Načelo učinkovitosti ni kršeno zgolj zaradi dejstva, da ima davčna uprava za odmero neplačanega DDV na voljo rok, ki je daljši od roka, ki je dodeljen davčnim zavezancem za uveljavljanje pravice do odbitka, ker položaja davčne uprave ni mogoče primerjati s položajem davčnega zavezanca in ker dejstvo, da začne prekluzijski rok glede davčne uprave teči pozneje kot prekluzijski rok, ki ga ima davčni zavezanec za uveljavljanje pravice do odbitka, ni tako, da bi ogrožalo načelo enakosti.

Členi 17, 18(2) in (3) ter 21(1)(b) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena z Direktivo 2000/17, ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki davčnemu zavezancu določa prekluzijski rok za uveljavljanje pravice do odbitka, če sta spoštovani načelo enakovrednosti, ki zahteva, da rok velja enako za pravico do odbitka, ki temelji na notranjem pravu, in za pravico, ki temelji na pravu Skupnost, ter načelo učinkovitosti, v skladu s katerim prekluzijski rok v praksi ne onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanja pravice do odbitka.

Člena 18(1)(d) in 22 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena z Direktivo 2000/17, nasprotujeta praksi spremembe obračunov in odmere davka na dodano vrednost, kot je ta v zadevah v glavni stvari, ki nespoštovanje obveznosti, ki po eni strani izhajajo iz formalnosti, ki jih določa nacionalna zakonodaja ob uporabi člena 18(1)(d), in po drugi strani iz knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna, ki izhajajo iz členov 22(2) in (4), kaznuje z zavrnitvijo pravice do odbitka v primeru uporabe mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

Dejstvo, da davčni zavezanec krši formalnosti, ki jih določi država članica na podlagi člena 18(1)(d) Šeste direktive, mu namreč ne more odvzeti pravice do odbitka, ker se v skladu z načelom davčne nevtralnosti odobri odbitek vstopnega DDV, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili.

Poleg tega, ukrepov, ki jih države članice sprejmejo, da zagotovijo, da davčni zavezanec izpolnjuje obveznosti obračuna in plačila ali določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje davčnih utaj, ni mogoče uporabiti na način, da bi sistematično lahko izpodbijali pravico do odbitka davka na dodano vrednost. Praksa spremembe in odmere, ki kaznuje nespoštovanje knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna davčnega zavezanca z zavrnitvijo pravice do odbitka, pa jasno presega to, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve pravilne uporabe takih obveznosti v smislu člena 22(7) Šeste direktive, če pravica Skupnosti ne onemogoča tega, da bi države članice, če bi bilo to potrebno, naložile globo ali premoženjsko kazen, ki je sorazmerna teži kršitve, da bi kaznovale nespoštovanje teh obveznosti. Ta praksa tudi presega to, kar je potrebno za zagotovitev pravilnega pobiranja DDV in za preprečevanje davčnih utaj v smislu člena 22(7) Šeste direktive, ker lahko privede celo do izgube pravice do odbitka, če davčna uprava spremeni obračun šele po poteku prekluzijskega roka, ki ga ima na voljo davčni zavezanec, da opravi odbitek.

(Glej točke 62, 63, od 65 do 68, 72 in točko 2 izreka.)