SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeni 24. oktobra 2013 ( 1 )

Zadeva C‑616/11

T‑Mobile Austria GmbH

proti

Verein für Konsumenteninformation

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija))

„Približevanje zakonodaj — Plačilne storitve — Splošna prepoved zaračunavanja nadomestil za uporabo plačilnega instrumenta — Pogodba med operaterjem digitalne telefonije in posamezniki“

I – Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na možnost, ki je državam članicam ponujena v členu 52(3) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES ( 2 ) (v nadaljevanju: Direktiva), da prepovejo ali omejijo prakso zaračunavanja dodatnih nadomestil, ki je pogosto imenovana z angleškim izrazom surcharging.

2. Podjetja – prejemniki plačil z zaračunavanjem dodatnih nadomestil strankam – plačnikom nalagajo nadomestila za uporabo določenega plačilnega instrumenta. Cilj te prakse je, da stranka – plačnik nosi strošek uporabe, med drugim, kreditnih ali debetnih kartic.

3. Predložitveno sodišče s postavljenimi vprašanji želi ugotoviti, ali se člen 52(3) Direktive uporablja za družbe mobilne telefonije, ali je nalog za prenos sredstev plačilni instrument v smislu Direktive in ali je splošna prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil, ki se uporablja za Republiko Avstrijo, združljiva s tem členom.

II – Pravni okvir

A – Pravo Unije

4. Člen 1 Direktive določa: „1. Ta direktiva določa pravila, v skladu s katerimi države članice razlikujejo naslednjih šest kategorij ponudnikov plačilnih storitev: (a) kreditne institucije v smislu člena 4(1)(a) Direktive 2006/48/ES; (b) institucije za izdajo elektronskega denarja v smislu člena 1(3)(a) Direktive 2000/46/ES; (c) poštne institucije, ki imajo pravico opravljati plačilne storitve na podlagi nacionalne zakonodaje; (d) plačilne institucije v smislu te direktive; (e) Evropsko centralno banko in nacionalne centralne banke, kadar ne delujejo kot monetarni organ ali drugi javni organi; (f) države članice ali njihove regionalne ali lokalne organe, kadar ne delujejo kakor javni organi. 2. Ta direktiva določa tudi pravila v zvezi s preglednostjo pogojev in zahtevami za informacije o plačilnih storitvah ter ustreznimi pravicami in obveznostmi uporabnikov plačilnih storitev in ponudnikov plačilnih storitev v zvezi z opravljanjem plačilnih storitev kot redne zaposlitve ali poslovne dejavnosti.“

5. Člen 4 te direktive z naslovom Opredelitve pojmov določa: „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve: […] (3) ‚plačilna storitev‘ pomeni katero koli poslovno dejavnost, našteto v Prilogi; […] (5) ‚plačilna transakcija‘, pomeni dejanje pologa, prenosa ali dviga sredstev, ki ga odredi plačnik ali prejemnik plačila neodvisno od osnovnih obveznosti med plačnikom in prejemnikom plačila; […] (7) ‚plačnik‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je imetnik plačilnega računa in odredi plačilni nalog v breme plačilnega računa, ali, če plačilni račun ne obstaja, fizično ali pravno osebo, ki izda plačilni nalog; (8) ‚prejemnik plačila‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je predviden prejemnik sredstev, ki so bila predmet plačilne transakcije; (9) ‚ponudnik plačilnih storitev‘ pomeni telesa iz člena 1(1) in pravne ter fizične osebe, ki jim je bila odobrena opustitev v skladu s členom 26; (10) ‚uporabnik plačilnih storitev‘ je fizična ali pravna oseba, ki uporablja plačilne storitve kot plačnik ali prejemnik plačila ali oboje; […] (16) ‚plačilni nalog‘ pomeni navodilo plačnika ali prejemnika plačila njegovemu ponudniku plačilnih storitev, s katerim zahteva izvedbo plačilne transakcije; […] (19) ‚preverjanje pristnosti‘ pomeni postopek, ki omogoča ponudniku plačilnih storitev, da preveri uporabo določenega plačilnega instrumenta, vključno z njegovimi osebnimi varnostnimi elementi; […] (23) ‚plačilni instrument‘ pomeni vsako osebno napravo oziroma naprave in/ali niz postopkov, dogovorjenih med uporabnikom plačilnih storitev in ponudnikom plačilnih storitev, ki jih uporablja uporabnik plačilnih storitev, da odredi plačilni nalog; […]“

6. Člen 52 Direktive pod naslovom IV, v katerem so obravnavane pravice in obveznosti v zvezi z opravljanjem in uporabo plačilnih storitev, in je naslovljen Nadomestila, ki se uporabljajo, v odstavku 3 določa: „Ponudnik plačilnih storitev prejemniku plačila ne prepreči, da od plačnika zahteva plačilo nadomestila ali da mu ponudi znižanje za uporabo določenega plačilnega instrumenta. Vendar pa lahko države članice zaradi potrebe po spodbujanju konkurenčnosti in uporabe učinkovitih plačilnih instrumentov prepovedo ali omejijo pravico do zaračunavanja nadomestil.“

7. Glede obsega člena 52(3) Direktive je v uvodni izjavi 42 te direktive navedeno: „Zaradi spodbujanja preglednosti in konkurence ponudnik plačilnih storitev ne bi smel preprečiti prejemniku plačila, da od plačnika zahteva plačilo nadomestil za uporabo določenega plačilnega instrumenta. Medtem ko je treba prejemniku plačila omogočiti, da poljubno zaračuna nadomestila za uporabo določenega plačilnega instrumenta, bi se lahko države članice odločile prepovedati ali omejiti takšno prakso, če je to po njihovem mnenju upravičeno zaradi neprimernega oblikovanja cen ali morebitnih negativnih posledic takšnega oblikovanja cen za uporabo nekega plačilnega instrumenta, pri čemer bi morale upoštevati, da je treba spodbujati konkurenco in uporabo učinkovitih plačilnih instrumentov.“

8. V okviru naslova VI Direktive, naslovljenega Končne določbe, člen 86 z naslovom Popolna uskladitev določa: „1. Brez poseganja v člene 30(2), 33, 34(2), 45(6), 47(3), 48(3), 51(2), 52(3), 53(2), 61(3), 72 in 88, če ta direktiva vsebuje usklajene določbe, države članice ne ohranijo ali uvedejo drugih določb, razen tistih, določenih v tej direktivi. […]“

B – Avstrijsko pravo

9. Po mnenju predložitvenega sodišča je bila Direktiva prenesena v avstrijsko pravo z zakonom o plačilnih storitvah (Zahlungsdienstegesetz, BGBl I, št. 66/2009, v nadaljevanju: ZaDiG), ki je začel veljati 1. novembra 2009.

10. Člen 1(1) ZaDiG z naslovom Področje uporabe določa: „S tem zveznim zakonom se določajo pogoji, pod katerimi lahko osebe opravljajo plačilne storitve kot poslovno dejavnost v Avstriji (ponudniki plačilnih storitev), in urejajo pravice in obveznosti ponudnikov plačilnih storitev in uporabnikov plačilnih storitev v zvezi s plačilnimi storitvami, ki se opravljajo za uporabnike plačilnih storitev s sedežem v Avstriji, ali ki jih opravljajo ponudniki plačilnih storitev s sedežem v Avstriji, kot tudi dostop do plačilnih sistemov.“

11. Člen 27(6) ZaDiG z naslovom Nadomestila zagotavlja prenos člena 52(3) Direktive v avstrijsko pravo: „Ponudnik plačilnih storitev prejemniku plačila ne prepreči, da plačniku ponudi znižanje za uporabo določenega plačilnega instrumenta. Prepovedano je zaračunavanje nadomestil s strani prejemnika plačila v primeru uporabe določenega plačilnega instrumenta.“

III – Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

12. Družba T‑Mobile Austria GmbH (v nadaljevanju: T‑Mobile Austria) je eden od ponudnikov mobilne telefonije v Avstriji. Zato s potrošniki sklepa pogodbe o telekomunikacijskih storitvah in pri tem uporablja splošne pogoje, ki jih redno posodablja in v katerih je ta določba, kot je veljala novembra 2009 (v nadaljevanju: sporna določba). „Člen 23 […] 1.2 Dolg je mogoče poravnati z različnimi načini plačil, vendar vam v primeru plačila z nalogom za prenos ali prek telebančništva zaračunamo strošek obdelave, ki se določa v skladu z veljavnimi tarifami.“

13. Če je stranka naročnik za tarifo Call Europe in jo uporablja, mora v skladu s to določbo dodatno plačati 3 EUR, če izbere „plačilo brez odobritve direktne bremenitve ali bremenitve bančne kartice“, kar zajema zlasti plačila z nalogom za prenos ali prek spletnega bančništva (telebančništva).

14. Verein für Konsumenteninformation, združenje potrošnikov, je s tožbo v postopku v glavni stvari zahtevalo, naj se družbi T‑Mobile Austria prepove vnos sporne določbe v pogodbe, ki jih sklepa s strankami, in njena uporaba v okviru obstoječih pogodb. Verein für Konsumenteninformation je v utemeljitev tožbe navedlo, da je sporna določba v nasprotju s kogentnimi določbami člena 27(6), drugi stavek, ZaDiG.

15. Družba T‑Mobile Austria je predlagala zavrnitev tožbe, pri čemer je trdila, najprej, da ta ne spada na področje uporabe Direktive in ZaDiG, ker ni „ponudnik plačilnih storitev“, ampak operater mobilne telefonije. Nato je navedla, da nalog za prenos zaradi pomanjkanja osebnih varnostnih elementov ni „plačilni instrument“ v smislu člena 4, točka 23, Direktive. Nazadnje, prenos člena 52(3) Direktive s členom 27(6), drugi stavek, ZaDiG naj ne bi bil izveden v skladu z Direktivo, ker avstrijski zakonodajalec v utemeljitev prepovedi zaračunavanja nadomestil za uporabo določenih plačilnih instrumentov ni navedel razlogov, omenjenih v navedenem členu 52(3).

16. Sodišče prve stopnje je vsem predlogom Verein für Konsumenteninformation ugodilo, njegovo sodbo pa je potrdilo pritožbeno sodišče. To je menilo, da papirni nalog za prenos sicer ni plačilni instrument v smislu člena 4, točka 23, Direktive, vendar pa je ugotovilo, da člen 52(3) Direktive ni bil predmet popolne uskladitve, tako da bi nacionalni zakonodajalec vsekakor lahko določil splošno prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil, kakršna je tista, določena v členu 27(6) ZaDiG, tako za uporabo plačilnih instrumentov v smislu Direktive in drugih načinov plačila, kakršni so papirni nalogi za prenos. Poleg tega je pritožbeno sodišče menilo, da je ta prepoved v skladu z namenom spodbujanja konkurenčnosti in ustreznega oblikovanja cen, določenim v členu 52(3), zadnji stavek, Direktive.

17. Družba T‑Mobile Austria je zoper to odločbo vložila revizijo pri Oberster Gerichtshof (avstrijsko vrhovno sodišče). Ob ugotovitvi, da vprašanj, ki so se pojavila med sporom o glavni stvari, Sodišče še ni obravnavalo, je predložitveno sodišče, zoper odločitev katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člen 52(3) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu razlagati tako, da se uporablja tudi za pogodbeno razmerje med mobilnim operaterjem kot prejemnikom plačila in njegovo stranko, fizično osebo (potrošnikom), kot plačnikom? 2. Ali se nalog za prenos, ki ga je lastnoročno podpisal plačnik, oziroma postopek za izdajo nalogov za prenose na podlagi podpisanega naloga za prenos in dogovorjeni postopek za izdajo nalogov za prenose v okviru spletnega bančništva (telebančništva) štejejo za ‚plačilne instrumente‘ v smislu člena 4, točka 23, in člena 52(3) Direktive 2007/64/ES? 3. Ali je treba člen 52(3) Direktive 2007/64/ES razlagati tako, da nasprotuje uporabi nacionalnih predpisov, ki določajo splošno prepoved tega, da prejemnik plačil zaračunava nadomestila, pri čemer ne razlikujejo med različnimi plačilnimi instrumenti?“

IV – Postopek pred Sodiščem

18. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 30. novembra 2011. Družba T‑Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation, avstrijska, nemška, francoska, italijanska in portugalska vlada ter Evropska komisija so podali pisna stališča. Na obravnavi 11. septembra 2013 so Verein für Konsumenteninformation, avstrijska in nemška vlada ter Komisija podali ustne navedbe.

V – Presoja

A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje

19. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem želi izvedeti, ali se možnost, ki je državam članicam dana s členom 52(3), drugi stavek, Direktive, da prepovejo ali omejijo zaračunavanje nadomestil, uporablja za pogodbeno razmerje med mobilnim operaterjem in njegovo stranko.

1. Dopustnost

20. Verein für Konsumenteninformation meni, da na to vprašanje odgovor ni potreben, saj nanj v smislu člena 267 PDEU ni „treba“ odgovoriti za to, da bi predložitveno sodišče lahko odločilo v sporu o glavni stvari. Meni, da njegovo procesno upravičenje ni odvisno od tega, ali se člen 52(3) Direktive uporabi za pogodbeno razmerje med družbo T‑Mobile Austria in njenimi strankami, in da mu je podeljeno z avstrijskim javnim pravom, ki mu omogoča vložitev opustitvenih tožb za varstvo potrošnikov.

21. Te trditve ni mogoče sprejeti. Kot je jasno razvidno iz sodne prakse Sodišča, „presoja upoštevnosti in nujnosti vprašanja za predhodno odločanje načeloma spada le v pristojnost sodišča, ki sprejme odločbo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe“, ( 3 ) razen „če je jasno, da zahtevana razlaga prava [Unije] nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo uporabne odgovore“. ( 4 )

22. Trditev Verein für Konsumenteninformation ne spada pod to izjemo. Poleg tega njegovi premisleki glede procesnega upravičenja niso niti najmanj upoštevni za presojo nujnosti vprašanja za predhodno odločanje. Čeprav mu je to upravičenje podeljeno z avstrijskim javnim pravom, bi bilo za nacionalno sodišče lahko še vedno koristno vedeti, ali se člen 52(3) Direktive uporablja, kadar je prejemnik plačila, v obravnavanem primeru družba T‑Mobile Austria, operater mobilne telefonije in bi bilo mogoče, da zato ne spada na področje uporabe Direktive.

23. Zato je prvo vprašanje dopustno.

2. Vsebinska presoja

24. Po mnenju družbe T‑Mobile Austria lahko pogodbeno razmerje spada pod Direktivo le, če spada na stvarno področje uporabe te direktive. Na podlagi tega družba T‑Mobile Austria meni, da bi bilo treba pogodbena razmerja, ki jih sklenejo operaterji mobilne telefonije, izključiti z navedenega področja uporabe, vključno s členom 52(3) Direktive, ker ti operaterji niso ponudniki plačilnih storitev v smislu člena 1(1) te direktive in ker ne opravljajo plačilne storitve v smislu člena 4, točka 3, navedene direktive.

25. Sklepa, da ker njena pogodbena razmerja z njenimi strankami nimajo narave plačilne storitve, se Direktiva zanjo ne uporablja ob upoštevanju njenega člena 2(1), v skladu s katerim se ta direktiva „uporablja za plačilne storitve, zagotovljene v [Evropski uniji]“.

26. Verein für Konsumenteninformation, avstrijska, nemška, francoska, italijanska in portugalska vlada ter Komisija pa soglasno menijo, da se člen 52(3) Direktive uporablja za pogodbena razmerja družbe T‑Mobile Austria z njenimi strankami.

27. Po njihovem mnenju je to jasno razvidno iz besedila tega člena, ki, prvič, ponudniku plačilnih storitev prepoveduje, da prejemniku prepreči zaračunavanje nadomestil ali da plačniku predlaga znižanje za uporabo določenega plačilnega instrumenta, in, drugič, državam članicam omogoča, da zaradi spodbujanja konkurenčnosti in uporabe učinkovitih plačilnih sredstev prepovejo ali omejijo pravico prejemnika do zaračunavanja nadomestil plačniku za uporabo plačilnega instrumenta.

28. Po mojem mnenju je družba T‑Mobile Austria nedvomno prejemnik plačila v smislu tega člena, čemur ta ne oporeka. V skladu s členom 4, točka 8, Direktive izraz „prejemnik plačila“ pomeni „[…] pravno osebo, ki je predviden prejemnik sredstev, ki so bila predmet plačilne transakcije“. Družba T‑Mobile Austria je kot upnik plačil, ki jih izvedejo njene stranke, torej prejemnik teh plačil v smislu tega člena in člena 52(3) te direktive.

29. Prav tako ni dvoma, da so stranke družbe T‑Mobile Austria plačniki v smislu Direktive, ki jih ta v členu 4, točka 7, opredeljuje kot „fizičn[e] ali pravn[e] oseb[e], ki [so] imetnik[i] plačilnega računa in odredi[jo] plačilni nalog v breme plačilnega računa, ali, če plačilni račun ne obstaja, fizičn[e] ali pravn[e] oseb[e], ki izda[jo] plačilni nalog“. Zato so stranke družbe T‑Mobile Austria s tem, da slednji zaradi plačila računov mobilne telefonije nakažejo sredstva, „plačniki“ v smislu te direktive.

30. Kot poudarja Komisija, čeprav je res, da se prvi stavek člena 52(3) Direktive neposredno nanaša le na razmerje med ponudnikom plačilnih storitev in prejemnikom plačila, pri čemer prvi drugemu ne more preprečiti, da „plačniku za uporabo določenega plačilnega instrumenta“ zaračuna nadomestila ali predlaga znižanje, pa s tem – četudi posredno – ureja tudi razmerje med prejemnikom plačila in plačnikom.

31. Drugi stavek te določbe državam članicam daje možnost, da prepovejo ali omejijo pravico do zaračunavanja nadomestil, in jim torej dovoljuje, da neposredno uredijo razmerje med prejemnikom plačila, v obravnavanem primeru družbo T‑Mobile Austria, in plačnikom, v obravnavanem primeru njeno stranko, če – kot je navedeno v uvodni izjavi 42 Direktive – „je to po njihovem mnenju upravičeno zaradi neprimernega oblikovanja cen ali morebitnih negativnih posledic takšnega oblikovanja cen za uporabo nekega plačilnega instrumenta“.

32. Iz zgoraj navedenega izhaja, da se v kontekstu člena 52(3) Direktive praksa nalaganja nadomestil za uporabo določenega plačilnega instrumenta vsekakor večinoma nanaša na razmerje med prejemnikom plačila in plačnikom. Poleg tega – kot opaža Komisija – ne razumem, kako bi lahko države članice učinkovito izvajale možnost, ki jim je podeljena s členom 52(3) te direktive, če bi zadevala le razmerje med prejemnikom plačila in njegovim ponudnikom plačilnih storitev.

33. Strinjam se torej s stališčem Verein für Konsumenteninformation, avstrijske, nemške, francoske, italijanske in portugalske vlade ter Komisije.

34. Zato Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da se člen 52(3) Direktive uporablja za pogodbeno razmerje med operaterjem mobilne telefonije kot prejemnikom plačila in njegovo stranko (potrošnikom) kot plačnikom.

B – Drugo vprašanje za predhodno odločanje

35. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali „nalog za prenos, ki ga je lastnoročno podpisal plačnik, oziroma postopek za izdajo nalogov za prenose na podlagi podpisanega naloga za prenos“ in postopek za izdajo nalogov za prenose v okviru spletnega bančništva (telebančništva) pomenijo „plačilne instrumente“ v smislu členov 4, točka 23, in 52(3) Direktive.

36. Najprej je treba ugotoviti jezikovno razhajanje med nemško in francosko različico Direktive. Medtem ko francoska različica „plačilni instrument“ opredeljuje kot „vsako osebno napravo oziroma naprave in/ali niz postopkov“, je v nemški različici pridevnik „oseben“ uporabljen tako za opis sredstva kot niza postopkov („jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf […]“). ( 5 ) Pri preostalih jezikovnih različicah, kot sta angleška in grška, sta mogoči obe razlagi. ( 6 )

37. Ne glede na navedeno pa ta jezikovna razlika ne vpliva na mojo presojo. Naj gre za „napravo“ ali „niz postopkov“, sta papirni nalog za prenos in spletni nalog za prenos lahko osebna, prvi z lastnoročnim podpisom in drugi z uporabo osebnih varnostnih elementov (na primer s kodo PIN (osebna identifikacijska številka)). Tako oba izpolnjujeta zahteve iz nemške in francoske različice Direktive.

38. Glede vprašanja, ali podpisani nalog za prenos in spletni nalog za prenos pomenita „plačilna instrumenta“ v smislu Direktive, se mnenja strank razhajajo.

39. Glede podpisanega naloga za prenos Verein für Konsumenteninformation avstrijska, francoska, italijanska in portugalska vlada ter Komisija trdijo, da pomeni „plačilni instrument“ v smislu člena 4, točka 23, Direktive, ki se na podlagi dogovora med ponudnikom in uporabnikom plačilnih storitev uporabi za izvedbo plačilne transakcije v smislu člena 4, točka 16, te direktive, to pomeni za izvedbo prenosa sredstev. Zahteva po tem, da je oseben, je izpolnjena z lastnoročnim podpisom plačnika na nalogu, kar omogoča, da se verodostojnost izvora plačilnega naloga pripiše uporabniku plačilne storitve.

40. Komisija glede zahteve po tem, da je oseben, opaža, da besedilo člena 4, točka 23, Direktive ne omogoča sklepa, da je osebni varnostni element, dodan lastnoročnemu podpisu, nujen za to, da podpisani nalog za prenos pomeni plačilni instrument v smislu te direktive.

41. Francoska vlada dodaja, da ob upoštevanju namena Direktive, ki je uvedba enotnega trga plačilnih storitev v Uniji, ni mogoče razumno trditi, da je zakonodajalec Unije nameraval iz pojma „plačilni instrument“ izključiti tako vsakdanja plačilna sredstva, kot je postopek z nalogom za prenos.

42. Družba T‑Mobile Austria in nemška vlada pa tej razlagi člena 4, točka 23, Direktive nasprotujeta. Družba T‑Mobile Austria meni, da je pogoj za obstoj „plačilnega instrumenta“ varnostni element in da to merilo ni izpolnjeno zgolj z lastnoročnim podpisom na nalogu za prenos. Po mnenju družbe T‑Mobile Austria mora biti plačilni instrument oseben pred podpisom, kar pomeni, da mora biti plačilni instrument oseben, tudi če podpisa ni.

43. Nemška vlada meni, da nalog za plačilo ni niti naprava niti niz postopkov v smislu člena 4, točka 23, te direktive. Sklicuje se na številne določbe Direktive, v katerih je izraz „plačilni instrument“ uporabljen tako, da naj ne bi zajemal nalogov za prenos.

44. Ta vlada se tako med drugimi določbami sklicuje na člen 57 Direktive, v skladu s katerim ponudnik plačilnih storitev uporabniku plačilnih storitev „izda“ plačilni instrument in zagotovi, da „osebne varnostne zaščite plačilnega instrumenta niso dostopne drugim stranem, razen uporabniku plačilnih storitev“, ( 7 ) in na člen 55(2) iste direktive v zvezi z blokado plačilnega instrumenta iz objektivno utemeljenih razlogov, povezanih z varnostjo plačilnega instrumenta (na primer v primeru neodobrene ali goljufive uporabe).

45. Nemška vlada torej meni, da uporaba izraza „plačilni instrument“ izključuje njegovo uporabo za naloge za prenos. Po njenem mnenju namreč za začetek na podlagi naloga za prenos ni uporabniku plačilnih storitev izdan noben plačilni instrument in zanj ni treba uporabiti osebnih varnostnih elementov, kot je v primeru kreditne kartice. Poleg tega si ni mogoče predstavljati blokade naloga za prenos.

46. Na obravnavi je nemška vlada – družba T‑Mobile Austria na njej ni sodelovala – ohranila svoje stališče in je pojasnila, da po njenem mnenju nalog za prenos pomeni plačilni nalog v smislu člena 4, točka 16, Direktive, ne pa plačilni instrument v smislu člena 4, točka 23, Direktive.

47. Verein für Konsumenteninformation, avstrijska, nemška, francoska, italijanska in portugalska vlada ter Komisija glede izdajanja nalogov za prenos v okviru spletnega bančništva (telebančništva) menijo, da ima značilnosti, s katerimi je opredeljen plačilni instrument in so določene v členu 4, točka 23, Direktive. Natančneje, zanj se uporablja poseben postopek, v okviru katerega uporabnik plačilnih storitev dostopa do elektronske platforme. Zagotovitev, da je tak postopek oseben, praviloma zajema varnostne elemente in elemente preverjanja. Tako je v obravnavanem primeru, saj predložitveno sodišče potrjuje, da je plačnik dolžan vnesti kodo PIN za dostop do elektronske platforme in kodo TAN (številka transakcije), ki je potrebna za preverjanje pristnosti plačilnega naloga.

48. Družba T‑Mobile Austria pa meni, da tudi izdajanje nalogov za prenos v okviru spletnega bančništva ni plačilni instrument.

49. Po mojem mnenju mora biti odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje pritrdilen. Prenos sredstev – naj se izvede s podpisanim nalogom za prenos ali po elektronski poti (kar predložitveno sodišče imenuje telebančništvo) – je zajet tako s točko 3 kot s točko 23 člena 4 Direktive.

50. Res je, da predložitveno sodišče ne sprašuje Sodišča formalno glede tehnike prenosa sredstev v celoti, ampak glede podpisanega naloga za prenos in izdaje nalogov za prenose v okviru spletnega bančništva. Podpisani nalog za prenos, izročen ponudniku plačilnih storitev, ali nalog za prenos v okviru spletnega bančništva bo manj „osebn[a] naprav[a] […] in/ali niz postopkov, dogovorjenih med uporabnikom plačilnih storitev in ponudnikom plačilnih storitev, ki jih uporablja uporabnik plačilnih storitev, da odredi plačilni nalog“, ( 8 ) kot sam plačilni nalog, to je „navodilo plačnika […] [svojemu] ponudniku plačilnih storitev, s katerim zahteva izvedbo plačilne transakcije“. ( 9 )

51. Vendar se mi zdi, da – če ne upoštevamo formulacije, ki jo je uporabilo predložitveno sodišče – je njegovo vprašanje, ali vsi koraki, ki omogočajo izvedbo prenosa sredstev, to je izpolnitev naloga za prenos z lastnoročnim podpisom in izročitev ponudniku plačilnih storitev ali izdaja naloga za prenos po elektronski poti, pomenijo „plačilni instrument“ v smislu Direktive.

52. Glede na navedeno menim, da se Direktiva uporablja za naloge za prenos, naj so izvedeni z lastnoročno podpisanim nalogom plačnika ali po elektronski poti. Direktiva namreč v členu 4, točka 3, opredeljuje izraz „plačilna storitev“ kot „katero koli poslovno dejavnost, našteto v Prilogi“, ki v točki 3 navaja „[i]zvrševanje plačilnih transakcij, vključno s prenosom sredstev na plačilnem računu pri ponudniku plačilnih storitev uporabnika ali pri drugem ponudniku plačilnih storitev: […] izvrševanje nalogov za prenos, vključno s trajnimi nalogi“.

53. Dalje, nalog za prenos izpolnjuje merila, našteta v členu 4, točka 23, Direktive, saj pomeni niz postopkov, ki se izvede ali po elektronski poti ali na papirju ter uporabniku plačilnih storitev in plačniku omogoča, da svojemu ponudniku plačilnih storitev, pogosto banki, naloži prenos sredstev z njegovega računa na račun, ki ga je prejemnik plačila odprl pri svojem ponudniku plačilnih storitev.

54. Dejstvo, da je nalog za prenos priznan kot plačilni instrument, potrjuje praksa ECB, ki naloge za prenos (credit transfers) našteva med plačilnimi instrumenti Enotnega območja plačil v eurih (Single Euro Payments Area (SEPA)). ( 10 )

55. Ta sklep potrjuje tudi nedavna študija, imenovana „študija vplivov“, z dne 24. julija 2013 (v nadaljevanju: študija vplivov), ki spremlja predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta o plačilnih storitvah na notranjem trgu, o spremembah direktiv 2002/65/ES, 2013/36/EU in 2009/110/ES ter o razveljavitvi Direktive 2007/64/ES (COM/2013/547 final, v nadaljevanju: predlog direktive). ( 11 )

56. Ta študija vplivov, ki je zdaj na voljo le v angleščini, na več mestih naloge za prenos (credit transfers) označuje za plačilne instrumente, s tem da ugotavlja, na primer, da „so kreditne kartice, ki jim sledijo nalogi za prenos in neposredne bremenitve, najbolj priljubljeni negotovinski plačilni instrumenti v Uniji“. ( 12 )

57. V tej fazi je treba spomniti, da se člen 52(3) Direktive nanaša na pravico prejemnika plačila do zaračunavanja dodatnih nadomestil (surcharging), to je pravica prejemnika plačila, da stranki – plačniku naloži stroške, ki so nastali zato, ker je slednji izbral določen plačilni instrument.

58. Kot je razvidno iz študije vplivov, je zaračunavanje dodatnih nadomestil pri uporabi plačilnih kartic običajno. ( 13 ) Ta ugotovitev je tudi v uvodni izjavi 63 predloga direktive, ( 14 ) vendar dejstvo, da pojav zaračunavanja dodatnih nadomestil velja predvsem pri uporabi plačilnih kartic, in celo možnost, da je bil člen 52(3) Direktive oblikovan na podlagi te ugotovitve, ne zadoščata za izključitev drugih plačilnih instrumentov, kot so nalogi za prenos, z njenega področja uporabe.

59. Vsekakor teza nemške vlade, v skladu s katero podpisani nalog za prenos, drugače od plačila prek spletnega bančništva, ne pomeni plačilnega instrumenta, ni prepričljiva. Kot je namreč Komisija navedla na obravnavi, ni logično drugačno obravnavanje teh dveh načinov uporabe istega plačilnega instrumenta, to je naloga za prenos.

60. Zato bi bilo treba na to drugo vprašanje odgovoriti, da je treba nalog za prenos (credit transfer), izveden ali s podpisanim nalogom plačnika ali po elektronski poti (telebančništvo), šteti za „plačilni instrument“ v smislu člena 4, točka 23, in člena 52(3) Direktive.

C – Tretje vprašanje za predhodno odločanje

61. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem želi izvedeti, ali člen 52(3), drugi stavek, Direktive Republiki Avstriji dovoljuje, da s členom 27(6) ZaDiG uvede prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil, ki se splošno uporablja in predvsem ne razlikuje med različnimi plačilnimi instrumenti.

62. Verein für Konsumenteninformation, ki ga v tem delu podpirajo avstrijska, nemška, francoska, italijanska in portugalska vlada ter Komisija, glede tega vprašanja meni, da je s splošno prepovedjo zaračunavanja dodatnih nadomestil, uvedeno s členom 27(6) ZaDiG, pravilno prenesen člen 52(3) zadevne direktive.

63. Prvič, ta določba naj bi spodbujala uporabo plačilnih instrumentov, ki so učinkoviti z vidika plačnika, s tem, da prejemniku plačila prepoveduje zaračunavanje dodatnih nadomestil, pri tem pa mu dovoljuje, da zaradi spodbujanja uporabe instrumentov, ki so po njegovem mnenju učinkovitejši, ponudi znižanja.

64. Drugič, ta določba naj bi spodbujala konkurenco s tem, da bi se povečala preglednost cen, saj zaračunavanje dodatnih nadomestil, povezanih z uporabo nekega plačilnega instrumenta, potrošnikom otežuje primerjavo cenovnih ponudb na trgu.

65. Poleg tega nemška vlada in Komisija menita, da člen 52(3), drugi stavek, Direktive ponuja široko polje proste presoje pri izbiri splošne prepovedi ali omejitve zaračunavanja dodatnih nadomestil zaradi spodbujanja konkurence, uporabe učinkovitih plačilnih sredstev ali preprečevanja neprimernega oblikovanja cen s strani prejemnika plačila.

66. Prvič, družba T‑Mobile Austria trdi, da člen 52(3) Direktive državam članicam ne dovoljuje določanja splošne prepovedi, ampak le, da prepovejo zaračunavanje nadomestil za uporabo določenega plačilnega instrumenta.

67. Drugič, poudarja, da mora v skladu s členom 52(3) Direktive taka prepoved upoštevati potrebo po spodbujanju konkurence in uporabe učinkovitih plačilnih sredstev. Splošna prepoved torej enako prizadene učinkovita in neučinkovita plačilna sredstva. Poleg tega v zvezi s tem spominja, da je v uvodni izjavi 42 Direktive navedeno, da se lahko države članice odločijo prepovedati zaračunavanje dodatnih nadomestil, če je to po njihovem mnenju upravičeno zaradi neprimernega oblikovanja cen ali morebitnih negativnih posledic takega oblikovanja cen za uporabo nekega plačilnega instrumenta, kar v primeru sporne določbe ni tako.

68. Tretjič, trdi, da bi morala razlaga Direktive glede na svobodo izbire poklica in lastninsko pravico (člena 15 in 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah) dovoljevati zaračunavanje dodatnih stroškov, ki so posledica neučinkovitih načinov plačila, kot so nalogi za prenos.

69. Strinjam se s stališčem Verein für Konsumenteninformation, avstrijske, nemške, francoske, italijanske in portugalske vlade ter Komisije.

70. Tako kot nemška vlada in Komisija menim, da je z besedilom člena 52(3) Direktive državam članicam odobreno široko polje proste presoje za odločitev, ali in kako želijo uporabiti možnost prepovedi ali omejitve zaračunavanja dodatnih nadomestil. Drugi stavek navedenega odstavka 3 namreč jasno določa, da „lahko države članice […] prepovedo ali omejijo pravico do zaračunavanja nadomestil“, pri čemer je edina omejitev, da mora ta ukrep upoštevati „potreb[o] po spodbujanju konkurenčnosti in uporabe učinkovitih plačilnih instrumentov“.

71. Z uvodno izjavo 42 Direktive je potrjeno, da je bil namen zakonodajalca Unije državam članicam podeliti to široko polje proste presoje. V skladu s to uvodno izjavo „bi se lahko države članice odločile prepovedati ali omejiti [zaračunavanje dodatnih nadomestil], če je to po njihovem mnenju upravičeno zaradi neprimernega oblikovanja cen ali morebitnih negativnih posledic takšnega oblikovanja cen za uporabo nekega plačilnega instrumenta“. ( 15 )

72. Države članice torej lahko prepovejo ali omejijo prakso zaračunavanja dodatnih nadomestil, celo na splošno, da bi spodbujale konkurenco in uporabo učinkovitih plačilnih sredstev ter preprečile neprimerno oblikovanje cen.

73. Družba T‑Mobile Austria vztraja pri uporabi izraza „določen plačilni instrument“ ( 16 ) iz člena 52(3), prvi stavek, Direktive za utemeljitev trditve, da splošna prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil ni mogoča. Na podlagi tega zatrjuje, da je z Direktivo državam članicam dana možnost prepovedati ali omejiti zaračunavanje dodatnih nadomestil le v razmerju do specifičnih plačilnih instrumentov in pod pogojem, da je odločitev o vsaki prepovedi ali omejitvi sprejeta „ob upoštevanju potrebe po spodbujanju konkurence in uporabe učinkovitih plačilnih sredstev“.

74. Menim, da je logično, da prvi stavek člena 52(3) Direktive napotuje na „določen plačilni instrument“, saj ne more iti za prepoved ponudniku plačilnih storitev, da prejemniku plačila prepreči zaračunavanje dodatnih nadomestil le, če bi ga slednji želel uporabiti za vse plačilne instrumente. Očitna posledica pa je, da te besede v drugem stavku navedenega odstavka niso uporabljene, tako da države članice lahko prosto določijo obseg prepovedi ali omejitve zaračunavanja dodatnih nadomestil (na primer le za nekatere plačilne instrumente).

75. Avstrijska vlada je na obravnavi nakazovala na razloge, ki so avstrijskega zakonodajalca usmerjali k temu, da na splošno prepove zaračunavanje dodatnih nadomestil. V obrazložitvi člena 27(6) ZaDiG je omenjeno prizadevanje doseči preglednost in spodbujanje konkurence. ( 17 ) Čeprav mora predložitveno sodišče potrditi ugotovitev pritožbenega sodišča, da so s splošno prepovedjo zaračunavanja dodatnih nadomestil dovolj „upoštevani“ premisleki v splošnem interesu, določeni v členu 52(3) Direktive, ( 18 ) menim, da je avstrijski zakonodajalec spoštoval meje polja proste presoje, ki mu je podeljeno s tem členom in uvodno izjavo 42 Direktive. Glede ciljev v splošnem interesu, določenih v členu 52(3) Direktive, menim, da je koristno podati dodatne premisleke.

76. Študija vplivov je pokazala, da je praksa zaračunavanja dodatnih nadomestil pogosto vodila do neprimernega oblikovanja cen nekaterih trgovcev, in sicer do nesorazmerno visokih nadomestil v primerjavi s stroški, ki jih je imel trgovec z izvedbo transakcije, zlasti če se potrošniki tem dodatnim nadomestilom niso mogli izogniti z uporabo drugega plačilnega instrumenta. ( 19 )

77. V skladu z isto študijo se zdi, da je bilo zaračunavanje dodatnih nadomestil uporabljeno tudi za ustvarjanje dodatnih dohodkov, in ne z namenom prelaganja dejanskih stroškov, ki jih je ponudnik plačilnih storitev prejemniku plačila zaračunal pri uporabi plačilnega instrumenta, na plačnika. ( 20 )

78. Zaradi izogibanja tovrstnim zlorabam in velikim težavam pri natančnem ugotavljanju usklajenosti med dejanskimi stroški in zahtevanimi nadomestili imajo države članice v členu 52(3) Direktive možnost, da povsem enostavno prepovejo zaračunavanje dodatnih nadomestil. ( 21 )

79. V obravnavanem primeru se je postavilo vprašanje, ali 3 EUR nadomestil, ki jih je družba T‑Mobile Austria naložila plačniku, pomenijo dejanski strošek, ki ga ta družba nosi zaradi odločitve plačnika, da bo svoj račun plačal z nalogom za prenos. Kot navaja francoska vlada, so na splošno nadomestila, ki jih nosi prejemnik plačila, ki po domačem ali evropskem plačilnem nalogu prejme sredstva, zelo majhna ali jih celo ni. Razen če je nalog nepopoln, se na račun prejemnika plačila v dobro knjižijo sredstva samodejno, ne da bi bilo potrebno aktivno sodelovanje ponudnika plačilnih storitev.

80. Družba T‑Mobile Austria je v pisnih stališčih, nasprotno, zatrjevala, da so z obdelavo plačil, opravljenih s nalogom za prenos, povezani znatni stroški, vendar tega ni podrobneje pojasnila. Prav tako ni podala pojasnil v odgovor na trditve francoske vlade, saj se obravnave ni udeležila.

81. Torej je čisto mogoče, da namen 3 EUR, ki jih je družba T‑Mobile Austria zaračunala za vsak nalog za prenos, ni bil prelagati na njene stranke stroškov, ki jih nosi, temveč slednje odvrniti od plačevanja računov z nalogom za prenos, saj v nasprotju s samodejnimi odtegljaji, zlasti z direktnimi bremenitvami, postopek naloga za prenos prejemniku ne omogoča začeti plačilno transakcijo. Ta praksa naj bi bila v nasprotju s členom 52(3) Direktive, ki dovoljuje prejemnikom plačila, da ali naložijo nadomestila za dejanske stroške, ki so jih imeli, ali ponudijo znižanja, s čimer plačnike spodbudijo, da uporabijo plačilne instrumente, ki so z vidika prejemnika plačila učinkovitejši. Zato bi bila odločitev avstrijskega zakonodajalca, da prepove zaračunavanje dodatnih nadomestil, povsem v skladu z namenom, ki ga je zakonodajalec Unije vstavil v uvodno izjavo 42 Direktive, to je preprečevanje vsakršnega neprimernega oblikovanja cen.

82. Glede spodbujanja konkurence, omenjenega v členu 52(3) Direktive, je treba upoštevati javni interes po preglednosti cen, ki ga brani določba, kot je člen 27(6) ZaDiG. ( 22 ) Kot navaja avstrijska vlada, namreč splošna prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil nasprotuje temu, da podjetje od stranke ob uporabi določenega plačilnega instrumenta zahteva višjo končno ceno, kot je tista, ki je navedena v njegovem sporočilu in ki jo stranka primerja z drugimi cenovnimi ponudbami.

83. Upoštevati je treba tudi značilnosti sektorja, ki ga zadeva postopek v glavni stvari. Ravno operaterji mobilne telefonije se soočajo s hudo konkurenco glede naročnin, cene na minuto ali paketov. Kot navaja avstrijska vlada, so to cene, ki jih potrošniki primerjajo pri odločanju za posamezen naročniški paket, ne pa nadomestila, ki veljajo za uporabo plačilnih instrumentov.

84. Kar zadeva spodbujanje učinkovitih plačilnih instrumentov, omenjeno v členu 52(3) Direktive, družba T‑Mobile Austria pravilno vztraja, da je treba upoštevati tako interese prejemnikov plačil kot interese plačnikov. Čeprav imata namreč ti dve skupini pogosto nasprotujoče si interese, v Direktivi ni ničesar, kar bi nalagalo dajanje prednosti interesom enega pred interesi drugega.

85. Vendar se ne sme spregledati, da člen 52(3) Direktive in člen 27(6) ZaDiG družbi T‑Mobile Austria omogočata, da svojim strankam ponudi znižanja, da bi jih spodbudila k uporabi plačilnih instrumentov, ki so z njenega vidika učinkovitejši.

86. Glede na navedeno, čeprav družba T‑Mobile Austria meni, da je samodejni odtegljaj najučinkovitejši plačilni instrument, imajo lahko nekateri plačniki iz razlogov, povezanih z vrsto njihovega računa ali njihovo željo po preverjanju računa pred plačilom, še vedno raje nalog za prenos.

87. Kot navaja Verein für Konsumenteninformation, imajo nekateri potrošniki bančne račune, ki ne omogočajo samodejnega odtegljaja ali pa samo za zelo majhne zneske (kar je primer študentov ali oseb, ki prejemajo minimalni starostni dohodek, itd.). Če v njihovem primeru saldo na računu ne zadošča za kritje odtegljaja, bo banka stroške zavrnitve zaračunala plačniku, ne prejemniku plačila, kar ne zajema dodatnega stroška za prejemnika plačila. Z vidika teh potrošnikov je nalog za prenos torej najučinkovitejši plačilni instrument, ker jim omogoča, da izberejo datum izvršitve, ko je na njihovem računu zadostno stanje za izvedbo plačila ob spoštovanju roka, ki ga je določil prejemnik plačila. Poleg tega nalog za prenos drugače kot samodejni odtegljaj potrošniku omogoča, da pred plačilom preveri račun. Drugače povedano, učinkovitost plačilnega instrumenta se ne sme presojati le na strani prejemnika plačila.

88. Poleg tega določba, kot je člen 27(6) ZaDiG, z določitvijo pravil in praks, potrebnih za uresničevanje svobode izbire poklica ob spoštovanju konkurence, učinkovitosti plačil in potrošnika, ne sme škodovati – kot zatrjuje družba T‑Mobile Austria – njenim temeljnim pravicam, zlasti njeni lastninski pravici in svobodi izbire poklica, določenima v členih 15 in 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

89. Tudi trditev družbe T‑Mobile Austria, ki se opira na člen 19 Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta, ( 23 ) je treba zavrniti. V skladu s tem členom so države članice zavezane „trgovcem prepoved[ati], da bi potrošnikom v zvezi z uporabo določene oblike plačilnega sredstva zaračunavali nadomestila, ki presegajo stroške, ki jih ima trgovec za uporabo take oblike plačilnega sredstva“. V tej obveznosti, naloženi državam članicam, ni ničesar, kar bi škodovalo njihovi možnosti, da na splošno prepovejo zaračunavanje dodatnih nadomestil.

90. Glede na zgoraj navedeno je treba po mojem mnenju na tretje vprašanje odgovoriti tako, da člen 52(3) Direktive ne nasprotuje uporabi nacionalnih določb, kakršen je člen 27(6) ZaDiG, ki na splošno in brez razlikovanja med plačilnimi instrumenti prejemniku plačila prepovedujejo zaračunavanje nadomestila.

91. Ta sklep ne bi bil drugačen, če bi Sodišče glede drugega vprašanja razsodilo, da nalogi za prenos, izvedeni po elektronski poti ali na papirju, in podpisani nalog za prenos niso plačilni instrumenti.

92. Kot navajata Verein für Konsumenteninformation in nemška vlada, bi lahko v tem primeru države članice še vedno prepovedale zaračunavanje dodatnih nadomestil ob uporabi naloga za prenos za izvedbo plačil, saj v skladu s členom 86 Direktive njen člen 52(3) ni usklajena določba. Taka odločitev bi bila v pristojnosti držav članic, saj se Direktiva ne bi uporabljala.

D – Časovna omejitev učinkov sodbe

93. Če bi Sodišče ugotovilo, da je treba nalog za prenos šteti za plačilni instrument v smislu Direktive in da člen 52(3) Direktive ne nasprotuje splošni prepovedi zaračunavanja dodatnih nadomestil, kot je tista iz člena 27(6) ZaDiG, družba T‑Mobile Austria predlaga časovno omejitev učinkov sodbe.

94. Po mnenju družbe T‑Mobile Austria bi imela taka odločitev znatne finančne posledice za podjetja v sektorju telekomunikacij ne le v Avstriji, ampak tudi v drugih državah članicah, ki dovoljujejo zaračunavanje dodatnih nadomestil, in v podjetjih drugih gospodarskih sektorjev, ki v teh državah članicah uporabljajo zaračunavanje dodatnih nadomestil.

95. V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga nekega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da lahko in da mora sodišče tako razloženo pravilo uporabljati tudi za pravna razmerja, ki so nastala ali se oblikovala pred sodbo o vprašanju glede razlage, če so sicer pogoji, na podlagi katerih se lahko spor o uporabi navedenega pravila predloži pristojnim sodiščem, izpolnjeni. ( 24 )

96. Sodišče sme torej le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je neločljivi del pravnega reda Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se sklicevali na določbo, ki jo je razložilo, z namenom izpodbijanja pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjeni dve bistveni merili, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav. ( 25 )

97. Kot je Sodišče poudarilo v zgoraj navedeni sodbi Santander Asset Management SGIIC in drugi, „[je namreč] Sodišče […] to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, ko je na eni strani obstajalo tveganje hudih gospodarskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da je začela veljati, in ko se je na drugi strani zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni organi spodbujeni k ravnanju, ki zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Komisije“. ( 26 )

98. V obravnavanem primeru – kot je Sodišče razsodilo v zgoraj navedeni sodbi Santander Asset Management SGIIC in drugi – družba T‑Mobile Austria „ni predložila podatkov, ki bi Sodišču omogočili presojo, ali [ji] dejansko grozijo resne finančne posledice“. ( 27 ) Še več, čeprav v svojih pisnih stališčih ni storila drugega, kot navedla „znatne finančne posledice“, se ni udeležila obravnave, na kateri bi to vprašanje lahko pojasnila, in ni količinsko opredelila nadomestil, ki bi jih nezakonito zaračunala svojim strankam.

99. Poleg tega ni bilo nobene „objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije […], pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Komisije“, ob tem, da je – kot je bilo izkazano v študiji vplivov – 14 držav članic na splošno prepovedalo zaračunavanje dodatnih nadomestil, ( 28 ) da se Komisija na to nikoli ni odzvala in da je celo ena od vlad držav članic, ki dovoljujejo zaračunavanje dodatnih nadomestil, in sicer nemška vlada, intervenirala v podporo temu, da je splošna prepoved zaračunavanja dodatnih nadomestil, kot je določena v členu 27(6) ZaDiG, združljiva s členom 52(3) Direktive.

100. Iz teh premislekov izhaja, da časovnih učinkov te sodbe ni treba omejiti.

VI – Predlog

101. Zato Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je predložilo Oberster Gerichtshof, odgovori: 1. Člen 52(3) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES se uporablja za pogodbena razmerja med operaterjem mobilne telefonije kot prejemnikom plačila in njegovo stranko (potrošnikom) kot plačnikom. 2. Nalog za prenos sredstev (credit transfer), izveden ali s podpisanim nalogom plačnika ali po elektronski poti (telebančništvo), je treba šteti za „plačilni instrument“ v smislu člena 4, točka 23, in člena 52(3) Direktive 2007/64. 3. Člen 52(3) Direktive 2007/64 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje uporabi nacionalnih določb, kakršen je člen 27(6) zakona o plačilnih storitvah (Zahlungsdienstegesetz), ki na splošno in brez razlikovanja med plačilnimi instrumenti prejemniku plačila prepovedujejo zaračunavanje nadomestil.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) UL L 319, str. 1.

( 3 ) Sodba z dne 16. decembra 2008 v zadevi Cartesio (C-210/06, ZOdl., str. I-9641, točka 96).

( 4 ) Prav tam (točka 67). Glej tudi sodbo z dne 7. junija 2007 v združenih zadevah van der Weerd in drugi (od C-222/05 do C-225/05, ZOdl., str. I-4233, točka 22).

( 5 ) Moj poudarek.

( 6 ) V skladu z angleško „‚payment instrument‘ means any personalised device(s) and/or set of procedures […]“ in z grško različico „‚μέσο πληρωμών‘: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών […]“.

( 7 ) Moj poudarek.

( 8 ) Člen 4, točka 23, Direktive.

( 9 ) Člen 4, točka 16, Direktive.

( 10 ) Glej internetni strani http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html in http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.

( 11 ) V skladu z izjavami Komisije na obravnavi je ta predlog med drugim utemeljen s potrebo po uskladitvi praks držav članic na področju prepovedi zaračunavanja dodatnih nadomestil. Iz študije vplivov je namreč razvidno, da je 14 držav članic na splošno prepovedalo zaračunavanje dodatnih nadomestil, medtem ko ga 12 držav članic dovoljuje, samo ena, to je Kraljevina Danska, pa ga prepoveduje le v razmerju do uporabe debetnih kartic.

( 12 ) Moj prevod. Glej angleško različico študije vplivov: „[p]ayment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non‑cash payment instruments in the EU“ (SWD(2013) 288 final, str. 7).

( 13 ) Glej študijo vplivov, str. 131

( 14 ) „[…] surcharging is in practice limited to card‑based payments […]“ ([…] zaračunavanje dodatnih nadomestil je praksa, omejena na kartična plačila […]). (Moj prevod.)

( 15 ) Moj poudarek.

( 16 ) Moj poudarek.

( 17 ) Na voljo na spletni strani avstrijskega parlamenta: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf (v nadaljevanju: obrazložitev, str. 34).

( 18 ) Glej točko 16 teh sklepnih predlogov.

( 19 ) Glej študijo vplivov, str. 158.

( 20 ) Prav tam (str. 135).

( 21 ) V zdajšnjem stanju predlog direktive, po eni strani, odpravlja možnost držav članic, da prepovedo ali omejijo zaračunavanje dodatnih nadomestil, vendar po drugi strani določa, da uporabljena nadomestila ne smejo preseči stroškov, ki jih prejemnik plačila nosi za uporabo plačilnega instrumenta (glej člen 55(3) predloga direktive). Poleg tega prepoveduje zaračunavanje dodatnih nadomestil za uporabo plačilnih instrumentov, za katere bodo medbančne provizije urejene z novo uredbo (glej člen 55(4) predloga direktive) o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije (glej predlog uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije (COM(2013) 550 final)). Komisija je na obravnavi pojasnila, da medtem ko predlog direktive prepoveduje zaračunavanje dodatnih nadomestil nad dejanskimi stroški, ne določa ničesar, kar bi plačniku omogočilo, da preveri, da njemu naložena nadomestila ne presegajo tistih, ki jih nosi prejemnik plačila, kar bo po mojem mnenju pripeljalo do številnih sporov. Razprava, ki v tej zadevi poteka glede 3 EUR dodatnega nadomestila, naloženega ob plačilu z nalogom za prenos, je ponazoritev.

( 22 ) Glej str. 34 obrazložitve, navedene v točki 75 teh sklepnih predlogov.

( 23 ) UL L 304, str. 64.

( 24 ) Glej sodbe z dne 3. oktobra 2002 v zadevi Barreira Pérez (C-347/00, Recueil, str. I-8191, točka 44); z dne 17. februarja 2005 v združenih zadevah Linneweber in Akritidis (C-453/02 in C-462/02, ZOdl., str. I-1131, točka 41) in z dne 6. marca 2007 v zadevi Meilicke in drugi (C-292/04, ZOdl., str. I-1835, točka 34).

( 25 ) Glej sodbe z dne 10. januarja 2013 v zadevi Skov in Bilka (C-402/03, ZOdl., str. I-199, točka 51); z dne 3. junija 2010 v zadevi Kalinčev (C-2/09, ZOdl., str. I-4939, točka 50) in z dne 10. maja 2012 v združenih zadevah Santander Asset Management SGIIC in drugi (od C‑338/11 do C‑347/11, točka 59).

( 26 ) Točka 60. Glej tudi sodbo z dne 27. aprila 2006 v zadevi Richards (C-423/04, ZOdl., str. I-3585, točka 42) in zgoraj navedeno sodbo Kalinčev (točka 51).

( 27 ) Točka 62. Glej v tem smislu sodbi z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Albron Catering (C-242/09, ZOdl., str. I-10309, točka 38) in z dne 18. oktobra 2012 v zadevi Mednis (C‑525/11, točka 45).

( 28 ) Glej opombo 11 teh sklepnih predlogov.