SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

JULIANE KOKOTT,

predstavljeni 7. avgusta 2018 ( 1 )

Združeni zadevi C‑325/18 PPU in C‑375/18 PPU

Hampshire County Council

proti

C. E.,

N. E.

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska))

„Nujni postopek predhodnega odločanja – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Pristojnost, priznavanje in izvrševanje odločb v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Razmerje s Haaško konvencijo o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok – Zahteva za razglasitev izvršljivosti – Pravno sredstvo – Rok za vložitev navedenega pravnega sredstva – Možnost podaljšanja – Pravica do učinkovitega sodnega varstva – Obseg – Izvršitev odločbe pred vročitvijo sklepa o razglasitvi izvršljivosti navedene odločbe zadevnim staršem – Ohranitev polnega učinka pravnega sredstva zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti – Odredba kot ukrep zavarovanja“

Kazalo

I. Uvod II. Pravni okvir A. Mednarodno pravo in pravo Unije 1. Haaška konvencija 2. Uredba št. 2201/2003 B. Irsko pravo III. Dejansko stanje IV. Postopek pred Sodiščem in vprašanja za predhodno odločanje V. Presoja A. Dopustnost predlogov za sprejetje predhodne odločbe B. Prvo vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑325/18 PPU 1. Možnost zahtevati razglasitev izvršljivosti odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo na podlagi Uredbe št. 2201/2003 neodvisno od haaškega postopka 2. Nemožnost na podlagi Uredbe št. 2201/2003 zahtevati razglasitev izvršljivosti odločbe o vrnitvi otroka, ki ni povezana z odločbo o starševski odgovornosti 3. Vmesna ugotovitev C. Drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑325/18 PPU ter vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑375/18 PPU 1. Rok (drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑325/18 PPU) a) Uvodne ugotovitve b) Možnost podaljšanja roka iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003 c) Ravnovesje, ki ga je treba vzpostaviti ob podaljšanju roka za vložitev pravnega sredstva iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003 1) Obseg prekoračitve roka 2) Cilji Uredbe št. 2201/2003 3) Poseg v pravico do učinkovitega pravnega sredstva 4) Vzročna zveza med neupoštevanjem roka in ravnanjem uprave 5) Ravnanje strank d) Vmesna ugotovitev 2. Odredba (zadeva C‑375/18 PPU) a) Uvodne ugotovitve b) Prepoved anti-suit injunctions c) Koristnost odredbe kot ukrep zavarovanja v okoliščinah v postopku v glavni stvari d) Vmesna ugotovitev VI. Predlog

I. Uvod

1. Uredba (ES) št. 2201/2003, imenovana „Uredba Bruselj IIa“, ( 2 ) je instrument Unije, ki postane upošteven zlasti, kadar je treba v drugi državi članici priznati in izvršiti odločbo, ki se nanaša na starševsko odgovornost. Za primere neupravičene premestitve otrok v nasprotju s pravico do varstva in vzgoje otroka ta uredba vključuje in dopolnjuje določbe Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok, sklenjene 25. oktobra 1980 v Haagu (v nadaljevanju: Haaška konvencija).

2. V tej zadevi se postavlja vprašanje razmerja med tema instrumentoma v primeru, ko je angleška družina – pod grožnjo, da ji bo lokalni organ, pristojen za zaščito otrok – odvzel otroke, pobegnila na Irsko z dojenčkom, starim dva ali tri dni, ter otrokoma, starima tri oziroma pet let.

3. Lokalni organ je nato v nenavzočnosti staršev pridobil najprej od angleškega sodišča sklep, s katerim so bili otroci postavljeni pod skrbništvo sodišča in je bila odrejena njihova vrnitev v Anglijo, in nato od irskega sodišča sklep o razglasitvi izvršljivosti na podlagi Uredbe št. 2201/2003. Nazadnje je angleški organ s pomočjo svojih irski kolegov izvršil sklep in otroke brez vednosti staršev odpeljal v Anglijo, in to še preden je bil ta sklep o razglasitvi izvršljivosti vročen staršem. Starši so nato na Irskem dva dneva prepozno – glede na rok, določen z Uredbo št. 2201/2003 – vložili pravno sredstvo zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti. Medtem je angleški organ v Angliji začel postopek za posvojitev dojenčka.

4. V teh okoliščinah predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, najprej, ali se je angleški organ s tem, da je uporabil splošne določbe Uredbe št. 2201/2003 o izvrševanju odločb, izdanih v drugi državi članici, da bi pridobil dovoljenje za izvršitev angleške odločbe na Irskem, izognil posebnim postopkom, ki so za primere mednarodnega protipravnega odvzema otrok določeni s Haaško konvencijo v povezavi z Uredbo št. 2201/2003.

5. Dalje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali se lahko rok, ki je določen v členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003 za vložitev pravnega sredstva zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti, podaljša, zlasti v primeru, v katerem je bila odločba izvršena pred vročitvijo sklepa o razglasitvi izvršljivosti osebi, zoper katero se je zahtevala izvršitev.

6. Nazadnje, predložitveno sodišče, pri katerem je vložen tudi predlog za sprejetje začasnih ukrepov, s katerimi se želi doseči izdajo odredbe kot ukrepa zavarovanja, s katero bi bilo angleškemu organu prepovedano, da nadaljuje postopek za posvojitev dojenčka in da začne postopek za posvojitev starejših otrok, Sodišče prosi za odgovor na vprašanje, ali pravo Unije nasprotuje temu, da izda tako odredbo zoper javni organ druge države članice.

II. Pravni okvir

A. Mednarodno pravo in pravo Unije

1. Haaška konvencija

7. V skladu s členom 1 Haaške konvencije je njen cilj med drugim „zagotoviti čimprejšnjo vrnitev otrok, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani v kakšni pogodbenici“.

8. V skladu s členom 3 Haaške konvencije se šteje, da je otrok nezakonito odpeljan ali zadržan: „a) če so s tem kršene pravice do skrbi zanj, ki jih je dobila oseba, institucija ali katero koli drugo bodisi kolektivno bodisi posamično telo po zakonu države, v kateri je otrok stalno prebival, preden je bil odpeljan ali zadržan; […] Pravice do skrbi za otroka, omenjene v prvem odstavku pod a), se lahko pridobijo predvsem z izvajanjem zakona ali na podlagi sodne ali upravne odločbe ali na podlagi sporazuma, ki ima pravni učinek po zakonu zadevne države.“

9. Člen 12, prvi odstavek, Haaške konvencije določa: „Če je bil otrok nezakonito odpeljan ali zadržan po 3. členu, na dan, ko se je začel postopek pred sodnim ali upravnim organom pogodbenice, v kateri je otrok, pa je minilo manj kot leto dni od dneva, ko je bil nezakonito odpeljan ali zadržan, odredi pristojni organ takojšnjo vrnitev otroka.“

10. Člen 13 Haaške konvencije se glasi: „Sodnemu ali upravnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva, ne glede na določbe prejšnjega člena ni treba odrediti vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže: […] b) da obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj. Prav tako lahko sodni ali upravni organ zavrne, da odredi otrokovo vrnitev, če ugotovi, da otrok nasprotuje vrnitvi in da je dopolnil tisto starost in je na taki stopnji zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje. […]“

2. Uredba št. 2201/2003

11. Člen 1 Uredbe št. 2201/2003 določa: „1. Ta uredba se uporablja ne glede na vrsto sodišča v civilnih zadevah, ki se nanašajo na: […] (b) podelitev, izvrševanje, prenos, omejitev ali odvzem starševske odgovornosti. 2. Zadeve iz odstavka 1(b) lahko zlasti zadevajo: (a) pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; (b) skrbništvo, rejništvo in podobne institute; (c) določitev in naloge katere koli osebe ali telesa, ki so dolžni skrbeti za otrokovo osebnost ali premoženje, za zastopanje ali pomoč otroku; (d) namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda; […] 3. Ta uredba se ne uporablja za: […] (b) odločbe o posvojitvi, ukrepih pred posvojitvijo ali razveljavitvi ali preklicu posvojitve; […]“

12. V skladu s členom 2 Uredbe št. 2201/2003: „4. ‚sodna odločba‘ pomeni odločbo […], ki se nanaša na starševsko odgovornost[] in jo je izdalo sodišče države članice […]; […] 7. ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; 9. ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča; […] 11. ‚neupravičena premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar: (a) je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem […].“

13. Poglavje II Uredbe št. 2201/2003 je naslovljeno „Pristojnost“ in med drugim vsebuje člen 11, naslovljen „Vrnitev otroka“, ki določa: „1. Kadar oseba, institucija ali drug organ, ki ima pravico do varstva in vzgoje otroka, zahteva od pristojnih organov v državi članici, da izdajo sodno odločbo na podlagi Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih [mednarodnega protipravnega odvzema] otrok (v nadaljnjem besedilu ‚Haaška konvencija iz leta 1980‘), da bi dosegla vrnitev otroka, ki je bil neupravičeno premeščen ali zadržan v drugi državi članici, ki ni država članica, kjer je običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, se uporablja[jo] odstavk[i] [od] 2 do 8. […] 4. Sodišče ne more zavrniti vrnitve otroka na podlagi člena 13b Haaške konvencije iz leta 1980, če se ugotovi, da so sprejeti vsi potrebni ukrepi za zagotovitev zaščite otroka po njegovi vrnitvi. […] 6. Če je sodišče v skladu s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980 izdalo sodno odločbo, da se otrok ne vrne, mora v skladu z nacionalno zakonodajo takoj neposredno ali preko svojega osrednjega organa poslati kopijo odločbe, da se otrok ne vrne, in kopije ustreznih dokumentov, zlasti prepisa zaslišanja pred sodiščem, pristojnemu sodišču ali osrednjemu organu v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem. Sodišče mora prejeti vse omenjene dokumente v enem mesecu od dne izdaje odločbe o tem, da se otrok ne vrne. 7. Razen v primeru, da je ena od strank začela postopek pred sodišči v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno premestitvijo ali zadržanjem, mora sodišče ali osrednji organ, ki prejme dokumente iz odstavka 6, o tem obvestiti stranke in jih povabiti, naj v skladu z nacionalno zakonodajo predložijo sodišču v treh mesecih od dne obvestila svoje predloge, da bi lahko sodišče preučilo vprašanje dodelitve varstva in vzgoje otroka. Brez poseganja v pravila o pristojnosti iz te uredbe sodišče konča primer, če v roku ne prejme nobenih predlogov. 8. Ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva v skladu z Oddelkom 4 Poglavja III spodaj, da bi se zagotovila vrnitev otroka.“

14. Člen 20, ki je prav tako del poglavja II, določa: „1. Določbe te uredbe v nujnih primerih sodiščem države članice ne preprečujejo sprejetja začasnih ukrepov ali ukrepov zavarovanja glede v tej državi nahajajočih se oseb ali premoženja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko je po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojno sodišče druge države članice. […]“

15. Poglavje III Uredbe št. 2201/2003 vsebuje določbe, ki se nanašajo na „Priznavanje in izvršitev“. V zvezi s tem oddelek 1 („Priznanje“) vključuje med drugim člen 21, naslovljen „Priznanje sodne odločbe“, ki v odstavku 1 določa: „Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek.“

16. V členu 23 Uredbe št. 2201/2003 so navedeni „Razlogi za nepriznanje sodnih odločb o starševski odgovornosti“, in sicer: „Sodna odločba v zvezi s starševsko odgovornostjo se ne prizna: (a) če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, z upoštevanjem otrokovih koristi; (b) če je bila izdana, razen v nujnih primerih, ne da bi bila otroku dana možnost zaslišanja in so bila kršena temeljna načela postopka države članice, v kateri se zahteva priznanje; (c) če zadevni osebi, ki se ni spustila v postopek, ni bilo vročeno pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravila obrambo, razen če je ugotovljeno, da se ta oseba s sodno odločbo nedvoumno strinja; (d) na zahtevo osebe, ki zatrjuje, da sodna odločba posega v njeno starševsko odgovornost, če je bila izdana, ne da bi bila tej osebi dana možnost zaslišanja; […]“

17. Oddelek 2 poglavja III Uredbe št. 2201/2003 je naslovljen „Zahteva za razglasitev izvršljivosti“ in med drugim vključuje člen 28 („Izvršljive sodne odločbe“), ki v odstavku 1 določa: „Sodna odločba o izvrševanju starševske odgovornosti glede otroka, izdana v državi članici in ki je izvršljiva v tej državi članici ter je bila vročena, se izvrši v drugi državi članici, ko je na zahtevo katere koli od zainteresiranih strank razglašena za izvršljivo v tej državi.“

18. Člen 31 Uredbe št. 2201/2003 v zvezi s tem določa: „1. Sodišče, pri katerem se vloži zahteva, odloči takoj. Oseba, proti kateri se zahteva izvršitev, v tej fazi postopka nima možnosti podajati kakršnih koli izjav glede zahteve. 2. Zahteva se lahko zavrne samo zaradi enega od razlogov iz členov 22, 23 in 24. 3. Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.“

19. Člen 33 Uredbe št. 2201/2003, naslovljen „Pravno sredstvo proti odločbi“, določa: „1. Obe stranki lahko zoper odločbo v zvezi z razglasitvijo izvršljivosti vložita pravno sredstvo. […] 3. Pravno sredstvo se obravnava v kontradiktornem postopku. 4. Če vloži pravno sredstvo vlagatelj zahteve za razglasitev izvršljivosti, se stranko, proti kateri se zahteva izvršitev, pozove, naj se spusti v postopek pred sodiščem, ki odloča o pravnem sredstvu. […] 5. Pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti je treba vložiti v enem mesecu po njeni vročitvi. Če stranka, proti kateri se zahteva izvršitev, nima običajnega prebivališča v državi članici, v kateri je bila razglašena izvršljivost, temveč v drugi državi članici, je rok za pravno sredstvo dva meseca in začne teči od dne vročitve njej osebno ali na njenem običajnem prebivališču. Tega roka ni dovoljeno podaljšati na račun oddaljenosti.“

20. Člen 35(1) Uredbe št. 2201/2003 tako določa: „Sodišče, pri katerem je vloženo pravno sredstvo v skladu s členoma 33 ali 34, lahko na zahtevo stranke, proti kateri se zahteva izvršitev, prekine postopek, če je bilo vloženo redno pravno sredstvo v državi članici izvora ali če se rok za to pravno sredstvo še ni iztekel; v slednjem primeru sodišče lahko določi rok za vložitev tega pravnega sredstva.“

21. V členu 40 Uredbe št. 2201/2003 je opredeljeno področje uporabe oddelka 4 poglavja III navedene uredbe in določeno: „1. Ta oddelek se uporablja za: (a) pravico do stikov z otrokom; in (b) vrnitev otroka, ki je določena v sodni odločbi, izrečeni v skladu s členom 11(8). 2. Določbe tega oddelka ne preprečujejo nosilcu starševske odgovornosti, da zahteva priznanje in izvršitev sodne odločbe v skladu z določbami oddelkov 1 in 2 tega poglavja.“

22. Člen 42, ki je del oddelka 4, določa: „1. Vrnitev otroka iz člena 40(1)(b), priznana v izvršljivi sodni odločbi[,] izrečeni v državi članici, se prizna in je izvršljiva v drugi državi članici, ne da bi bila potrebna razglasitev izvršljivosti in brez možnosti nasprotovanja njenemu priznanju, če je bilo o sodni odločbi v državi članici izvora izdano potrdilo v skladu z odstavkom 2. Celo kadar nacionalno pravo za odločbo o vrnitvi otroka [iz člena 11(8)] ne predvideva izvršljivosti po samem zakonu, lahko sodišče izvora odloči, da je sodna odločba izvršljiva ne glede na možnost pravnega sredstva. 2. Sodnik izvora, ki je izdal sodno odločbo iz člena 40(1)(b), izda potrdilo iz odstavka 1 le, če: (a) je bila otroku dana možnost biti zaslišan, razen če se je smatralo, da zaslišanje ni primerno zaradi otrokove starosti ali zrelosti; (b) so stranke imele možnost biti zaslišane in (c) je sodišče upoštevalo pri izdaji sodne odločbe razloge in dokaze, na podlagi katerih se izda odredba v skladu s členom 13 Haaške konvencije iz leta 1980. […]“

B. Irsko pravo

23. Predpis 122 Rules of the Superior Courts (poslovnik višjih sodišč), naslovljen „Roki“, v pravilu 7 določa: „Višje sodišče je pristojno za podaljšanje ali skrajšanje katerega koli roka, določenega z določbami tega poslovnika ali določenega s sklepom o podaljšanju roka, in sicer za izvedbo akta ali vložitev procesnega akta, v skladu s pogoji, ki jih (po potrebi) določi. Podaljšanje se lahko določi tudi, če je bil zahtevek za podaljšanje vložen po izteku predpisanega ali odobrenega roka.“

III. Dejansko stanje

24. Ta zadeva se nanaša na družino, ki jo sestavljajo mati ( 3 ), ki je trenutno stara 24 let, njeni trije otroci, ki so trenutno stari šest let ( 4 ), štiri leta ( 5 ) in približno enajst mesecev ( 6 ), in njen mož ( 7 ), ki je trenutno star 26 let in je oče dojenčka ter očim starejših otrok.

25. Iz spisa v postopku v glavni stvari izhaja, da so bili mati in starejša otroka, ko so živeli v Angliji, več let pod nadzorom lokalnega organa, pristojnega za zaščito otrok, in sicer Hampshire County Council (svet okrožja Hampshire, Združeno kraljestvo) ( 8 ). Skrbi organa HCC v tem okviru so se nanašale zlasti na nehigienske in nezdrave stanovanjske razmere, pridobivanje na teži drugega otroka, nasilje očeta drugega otroka nad materjo, ko je živel z njo, posedovanje rastlin konoplje s strani očeta drugega otroka ter na splošno na tveganje zanemarjanja pri skrbi za otroka.

26. V letih 2015 in 2016 je bila mati vključena v program za žrtve nasilja v družini, ( 9 ) ločila se je od očeta drugega otroka in začela postopek, da bi zaščitila sebe in svoja otroka. Poleg tega so se higienske razmere doma izboljšale.

27. Vendar sta bila starejša otroka v prvi polovici leta 2017 znova vključena v načrt nadzora s strani organa HCC, predvsem zaradi zanemarjanja v zvezi z življenjskimi razmerami otrok in higienskimi razmerami doma. Poleg tega je bil organ HCC zaskrbljen zaradi dejstva, da je mati konec leta 2016 začela razmerje z očetom, čeprav sta oče in njegova nekdanja partnerka izgubila skrbništvo nad svojimi otroki, ker je eden od teh otrok utrpel poškodbo, ki ni bila nenamerna, in ker ni bilo mogoče izključiti, da je bil storilec oče, čeprav policiji tega ni uspelo dokazati. Organ HCC je zaskrbljenost izrazil tudi, ker je prvi otrok povedal, da ga je oče udaril po zadnjici, pri čemer ni bilo jasno, ali se je to zgodilo med igro ali pa ga je tako neustrezno kaznoval.

28. Organ HCC je, ne da bi kadar koli omenil možnost posvojitve starejših otrok, razmislil o različnih možnostih njune namestitve, med drugim v rejniško družino, k njuni babici po materini strani ali k njunima zadevnima očetoma. V tem okviru je menil, da sta otroka premlada, da bi se lahko upoštevalo njuno mnenje. Organ HCC je tudi upošteval, da je mati navedla, da bi v primeru odločitve, da otroka ne moreta ostati pri njej, želela, da se namestita pri njeni materi, se pravi njuni babici po materini strani.

29. Poleg tega iz poročil organa HCC in poročil, ki sta jih predložila šola prvega otroka in vrtec drugega otroka, izhaja, da sta bila starejša otroka v dobrem odnosu s svojo babico in da so se njune razmere izboljšale, odkar je babica pomagala njuni materi ter ju zjutraj vozila v šolo in vrtec. Iz poročil, ki sta ju poleti 2017 predložila šola prvega otroka in vrtec drugega otroka, med drugim tudi izhaja, da sta bila otroka družabna in da sta imela ljubeč odnos s svojo materjo. Nazadnje, navedena poročila potrjujejo dejstvo, da so bili starši odzivni in so zaprosili za nasvete za izboljšanje življenjskih in higienskih razmer, ki so jih grajale socialne službe, kar je dejansko privedlo do izboljšanja navedenih razmer.

30. Family Court at Portsmouth (sodišče za družinske zadeve v Portsmouthu, Združeno kraljestvo) je 30. junija 2017 sprejelo odredbo o začasnem skrbništvu („interim care order“) v korist organa HCC v zvezi s starejšima otrokoma. S to odredbo je bila starševska skrb podeljena organu HCC, zlasti pa je vključevala prepoved, da se otroka odpelje iz Združenega kraljestva. Kljub načrtom organa HCC glede namestitve otrok sta otroka najprej ostala pri starših. Oseba, odgovorna za zastopanje interesov otrok, ( 10 ) je na obravnavi v okviru tega postopka izrazila svoje nestrinjanje z načrtom organa HCC glede namestitve otrok.

31. Organ HCC je po lastnih trditvah avgusta 2017 starše obvestil, da namerava doseči izdajo sodne odločbe o varstvu in vzgoji dojenčka, ko bo ta rojen. Poleg tega je starše opozoril, da bo nasprotoval vsakršnim nenadzorovanim stikom očeta z dojenčkom.

32. Dojenček je bil rojen v bolnišnici na začetku septembra 2017, mati pa se je z njim vrnila domov še isti ali naslednji dan. ( 11 )

33. Naslednji dan ali dva dneva po rojstvu dojenčka ( 12 ) so socialni delavci organa HCC starše obiskali na domu in jih obvestili o spremembi načrta organa HCC glede prevzema otrok v varstvo, ki je vključevala odvzem otrok staršem. Poleg tega so eden od socialnih delavcev in starši podpisali dogovor, v skladu s katerim je moral oče še isti večer zapustiti družinski dom in do izida sodnega postopka ni smel več imeti stikov z otroki, ne da bi predhodno obvestil organ HCC.

34. Mati, ki je bila takrat stara 23 let, je torej doma ostala sama z dojenčkom, starim dan ali dva, in starejšima otrokoma, starima tri oziroma pet let, pri čemer bi se lahko kmalu začel sodni postopek, v katerem bi bilo lahko odločeno, da ji bodo otroci odvzeti. Mati je poleg tega pozneje v izjavi pod prisego zatrdila, da se je takrat spomnila pogovora, ki ga je predhodno imela s socialnim delavcem organa HCC in med katerim ji je ta socialni delavec navedel, da sta starejša otroka vsekakor prestara za posvojitev, da pa bo dojenčka enostavno dati v posvojitev.

35. V teh okoliščinah so starši skupaj z otroki 5. ali 6. septembra 2017 ( 13 ), torej dva ali tri dni po rojstvu dojenčka, s trajektom odpotovali na Irsko.

36. Starši so ob prihodu na Irsko najeli hišo, poskrbeli, da je dojenčka pregledala medicinska sestra, otroke prijavili pri pediatru, starejša otroka pa vpisali v šolo. Poleg tega so družino nadzorovale irska policija in irske službe za zaščito otrok (Child and Family Agency (agencija za otroke in družino, Irska), v nadaljevanju: CFA), ki med več obiski pri družini doma niso ugotovile nič zaskrbljujočega.

37. Sodišče za družinske zadeve v Portsmouthu je 6. septembra 2017 sprejelo odredbo o začasnem skrbništvu („interim care order“) v korist organa HCC v zvezi z dojenčkom.

38. Organ HCC je 8. septembra 2017 pri High Court of Justice (England & Wales), Family Division, Family Court at Portsmouth (višje sodišče (Anglija in Wales), družinski oddelek, sodišče za družinske zadeve v Portsmouthu, Združeno kraljestvo; v nadaljevanju: angleško High Court) vložil zahtevo za odreditev skrbništva za tri otroke. Ta zahteva je bila istega dne vročena zastopnikoma staršev. Očetov zastopnik je navedel, da ni prejel navodil v zvezi z odreditvijo skrbništva in da ne bo zaprosil za pravno pomoč za ukrepanje v okviru tega postopka. Materin zastopnik je potrdil, da jo je želel zaprositi za navodila, vendar mu ni uspelo stopiti v stik z njo po telefonu.

39. Pozneje istega dne je angleško High Court v nenavzočnosti zastopnikov staršev sprejelo sklep, s katerim je bilo odrejeno, da se otroke postavi pod skrbništvo sodišča in vrnejo v Anglijo (v nadaljevanju: sklep angleškega High Court z dne 8. septembra 2017).

40. Glede na trditve organa HCC je bil sklep angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 staršem vročen 11. septembra 2017.

41. District Court at Gorey (okrožno sodišče v Goreyju, Irska) je 13. septembra 2017 sprejelo odredbe o začasnem skrbništvu („interim care orders“) v korist Child and Family Agency (agencija za otroke in družino, Irska, v nadaljevanju: služba CFA) za vse tri otroke, ki naj bi ostale veljavne do 26. septembra 2017. Otroci so bilo začasno nameščeni v rejniško družino na Irskem.

42. High Court (višje sodišče, Irska; v nadaljevanju: irsko High Court) je 21. septembra 2017 sprejelo sklep v zvezi s priznanjem in izvršitvijo sklepa angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 (v nadaljevanju: sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti).

43. Istega dne, kot je bil sprejet sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti, so delavci službe CFA otroke vzeli iz rejniške družine, v katero so bili začasno nameščeni, in jih v trajektnem pristanišču Rosslare (Irska) predali socialnim delavcem organa HCC. Otroke so nato odpeljali v Združeno kraljestvo, kjer so starejša otroka namestili pri očetu drugega otroka, dojenčka pa v rejniško družino.

44. Po odhodu otrok je starše o njihovem odhodu po telefonu obvestil angleški socialni delavec. Sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti je bil nato staršem vročen 22. septembra 2017.

45. Starši so 26. septembra 2017 pri Court of Appeal of England and Wales (pritožbeno sodišče, Anglija in Wales) vložili pravno sredstvo zoper sklep angleškega High Court z dne 8. septembra 2017. Navedeno sodišče jim je 9. oktobra 2017 zavrnilo dovoljenje za vložitev pritožbe.

46. Zastopnika staršev sta 24. novembra 2017 pri irskem High Court vložila pravno sredstvo zoper sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti, ki je bil staršem vročen 22. septembra 2017. Zastopnika staršev sta na obravnavi v tem postopku navedla, da starši niso odgovorni za 48‑urno zamudo pri vložitvi pravnega sredstva.

47. Angleško High Court je 21. decembra 2017 sprejelo odredbo o namestitvi („placement order“), s katero je bilo organu HCC dovoljeno, da poišče posvojitelje za dojenčka in ga namesti pri njih.

48. Irsko High Court je 18. januarja 2018 zavrnilo pravno sredstvo staršev zoper sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti, pri čemer je menilo, da ni pristojno za podaljšanje roka za vložitev pravnega sredstva.

49. Starši so zoper to zavrnitev vložili pritožbo pri predložitvenem sodišču, in sicer Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska).

50. Organ HCC je v okviru tega postopka predložitveno sodišče obvestil, da zaradi proračunskih omejitev ne namerava sodelovati v postopku. Poleg tega je predložitvenemu sodišču navedel, da nikakor ne namerava vrniti otrok, ne glede na izid postopka, ki teče pred njim.

51. Predložitveno sodišče je 17. maja 2018 vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑325/18 PPU.

52. Starši so 23. maja 2018 pri predložitvenem sodišču vložili predlog za izdajo odredbe, s katero bi to sodišče organu HCC prepovedalo, da nadaljuje postopek za posvojitev dojenčka in začne postopek za posvojitev starejših otrok.

53. Čeprav organ HCC tudi v tem postopku ni sodeloval, je zjutraj na dan obravnave predloga za izdajo začasne odredbe, torej 29. maja 2018, predložil izjavo. V tej izjavi je poudaril, da posvojitev predlaga samo za dojenčka. Navedel je, da naj glede na starost drugih otrok njuno namestitev pri enem od staršev – to je očetu drugega otroka – in njuno močno bratsko povezanost ne bi bilo razloga za začetek postopka za posvojitev. Če bi se namestitev pri očetu drugega otroka prekinila, bi načrt prevzema v varstvo vključeval dolgoročno namestitev v rejniško družino.

54. Predložitveno sodišče je 7. junija 2018 vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑375/18 PPU.

IV. Postopek pred Sodiščem in vprašanja za predhodno odločanje

55. Court of Appeal (pritožbeno sodišče) je z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča 17. maja 2018, v okviru pritožbenega postopka, ki poteka pred njim, predlagalo uporabo nujnega postopka predhodnega odločanja in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja (zadeva C‑325/18 PPU): „1. Ali lahko v primeru, ko so starši in/ali drugi družinski člani otroke domnevno nezakonito odpeljali iz države njihovega običajnega prebivališča in pri tem kršili odredbo sodišča, ki jo je pridobil javni organ [države prebivališča], ta javni organ zahteva izvršitev odredbe sodišča, s katero je naložena vrnitev otrok temu sodišču, pri sodiščih druge države članice v skladu z določbami poglavja III Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 ali bi to pomenilo nezakonito izogibanje členu 11 te uredbe in Haaški konvenciji iz leta 1980 oziroma bi tudi sicer pomenilo zlorabo pravic ali prava s strani zadevnega organa? 2. Ali je v zadevi, ki se nanaša na določbe o izvrševanju iz Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003, dovoljeno podaljšati rok iz člena 33(5), če so zamude v bistvu neznatne in bi bilo podaljšanje roka na podlagi nacionalne procesne zakonodaje sicer odobreno? 3. Brez poseganja v drugo vprašanje: ali je – če tuj javni organ premesti otroke, o katerih poteka spor, iz pristojnosti države članice v skladu z odredbo o izvršitvi, ki je bila v skladu s členom 31 Uredbe […] št. 2201/2003 izdana brez zaslišanja nasprotnih strank, vendar pred vročitvijo take odredbe staršem, s čimer jim je bila odvzeta pravica zaprositi za zadržanje izvršitve take odredbe za čas odločanja o pravnem sredstvu – s takim ravnanjem kršeno bistvo pravice staršev iz člena 6 [Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin] (EKČP) ali člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), tako da bi bilo treba podaljšanje roka (iz člena 33(5) te uredbe) sicer odobriti?“

56. Poleg tega je Court of Appeal (pritožbeno sodišče) z aktom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča 7. junija 2018, v okviru postopka za izdajo začasne odredbe, ki se je medtem začel pri njem, Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje in prav tako predlagalo uporabo nujnega postopka predhodnega odločanja (zadeva C‑375/18 PPU): „Ali je združljivo s pravom Unije in še posebej z določbami Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003, da sodišča ene države članice izdajo začasno odredbo (ukrepe zavarovanja), ki je in personam naslovljena na javni organ druge države članice in s katero je temu organu preprečeno, da bi pri sodiščih te druge države članice začel postopek posvojitve otrok, če in personam [odredba kot ukrep zavarovanja] izhaja iz potrebe, da se zaščitijo pravice strank v postopku izvršitve iz poglavja III te uredbe?“

57. Prvi senat Sodišča je po upravni seji 11. junija 2018 odločil, da se ti zadevi združita in obravnavata po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 107 Poslovnika Sodišča.

58. V okviru postopka pred Sodiščem so starši, organ HCC, Evropska komisija ter vladi Irske in Združenega kraljestva predložili stališča, vlada Združenega kraljestva pa je odgovorila na vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče. Iste stranke ter češka in poljska vlada so se udeležile obravnave 13. julija 2018.

V. Presoja

A. Dopustnost predlogov za sprejetje predhodne odločbe

59. Iz kronologije zadeve v glavni stvari izhaja, da so bili otroci v Anglijo vrnjeni, preden je bil sklep irskega High Court o razglasitvi izvršljivosti vročen staršem. Zato so lahko pravno sredstvo zoper navedeni sklep vložili šele po njegovi izvršitvi.

60. V teh okoliščinah bi se lahko vprašali o tem, ali spor o glavni stvari še naprej obstaja in, posledično, ali so ta vprašanja za predhodno odločanje dopustna.

61. Iz sistematike Uredbe št. 2201/2003 sicer res izhaja, da mora biti sklep o razglasitvi izvršljivosti stranki, zoper katero se zahteva izvršitev, običajno vročen pred izvršitvijo, da se tej stranki omogoči pravočasna vložitev pravnega sredstva, s katerim se prepreči izvršitev. ( 14 )

62. Vendar pa to, nasprotno, ne more pomeniti, da če je bila izvršitev opravljena pred vročitvijo sklepa o razglasitvi izvršljivosti, pravno sredstvo zoper navedeni sklep postane brezpredmetno. ( 15 )

63. V zvezi s tem je Komisija na obravnavi sicer res poudarila, da Uredba št. 2201/2003 ne določa posebnega postopka, na podlagi katerega bi bila angleška sodišča obvezana upoštevati morebitno razglasitev ničnosti sklepa o razglasitvi izvršljivosti s strani predložitvenega sodišča.

64. Vendar bi lahko v takem primeru, kot je trdila vlada Združenega kraljestva, starši vložili pravno sredstvo v Angliji in na podlagi mednarodne kurtoazije („international comity“) angleška sodišča ne bi prezrla odločbe irskega sodišča, ampak bi, nasprotno, pripisala bistven pomen njeni obrazložitvi. Poleg tega, kot sta navedla tudi vlada Združenega kraljestva in zastopnik organa HCC, vrnitev otrok v Anglijo nikakor ni nepreklicna in bi lahko bili ob upoštevanju njihove največje koristi po potrebi znova odpeljani na Irsko. Vlada Združenega kraljestva in zastopnik organa HCC sta tudi navedla, da so take „povratne poti“ pogoste, na primer pri uporabi Haaške konvencije med Združenim kraljestvom in Združenimi državami Amerike.

65. Iz tega sledi, da nadaljnji obstoj spora o glavni stvari in s tem dopustnost predlogov za sprejetje predhodne odločbe ne moreta biti vprašljiva.

B. Prvo vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑325/18 PPU

66. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v zadevi C‑325/18 PPU izvedeti, ali se lahko, kadar se zatrjuje, da so bili otroci neupravičeno premeščeni, odločba sodišča države članice običajnega prebivališča, s katero je odrejena vrnitev teh otrok, razglasi za izvršljivo v državi članici pribežališča v skladu s splošnimi določbami poglavja III Uredbe št. 2201/2003 oziroma ali to pomeni izogibanje posebnemu postopku, ki je za primere premestitve otrok določen v Haaški konvenciji in v povezavi s členom 11 Uredbe št. 2201/2003 (v nadaljevanju: haaški postopek).

67. Zdi se, da starši in predložitveno sodišče menijo, da v primeru premestitve otrok iz ene države članice v drugo obstaja razmerje subsidiarnosti med haaškim postopkom in običajnim postopkom priznavanja in izvrševanja odločb v zvezi s starševsko odgovornostjo, določenim z Uredbo št. 2201/2003.

68. Na podlagi člena 11 Uredbe št. 2201/2003 v povezavi s Haaško konvencijo lahko oseba, ki zatrjuje, da je bil otrok neupravičeno premeščen v drugo državo članico, pristojnemu sodnemu ali upravnemu organu te države članice predlaga, naj odredi vrnitev otroka. Če sodišče države članice, v kateri se nahaja otrok, na podlagi člena 13 Haaške konvencije zavrne odreditev te vrnitve, ( 16 ) lahko sodišče, ki je pristojno na podlagi Uredbe št. 2201/2003, v skladu z njenim členom 11(8) sprejme odločbo o vrnitvi, ki je nato neposredno, brez potrebe po postopku za razglasitev izvršljivosti, izvršljiva v državi članici pribežališča, če je bila sprejeta in potrjena v skladu s predpisanim postopkom. ( 17 )

69. V obravnavani zadevi ni sporno, da organ HCC ni uporabil tega postopka in da torej ni bila izdana odločba, s katero bi bila odrejena vrnitev otrok, v smislu člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003. Kot je organ HCC potrdil na obravnavi, tega postopka ni uporabil zlasti zato, ker je na voljo le v primeru neupravičene premestitve otroka, ki je v nasprotju s pravico do varstva in vzgoje. ( 18 ) Ob premestitvi družine na Irsko pa je bil organ HCC prepričan, da ima pravice do varstva in vzgoje le v zvezi s starejšima otrokoma. Zato ni bil prepričan, da bi se lahko premestitev dojenčka štela za neupravičeno v smislu upoštevnih določb. ( 19 )

70. Zato je organ HCC neposredno pri angleškem High Court zahteval, naj se otroke postavi pod skrbništvo sodišča in naj se odredi njihova vrnitev v Anglijo, preden je v skladu s členom 28 Uredbe št. 2201/2003 pri irskem High Court vložil zahtevo za razglasitev izvršljivosti sklepa angleškega High Court.

1. Možnost zahtevati razglasitev izvršljivosti odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo na podlagi Uredbe št. 2201/2003 neodvisno od haaškega postopka

71. Uredba št. 2201/2003 določa dve ločeni možnosti za izvršitev odločb, ki jih izdajo sodišča drugih držav članic: na eni strani splošni postopek, ki vključuje zahtevo za razglasitev izvršljivosti v skladu z oddelkom 2 poglavja III (člen 28 in naslednji), in na drugi strani posebni postopek v primeru odločb, ki so neposredno izvršljive v drugi državi članici brez potrebe po razglasitvi izvršljivosti na podlagi oddelka 4 poglavja III (člen 40 in naslednji). Zadnjenavedena možnost se uporablja samo za odločbe iz člena 11(8) ( 20 ) Uredbe št. 2201/2003, torej za odločbe o vrnitvi, sprejete po koncu izvajanja haaškega postopka s strani pristojnega sodišča po odločbi o zavrnitvi vrnitve, ki jo je izdalo sodišče države članice, v kateri se nahaja otrok.

72. Vendar v skladu s členom 40(2) Uredbe št. 2201/2003 določbe oddelka 4 poglavja III (o izvršljivosti odločb o vrnitvi, sprejetih po koncu haaškega postopka) nosilcu starševske odgovornosti ne preprečujejo, da zahteva priznanje in izvršitev odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo v skladu z določbami oddelkov 1 in 2 tega poglavja.

73. Poleg tega okoliščine zadeve v glavni stvari kažejo, da se lahko v nekaterih primerih odločba, s katero je starševska odgovornost podeljena osebi, ki je ostala v državi članici, sprejme šele po premestitvi otroka v drugo državo članico, tako da premestitev ni nezakonita v smislu haaškega postopka. Ni si mogoče predstavljati, da taka oseba v takem primeru ne bi mogla zahtevati razglasitve izvršljivosti odločbe, s katero ji je podeljena starševska odgovornost, v državi članici pribežališča v skladu z Uredbo št. 2201/2003.

74. Iz tega sledi, da se ne zdi, da bi morala oseba, ki želi doseči vrnitev otroka, premeščenega v drugo državo članico, nujno poskušati doseči odreditev te vrnitve po haaškem postopku, preden bi lahko v skladu s členom 28 Uredbe št. 2201/2003 vložila zahtevo za razglasitev izvršljivosti odločbe o njeni starševski odgovornosti, izdane v drugi državi članici. ( 21 )

75. Dvomi, ki so jih glede take razlage izrazili starši in predložitveno sodišče, niso prepričljivi.

76. Tako se najprej ni mogoče strinjati s stališčem predložitvenega sodišča, v skladu s katerim naj bi člen 13 Haaške konvencije ponujal več razlogov za zavrnitev odreditve vrnitve otroka, kot jih člen 23 Uredbe št. 2201/2003 ponuja za zavrnitev priznanja in izvršitve odločbe o starševski odgovornosti. Razlogi za zavrnitev in nepriznanje, določeni s tema določbama, se namreč v veliki meri prekrivajo.

77. To še toliko bolj drži, ker so z Uredbo št. 2201/2003 razlogi za zavrnitev vrnitve, določeni s Haaško konvencijo, ublaženi, kadar se ta konvencija v povezavi z navedeno uredbo uporablja med državami članicami Unije: po eni strani je s členom 11(4) Uredbe št. 2201/2003 omiljen razlog za zavrnitev iz člena 13(b) Haaške konvencije; po drugi strani se lahko, kot je že bilo navedeno, ( 22 ) sodišče, ki je pristojno za odločanje o glavni stvari, na podlagi člena 11 Uredbe št. 2201/2003 ne ozira na odločbo o zavrnitvi vrnitve, ki jo je izdalo sodišče v državi članici pribežališča, čeprav mora na podlagi člena 42(2)(c) navedene uredbe upoštevati razloge, ki so privedli do sprejetja te odločbe o zavrnitvi vrnitve.

78. Dalje, res je sicer, da iz členov 11(7) in 42(2)(b) Uredbe št. 2201/2003 izhaja, da se odločba o vrnitvi, sprejeta v skladu s členom 11(8) navedene uredbe, ne sme izdati, ne da bi imele zadevne stranke možnost biti zaslišane. Vendar iz člena 31(2) v povezavi s členoma 23 in 33 Uredbe št. 2201/2003 izhaja, da odločbe o starševski odgovornosti prav tako ni mogoče razglasiti za izvršljivo v drugi državi članici, ne da bi imela oseba, zoper katero se zahteva izvršitev, možnost biti zaslišana. ( 23 ) Iz dejstva, da zadnjenavedene določbe v obravnavani zadevi niso bile upoštevane, ( 24 ) torej ni mogoče sklepati, da običajni postopek za razglasitev izvršljivosti odločbe o starševski odgovornosti, določen v členu 28 in naslednjih Uredbe št. 2201/2003, na splošno ponuja manj varstva pravic stranke, ki nasprotuje izvršitvi, kot postopek, določen v členih 11, 40 in 42 navedene uredbe.

79. Nazadnje, prav tako se ni mogoče sklicevati na dejstvo, da med nekaterimi jezikovnimi različicami Uredbe št. 2201/2003 ( 25 ) obstaja razlika v besedilu med členoma 21 in 28 glede predmeta zahteve za razglasitev izvršljivosti. Tako člen 21 dejansko določa, da se „[s]odna odločba, izdana v državi članici“ (torej v skladu z opredelitvijo iz člena 2, točka 4, vsaka odločba o starševski odgovornosti) prizna v drugih državah članicah, medtem ko je s členom 28 zadevnih jezikovnih različic zahteva za razglasitev izvršljivosti predvidena samo za „[s]odn[o] odločb[o] o izvrševanju ( 26 ) starševske odgovornosti […], izdan[o] v državi članici“. Vendar ne le, da ta ne obstaja v vseh jezikovnih različicah Uredbe št. 2201/2003, poleg tega zgolj izraža okoliščino, da so predvsem odločbe o izvrševanju starševske odgovornosti tiste, za katere so potrebni izvršilni ukrepi in za katere je torej potreben sklep o razglasitvi izvršljivosti. Nasprotno, za odločbe o podelitvi, prenosu ali odvzemu starševske odgovornosti lahko zadostuje zgolj priznanje. Kljub temu to ne more pomeniti, da je zahteva za razglasitev izvršljivosti izključena za take odločbe, ki se nujno prav tako lahko po potrebi izvršijo.

80. Tako se zlasti v primeru premestitve otroka iz države članice njegovega običajnega prebivališča v drugo državo članico odločba sodišča države članice izvora, s katero sta starševska odgovornost ter pravica do varstva in vzgoje podeljeni tistemu od staršev, ki je ostal v tej državi, lahko izvrši v tem smislu, da bo ‐ če tisti od staršev, ki je odpeljal otroka, tega ne „preda“ ‐ potrebna pomoč javnih organov, da se otrok odvzame in pripelje nazaj. To še toliko bolj drži, ker v skladu s členom 2, točka 9, Uredbe št. 2201/2003 „pravica do varstva in vzgoje“ v smislu navedene uredbe vključuje zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča. ( 27 )

81. To razlago potrjuje besedilo potrdila iz člena 39 Uredbe št. 2201/2003, katerega obrazec je v Prilogi II k navedeni uredbi. Tako potrdilo, ki ga je v obravnavani zadevi izpolnilo tudi angleško High Court, mora na podlagi člena 37(1)(b) Uredbe št. 2201/2003 predložiti stranka, ki zahteva razglasitev izvršljivosti odločbe o starševski odgovornosti. V točki 11 navedenega obrazca je predvidena prav možnost navedbe, ali je „[v] sodni odločbi […] določena vrnitev otroka“, ter imena in kontaktnih podatkov osebe, ki naj bi ji bil otrok vrnjen. Poleg tega je v tej točki 11 izrecno navedeno, da „[t]o možnost predvideva člen 40(2)“.

82. To potrjuje, da je zakonodajalec dejansko predvidel odločbe o starševski odgovornosti, ki vključujejo vrnitev otroka v drugo državo članico in katerih razglasitev izvršljivosti se lahko zahteva neodvisno od uporabe haaškega postopka iz členov 11, 40 in 42 navedene uredbe.

2. Nemožnost na podlagi Uredbe št. 2201/2003 zahtevati razglasitev izvršljivosti odločbe o vrnitvi otroka, ki ni povezana z odločbo o starševski odgovornosti

83. Razlikovati je treba med odločbami, ki vključujejo ali s katerimi je odrejena vrnitev otroka v državo članico izvora kot posledica odločbe o starševski odgovornosti, na eni strani in odločbami, s katerimi je odrejena vrnitev osebe, v tem primeru otroka, na ozemlje države članice, neodvisno od odločbe o starševski odgovornosti, na drugi strani: obe vrsti odločb lahko vključujeta vrnitev otroka v državo članico izvora, vendar pa se lahko samo prve razglasijo za izvršljive v zaprošeni državi članici na podlagi oddelka 2 poglavja III Uredbe št. 2201/2003.

84. Tako gotovo ni izključeno, da lahko sodišča držav članic na podlagi svojega nacionalnega prava odredijo vrnitev otroka na svoje ozemlje, ne glede na to, ali je bila izdana odločba o starševski odgovornosti. ( 28 )

85. Vendar če taka odredba o vrnitvi ne pomeni odločbe o vrnitvi, sprejete na podlagi člena 11(8) Uredbe št. 2201/2003 (to je odločbe, sprejete po koncu haaškega postopka), ne spada na stvarno področje uporabe Uredbe št. 2201/2003.

86. Uredba št. 2201/2003 se namreč v skladu s svojim členom 1(1)(b) uporablja, ne glede na vrsto sodišča, v civilnih ( 29 ) zadevah, ki se nanašajo zlasti na podelitev, izvrševanje, prenos in odvzem starševske odgovornosti. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je Sodišče sicer res navedlo, da se pojem „civilne zadeve“ v tem okviru ne razlaga ozko ( 30 ) in da vključuje med drugim državne ukrepe za zaščito otroka, kot je namestitev v rejniško družino ( 31 ) ali zavod zaprtega tipa ( 32 ).

87. Vendar je tak državni ukrep za zaščito otroka vedno povezan z izvajanjem starševske odgovornosti in ga je torej treba razlikovati od ukrepa, s katerim je odrejena vrnitev osebe, v tem primeru otroka, na ozemlje zadevnega sodišča, neodvisno od kakršne koli odločbe o starševski odgovornosti. Predmet ( 33 ) takega ukrepa je namreč izvajanje upravnih pristojnosti s strani zadevne države članice, ki presegajo področje uporabe Uredbe št. 2201/2003. ( 34 )

88. Iz zgoraj navedenega izhaja, da razen v primerih iz člena 11 Uredbe št. 2201/2003 sodna odločba, s katero je odrejena vrnitev otroka na ozemlje zadevnega sodišča, neodvisno od odločbe o starševski odgovornosti, ne spada na področje uporabe navedene uredbe. Zato take odločbe ni mogoče razglasiti za izvršljivo v skladu z določbami oddelka 2 poglavja III te uredbe.

3. Vmesna ugotovitev

89. Kot je poudarilo predložitveno sodišče, je izrek sklepa angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 sestavljen iz več ločenih elementov, in sicer zlasti postavitve otrok pod skrbništvo sodišča, odredbe o vrnitvi otrok na ozemlje angleškega sodišča, dovoljenja za prevzem otrok v skrb s strani irskih služb za zaščito otrok, da se organizira njihova vrnitev, in prevzem otrok s strani organa HCC po tej vrnitvi.

90. Predložitveno sodišče mora na podlagi besedila navedenega sklepa in glede na preostale prisotne okoliščine določiti, ali je bilo za odredbo o vrnitvi, ki jo vsebuje navedeni sklep, mogoče uporabiti postopek za razglasitev izvršljivosti iz oddelka 2 poglavja III Uredbe št. 2201/2003.

91. Iz zgornjih razmislekov izhaja, da je treba na prvo vprašanje v zadevi C‑325/18 PPU odgovoriti tako, da kadar se zatrjuje, da so bili otroci neupravičeno premeščeni iz države članice svojega običajnega prebivališča v drugo državo članico, odločbe ‐ s katero je odrejena vrnitev teh otrok in ki jo je sprejelo sodišče države članice izvora zunaj postopka iz člena 11 Uredbe št. 2201/2003 ter neodvisno od odločbe o starševski odgovornosti ‐ ni mogoče izvršiti v skladu z določbami poglavja III navedene uredbe. Vendar pa se lahko v takih okoliščinah odločba o starševski odgovornosti, ki jo je izdalo sodišče države članice izvora in vključuje vrnitev otroka v to državo članico, izvrši v skladu z navedenimi določbami.

C. Drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑325/18 PPU ter vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑375/18 PPU

92. Drugo in tretje vprašanje v zadevi C‑325/18 PPU ter vprašanje v zadevi C‑375/18 PPU so upoštevna samo, če je pri predložitvenem sodišču vloženo pravno sredstvo zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti v skladu z Uredbo št. 2201/2003. V nasprotnem primeru bi bil spor o glavni stvari zunaj področja uporabe prava Unije in Sodišče ne bi bilo pristojno, da odgovori na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče. ( 35 )

93. Zato so odgovori na drugo in tretje vprašanje v zadevi C‑325/18 PPU ter vprašanje v zadevi C‑375/18 PPU podani za primer, če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da je bilo sklep angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 mogoče razglasiti za izvršljiv na Irskem s sklepom irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti v skladu z Uredbo št. 2201/2003 in da torej pritožbeni postopek, v katerem odloča, urejajo določbe navedene uredbe.

1. Rok (drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑325/18 PPU)

94. Predložitveno sodišče želi z drugim in tretjim vprašanjem v zadevi C‑325/18 PPU, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali v primeru, v katerem je bil sklep o razglasitvi izvršljivosti izvršen pred vročitvijo navedenega sklepa, pravo Unije nasprotuje temu, da podaljša rok za vložitev pravnega sredstva zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti, določen v členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003.

a) Uvodne ugotovitve

95. V skladu s členom 33(5) Uredbe št. 2201/2003 je rok za vložitev pravnega sredstva zoper razglasitev izvršljivosti en mesec oziroma dva meseca, če ima stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bila razglašena izvršljivost.

96. V obravnavani zadevi ni sporno, da je bil rok za vložitev pravnega sredstva dva meseca od vročitve sklepa irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti, ( 36 ) da je bil navedeni sklep staršem vročen 22. septembra 2017 ( 37 ) in da so starši pravno sredstvo zoper sklep vložili 24. novembra 2017. ( 38 ) Predložitveno sodišče torej izhaja iz premise, da so starši pravno sredstvo vložili 48 ur prepozno.

97. Dejansko ni naloga Sodišča, da podvomi o tej premisi in presojah dejanskega stanja, ki jih je opravilo predložitveno sodišče in na katerih temelji navedena premisa. Poleg tega se zdi, da nobena od strank ne dvomi o dejstvu, da je bil datum začetka roka za vložitev pravnega sredstva dejansko datum vročitve sklepa irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti staršem, torej 22. september 2017. ( 39 )

98. Vendar, kot poudarja tudi predložitveno sodišče, nacionalni spis vsebuje „Memorandum of appearance“ zastopnika staršev z dne 27. septembra 2017, sestavljen v skladu s predpisom 12, pravilo 9, Rules of the Superior Courts (poslovnik višjih sodišč) in obrazcem št. 1 iz dela II Priloge A, ki je naveden v njem. V tem dokumentu zastopnik staršev navaja, da je prejel „Originating Summons“, in zahteva, naj se mu pošlje „Statement of claim“, kar se zdi, da se nanaša na zahtevo za razglasitev izvršljivosti, ki jo je organ HCC vložil pri irskem High Court, da bi dosegel razglasitev izvršljivosti sklepa angleškega High Court z dne 8. septembra 2017.

99. Predložitveno sodišče mora ta element preučiti in ugotoviti, ali dejstvo – ob predpostavki, da je dokazano – da starši niso prejeli zahteve organa HCC za razglasitev izvršljivosti ali katerega koli drugega upoštevnega dokumenta ob vročitvi sklepa irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti, vpliva na začetek roka za vložitev pravnega sredstva.

100. V tem okviru je treba spomniti, da se v skladu s sodno prakso Sodišča z učinkovitim varstvom temeljnih pravic, ki so posameznikom podeljene s pravom Unije, zahteva, da je posameznikom sporočena popolna obrazložitev, da se jim omogoči obramba v kar najboljših okoliščinah. ( 40 ) Poleg tega je Sodišče v okviru pravnih sredstev zoper akte institucij Unije navedlo, da lahko rok za vložitev pravnega sredstva začne teči šele, ko je zadevna oseba natančno seznanjena z vsebino in razlogi zadevnega akta, tako da lahko uresniči svojo pravico do vložitve pravnega sredstva. ( 41 ) Nazadnje je koristno opozoriti na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero lahko rok za vložitev pravnega sredstva začne teči šele od trenutka, ko so se vložniki pravnega sredstva lahko dejansko seznanili s sodno odločbo v celoti. ( 42 )

101. Samo če bo predložitveno sodišče na podlagi te preučitve ugotovilo, da je bilo pravno sredstvo staršev dejansko vloženo zunaj roka, se postavlja vprašanje, ali se lahko rok, določen v členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003, podaljša v primeru, v katerem je bil sklep o razglasitvi izvršljivosti izvršen pred vročitvijo navedenega sklepa stranki, ki nasprotuje izvršitvi.

b) Možnost podaljšanja roka iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003

102. V skladu s členom 33(5) Uredbe št. 2201/2003 je treba pravno sredstvo zoper razglasitev izvršljivosti vložiti v enem oziroma dveh mesecih, če ima stranka, zoper katero se zahteva izvršitev, običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica, v kateri je bila razglašena izvršljivost. Tega roka ni dovoljeno podaljšati zaradi oddaljenosti.

103. Ker je v besedilu člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003 določeno samo, da se rok za vložitev pravnega sredstva ne sme podaljšati zaradi oddaljenosti, ( 43 ) ni izključeno, da se ta rok podaljša iz drugih razlogov, ki niso oddaljenost. ( 44 )

104. Kot pravilno trdijo starši, tako dobesedno razlago potrjuje dejstvo, da Uredba št. 2201/2003 vsebuje tudi zelo izrecne določbe o morebitnih izključitvah, prepovedih ali omejitvah pooblastil zadevnih sodišč. ( 45 ) Zato dejstvo, da je izrecno prepovedano samo podaljšanje iz razloga oddaljenosti, kaže, da zakonodajalec Unije ni želel izključiti podaljšanja roka iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003 iz drugih razlogov.

105. Kontekstualna razlaga roka za vložitev pravnega sredstva iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003 ne privede do drugačnega rezultata. Tako iz sistematike člena 33 izhaja, da je cilj roka za vložitev pravnega sredstva iz odstavka 5 te določbe, da se ne odlaga izvršitev odločb, ki so bile izdane v drugi državi članici in katerih izvršljivost je bila razglašena v skladu s členom 31. Ta cilj izhaja iz dejstva, da se rok za vložitev pravnega sredstva na podlagi člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003 uporablja samo za pravno sredstvo stranke, ki nasprotuje izvršitvi, torej za primer, ko je bil sprejet sklep o razglasitvi izvršljivosti. Nasprotno pa na podlagi člena 33(4) navedene uredbe ni roka za pravno sredstvo, ki ga vloži stranka, ki zahteva izvršitev, kadar ta izpodbija dejstvo, da je sodišče, ki odloča o zadevi, zavrnilo njeno zahtevo, vloženo na podlagi člena 28, da bi pridobila sklep o razglasitvi izvršljivosti odločbe, izdane v drugi državi članici.

106. Iz tega sledi, da podaljšanje roka ni izključeno, zlasti kadar ni tveganja, da bi se neupravičeno odlagala izvršitev odločbe, ki je bila razglašena za izvršljivo.

107. To velja v okoliščinah obravnavane zadeve, v katerih je bila odločba, v zvezi s katero se je zahtevala razglasitev izvršljivosti, že izvršena pred vložitvijo pravnega sredstva, tako da pri podaljšanju roka za vložitev pravnega sredstva ni več tveganja za odlaganje izvršitve. Trditi bi bilo mogoče celo, da bi moralo biti v takem primeru pravno sredstvo stranke, ki nasprotuje izvršitvi, vloženo na podlagi člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003, tako kot pravno sredstvo stranke, ki zahteva izvršitev, iz odstavka 4 te določbe mogoče vložiti brez omejitve roka. Da ne bi zašli predaleč, zadostuje ugotoviti, da se v takem primeru rok vsekakor ne sme uporabljati omejevalno.

108. Iz tega sledi, da Uredba št. 2201/2003 ne nasprotuje temu, da pristojno sodišče podaljša rok za vložitev pravnega sredstva iz člena 33(5) navedene uredbe. ( 46 ) V skladu z načelom procesne avtonomije držav članic je treba v nacionalnem pravnem redu vsake države članice s predpisi urediti postopkovne zahteve za tako podaljšanje.

c) Ravnovesje, ki ga je treba vzpostaviti ob podaljšanju roka za vložitev pravnega sredstva iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003

109. Čeprav Uredba št. 2201/2003 ne izključuje podaljšanja ali ponovnega začetka teka ( 47 ) roka iz člena 33(5) navedene uredbe, ostaja dejstvo, da je uporaba tega roka načelo, od katerega je mogoče odstopati samo v ustrezno utemeljenih primerih.

110. Poleg tega je pristojnost nacionalnega sodišča, da podaljša ali določi ponovni začetek teka tega roka v takih primerih, omejena z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti. ( 48 )

111. Po eni strani se zdi, da načelo enakovrednosti, ki pomeni, da postopkovna pravila za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki za posameznike izhajajo iz prava Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne notranje položaje, ( 49 ) v obravnavani zadevi ne povzroča težav. Iz predložitvene odločbe namreč izhaja, da je z irskim pravom sodišču podeljena pristojnost za podaljšanje roka za vložitev pravnega sredstva v ustrezno utemeljenih primerih, kadar gre za uporabo nacionalnega prava. ( 50 )

112. Po drugi strani v skladu z načelom učinkovitosti postopkovna pravila nacionalnega prava v praksi ne smejo onemogočati ali čezmerno oteževati uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije. ( 51 )

113. V zvezi s tem je v tem primeru z Uredbo št. 2201/2003 in natančneje oddelkom 2 poglavja III navedene uredbe vzpostavljeno ravnovesje med pravico, podeljeno stranki, ki zahteva izvršitev, da bi hitro dobila zadoščenje, in pravico, podeljeno stranki, ki nasprotuje izvršitvi, da bi v zaprošeni državi članici učinkovito nasprotovala izvršitvi odločbe, izdane v drugi državi članici. ( 52 ) Poleg tega vse določbe Uredbe št. 2201/2003 izhajajo predvsem iz cilja, da se čim bolj zagotovi upoštevanje največje koristi otroka in spoštovanja njegovih temeljnih pravic, kot so navedene v členu 24 Listine. ( 53 )

114. Iz tega sledi, da mora nacionalno sodišče, kot je v obravnavani zadevi predložitveno sodišče, kadar uporabi postopkovna pravila svojega nacionalnega prava, da bi odločilo o podaljšanju roka iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003, poskrbeti, da se ohrani učinkovitost pravic in ciljev, navedenih v prejšnji točki. Zaradi te zahteve bo morda treba v konkretnem primeru podaljšati rok in morda tudi določiti časovne omejitve takega podaljšanja. Zadevno sodišče mora v okviru vzpostavitve ravnovesja, ki ga mora zagotoviti v ta namen, upoštevati splošno sistematiko uredbe in tudi vse kontekstualne elemente v konkretnem primeru.

115. V obravnavani zadevi bo moralo predložitveno sodišče v zvezi s tem upoštevati zlasti naslednje elemente.

1) Obseg prekoračitve roka

116. Namen Uredbe št. 2201/2003 ni samo omogočiti hitro izvršitev odločb, v zvezi s katerimi se zahteva razglasitev izvršljivosti, ampak tudi zagotoviti pravno varnost ob priznanju in izvršitvi takih odločb. Vendar pa je lahko za pravno varnost škodljivo, če se omogoči izpodbijanje zakonitosti že izvršene odločbe brez kakršne koli časovne omejitve. To še toliko bolj drži, kadar lahko razglasitev ničnosti sklepa o razglasitvi izvršljivosti privede do preobrata dejanskega položaja, ustvarjenega s prenaglo izvršitvijo, in sicer – v primeru, kakršen je v obravnavani zadevi – do vrnitve otrok v zaprošeno državo članico. ( 54 ) Nacionalno sodišče mora torej upoštevati, koliko časa je preteklo glede na prvotno določeni rok. V obravnavani zadevi je 48‑urna zamuda, s katero je bilo vloženo pravno sredstvo staršev, minimalna, tako da dopustitev tega pravnega sredstva ne povzroči bistvene razlike v primerjavi s prvotnim rokom iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003.

2) Cilji Uredbe št. 2201/2003

117. Cilj Uredbe št. 2201/2003 je ne samo olajšati priznavanje in izvrševanje odločb o starševski odgovornosti, izdanih v drugih državah članicah, ampak tudi preprečiti, da bi bile take odločbe razglašene za izvršljive, če razlogi za nepriznanje iz člena 23 navedene uredbe temu nasprotujejo. Nadaljnji obstoj dejanskega položaja, ustvarjenega na podlagi odločbe, pri kateri očitno obstajajo razlogi za nepriznanje ter ki je bila razglašena za izvršljivo in izvršena, ne da bi nasprotna stranka imela možnost, da jo izpodbija, se torej zdi bolj sporno glede na polni učinek Uredbe št. 2201/2003 v povezavi z Listino kot dopustitev pravnega sredstva, vloženega z 48‑urno zamudo glede na prvotno določeni rok. To še toliko bolj drži, ker škoda za učinkovitost določb Uredbe št. 2201/2003, povzročena z nezakonito izvršitvijo odločbe, obstaja tako dolgo, kolikor traja dejanski položaj, ustvarjen na podlagi navedene izvršitve. ( 55 )

3) Poseg v pravico do učinkovitega pravnega sredstva

118. V nasprotju z odločbami v civilnih in gospodarskih zadevah, na katere se nanaša Uredba št. 1215/2012, imenovana Bruselj Ia, ( 56 ) ter odločbami v zvezi s pravico do stikov in vrnitvijo otroka, navedenih v členu 40 Uredbe št. 2201/2003, ( 57 ) se zakonodajalec Unije izrecno ni odločil, da odločbe o starševski odgovornosti v smislu Uredbe št. 2201/2003 izvzame iz postopka za razglasitev izvršljivosti. Kot je poljska vlada prepričljivo poudarila na obravnavi, uredbi Bruselj Ia in Bruselj IIa v tem pogledu nista enaki, saj je osnovni cilj druge zaščititi največjo korist otroka. Zaradi svoje občutljive narave ter pomena zadevnih pravic otrok in staršev odločbe o starševski odgovornosti niso primerne za samodejno izvrševanje brez kakršnega koli nadzora zaprošene države članice. Izvedba postopka za razglasitev izvršljivosti, določenega v oddelku 2 poglavja III Uredbe št. 2201/2003, je torej nujni pogoj za izvršitev vsake odločbe o starševski odgovornosti, izdane v drugi državi članici. ( 58 )

119. Ta postopek pa je zasnovan tako, da nujno vključuje dve fazi: tako v skladu s členom 31(1) Uredbe št. 2201/2003 sodišče, pri katerem se vloži zahteva za razglasitev izvršljivosti, odloči takoj, ne da bi lahko oseba, zoper katero se zahteva izvršitev, in otrok v tej fazi postopka podala kakršne koli izjave. Vendar mora imeti v drugi fazi, pred dejansko izvršitvijo tako pridobljenega sklepa o razglasitvi izvršljivosti, oseba, zoper katero se zahteva izvršitev, možnost vložiti pravno sredstvo, da bi lahko uveljavljala zlasti enega od razlogov za nepriznanje iz člena 23 navedene uredbe ( 59 ) in pravočasno nasprotovala izvršitvi.

120. V skladu s členom 52(1) Listine je kakršno koli omejevanje uresničevanja temeljnih pravic utemeljeno le, če spoštuje bistveno vsebino zadevne pravice ter če je potrebno in dejansko ustreza potrebi po zaščiti pravic in svoboščin drugih.

121. V zvezi s tem je Sodišče razsodilo, da lahko sklep o razglasitvi izvršljivosti, sprejet v skladu z Uredbo št. 2201/2003, z odstopanjem od splošnega pravila postane izvršljiv ob svojem sprejetju in se izvrši pred koncem pritožbenega postopka samo v izjemnih okoliščinah, za katere je značilna absolutna nujnost, in kadar je to nujno potrebno zaradi največje koristi otroka ter kadar začasni ukrepi, sprejeti na podlagi člena 20 navedene uredbe, ne morejo zadostovati. Sodišče je priznalo, da so bile take okoliščine prisotne v primeru, v katerem je šlo za izvršitev odločbe, s katero je bila odrejena prisilna namestitev otroka v oskrbo zavoda zaprtega tipa v drugi državi članici, ker je otrok že pobegnil in si večkrat poskušal vzeti življenje in ker je samo otrok sam (in ne njegovi starši) nasprotoval navedeni namestitvi. ( 60 )

122. Iz dejanskega stanja v zadevi v glavni stvari je jasno razvidno, da take izjemne okoliščine niso bile prisotne v obravnavani zadevi. Ko so socialni delavci službe CFA in organa HCC izvršili sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti in otroke brez vednosti staršev odpeljali v Anglijo, so bili otroci namreč varno nameščeni v rejniški družini na Irskem. Torej ni bilo ne tveganja za nov pobeg staršev z otroki ne tveganja za poseg v dobro počutje otrok, zaradi katerih bi bila potrebna takojšnja izvršitev sklepa o razglasitvi izvršljivosti.

123. Poleg tega ni jasno, kako je bilo lahko tako nujno odpeljati otroke v Anglijo, da je bilo to treba storiti celo pred vročitvijo sklepa o razglasitvi izvršljivosti staršem, medtem ko je organ HCC pustil, da sta pretekla skoraj dva tedna med pridobitvijo sklepa angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 in vložitvijo zahteve za razglasitev izvršljivosti navedenega sklepa 21. septembra 2017.

124. Nazadnje, v obravnavani zadevi je bila takojšnja izvršitev sklepa o razglasitvi izvršljivosti, in sicer vrnitev otrok v Anglijo, takšna, da bi lahko povzročila nepopravljivo škodo zaradi vsaj začasne ločitve staršev in otrok. Sodišče je priznalo, da pri mlajših otrocih biološkega časa ni mogoče meriti po splošnih merilih zaradi intelektualnih in psiholoških značilnosti teh otrok ter hitrosti, s katero se te razvijajo. ( 61 ) Kot je Sodišče navedlo, lahko v teh okoliščinah ločitev nepopravljivo poslabša odnos med zadevnimi otroki in njihovimi starši ter povzroči nepopravljivo duševno travmo. ( 62 ) Iz tega sledi, da je bila v obravnavani zadevi učinkovitost procesne pravice staršev do učinkovitega pravnega sredstva pogoj tudi za učinkovitost varstva njune materialne pravice do spoštovanja družinskega življenja, določene v členu 7 Listine.

125. V teh okoliščinah se ni treba izreči o vprašanju, ali je tako uvedena omejitev pravice staršev do učinkovitega pravnega sredstva, kot je določena s členom 47 Listine, vplivala na bistveno vsebino te pravice v smislu člena 52(1) Listine. Zadostuje ugotoviti, da je ravnanje irskih in angleških organov pomenilo posebno hud poseg v temeljno pravico staršev do učinkovitega pravnega sredstva, ki nikakor ni bil nujen za ohranitev varnosti in največje koristi otrok ter zato ni bil upravičen.

4) Vzročna zveza med neupoštevanjem roka in ravnanjem uprave

126. Res je sicer, da v obravnavani zadevi ni izrecno dokazano, da obstaja vzročna zveza med neupravičenim posegom v pravico staršev do učinkovitega pravnega sredstva na eni strani in dejstvom, da starši ob vložitvi pravnega sredstva zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti niso upoštevali roka iz člena 33(5) Uredbe št. 2201/2003, na drugi strani. Poleg tega sta zastopnika staršev navedla, da sta za zamudo odgovorna onadva, in ne starši. ( 63 )

127. Vendar, kot upravičeno ugotavlja predložitveno sodišče, ni mogoče izključiti, da so bili ravnanje organa HCC in okoliščine v zadevi v glavni stvari, upoštevani kot celota, taki, da so pri starših vzbudili občutek malodušja, zaradi katerega so menili, da je zaman vložiti pravno sredstvo zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti na Irskem, če je bil ta izvršen, še preden jima je bil vročen. V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da je tako malodušje posredno vzročno povezano z zamudo pri vložitvi pravnega sredstva.

128. Glede na dejansko stanje v zadevi v glavni stvari torej, prvič, ni nemogoče, da obstaja vzročna zveza med načinom, kako je organ HCC vodil spis zadevne družine, na eni strani in pobegom te družine na Irsko na drugi strani. ( 64 )

129. Drugič, sklep angleškega High Court z dne 8. septembra 2017, s katerim so bili otroci postavljeni pod skrbništvo sodišča in je bila odrejena njihova vrnitev, je bil sprejet v nenavzočnosti staršev v okoliščinah, v katerih je, kot je to potrdilo več strank na obravnavi, vsaj vprašljivo, ali so starši dejansko imeli možnost biti zaslišani. ( 65 )

130. Tretjič, ta sklep je bil nato razglašen za izvršljiv na Irskem ter neupravičeno ( 66 ) takoj izvršen, ne da bi ga starši imeli možnost izpodbijati, čeprav bi se lahko očitno sklicevali na nekatere razloge za nepriznanje iz člena 23 Uredbe št. 2201/2003 ( 67 ), zlasti dejstvo, da jim akt za začetek postopka organa HCC ni bil pravočasno vročen in da je bil sklep angleškega High Court izdan, ne da bi imeli možnost biti zaslišani.

131. Četrtič, povsem logično je, da so starši po vrnitvi svojih otrok v Anglijo najprej poskušali izpodbijati sklep angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 v Angliji.

132. Petič, Court of Appeal of England and Wales (pritožbeno sodišče, Anglija in Wales) je dovoljenje za vložitev pritožbe zoper navedeni sklep zavrnilo z izredno kratko obrazložitvijo, v kateri se zdi, da ni upoštevalo očitno sporne narave sklepa angleškega High Court z dne 8. septembra 2017 glede na njihovo pravico do zaslišanja. ( 68 )

133. Zaradi teh dejavnikov, upoštevanih kot celota, se je lahko zapletla in nazadnje odložila vložitev pravnega sredstva staršev na Irskem, ( 69 ) čeprav predložitveno sodišče navaja, da je o njunem namenu vložitve pravnega sredstva v predpisanem roku mogoče sklepati iz različnih dejanskih elementov. Kot je pravilno poudaril zastopnik staršev na obravnavi, je treba v tem okviru upoštevati, da so starši socialno in ekonomsko prikrajšane osebe, ki so za pripravo svoje obrambe nedvomno imele na razpolago manj sredstev kot uprava, proti kateri so nastopile.

5) Ravnanje strank

134. V spisu v zadevi v glavni stvari ni ničesar, na podlagi česar bi bilo mogoče meniti, da prepozna vložitev pravnega sredstva staršev glede na prvotno določeni rok izraža namen odlaganja, željo po oviranju ali celo poskus zaobidenja določenih rokov, v nasprotju s tem, kar je očitno veljalo v zadevi Hoffmann. ( 70 ) Nasprotno, iz dejstev te zadeve izhaja, da so starši ravnali v dobri veri in storili vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi pravno sredstvo vložili v roku.

135. Po drugi strani je že bilo navedeno, da organ HCC in njegovi irski kolegi v obravnavani zadevi niso izkazali potrebne skrbnosti. ( 71 ) Zlasti prehitra izvršitev sklepa o razglasitvi izvršljivosti ni bila upravičena. ( 72 ) Ravnanje teh uprav je še toliko bolj neopravičljivo, ker gre za upravna organa, ki naj za razliko od enega od staršev, ki je zapuščen, v klasičnem primeru „čezmejnega“ odvzema ne bi imela lastnega interesa za vrnitev otrok, ampak bi morala ukrepati izključno z namenom ohranitve največje koristi teh otrok. Ravnanje službe CFA in organa HCC v obravnavani zadevi pa ni bilo v skladu s tem ciljem.

d) Vmesna ugotovitev

136. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na drugo in tretje vprašanje v zadevi C‑325/18 PPU odgovoriti tako, da je v zadevi, ki se nanaša na določbe o izvrševanju iz Uredbe št. 2201/2003, sodišče, ki odloča o zadevi, na podlagi načela procesne avtonomije držav članic pristojno, da podaljša rok za vložitev pravnega sredstva iz člena 33(5) navedene uredbe. Zadevno sodišče mora na podlagi vseh obstoječih elementov ter ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti presoditi, ali je treba odobriti tako podaljšanje. Pri tej presoji lahko upošteva zlasti dejstvo, da je izvršitev sklepa o razglasitvi izvršljivosti pred njegovo vročitvijo stranki, ki nasprotuje izvršitvi, pomenila neupravičen poseg v pravico te stranke do učinkovitega pravnega sredstva, določeno v členu 47 Listine.

2. Odredba (zadeva C‑375/18 PPU)

137. Kot je bilo navedeno zgoraj, ( 73 ) so starši po vložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C‑325/18 PPU pri predložitvenem sodišču vložili predlog za izdajo odredbe, s katero bi sodišče organu HCC prepovedalo, da do izida postopka v glavni stvari nadaljuje postopek za posvojitev dojenčka in začne postopek za posvojitev starejših otrok.

138. V teh okoliščinah želi predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v zadevi C‑375/18 PPU od Sodišča izvedeti, ali pravo Unije in zlasti Uredba št. 2201/2003 nasprotujeta temu, da kot ukrep zavarovanja izda odredbo zoper javni organ druge države članice, s katero temu organu prepove, da bi pri sodiščih te druge države članice začel postopek za posvojitev otrok, čeprav se taka odredba izkaže za nujno za zaščito pravic strank v postopku s pravnim sredstvom, vloženim v skladu s členom 33(5) navedene uredbe.

a) Uvodne ugotovitve

139. Predložitveno sodišče v svojem vprašanju posebej poudarja dejstvo, da bi bila odredba, za izdajo katere je zaprošeno, naslovljena na javni organ druge države članice.

140. V zvezi s tem je treba navesti, da sicer res ni izključeno, da lahko izdaja take odredbe zoper tuj javni organ v nekaterih okoliščinah sproži posebna vprašanja v zvezi z ustavnim pravom ali mednarodnim javnim pravom.

141. Vendar, kot pravilno ugotavlja predložitveno sodišče, v obravnavani zadevi ne gre za poseg v notranjo pravosodno, izvršilno in upravno suverenost Združenega kraljestva, ker bi bila odredba, za izdajo katere je predložitveno sodišče zaprošeno, naslovljena na organ HCC kot stranko v pritožbenem postopku pred navedenim sodiščem. Organ HCC je sam začel postopek za razglasitev izvršljivosti na Irskem, pri čemer sedanji postopek pred predložitvenim sodiščem pomeni samo njegovo nadaljevanje. Zato je vprašljivo, ali se lahko organ HCC zdaj izogne učinku postopka pred predložitvenim sodiščem. Misel, da se država, ki posreduje v postopku pred sodiščem druge države, za ta postopek podvrže sodni pristojnosti navedene države in se torej ne more sklicevati na svojo imuniteto pred sodno pristojnostjo, je mogoče najti tudi v Evropski konvenciji o imuniteti držav ( 74 ).

142. Vsekakor ni naloga Sodišča, da določi, ali bi lahko v obravnavani zadevi dejstvo, da je HCC javni organ druge države članice, predložitvenemu sodišču preprečevalo, da v okviru postopka, ki poteka pred njim, nanj naslovi odredbo kot ukrep zavarovanja. Vprašanje predložitvenega sodišča je namreč omejeno na to, ali pravo Unije in zlasti Uredba št. 2201/2003 ne nasprotujeta taki odredbi.

b) Prepoved anti-suit injunctions

143. Ker predložitveno sodišče izhaja iz načela, da je zadevni postopek posvojitve v Združenem kraljestvu sodni postopek ali da vsaj zahteva izdajo sodnih odločb, se sprašuje, ali bi odredba, s katero bi bilo organu HCC odrejeno, da ne nadaljuje ali začne takega postopka, pomenila, da organ HCC ne bi smel zadeve predložiti pristojnim angleškim sodiščem, in bi torej privzela obliko anti-suit injunction, ki jo je Sodišče prepovedalo s sodbama v zadevah Turner ( 75 ) ter Allianz in Generali Assicurazioni Generali. ( 76 )

144. Uvodoma je treba navesti, da iz dopisa, ki ga je organ HCC 27. marca 2018 poslal predložitvenemu sodišču, izhaja, da je bila odločba o namestitvi („placement order“), s katero je bilo organu HCC dovoljeno, da poišče potencialne posvojitelje za dojenčka in ga začasno namesti pri njih, sprejeta že 21. decembra 2017. ( 77 ) Poleg tega organ HCC navaja, da bi prihodnjo prošnjo za pridobitev odločbe o posvojitvi („adoption order“) za dojenčka zdaj morali vložiti potencialni posvojitelji. Zato ni povsem jasno, ali bi dejstvo, da predložitveno sodišče organu HCC odredi, da ne nadaljuje postopka za posvojitev dojenčka, dejansko pomenilo prepoved organu HCC, da zadevo predloži angleškemu sodišču. Poleg tega je organ HCC na obravnavi v okviru tega postopka ponovil, da ni nameraval začeti postopka za posvojitev starejših otrok.

145. V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče določiti, ali odredba, za izdajo katere ga zaprošajo starši, dejansko vsebuje „element anti-suit“ v tem smislu, da bi organu HCC prepovedovala predložitev zadeve angleškemu sodišču. Če ga ne, ni jasno, kako bi lahko bila izdaja take odredbe problematična glede na sodno prakso Sodišča v zvezi z anti-suit injunctions.

146. Vsekakor je treba ugotoviti, da tudi ob predpostavki, da bi odredba kot ukrep zavarovanja, ki bi jo izreklo predložitveno sodišče, začasno do izida postopka v glavni stvari organu HCC preprečevala predložitev zadeve angleškemu sodišču z namenom posvojitve dojenčka ali starejših otrok, taka odredba ne bi bila prepovedana z Uredbo št. 2201/2003 ali drugimi določbami prava Unije.

147. Prvič, odredba, katere sprejetje starši zahtevajo od predložitvenega sodišča zoper organ HCC, ni anti-suit injunction, ampak freezing ali Mareva injunction. Cilj take odredbe ni preprečiti stranki, zoper katero je izrečena, da zadevo predloži drugemu sodišču, ampak preprečiti tej stranki, da bi pred izidom postopka ustvarila nepopravljiv fait accompli, s katerim bi bil odločbi, ki jo je treba sprejeti ob koncu tega spora, odvzet polni učinek. Cilj je torej, da se do konca spora ohrani dejanski status quo. ( 78 )

148. Drugič, tudi ob predpostavki, da taka freezing injunction v okoliščinah zadeve v glavni stvari vključuje „element anti-suit“ v tem smislu, da bi organu HCC prepovedovala predložitev zadeve angleškemu sodišču, ne bi spadala na področje uporabe sodne prakse v zvezi s prepovedjo anti-suit injunctions.

149. Sodišče je v zvezi s tem v zadevah Turner ter Allianz in Generali Assicurazioni Generali razsodilo, da je anti-suit injunction, in sicer v navedenih zadevah odredba, s katero je osebi prepovedano, da začne ali nadaljuje postopek pred sodišči druge države članice, nezdružljiva z Bruseljsko konvencijo in Uredbo št. 44/2001, imenovano uredba Bruselj I, ker taka odredba ne spoštuje načela, v skladu s katerim vsako sodišče, pred katerim teče postopek, na podlagi pravil, ki se uporabljajo, samo odloči, ali je pristojno za obravnavanje spora, ki mu je predložen. ( 79 ) Tak poseg v pristojnost sodišča druge države članice je poleg tega nezdružljiv z načelom medsebojnega zaupanja, ki je temelj izvajanja zavezujoče ureditve pristojnosti, ki jo morajo upoštevati vsa sodišča, za katera se uporabljajo ti pravni instrumenti. ( 80 )

150. Vendar sklepanja, na katerem temelji ta prepoved anti-suit injunctions, ni mogoče prenesti na okoliščine te zadeve.

151. Tako je bil v zadevah, v katerih je Sodišče ugotovilo nezdružljivost anti-suit injunctions s pravnimi instrumenti, izhajajočimi iz sistema Bruselj-Lugano, namen teh odredb preprečiti stranki v sporu, ki ga obravnava sodišče države članice, da bi pred sodiščem druge države članice začela ali nadaljevala sodni postopek zoper drugo stranko v istem sporu in glede istega predmeta. ( 81 ) V takih okoliščinah anti-suit injunction, ki jo izreče prvo sodišče, dejansko pomeni zaobidenje pravil o pristojnosti, določenih z instrumenti Bruselj-Lugano, in tudi poseg v pristojnost drugega sodišča, da samo uporabi ta pravila.

152. Vendar pa je, kot je na obravnavi navedla tudi vlada Združenega kraljestva, v obravnavani zadevi položaj bistveno drugačen.

153. Ne gre namreč za to, da se organu HCC prepreči, da bi sodišču druge države članice predložil zadevo glede istega predmeta, kot je predmet spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, saj ima sodni postopek posvojitve, ki se začne ali nato nadaljuje v Angliji, popolnoma drugačen predmet. Zato med zadevnima sodiščema ne more biti niti litispendence niti kolizije sodne pristojnosti.

154. To še toliko bolj drži, ker se z Uredbo št. 2201/2003 kolizija pristojnosti med sodišči držav članic ureja le za odločbe, ki spadajo na njeno področje uporabe. Odločba o posvojitvi in z njo povezani pripravljalni ukrepi pa ne spadajo na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, tako da v zadevi v glavni stvari ne more biti take kolizije v smislu navedene uredbe. ( 82 )

155. Iz tega sledi, da načela, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi z anti-suit injunctions, v obravnavani zadevi ne morejo nasprotovati temu, da predložitveno sodišče izda odredbo kot ukrep zavarovanja zoper organ HCC, s katero mu prepove nadaljevanje ali začetek postopka za posvojitev v Angliji.

c) Koristnost odredbe kot ukrep zavarovanja v okoliščinah v postopku v glavni stvari

156. V okoliščinah obravnavane zadeve niti splošna sistematika Uredbe št. 2201/2003 niti načelo medsebojnega zaupanja, na katerem ta temelji, ne nasprotujeta temu, da bi predložitveno sodišče izdalo odredbo kot ukrep zavarovanja zoper organ HCC.

157. Tako so s členom 20 Uredbe št. 2201/2003 začasni ukrepi sicer predvideni le za primer, ko mora sodišče države članice nujno sprejeti take ukrepe v zvezi z osebami ali premoženjem, ki so prisotni v tej državi članici. Vendar je ta pristojnost izrecno določena samo zato, ker jo mora biti mogoče izvajati v okoliščinah, v katerih pomeni odstopanje od stvarne pristojnosti sodišča druge države članice. ( 83 )

158. Zato okoliščina, da so izrecno določeni samo taki začasni ukrepi, nikakor ne vpliva na dejstvo, da lahko sodišča držav članic na področjih pristojnosti, ki so jim dodeljena z Uredbo št. 2201/2003, sprejmejo začasne ukrepe za zagotovitev učinkovitosti postopkov, v katerih odločajo.

159. Taki ukrepi se lahko izkažejo za nujne zlasti v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem stranka, v tem primeru organ HCC, zadevnemu sodišču nikakor ne jamči, da bo izpolnil sodbo, ki bo izdana v okviru postopka, v katerem navedeno sodišče odloča v skladu z Uredbo št. 2201/2003.

160. V tem okviru predložitveno sodišče pravilno navaja, da običajno sicer ne bi smelo biti potrebno, da se izreče odredba kot ukrep zavarovanja zoper javni organ druge države članice, ki je stranka v takem postopku, saj bi moral ta organ sodelovati v tem postopku in biti pripravljen, da bo ravnal v skladu z odločbo, ki bo izdana.

161. Kot pa izhaja iz okoliščin v zadevi v glavni stvari, je organ HCC v tej zadevi sodeloval samo v postopku s pravnim sredstvom pred irskim High Court zoper sklep irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti, ki se je končal 18. januarja 2018. Nasprotno se je organ HCC odločil, da ne bo več sodeloval v pritožbenem postopku, ki so ga starši začeli zoper sklep irskega High Court z dne 18. januarja 2018 pred predložitvenim sodiščem. Poleg tega je organ HCC predložitveno sodišče obvestil, da nikakor ne namerava vrniti otrok in da se je začel postopek za posvojitev dojenčka. Organ HCC je v zvezi s tem trdil, da so za vsebinsko odločanje o zadevi pristojna angleška sodišča in da otroci niso nikoli spadali v pristojnost irskih sodišč. Vendar je to mnenje – brez vpliva na vprašanje stvarne pristojnosti v tej zadevi – posledica napačne razlage Uredbe št. 2201/2003. Z navedeno uredbo je namreč, kot je na obravnavi med drugim potrdila Komisija, izrecno določena pristojnost sodišč zaprošene države članice za odločanje o pravnih sredstvih zoper sklepe o razglasitvi izvršljivosti.

162. Organ HCC se je torej najprej skliceval na Uredbo št. 2201/2003 v svojo korist, da bi pridobil razglasitev izvršljivosti sklepa angleškega High Court z dne 8. septembra 2017, in je zato začel postopek za razglasitev izvršljivosti v skladu s členom 28 navedene uredbe. Nato je v sodelovanju s svojimi irskimi kolegi zaobšel postopkovne obveznosti, določene z navedeno uredbo, tako da je sklep o razglasitvi izvršljivosti izvršil pred njegovo vročitvijo staršem. Nazadnje, menil je, da mu ni treba sodelovati do konca postopka s pravnim sredstvom, vloženim zoper sklep o razglasitvi izvršljivosti, in ne namerava ravnati v skladu z odločbo, ki jo bo sprejelo pristojno sodišče po koncu tega postopka.

163. V teh okoliščinah organ HCC ni zagotovil potrebnih jamstev za izvajanje načel vzajemnega priznavanja in medsebojnega zaupanja, ki pa sta vseeno podlaga za delovanje mehanizmov, vzpostavljenih z Uredbo št. 2201/2003. Kot je Sodišče nedavno spomnilo, sistem medsebojnega zaupanja in pomoči namreč pomeni, da morajo sodelujoči nacionalni organi ustvariti pogoje, v katerih bodo lahko njihovi kolegi iz drugih držav članic koristno in v skladu s temeljnimi načeli prava Unije zagotovili svojo pomoč. ( 84 )

d) Vmesna ugotovitev

164. Na vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑375/18 PPU je treba odgovoriti tako, da pravo Unije in zlasti določbe Uredbe št. 2201/2003 ne nasprotujejo temu, da sodišče države članice izda odredbo kot ukrep zavarovanja zoper javni organ druge države članice, ki je stranka v postopku pred navedenim sodiščem, s katero temu organu prepove, da bi pri sodiščih te druge države članice začel ali nadaljeval postopek za posvojitev otrok.

VI. Predlog

165. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je postavilo Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska) v zadevi C‑325/18 PPU, odgovori: 1. Kadar se zatrjuje, da so bili otroci neupravičeno premeščeni iz države članice svojega običajnega prebivališča v drugo državo članico, odločbe, s katero je odrejena vrnitev teh otrok in ki jo je sprejelo sodišče države članice izvora zunaj postopka iz člena 11 Uredbe št. 2201/2003 ter neodvisno od odločbe o starševski odgovornosti, ni mogoče izvršiti v skladu z določbami poglavja III navedene uredbe. Vendar pa se lahko v takih okoliščinah odločba o starševski odgovornosti, ki jo je izdalo sodišče države članice izvora in vključuje vrnitev otroka v to državo članico, izvrši v skladu z navedenimi določbami. 2. V zadevi, ki se nanaša na določbe o izvrševanju iz Uredbe št. 2201/2003, je sodišče, ki odloča o zadevi, na podlagi načela procesne avtonomije držav članic pristojno, da podaljša rok za vložitev pravnega sredstva iz člena 33(5) navedene uredbe. Zadevno sodišče mora na podlagi vseh obstoječih elementov ter ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti presoditi, ali je treba odobriti tako podaljšanje. Pri tej presoji lahko upošteva zlasti dejstvo, da je izvršitev sklepa o razglasitvi izvršljivosti pred njegovo vročitvijo stranki, ki nasprotuje izvršitvi, pomenila neupravičen poseg v pravico te stranke do učinkovitega pravnega sredstva, določeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

166. Poleg tega Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska) v zadevi C‑375/18 PPU, odgovori: Pravo Unije in zlasti določbe Uredbe št. 2201/2003 ne nasprotujejo temu, da sodišče države članice izda odredbo kot ukrep zavarovanja zoper javni organ druge države članice, ki je stranka v postopku pred navedenim sodiščem, s katero temu organu prepove, da bi pri sodiščih te druge države članice začel ali nadaljeval postopek za posvojitev otrok.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2116/2004 z dne 2. decembra 2004 (UL 2004, L 367, str. 1).

( 3 ) V nadaljevanju: mati.

( 4 ) V nadaljevanju: prvi otrok.

( 5 ) V nadaljevanju: drugi otrok; v nadaljevanju tudi skupaj s prvim otrokom: starejša otroka.

( 6 ) V nadaljevanju: dojenček.

( 7 ) V nadaljevanju: oče; v nadaljevanju tudi skupaj z materjo: starši.

( 8 ) V nadaljevanju: organ HCC.

( 9 ) „Freedom Programme“, glej http://www.freedomprogramme.co.uk/.

( 10 ) „Cafcass Guardian“, zadolžen za preučitev načrta lokalnega organa in zagotovitev, da se odločitve sprejmejo v najboljšem interesu zadevnih otrok, glej https://www.cafcass.gov.uk/grown-ups/parents-and-carers/care-proceedings/cafcass-role-care-proceedings/.

( 11 ) Ni povsem jasno, ali se je mati z dojenčkom domov vrnila še isti dan, ko je bil rojen, ali naslednji dan.

( 12 ) Ni povsem jasno, ali je bil ta obisk opravljen en dan ali dva dneva po rojstvu dojenčka.

( 13 ) Ni povsem jasno, ali so starši na Irsko prispeli 5. ali 6. septembra 2017.

( 14 ) Glej točko 118 in naslednje v nadaljevanju.

( 15 ) Glej v tem smislu moje stališče v zadevi Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, točki 56 in 57).

( 16 ) Sprejetje take odločbe o zavrnitvi vrnitve je pogoj za uporabo posebnega postopka izvršitve iz oddelka 4 poglavja III Uredbe št. 2201/2003; glej sodbo z dne 11. julija 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 74).

( 17 ) Glej uvodne izjave 17, 18 in 23 Uredbe št. 2201/2003. Za pojasnila v zvezi s tem glej tudi sodbi z dne 11. julija 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 61 in naslednje), ter z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 116 in naslednje). Glej tudi moje stališče v zadevi Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, točki 58, 72 in naslednje).

( 18 ) Glej člene 1(a), 3 in 12 Haaške konvencije ter člena 2, točka 11(a), in 11(1) Uredbe št. 2201/2003 (točke 7, 8, 9, 12 in 13 zgoraj).

( 19 ) Ob premestitvi na Irsko sta bili odredbi o začasnem skrbništvu v korist organa HCC sprejeti za starejša otroka (glej točko 30 zgoraj); nasprotno pa, kot je potrdil zastopnik organa HCC na obravnavi, ni mogoče ugotoviti, ali je bila odredba o začasnem skrbništvu za dojenčka pridobljena pred odhodom ali po njem (glej točki 35 in 37 zgoraj).

( 20 ) In za nekatere odločbe o pravici do stikov, ki pa v tem okviru niso upoštevne.

( 21 ) V zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, točka 62 in naslednje), ter z dne 9. oktobra 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, točka 62 in naslednje), so stranke ta postopka uporabile vzporedno, pri čemer Sodišče ni grajalo tega pristopa.

( 22 ) Glej točko 68 zgoraj.

( 23 ) Glej točko 118 in naslednje v nadaljevanju.

( 24 ) Glej točko 121 in naslednje v nadaljevanju.

( 25 ) Gre zlasti za različice v angleščini („[a] judgment on the exercise of parental responsibility in respect of a child given in a Member State“); v francoščini („[l]es décisions rendues dans un État membre sur l’exercice de la responsabilité parentale à l’égard d’un enfant“); v španščini („[l]as resoluciones dictadas en un Estado miembro sobre el ejercicio de la responsabilidad parental con respecto a un menor“); v italijanščini („[l]e decisioni relative all’esercizio della responsabilità genitoriale su un minore“); v portugalščini („[a]s decisões proferidas num Estado-Membro sobre o exercício da responsabilidade parental relativa a uma criança“) ali nizozemščini („[b]eslissingen betreffende de uitoefening van de ouderlijke verantwoordelijkheid voor een kind“). Nasprotno pa v drugih jezikovnih različicah Uredbe št. 2201/2003 med besedili člena 28 Uredbe št. 2201/2003 ni takšnih razlik, glej zlasti različice v nemščini („[d]ie in einem Mitgliedstaat ergangenen Entscheidungen über die elterliche Verantwortung für ein Kind“); danščini („[e]n i en medlemsstat truffet retsafgørelse om forældreansvar over for et barn“); češčini („[v]ýkon rozhodnutí o výkonu rodičovské zodpovědnosti ve vztahu k dítěti vydaných v členském státě“) ali estonščini („[l]apse suhtes vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuotsust, mis on tehtud liikmesriigis ja on selles liikmesriigis täitmisele pööratav ning kätte antud“).

( 26 ) Moj poudarek.

( 27 ) Glej v zvezi s tem stališče generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:377, točka 52 in naslednje).

( 28 ) V členih 18, 29 in 34 Haaške konvencije je pojasnjeno, da navedena konvencija ne nasprotuje temu.

( 29 ) Moj poudarek.

( 30 ) Glej sodbi z dne 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 46 in naslednje), ter z dne 21. oktobra 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, točka 26). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi C (C‑435/06, EU:C:2007:543, točka 33 in naslednje) ter moje stališče v zadevi Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, točka 10 in naslednje).

( 31 ) Glej sodbi z dne 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 24 in naslednje), ter z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točka 21 in naslednje).

( 32 ) Glej sodbo z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 56 in naslednje).

( 33 ) Kot je pojasnilo Sodišče, se je treba za ugotovitev, ali predlog spada na področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, opreti na predmet tega predloga: sodba z dne 21. oktobra 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, točka 28); glej v zvezi z Uredbo (EU) (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1), kakor je bila spremenjena z Delegirano uredbo (EU) Komisije 2015/281 z dne 26. novembra 2014 (UL 2015, L 54, str. 1), (imenovana uredba Bruselj Ia) ex multis tudi sodbo z dne 9. marca 2017, Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, točka 34).

( 34 ) Glej v zvezi s tem stališče generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:725, točka 39 in naslednje).

( 35 ) V obravnavani zadevi se ne zdi, da nacionalno pravo napotuje na vsebino Uredbe št. 2201/2003 za določitev pravil, ki se uporabljajo za primer, ki ga ureja zgolj nacionalno pravo zadevne države članice; glej v tem smislu sklep z dne 12. maja 2016, Sahyouni (C‑281/15, EU:C:2016:343, točka 24 in naslednje ter navedena sodna praksa).

( 36 ) V sklepu irskega High Court z dne 21. septembra 2017 o razglasitvi izvršljivosti je izrecno navedeno, da je rok za vložitev pravnega sredstva dva meseca od vročitve navedenega sklepa.

( 37 ) Glej točko 44 zgoraj.

( 38 ) Glej točko 46 zgoraj.

( 39 ) Zmeda, ki je nastala v pisnih in ustnih stališčih organa HCC ne glede datuma začetka roka, ampak glede datuma vložitve pravnega sredstva, je bila pojasnjena na obravnavi: organ HCC je pomotoma navedel, da je bil „notice of motion“ vložen že 19. novembra 2017, kar bi bilo v dvomesečnem roku za vložitev pravnega sredstva, če je ta začel teči 22. septembra 2017; vendar so starši na obravnavi potrdili, da je ta podatek napačen in da je bilo njihovo pravno sredstvo vloženo šele 24. novembra 2017.

( 40 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 15. oktobra 1987, Heylens in drugi (222/86, EU:C:1987:442, točka 15).

( 41 ) Glej zlasti sodbe z dne 5. marca 1980, Könecke Fleischwarenfabrik/Komisija (76/79, EU:C:1980:68, točka 7); z dne 6. julija 1988, Dillinger Hüttenwerke/Komisija (236/86, EU:C:1988:367, točki 13 in 14); z dne 6. decembra 1990, Wirtschaftsvereinigung Eisen- und Stahlindustrie/Komisija (C‑180/88, EU:C:1990:441, točka 22); z dne 19. februarja 1998, Komisija/Svet (C‑309/95, EU:C:1998:66, točka 18 in naslednje), ali z dne 23. oktobra 2007, Parlament/Komisija (C‑403/05, EU:C:2007:624, točka 29 in naslednje).

( 42 ) Glej v zvezi s tem sodbo ESČP z dne 26. januarja 2017, Ivanova in Ivashova proti Rusiji (CE:ECHR:2017:0126JUD000079714, točka 57 in navedena sodna praksa).

( 43 ) Besedilo francoske različice Uredbe („Ce délai ne comporte pas de prorogation à raison de la distance“) ni povsem jasno, vendar iz drugih jezikovnih različic izhaja, da to dejansko pomeni, da se rok ne sme podaljšati zaradi oddaljenosti (glej angleško različico: „No extension of time may be granted on account of distance“; nemško različico: „Eine Verlängerung dieser Frist wegen weiter Entfernung ist ausgeschlossen“; špansko različico: „Dicho plazo no admitirá prórroga en razón de la distancia“; italijansko različico: „Detto termine non è prorogabile per ragioni inerenti alla distanza“; portugalsko različico: „Este prazo não é susceptível de prorrogação em razão da distância“; nizozemsko različico: „De termijn kan niet op grond van de afstand worden verlengd“).

( 44 ) To stališče zagovarjajo tudi ugledni avtorji mednarodnega zasebnega prava, glej zlasti Schlosser, P. F., EU-Zivilprozessrecht, 2. izdaja, Beck, München, 2003, str. 276, št. 9; Oberhammer, P., „Art. 43“, Kommentar zur Zivilprozessordnung, zv. 10, 22. izdaja, Mohr Siebeck, Tübingen, 2011, str. 686, št. 11 (oba o členu 43 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42) (imenovana uredba Bruselj I), ki ustreza členu 33 Uredbe št. 2201/2003); Mankowski, P., „Art. 33“, Brussels IIbis Regulation, Sellier, München, 2012, str. 312, št. 38; Paraschas, K., „VO (EG) 2201/2003 Art. 33“, Internationaler Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, 54. izdaja, Beck, München, 2018, št. 8. Poleg tega se zdi, da je Sodišče v sodbi z dne 11. avgusta 1995, SISRO (C‑432/93, EU:C:1995:262, točka 15), implicitno priznalo možnost, da se na podlagi nacionalnih postopkovnih pravil za dopustno razglasi pravno sredstvo, vloženo po izteku dvomesečnega roka iz člena 36, drugi odstavek, Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah z dne 27. septembra 1968 (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), ki ustreza členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003.

( 45 ) Glej zlasti člen 1(3) Uredbe št. 2201/2003: „Ta uredba se ne uporablja za […]“; člen 11(4) in (5): „Sodišče ne more“; člena 22 in 23: „Sodna odločba […] se ne prizna“; člen 24: „Pristojnosti sodišča države članice izvora se ne sme preverjati.“; člen 25: „Priznanje sodne odločbe se ne sme zavrniti zato, ker zakonodaja države članice […] ne dovoljuje […]“; člena 26 in 31(3): „Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.“; člen 31(1): „Oseba […] nima možnosti podajati kakršnih koli izjav […]“, ali člen 34: „Odločitev, izdana v zvezi s pravnim sredstvom, se lahko izpodbija samo v postopku […]“.

( 46 ) Zaradi celovitosti je treba navesti, da s sodbama z dne 4. februarja 1988, Hoffmann (145/86, EU:C:1988:61), in z dne 16. februarja 2006, Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2006:113), ki ju navaja predložitveno sodišče in na kateri se sklicuje organ HCC, ta razlaga ni ovržena. Sodišče je v teh sodbah sicer res navedlo strogo naravo roka, določenega v členu 36 Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003. Vendar je v sodbi Hoffmann zgolj navedlo, da je treba zadevno določbo razlagati tako, da se stranka, ki ni vložila pravnega sredstva zoper razglasitev izvršljivosti, določeno v njej, v fazi izvršitve ne more več sklicevati na veljavni razlog, ki bi ga lahko uveljavljala v okviru pravnega sredstva zoper razglasitev izvršljivosti (sodba z dne 4. februarja 1988, Hoffmann, 145/86, EU:C:1988:61, točka 34). Prav tako je Sodišče v sodbi Verdoliva razsodilo samo, da to, da se oseba, zoper katero se zahteva izvršitev, zgolj seznani z odločbo, ne more nadomestiti zahteve po vročitvi, določene v navedeni določbi za začetek roka za vložitev pravnega sredstva, določenega v njej (sodba z dne 16. februarja 2006, Verdoliva, C‑3/05, EU:C:2006:113, točka 38).

( 47 ) V nemškem pravu v poštev ne bi prišlo podaljšanje roka, ampak ponovni začetek teka roka.

( 48 ) Glej moje sklepne predloge v zadevi Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:253, točki 46 in 47).

( 49 ) Glej zlasti sodbe z dne 16. decembra 1976, Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, točka 5); z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 67), in z dne 21. decembra 2016, TDC (C‑327/15, EU:C:2016:974, točka 90).

( 50 ) Glej v zvezi s tem določbo irskega prava, navedeno v točki 23 zgoraj.

( 51 ) Glej sodno prakso, navedeno v opombi 49 zgoraj.

( 52 ) Glej v zvezi s členom 36 Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003, sodbo z dne 16. februarja 2006, Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2006:113, točka 26 in naslednje), ter moje sklepne predloge v zadevi Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2005:722, točka 38 in naslednje ter navedena sodna praksa); v istem smislu glej v zvezi z Uredbo št. 2201/2003 sodbo z dne 11. julija 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 101).

( 53 ) Glej zlasti uvodno izjavo 33 Uredbe št. 2201/2003.

( 54 ) Glej točko 64 zgoraj.

( 55 ) Glej v tem smislu po analogiji sodbo z dne 10. aprila 2003, Komisija/Nemčija (C‑20/01 in C‑28/01, EU:C:2003:220, točka 36).

( 56 ) Glej člen 39 Uredbe (EU) št. 1215/2012, imenovane Bruselj Ia.

( 57 ) Glej točki 66 in 71 zgoraj.

( 58 ) Glej sodbo z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 118), in moje stališče v zadevi Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:177, točka 71 in naslednje).

( 59 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 101). Glej v tem okviru v zvezi s členom 36 Bruseljske konvencije, ki ustreza členu 33(5) Uredbe št. 2201/2003, moje sklepne predloge v zadevi Verdoliva (C‑3/05, EU:C:2005:722, točki 41 in 42): „Člen 36 je […] procesna dopolnitev materialnih razlogov za zavrnitev, naštetih v členih 27 in 28 Konvencije.“ Poleg tega tudi iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da mora imeti stranka, ki nasprotuje izvršitvi odločbe, ki je bila izdana v drugi državi članici Unije in za katero se lahko uporabi mehanizem vzajemnega priznavanja, možnost uveljavljati očitno nezadostnost varstva pravice, zagotovljene z Evropsko konvencijo o človekovih pravicah. Šele ob neobstoju take nezadostnosti se lahko namreč uporablja domneva, da je s pravom Unije zagotovljeno enakovredno varstvo pravic, zajamčenih s Konvencijo, in lahko sodišča zagotovijo polni učinek mehanizma vzajemnega priznavanja; glej sodbo ESČP z dne 23. maja 2016, Avotiņš proti Latviji (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, točka 116).

( 60 ) Glej sodbo z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 121 in naslednje).

( 61 ) Sodba z dne 11. julija 2008, Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, točka 81).

( 62 ) Glej ex multis sodbe z dne 1. julija 2010, Povs