Zadeva T-325/01

DaimlerChrysler AG

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Konkurenca – Člen 81 ES – Omejevalni sporazumi – Pogodba o trgovskem zastopanju – Distribucija motornih vozil – Gospodarska enota – Ukrepi za preprečevanje vzporedne trgovine z motornimi vozili – Določitev cen – Uredba (ES) št. 1475/95 – Globa“

Povzetek sodbe

1. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Pojem – Dvostransko in večstransko usklajeno ravnanje – Vključitev – Enostransko ravnanje – Izključitev

(člen 81(1) ES)

2. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Podjetje – Pojem – Gospodarska enota – Ločeni pravni osebi, ki ju veže pogodba o trgovskem zastopanju – Pogoji obstoja gospodarske enote

(člen 81(1) ES)

3. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Prepoved – Izjema po skupinah – Uredba št. 1475/95 – Pojem „preprodaja“

(Uredba Komisije št. 1475/95, člen 10(12))

4. Konkurenca – Upravni postopek – Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah – Nujna vsebina – Spoštovanje pravic obrambe

(Uredba Sveta št. 17, člen 19(1); Uredba Komisije št. 99/63, člena 2 in 4)

5. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Pojem – Usklajevanje in sodelovanje, ki nista združljiva z obveznostjo vsakega podjetja, da samostojno določa način ravnanja na trgu

(člen 81(1) ES)

6. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazum med podjetji – Breme dokazovanja kršitve nosi Komisija – Predložitev dokaza o sodelovanju na sestankih, ki imajo protikonkurenčni cilj – Dokaz zavrnitve glede sklepov, sprejetih v breme podjetja

(člen 81(1) ES)

7. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sklepi podjetniških združenj – Neobvezen sklep združenja, ki velja za člane združenja – Vključitev

(člen 81(1) ES)

8. Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Vpliv na trgovino med državami članicami – Omejevalni sporazumi, ki vključujejo vse ozemlje države članice – Samodejna prizadetost

(člen 81(1) ES)

9. Konkurenca – Pravila Skupnosti – Kršitev s strani hčerinske družbe – Naložitev odgovornosti matične družbe – Pogoji – Neobstoj vpliva obstoja ločene pravne osebnosti hčerinske družbe – Vpliv na popolno lastništvo kapitala hčerinske družbe – Obveznost matične družbe, da ovrže domnevo dejanskega upravljanja s hčerinsko družbo

(člen 81(1) ES)

1. Prepoved, določena v členu 81(1), ES zadeva samo dvostransko ali večstransko usklajeno ravnanje v obliki sporazumov med podjetji, sklepov podjetniških združenj ali usklajenega ravnanja. Zato pojem sporazuma v smislu te določbe, temelji na obstoju soglasja volj med najmanj dvema strankama. Iz tega izhaja, da se, če odločitev podjetja pomeni enostransko ravnanje tega podjetja, zanjo ne uporablja prepoved iz tega člena.

(Glej točki 83 in 84.)

2. Za uporabo pravil o konkurenci formalna ločitev dveh družb, ki izhaja iz njune ločene pravne osebnosti, ni odločilna, saj je odločilno merilo obstoj ali neobstoj njune enotnosti ravnanja na trgu. Torej se lahko izkaže, da je treba ugotoviti, ali dve družbi z različnima pravnima osebnostma oblikujeta ali spadata v eno samo podjetje ali gospodarsko entiteto z enotnim ravnanjem na trgu.

Tak položaj ni omejen samo na primere, ko družbe vzdržujejo odnose matične s hčerinsko družbo, ampak se v nekaterih okoliščinah nanaša tudi na odnose med družbo in njenim trgovskim predstavnikom ali med naročnikom in prevzemnikom naročila. Kar zadeva uporabo člena 81 ES, je namreč pomembno, da se ugotovi, ali naročnik in njegov posrednik ali „trgovski predstavnik“ oblikujeta gospodarsko enoto, v kateri je slednji dopolnilni organ, vključen v podjetje prvega, saj se na podlagi tega določi, ali zadevno ravnanje spada v območje uporabe tega člena. Tako je mogoče posrednika, če opravlja dejavnost v korist svojega naročnika, šteti za dopolnilni organ, ki je vključen v podjetje slednjega in se mora zato ravnati v skladu z navodili naročnika, ter s tem podjetjem, podobno kot uslužbenec na področju trženja, oblikuje gospodarsko enoto.

Položaj je drugačen, če so zastopnikom s sporazumi, ki jih sklenejo z naročnikom, dodeljene ali prepuščene funkcije, ki so z gospodarskega vidika blizu funkcijam neodvisnega trgovca, saj je z njimi določeno, da ti zastopniki nosijo finančna tveganja, povezana s prodajo ali izvajanjem pogodb, sklenjenih s tretjimi osebami. Tako lahko zastopniki izgubijo status neodvisnega gospodarskega subjekta samo, če ne nosijo nobenega tveganja, ki bi izhajalo iz pogodb, ki jih sklepajo za naročnika, in če delujejo kot dopolnilni člen, vključen v naročnikovo podjetje. Če torej zastopnik, čeprav ima ločeno pravno osebnost, ne določa samostojno svojega ravnanja na trgu, ampak izvaja navodila, ki mu jih daje naročnik, se prepovedi iz člena 81(1) ES za odnose med njim in naročnikom, s katerim oblikuje gospodarsko enoto, ne uporabljajo.

(Glej točke od 85 do 88.)

3. Iz opredelitve izraza „preprodaja“ v členu 10(12) Uredbe št. 1475/95 o uporabi člena (81)(3) (ES) za nekatere skupine sporazumov o distribuciji in servisiranju motornih vozil izhaja, da je možnost dobavitelja, da distributerjem prepove dobavo blaga fizičnim ali pravnim osebam, izenačenim s „preprodajalci“, omejena na primer, ko ti odsvojijo nova motorna vozila. Namen take izenačitve preprodaje s pogodbo o lizingu, ki vključuje prenos lastništva in možnost nakupa pred iztekom pogodbe, je dobavitelju zagotoviti celovitost distribucijskega omrežja, saj lahko tako prepreči, da bi se pogodba o lizingu uporabila za poenostavitev pridobitve lastništva nad še novim vozilom zunaj ekskluzivnega distribucijskega omrežja.

(Glej točko 153.)

4. Komisija mora svoje očitke zoper zainteresirana podjetja in združenja sporočiti in lahko v svojih odločbah upošteva samo očitke, za katere so zadevna podjetja in združenja imela priložnost, da ustrezno predstavijo svoje stališče o resničnosti in upoštevnosti dejstev, očitkov in okoliščin, ki jih navaja Komisija.

Obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah mora vsebovati očitke, ki so dovolj jasni, četudi so kratki, da se lahko zainteresirane stranke ustrezno seznanijo z ravnanji, ki jim jih očita Komisija. Samo pod tem pogojem lahko obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah izpolni funkcijo, ki mu jo dajejo predpisi Skupnosti in ki je predložitev vseh potrebnih podatkov podjetjem, da lahko ta ustrezno pripravijo obrambo, preden Komisija sprejme dokončno odločbo. Ta zahteva se spoštuje, če odločba strank ne bremeni za kršitve, ki so drugačne od tistih iz obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, in upošteva le dejstva, o katerih so se stranke lahko izrekle. Vendar ni nujno, da je končna odločba Komisije kopija predstavitve očitkov.

Če je v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah jasno navedena vrsta kršitve konkurenčnega prava, ki se očita zadevnemu podjetju, in če so glede tega navedena bistvena dejstva, to podjetje lahko odgovori na to obtožbo in ščiti svoje pravice. Nadaljnja predstavitev očitkov v odločbi, ki jo je sprejela Komisija, s katero je gospodarski sporazum opredeljen kot „vertikalen“ ali „horizontalen“, ni stvarna sprememba očitkov, kot so bili predstavljeni v obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah.

(Glej točke 188, 189 in 192.)

5. Za obstoj sporazuma v smislu člena 81(1) ES zadošča, da so zadevna podjetja izrazila skupno voljo, da bodo na trgu ravnala na določen način.

Merila za usklajevanje in sodelovanje je treba – pri čemer nikakor ne zahtevajo izdelave dejanskega „načrta“– razumeti v smislu temeljnega izhodišča določb Pogodbe o konkurenci, po katerem se mora vsak gospodarski subjekt samostojno odločiti, kakšna bo njegova politika na skupnem trgu. Sicer ta zahteva po samostojnosti ne izključuje pravice gospodarskih subjektov, da se na razumen način prilagodijo ugotovljenemu ali pričakovanemu ravnanju svojih konkurentov, vendar močno nasprotuje vsakršnemu neposrednemu ali posrednemu navezovanju stikov med subjekti, katerih namen ali učinek je vpliv na ravnanje dejanskega ali potencialnega konkurenta na trgu oziroma razkritje ravnanja, za katero se je sam odločil ali o njem razmišlja, takemu konkurentu.

(Glej točki 199 in 200.)

6. Komisija mora pri sporu glede obstoja kršitve pravil o konkurenci dokazati kršitev, ki jo je ugotovila, in priskrbeti dokaze, ki pravno zadostno dokazujejo obstoj bistvenih elementov kršitve.

Če pa je bilo ugotovljeno, da je podjetje sodelovalo na sestankih z očitno protikonkurenčno vsebino, mora to podjetje predložiti indice, ki lahko dokažejo, da je bilo njegovo sodelovanje na omenjenih sestankih brez kakršnega koli protikonkurenčnega cilja, tako da izkaže, da je konkurentom pokazalo, da na teh sestankih sodeluje z drugačnim pristopom od njihovih. Če takega dokaza o zavrnitvi ne predloži, samo dejstvo, da to podjetje ni delovalo v skladu s sklepi s teh sestankov, ne zadostuje za to, da podjetju ne bi bilo treba prevzeti polne odgovornosti za udeležbo pri omejevalnem sporazumu.

(Glej točki 201 in 202.)

7. Akt je mogoče opredeliti kot sklep podjetniških združenj po členu 81(1) ES, ne da bi moral biti ta za zadevne člane nujno zavezujoč, vsaj če se člani, ki jih ta sklep zadeva, ravnajo v skladu z njim.

(Glej točko 210.)

8. Omejevalni sporazum, ki vključuje vse ozemlje države članice, že po naravi krepi delitev trgov na nacionalni ravni in tako ovira gospodarsko prepletenost, za katero si prizadeva Pogodba.

(Glej točko 212.)

9. Okoliščina, da ima odvisna družba od matične družbe ločeno pravno osebnost, ne zadostuje za izključitev možnosti, da se njeno ravnanje pripiše matični družbi, zlasti kadar odvisna družba o svojem ravnanju na trgu ne odloča samostojno, ampak večinoma izvaja navodila matične družbe.

V zvezi s tem, čeprav stoodstotna udeležba matične družbe v kapitalu hčerinske družbe sama po sebi ne more zadostovati kot dokaz, da slednja dejansko izvaja pristojnost vodenja, od katere je odvisno to, da ravnanje ene družbe pripišemo drugi družbi, lahko Komisija svoj sklep v zvezi s tem utemelji na okoliščini, da matična družba ne izpodbija trditve, da je lahko odločilno vplivala na trgovsko politiko svoje hčerinske družbe, in da ne predloži nobenega dokaza v podporo svojim trditvam o samostojnosti hčerinske družbe. Če ima matična družba v lasti ves kapital svoje hčerinske družbe, lahko Komisija namreč upravičeno meni, da matična družba dejansko odločilno vpliva na ravnanje hčerinske družbe, zlasti če je matična družba v upravnem postopku nastopala v vlogi edine sogovornice na strani družb, ki sestavljajo zadevno skupino.

V takih okoliščinah mora matična družba to domnevo ovreči z zadostnimi dokazi.

(Glej točke od 218 do 220.)

SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)

z dne 15. septembra 2005( )

„Konkurenca – Člen 81 ES – Sporazumi – Pogodba o trgovskem zastopanju – Distribucija motornih vozil – Gospodarska enota – Ukrepi za preprečevanje vzporedne trgovine z motornimi vozili – Določitev cen – Uredba (ES) št. 1475/95 – Globa“

V zadevi T-325/01,

DaimlerChrysler AG, s sedežem v Stuttgartu (Nemčija), ki jo zastopata R. Bechtold in W. Bosch, odvetnika,

tožeča stranka,

proti

Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata W. Mölls, zastopnik, skupaj s H.‑J. Freundom, odvetnikom, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

tožena stranka,

zaradi razglasitve ničnosti Odločbe Komisije 2002/758/ES z dne 10. oktobra 2001 o postopku uporabe člena 81 Pogodbe ES (zadeva COMP/36.264 – Mercedes‑Benz) (UL 2002, L 257, str. 1) in, podredno, znižanja globe, naložene z navedeno odločbo,

SODIŠČE PRVE STOPNJE

EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),

v sestavi P. Lindh, predsednica, R. García-Valdecasas in J. D. Cooke, sodnika,

sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,

na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. maja 2004,

izreka naslednjo

Sodbo

Dejansko stanje

1 Namen te tožbe je razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2002/758/ES z dne 10. oktobra 2001 o postopku uporabe člena 81 Pogodbe ES (zadeva COMP/36.264 – Mercedes-Benz) (UL 2002, L 257, str. 1, v nadaljevanju: sporna odločba).

2 DaimlerChrysler AG (v nadaljevanju: tožeča stranka) je nemška družba, ki posluje predvsem v sektorju proizvodnje in prodaje motornih vozil.

3 Družba Daimler-Benz AG se je 21. decembra 1998 na podlagi sporazuma o združitvi podjetij, podpisanega 7. maja 1998, združila s tožečo stranko. Tožeča stranka je s tem postala pravna naslednica družbe Daimler-Benz AG in so bili tako nanjo preneseni vse pravice, sredstva, zaveze in obveznosti.

4 Pred to združitvijo je bila družba Daimler-Benz AG glavna družba skupine Daimler-Benz, ki je prek hčerinskih družb delovala po celem svetu. Poleg tega se je 26. maja 1997 z družbo Daimler-Benz AG združila njena hčerinska družba Mercedes-Benz AG. Od tega datuma naprej deluje ta družba v okviru družbe Daimler-Benz AG kot oddelek, odgovoren za sektor motornih vozil. V skladu s sporno odločbo se ime „Mercedes-Benz“ v tej sodbi glede na okoliščine uporablja za poimenovanje družbe Daimler-Benz AG (do leta 1989), družbe Mercedes-Benz AG (do leta 1997), družbe Daimler-Benz AG (1997/1998) ali tožeče stranke (od leta 1998 naprej).

5 Od začetka leta 1995 je Komisija prejela več pritožb potrošnikov glede oviranja izvoza novih motornih vozil znamke Mercedes-Benz, ki so ga v različnih državah članicah povzročala podjetja iz skupine Daimler-Benz.

6 Komisija je imela na voljo nekaj elementov, ki so kazali na to, da so si podjetja iz te skupine razdelila trg in s tem kršila člen 81(1) ES. Komisija je 4. decembra 1996 sprejela več odločb, v katerih je odredila preiskave na podlagi člena 14 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204). Te preiskave so bile opravljene 11. in 12. decembra 1996 v podjetjih Daimler-Benz AG v Stuttgartu (Nemčija), Mercedes-Benz Belgium SA/NV v Belgiji, Mercedes-Benz Nederland NV v Utrechtu (Nizozemska) in Mercedes-Benz España, SA, v Španiji.

7 Komisija je 21. oktobra 1998 na družbo Daimler-Benz AG na podlagi člena 11 Uredbe št. 17 naslovila zahtevo za informacije, na katero je ta odgovorila 10. novembra 1998. Komisija je 15. junija 2001 naslovila zahtevo za informacije tudi na tožečo stranko, ki je nanjo odgovorila 9. julija 2001. Med preiskavami 11. in 12. decembra 1996 je Komisija našla in zasegla številne dokumente, ki skupaj z zahtevami za informacije, poslanimi tožeči stranki, in stališči te sestavljajo osnovo sporne odločbe.

8 Komisija je 10. oktobra 2001 sprejela sporno odločbo.

Sporna odločba

9 V sporni odločbi Komisija meni, da je družba Mercedes-Benz – sama ali prek hčerinskih družb Mercedes-Benz España, SA, (v nadaljevanju: MBE) in Mercedes-Benz Belgium, SA, (v nadaljevanju: MBBel) – kršila določbe člena 81(1) ES. Po mnenju Komisije ukrepi, ugotovljeni v sporni odločbi, zadevajo prodajo na drobno osebnih vozil znamke Mercedes-Benz (uvodne izjave od 143 do 149).

10 Komisija v sporni odločbi opisuje zadevna podjetja in njihovo distribucijsko omrežje. Glede tega navaja, da se osebna vozila znamke Mercedes-Benz v Nemčiji večinoma prodajajo prek omrežja, sestavljenega iz podružnic, ki pripadajo skupini zastopnikov s statusom trgovskega zastopnika (kot je ta, opredeljen v členu 84(1) nemškega trgovskega zakonika), ki delujejo kot posredniki, in komisionarjev (uvodna izjava 15). Glede tega navaja, da distribucijsko omrežje v Belgiji vključuje eno uvoznico, družbo MBBel, ki je bila od neopredeljenega datuma naprej 100-odstotna hčerinska družba družbe Daimler-Benz AG, ta pa je od 21. decembra 1998 naprej 100-odstotna hčerinska družba tožeče stranke; družba MBBel prodaja nova vozila prek dveh podružnic, koncesionarjev ter zastopnikov in/ali tehničnih delavnic, ki lahko delujejo tudi kot posredniki pri naročanju novih vozil (uvodni izjavi 17 in 19). V Španiji naj bi distribucija potekala prek omrežja, sestavljenega iz treh podružnic MBE in koncesionarjev. Komisija opozarja, da nekateri zastopniki in/ali tehnične delavnice ne prodajajo vozil, ampak delujejo samo kot posredniki pri naročanju. Poleg tega pojasnjuje, da je MBE 100-odstotna hčerinska družba državnega holdinga Daimler-Benz España, SA, ki je bil 99,88-odstotna hčerinska družba družbe Daimler-Benz AG. Od 21. decembra 1998 naprej naj bi bil ta holding 100‑odstotna hčerinska družba tožeče stranke (uvodna izjava 20).

11 Komisija ugotavlja, da se člen 81(1) ES, v nasprotju s trditvami tožeče stranke med upravnim postopkom, za pogodbe, ki jih je družba Mercedes-Benz sklenila z nemškimi zastopniki, uporablja enako, kot bi se uporabljal za pogodbo, sklenjeno s pogodbenim distributerjem. Po njenem mnenju bi bilo treba torej „[n]aložene omejitve [...] presojati enako kot v primeru neodvisnega distributerja“ (uvodna izjava 168).

12 Komisija glede tega najprej opozarja, da morajo nemški zastopniki družbe Mercedes-Benz sprejeti vrsto tveganj, značilnih za podjetniško dejavnost, ki so hkrati neločljivo povezana s posredniško dejavnostjo, ki jo opravljajo za družbo Mercedes-Benz, zato se za sporazume, sklenjene med njimi in družbo Mercedes-Benz, uporablja člen 81 ES (uvodne izjave od 153 do 160).

13 Komisija zlasti navaja, da nosi nemški zastopnik družbe Mercedes-Benz pomemben del tveganja, kar zadeva ceno vozil, za katera se dogovori o prodaji. Komisija navaja, da se cenovni popusti pri prodaji novih vozil, če se zastopnik zaveže zanje in jih odobri tudi družba Mercedes-Benz, v celoti odtegnejo od zastopnikove provizije (uvodni izjavi 155 in 156).

14 Komisija ugotavlja, da nemški zastopnik na podlagi člena 4(4) nemške pogodbe o zastopanju poleg tega nosi tudi tveganje prevoznih stroškov novih vozil. S to pogodbo naj bi bili na podlagi obligacijskega prava – po zgledu neodvisnega distributerja – stroški in tveganje pri prevozu preneseni na stranko (uvodna izjava 157).

15 Zastopnik naj bi poleg tega precejšen del svojih finančnih sredstev namenil pospeševanju prodaje. Komisija navaja, da si mora zlasti na svoje stroške priskrbeti testna vozila (člen 4(7) nemške pogodbe o zastopanju). Za nakup testnih in službenih vozil naj bi družba Mercedes-Benz ponujala posebne pogoje. Ta vozila naj bi zastopnik obdržal najmanj od tri do šest mesecev in morajo prevoziti najmanj 3000 km. Nato lahko zastopnik ta vozila proda kot rabljena vozila in prav tako nosi tržno tveganje za to nezanemarljivo število vozil (uvodna izjava 158).

16 Komisija dalje navaja, da je dejavnost nemškega zastopnika družbe Mercedes-Benz nujno povezana še z vrsto drugih tveganj, neločljivo povezanih z opravljanjem podjetniške dejavnosti. Prevzem teh tveganj naj bi bil za zainteresiranega eden od pogojev, če želi postati tak zastopnik. Na podlagi člena 13 pogodbe o zastopanju naj bi bil zastopnik primoran izvajati garancijska dela na vozilih, za katera velja garancija proizvajalca. Nemški zastopniki naj bi na svoje stroške postavili delavnico, v kateri naj bi izvajali storitve v okviru poprodajnega servisa in garancijska dela, ter na zahtevo zagotavljali tudi stalni servis in nujna popravila na cesti (člen 12 pogodbe o zastopanju). Poleg tega naj bi nemški zastopnik na svoje stroške vzdrževal zalogo nadomestnih delov za popravilo vozil iz svoje delavnice (člen 14 pogodbe o zastopanju) (uvodna izjava 159).

17 Komisija tudi navaja, da z gospodarskega vidika promet, ki ga ima nemški zastopnik zaradi izvajanja lastnih dejavnosti, močno presega promet, ki ga dosega kot posrednik pri prodaji novih vozil. Glede tega opozarja: „[Zastopnik] za svojo dejavnost posrednika […] prejme provizijo, ki je v primeru osebnih vozil sestavljena iz osnovne provizije v višini 12,2 % in provizije za opravljeno storitev, ki lahko znaša do 3,6 %. Najvišja provizija, ki jo lahko prejme zastopnik, znaša 15,8 % in predstavlja promet iz njegove zastopniške dejavnosti: s to provizijo mora zastopnik financirati popuste, ki jih odobri kupcem vozil. Zato je dejanski promet iz zastopniške dejavnosti nižji od navedenih 15,8 %.“ In dalje (uvodna izjava 159): „[Č]e štejemo, da spada cena vozil k prometu zastopniške dejavnosti, potem ta promet znaša približno 50 % celotnega prometa zastopnika. Vendar se dejanski promet iz zastopniške dejavnosti ujema z zgoraj navedeno provizijo. Če to primerjamo s prometom, ki ga zastopnik uresniči z drugimi dejavnostmi, ki so pogodbeno povezane s prodajo vozil in za katere zastopnik nosi vso odgovornost, ugotovimo, da njegov dejanski promet iz zastopniške dejavnosti v pravem pomenu besede znaša samo šestino celotnega prometa.“

18 Komisija meni, da glede na število in obseg tveganj, ki jih morajo prevzeti zastopniki, ni mogoče sprejeti ugovora tožeče stranke, da so ta tveganja značilna za pravega trgovskega zastopnika. Glede tega navaja, da „bi bil položaj drugačen, če bi lahko zastopnik izbiral, ali bo nase prevzel zlasti precejšnja tveganja, povezana s testnimi in službenimi vozili, izvajanjem garancije, postavitvijo delavnice za popravila in vzdrževanje in nadomestnimi deli, ali pa bo opravljal samo dejavnost posrednika pri prodaji novih vozil“. Vendar naj to v tem primeru ne bi bilo mogoče (uvodna izjava 160).

19 Komisija trditev tožeče stranke, da so nemški zastopniki vključeni v njeno podjetje, zavrača kot brezpredmetno. Glede tega naj bi se tožeča stranka opirala na „zahteve, ki jih morajo nemški zastopniki izpolnjevati kot posamezniki in za izvajanje trgovske dejavnosti (v splošnem gre za ekskluzivno distribucijo vozil znamke Mercedes-Benz, enoten pristop ,zastopnika družbe Mercedes-Benz‘, vzpostavitev zastopstva, zaposlitev osebja, opremo prostorov, oglaševanje, podobo, obveznost obrambe interesov tožeče stranke in upoštevanje navodil o identifikaciji družbe Mercedes-Benz)“, ter na dejstvo, da je zastopnik „ekskluzivni predstavnik“ in lahko prodaja samo vozila znamke Mercedes-Benz (uvodna izjava 162). Vendar Komisija v sporni odločbi meni, da značilnost „vključenosti“ sama po sebi, v primerjavi z razdelitvijo tveganj, ne omogoča razlikovanja med trgovskim zastopnikom in neodvisnim distributerjem (uvodna izjava 163). Komisija „vključenost“ nemških zastopnikov dokazuje s primerjavo med določbami nemških pogodb o zastopanju, ki jih navaja tožeča stranka, in določbami koncesijskih pogodb v drugih državah (uvodna izjava 164). Po njenem mnenju ta primerjava kaže, da so obveznosti, naložene nemškim zastopnikom, enake obveznostim, ki jih morajo izpolnjevati pogodbeni distributerji v drugih državah, zato naj bi bili ti vrsti distribucije enako močno „vključeni“ v distribucijski sistem družbe Mercedes-Benz (uvodna izjava 165).

20 Komisija meni, da je družba Mercedes-Benz konkurenco ovirala s štirimi različnimi ukrepi.

21 Prvič, Komisija trdi, da so bila po začetku prodaje nove serije vozil W 210 (novi razred E) vsem članom nemškega distribucijskega omrežja, skupaj z zastopniki, zlasti v obvestilu z dne 6. februarja 1996, dana zelo jasna navodila, naj „se držijo svojega pogodbeno določenega območja“. Ta navodila naj ne bi zadevala samo te serije, ampak splošneje prodajo vseh novih vozil. Družba Mercedes-Benz naj bi to obvestilo sklenila z naslednjo grožnjo: „Če bomo ugotovili, da dodeljene kvote ni mogoče utemeljiti z absorpcijsko sposobnostjo posameznega območja, bomo brez pomislekov zavrnili dobavo vozil serije W 210.“ S tem naj bi svojim navodilom dala posebno težo.

22 Po mnenju Komisije naj bi bil namen teh navodil pri distribucijskih partnerjih doseči, da bi svoje kvote vozil serije W 210 in vozil drugih serij prodajali izključno na svojem pogodbenem ozemlju in jih ne bi dobavljali „prehodnim strankam“, ki ne prebivajo na njihovem pogodbenem območju. Kot naj bi bilo razvidno iz obvestila, naj bi s tem omejili „notranjo konkurenco“, to je „konkurenco znotraj znamke“, med posameznimi nemškimi zastopniki, pa tudi med nemškimi zastopniki ter nemškimi in tujimi podružnicami in tujimi koncesionarji. Namen obvestila z dne 6. februarja 1996 naj bi bil torej omejiti konkurenco „znotraj znamke“.

23 Drugič, Komisija ugotavlja, da je treba v skoraj vseh primerih od „prehodnih strank“ iz drugih držav članic zahtevati plačilo predujma v višini 15 % nakupne cene. Komisija meni, da je s to prakso vzporedna trgovina še otežena, saj je z njo omejena možnost, da bi zastopniki vodili lastno tržno politiko in bi na primer opustili predujem, če „prehodno stranko“ poznajo. Pri tem poudarja, da se lahko taki predujmi s tržnega vidika v nekaterih primerih res izkažejo kot preudarni, vendar se po drugi strani ne zahteva noben predujem za prodajo na nemškem ozemlju, čeprav bi lahko v nekaterih primerih tudi pri taki prodaji obstajali podobni interesi za zagotovitev jamstva. Zato naj bi se s tem pravilom izvajala diskriminacija, kar zadeva operacije vzporedne trgovine v odnosu do prodaje vozil na nemškem trgu (uvodna izjava 174).

24 Tretjič, Komisija meni, da je namen prepovedi dobave vozil zunanjim lizinškim družbam, če te ne navedejo kupca, ki je vključena v nemške pogodbe o zastopanju (glej člen 2(1)(d)) in španske koncesijske pogodbe (glej člen 4(d)), omejiti konkurenco med lizinškimi družbami Mercedes-Benz in zunanjimi lizinškimi družbami v Nemčiji in Španiji. Zadnje naj bi namreč lahko pridobile vozila znamke Mercedes samo od primera do primera, to je ko imajo za vozilo že konkretnega kupca, ne pa zato, da bi si ustvarile zalogo. Torej naj bi jim bilo onemogočeno, da bi hitro dobavile vozilo. Po mnenju Komisije zunanje lizinške družbe zaradi pravil, povezanih s prodajo vozil lizinškim družbam, poleg tega ne morejo izkoristiti enakih popustov pri nakupu vozil za lizing kot drugi upravitelji voznih parkov. V splošnem naj bi se zaradi zadevnih klavzul poslabšali pogoji, pod katerimi lahko zunanje lizinške družbe kupijo vozila znamke Mercedes, s tem pa tudi pogoji, pod katerimi lahko te družbe na prodajnem trgu lizinga konkurirajo lizinškim družbam skupine Mercedes-Benz. Namen določb, povezanih z lizinško dejavnostjo zastopnikov in koncesionarjev, naj bi bil omejevanje cenovne konkurence in prodajnih pogojev za vozila za lizing (uvodna izjava 176).

25 Četrtič, Komisija opozarja, da je bil namen sporazuma, ki sta ga 20. aprila 1995 sklenila družba MBBel in združenje belgijskih koncesionarjev družbe Mercedes-Benz, s katerim sta bila vpeljana omejitev popustov na največ 3 % in preverjanje ravni popustov, odobrenih za novi razred E, s strani zunanje agencije, pri čemer naj bi bile v primeru odobritve večjih popustov zmanjšane kvote vozil novega razreda E, omejiti cenovno konkurenco v Belgiji.

26 Ko je Komisija ugotovila, da zadevni ukrepi pomembno vplivajo na trgovino med državami članicami in da jih ni mogoče izvzeti iz uporabe člena 81(1) ES, je menila, da je treba tožeči stranki, ki naj bi bila odgovorna za vse kršitve konkurenčnega prava, ki sta jih storili družbi Daimler-Benz AG in Mercedes-Benz AG ali hčerinski družbi Daimler-Benz MBBel in MBE, naložiti plačilo globe.

27 Glede tega je Komisija menila, da so ukrepi, katerih namen je ovirati izvoz, en sam prekršek, sestavljen iz dveh elementov (navodil o prepovedi prodaje zunaj pogodbenega območja in pravila o 15-odstotnem predujmu), ki sta bila nekaj časa prisotna sočasno. Po mnenju Komisije je ta kršitev posebej resna, zato se ji zdi ustrezen osnovni znesek globe 33 milijonov EUR. Kar zadeva trajanje kršitve, Komisija navaja, da se je ta, če združimo oba njena sestavna elementa, začela 12. septembra 1985 in še vedno traja. Po mnenju Komisije gre torej za dolgotrajno kršitev. Vendar kljub temu meni, da so bile potencialne posledice pravila o predujmu veliko manjše od potencialnih posledic navodil, uperjenih neposredno zoper izvoz. Ta naj bi veljala samo med 6. februarjem 1996 in 10. junijem 1999, to je tri leta in štiri mesece. Zato Komisija meni, da je treba osnovni znesek povečati samo za 42,5 %, to je za 14,025 milijona EUR. Osnovni znesek torej znaša 47,025 milijona EUR.

28 Komisija meni, da je treba prepoved prodaje vozil lizinškim družbam, da bi si te lahko ustvarile zalogo, ki je določena v nemški pogodbi o zastopanju in španski koncesijski pogodbi, opredeliti kot resno. Zato meni, da je ustrezen osnovni znesek globe 10 milijonov EUR. Komisija meni, da se je kršitev začela 1. oktobra 1996 in še vedno traja. Trajala naj bi torej pet let, kar naj bi se ujemalo s srednje dolgim trajanjem. Komisija zato meni, da je treba osnovni znesek zaradi trajanja kršitve povečati za 50 %, to je za 5 milijonov EUR; osnovni znesek tako znaša 15 milijonov EUR.

29 Komisija meni, da so ukrepi za določitev prodajne cene v Belgiji, ki so bili sprejeti ob dejavnem sodelovanju družbe MBBel, po naravi zelo resna kršitev pravil o konkurenci. Gledano v celoti, naj bi bila ta kršitev resna, zato naj bi bil ustrezen osnovni znesek globe 7 milijonov EUR. Komisija navaja, da so se ti ukrepi uporabljali od 20. aprila 1995 do 10. junija 1999, to je srednje dolgo obdobje, in je zato treba po njenem mnenju osnovni znesek povečati za 40 %, to je za 2,8 milijona EUR, kar skupaj znaša 9,8 milijona EUR.

30 Komisija v sporni odločbi ne navaja nobenih oteževalnih ali olajševalnih okoliščin. Zato naj bi globa v celoti, po seštevku vseh navedenih zneskov, znašala 71,825 milijona EUR.

31 Na podlagi teh ugotovitev je Komisija sprejela sporno odločbo, katere besedilo se glasi:

„Člen 1

[Družba Mercedes-Benz je sama] ali prek hčerinskih družb [MBE] in [MBBel] kršila določbe člena 81(1) Pogodbe ES. Navedene družbe so namreč sprejele naslednje ukrepe, katerih namen je bil omejiti vzporedno trgovino:

– od 6. februarja 1996 naprej so vsi nemški zastopniki prejeli navodila, s katerimi jim je bilo izrecno ukazano, naj dobavljena nova vozila, še zlasti pa tista iz serije W 210, kolikor je to mogoče, prodajajo samo strankam s svojega pogodbenega območja in se tako izogibajo notranji konkurenci; ti ukrepi so ostali v veljavi do 10. junija 1999;

– od 12. septembra 1985 naprej se od nemških zastopnikov zahteva, naj za naročila novih vozil, ki jih izvedejo [prehodne] stranke, zahtevajo plačilo predujma v višini 15 % cene vozila; ta ukrep se še vedno izvaja;

– v obdobju od 1. oktobra 1996 do danes omejitev dobave osebnih vozil lizinškim družbam, da bi si te ustvarile zalogo;

– udeležba pri sporazumih, katerih namen je bil omejiti popuste, odobrene v Belgiji; ti sporazumi so bili sklenjeni 20. aprila 1995 in razveljavljeni 10. julija 1999.

Člen 2

Po vročitvi te odločbe [družba Mercedes-Benz] nemudoma preneha kršitve, ugotovljene v členu 1, če te še trajajo, in jih ne nadomesti z omejitvami z enakim namenom ali učinkom. Zlasti mora v dveh mesecih po prejemu te določbe:

– z okrožnico, naslovljeno na nemške zastopnike in komisionarje, preklicati okrožnico št. 52/85 z dne 12. septembra 1985 v delu, v katerem je določeno, da morajo ti od [prehodnih] strank ob naročilu osebnega vozila zahtevati 15‑odstotni predujem;

– iz nemških pogodb o zastopanju in španskih koncesijskih pogodb črtati določbe, s katerimi je prepovedana prodaja novih vozil lizinškim družbam, da bi si te ustvarile zalogo. […]

Člen 3

Zaradi kršitev, navedenih v členu 1, se [družbi Mercedes-Benz] naloži plačilo globe v višini 71,825 milijona EUR.

[…]“

32 Iz sporne odločbe izhaja, da Komisija v bistvu meni, da družba Mercedes-Benz v dokumentih, ki jih je odkrila med preiskavami (glej točko 7 zgoraj), izraz „prehodna stranka“ v okviru čezmejne prodaje uporablja za opredelitev končnih potrošnikov, ki izhajajo iz druge države Evropskega gospodarskega prostora.

Postopek in predlogi strank

33 Tožeča stranka je to tožbo vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 20. decembra 2001.

34 Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (peti senat) odločilo, da začne ustni postopek. V okviru ukrepov procesnega vodstva je stranki pozvalo, naj pred obravnavo odgovorita na nekatera pisna vprašanja. Stranki sta se na ta poziv odzvali.

35 Stranki sta na obravnavi 25. maja 2004 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Sodišča prve stopnje.

36 Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– primarno, razglasi ničnost sporne odločbe;

– podredno, zmanjša znesek globe, naložene v členu 3 sporne odločbe;

– Komisiji naloži plačilo stroškov.

37 Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

– tožbo zavrne;

– tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

Pravno stanje

38 Tožeča stranka v podporo tožbi navaja štiri tožbene razloge. Prvi se nanaša na kršitev člena 81(1) ES in očitno napako pri presoji sporazumov, sklenjenih z zastopniki družbe Mercedes-Benz v Nemčiji. Drugi tožbeni razlog, ki zadeva prvi in tretji ukrep, ki ju je ugotovila Komisija v sporni odločbi, se nanaša na kršitev člena 81 ES in Uredbe Komisije (ES) št. 1475/95 z dne 28. junija 1995 o uporabi člena [81](3) Pogodbe za nekatere skupine sporazumov o distribuciji in servisiranju motornih vozil (UL L 145, str. 25). Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 81(1) ES in očitno napako pri presoji drugega in četrtega ukrepa, ki ju je ugotovila Komisija v sporni odločbi. Četrti tožbeni razlog se nanaša na nepravilno določitev zneska globe, ki je tožeči stranki naložena v členu 3 sporne odločbe.

Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 81(1) ES in očitna napaka pri presoji sporazumov, sklenjenih z zastopniki družbe Mercedes-Benz v Nemčiji

Trditve strank

39 Tožeča stranka izpodbija sklepe Komisije iz sporne odločbe, kar zadeva pravno opredelitev nemških zastopnikov. Glede tega trdi, da se za njene nemške pogodbe o trgovskem zastopanju, kar zadeva dejavnost zastopnikov na področju prodaje novih vozil znamke Mercedes-Benz, ne uporablja prepoved omejevalnih sporazumov iz člena 81(1) ES. Zastopniki naj ne bi nosili nobenih tveganj, povezanih s prodajo vozil. Poleg tega naj bi bili popolnoma vključeni v podjetje Mercedes-Benz in naj bi bili s pravnega vidika do tega podjetja v enakem odnosu kot zaposlene osebe. Torej naj bi izpolnjevali pogoje, ki jih Sodišče v ustaljeni sodni praksi navaja v povezavi z neuporabo prepovedi omejevalnih sporazumov za pogodbe o trgovskem zastopanju.

40 Tožeča stranka uvodoma trdi, da v Nemčiji vzdržuje lastno distribucijsko omrežje, ki deluje prek podružnic ali prek trgovskih zastopnikov, ki delujejo v imenu družbe Mercedes-Benz in za njen račun, in komisionarjev, ki delujejo v svojem imenu, vendar za račun družbe Mercedes-Benz. Tožeča stranka meni, da zastopniki, vključeni v nemško prodajno omrežje družbe Mercedes-Benz, niso niti s pravnega niti z gospodarskega vidika koncesionarji za nova vozila. Za družbo Mercedes-Benz in v skladu z zahtevami te družbe naj bi se dogovarjali o sklepanju kupoprodajnih pogodb za nova vozila. Tožeča stranka opozarja, da je dejstvo, da zastopniki od družbe Mercedes-Benz ne kupujejo novih vozil in zato nimajo skladišč, z gospodarskega vidika precej pomembno. Breme tveganj, povezanih s prodajo novih vozil, skupaj s skladiščenjem in nelikvidnimi sredstvi, ki so njegova posledica, naj bi v celoti padlo na družbo Mercedes-Benz. Tožeča stranka trdi, da zastopniki nosijo samo tveganje, ki izhaja iz njihove posredniške dejavnosti. Tožeča stranka naj bi imela torej s pravnega vidika proste roke pri odločanju, ali bo sklepala kupoprodajne pogodbe in pod kakšnimi pogoji. Navodila, dana zastopnikom, in njihove pogodbene obveznosti, kar zadeva sklepanje in vsebino kupoprodajnih pogodb, naj ne bi spadali na področje protimonopolnega prava.

41 Tožeča stranka trdi, da se na podlagi sodne prakse Sodišča člen 81(1) ES ne uporablja za pogodbe o trgovinskem zastopanju, če sta hkrati izpolnjena dva pogoja: po eni strani vključenost trgovskega zastopnika v prodajno omrežje proizvajalca ter po drugi strani okoliščina, da zastopnik svojo posredniško in predstavniško dejavnost opravlja izključno za naročnika (sodbi Sodišča z dne 16. decembra 1975 v zadevi Suiker Unie in drugi proti Komisiji, od 40/73 do 48/73, 50/73, od 54/73 do 56/73, 111/73, 113/73 in 114/73, Recueil, str. 1663, in z dne 24. oktobra 1995 v zadevi Volkswagen in VAG Leasing, C-266/93, Recueil, str. I-3477).

42 Kar zadeva pogoj, povezan z „vključenostjo“, tožeča stranka meni, da je pristop, ki ga je uporabila Komisija v sporni odločbi, nedosleden in nezdružljiv s sodno prakso na tem področju, zlasti ker Komisija trdi, da „značilnost vključenosti, v primerjavi z razdelitvijo tveganj, sama po sebi ne omogoča razlikovanja med trgovskim zastopnikom in neodvisnim distributerjem“ (uvodna izjava 163 sporne odločbe).

43 Tožeča stranka meni, da je Komisija, ker je element „vključitve“ potisnila v ozadje in dodatno poudarila pomen merila, povezanega z „razdelitvijo tveganj“, doseg prepovedi sporazumov razširila na trgovsko zastopanje na način, ki ni bil nikoli priporočen. Sama meni, da iz sodbe Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedene v točki 41 zgoraj, jasno izhaja, da po mnenju Sodišča „vključenost“ ni pogojena samo s tem, da zastopnik ne nosi tveganj, ampak tudi z njegovo vključitvijo v interese naročnika.

44 Tožeča stranka poleg tega trdi, da – v nasprotju s trditvami Komisije iz sporne odločbe (glej uvodni izjavi 164 in 165 sporne odločbe) – dejstvo, da tuji koncesionarji, ki niso trgovski zastopniki, s tretjimi osebami poslujejo podobno kot nemški zastopniki družbe Mercedes-Benz, ni pomembno. Po eni strani bi bilo treba ugotoviti, da je prisotna tudi ustrezna razdelitev tveganj. Po drugi strani pa naj analogije ne bi bilo mogoče utemeljiti, ker na podlagi sodne prakse Sodišča „vključitev“ ni odvisna samo od zunanjih značilnosti, ki se nanašajo na način, na katerega distributer posluje s tretjimi osebami na splošno in zlasti strankami, ampak tudi od „notranje“ značilnosti, povezane z razdelitvijo tveganj in vključenostjo zastopnika v interese naročnika.

45 Tožeča stranka poleg tega graja tudi dejstvo, da Komisija v sporni odločbi trdi, da za presojo pogodb, sklenjenih med proizvajalcem in trgovskim zastopnikom, z vidika protimonopolnega prava zadostuje opredelitev, ali mora trgovski zastopnik prevzeti tveganja, ki nujno spadajo k opravljanju podjetniške dejavnosti in so hkrati „neločljivo povezana“ z njegovo posredniško dejavnostjo (v tem smislu glej uvodno izjavo 153 sporne odločbe). Tožeča stranka trdi, da je tako stališče, ki ga je Komisija zavzela v sporni odločbi in Smernicah o vertikalnih omejitvah (UL 2000, C 291, str. 1, v nadaljevanju: Smernice), objektivno neutemeljen preobrat njenega pristopa, kar zadeva uporabo člena 81 ES. Poleg tega meni, da tako stališče ni združljivo s sodno prakso Sodišča na tem področju.

46 Tožeča stranka priznava, da zastopniki družbe Mercedes-Benz nosijo nekatere stroške in tveganja.

47 Prvič, tožeča stranka navaja, da mora zastopnik vsekakor nositi t. i. „provizijsko“ tveganje. Provizija naj bi bila običajno določena v odstotkih glede na obseg prodaje prek posameznega zastopnika. Možnosti, da bo zastopnik dobil provizijo, naj bi se torej v primeru velikega obsega prodaje povečevale in obratno. Tožeča stranka trdi, da naročnik, ko „na zadnji stopnji“ odloči, ali naj se pogodba sklene pod pogoji, ki jih zahteva kupec, odobri cenovne popuste, s tem ne zmanjša samo lastnih dohodkov, ampak tudi provizijo trgovskega zastopnika. Tožeča stranka poudarja, da zastopniki družbe Mercedes-Benz kljub temu ne nosijo tveganj, povezanih s cenami, in izpodbija presojo, da je odbitek „cenovnih koncesij“ od zastopnikove provizije „cenovno tveganje“.

48 Dejansko naj bi bil namreč znesek provizij, ki jih prejme zastopnik, določen z gospodarsko pogodbo. Ta naj bi se razlikovala glede na to, ali gre za posamično prodajo ali sklenitev prodajnega posla na podlagi sporazuma z veliko stranko ali „uporabnikom“. Tožeča stranka trdi, da je z zastopnikom dogovorjena za plačilo nižje provizije v primeru prodaje velikim strankam in nekaterim uporabnikom, saj v prodajo strankam, ki imajo z družbo Mercedes-Benz (in ne z zadevnim zastopnikom) sklenjeno posebno pogodbeno razmerje v obliki dogovorov o količinskih ali kategorialnih popustih, na splošno ni treba toliko vlagati kot v druge oblike prodaje, zlasti prodajo novim strankam. Zato naj bi bila dodelitev nižje provizije zastopniku objektivno utemeljena. Tožeča stranka dodaja, da pravice trgovskih zastopnikov do vedno enake provizije, ki se ne bi razlikovala glede na vrsto prodaje, ni mogoče utemeljiti z nobenim pravnim načelom.

49 Tožeča stranka poudarja, da mora biti avtomobilski koncesionar, kar zadeva nova vozila, pripravljen na veliko večje vložke kot zastopnik družbe Mercedes-Benz, zlasti kar zadeva vnaprejšnje financiranje vozil in tveganje, ki je neločljivo povezano s prodajo. Prodajno tveganje naj bi pri avtomobilskem koncesionarju zadevalo celotno ceno motornega vozila, medtem ko naj bi zastopnik družbe Mercedes-Benz nosil samo tveganje, da ne bo prejel predvidenih provizij. Poleg tega naj bi bila najvišja vrednost „provizijskega tveganja“, ki mu je izpostavljen trgovski zastopnik, enaka znesku provizije. Po mnenju tožeče stranke koncesionar tvega, da bo vozilo prodal z izgubo, medtem ko je pri zastopniku to tveganje izključeno. Nazadnje tožeča stranka še trdi, da z vidika protimonopolnega prava dejstvo, da se lahko zastopnik na podlagi posebnega sporazuma, ki ga sklene s stranko, odloči za odobritev cenovnih ugodnosti v škodo svoje provizije, ni v nasprotju s sklenitvijo pogodbe o trgovskem zastopanju. To možnost dojema prej kot svobodo, ki jo družba Mercedes-Benz dopušča zastopniku.

50 Drugič, zastopnik družbe Mercedes-Benz naj bi bil izpostavljen poklicnim stroškom, povezanim zlasti z dejavnostjo pridobivanja strank, ki jo opravlja z namenom prodaje čim večjega števila vozil. Tretjič, zastopnik naj bi v svojem imenu, za svoj račun in na lastno odgovornost zagotavljal delavniška popravila in prodajo nadomestnih delov.

51 Tožeča stranka izpodbija trditev Komisije, ki v sporni odločbi trdi, da se privilegirana obravnava, kar zadeva dejavnost trgovskega posredništva, za zastopnike družbe Mercedes-Benz ne uporablja, zlasti ker so ti pogodbeno zavezani ponujati poprodajne servisne storitve v lastnih mehaničnih delavnicah, izvajati garancijska dela in stalno skladiščiti nadomestne dele v lastnih skladiščih (glej točko 16 zgoraj).

52 Tožeča stranka navaja, da je Sodišče v sodbi Volkswagen in VAG Leasing, navedeni v točki 41 zgoraj, štelo, da so bili koncesionarji dejansko udeleženi pri tveganjih, povezanih s pogodbami, ki jih je z njimi kot trgovskimi zastopniki sklepala družba VAG Leasing, saj so morali po izteku pogodb o lizingu vozila odkupiti po predhodno dogovorjeni ceni. Poleg tega naj Sodišče ne bi priznalo obstoja vzporednih dejavnosti prodaje in predaje vozil strankam ter naj bi se sklicevalo na poprodajno dejavnost, ki so jo distributerji opravljali v svojem imenu in za svoj račun. Vendar naj iz tega ne bi izhajalo, da je Sodišče dejavnosti poprodajnega servisa pripisalo samostojen pomen, saj je ta dejavnost smiselna le kot dopolnitev prodajne dejavnosti. V sodbi naj ne bi bilo z ničimer nakazano, da lahko soobstoj dejavnosti trgovskega posredništva in omogočanja poprodajnih servisnih storitev privede do ambivalentnega odnosa, zaradi katerega naj bi bila izključena kakršna koli privilegirana obravnava z vidika protimonopolnega prava.

53 Tožeča stranka poleg tega opozarja, da je obveznost, ki je zastopniku naložena s členom 13(1) pogodbe o zastopanju, v katerem je določeno, da mora „opravljati garancijska dela na vozilih, ki jih dobavi družba Daimler-Benz, ne glede na to, kje in prek katerega posrednika so bila ta prodana“, prvi pogoj za izvzetje na podlagi člena 5(1)(a) Uredbe št. 1475/95. Če družba Mercedes-Benz zastopnikom ne bi naložila ustrezne garancijske obveznosti, bi se Komisija verjetno sklicevala na dejstvo, da pogodbe o zastopanju ne izpolnjujejo pogojev iz Uredbe št. 1475/95.

54 Tožeča stranka meni, da je predpostavka Komisije, da zastopnik za opravljanje garancijskih del prejme samo „garancijsko plačilo“, ki se izračuna na podlagi povprečnih tarif zastopnika in naj torej „ne bi nujno“ pokrilo tarif, za katere naj bi obstajala možnost prostih dogovorov s tretjo stranko, neutemeljena. Zastopniki naj bi za garancijska dela prejeli več kot le preprosto povračilo stroškov, to je tudi plačilo, za katero naj bi se za isto popravilo dogovorili s tretjo stranko. Cene v tem okviru naj bi vključevale kritje njihovih stroškov in dobiček. Zastopnik naj bi garancijske storitve opravljal v okviru svoje običajne vzdrževalne dejavnosti in naj bi zato deloval v svojem imenu in za svoj račun. Te storitve naj bi se od „običajnih“ popravil razlikovale le po tem, da „vozilo ne pripada stranki, ampak družbi Mercedes-Benz, ki se na zastopnika obrne s pozivom, naj izpolni garancijsko obveznost, ki zadeva samo njo“.

55 Po mnenju tožeče stranke enako velja za vzpostavitev mehanične delavnice in vzdrževanje skladišča nadomestnih delov, za kar mora poskrbeti zastopnik. Te dejavnosti naj bi zastopnik opravljal v svojem imenu in za svoj račun. Zato naj bi bilo samoumevno, da te naložbe tudi sam financira.

56 Tožeča stranka trdi, da zastopniki niso udeleženi pri prevoznih stroških (v tem smislu glej uvodno izjavo 157 sporne odločbe). Priznava sicer, da mora zastopnik na podlagi člena 4(4) pogodbe o zastopanju s stranko skleniti sporazum o prevoznih stroških. Vendar te določbe ne razlaga kot tveganje, ampak prej kot dodatno možnost za trgovskega zastopnika, da ustvari dobiček. Zastopnik naj bi bil vključen v prevozni sistem, ki ga organizira družba Mercedes-Benz prek pogodbenih komisionarjev, zadolženih za prevoz: ta sistem naj bi mu omogočal prevoz motornih vozil po predhodno določeni ceni, ki naj bi se strankam obračunala skupaj s storitvama priprave in registracije vozila ter dodatkom. Poleg tega naj bi bilo tveganje, povezano s prevoznimi stroški – čeprav bi menili, da ga v distribucijskem omrežju družbe Mercedes-Benz nemški trgovski zastopniki niso popolnoma razbremenjeni –, samo „zanemarljivo“, in sicer ne glede na to, ali ga presojamo kot celoto ali ločeno.

57 Tožeča stranka pojasnjuje, da sodelovanja zastopnikov pri pospeševanju prodaje ni mogoče imeti za udeležbo pri tveganjih, povezanih z različnimi prodajnimi operacijami, ampak gre za zastopnikovo obveznost, da organizira in financira dejavnost trgovskega posredništva, ki jo opravlja, kar zadeva osebje in material. Pri tem poudarja, da zastopnik ne sodeluje pri oglaševanju na nacionalni ali regionalni ravni, ampak samo pri promoviranju, povezanem z njegovo lastno dejavnostjo. Trgovski zastopniki naj bi stroške takega promoviranja in z njim povezana tveganja financirali iz svoje provizije. Tožeča stranka meni, da trditev Komisije, da so testna vozila vzorci, ali dokumentacija iz člena 4(2)(a) Direktive Sveta 86/653/EGS z dne 18. decembra 1986 o usklajevanju zakonodaje držav članic o samozaposlenih trgovskih zastopnikih (UL L 382, str. 17), ni utemeljena. V tej direktivi naj namreč ne bi bilo nikjer govora o vzorcih, ampak o dokumentaciji, to je materialu, ki se priskrbi posebej za namene oglaševanja, in ne vozilih, ki se uporabljajo v okviru predstavitev in jih nato zastopnik proda pod pogoji, zaradi katerih nima nobene izgube.

58 Po mnenju tožeče stranke dejstvo, da zastopnik družbe Mercedes-Benz vzdržuje veliko testnih vozil, ne pomeni, da je zato udeležen v tveganjih, povezanih s prodajo novih vozil, ampak ta okoliščina kaže le to, da so pri opravljanju njegove posredniške dejavnosti potrebni precejšnji vložki za pridobivanje strank. Glede tega tožeča stranka izpodbija trditev Komisije iz sporne odločbe, da so „testna in službena vozila zastopstev povprečno predstavljala več kot 21,66 % prometa teh zastopstev“. Pri tem navaja, da ta odstotek velja za „promet za osebna vozila znamke Mercedes-Benz na nacionalni ravni“. Torej naj ne bi šlo za promet, značilen posebej za zastopnike.

59 Nasprotno tožeča stranka trdi, da „znaša delež – če ta odstotek prenesemo na zastopnike in pri tem za imenovalec ne uporabimo samo prejetih provizij, ampak tudi promet družbe Mercedes-Benz, ustvarjen pri prodaji s posredovanjem teh zastopnikov – za osebna vozila samo 8 %, če prištejemo še gospodarska vozila, pa 9,8 %“. Če poleg tega „delež testnih in službenih vozil dodamo dejanskemu prometu zastopnika [...], znaša delež samo za osebna vozila 15,8 %, skupaj z gospodarskimi vozili pa 19,3 %“.

60 Tožeča stranka dodaja, da Komisija prodaje testnih vozil, za katera je zastopnik deležen posebej ugodnih pogojev, ne more obravnavati kot tveganje za zastopnika (uvodna izjava 158 sporne odločbe). Po njenem mnenju do takega tveganja običajno ne pride. Nasprotno, tožeča stranka opozarja, da dejavnost, povezana s testnimi vozili, zastopniku prinaša dodatne dohodke. Tudi če trgovski zastopnik testnih vozil ne bi mogel prodati po ceni, višji od nakupne cene, in bi imel zato dodatne stroške, naj bi bila ta trditev brezpredmetna. Trgovski zastopnik naj bi namreč iz lastnih virov financiral samo storitve, povezane s sklepanjem prodajnih poslov, kar je njegova dolžnost na podlagi pogodbe o trgovskem zastopanju, in naj bi nosil samo tveganja, neposredno povezana s temi storitvami.

61 Tožeča stranka meni, da je trditev, ki jo Komisija navaja v sporni odločbi, da je v okviru prometa tipičnega trgovskega zastopstva „mogoče posredniški dejavnosti v pravem pomenu besede pripisati samo približno šestino celotnega prometa“, s pravnega vidika brezpredmetna. Poleg tega opozarja, da je Komisija v sporni odločbi za izračun uporabila napačno metodo in da je treba upoštevati „zunanji promet [zastopnika] in ne samo zneska prejetih provizij“. Po ocenah družbe Mercedes-Benz naj bi posredniška dejavnost prej obsegala „približno 55 % celotne podjetniške dejavnosti trgovskega zastopnika“.

62 Komisija trdi, da se zaradi vrste in obsega stroškov in tveganj, ki jih tožeča stranka nalaga svojim zastopnikom, ter velikega deleža prometa, ki ga zastopnik v primerjavi s posredništvom pri prodaji novih vozil ustvari z neodvisno dejavnostjo, za pogodbe, sklenjene med tožečo stranko in nemškimi zastopniki, uporablja člen 81(1) ES, kakor bi se ta člen uporabljal za pogodbe, sklenjene s pogodbenim distributerjem.

63 Komisija opozarja, da se pogodba, sklenjena med zastopnikom in njegovim naročnikom, obravnava kot pogodba, sklenjena med ločenima podjetjema, zato je treba pri sklepanju take pogodbe načelno upoštevati pravila o konkurenci. Različne pogodbene klavzule naj bi bile torej izvzete iz uporabe teh pravil samo, če nimajo protikonkurenčnih ciljev ali učinkov.

64 Komisija meni, da tožeča stranka ni upoštevala niti vrste tveganj, ki jih morajo nositi njeni zastopniki, niti pravnih posledic tega prenosa tveganj nanje.

65 Komisija navaja, da po mnenju tožeče stranke iz sodne prakse izhaja, da je neuporaba člena 81(1) ES za pogodbe o zastopanju pogojena s sočasno izpolnitvijo dveh pogojev: po eni strani razdelitve tveganj, značilne za tako razmerje, po drugi pa „vključenosti“ zastopnika v naročnikovo podjetje. Komisija trdi, da tožeča stranka s tem predlaga širšo uporabo prepovedi sporazumov v primeru zastopstev, kot jo je uporabila Komisija, saj ta meni, da zastopniku privilegiran status z vidika konkurenčnega prava ne pripada le, če mora nositi več kot zanemarljiva finančna in trgovska tveganja, ne zahteva pa, da je zastopnik v naročnikovo podjetje tudi vključen – ne glede na opredelitev tega izraza. Glede tega Komisija meni, da iz sodbe Volkswagen in VAG Leasing, navedene v točki 41 zgoraj, izhaja, da Sodišče merilu „vključenosti“ ne pripisuje več nobenega neodvisnega pomena, ki ne bi temeljil na razdelitvi tveganj. Po mnenju Komisije iz sodbe Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedene v točki 41 zgoraj, in zlasti iz točk od 538 do 542 te sodbe, izhaja, da je Sodišče menilo, da zastopnika ni mogoče šteti za „vključenega“ v naročnikovo podjetje, če nosi nekatera tveganja.

66 Poleg tega naj bi bilo v tej zadevi mogoče s prenosom obrazložitve Sodišča iz sodbe Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedene v točki 41 zgoraj, pokazati, da naj bi v primeru „ambivalentnega odnosa“, to je ko je posrednik hkrati zastopnik in neodvisni trgovec, prepoved sporazumov veljala ne le za dejavnost, ki jo zadevna oseba opravlja v svojem imenu in za svoj račun, ampak tudi za dejavnost, ki jo opravlja v imenu naročnika in za njegov račun. V obravnavanem primeru naj bi nemški zastopniki tožeče stranke opravljali nezanemarljive samostojne dejavnosti, in čeprav tožeča stranka in njeni zastopniki – v nasprotju z dejstvi, na podlagi katerih je bila izrečena sodba Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedena v točki 41 zgoraj – v okviru vseh svojih funkcij ne tržijo istega blaga, naj bi kljub temu obstajala tesna objektivna povezava med prodajo novih vozil, vodenjem delavnice za popravila in poprodajnim servisom. Opravljanje dejavnosti, povezanih z garancijo vozil, poprodajnim servisom in prodajo nadomestnih delov, naj bi se od zastopnika zahtevalo prav z namenom prodaje novih vozil, kar naj bi veljalo tudi za druga tveganja, ki jih mora nositi. S to povezavo naj bi bilo mogoče podpreti enotno uporabo pogodbenega razmerja, tudi kar zadeva uporabo konkurenčnega prava.

67 Komisija meni, da je sodba Sodišča z dne 1. oktobra 1987 v zadevi Vlaamse Reisbureaus (311/85, Recueil, str. 3801) za rešitev tega spora brezpredmetna, saj se dejstva, na podlagi katerih je bila izrečena navedena sodba, razlikujejo od dejstev iz te zadeve.

68 Komisija se sklicuje tudi na sodbo Volkswagen in VAG Leasing, navedeno v točki 41 zgoraj, v kateri naj bi Sodišče potrdilo, da trgovski zastopnik z vidika uporabe konkurenčnega prava izgubi privilegiran status, če nosi vsaj eno tveganje, izhajajoče iz pogodb, ki jih sklepa za svojega naročnika. Zato meni, da z dejstvom, da nemški zastopniki tožeče stranke ne nosijo vseh tveganj, povezanih z operacijami, v katerih sodelujejo kot posredniki, ampak samo njihov nezanemarljiv del, ni mogoče omajati upoštevnosti prepovedi sporazumov, kar zadeva ukrepe za omejevanje vzporedne trgovine, ki so bili sklenjeni z njimi.

69 Komisija izpodbija razlago, ki jo tožeča stranka uporablja za sodbo Volkswagen in VAG Leasing, navedeno v točki 41 zgoraj (glej točko 52 zgoraj). Ta naj bi želela ustvariti vtis, da sporna odločba presega to sodno prakso, medtem ko je, nasprotno, Komisija to sodbo razlagala restriktivno. Upoštevala naj bi namreč samo dejstvo, da so zastopniki odgovorni za izvajanje ločenih dejavnosti, ki vključujejo trgovska tveganja, to je storitev, povezanih z garancijo proizvajalca, poprodajnim servisom in prodajo nadomestnih delov, ker naj bi bila ta odgovornost– po mnenju proizvajalca – nujen dodatek k delni dejavnosti, v okviru katere zastopnik opravlja samo delo posrednika. Glede tega Komisija meni, da je stališče tožeče stranke, da v zadevnem primeru poprodajna servisna storitev ne bi smela igrati nobene vloge pri presoji ukrepov za omejevanje konkurence, dogovorjenih v okviru pogodbe o zastopanju, nerazumljivo.

70 Komisija pojasnjuje, da lahko nekatere obveznosti, ki jih naročnik naloži svojemu zastopniku, presežejo vzajemno obrambo interesov in se torej lahko izkažejo kot nesorazmerne. Zato bi bilo treba v vsakem posameznem primeru preveriti, ali je zadevna obveza, če je z njo omejena konkurenca, res potrebna zaradi same narave odnosa in ali je potrebna za zaščito „pravnega statusa zastopnika“.

71 Komisija meni, da obveznosti, katerih namen je omejevanje konkurence „znotraj znamke“ na trgu proizvodov ter cenovne konkurence in dobavnih pogojev za vozila, namenjena lizingu, niso nujne zaradi same narave odnosa med strankami ali značilne za sistem prodaje prek trgovskih zastopnikov. Prav za to naj bi šlo pri pogojih, s katerimi naj bi tožeča stranka omejila „manevrski prostor“ teh zastopnikov, ko je od njih zahtevala, naj strankam iz Skupnosti zaračunajo 15‑odstotni predujem, in jim naložila, naj nova vozila, kolikor je to mogoče, prodajajo samo strankam s svojega pogodbenega območja in se tako izogibajo notranji konkurenci. Komisija izpodbija utemeljitev tožeče stranke, da se prepoved sporazumov uporablja za pogodbe o zastopanju samo, če zastopnik nosi tveganja in stroške, ki izhajajo iz sklenitve ali ureditve kupoprodajnih pogodb, ki jih sklepa ali se zanje dogovarja za podjetje, ne pa če opravlja samostojno gospodarsko dejavnost, kar zadeva dejavnosti, za katere ga je določil naročnik. Ta trditev naj ne bi upoštevala vsebine ravnanja, ki ga je prijavila Komisija. Poleg tega naj ne bi dovolj upoštevala dejanskih gospodarskih okoliščin, saj temelji samo na tveganjih, ki jih zastopnik nosi na prodajnem trgu, ko blago kupi, da bi ga prodal naprej. Po eni strani naj bi bila teža tveganj, katerih je tožeča stranka razbremenjena in so s tem nakupom naložena zastopniku, odvisna od okoliščin v vsakem posameznem primeru. Po drugi strani pa naj bi tveganja, povezana s prodajo na prodajnem trgu, pogosto izhajala iz dejstva, da je za tako prodajo potrebna posebna infrastruktura na trgu, ki je neodvisna od zastopnikovega nakupa proizvodov. Glede tega se Komisija sklicuje na dejavnosti, povezane z izvajanjem garancije proizvajalca, ki naj bi se v glavnem prekrivala z garancijo samega preprodajalca, poprodajnim servisom ter nakupom, predstavitvijo in preprodajo testnih vozil. Kar zadeva prodajno tveganje kot tako, naj bi koncesionarji družbe Mercedes tožečo stranko razbremenili le deloma, saj naj bi ta svoja vozila proizvajala „po meri“ in ne zato, da bi jih skladiščila. Komisija meni, da mora podjetje, ki za distribucijo svojih proizvodov uporablja trgovske zastopnike in nanje prenaša posebna tveganja, povezana s pogodbami ali trgom, sprejeti dejstvo, da se za odnose med zadevnim podjetjem in njegovimi zastopniki uporablja prepoved sporazumov. Dejstvo, da mora zastopnik obvezno sprejeti gospodarska tveganja, bi moralo biti neločljivo povezano z manevrsko svobodo, ki bi zastopniku omogočila soočanje s temi tveganji, omejevanje tega manevrskega prostora pa naj bi bilo, če se s takim ravnanjem znatno omeji konkurenca, v nasprotju s konkurenčnim pravom.

72 Komisija meni, da je treba trditve tožeče stranke, povezane z analizo razdelitve različnih tveganj v sporni odločbi (razen njenih pripomb glede kraja izvajanja pogodbe), zavrniti.

73 Kar zadeva cenovno tveganje, Komisija trdi, da tožeča stranka del tveganja, povezanega s trženjem vozil, prenaša na svoje zastopnike. Vsak cenovni popust, ki ga odobri zastopnik, naj bi bil namreč v celoti odtegnjen od njegove provizije. Komisija meni, da so trgovski zastopniki zato udeleženi pri prodajnem tveganju tožeče stranke in zanje torej velja prepoved sporazumov (v tem smislu glej sodbo Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedeno v točki 41 zgoraj), in sicer ne glede na to, ali se zastopnik v okviru posamičnega sporazuma o cenah ali standardiziranih sporazumov o pogojih, ki jih tožeča stranka sklepa z velikimi strankami, odpove proviziji ali ne. V obeh primerih naj bi tožeča stranka spodbujala trženje na račun zastopnikove provizije in tako zastopnika zavezala k udeležbi, kar zadeva cene in tveganja, povezana s prodajo vozil. Komisija glede tega navaja, da se lahko zastopnikova provizija, če proda vozilo stranki, s katero je tožeča stranka sklenila sporazum glede ustreznih pogojev, zmanjša tudi za do 6‑odstoten znesek. Poleg tega naj bi tožečo stranko cenovni popusti, odobreni velikim strankam, bremenili samo, če presežejo 6 %. Komisija meni, da je položaj koncesionarjev in zastopnikov z gospodarskega vidika primerljiv. Poleg tega dodaja še, da se na podlagi Direktive 86/653 zastopnikovo plačilo običajno izračuna v odstotkih glede na število pogodb, ki jih je ta sklenil.

74 Če se to število razlikuje od prvotno predvidenega števila, naj bi trgovski zastopnik običajno nosil samo tveganje, ki izhaja iz dejstva, da se dogovorjena stopnja provizije uporabi za tako zmanjšano število. Na splošno naj zastopnik ne bi bil zavezan, da prek mehanizmov, kakršen je zmanjšanje lastne provizije do višine cenovnega popusta, sistematično skrbi za to, da njegov naročnik ne nosi posledic nihanja števila sklenjenih pogodb. Zato naj bi bilo nemogoče trditi, da dejstvo, da zastopnik v vseh vrstah pogodb bolj ali manj nosi tržno tveganje tožeče stranke, pomeni samo to, da ne obstaja noben sporazum, ki bi zastopnikom preprečeval, da se odpovejo svoji proviziji.

75 Komisija opozarja, da zastopniki nosijo tudi tveganje, povezano s prevoznimi stroški. Na podlagi pogodbe o zastopanju naj bi zastopnik stranki dobavil novo kupljeno vozilo in se z njo dogovoril o plačilu te storitve. Dejstvo, da lahko zastopnik po zaslugi razlike med zneskom, ki ga mora plačati prevozniku, in plačilom, za katero se dogovori s stranko, ustvari dodaten dobiček, naj ne bi z ničimer vplivalo na to, da zastopnik tvega, da od stranke ne bo prejel plačila. Če stranka vozila ne prejme, že plačani prevozni stroški kljub temu bremenijo zastopnika. Komisija glede dejstva, da se tožeča stranka sklicuje na tipične obveznosti trgovskega zastopnika, ki so že same po sebi vključene v sistem, odgovarja, da je z nemškim pravom, ki se uporablja za trgovske zastopnike, določeno, da stroški dobave blaga bremenijo naročnika in ne zastopnika. Nazadnje Komisija poudarja, da je preučevanje morebitne „zanemarljivosti“ tveganj, povezanih s prevoznimi stroški, odveč, saj morajo zastopniki nositi še veliko drugih trgovskih tveganj.

76 Komisija pojasnjuje, da mora na podlagi pogodbe o zastopanju zastopnik nameniti precejšen delež svojih finančnih sredstev za pospeševanje prodaje in da nase prevzame tveganje, kar zadeva prodajo precejšnjega števila vozil (glej točko 58 zgoraj). Glede tega ugotavlja, da je – ob upoštevanju 15,8-odstotnega deleža, ki ga navaja tožeča stranka (glej točko 59 zgoraj) – promet, ki izhaja iz preprodaje testnih in službenih vozil, v primerjavi s provizijami, ki jih zastopniki prejmejo za opravljanje dejavnosti posrednika pri prodaji novih vozil, precejšen. Komisija trdi, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke finančnega vložka in tveganja, ki ju zahteva od svojih zastopnikov, ni mogoče preučevati ločeno od posredniške dejavnosti zastopnikov, saj so testna vozila vložek, posebej značilen za ta trg, ki ga tožeča stranka zahteva od svojih zastopnikov in je neposredno uporaben z vidika trženja končnemu uporabniku. Komisija meni, da mora naročnik na podlagi člena 4(2)(a) Direktive 86/653 trgovskemu zastopniku testna vozila dati na razpolago brezplačno, saj so ta po njenem mnenju enakovredna „vzorcem“ ali „dokumentaciji“, ki so potrebni za izvajanje njegove dejavnosti. Zato naj bi tožeča stranka svoje dolžnosti prelagala na zastopnike. Iz tega sledi, naj bi tožeča stranka zastopnikom nalagala funkcije, tveganja in finančna bremena, povezana s trženjem njenih proizvodov, ki ji jih nalaga zakonodajalec. Ker je tožeča stranka od zastopnikov zahtevala, naj v glavnem ravnajo kot neodvisni distributerji (testnih) vozil, naj bi jih naredila za „neprave“ trgovske zastopnike in bi se zato moralo zanje uporabljati konkurenčno pravo.

77 Komisija trdi, da morajo zastopniki na lastne stroške in lastno odgovornost izvajati garancijo proizvajalca, ki jo tožeča stranka ponuja za nova vozila, vzpostaviti delavnico, vzdrževati zalogo nadomestnih delov ter v svojo ponudbo vključiti poprodajni servis in garancijske storitve (uvodna izjava 159 sporne odločbe). Zato meni, da te naložbe, ki so posebej značilne za zadevni trg in se zahtevajo od trgovskih zastopnikov, pomenijo, da ti s tožečo stranko delijo stroške in tveganja, ki so povezani s trženjem njenih novih vozil.

78 Komisija izpodbija razločevanje tožeče stranke med posredniško dejavnostjo in poprodajnim servisom, ki naj bi bilo nenaravno in naj se ne bi ujemalo z dejanskim gospodarskim stanjem. Namen dejavnosti poprodajnega servisa naj bi bil namreč pospešiti prodajo vozil tožeče stranke, saj končni uporabnik pričakuje, da bo imel za kupljeno vozilo na voljo ustrezno vzdrževalno omrežje. Poleg tega naj bi tožeča stranka sama zasnovala trgovsko dejavnost in poprodajni servis kot gospodarsko enoto. Na podlagi člena 6 pogodbe o zastopanju naj bi se, če vozilo v določenem časovnem roku pristane na pogodbenem območju drugega zastopnika, del provizije prvega zastopnika prenesel na drugega zastopnika. Iz tega sledi, da posredniške dejavnosti ni mogoče obravnavati ločeno od stroškov in tveganj, ki jih mora nositi zastopnik v okviru zagotavljanja garancijskih storitev, poprodajnega servisa in ponujanja nadomestnih delov. Komisija opozarja še na podobnost te zadeve z zadevama, v katerih sta bili izrečeni sodbi Volkswagen in VAG Leasing, navedena v točki 41 zgoraj, in Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedena v točki 41 zgoraj. Po mnenju Komisije so pravice do plačila, ki jih pridobi zastopnik zaradi opravljanja garancijskih storitev in poprodajnega servisa, popolnoma brezpredmetne, saj mora kljub temu nositi stroške in tveganja, povezana z dejavnostjo, ki jo opravlja. Uredbe št. 1475/95, ki jo navaja tožeča stranka, naj ne bi bilo mogoče uporabiti v primeru preprostega „posredništva“, ki zadeva prodajo novih vozil, saj naj bi manjkal element „preprodaje“, kakor je opredeljen v členu 10(12). Tožeča stranka bi torej lahko resničnim posrednikom prepustila prosto presojo o tem, ali naj zagotavljajo garancijske storitve in poprodajni servis ali ne. Nazadnje Komisija še meni, da je mogoče tveganja, ki jih nosi zastopnik v primeru napak na proizvodu, pojasniti predvsem z dejstvom, da je zastopnik del garancijskega omrežja tožeče stranke, kar velja tudi za poprodajni servis.

79 Komisija glede očitka tožeče stranke, da je primerjala promet, ki ga zastopnik uresniči po zaslugi provizije, s prometom, ki ga uresniči v svojem imenu in za svoj račun, trdi, da se tudi v primeru uporabe izhodišča, ki ga je izbrala tožeča stranka, precejšen del gospodarske dejavnosti zastopnika nanaša na neodvisne dejavnosti, katerih opravljanje mu nalaga tožeča stranka, in da tega dela pri presoji pogodbenih odnosov med tožečo stranko in njenimi zastopniki z vidika konkurenčnega prava ni mogoče spregledati.

80 Komisija zavrača trditev tožeče stranke, da je treba zastopnike obravnavati kot podružnice. Glede tega namreč meni, da neodvisnost trgovskega zastopnika ni odvisna od opredelitve, ali ta brani iste interese kot njegov naročnik ali pa tudi interese tretjih strank. Po mnenju Komisije se prepoved sporazumov uporablja, če mora zastopnik – kot v obravnavanem primeru – nositi tveganja, ki so posebej značilna za zadevne pogodbe ali trg.

Presoja Sodišča prve stopnje

81 V skladu s sodno prakso mora Sodišče prve stopnje, ko mu je predložena tožba za razglasitev ničnosti odločbe na podlagi člena 81(1) ES, na splošno opraviti celosten pregled, da ugotovi, ali so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 81(1) ES ali ne (v tem smislu glej sodbi Sodišča z dne 11. julija 1985 v zadevi Remia in drugi proti Komisiji, 42/84, Recueil, str. 2545, točka 34, in z dne 17. novembra 1987 v zadevi BAT in Reynolds proti Komisiji, 142/84 in 156/84, Recueil, str. 4487, točka 62).

82 V členu 81(1) ES je določeno:

„Kot nezdružljivi s skupnim trgom so prepovedani vsi sporazumi med podjetji, sklepi podjetniških združenj in usklajena ravnanja, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami in katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na skupnem trgu [...]“

83 Iz besedila tega člena izhaja, da tako opredeljena prepoved zadeva samo dvostransko ali večstransko usklajeno ravnanje v obliki sporazumov med podjetji, sklepov podjetniških združenj ali usklajenega ravnanja. Zato pojem sporazuma v smislu člena 81(1) ES, kot ga je razlagala sodna praksa, temelji na obstoju soglasja volj med najmanj dvema strankama (sodba Sodišča prve stopnje z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Bayer proti Komisiji, T-41/96, Recueil, str. II-3383, točki 64 in 69, ki je bila potrjena s sodbo Sodišča z dne 6. januarja 2004 v zadevi BAI in Komisija proti Bayer, C-2/01 P in C-3/01 P, Recueil, str. I-23).

84 Iz tega izhaja, da se, če odločitev proizvajalca pomeni enostransko ravnanje podjetja, zanjo ne uporablja člen 81(1) ES (v tem smislu glej sodbi Sodišča z dne 25. oktobra 1983 v zadevi AEG proti Komisiji, 107/82, Recueil, str. 3151, točka 38, in z dne 17. septembra 1985 v zadevi Ford proti Komisiji, 25/84 in 26/84, Recueil, str. 2725, točka 21, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. julija 1994 v zadevi Dunlop Slazenger proti Komisiji, T-43/92, Recueil, str. II-441, točka 56).

85 Iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da je treba v okviru konkurenčnega prava pojem podjetja razumeti, kot da označuje gospodarsko enoto z vidika predmeta zadevnega sporazuma, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (sodba Sodišča z dne 12. julija 1984 v zadevi Hydrotherm, 170/83, Recueil, str. 2999, točka 11, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. junija 2000 v zadevi DSG proti Komisiji, T-234/95, Recueil, str. II-2603, točka 124). Sodišče je poudarilo, da za namene uporabe pravil o konkurenci formalna ločitev dveh družb, ki izhaja iz njune ločene pravne osebnosti, ni odločilna, saj je odločilno merilo obstoj ali neobstoj njune enotnosti ravnanja na trgu. Torej se lahko izkaže, da je treba ugotoviti, ali dve družbi z različnima pravnima osebnostma oblikujeta ali spadata v eno samo podjetje ali gospodarsko entiteto z enotnim ravnanjem na trgu (v tem smislu glej sodbo Sodišča z dne 14. julija 1972 v zadevi ICI proti Komisiji, 48/69, Recueil, str. 619, točka 140).

86 Iz sodne prakse izhaja, da tak položaj ni omejen samo na primere, ko družbe vzdržujejo odnose matične s hčerinsko družbo, ampak se v nekaterih okoliščinah nanaša tudi na odnose med družbo in njenim trgovskim predstavnikom ali med naročnikom in prevzemnikom naročila. Kar zadeva uporabo člena 81 ES, je namreč pomembno, da se ugotovi, ali naročnik in njegov posrednik ali „trgovski predstavnik“ oblikujeta gospodarsko enoto, v kateri je slednji dopolnilni organ, vključen v podjetje prvega, saj se na podlagi tega določi, ali zadevno ravnanje spada v območje uporabe tega člena. Sodišče je tako presodilo, da „je mogoče posrednika, če opravlja dejavnost v korist svojega naročnika, šteti za dopolnilni organ, ki je vključen v podjetje slednjega in se mora zato ravnati v skladu z navodili naročnika, ter s tem podjetjem, podobno kot uslužbenec na področju trženja, oblikuje gospodarsko enoto“ (sodba Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedena v točki 41 zgoraj, točka 480).

87 Položaj je drugačen, če so zastopnikom s sporazumi, ki jih sklenejo z naročnikom, dodeljene ali prepuščene funkcije, ki so z gospodarskega vidika blizu funkcijam neodvisnega trgovca, saj je z njimi določeno, da ti zastopniki nosijo finančna tveganja, povezana s prodajo ali izvajanjem pogodb, sklenjenih s tretjimi osebami (v tem smislu glej sodbo Suiker Unie in drugi proti Komisiji, navedeno v točki 41 zgoraj, točka 541). Zato je bilo opredeljeno, da lahko zastopniki izgubijo status neodvisnega gospodarskega subjekta samo, če ne nosijo nobenega tveganja, ki bi izhajalo iz pogodb, ki jih sklepajo za naročnika, in če delujejo kot dopolnilni člen, vključen v naročnikovo podjetje (v tem smislu glej sodbo Volkswagen in VAG Leasing, navedeno v točki 41 zgoraj, točka 19).

88 Če torej zastopnik, čeprav ima ločeno pravno osebnost, ne določa samostojno svojega ravnanja na trgu, ampak izvaja navodila, ki mu jih daje naročnik, se prepovedi iz člena 81(1) ES za odnose med njim in naročnikom, s katerim oblikuje gospodarsko enoto, ne uporabljajo.

89 Treba je ugotoviti, da se v okviru tega tožbenega razloga stranki v obravnavanem primeru ne strinjata glede analize, ki jo je opravila Komisija v sporni odločbi, kar zadeva pravni status nemških zastopnikov družbe Mercedes-Benz za namen uporabe člena 81(1) ES ter zlasti stopnjo tveganja, ki jo nosijo ti zastopniki na podlagi pogodbe o zastopanju, in vprašanje njihove vključenosti v družbo Mercedes-Benz.

90 Sodišče prve stopnje mora zato ob upoštevanju zgoraj navedenega preučiti utemeljenost presoje, ki jo je podala Komisija v sporni odločbi, kar zadeva pravni odnos med tožečo stranko in njenimi trgovskimi zastopniki v Nemčiji.

91 Ugotoviti je treba, da je ta odnos urejen zlasti z določbami tipske pogodbe o zastopanju, sklenjene med družbo Mercedes-Benz in njenimi zastopniki, in nemškim trgovskim zakonikom. V odgovorih na pisna vprašanja Sodišča prve stopnje (glej točko 34 zgoraj) je tožeča stranka navedla, da je Komisija v sporni odločbi upoštevala različico tipske pogodbe iz junija 1997. Tožeča stranka je tudi potrdila, da je ta različica v bistvu enaka različicam, ki so se uporabljale v celotnem obdobju, na katero se nanaša sporna odločba. Iz spisa izhaja, da določila in pogoje iz tipske pogodbe o zastopanju enostransko določa družba Mercedes-Benz. Poleg tega ni sporno, da je pogodba, sklenjena med družbo Mercedes-Benz in njenimi nemškimi zastopniki, pogodba o zastopanju, za katero se uporablja nemško trgovsko pravo. V okviru tega spora Komisija ni trdila, da obstajajo stvarne razlike med različnimi pogodbami o zastopanju, ki jih je družba Mercedes-Benz sklenila s posameznimi zastopniki.

92 Treba je opozoriti, da stranki ne izpodbijata dejstva, da se funkcije, ki so formalno dodeljene zastopniku na podlagi pogodbe o zastopanju, skladajo z načinom, na katerega se ta pogodba izvaja v praksi. Torej ni sporno, da na podlagi določil iz pogodbe o zastopanju in v praksi nova vozila družbe Mercedes-Benz v Zvezni republiki Nemčiji prodaja družba Mercedes-Benz neposredno strankam in da jih je zastopnikom prepovedano prodajati v svojem imenu in za svoj račun.

93 Sodišče prve stopnje ugotavlja, da nemški zastopnik na podlagi pogodbe o zastopanju nima nobenega vpliva ali pristojnosti, kar zadeva prodajo vozil znamke Mercedes-Benz. Funkcija takega nemškega zastopnika je namreč omejena samo na zbiranje naročil potencialnih strank, ki jih posreduje družbi Mercedes-Benz, ta pa jih odobri in izvede. Glede tega je v členu 4(1) in (3) pogodbe o zastopanju določeno, da se zastopnik dogovarja o prodaji vozil na podlagi cenika, ki ga določi družba Mercedes-Benz, in v skladu z njenimi navodili, kupoprodajna pogodba pa začne veljati šele z datumom, ko družba Mercedes-Benz odobri naročilo, ki ga je posredoval zastopnik.

94 Poleg tega iz spisa izhaja, da zastopnik med dogovori o sklenitvi kupoprodajne pogodbe s stranko nima nobene pristojnosti, kar zadeva ceno vozila, ki naj bi ga prejel od družbe Mercedes-Benz. Tožeča stranka je v odgovorih na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje, namreč potrdila, da zastopnik ni pooblaščen za dajanje popustov za račun družbe Mercedes-Benz, ne da bi se ta z njimi strinjala. Vendar je dodala, da lahko zastopnik popuste odobri tudi brez tega soglasja, ki pa se v tem primeru odtegnejo od njegove provizije, in potrdila, da v pogodbi o zastopanju ni nobene določbe, ki bi tako delno odpoved proviziji prepovedovala. Tožeča stranka navaja, da mora zastopnik, če v okviru prodaje novih vozil strankam odobri popuste, te odtegniti od svoje provizije.

95 Zato je treba preučiti, ali je trditev iz sporne odločbe, da nemški zastopnik, ker se zaveže k cenovnim popustom, ki se v celoti odtegnejo od njegove provizije, nosi precejšnje cenovno tveganje za vozila, za katera sklepa kupoprodajne pogodbe (glej uvodno izjavo 155), pravilna.

96 Iz spisa izhaja, da nemški zastopniki, v primerjavi s koncesionarji družbe Mercedes-Benz iz drugih držav, pri družbi Mercedes-Benz ne kupujejo novih vozil, da bi jih potem preprodali strankam, in ni sporno, da zastopnikom ni treba imeti zaloge novih vozil (glej uvodno izjavo 156 sporne odločbe). Na podlagi določb pogodbe o zastopanju lahko namreč zastopnik kupi nova vozila znamke Mercedes-Benz samo za lastne potrebe ali za predstavitvene namene (člen 9(2)).

97 Ker torej nemškemu zastopniku družbe Mercedes-Benz ni treba imeti zaloge vozil, ga na gospodarski ravni ni mogoče enačiti z distributerjem vozil, ki od proizvajalca kot plačilo prejme maržo, namenjeno ne le financiranju njegove dejavnosti prodaje novih vozil na splošno, ampak tudi – in predvsem – popustom, ki jih distributer odobri kupcem vozil (glej uvodno izjavo 156 sporne odločbe). Sodišče prve stopnje glede tega opozarja, da zastopnik družbe Mercedes-Benz ni niti s pogodbo o zastopanju niti v praksi zavezan k temu, da se odpove delu provizije, da bi prodal vozilo, ki ga ima na zalogi, kar bi pomenilo dejansko cenovno tveganje, saj bi moral nositi že stroške, povezane z nakupom in skladiščenjem vozila. V primerjavi s koncesionarjem zastopnik namreč ne tvega, da ne bi prodal vozil, ki jih ima na zalogi. Če se zastopnik noče odpovedati delu provizije, ne prevzame naročila za vozilo.

98 Glede tega iz določil koncesijskih pogodb družbe Mercedes-Benz, sklenjenih v Belgiji in Španiji, izhaja, da morajo imeti koncesionarji stalno zalogo vozil. Obseg zaloge se določi zlasti na podlagi skupnega dogovora med strankama (glej člen 8 belgijske koncesijske pogodbe in člen 15(a) španske koncesijske pogodbe). Iz tega sledi, da se, kar zadeva prodajo vozil, položaj zastopnika družbe Mercedes-Benz v Nemčiji precej razlikuje od položaja koncesionarjev družbe Mercedes-Benz v Belgiji in Španiji. Zadnji namreč nosijo večji del tveganja, povezanega s prodajo vozil, medtem ko nosi v Nemčiji večji del tega tveganja družba Mercedes-Benz. Zato Sodišče prve stopnje meni, da Komisija, ko zastopnika na gospodarski ravni z vidika cenovnega tveganja izenačuje z distributerjem vozil, ne ravna pravilno (uvodna izjava 156 sporne odločbe).

99 Sodišče prve stopnje meni, da v okoliščinah iz obravnavanega primera dejstva, da nemški zastopnik družbe Mercedes-Benz lahko – ne da bi bil k temu zavezan – odobri popuste, ki se odtegnejo od njegove provizije, in se na podlagi svoje trgovske svobode odpove delu provizije od posamične prodaje, da bi tako zaradi večjega števila prodanih vozil morda povečal skupni znesek provizije, ni mogoče opredeliti kot „cenovno tveganje“.

100 Iz navedenega izhaja, da je prodajalec vozil družba Mercedes-Benz, ki se pri vsakem posameznem primeru odloči, ali bo naročila, za katera se je dogovoril zastopnik, sprejela ali zavrnila. Kaže namreč, da je trgovska svoboda nemških zastopnikov družbe Mercedes-Benz, kar zadeva prodajo vozil znamke Mercedes‑Benz, zelo omejena, zato ne more vplivati na konkurenco na zadevnem trgu, to je trgu prodaje na drobno osebnih vozil znamke Mercedes (glej uvodno izjavo 143 sporne odločbe).

101 Če torej stranka naroči vozilo, vendar nakup ni izveden, finančne posledice in s tem tveganja, povezana s to transakcijo, še naprej bremenijo tožečo stranko. Ta je na obravnavi namreč potrdila, da sama nosi vsa tveganja, ki zadevajo zlasti nedobavo, dobavo z nepravilnostmi in plačilno nesposobnost stranke.

102 Če povzamemo, Sodišče prve stopnje meni, da iz zgoraj navedenega izhaja, da na zadevnem trgu v obravnavanem primeru prodajne pogoje za posamezno vozilo, in zlasti prodajno ceno, določa družba Mercedes-Benz in ne njeni nemški zastopniki ter da ta družba nosi tudi glavna tveganja, povezana s to dejavnostjo, saj sta nemškemu zastopniku z določbami pogodbe o zastopanju prepovedana nakup in skladiščenje vozil za prodajo. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je za odnos med zastopniki in tožečo stranko značilno, da ti vozila znamke Mercedes-Benz v glavnem prodajajo pod vodstvom tožeče stranke, zato jih je treba izenačiti z zaposlenimi in jih obravnavati, kot da so vključeni v to podjetje in z njim oblikujejo gospodarsko enoto. Iz tega sledi, da nemški zastopnik družbe Mercedes-Benz, ko deluje na zadevnem trgu, sam ni „podjetje“ po členu 81(1) ES.

103 Treba je preučiti, ali je ta sklep mogoče ovreči s trditvijo Komisije iz sporne odločbe, da tožeča stranka svojim zastopnikom s pogodbo o zastopanju nalaga druge stroške in tveganja, ne da bi jim pri tem pustila kakršno koli izbiro.

104 Glede tega je Komisija v sporni odločbi ugotovila, da na podlagi pogodbe o zastopanju družba Mercedes-Benz ne prevzema tveganja, povezanega s prevoznimi stroški, temveč to tveganje prelaga na zastopnika (glej uvodno izjavo 157). Ta naj bi po zgledu neodvisnega distributerja nosil tveganje, povezano s prevoznimi stroški za nova vozila, in te stroške na podlagi obligacijskega prava preložil na stranko.

105 Sodišče prve stopnje glede tega opozarja, da je v členu 4(4) pogodbe o zastopanju določeno, da „vozilo, če ga stranka ob izhodu iz tovarne ne prevzame sama, zastopnik dostavi proti plačilu, za katero se dogovori s stranko“. Tožeča stranka je v odgovorih na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče prve stopnje, potrdila, da so leta 2003 v Nemčiji stranke v tovarni prevzele 35 % vozil. Treba je ugotoviti, da ti podatki, čeprav se ne nanašajo na obdobje, ki ga pokriva sporna odločba, kljub temu kažejo, da možnost iz pogodbe o zastopanju, na podlagi katere lahko stranka, če se z zastopnikom ne more dogovoriti o stroških ali pogojih dobave, vozilo prevzame v tovarni, nikakor ni le teoretična. Poleg tega je na obravnavi tudi Komisija potrdila, da je le malo verjetno, da bi se tveganje, povezano s prevoznimi stroški, uresničilo. V praksi se stranka o datumu dobave vozila obvesti pred začetkom prevoza, in če z njo ni mogoče stopiti v stik, vozilo ne zapusti tovarne.

106 Sodišče prve stopnje meni, da iz tega izhaja, da je Komisija veliko preveč poudarila stopnjo tveganja, ki ga nosi zastopnik, kar zadeva prevozne stroške.

107 Poleg tega Komisija v sporni odločbi navaja, da si mora na podlagi pogodbe o zastopanju zastopnik na svoje stroške priskrbeti testna vozila (uvodna izjava 158), opravljati garancijska popravila proizvajalca (uvodna izjava 159(a)), na svoje stroške vzpostaviti delavnico in v njej zagotavljati poprodajni servis in izvajanje garancijskih del, na zahtevo pa zagotoviti tudi stalni servis in nujna popravila na cesti ter imeti zalogo nadomestnih delov (uvodna izjava 159(b) in (c)). Komisija je v sporni odločbi menila, da ni mogoče sprejeti ugovora družbe Mercedes-Benz, da so tveganja, ki jih morajo prevzeti njeni nemški zastopniki – že glede na število in obseg teh tveganj –, značilna za resničnega trgovskega zastopnika (uvodna izjava 160).

108 Glede tega Sodišče prve stopnje opozarja, da mora na podlagi člena 4(7) pogodbe o zastopanju zastopnik sam kriti stroške, povezane s testnimi vozili, in da lahko družba Mercedes-Benz, če je to potrebno, določi, koliko vozil je potrebnih. Zdi se, da zastopnik ob nakupu testnih vozil zato nosi določeno tveganje. Možno je na primer, da je ta vozila težko prodati z dobičkom. Vendar Sodišče prve stopnje kljub temu opozarja, da čeprav predpostavimo, da obstaja tako tveganje, to nikakor ne spremeni dejstva, da zastopnik ta vozila kupi po posebno ugodni ceni in jih lahko proda od tri do šest mesecev po nakupu, če so prevozila vsaj 3000 kilometrov, kar navaja tudi Komisija v uvodni izjavi 158 sporne odločbe. Ta ugotovitev pripomore k precejšnji relativizaciji pomena, ki ga Komisija v sporni odločbi pripisuje obveznosti, povezani s testnimi vozili, in zato tudi obsegu zadevnega tveganja.

109 Iz tega sledi, da je v analizi, ki jo je Komisija opravila v uvodni izjavi 158 sporne odločbe, veliko preveč poudarjen pomen tveganj, povezanih z obveznostjo zastopnikov, kar zadeva nakup testnih vozil.

110 Kar zadeva stališča, ki jih je podala Komisija glede dejstva, da morajo zastopniki izvajati garancijska popravila, iz spisa izhaja, da zastopnik od družbe Mercedes-Benz za odobrena garancijska dela prejme „garancijsko nadomestilo“, ki se, kar zadeva plačilo delovne sile, ujema s povprečno tarifo, ponderirano glede na promet (to tarifo zastopnik na začetku vsakega koledarskega polletja vnaprej sporoči družbi Mercedes-Benz), kar zadeva stroške materiala pa z lastno ceno delov zastopnika, povečano za dodatek za stroške materiala družbe Mercedes‑Benz (glej člen 13(3) pogodbe o zastopanju).

111 Sodišče prve stopnje meni, da Komisija ni dokazala, da garancijsko nadomestilo s komercialnega vidika ni ustrezno in da mora zastopnik zato nositi dejansko finančno tveganje, povezano z obveznostjo izvajanja garancijskih popravil. Treba je ugotoviti, da iz sporne odločbe ne izhaja, da ta dejavnost, povezana s prodajo vozil znamke Mercedes-Benz, dejansko vključuje posebna tveganja, čeprav drži, da lahko, če se ne upravlja pravilno in učinkovito, postane deficitna in zmanjša ali celo izniči dobiček, ki ga ima zastopnik s prodajo vozil. Poleg tega je treba ugotoviti, da Komisija ni dokazala, da obveznosti, s katerimi je zastopniku naloženo, naj vzpostavi delavnico za popravila, zagotavlja poprodajne servisne storitve ter nabavlja in skladišči nadomestne dele, vključujejo precejšnja gospodarska tveganja.

112 Komisija namreč dejansko le našteva obveznosti, naložene s pogodbo o zastopanju, ki so povezane s prodajo vozil, in izpostavlja domnevni pomen prometa, ki ga zastopnik ustvari z dejavnostmi, pogodbeno povezanimi s prodajo vozil, v primerjavi s prometom, ki ga ta ustvari s samo prodajo vozil, ne da bi dokazala, zakaj so te obveznosti pomembna tveganja za zastopnika. Komisija ni pravilno presodila dosega teh obveznosti na praktični ravni. Sodišče prve stopnje meni, da ne pomenijo takega trgovskega tveganja, da bi bilo mogoče zaradi njih zastopnika družbe Mercedes-Benz opredeliti za samostojen gospodarski subjekt.

113 Iz tega sledi, da dejstvo, da morajo zastopniki družbe Mercedes-Benz na podlagi pogodbe o zastopanju opravljati nekatere dejavnosti in nositi določene finančne obveznosti, z vidika člena 81(1) ES ni v nasprotju z opredelitvijo statusa nemškega zastopnika družbe Mercedes-Benz, kakor je navedena v točki 102 zgoraj. Treba je tudi poudariti, da gre za dejavnosti, ki se opravljajo na drugih trgih in ne na zadevnem trgu iz obravnavanega primera. Čeprav bi bilo treba priznati, da te obveznosti za zastopnike vključujejo nekatera omejena tveganja, je treba namreč ugotoviti, da same po sebi z vidika konkurenčnega prava ne bi mogle vplivati na opredelitev odnosa med tožečo stranko in njenimi zastopniki, kar zadeva zadevni trg v obravnavanem primeru.

114 Poleg tega Komisija v sporni odločbi navaja, da nekatere določbe iz nemške pogodbe o zastopanju sovpadajo z določbami iz koncesijskih pogodb družbe Mercedes-Benz, sklenjenih v Belgiji in Španiji, in na podlagi tega meni, da „so obveznosti, naložene nemškim zastopnikom, enake obveznostim, ki jih morajo izpolnjevati pogodbeni distributerji v drugih državah, zato sta ti vrsti distribucije enako močno ,vključeni‘ v distribucijski sistem družbe Mercedes-Benz“, in da te „značilnosti zato niso ustrezno merilo razločevanja med trgovskim zastopnikom in neodvisnim distributerjem“ (uvodna izjava 165).

115 Sporne določbe zadevajo zlasti obveznosti, na podlagi katerih mora zastopnik vse pripraviti za distribucijo blaga in braniti interese tožeče stranke, kar zadeva uporabo imena in znamke Mercedes-Benz, ter pravila glede ustanavljanja podružnic in razstavnih prostorov zunaj glavne ustanove. Sodišče prve stopnje meni, da te določbe večinoma zadevajo dopolnilne vidike, ki so skupni vsem vrstam pogodb o distribuciji, in kot je ugotovila tudi sama Komisija, ne omogočajo razlikovanja med trgovskim zastopnikom in neodvisnim distributerjem.

116 Vendar pa je v nasprotju s trditvami Komisije iz uvodne izjave 165 sporne odločbe treba ugotoviti, da s temi določbami ni mogoče dokazati, da so belgijski in španski distributerji družbe Mercedes-Benz enako močno vključeni v distribucijski sistem družbe Mercedes-Benz kot nemški zastopniki te družbe. Glede tega Sodišče prve stopnje meni, da je ta sklep Komisije očitno napačen, saj ne upošteva pomembnih razlik med nemškimi zastopniki ter belgijskimi in španskimi distributerji, kar zadeva prodajo vozil znamke Mercedes-Benz.

117 V tipskih pogodbah o distribuciji družbe Mercedes-Benz v Belgiji in Španiji je namreč v primerjavi z nemško pogodbo o zastopanju med drugim določeno, da je koncesionar odgovoren za distribucijo vozil in prodajna pogajanja. Koncesionar izdelke kupuje in jih prodaja strankam za svoj račun, v svojem imenu in na lastno odgovornost (glej člen 2 belgijske pogodbe in člen 6 španske pogodbe). Prav tako je v tipskih pogodbah o distribuciji družbe Mercedes-Benz v Belgiji in Španiji določeno, da družba Mercedes-Benz in njeni koncesionarji ohranijo neodvisnost. Koncesionar ni zastopnik ali pooblaščeni predstavnik družbe Mercedes-Benz in strani se druga drugi ne moreta zavezati (glej člen 2 belgijske pogodbe in člen 6 španske pogodbe). Poleg tega morajo belgijski in španski koncesionarji – poleg t. i. testnih vozil – vzdrževati stalno zalogo novih vozil za razstavljanje v svojih prostorih in dobavo strankam (člen 8 belgijske pogodbe in člen 15(a) španske pogodbe). Treba je opozoriti, da so – podobno kot nemški pogodbi o zastopanju – tudi belgijski in španski pogodbi priloženi pogoji prodaje, vendar gre v tem primeru za pogoje, ki zadevajo prodajo vozil skupine Mercedes-Benz koncesionarju (člen 12 belgijske pogodbe in člen 8 španske pogodbe).

118 Zato Sodišče prve stopnje v nasprotju s Komisijo meni, da je s temi elementi le še poudarjena pomembna razlika med vlogo nemškega zastopnika, ki je vključen v podjetje svojega naročnika, družbe Mercedes-Benz, po eni strani in vlogo neodvisnega distributerja v Belgiji in Španiji po drugi strani. Treba je še opozoriti, da se v zadevnem primeru obravnava trg prodaje na drobno osebnih vozil znamke Mercedes. Neodvisni distributer lahko določa pogoje prodaje ali nanje vsaj vpliva, saj je on prodajalec, ki nosi glavno tveganje, povezano s ceno vozila, in ima vozila na zalogi. Ker lahko distributer, kar zadeva odnos med proizvajalcem in stranko, deluje v tem pogajalskem prostoru, je mogoče, kar zadeva njegov odnos do proizvajalca, uporabiti člen 81 ES. Dejansko sta v obravnavanem primeru vloga in status nemškega zastopnika družbe Mercedes-Benz zelo različna.

119 Iz tega sledi, da obstoj sporazuma med podjetji po členu 81(1) ES ni bil pravno zadostno dokazan.

120 Zato je treba šteti, da je prvi tožbeni razlog utemeljen.

Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 81 ES in Uredbe št. 1475/95, kar zadeva prvi in tretji ukrep, ki ju je ugotovila Komisija v sporni odločbi

121 Drugi tožbeni razlog se deli na dva dela. Prvič, tožeča stranka trdi, da Komisija v sporni odločbi ni dokazala, da je družba Mercedes-Benz s svojimi trgovskimi zastopniki v Nemčiji sklenila sporazume, na podlagi katerih naj bi bilo po členu 81(1) ES prepovedano prodajati vozila tujim končnim uporabnikom. Glede tega meni, da so navodila, dana zastopnikom, zadevala samo prodajo nepooblaščenim preprodajalcem in so zato izvzeta na podlagi člena 3(10) Uredbe št. 1475/95. Drugič, tožeča stranka trdi, da omejitve pri dobavi vozil lizinškim družbam v Španiji in Nemčiji niso omejitve konkurence po členu 81(1) ES, vsekakor pa so izvzete na podlagi Uredbe št. 1475/95.

122 Iz ugotovitev Sodišča prve stopnje glede prvega tožbenega razloga izhaja, da za pogodbe o trgovskem zastopanju, ki jih je družba Mercedes-Benz sklenila s svojimi zastopniki v Nemčiji, ne velja prepoved sporazumov iz člena 81(1) ES. Zato morebitna navodila, ki jih je dala družba Mercedes-Benz svojim zastopnikom v Nemčiji, naj vozil ne prodajajo strankam zunaj svojega pogodbenega sektorja, in domnevne omejitve, kar zadeva dobavo vozil lizinškim družbam v Nemčiji, ne spadajo v območje uporabe člena 81(1) ES. Iz tega sledi, da ni treba preučiti niti prvega dela tega tožbenega razloga niti njegovega drugega dela, kar zadeva obveznosti nemških zastopnikov, povezane z dogovori o prodaji novih vozil lizinškim družbam.

Trditve strank

123 Tožeča stranka trdi, da je trditev, ki jo Komisija navaja v sporni odločbi, da je namen omejevanja dobave vozil lizinškim družbam v Španiji, „da bi si te oblikovale zaloge“, omejevanje konkurence, napačna. Po njenem mnenju določila španske koncesijske pogodbe niso v nasprotju s členom 81(1) ES zaradi več razlogov. Prvič, kar zadeva prednostne cene ali popuste, tožeča stranka meni, da se lizinške družbe skupine Mercedes-Benz in lizinške družbe, ki ne delujejo v okviru te skupine, dosledno obravnavajo enako. Lizinške družbe skupine Mercedes-Benz naj bi vozila nabavljale pod enakimi nakupni pogoji kot končni uporabniki. Poleg tega naj trditev, da imajo velike stranke samodejno pravico do cenovnih popustov, ne bi bila resnična. Tožeča stranka trdi, da o odobritvi popustov pomembnim strankam odloča družba Mercedes-Benz, zato morebitna neenaka obravnava lizinških družb in „ključnih strank“ ne izhaja iz sporazumov, ki bi omejevali konkurenco. Poleg tega naj bi bila odločitev o odobritvi ali zavrnitvi cenovnih popustov določeni kategoriji strank enostransko dejanje in ne sporazum iz člena 81(1) ES. Drugič, tožeča stranka meni, da v nasprotju s trditvijo Komisije iz sporne odločbe namen prepovedi dobave vozil tretjim lizinškim družbam, „da bi si te oblikovale zaloge“, ni omejevanje konkurence. Dejansko naj dobava vozila lizingojemalcu ne bi bila hitrejša, saj želijo stranke družbe Mercedes-Benz običajno model, ki ga izberejo same in je opremljen po njihovih željah. Poleg tega dodaja, da je iz tabel iz uvodnih izjav 14 in 22 sporne odločbe razvidno, da tretje lizinške družbe njenim družbam konkurirajo. Tožeča stranka še opozarja, da se je tržni delež tretjih lizinških družb v lizingu skupine Mercedes‑Benz z 28 % leta 1996 povečal na 36 % leta 2000.

124 Tožeča stranka trdi, da bi bila kršitev člena 81(1) ES, čeprav bi do nje prišlo, izvzeta. Glede tega opozarja, da je bila za obdobje do 30. septembra 1996 taka prepoved izvzeta na podlagi Uredbe Komisije (EGS) št. 123/85 z dne 12. decembra 1984 o uporabi člena [81](3)[ES] za nekatere skupine sporazumov o distribuciji in servisiranju motornih vozil (UL L 15, str. 16).

125 Tožeča stranka poleg tega trdi, da je bila prepoved dobave vozil lizinškim družbam, da bi si te lahko oblikovale zalogo, od 1. oktobra 1996 naprej izvzeta na podlagi Uredbe št. 1475/95 (to je datuma, ko je začela veljati ta uredba). Po mnenju tožeče stranke lizinške družbe, ki motorna vozila naročajo, da bi si oblikovale zalogo – torej neodvisno od že sklenjenih pogodb o lizingu ali pogodb, o sklenitvi katerih se konkretno dogovarjajo –, v trenutku, ko ta vozila dajo v lizing, dejansko delujejo kot preprodajalci.

126 V členu 1 Uredbe št. 1475/95 naj bi bilo določeno, da se ta uredba uporablja za koncesijske pogodbe za prodajo motornih vozil, v katerih je funkcija koncesionarja opredeljena glede na „preprodajo“. Izraz „preprodaja“ naj bi bil v členu 10(12) te uredbe opredeljen kot „prenos motornega vozila, ki ga je preprodajalec pridobil v svojem imenu in za svoj račun“. Z Uredbo št. 1475/95 naj bi bila opredeljena razlika med preprodajalci in končnimi uporabniki. Tožeča stranka dodaja, da je mogoče na podlagi člena 3(10) te uredbe distributerju izrecno prepovedati dobavo motornih vozil preprodajalcem. Učinek take prepovedi naj bi bila zaščita sistema selektivne distribucije.

127 Tožeča stranka trdi, da v Uredbi št. 1475/95, čeprav je v členu 10(12) te uredbe „kot preprodaja opredeljena lizinška pogodba pridobitelja pri koncesionarju z lizingojemalcem, s katero sta določena prenos lastništva ali možnost nakupa“, ni nobene navedbe, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, ali je treba lizinške družbe, ki za zadevno vozilo še niso sklenile nobene konkretne pogodbe s tretjo stranko, opredeliti kot „preprodajalce“ ali „končne uporabnike“. Vendar pa naj bi bilo v nasprotju s trditvijo Komisije nesmiselno, da bi člen 10(12) Uredbe št. 1475/95 razlagali, kot da je mogoče za „preprodajo“ opredeliti samo pogodbo o lizingu, v katero je vključena možnost nakupa, na podlagi katere lahko lizingojemalec postane lastnik pred iztekom pogodbe. Po mnenju tožeče stranke naj bi bil namen te določbe prej izenačitev pogodbe o lizingu s preprodajo, če ima lizingojemalec že ob sklenitvi pogodbe možnost nakupa ali to možnost dobi med trajanjem pogodbe. Glede tega opozarja, da se člen 10(12) te uredbe nanaša na vse pogodbe o lizingu, s katerimi sta določena prenos lastništva ali možnost nakupa.

128 Poleg tega naj bi imela ta določba v posameznih državah članicah zelo različne posledice glede na običajno pogodbeno obliko lizinga vozil v posamezni državi. Na podlagi španskega prava naj pogodb o lizingu namreč ne bi bilo mogoče skleniti brez možnosti nakupa ob izteku pogodbe. Zato naj bi bilo špansko lizinško podjetje vedno „preprodajalec“.

129 Tožeča stranka natančno opredeljuje, da mora na podlagi španskega zakona št. 26/1988 z dne 29. julija 1988 o disciplini in nadzoru kreditnih ustanov (v nadaljevanju: zakon 26/1988) pogodba o lizingu že po opredelitvi vsebovati določbo, s katero je lizingojemalcu omogočen nakup. Če pogodba take možnost nakupa ne bi vsebovala, bi jo bilo treba opredeliti kot najemno pogodbo. Vendar naj bi bilo lizinškim družbam zaradi upravnega nadzora take najemne pogodbe prepovedano sklepati. Zato naj bi v Španiji lizinške družbe izvajale samo resnične lizinške operacije, v sklopu katerih ima lizingojemalec možnost nakupa. Torej naj bi vse pogodbe o lizingu, sklenjene v tej državi, izpolnjevale pogoje iz drugega stavka člena 10(12) Uredbe št. 1475/95 in bi jih bilo treba opredeliti kot operacije preprodaje.

130 Tožeča stranka meni, da bi morala, kadar konkretna destinacija motornega vozila ni navedena, „imeti vsaj možnost, da sistem selektivne distribucije zaščiti pred neodobrenimi preprodajami, ki jih v takem primeru ni mogoče več nadzirati ali ugotoviti“.

131 Glede tega trdi, da bi imele lizinške družbe, če bi lahko poleg funkcije financiranja na trgu delovale tudi kot neodvisni trgovci, možnost hitrega razpolaganja z modeli vozil in precejšnjimi trgovskimi popusti zaradi velikega števila nakupov, ki jih opravijo, medtem ko bi jim bili prihranjeni precejšnji vložki in stroški, povezani z zahtevami poprodajnega servisa, in zagotavljanje vzdrževalnih in garancijskih del na prodanih vozilih. Če bi bilo dopuščeno, da si lizinške družbe oblikujejo zaloge, ne bi bila zagotovljena kakovostna raven sistema selektivne distribucije, s katero se omogočita skladiščenje novih vozil v tehnično neoporečnih razmerah in dobava vozil strankam šele po pregledu, ki ga opravijo strokovnjaki. Po mnenju tožeče stranke je upoštevanje te kakovostne ravni nujno potrebno za zagotovitev ugleda znamke Mercedes-Benz.

132 Tožeča stranka meni, da je namen omejitev, kar zadeva dobavo vozil, ki bi jih lizinške družbe uporabile za oblikovanje zalog, preprečiti izogibanje prepovedi dobave blaga preprodajalcem in da je prav to cilj, ki ga je Komisija opredelila v Uredbi št. 1475/95. Pri tem dodaja, da je Komisija, ker je menila, da omejevanje take dobave ni izvzeto na podlagi Uredbe št. 1475/95, prezrla načela, ki jih je glede Uredbe št. 123/85 postavilo Sodišče v sodbi Volkswagen in VAG Leasing, navedeni v točki 41 zgoraj, in sodbi z dne 24. oktobra 1995 v zadevi Bayerische Motorenwerke (C-70/93, Recueil, str. I-3439). Tožeča stranka trdi, da je treba v skladu s to sodno prakso lizinške družbe, če se ne omejijo samo na nakup vozil za zadovoljitev povpraševanja strank, ampak si oblikujejo zaloge, „ki jih ponujajo strankam, in jih tako privabljajo“, šteti za preprodajalce.

133 Komisija izpodbija utemeljitev tožeče stranke, da z zadevnimi ukrepi ni omejena konkurenca.

134 Glede tega meni, da je tožeča stranka želela posrednikom preprečiti večje nakupe, ki bi se ujemali z obsegom povpraševanja lizinških družb, in s tem sistematičen prenos ekonomije obsega, ki običajno spremlja količinsko obsežne nakupe, na te družbe, ki konkurirajo lizinškim družbam skupine Mercedes-Benz.

135 Komisija dvomi o analizi Uredbe št. 1475/95, ki jo je opravila tožeča stranka, saj meni, da s to uredbo ni izvzeta prepoved dobave blaga lizinškim družbam, če si te želijo oblikovati zalogo. Po njenem mnenju ta uredba proizvajalcu dovoljuje, da svojim koncesionarjem prepove prodajo novih vozil preprodajalcem, ki ne pripadajo njegovemu distribucijskemu omrežju, ne da bil ob možnost izvzetja. V členu 10(12) te uredbe naj bi bile opredeljene okoliščine, v katerih je treba sklenitev pogodbe o lizingu opredeliti za preprodajo. To naj bi se zgodilo, če pogodba „vključuje prenos lastništva ali možnost nakupa pred iztekom pogodbe“. V vseh drugih primerih naj bi se lizinška družba obravnavala kot končni uporabnik in naj zato prepoved ali omejevanje prodaje tem družbam ne bi bilo dovoljeno. Zato Komisija meni, da je raz