da po predhodnem informativnem obvestilu začne postopek pobota, če so terjatve vzajemne, nedvomne, določene v fiksnem znesku in zapadle. 3. Če na zadnji dan roka na računu Komisije ne bo sredstev, se terjatev, ki jo potrdi Evropska unija, obrestuje po obrestni meri, ki jo uporablja Evropska centralna banka za svoje glavne operacije refinanciranja, kot je objavljena v Uradnem listu EU, serija C, in ki velja na prvi dan meseca zadnjega dneva roka, [oktober 2011 + 3,5 %]. 4. Če na zadnji dan roka na računu Komisije ni sredstev, si Komisija pridržuje pravico, da: — unovči vse finančne garancije na prvi poziv; — sproži postopek prisilne izvršbe v skladu s členom 299 PDEU; — navede neplačilo v zbirki podatkov, ki je dostopna odredbodajalcem proračuna Unije, dokler plačilo ni prejeto v celoti; — objavi ime dolžnika, ki mu je bilo s sodno odločbo naloženo plačilo.“

17. Komisija je z dopisom z dne 3. novembra 2011 pritožnico opozorila na svojo terjatev, pri čemer je poudarila, da pripadajoče obresti znašajo 5 % na leto, kar znaša 11,37 EUR za vsak dan zamude, tako da so zamudne obresti na dan 18. novembra 2011 znašale 284,25 EUR.

II – Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

18. Pritožnica je 24. oktobra 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ničnostno tožbo zoper sporni opomin.

19. Lito Maieftiko je istega dne z ločeno vlogo predlagala tudi odložitev izvršitve opomina, ta predlog pa je bil s sklepom predsednika Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2011 zavrnjen. ( 8 )

20. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo najprej kot nedopustno zavrglo ničnostno tožbo Lito Maieftiko (točke od 19 do 31 izpodbijane sodbe), pri čemer je v bistvu zlasti v skladu s sklepom, izdanim v predhodni zadevi Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija, ( 9 ) razsodilo, da sporni opomin v okviru pogodbe med njo in Komisijo ne spada med akte, za katere se lahko na podlagi člena 263 PDEU pri sodiščih Unije predlaga razglasitev ničnosti.

21. Nato je obravnavalo nasprotno tožbo, ki jo je na podlagi člena 272 PDEU vložila Komisija in s katero ga je pozvala, naj pritožnici naloži plačilo zneska 83.944,80 EUR, in sicer 83.001,09 EUR glavnice in 943,71 EUR iz naslova zamudnih obresti na dan 15. januarja 2012.

22. Splošno sodišče je po preizkusu dopustnosti nasprotne tožbe in svoje pristojnosti za odločanje (točke od 35 do 41) tej tožbi ugodilo (točke od 42 do 81). Posledično je Lito Maieftiko naložilo, da mora Komisiji plačati 83.001,09 EUR glavnega dolga in 11,37 EUR na dan iz naslova zamudnih obresti, zapadlih 25. oktobra 2011, in sicer do poplačila dolga v celoti. Družbi Lito Maieftiko je naložilo tudi plačilo vseh stroškov, vključno s stroški postopka za izdajo začasne odredbe.

23. Obrazložitev izpodbijane sodbe bo po potrebi povzeta v okviru obravnave različnih pritožbenih razlogov.

III – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank

24. Pritožnica je 11. septembra 2013 v sodnem tajništvu Sodišča vložila to pritožbo.

25. Z ločenim aktom je 23. septembra 2013 v sodnem tajništvu Sodišča vložila predlog za izdajo začasne odredbe na podlagi členov 278 PDEU in 279 PDEU za odložitev izvršitve izpodbijane sodbe.

26. S sklepom z dne 19. decembra 2013 je bil predlog za izdajo začasne odredbe zavrnjen. ( 10 )

27. Pritožnica Sodišču predlaga, naj: — razveljavi izpodbijano sodbo; — vsebinsko odloči o sporu ali zadevo vrne Splošnemu sodišču v novo odločanje; — v vseh delih zavrne nasprotno tožbo Komisije; — razglasi ničnost spornega opomina in — Komisiji naloži plačilo stroškov.

28. Komisija Sodišču predlaga, naj: — pritožbo zavrne; — ugodi vsem predlogom iz nasprotne tožbe Komisije; — zavrne tožbo za razglasitev ničnosti spornega opomina in — pritožnici naloži plačilo vseh stroškov tega postopka in postopka za izdajo začasne odredbe.

IV – Uvodne ugotovitve

29. Ta pritožba je nekoliko zapletena, kar je posledica dejstva, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi z eno sodno odločbo obravnavalo, prvič, ničnostno tožbo, vloženo na podlagi člena 263 PDEU, pri čemer jo je kot sodišče, ki odloča o razglasitvi ničnosti, razglasilo za nedopustno, in, drugič, nasprotno tožbo, ki jo je Komisija vložila na podlagi člena 272 PDEU in s katero je predlagala, naj ji pritožnica povrne zneske, ki ji jih je po njenem mnenju neupravičeno izplačala, pri čemer jo je kot sodišče, pristojno po pogodbi, razglasilo za dopustno in ji ugodilo po temelju.

30. Poudariti je namreč treba, da je Splošno sodišče, ne da bi se o tem izrecno izreklo, s čimer se je oddaljilo od svoje sodne prakse, ( 11 ) zavrnilo predlog, ki ga je pritožnica navedla v okviru odgovora na tožbo, predloženega v postopku na prvi stopnji, ( 12 ) za spremembo njene ničnostne tožbe v pogodbeno pravno sredstvo.

31. V obravnavani zadevi je priznalo pristojnost za odločanje o nasprotni pritožbi Komisije, ( 13 ) pri čemer je izhajalo predvsem iz ekonomičnosti postopka in prednosti sodišča, ki je prvo začelo postopek, ( 14 ) in se v zvezi s tem sklicevalo na sklep Komisija/IAMA Consulting. ( 15 )

32. Vendar to dokaj neobičajno ravnanje, ( 16 ) ki mu je pritožnica neuspešno poskušala nasprotovati v okviru odgovora na tožbo v postopku pred Splošnim sodiščem, v tem pritožbenem postopku ni sporno.

33. To pomeni, da se razlogi in trditve, ki jih pritožnica navaja v pritožbi, hkrati nanašajo na del sodbe, v katerem je bila njena ničnostna tožba zavržena kot nedopustna, in na del, v katerem je bila nasprotna pritožba razglašena za utemeljeno. Čeprav se njen prvi pritožbeni razlog jasno in izključno nanaša na sodbo Splošnega sodišča v delu, v katerem je bila njena ničnostna tožba zavržena kot nedopustna, pa so drugi pritožbeni razlogi veliko bolj dvoumni. Čeprav se z njimi skuša doseči predvsem na razglasitev ničnosti vsebinske presoje nasprotne tožbe Komisije, ki jo je izvedlo Splošno sodišče, pa se z nekaterimi od njih dejansko očita zavrženje ničnostne tožbe kot nedopustne in posledice tega zavrženja, kar naredi presojo te pritožbe bolj zapleteno.

34. Prav zato bom obravnaval vse pritožbene razloge, čeprav menim, da bi bilo treba, če bi Sodišče ugotovilo, kot ga pozivam, da je treba ugoditi prvemu pritožbenemu razlogu pritožnice in razveljaviti sodbo Splošnega sodišča, sodbo razveljaviti v celoti, tako da logično ne bi bilo treba več odločiti o drugih pritožbenih razlogih.

V – Presoja dopustnosti ničnostne tožbe

A – Opredelitev spornega opomina (prvi pritožbeni razlog)

1. Povzetek sodbe Splošnega sodišča

35. Splošno sodišče je najprej poudarilo, da je pritožnico pozvalo, naj zavzame stališče glede vprašanja, ali obstajajo posebne okoliščine, ki bi upravičevale drugačno presojo dopustnosti njene tožbe kot pri predhodni ničnostni tožbi, ki je bila vložena v zadevi s podobnim predmetom in je bila v obravnavani zadevi razglašena za nedopustno s sklepom z dne 12. oktobra 2011 v zadevi Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija. ( 17 )

36. S sklicevanjem na ta sklep je nato opozorilo na svojo sodno prakso, v skladu s katero sodišči Unije na podlagi člena 263 PDEU nadzorujeta zakonitost aktov, ki jih sprejmejo institucije in ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke za tretje osebe s tem, da bistveno spremenijo njihov pravni položaj. ( 18 ) Po eni strani je pojasnilo, da se ta pristojnost nanaša le na akte iz člena 288 PDEU, ki jih morajo institucije sprejeti pod pogoji iz Pogodbe DEU pri izvajanju prerogativ javne oblasti. ( 19 ) Po drugi strani pa je dodalo, da akti institucij, ki spadajo v popolnoma pogodbeni okvir, od katerega jih ni mogoče ločiti, zaradi svoje narave ne spadajo med akte iz člena 288 PDEU, za katere je mogoče na podlagi člena 263 PDEU predlagati razglasitev ničnosti. ( 20 )

37. Splošno sodišče na podlagi tega sklepa, da bi bilo tožbo na podlagi člena 263 PDEU pri njem mogoče vložiti, le če bi opomin ustvarjal zavezujoče pravne učinke, ki presegajo tiste iz pogodbe in pomenijo izvajanje prerogativ javne oblasti, ki so Komisiji podeljene kot upravnemu organu. ( 21 )

38. V obravnavani zadevi je ugotovilo, da sporni opomin spada v okvir pogodbe, ki Komisijo povezuje s tožečo stranko, saj je njen predmet izterjava terjatve, ki temelji na določilih te pogodbe. ( 22 )

39. Dalje je razsodilo, da v nasprotju s trditvami pritožnice spornega opomina ni mogoče ločiti od pogodbenega okvira, v katerega spada, saj noben element ne omogoča sklepa, da je Komisija ravnala tako, da je izvajala prerogative javne oblasti. ( 23 )

40. Nazadnje je ugotovilo, da spornega opomina na podlagi pojasnil pod naslovom „Plačilni pogoji“ kljub njihovi dvoumnosti ni mogoče šteti za „dokončni akt“. ( 24 )

2. Trditve strank

41. Pritožnica trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah od 28 do 31 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sporni opomin ni izvršljiv in zato ne more biti predmet ničnostne tožbe na podlagi člena 263 PDEU. Meni, da je ta opomin dejansko izvršljiva odločba, v zvezi s katero si je Komisija v skladu s členom 19(5) splošnih pogojev pridržala pravico do sprejetja.

42. Izvršljivost tega opomina naj bi potrjevalo dejstvo, da po eni strani enostransko določa rok za plačilo zahtevanega zneska, s katerim so začele teči zamudne obresti, po drugi strani pa vsebuje izrecno sklicevanje na možnost, da Komisija uporabi postopek iz člena 299 PDEU.

43. Komisija najprej trdi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavreči, ker se z njim predlaga preizkus sodne odločbe, izdane na prvi stopnji. Meni, da vsekakor ni utemeljen, saj je Splošno sodišče upravičeno in v skladu z razsodbo na podlagi ustaljene sodne prakse razsodilo, ( 25 ) da sporni opomin ni izvršljiv akt, ampak popolnoma informativni pripravljalni akt, izdan v okviru popolnoma pogodbenega spora. Komisija dodaja, da sporni opomin ni izraz prerogativ javne oblasti, zato ga ni mogoče šteti za ločljivega od pogodbenega okvira, v katerega spada. ( 26 )

44. Komisija poleg tega poudarja, da dejstvo, da so bili v spornem opominu opredeljeni plačilni pogoji in določene zamudne obresti, ne nasprotuje njegovi opredelitvi za „neizvršljivi akt“.

3. Presoja

a) Dopustnost pritožbenega razloga

45. Najprej je treba navesti, da v nasprotju s trditvami Komisije prvega pritožbenega razloga pritožnice ni mogoče razglasiti za nedopusten. Komisija namreč v bistvu meni, da si pritožnica dejansko prizadeva za preizkus sodbe Splošnega sodišča. Vendar pritožnica Sodišču predlaga, naj ugotovi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da sporni opomin ne spada med akte, za katere se lahko pri sodiščih Unije na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti. Vendar ta presoja spada pod pravno opredelitev dejstev, ki jo Sodišče nadzira v pritožbenem postopku. ( 27 )

b) Utemeljenost pritožbenega razloga

46. Splošno sodišče je, naj spomnim, v prvem delu izpodbijane sodbe ničnostno tožbo pritožnice zavrglo kot nedopustno z obrazložitvijo, da sporni opomin ne spada med akte, za katere se lahko na podlagi člena 263 PDEU pri sodiščih Unije predlaga razglasitev ničnosti. ( 28 )

47. Takoj moram pojasniti, da gre pri tej ugotovitvi po mojem mnenju za napačno uporabo prava.

48. Poudariti je treba, da se izpodbijana sodba uvršča v okvir sodne prakse, ki jo je Splošno sodišče uveljavilo že pred časom ( 29 ) in jo od takrat redno uporablja, ( 30 ) čeprav včasih na podlagi drugačne obrazložitve, ( 31 ) pri ničnostnih tožbah zoper akte, ki so jih institucije, organi, uradi ali agencije Unije sprejeli v pogodbenih okoliščinah, kot je sporni akt v obravnavani zadevi, zlasti zoper opomine, ki jih je Komisija izdala za izterjavo zneskov, ki so bili pogodbenim strankam neupravičeno izplačani v okviru programov pomoči ali financiranja. ( 32 ) Splošno sodišče pri vseh teh odločitvah ( 33 ) zelo na splošno meni, da zadevnih opominov ni mogoče ločiti od pogodbenega okvira, v katerem so izdani, in jih zato ni mogoče izpodbijati na podlagi ničnosti.

49. Vendar Sodišče še nikoli ni imelo priložnosti proučiti te sodne prakse in njenih glavnih trditev, zato jo več kot upravičeno lahko podrobno prouči in odloči zlasti o razlogovanju in merilih, na podlagi katerih je lahko Splošno sodišče razsodilo, da zoper akte, ki so po značilnostih in vsebini podobni spornemu opominu, ni pravnega sredstva na podlagi člena 263 PDEU.

50. Komisija je s spornim opominom od pritožnice zahtevala vračilo zneskov, ki so ji bili po njenem mnenju neupravičeno izplačani v okviru projekta WIH, in določila rok, s katerim so za navedene zneske začele teči obresti. Poleg tega je bil opomin predstavljen kot izvršljiv, saj je bilo pritožnici zagroženo s prisilno izvršbo na podlagi člena 299 PDEU. ( 34 ) Pritožnica je prav s sklicevanjem na ta dejstva poskušala dokazati, da je sporni opomin izpodbojni akt.

51. V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ničnostno tožbo mogoče vložiti zoper vse določbe, ki jih sprejmejo institucije in ki imajo pravne učinke, in sicer ne glede na njihovo naravo ali obliko, ( 35 ) in ki zlasti povzročijo zavezujoče pravne učinke, ki lahko vplivajo na interese tožeče stranke tako, da bistveno spremenijo njen pravni položaj. ( 36 )

52. Pri ugotavljanju, ali akt spada na področje uporabe določb člena 263 PDEU, je zato treba izhajati iz njegove vsebine oziroma njegove potencialnosti. Nasprotno pa narava, oblika, podlaga in način ali celo okoliščine njegovega sprejetja načeloma ne vplivajo na njegovo opredelitev kot akta, ki ga je mogoče izpodbijati na podlagi ničnosti. ( 37 )

53. Ta uveljavljen pristop Sodišča je potreben, to je treba poudariti, za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva posameznikov pred akti, ki jih sprejmejo institucije, ( 38 ) saj je iztožljivost navedenih aktov v samem bistvu Unije, temelječe na načelu pravne države. ( 39 )

54. Vendar ugotovitev Splošnega sodišča, da sporni opomin ni izpodbojni akt, ni temeljila na vsebini spornega opomina, torej na učinkih, ki naj bi jih ustvarjal, temveč samo na upoštevanju njegovega predmeta, ( 40 ) okvira, v katerem je bil izdan, in vsebine pogodbenega določila v izvajanju ali na podlagi katerega je bil sprejet. ( 41 )

55. Splošno sodišče je namreč po eni strani navedlo, ( 42 ) da se pristojnost sodišč Unije za nadzor nad zakonitostjo aktov institucij, organov, uradov in agencij Unije nanaša samo na „akte iz člena 288 PDEU“, kar je v očitnem nasprotju s sodno prakso Sodišča, ( 43 ) če so bili ti sprejeti, kar v sodni praksi Sodišča ni pojasnjeno, „pod pogoji iz Pogodbe DEU“ in „pri izvajanju prerogativ javne oblasti“.

56. Splošno sodišče je po drugi strani dodalo, ( 44 ) da akti institucij, ki spadajo v popolnoma pogodbeni okvir, od katerega jih ni mogoče ločiti, „zaradi svoje narave ne spadajo med akte iz člena 288 PDEU, za katere je mogoče na podlagi člena 263 PDEU predlagati razglasitev ničnosti“.

57. Tudi ta trditev je v nasprotju s sodno prakso Sodišča, ( 45 ) ki je večkrat razsodilo, da ni pomembna narava izpodbijanega akta, temveč njegova vsebina in učinki, ki naj bi jih imel do tretjih oseb.

58. Zlasti je treba opozoriti, da je ta trditev, ki je v izhodišču razlogovanja Splošnega sodišča, tudi njegova ugotovitev in da Splošno sodišče ne pojasni, zakaj spornega opomina ni mogoče ločiti od njegovega pogodbenega okvira, in še toliko manj, katera naj bi bila merila za ločljivost.

59. Združitev obeh elementov je Splošno sodišče na koncu privedla do tega, da je „na novo opredelilo“ pojem „izpodbojnega akta“, ki je naveden v točki 24 izpodbijane sodbe.

60. Splošno sodišče namreč navaja, da se lahko ničnostna tožba zoper akt, kot je sporni opomin, razglasi za dopustno, samo če akt ustvarja zavezujoče pravne učinke, ki presegajo tiste iz pogodbe in ki pomenijo izvajanje prerogativ javne oblasti, ki so Komisiji podeljene kot upravnemu organu.

61. Po njegovem mnenju v obravnavani zadevi to ne drži, in sicer iz treh razlogov. Prvi je, da so bili sporni zneski izplačani „na podlagi pogodbe“. Drugi je, da zahteva za vračilo neupravičeno izplačanih zneskov ustreza pravici iz člena 19(1) splošnih pogojev. In končno, tretji razlog je, da se je v samem spornem opominu zahtevalo vračilo neupravičeno izplačanih zneskov „na podlagi člena 19 splošnih pogojev“. Splošno sodišče na podlagi tega sklepa, da je bil cilj spornega opomina uveljaviti pravice, ki jih je Komisija izpeljala iz pogodbenih določil, in njegov namen ni bil ustvariti pravne učinke, ki bi izhajali iz izvajanja prerogativ javne oblasti, ki jih ima navedena institucija na podlagi prava Unije.

62. Splošno sodišče v točki 29 izpodbijane sodbe zgolj namiguje na dejstvo, da je bil sporni opomin predstavljen kot izvršljiv, saj je bil v njem naveden člen 299 PDEU. V zvezi s tem samo poudarja, da kljub dvoumnosti pojasnil pod naslovom „Plačilni pogoji“ opomina ni mogoče šteti za „dokončni akt“.

63. Poudariti je treba, da je to pojasnilo, ki je hkrati diskretno in gotovo sklicevanje na sodno prakso v zadevi IBM, ( 46 ) v skladu s katero pripravljalni akti niso izpodbojni, je težko razumeti, saj ni povezano s predhodnimi pojasnili.

64. Najpomembneje pa je, da Splošno sodišče dejansko ni proučilo, ali zaradi same vsebine spornega opomina v navedenem smislu in zlasti grožnje s prisilno izvršbo ni mogoče šteti, da bi lahko sporni opomin ustvarjal samostojne pravne učinke ter bi ga bilo mogoče zgolj zato ločiti od njegovega pogodbenega okvira ter ga šteti za izpodbojen na podlagi ničnosti v skladu s členom 263 PDEU.

65. Splošno sodišče je tako menilo, da sporni opomin ni izpodbojen, ker ga ni mogoče ločiti od njegovega pogodbenega okvira, medtem ko bi moralo glede na njegovo vsebino, zlasti dejstvo, da je bil predstavljen kot izvršljiv, razsoditi, da ga je mogoče ločiti od njegovega pogodbenega okvira in je zato izpodbojen.

66. Ugotoviti je namreč treba, da Komisija, s tem ko je pritožnici poslala opomin, predstavljen kot izvršljiv, ni ravnala kot pogodbena stranka, temveč kot upravni organ, ki izvaja prerogative javne oblasti, da bi dosegla plačilo zneskov, ki jih je želela izterjati.

67. Dejstvo, da je sprejetje take izvršljive odločbe natančno določeno v členu 19(5) splošnih pogojev, ne more omajati ugotovitve, da je treba sporni opomin šteti za izpodbojni akt. Razen če bi veljalo, da je lahko Komisija v okviru izvajanja zadevne pogodbe sodnik in stranka, namreč sodno varstvo njene pogodbene stranke zahteva, da je „ugodnost“, ki ji je tako dodeljena, povezana s pravico do vložitve ničnostne tožbe.

68. Posledično menim, da se je Splošno sodišče z ugotovitvijo, da sporni opomin ne ustvarja pravnih učinkov, oddaljilo od ustaljene sodne prakse Sodišča in napačno uporabilo pravo. Prvi pritožbeni razlog, ki ga je navedla pritožnica, je torej utemeljen, zato je treba izpodbijano sodbo razveljaviti.

B – Posledice razveljavitve sodbe Splošnega sodišča

69. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, lahko Sodišče, če je pritožba utemeljena, dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

70. Ker je Splošno sodišče tožbo za razglasitev ničnosti spornega opomina, ki jo je vložila pritožnica, razglasilo za nedopustno, ni obravnavalo vsebinskih razlogov in trditev, ki jih je navedla v podporo tožbi, tako da bi mu bilo treba zadevo vrniti v razsojanje.

71. Kot sem navedel že zgoraj, ( 47 ) sklep, do katerega sem prišel, vključuje razveljavitev celotne izpodbijane sodbe, torej vključno v delu, v katerem Splošno sodišče kot sodišče, pristojno po pogodbi, prizna dopustnost in ugotovi utemeljenost nasprotne tožbe Komisije.

72. V teh okoliščinah ne bi bilo treba odločiti o drugih pritožbenih razlogih, s katerimi se na splošno izpodbija presoja, ki jo je v zvezi z nasprotno tožbo Komisije izvedlo Splošno sodišče.

73. Kljub temu menim, da je treba v posebnih okoliščinah te zadeve Sodišču, če bi se odločilo, da ne bo sledilo mojemu glavnemu predlogu, pojasniti celotno zadevo in torej analizirati še devet drugih pritožbenih razlogov, ki jih navaja pritožnica. ( 48 )

VI – Presoja utemeljenosti nasprotne tožbe

74. Pritožnica z drugim, petim in sedmim pritožbenim razlogom v bistvu izpodbija presojo Splošnega sodišča v zvezi z dokazi, ki jih je navedla v podporo predlogom, naj se nasprotna tožba Komisije zavrne kot neutemeljena. Natančneje, Splošno sodišče naj bi narobe uporabilo pojem „neupravičeno izplačani znesek“ (drugi pritožbeni razlog). Poleg tega naj bi storilo napake pri presoji pravne narave seznamov prisotnosti (peti pritožbeni razlog) in metod za oceno stroškov („cost models“) (sedmi pritožbeni razlog).

75. Pritožnica s tretjim in šestim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče kršilo zahteve po pravici do poštenega sojenja, saj ni upoštevalo nekaterih njenih trditev in je kršilo načeli spoštovanja pravic do obrambe in enakosti orožij.

76. Z osmim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno presojalo zlorabo pooblastil, ki naj bi jo zagrešila Komisija.

77. Z devetim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je zavrnilo njen tožbeni razlog, ki se je nanašal na pomanjkanje obrazložitve spornega opomina.

78. In nazadnje, deseti pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo pri presoji njenega tožbenega razloga v zvezi s kršitvijo načela varstva legitimnih pričakovanj.

79. Komisija meni, da je treba vse pritožbene razloge zavreči kot nedopustne, saj si pritožnica na splošno prizadeva za preizkus zadeve po temelju, pri čemer zgolj ponavlja razloge in trditve, ki jih je navedla pred Splošnim sodiščem, ne da bi natančno opredelila pravna pravila, ki naj bi jih Splošno sodišče kršilo, ali natančno navedla obrazložitve izpodbijane sodbe, ki jih prereka. Kljub temu vsebinsko obravnava različne razloge ( 49 ) in predlaga, da naj se vsekakor zavrnejo kot neutemeljeni.

A – Napake, ki jih je Splošno sodišče storilo pri presoji dokazov v zvezi z neutemeljenostjo nasprotne tožbe (drugi, peti in sedmi pritožbeni razlog)

1. Drugi pritožbeni razlog: izkrivljanje pravnega pojma „neupravičeno izplačani znesek“

80. Pritožnica v okviru drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo pravni pojem „neupravičeno izplačani znesek“ v smislu člena 1376 belgijskega civilnega zakonika, ker je v točkah 26 in od 47 do 69 izpodbijane sodbe ugotovilo, da ji je Komisija neupravičeno izplačala znesek 83.001,09 EUR. Po eni strani meni, da bi morala biti v skladu s to določbo neupravičenost tega zneska ugotovljena na dan njegovega prejetja. Po drugi strani ugotavlja, da so pogoji iz te določbe izpolnjeni, samo če je bilo izvedeno neupravičeno izplačilo, namerno ali po pomoti.

81. Vendar naj ne bi bilo dokazano, da seznami prisotnosti niso bili sestavljeni v obdobju izvajanja projekta, ki bi bilo edino upoštevno obdobje za presojo neupravičenosti spornega izplačila.

82. Trditev, ki jih tako navaja pritožnica, ni mogoče sprejeti.

83. Splošno sodišče je namreč najprej razsodilo, da pritožnici ni uspelo ovreči ugotovitev iz končnega revizijskega poročila, na podlagi katerega je Komisija menila, da stroški osebja, vknjiženi za projekt WIH, niso bili upravičeni v smislu členov 13(1) in 14(1)(a) splošnih pogojev. ( 50 ) V navedenem poročilu je bilo v obravnavani zadevi ugotovljeno, da pritožnica ni izpolnila svojih obveznosti na podlagi člena 14(1)(a) splošnih pogojev, da vsaj enkrat na mesec evidentira in overi skupno število delovnih ur, vknjiženih na podlagi pogodbe.

84. S tem povezane stroške je Komisija zato razglasila za neupravičene in jih zavrnila.

85. Poleg tega iz točke 56 izpodbijane sodbe izhaja, da je Splošno sodišče kljub temu proučilo sezname prisotnosti, ki jih je pritožnica predložila po reviziji, 13. novembra 2009, in ugotovilo, da jih ni mogoče uporabiti kot dokaz o delovnih urah, opravljenih v okviru projekta WIH, saj jih ni datirala in overila ena od oseb iz člena 14(1)(a) splošnih pogojev.

86. Splošno sodišče je tako natančno presodilo dejstva in dokaze, ki jih je pritožnica predložila kot dokaz, da je Komisija zneske, katerih vračilo se je zahtevalo, napačno razglasila za neupravičene.

87. Vendar pritožnica ni z ničimer dokazala, da je Splošno sodišče s tem izkrivilo navedene dokaze.

88. Zato je treba drugi pritožbeni razlog pritožnice na podlagi člena 256(1) PDEU in člena 58(1) Statuta Sodišča ter v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ( 51 ) zavreči kot nedopusten.

2. Peti pritožbeni razlog: napačna presoja narave seznamov prisotnosti

89. Pritožnica s petim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri presoji narave seznamov prisotnosti in obsega njenih obveznosti predložitve rednih poročil. Poudarja, da ta redna poročila, v katerih mora biti za vsakega zaposlenega vpisana vsaka enota delovnega časa, opravljenega v okviru subvencioniranega programa, omogočajo, prvič, evidentiranje opravljenega dela in, drugič, podlago za objektivno merljivo oceno, s katero je mogoče upravičiti operativne stroške. Tako v bistvu meni, da nepredložitve rednih poročil glede na njihov namen ni mogoče enačiti z neopravljanjem kakršnega koli dela, saj bi šlo za očitno nesorazmerje. Dodaja še, da pojem rednega poročila ni opredeljen niti v zakonodajnem besedilu niti v sodni praksi, tako da bi morala biti njegova vsebina v konkretnem primeru odvisna od okoliščin zadeve.

90. Najprej je treba poudariti, da pritožnica v glavnem povzema trditve, ki jih je navedla na prvi stopnji, kot je med drugim razvidno iz točke 43 izpodbijane sodbe.

91. Vsekakor je treba navesti, da je Splošno sodišče v točki 59 izpodbijane sodbe ugotovilo, da zadevna redna poročila vsebujejo samo četrtletni seznam vseh ur, ki jih je pritožnica vknjižila za posamezni del projekta, in ne mesečne razčlenitve delovnih ur, posvečenih projektu, po zaposlenih. Posledično je razsodilo, da ne ustrezajo formalnim zahtevam iz člena 14(1)(a), tretji pododstavek, splošnih pogojev in da z vsebinskega vidika nikakor ne morejo nadomestiti seznamov prisotnosti.

92. Splošno sodišče je tako natančno presodilo dejstva in dokaze, ki jih je pritožnica predložila kot dokaz, da je Komisija zneske, katerih vračilo se je zahtevalo, napačno razglasila za neupravičene.

93. Ker pritožnica z ničimer ni dokazala, da je Splošno sodišče izkrivilo navedene dokaze, je treba tudi peti pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten na podlagi člena 256(1) PDEU in člena 58(1) Statuta Sodišča.

3. Sedmi pritožbeni razlog: napačna presoja narave seznamov prisotnosti

94. Pritožnica s sedmim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri presoji pravne narave metod za oceno stroškov („cost models“).

95. Ta pritožbeni razlog je treba zavreči kot očitno nedopusten.

96. Pritožnica namreč, prvič, ne pojasni, katero točko obrazložitve izpodbijane sodbe prereka. Drugič, pritožnica ne pojasni, zakaj naj bi Splošno sodišče v zvezi s tem napačno uporabilo pravo.

97. Te pomanjkljivosti je kljub temu mogoče pojasniti s tem, da se Splošno sodišče pri presoji nasprotne tožbe Komisije ni izreklo o tej točki.

98. Iz točke 42 izpodbijane sodbe namreč izhaja, da je nasprotna tožba Komisije temeljila, prvič, na dejstvu, da pritožnica ni izpolnila „obveznosti iz člena 14(1)(a) splošnih pogojev glede vodenja seznamov prisotnosti in evidentiranja delovnih ur, ki jih je njeno osebje opravilo pri projektu“, ter, drugič, na dejstvu, da se je pri izračunu posrednih stroškov, nastalih pri projektu WIH, „napačno oprla na ‚metodo skupnih stroškov‘“.

99. Kljub temu iz izpodbijane sodbe (točke od 47 do 64) izhaja, da je Splošno sodišče sklepalo o utemeljenosti nasprotne tožbe Komisije na podlagi ugotovitve, da je Komisija upravičeno sklepala, da stroški osebja, ki jih je projektu pripisala pritožnica, niso upravičeni stroški s smislu člena 13(1) splošnih pogojev. Po drugi strani pa ni proučilo drugega razloga, ki ga je navedla Komisija.

100. Sedmi pritožbeni razlog, ki ga navaja pritožnica, je zato treba zavrniti kot vsekakor neupošteven.

B – Pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno presojo Splošnega sodišča pri proučitvi zlorabe pooblastil Komisije (osmi pritožbeni razlog)

101. Pritožnica v okviru osmega pritožbenega razloga v bistvu trdi, da je Komisija ravnala protipravno, saj je zahtevala vračilo spornih zneskov samo zato, ker ni v predpisanih rokih predložila zahtevanih seznamov prisotnosti, čeprav so njeni zaposleni sodelovali pri projektu WIH. Predložitve navedenih seznamov ni mogoče enačiti z bistveno obveznostjo iz pogodbe, saj je bila predmet pogodbe izročitev tega, kar je bilo treba izročiti v okviru projekta, to pa naj bi bilo storjeno in naj bi dokazovalo, da je bilo osebje pritožnice dejansko vključeno v projekt. Komisija naj bi nepredložitev navedenih seznamov torej napačno enačila z neizročitvijo tega, kar je bilo treba izročiti. Splošno sodišče naj bi torej napačno uporabilo pravo, ker je zavrnilo trditev pritožnice o zlorabi pooblastil.

102. Komisija navaja, da je pri pogodbah, ki se nanašajo na dodelitev finančne pomoči za programe, upravičenec pravno zavezan k evidentiranju in prijavi stroškov. Obveznost upravičenca, da tako dokaže upravičenost stroškov, je popolnoma neodvisna od obveznosti, da izvede ali izroči projekt.

103. Komisija dodaja, da nikoli ni dvomila o dobri izvedbi projekta WIH, temveč je samo izpeljala posledice pogodbenih kršitev pritožnice, ki ji ni uspelo prepričljivo dokazati delovnega časa, ki ga je njeno osebje dejansko posvetilo projektu WIH.

104. Menim, da je treba osmi pritožbeni razlog, tudi če bi lahko uspel v okviru pogodbenega spora, ( 52 ) zavreči kot očitno nedopusten. Pritožnica se namreč zgolj sklicuje na zlorabo pooblastil, ne pojasni pa, kaj naj bi ta zloraba bila, prav tako ne predloži niti najmanjšega dokaza o tem, da je Komisija ravnala z izključnim ali vsaj odločilnim namenom doseči drugačne cilje od tistih, na katere se sklicuje, ali da se izogne postopku, ki ga Pogodba izrecno določa za obravnavo okoliščin tega primera. ( 53 )

C – Kršitev zahtev pravice do poštenega sojenja Splošnega sodišča (tretji in šesti pritožbeni razlog)

1. Trditve strank

105. Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom trdi, da Splošno sodišče, ko je v točkah od 73 do 77 izpodbijane sodbe razsodilo, da je Komisija od nje upravičeno zahtevala vračilo zneska 83.001,09 EUR s pripadajočimi zamudnimi obrestmi, izračunanimi po 5‑odstotni obrestni meri od 25. oktobra 2011, ni upoštevalo njenih trditev, s čimer je kršilo njeno pravico do poštenega sojenja, ki je zagotovljena s členom 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, in splošna načela prava Unije.

106. Pritožnica naj bi namreč v odgovor na vprašanja, ki jih je Splošno sodišče postavilo na obravnavi, navedla, da začetka teka zamudnih obresti, katerih plačilo se je od nje zahtevalo, ni bilo mogoče veljavno določiti z iztekom roka iz spornega opomina, ki je bil 25. oktober 2011, saj je bil navedeni opomin predstavljen in razumljen kot pripravljali akt in informativni pogodbeni dokument, ki ni mogel spremeniti njenega pravnega položaja. Splošno sodišče naj te trditve ne bi proučilo, saj ni presojalo zakonitosti spremembe njenega pravnega položaja, ki naj bi jo povzročila že vročitev opomina.

107. Pritožnica v okviru šestega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče kršilo njeno pravico do poštenega sojenja, natančneje njene pravice do obrambe in načelo enakosti orožij, ker je v točki 56 izpodbijane sodbe razsodilo, da seznami prisotnosti, ki jih je predložila, ne ustrezajo zahtevam, določenim s pogodbo, in jih ni moglo sprejeti kot dokaz o delovnih urah, opravljenih pri projektu WIH, v točki 63 izpodbijane sodbe pa je razsodilo, da korespondenca, ki jo je predložila, ne more biti dokaz o delovnem času, ki so ga njeni zaposleni dejansko posvetili navedenemu programu. Splošno sodišče naj bi ji s tem odvzelo vsakršna dokazna sredstva, s čimer naj bi očitno kršilo načelo enakosti orožij.

108. Dodaja, da je pogodba, ki jo je sklenila s Komisijo, protipravna v delu, v katerem nesorazmerno omejuje dokazna sredstva, s katerimi bi dejansko dokazala sodelovanje svojega osebja pri projektu WIH.

109. Poleg tega navaja, da je v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem Komisija enostransko z revizijo ugotovi neupoštevanje pogodbenih obveznosti in nato vloži nasprotno tožbo za izterjavo neupravičeno prejetih zneskov, Komisija v položaju sodnika in stranke ter ima prednost, ki pomeni kršitev načela enakosti orožij.

110. Komisija meni, da je treba tretji pritožbeni razlog, ki ga navaja pritožnica, zavrniti kot neutemeljen. Prvič, Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva strankama postavilo podrobno vprašanje o obrestni meri, zahtevani v okviru nasprotne tožbe, tako da se je imela priložnost izreči v zvezi s tem. Drugič, zamuda pri plačilu in izračun zamudnih obresti naj ne bi bila nujno povezana z izvršljivostjo opomina.

111. Komisija meni, da je treba tudi šesti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen. V zvezi s tem poudarja, da je pritožnica že od vsega začetka poznala vsa pogodbena določila, zlasti določilo o finančnih pogojih. Njena kršitev več pogodbenih določil še ne pomeni, da so navedeni pogoji protipravni in nesorazmerni.

2. Presoja

a) Tretji pritožbeni razlog

112. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je Splošno sodišče v obravnavani zadevi odločilo, da je bila Komisija upravičena do plačila zamudnih obresti od 25. oktobra 2011, ( 54 ) na podlagi ugotovitve, da člen 19(2) splošnih pogojev določa, da se v primeru nevračila neupravičeno prejetih zneskov do datuma, ki ga je določila Komisija, dolgovanemu znesku pripišejo obresti po obrestni meri iz člena 3(6) navedenih pogojev. ( 55 )

113. Splošno sodišče je tako zgolj in samo izvršilo zahteve iz povezanih določb členov 19(2) in 3(6) splošnih pogojev ter tako izpeljalo posledice svoje presoje, prvič, da je spor med strankama pogodbeni spor in, drugič, da je zahteva Komisije za vračilo utemeljena.

114. Dejstvo, da ni zavzelo uradnega stališča glede trditev pritožnice, v teh okoliščinah ne more pomeniti, da je bila kršena njena pravica do poštenega sojenja.

115. Pritožnica namreč Splošnemu sodišču v okviru tretjega pritožbenega razloga očita, da ni upoštevalo njene trditve, da sporni opomin ni mogel določati začetka teka zamudnih obresti, s čimer bi spremenil njen pravni položaj, hkrati pa ga je Komisija predstavljala kot zgolj pripravljalni akt. Tako prereka neupoštevanje povezave, ki bi morala biti po njenem mnenju vzpostavljena med izpodbojnostjo opomina in določitvijo zamudnih obresti. Po drugi strani pa nikoli, niti v začetni tožbi, niti v repliki in niti v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča, uradno ni prerekala veljavnosti pogodbenih določil, ki so se uporabila v tej zadevi.

116. Tretji pritožbeni razlog, ki ga navaja pritožnica, se v teh okoliščinah zavrne kot neutemeljen.

b) Šesti pritožbeni razlog

117. Tudi šesti pritožbeni razlog, ki ga navaja pritožnica, je treba v obravnavani zadevi zavrniti kot očitno neutemeljen.

118. Iz izpodbijane sodbe namreč izhaja, da je Splošno sodišče proučilo sezname prisotnosti, ki jih je pritožnica predložila 13. novembra 2009, ( 56 ) in redna poročila, ki jih je poslala Komisiji, ( 57 ) pa tudi vseh 3656 strani elektronske korespondence, ki jo je predložila v dokaz, da so njeni zaposleni del časa dejansko posvetili projektu. ( 58 ) Na podlagi tega je sklepalo, da ti različni dokazi ne morejo ovreči ugotovitev iz končnega revizijskega poročila.

119. To pomeni, da si je Splošno sodišče, daleč od tega, da bi pritožnici odvzelo vsakršno dokazno sredstvo, nasprotno, vestno prizadevalo za proučitev trditev, ki jih je navedla, in dokazov, ki jih je predložila v zvezi s tem.

120. Dodati je treba, da pritožnica dejansko izpodbija presojo Splošnega sodišča v zvezi s temi dokazi. Kot sem že opozoril, presoja dejstev in dokazov, razen v primeru njihovega izkrivljanja, ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe.

121. Nazadnje, pritožnica ne more očitati Splošnemu sodišču, da v okviru presoje nasprotne tožbe Komisije ni ugotovilo protipravnosti pogodbe, katere veljavnosti poleg tega ni izpodbijala.

D – Napaka pri presoji pomanjkanja obrazložitve opomina (deveti pritožbeni razlog)

122. Pritožnica v okviru devetega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je zavrnilo trditev o pomanjkanju obrazložitve spornega opomina, ki jo je navedla na prvi stopnji. V zvezi s tem pojasnjuje, da sporni opomin ne vsebuje nikakršne obrazložitve, na podlagi katere bi bilo mogoče preveriti opravljene izračune, saj sklicevanja Komisije na njena dopisa z dne 24. maja 2011 in 17. avgusta 2011 ni mogoče šteti za zadostno obrazložitev.

123. Komisija odgovarja, da je v okviru postopka pred izdajo spornega opomina, začetega na podlagi njenega dopisa z dne 20. oktobra 2009, in zlasti v dopisih z dne 24. maja 2011 in 17. avgusta 2011, ki sta navedena v točki 26 izpodbijane sodbe, ter v revizijskem poročilu pojasnila dejansko stanje in razloge za svojo odločitev. Opozarja, da je Splošno sodišče v točki 29 izpodbijane sodbe vsekakor razsodilo, da sporni opomin ni dokončni akt, v zvezi s tem pa se sklicuje na trditve, ki jih je navedla v odgovoru na prvi pritožbeni razlog.

124. V zvezi s tem je treba opozoriti, da pritožnica z devetim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču v bistvu očita, da ni odločilo o drugem pritožbenem razlogu, ki ga je na prvi stopnji pred Splošnim sodiščem navedla v okviru predloga za razglasitev ničnosti spornega opomina.

125. Ker pa je bila ničnostna tožba, ki jo je pritožnica vložila zoper sporni opomin, zavržena kot nedopustna, je treba dejansko ugotoviti, da Splošno sodišče navedenega pritožbenega razloga ni proučilo in da se v okviru preizkusa utemeljenosti nasprotne tožbe Komisije prav tako ni uradno izreklo glede obrazložitve spornega opomina.

126. Kljub temu iz izpodbijane sodbe ( 59 ) izhaja, da je Splošno sodišče na podlagi navedb, ki jih je predložila Komisija in v zvezi s katerimi je pojasnjeno, da niso bile sporne, proučilo izračun zneska 83.001,09 EUR, ki se je zahteval od pritožnice.

127. Iz izpodbijane sodbe ( 60 ) tudi izhaja, da je Splošno sodišče proučilo, ali je Komisija podrobno določila „pogoje vračila in datum plačila“ zneskov, zahtevanih od pritožnice. V obravnavani zadevi je razsodilo, da je bilo tako, pri čemer se je v zvezi s tem sklicevalo, prvič, na dopis z dne 24. maja 2011 in, drugič, na navedbe v spornem opominu pod naslovom „Plačilni pogoji“.

128. Deveti pritožbeni razlog pritožnice je treba v teh okoliščinah zavrniti kot očitno neutemeljen.

E – Kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj (deseti pritožbeni razlog)

129. Pritožnica z desetim pritožbenim razlogom trdi, da ji pet let po koncu programa še vedno ni bil nakazan znesek zadnjega obroka iz programa, čeprav ni sporno, da je bil ta obrok izveden in da so bila njena četrtletna poročila potrjena. Komisija naj bi tako prekršila načelo varstva legitimnih pričakovanj, tako da bi bilo treba sodbo Splošnega sodišča razveljaviti tudi iz tega razloga.

130. Ugotoviti je treba, da pritožnica, čeprav s tem pritožbenim razlogom Komisiji očita kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj, ne navaja, zakaj naj bi Splošno sodišče kršilo navedeno načelo. Deseti pritožbeni razlog bi bilo zato treba s tega vidika in iz tega razloga zavreči kot očitno nedopusten.

131. Kljub temu je treba opozoriti, da je z desetim pritožbenim razlogom povzet peti tožbeni razlog, ki ga je pritožnica navedla na prvi stopnji v okviru ničnostne tožbe in o katerem Splošno sodišče torej ni odločilo. Vseeno je treba ugotoviti, da se predlog, ki ga vsebuje, sicer nanaša na izvršitev pogodbe, ki je sporna v tej zadevi, da pa nikakor ni povezan s predmetom spornega opomina in torej s sporom.

132. Deseti pritožbeni razlog je zato treba zavreči kot očitno nedopusten.

133. Ob upoštevanju navedenega – in če Sodišče ne bi sledilo mojemu glavnemu predlogu – menim, da je treba pritožbo pritožnice zavrniti.

VII – Stroški

134. Ker se Sodišču primarno predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve Splošnemu sodišču v ponovno odločanje, se primarno tudi predlaga, naj se odločitev o stroških tega pritožbenega postopka pridrži.

135. Če pa Sodišče ne bi sledilo mojemu glavnemu predlogu in bi pritožbo zavrnilo, bi bilo treba na podlagi povezanih določb členov 184(1) in 138(1) Poslovnika Sodišča pritožnici naložiti plačilo vseh stroškov.

VIII – Predlog

136. Ob upoštevanju vseh zgornjih navedb Sodišču predlagam, naj primarno odloči: 1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (T‑552/11, EU:T:2013:349) se razveljavi v delu, v katerem je za nedopustno razglašena ničnostna tožba pritožnice zoper opomin, ki ga je Evropska komisija izdala 9. septembra 2011 in s katerim je od nje zahtevala plačilo zneska 83.001,09 EUR do 24. oktobra 2011. 2. Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da odloči o utemeljenosti tožbe. 3. Odločitev o stroških se pridrži.

137. Podredno Sodišču predlagam, naj odloči: 1. Pritožba se zavrne. 2. Pritožnici se naloži plačilo stroškov.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) T‑552/11, EU:T:2013:349, (v nadaljevanju: izpodbijana sodba).

( 3 ) V nadaljevanju: Lito Maieftiko.

( 4 ) Glej med drugim za francosko upravno pravo Wachsmann, P., La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats – Pour le centenaire de l’arrêt Martin, Revue française de droit administratif, 2006, str. 24.

( 5 ) V nadaljevanju: projekt WIH.

( 6 ) V nadaljevanju: splošni pogoji.

( 7 ) V nadaljevanju: sporni opomin.

( 8 ) T‑552/11 R, EU:T:2011:749.

( 9 ) T‑353/10, EU:T:2011:589.

( 10 ) C‑506/13 P-R, EU:C:2013:882.

( 11 ) Glej zlasti sodbo Lecureur/Komisija (T‑26/00, EU:T:2001:222, točka 38); sklepa Musée Grévin/Komisija (T‑314/03 in T‑378/03, EU:T:2004:139, točka 88); Helm Düngemittel/Komisija (T‑265/03, EU:T:2005:213, točke od 54 do 57); sodbo CEVA/Komisija (T‑428/07 in T‑455/07, EU:T:2010:240, točke od 57 do 64); sklepe Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (EU:T:2011:589, točki 34 in 35); Technion in Technion Research & Development Foundation/Komisija (EU:T:2012:303, točki 58 in 59); Technion in Technion Research & Development Foundation/Komisija (T‑657/11, EU:T:2012:411, točke od 54 do 60); sodbi GRP Security/Računsko sodišče (T‑87/11, EU:T:2013:161, točke od 31 do 38) in Technische Universität Dresden/Komisija (T‑29/11, EU:T:2014:912, točke od 42 do 44). Za zavrnitev spremembe opredelitve pogodbenega pravnega sredstva v ničnostno tožbo zaradi prekluzije glej sodbo Helkon Media/Komisija (T‑122/06, EU:T:2008:418, točka 54).

( 12 ) Glej točko 84 navedenega odgovora na tožbo.

( 13 ) Točka 40 izpodbijane sodbe.

( 14 ) Glej točko 39 izpodbijane sodbe.

( 15 ) C‑517/03, EU:C:2004:326, točka 17.

( 16 ) Nasprotna tožba, vložena v pogodbenem okviru, v pravu Unije seveda ni nepoznana, saj jo je Sodišče izrecno dopustilo; glej sodbi Komisija/Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, točka 12) in IDE/Komisija (C‑114/94, EU:C:1997:68, točki 82 in 83). Nasprotno pa nisem našel nobenega precedensa, ki bi bil po obliki podoben obravnavani zadevi, v kateri je bila nasprotna tožba, vložena v okviru ničnostne tožbe, obravnavana in ji je bilo ugodeno, medtem ko je bila ničnostna tožba, na katero se je nanašala, razglašena za nedopustno.

( 17 ) EU:T:2011:589.

( 18 ) Točka 21 izpodbijane sodbe.

( 19 ) Točka 22 izpodbijane sodbe.

( 20 ) Točka 23 izpodbijane sodbe.

( 21 ) Točka 24 izpodbijane sodbe.

( 22 ) Točki 5 in 26 izpodbijane sodbe.

( 23 ) Točka 28 izpodbijane sodbe.

( 24 ) Točka 29 izpodbijane sodbe.

( 25 ) Komisija se sklicuje na zgoraj navedeni sklep Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (EU:T:2011:589).

( 26 ) Sodba Geotronics/Komisija (C‑395/95 P, EU:C:1997:210).

( 27 ) Glej zlasti sklepa An Taisce in WWF UK/Komisija (C‑325/94 P, EU:C:1996:293, točka 30) in sodbo Parlament/Ripa di Meana in drugi (C‑470/00 P, EU:C:2004:241, točka 41).

( 28 ) Točka 30 izpodbijane sodbe.

( 29 ) Sklep Musée Grévin/Komisija (T‑314/03 in T‑378/03, EU:T:2004:139, točke od 61 do 89).

( 30 ) Za odločitve, s katerimi so se ničnostne tožbe zoper opomine zavrgle kot nedopustne z enako ali zelo podobno obrazložitvijo, glej sklep Austrian Relief Program/Komisija (T‑235/06, EU:T:2008:411, točke od 34 do 38); sodbi ArchiMEDES/Komisija (T‑396/05 in T‑397/05, EU:T:2009:184, točke od 53 do 58) in CEVA/Komisija (T‑428/07 in T‑455/07, EU:T:2010:240, točke od 51 do 55) ter sklepe Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/Komisija (EU:T:2011:589, točke od 22 do 32); Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril/Komisija (T‑335/09, EU:T:2011:614, točke od 22 do 36); Technion in Technion Research & Development Foundation/Komisija (T‑546/11, EU:T:2012:303, točke od 30 do 55).

( 31 ) Za odločitve, s katerimi so se ničnostne tožbe zoper opomine zavrgle kot nedopustne, vendar z oddaljitvijo od prvotno sprejete obrazložitve, glej sklep Imelios/Komisija (T‑97/07, EU:T:2008:105, točke od 23 do 30); sodbo Cestas/Komisija (T‑260/04, EU:T:2008:115, točke od 67 do 77); sklepe CPEM/Komisija (T‑106/08, EU:T:2009:228, točke od 25 do 37); Alisei/Komisija (T‑481/08, EU:T:2010:32, točka 72), in IEM/Komisija (T‑435/10, EU:T:2011:410, točke 26, 30 in 31); sodbi CEVA/Komisija (T‑285/09, EU:T:2011:479, točke od 45 do 48) in EMA/Komisija (T‑116/11, EU:T:2013:634, točke od 72 do 75) ter sklep Madžarska/Komisija (T‑37/11, EU:T:2012:310, točke od 35 do 43).

( 32 ) Za primere uporabe te sodne prakse po izreku izpodbijane sodbe glej sklep Evropaïki Dynamiki/Komisija (T‑554/11, EU:T:2013:548, točki 30 in 41) ter sodbi EMA/Komisija (T‑116/11, EU:T:2013:634, točke od 71 do 75) in Technische Universität Dresden/Komisija (T‑29/11, EU:T:2014:912, točke od 29 do 35).

( 33 ) Za nasprotno odločitev glej sodbo Applied Microengineering/Komisija (T‑387/09, EU:T:2012:501, točke od 36 do 52). Zgodilo se je tudi, da je Splošno sodišče zavrnilo tožbo v glavni stvari, ne da bi preizkusilo njeno dopustnost, pri čemer je uporabilo tako imenovano sodno prakso Boehringer (sodba Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, točki 51 in 52); glej sodbo Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung/Komisija (T‑73/08, EU:T:2013:433, točki 47 in 48).

( 34 ) Glej točki 14 in 15 teh sklepnih predlogov.

( 35 ) Glej sodbo Komisija/Svet (22/70, EU:C:1971:32, točka 42).

( 36 ) Glej zlasti sodbi IBM/Komisija (60/81, EU:C:1981:264, točka 9) in Internationaler Hilfsfonds/Komisija (C‑362/08 P, EU:C:2010:40, točka 29) ter sklep Mauerhofer/Komisija (C‑433/10 P, EU:C:2011:204, točka 57).

( 37 ) Glej zlasti sodbo IBM/Komisija (EU:C:1981:264, točka 9) in sklep Mauerhofer/Komisija (EU:C:2011:204, točka 58).

( 38 ) Glej zlasti sodbo Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, točke od 24 do 27).

( 39 ) Glej zlasti sodbi Weber/Parlament (C‑314/91, EU:C:1993:109, točke od 8 do 12) in Unión de Pequeños Agricultores/Svet (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, točka 38).

( 40 ) Točka 25 izpodbijane sodbe.

( 41 ) Točka 26 izpodbijane sodbe.

( 42 ) Točka 22 izpodbijane sodbe.

( 43 ) Glej sodbi Komisija/Svet (22/70, EU:C:1971:32, točka 41) in IBM/Komisija (EU:C:1981:264, točka 9).

( 44 ) Točka 23 izpodbijane sodbe.

( 45 ) Sodba IBM/Komisija (EU:C:1981:264, točka 9).

( 46 ) EU:C:1981:264, točka 9.

( 47 ) Glej točko 29 teh sklepnih predlogov.

( 48 ) Kljub temu je mogoče v zvezi s tem opozoriti, da bi Sodišče seveda lahko potrdilo presojo Splošnega sodišča, da spornega opomina ni mogoče ločiti od njegovega pogodbenega okvira, da pa bi se lahko te presoje tudi razbremenilo in z nadomestitvijo obrazložitve razsodilo, da je za spore med pogodbenimi strankami v zvezi z izvajanjem pogodbe pristojno izključno sodišče, ki je pristojno po pogodbi, in tako v pravu Unije potrdilo dejanski obstoj ugovora litispendence.

( 49 ) V zvezi s tem predlaga skupno proučitev drugega, četrtega, petega, šestega in osmega pritožbenega razloga.

( 50 ) Glej zlasti točko 54 izpodbijane sodbe.

( 51 ) Glej, po analogiji, sodbi Hilti/Komisija (C‑53/92 P, EU:C:1994:77, točka 10) in Ismeri Europa/Računsko sodišče (C‑315/99 P, EU:C:2001:391, točka 19) ter sklep OCVV/Schräder (C‑38/09 P-DEP, EU:C:2013:679, točke od 69 do 75).

( 52 ) Kot je razsodilo Sodišče, ima pojem „zloraba pooblastil“ natančno določen obseg, ki se nanaša na primere, ko upravni organ svoja pooblastila uporabi za drug namen, kot je bil tisti, za katerega so mu bila podeljena; glej zlasti sodbo O’Hannrachain/Parlament (C‑121/01 P, EU:C:2003:323, točka 46).

( 53 ) Če povzamem opredelitev zlorabe pooblastil, ki jo Sodišče običajno uporabi. Glej zlasti sodbe Nizozemska/Svet (C‑110/97, EU:C:2001:620); O’Hannrachain/Parlament (EU:C:2003:323, točka 46); Windpark Groothusen/Komisija (C‑48/96 P, EU:C:1998:223, točka 52) in Ramondín in drugi/Komisija (C‑186/02 P in C‑188/02 P, EU:C:2004:702, točka 44).

( 54 ) Glej točko 77 izpodbijane sodbe.

( 55 ) Glej točki 75 in 76 izpodbijane sodbe.

( 56 ) Točka 56 izpodbijane sodbe.

( 57 ) Točka 59 izpodbijane sodbe.

( 58 ) Točki 60 in 61 izpodbijane sodbe.

( 59 ) Glej točke od 65 do 69.

( 60 ) Glej točke 46 in od 70 do 72.