SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

HENRIKA SAUGMANDSGAARDA ØEJA,

predstavljeni 21. aprila 2016 ( 1 )

Zadeva C‑15/15

New Valmar BVBA

proti

Global Pharmacies Partner Health Srl

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo rechtbank van koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, Belgija))

„Predhodno odločanje — Prosti pretok blaga — Člen 35 PDEU — Prepoved ukrepov z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri izvozu — Družba s sedežem na nizozemskem jezikovnem območju Kraljevine Belgije — Ureditev, ki nalaga, da so računi sestavljeni v nizozemskem jeziku, sicer so absolutno nični — Pogodba s čezmejnim elementom — Omejevanje — Upravičenost — Sorazmernost“

I. Uvod

1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo rechtbank van koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, Belgija), se v skladu s predloženim vprašanjem nanaša na razlago člena 45 PDEU, ki zadeva prosto gibanje delavcev.

2. Vendar iz predložitvene odločbe izhaja, da se zadeva v glavni stvari in s tem predmet navedenega predloga dejansko nanašata na prosti pretok blaga, natančneje na prepoved ukrepov z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri izvozu med državami članicami, ki je določena v členu 35 PDEU.

3. Navedeni predlog je namreč vložen v okviru spora med družbo s sedežem na nizozemskem jezikovnem območju Kraljevine Belgije in družbo s sedežem v Italiji, ker ta druga družba, ki jo na navedeno belgijsko družbo veže koncesijska pogodba, ni plačala več računov. Zadevni računi so bili sestavljeni v italijanščini, predložitveno sodišče pa navaja, da bi morali biti v skladu z belgijsko ureditvijo, ki se uporablja zanje, sestavljeni izključno v nizozemščini, sicer naj bi bili ti računi nični, kar po uradni dolžnosti ugotovi sodišče.

4. Predložitveno sodišče glede na sodbo Las ( 2 ), v kateri je Sodišče razsodilo, da določbe, ki so enakovredne navedeni ureditvi in se nanašajo na pogodbe o zaposlitvi, niso združljive s pravom Unije, sprašuje, ali bi lahko ta ureditev imela odvračalni učinek tudi za čezmejno trgovino belgijskih družb s sedežem v Flamski regiji in torej pomeni prepovedano omejitev izvajanja svoboščin v zvezi s pretokom oziroma gibanjem. Če bi bilo to podano, se nato sprašuje, ali bi bilo mogoče te morebitne omejevalne ukrepe upravičiti z enim ali več cilji splošnega interesa in ali so ti ukrepi v primeru pritrdilnega odgovora sorazmerni glede na zastavljene cilje ali ne.

II. Nacionalni pravni okvir

5. Belgijska ustava ( 3 ) v členu 4 določa: „Belgija ima štiri jezikovna območja: francosko jezikovno območje, nizozemsko jezikovno območje, dvojezično območje Bruselj – prestolnica in nemško jezikovno območje.“

6. V skladu s členom 129(1), točka 3, ustave „[p]arlamenta francoske in flamske skupnosti brez zveznega zakonodajalca, vsak v okviru svoje pristojnosti, z dekretom sprejmeta predpise za uporabo jezikov pri: […] socialnih razmerjih med delodajalci in njihovimi zaposlenimi ter aktih in dokumentih podjetij, ki jih zahtevajo zakoni in predpisi“. Navedeni skupnosti sta federalni enoti države Belgije.

7. Wetten op het gebruik van de talen in bestuurszaken ( 4 ) (zakoni o uporabi jezikov v upravnih zadevah) v členu 52(1) določajo, da „[i]ndustrijska, trgovska ali finančna podjetja v aktih in dokumentih, ki jih zahtevajo zakon in predpisi, […] uporabljajo jezik območja svojega sedeža oziroma območja, na katerem so njihove različne poslovne enote“.

8. Parlement van de Vlaamse Gemeenschap ( 5 ) (parlament flamske skupnosti) je leta 1973 sprejel vlaamse taaldecreet (dekret o uporabi jezikov) na podlagi člena 129(1), točka 3, belgijske ustave.

9. V skladu s členom 1 navedenega dekreta v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja spora o glavni stvari, se ta dekret „uporablja za fizične in pravne osebe, ki imajo sedež poslovanja na nizozemskem jezikovnem območju“, poleg tega je „[z] njim […] urejena uporaba jezikov na področju socialnih razmerij med delodajalci in delavci ter pri zakonsko predpisanih aktih in dokumentih podjetij“.

10. Člen 2 navedenega dekreta določa, da je „[j]ezik, ki ga je treba uporabljati za socialna razmerja med delodajalci in delavci ter za zakonsko predpisane akte in dokumente podjetij, […] nizozemščina“. V njegovem členu 5, prvi odstavek, je dodano, da „[se] [v]si zakonsko določeni akti in dokumenti delodajalca sestavijo v nizozemščini […]“.

11. Člen 10, prvi odstavek, navedenega dekreta v zvezi s sankcijami določa, da so „[d]okumentacija ali akti, v zvezi s katerimi se ne upoštevajo določbe tega dekreta, nični. Ničnost po uradni dolžnosti ugotovi sodišče.“ Drugi in tretji odstavek navedenega člena določata, da „[se] s sodbo […] po uradni dolžnosti odredi nadomestitev zadevnih dokumentov“ in da „[i]ma odprava ničnosti […] učinek šele od dneva nadomestitve: za pisne dokumente od dneva predložitve nadomestnih dokumentov v sodnem tajništvu delovnega sodišča“.

12. Po sodbi Las ( 6 ) so bile nekatere določbe navedenega dekreta spremenjene, vendar so začele učinkovati 2. maja 2014, ( 7 ) torej po času dejanskega stanja spora o glavni stvari, in to izključno v zvezi s socialnimi razmerji med delodajalci in delavci, ki niso predmet obravnavanega spora.

III. Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

13. Družba New Valmar BVBA s sedežem na nizozemskem jezikovnem območju Kraljevine Belgije in družba Global Pharmacies Partner Health Srl (v nadaljevanju: družba GPPH) s sedežem v Italiji sta 12. novembra 2010 sklenili pogodbo, s katero je bila zadnjenavedena družba določena kot izključna koncesionarka družbe New Valmar na italijanskem ozemlju in ki naj bi se iztekla 31. decembra 2014.

14. Za navedeno pogodbo se je v skladu z njenim členom 18 uporabljalo italijansko pravo, za obravnavanje morebitnih sporov med strankama pa so bila pristojna sodišča v Gentu (Belgija).

15. Družba New Valmar je s priporočenim dopisom z dne 29. decembra 2011 predčasno odpovedala pogodbo, z učinkom od 1. junija 2012.

16. Družba New Valmar je 30. marca 2012 pri rechtbank van koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu) vložila tožbo, da bi se družbi GPPH naložilo, naj ji plača znesek v višini približno 234.192 EUR iz naslova več neplačanih računov.

17. Družba GPPH je vložila nasprotno tožbo, s katero je predlagala, naj se družbi New Valmar naloži plačilo odškodnine v znesku 1.467.448 EUR zaradi nezakonite odpovedi njune koncesijske pogodbe.

18. Družba GPPH se je zoper tožbeni zahtevek sklicevala na ničnost zadevnih računov, ker naj bi bili ti računi, čeprav gre za „akte in dokumente, ki jih predpisujejo zakon in predpisi“ v smislu usklajenih zakonov in flamskega dekreta o uporabi jezikov, v nasprotju s pravili javnega reda iz navedene ureditve.

19. Iz predložitvene odločbe je poleg tega razvidno, da na teh računih razen podatkov o istovetnosti družbe New Valmar, o davku na dodano vrednost (DDV) in o banki, vse standardne navedbe in splošni pogoji niso bili navedeni v nizozemščini, ampak v italijanščini, čeprav ima družba New Valmar sedež na nizozemskem jezikovnem območju Kraljevine Belgije.

20. Družba New Valmar je zato 14. januarja 2014, torej med postopkom, družbi GPPH predložila prevod zadevnih računov v nizozemščino. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da se tak prevod ne šteje za „nadomestitev“, določeno s flamsko jezikovno ureditvijo, ter da so in ostajajo sporni računi v skladu z belgijskim pravom absolutno nični.

21. Družba New Valmar ne zanika, da zadevni računi niso v skladu z navedeno ureditvijo. Po drugi strani pa zlasti trdi, da je ta v nasprotju s pravom Unije, zlasti s členom 26(2) PDEU in členoma 34 PDEU in 35 PDEU v zvezi s prostim pretokom blaga.

22. V teh okoliščinah je rechtbank van koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu) z odločbo z dne 18. decembra 2014, ki je na Sodišče prispela 16. januarja 2015, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da nasprotuje ureditvi federalne enote države članice, kakršna je v obravnavanem primeru Vlaamse Gemeenschap in de federale Staat België (flamska skupnost v zvezni državi Belgiji), ki vsako podjetje s sedežem poslovanja na območju te enote zavezuje, da v skladu s členom 52 [usklajenih] zakonov v povezavi s členom 10 [flamskega dekreta o uporabi jezikov] račune s čezmejnim elementom izda izključno v uradnem jeziku te federalne enote, sicer je zagrožena ničnost, ki jo sodišče ugotovi po uradni dolžnosti?“

23. Pisno stališče so Sodišču predložile družba New Valmar, belgijska in litovska vlada ter Evropska komisija. Družba New Valmar, belgijska vlada in Komisija so bile zastopane na obravnavi, ki je bila 26. januarja 2016.

IV. Analiza

A . Vsebina vprašanja za predhodno odločanje

24. Preden se lotim vsebine obravnavanega predloga za sprejetje predhodne odločbe, se je treba vprašati o utemeljenosti postavljenega vprašanja, in to z več vidikov, ter pri tem upoštevati dvome, ki so bili navedeni v stališčih, predloženih Sodišču.

1. Pravo, ki se uporablja za spor o glavni stvari

25. Ker ima spor o glavni stvari čezmejni element, se je treba najprej prepričati, da se določbe belgijskega prava, na katere se sklicuje predložitveno sodišče, dejansko uporabljajo za položaj v zadevi v glavni stvari, kakor to domneva navedeno sodišče. Komisija je tehtno opozorila na problematiko kolizije zakonov, čeprav Sodišču ni neposredno postavljeno vprašanje v zvezi s tem, saj iz predložitvene odločbe izhaja, da je koncesijska pogodba, ki sta jo podpisali stranki v obravnavanem sporu, izrecno določala, da za navedeno pogodbo velja italijansko pravo, in ne belgijsko pravo, ki je predmet vprašanja za predhodno odločanje.

26. Sodišče mora v skladu s členom 3 Uredbe (ES) št. 593/2008 ( 8 ) v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji upoštevati odločitev strank glede prava, ki se uporablja. Vendar ima temeljno načelo avtonomije volje ( 9 ) nekatere omejitve, zlasti zaradi morebitne uporabe mednarodnih kogentnih določb, imenovanih „prevladujoče obvezne določbe“, pod strogimi pogoji iz člena 9 navedene uredbe, pri čemer je navedeno, da je treba uporabo takega odstopanja omejiti na „izjemne okoliščine“ ( 10 ).

27. V obravnavanem primeru je mogoče, da se v sporu o glavni stvari uporablja flamska jezikovna ureditev, čeprav sta pogodbeni stranki izbrali italijansko pravo, in se zato ne zdi očitno, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe hipotetičen, ( 11 ) če predložitveno sodišče meni, da je flamska jezikovna ureditev, ki jo namerava uporabiti, „prevladujoča obvezna določba“ države sodišča, pred katerim poteka postopek, v smislu člena 9 Uredbe Rim I ( 12 ), kar mora v konkretnem primeru ugotoviti navedeno sodišče.

28. V zvezi s tem naj opozorim, da je v odstavku 1 navedenega člena 9 pojem „prevladujoče obvezne določbe“ opredeljen kot „določbe, katerih upoštevanje je po mnenju države bistvenega pomena za zaščito njenih javnih interesov, kot je na primer njena politična, socialna ali gospodarska ureditev“. Ker ta opredelitev sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev, katera nacionalna pravila – med vsemi zavezujočimi pravili – dejansko spadajo pod navedeni pojem, morajo sodišča držav članic navesti, zakaj je treba v konkretnem primeru uporabiti upoštevne določbe zadevne zakonodaje, in ne prava druge države. ( 13 ) Za tako opredelitev morajo upoštevati številna objektivna merila, kot je Sodišče navedlo v zvezi z instrumentom, iz katerega izhaja Uredba Rim I. ( 14 )

2. Vsebina zadevne jezikovne ureditve

29. Če se šteje, da je treba v sporu o glavni stvari uporabiti flamsko jezikovno ureditev, se je treba nato vprašati o vsebini določb, ki se uporabljajo v obravnavanem primeru, glede na razlike, ki jih je mogoče razbrati med predstavitvijo nacionalnega pravnega okvira v predložitveni odločbi ter njegovo predstavitvijo v pisnih in ustnih stališčih belgijske vlade.

30. Navedena vlada namreč v nasprotju s tem, kar dozdevno sprejema predložitveno sodišče, trdi, da flamska jezikovna ureditev ne nalaga pravne obveznosti, niti da se na računu navedejo pogoji računa ali prodajni pogoji niti da morajo biti te navedbe v nizozemščini. Po njenih trditvah bi bilo treba v skladu s členom 2 flamskega dekreta o uporabi jezikov v nizozemščini nujno sestaviti samo navedbe, naložene z zakonodajo o DDV ( 15 ). ( 16 ) Vendar bi po navedbah te vlade stranka povsem zlahka razumela te podatke, navedene pretežno v številčni obliki, ali si po potrebi pomagala s prevodom teh obveznih navedb v vse jezike Evropske unije, ker ustrezajo tistim, ki so harmonizirani in navedeni v členu 226 Direktive 2006/112/ES ( 17 ).

31. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče, kadar katera od strank v postopku predhodnega odločanja izpodbija predložitveno odločbo, svojo preučitev načeloma omejiti na elemente presoje, ki mu jih je zagotovilo predložitveno sodišče, zlasti glede pogojev za uporabo upoštevne nacionalne ureditve, ki jih to sodišče šteje za izkazane, saj so za razlago nacionalnih določb pristojna samo sodišča držav članic. ( 18 ) Zato je treba obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe ne glede na očitke belgijske vlade zoper razlago nacionalnega prava, ki jo je podalo predložitveno sodišče, preučiti glede na razlago tega prava, ki jo je dalo navedeno sodišče. ( 19 )

32. Vendar lahko Sodišče, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, po potrebi poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi razlagi nacionalne ureditve in pri njegovi presoji njene skladnosti s pravom Unije. ( 20 ) V obravnavanem primeru bo moralo predložitveno sodišče po mojem mnenju natančneje preveriti, v kolikšni meri zadevna jezikovna ureditev dejansko nalaga, da so vse navedbe na računih, ki jih je sestavila družba s sedežem v Flamski regiji, izključno v nizozemščini.

3. Preoblikovanje vprašanja za predhodno odločanje

(a) Potreba po preoblikovanju

33. Predložitveno sodišče v skladu s svojim vprašanjem za predhodno odločanje sprašuje Sodišče glede razlage člena 45 PDEU, ki določa prosto gibanje delavcev znotraj Unije. Vendar se mi zdi očitno, da gre pri tem za vsebinsko napako, ki je morda povezana s tem, da se je sodba Las ( 21 ), precedens iz sodne prakse, na katerega obsežno napotuje predložitvena odločba, nanašala na navedeni člen.

34. Vsekakor drži, da spor o glavni stvari ne spada na področje uporabe navedene določbe, saj se nanaša na poslovna razmerja med belgijsko in italijansko družbo, pri čemer ni mogoče iz nobenega elementa spisa razbrati povezave tega spora s prostim gibanjem delavcev.

35. Vendar predlog za sprejetje predhodne odločbe kljub tej napaki pri sklicevanju ne bi smel biti nedopusten, kot primarno trdi belgijska vlada. V skladu z ustaljeno sodno prakso ima Sodišče namreč možnost, da v okviru postopka sodelovanja z nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, preoblikuje vprašanja, ki so mu predložena, da bi predložitvenemu sodišču dalo koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. ( 22 )

36. Glede tega mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora. ( 23 ) Iz obrazložitve predložitvene odločbe pa je razvidno, da se je tožeča stranka v glavni stvari, družba New Valmar, sklicevala zlasti na neskladnost zadevne nacionalne ureditve s členom 26(2) PDEU in členoma 34 PDEU in 35 PDEU ter da je predložitveno sodišče podredno pozvala, naj Sodišču postavi vprašanje za predhodno odločanje prav v zvezi z navedenimi določbami primarnega prava o prostem pretoku blaga.

37. Kot vse zainteresirane stranke, ki so predložile stališče, in sicer družba New Valmar, podredno belgijska vlada, litovska vlada in Komisija, torej menim, da je treba predloženo vprašanje preoblikovati tako, da se predlog za sprejetje predhodne odločbe dejansko nanaša na razlago določb Pogodbe DEU o prostem pretoku blaga, natančneje na člen 35 navedene pogodbe, iz razlogov, ki jih bom zdaj predstavil.

(b) Določbe prava Unije, ki jih je treba razložiti

(i) Opredelitev upoštevnih določb Pogodbe DEU

38. Čeprav se družba New Valmar sklicuje hkrati na člen 26(2) PDEU in člena 34 PDEU in 35 PDEU, vseeno menim, da je samo zadnjenavedena določba neposredno povezana s predmetom spora o glavni stvari in jo je torej treba razlagati v okviru obravnavane zadeve.

39. Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da navedeni spor v zvezi s plačilom računov, sestavljenih v italijanščini, in ne v nizozemščini, spada v okvir dobav blaga, ki jih koncedent s sedežem v Belgiji opravlja za koncesionarja s sedežem v Italiji. Vprašanje, predloženo Sodišču, se torej v bistvu nanaša na to, ali je mogoče z jezikovnimi zahtevami, ki izhajajo iz notranje ureditve, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, omejiti tak izvoz blaga iz Belgije, ki poteka znotraj Skupnosti.

40. Člen 26(2) PDEU je omejen na splošno navedbo načela prostega pretoka blaga, oseb, storitev in kapitala na notranjem trgu. Člen 34 PDEU pa se nanaša na ukrepe z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri uvozu, in ne na take ukrepe pri izvozu med državami članicami, ki so prepovedani s členom 35 PDEU. Po mojem mnenju je torej treba nacionalno ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, preučiti predvsem glede na ta zadnji člen, kar predlaga tudi Komisija.

(ii) Morebitni vpliv določb Direktive 2006/112

41. Samo belgijska vlada meni, da bi bilo treba skladnost zadevnih nacionalnih ukrepov s pravom Unije presojati izključno glede na pravila sekundarne zakonodaje, ki se uporabljajo na področju DDV, zlasti Direktive 2006/112, ker naj pravila primarnega prava ne bi mogla biti referenčne določbe, saj naj bi bila vsebina računov v celoti usklajena. ( 24 )

42. Trdi, da člen 248a navedene direktive ( 25 ) državam članicam dopušča, da v svoji nacionalni zakonodaji naložijo, da se računi, izdani v čezmejnem okviru, sestavijo v drugem jeziku kot jeziku naslovnika. Po navedbah navedene vlade določbe Direktive 2006/112 vključujejo celo, da so računi praviloma sestavljeni v jeziku države članice, kjer ima sedež podjetje, ki izda račun, saj bi bila v nasprotnem primeru možnost iz navedenega člena 248a, da se zahteva prevod v uradni jezik namembne države članice blaga, storitev ali računa, odveč. ( 26 )

43. Vendar se tako kot drugi zainteresirani stranki, ki sta predstavili stališča na obravnavi, in sicer družba New Valmar in Komisija, ne strinjam z analizo belgijske vlade, in to iz naslednjih razlogov.

44. Najprej naj opozorim, da postopna uskladitev, ( 27 ) izvedena z zaporedoma sprejetimi direktivami na področju DDV, ni končana, temveč na tej stopnji samo delna, kot je Sodišče večkrat poudarilo. ( 28 )

45. Natančneje v zvezi z „vsebino računov“, zahtevanih za namene DDV z Direktivo 2006/112, drži, da oddelek 4 s tem naslovom iz poglavja 3, ki se nanaša na „izdajanje računov“, vsebuje določbe, s katerimi usklajuje to področje, zlasti s tem, da so v njem naštete številne obvezne navedbe in je državam članicam zavrnjena možnost, da zahtevajo podpis računov. ( 29 ) Vendar se to usklajevanje nanaša samo na vsebino računov, in ne na podrobnejša pravila za njihovo sestavo. ( 30 ) Natančneje v določbah navedenega oddelka 4 ni nikjer zavezujoče opredeljeno, kateri jezik bi bilo treba uporabiti v tem okviru. Poleg tega ni drugih določb Direktive 2006/112, v katerih bi bile opredeljene usklajene jezikovne zahteve v zvezi z izdajanjem računov.

46. V zvezi s tem poudarjam, da ima člen 248a Direktive 2006/112 veliko bolj omejen obseg, kot mu ga pripisuje belgijska vlada. Iz njegovega besedila namreč izhaja, da namen te določbe nikakor ni to, da se vsem državam članicam dopusti, da na splošno zahtevajo uporabo določenega jezika za sestavo računov, zlasti ne nujno v jeziku države članice izdaje računa, kot trdi belgijska vlada.

47. Navedeni člen 248a določa samo možnost, ne pa tudi obveznosti namembne države članice, da zahteva samo prevod v svoj uradni jezik, ne pa sestavitve samega računa v tem jeziku, ( 31 ) in to le, če presodi, da je to potrebno „za namene nadzora“ računov, ki se hranijo z elektronskimi sredstvi v drugi državi članici, ne pa sistematično. ( 32 ) Navedeni člen celo izrecno izključuje, da bi lahko namembna država članica naložila splošno obveznost prevoda računov za te namene, ( 33 ) saj je obvezni prevod računov „za podjetja dodatno breme, ki ni nepomembno“, kot je to bilo upravičeno poudarjeno med zakonodajnim postopkom, s katerim je bil navedeni člen vključen v Direktivo 2006/112. ( 34 )

48. Ker navedena določba pomeni odstopanje od splošne vsebine Direktive 2006/112, jo je treba pri uporabi razlagati ozko, saj je in mora ostati veljavno načelo, da udeleženci v gospodarskem razmerju, v okviru katerega se izda račun s čezmejnim elementom, svobodno izberejo jezik, kot je Komisija poudarila na obravnavi. ( 35 )

49. Zato je treba po mojem mnenju zaradi neobstoja izčrpne uskladitve z določbami sekundarnega prava Unije na področju, ki je predmet obravnavanega predloga za sprejetje predhodne odločbe, in sicer kar zadeva jezikovno ureditev, ki jo je treba upoštevati pri sestavljanju računov s čezmejnim elementom, navedeno vprašanje preoblikovati tako, da se nanaša na razlago člena 35 PDEU. ( 36 )

B . Združljivost nacionalne ureditve, kakršna je ureditev iz zadeve v glavni stvari, s členom 35 PDEU

50. Sodišče mora na podlagi vprašanja za predhodno odločanje, kakor je bilo preoblikovano, v bistvu najprej preučiti, ali imajo nacionalni ukrepi, kakršni so obravnavani, tak učinek, da omejujejo trgovino med državami članicami, tako da pomenijo ukrepe z učinkom, enakovrednim količinski omejitvi izvoza v smislu člena 35 PDEU, in nato v primeru pritrdilnega odgovora preučiti, ali je mogoče take ukrepe vseeno obravnavati kot skladne s pravom Unije, če se zanje izkaže, da so utemeljeni s cilji splošnega interesa in sorazmerni glede na te cilje.

51. Predložitveno sodišče se zlasti sprašuje, ali je mogoče stališče, ki ga je Sodišče sprejelo v sodbi Las ( 37 ), v skladu s katerim določbe o socialnih razmerjih iz iste jezikovne ureditve, kakršna je obravnavana, niso bile združljive s prostim gibanjem delavcev, ( 38 ) prenesti v okvir obravnavane zadeve, ki tokrat napeljuje k preučitvi navedene ureditve glede na prosti pretok blaga.

1. Obstoj ukrepov z učinkom, enakovrednim količinski omejitvi pri izvozu v smislu člena 35 PDEU

(a) Ugotovitve, izhajajoče iz sodbe Las

52. Obravnavana zadeva se podobno kot zadeva, v kateri je bila izdana navedena sodba Las ( 39 ), v bistvu nanaša na to, ali je s pravom Unije neskladna ureditev, ki se uporablja v državi članici in v skladu s katero morajo podjetja s sedežem na ozemlju federalne enote te države, v obravnavanem primeru Flamske regije Kraljevine Belgije, pri sestavljanju nekaterih dokumentov nujno uporabiti uradni jezik te enote, to je nizozemščino, sicer so navedeni dokumenti nični, kar sodišče ugotovi po uradni dolžnosti, in to tudi če so ti dokumenti sestavljeni v okviru čezmejne trgovine in bi se lahko zadevne stranke bolje sporazumevale v drugem jeziku.

53. Sodišče je v sodbi Las pri presoji, da je lahko taka ureditev imela odvračalni učinek za delavce in delodajalce, ki ne razumejo nizozemsko in so iz drugih držav članic, in zato pomeni omejitev v nasprotju s členom 45 PDEU, zlasti ugotovilo, da bi tak ukrep, tudi če se uporablja brez diskriminacije glede na državljanstvo, lahko zmanjšal privlačnost izvajanja prostega gibanja delavcev, saj bi bil v zvezi s čezmejnimi pogodbami o zaposlitvi, ki so jih sklenili delodajalci s sedežem v flamski regiji, verodostojen samo nizozemski jezik. ( 40 )

54. Tega razlogovanja ni mogoče samodejno uporabiti v obravnavanem primeru, saj preučitev skladnosti, ki jo je izvedlo Sodišče glede na člen 45 PDEU, ni povsem enaka analizi, ki jo je treba opraviti glede na člen 35 PDEU, s katerim so prepovedani ukrepi z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri izvozu, ki so torej opredeljeni glede na merila iz sodne prakse, ki se nekoliko razlikujejo od meril, ki se uporabljajo za prosto gibanje delavcev.

55. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da so ukrepi, prepovedani na podlagi člena 35 PDEU, tisti, „katerih specifični namen ali učinek je omejevanje izvoznih tokov in s tem ustvarjanje razlik v obravnavanju notranje trgovine v državi članici in njenih izvoznih trgovinskih tokov, tako da se nacionalni proizvodnji ali notranjemu trgu zadevne države zagotovijo posebne ugodnosti, v škodo proizvodnje ali trgovine iz drugih držav članic“ ( 41 ) .

56. Vendar je Sodišče ta pristop omililo v okviru, ki je podoben temu v obravnavani zadevi, ker je dodalo, da je mogoče „[nacionalno ureditev], čeprav velja za vse trgovce na nacionalnem ozemlju“, opredeliti kot ukrep z učinkom, enakovrednim količinski omejitvi pri izvozu, če se ugotovi, da ima ta ureditev „vseeno dejansko večje posledice za proizvode, ki zapuščajo trg države članice izvoznice, kot za prodajo proizvodov na nacionalnem trgu navedene države članice“. ( 42 )

57. Prav ta merila je treba v obravnavanem primeru uporabiti za presojo, ali je lahko zadevna jezikovna ureditev omejevalen ukrep, prepovedan s členom 35 PDEU.

(b) Opredelitev omejevalnih ukrepov v obravnavani zadevi

58. Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja različne okoliščine, na podlagi katerih je mogoče šteti, da flamska jezikovna ureditev lahko omejuje izvajanje svoboščin v zvezi s pretokom oziroma gibanjem, določenih s Pogodbo. V nasprotju z belgijsko vlado tudi družba New Valmar in Komisija navajata številne trditve v podporo temu kritičnemu pristopu, ( 43 ) katerega uporabo predlagam tudi Sodišču, in sicer iz naslednjih razlogov.

59. Seveda je mogoče zadevno ureditev uporabljati brez razlike, ne glede na državljanstvo zainteresiranih strank ali pa izvor ali namembni kraj blaga, saj zavezuje vsa podjetja s sedežem na nizozemskem jezikovnem območju Kraljevine Belgije. Vendar tudi če se ugotovi neobstoj neposredne diskriminacije – glede na zgoraj navedeno sodno prakso Sodišča, ki dopušča, da so pogoji za izvajanje člena 35 PDEU včasih izpolnjeni kljub temu neobstoju – ta sam po sebi ne zadostuje. ( 44 ) Menim torej, da v skladu z merili, ki izhajajo iz navedene sodne prakse, jezikovna ureditev, kakršna je ta iz zadeve v glavni stvari, veliko bolj vpliva na izvoze iz zadevne države članice kot na trženje proizvodov na njenem nacionalnem trgu.

60. Po mojem mnenju se namreč v obravnavanem primeru veliko večje praktične težave pojavljajo v okviru čezmejne kot pa v okviru nacionalne trgovine, saj je treba račune obvezno sestaviti v nizozemščini. Glavna pomanjkljivost tega, da ni dovoljeno uporabiti druge verodostojne in s tem zavezujoče različice, sestavljene v jeziku, ki bi ga zadevni stranki svobodno izbrali, je, da ti ne moreta izbrati jezika, ki bi ga obe obvladali, zlasti ne jezika, ki je v mednarodni trgovini pogostejši.

61. Predložitveno sodišče v zvezi z naslovnikom takega računa upravičeno ugotavlja, da bi ga ta težko hitro razumel, razen če je z nizozemskega jezikovnega območja, kar je vsekakor manj verjetno, če ima zadevna oseba sedež v drugi državi članici ( 45 ) kot pa v Belgiji, kjer je nizozemščina eden od uradnih jezikov. ( 46 )

62. V zvezi s tem belgijska vlada ugovarja, da bi imel kupec, ki ne razume računa, sestavljenega v nizozemščini, po eni strani možnost, da takoj zahteva prevod, in da po drugi strani ta račun v primeru dvoma izpodbija. Vendar menim, da lahko povprečnega kupca strošek ene ali druge od teh možnosti odvrne od sklenitve pogodbe s podjetjem, ki ima sedež v Flamski regiji, če se te težave zave pred podpisom pogodbe, ali pa ga vsaj odvrne od tega, da znova posluje s tem podjetjem, če se tega zave šele po izvedenem poslu.

63. Komisija v zvezi s pošiljateljem računa, sestavljenega v predpisanem jeziku, upravičeno poudarja, da zanj v tem okviru obstaja večje tveganje neplačila, in sicer zaradi dejanskega ali zatrjevanega nerazumevanja, na katero se lahko sklicuje njegov sopogodbenik iz tujine, kot se med drugim zdi, da priznava belgijska vlada. Prav to se je zgodilo v obravnavanem primeru, saj se italijanska družba, ki je potencialna dolžnica na podlagi spornih računov, sklicuje na flamsko jezikovno ureditev na način, ki se mi zdi paradoksalen, ( 47 ) vendar lahko vseeno privede do izida v njeno korist v postopku, ki ga je začela družba New Valmar.

64. Belgijska vlada trdi, da se je predložitveno sodišče zmotno sklicevalo na izgubljeni čas in stroške prevoda računov iz nizozemščine v jezik, ki ga razume njihov naslovnik, ker naj bi to bilo v mednarodni trgovini skoraj neizogibno in ker naj bi ta strošek bremenil flamska podjetja, tudi če bi imela možnost, da račune sestavijo v tujem jeziku po svoji izbiri. Vendar to ne velja za izvoznike, ki imajo na voljo notranje vire, ki jim omogočajo neposredno uporabo jezika, ki ga posebej obvladajo, tako da nimajo stroškov prevoda. ( 48 ) Zadevna ureditev s tem, da podjetjem, ki želijo izvajati čezmejno prodajo, predpisuje uporabo nizozemščine, tako povzroča stroške prevoda, ki sicer ne bi bili potrebni.

65. Tudi če bi se izkazalo, kot trdi belgijska vlada, da zahteve, izhajajoče iz zadevne ureditve, ne nalagajo popolne enojezičnosti, temveč so omejene na obvezne navedbe v zvezi z DDV, bi bila morebitna predpisana dvojezičnost po mojem mnenju vsekakor že prevelika materialna omejitev, zlasti v okviru mednarodne trgovine. Obveznost, da se računi po potrebi sestavijo v dveh jezikih, in sicer pri nekaterih obveznih navedbah v nizozemščini – v skladu z navedbami vlade – in v drugem jeziku, ki sta ga stranki izbrali za druge navedbe, namreč v praksi težko izpolnijo belgijska izvozna podjetja, zlasti če izvažajo v velikem obsegu in tako izdajajo veliko računov za različne tuje partnerje.

66. Iz tega izhaja, da ima navedena ureditev odvračalni učinek za trgovino znotraj Skupnosti ne le za podjetja s sedežem v Flamski regiji, ki bi želela izvažati svoje blago v druge države članice, kot navaja družba New Valmar, temveč tudi za tuje družbe, ki bi želele skleniti posel s temi podjetji, vendar bi jih lahko ovirala negotovost glede dobave, saj bi bilo treba račune obvezno sestaviti v nizozemščini. Naj dodam, da iz navedenih nacionalnih ukrepov izhaja velika pravna negotovost za obe stranki tudi glede na drastične sankcije, ki jih ti ukrepi določajo, ( 49 ) pri čemer je ta negotovost po mojem mnenju precejšnja zlasti, če sta stranki, tako kot v sporu o glavni stvari, za izvajanje svoje pogodbe izbrali zakonodajo druge države članice.

67. Belgijska vlada v ugovor tej analizi poleg tega trdi, da gre sicer za isto jezikovno ureditev, vendar naj bi bilo treba obravnavano zadevo razlikovati od tiste, v kateri je bila izdana sodba Las ( 50 ), ker naj spor o glavni stvari v obravnavanem primeru ne bi bil neposredno povezan s sklenitvijo pogodbe med strankama, saj naj bi bili njegov predmet računi, in ker naj navedena ureditev ne bi posegala v njuno svobodo pri izbiri jezika, v katerem sta sestavili svojo pogodbo.

68. Vendar predložitveno sodišče upravičeno navaja, da sporni računi potrjujejo terjatve, izhajajoče iz predhodne pogodbe, ( 51 ) in da lahko taka ureditev pogodbenikoma prepreči, da bi se brez težav in ustrezno sporazumevala v okviru sporazumov o plačilu, sklenjenih za izvajanje njune pogodbe. Tako obstaja v obravnavanem primeru tesna povezava med temi računi in izvajanjem pogodbe, iz katere izhajajo. Ti računi lahko poleg tega ustvarijo dodatne pravne obveznosti glede na tiste iz navedene pogodbe. ( 52 ) Poleg tega se neredko poslovni odnosi vzpostavijo s tem, ko se sestavi račun, brez kakršne koli predhodne pisne pogodbe. V zadnjih dveh primerih zadevna ureditev nesporno določa jezik, v katerem je dano medsebojno soglasje. Nazadnje poudarjam, da čeprav cilj navedene ureditve ni urejati sestave samih pogodb, pa je lahko njen učinek, kot sem že ugotovil, ( 53 ) dejansko ta, da ovira izvajanje ali podaljševanje trgovinskih sporazumov z osebami, ki imajo sedež v drugi državi članici.

69. Glede na vse navedene okoliščine menim, da taki nacionalni ukrepi vsekakor neposredno vplivajo na transakcije znotraj Skupnosti. Zato obravnavani položaj po mojem mnenju ni zajet s sodno prakso Sodišča, ki načeloma ne razglaša, da je nacionalna ureditev v nasprotju s pravom Unije, če „so omejevalni učinki, [ki] bi jih [ta] lahko imela na prosti pretok blaga, preveč negotovi in preveč posredni, da bi bilo mogoče [zanjo] šteti, da lahko ovira trgovino med državami članicami“ ( 54 ). V zvezi s tem po eni strani poudarjam, da omejevalni učinek iz obravnavanega primera ni odvisen od prihodnjega in hipotetičnega dogodka, temveč od samega izvajanja pravice do prostega pretoka blaga, in da po drugi strani ni pomembno vedeti, kako velik bi lahko bil navedeni učinek v praksi, saj je prepovedano vsako, tudi najmanjše oviranje te svobode. ( 55 )

70. Zato menim, da jezikovna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari in ki vsem podjetjem s sedežem v kateri od federalnih enot zadevne države članice za sestavo njihovih računov nalaga uporabo določenega uradnega jezika, pomeni ukrep z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri izvozu v smislu člena 35 PDEU. Treba je še ugotoviti, ali je tako ureditev vseeno mogoče upravičiti glede na pravo Unije. ( 56 )

2. Morebitna upravičenost omejevalnih ukrepov, kakršni so obravnavani

71. V skladu s sodno prakso Sodišča je mogoče nacionalni ukrep, ki omejuje izvajanje katere od svoboščin v zvezi s pretokom oziroma gibanjem, določenih s Pogodbo, vendar ima cilj splošnega interesa, razglasiti za združljiv s pravom Unije pod dvema pogojema, in sicer da je primeren za zagotovitev uresničitve tega cilja in da ne presega tega, kar je potrebno za njegovo uresničitev. ( 57 )

(a) Zatrjevani cilji splošnega interesa

72. Nacionalni ukrep, za katerega se – čeprav se uporablja brez razlike glede na državljanstvo zadevnih oseb ali izvor proizvodov – šteje, da ovira prosti pretok blaga, je vseeno mogoče razglasiti za skladen s pravom Unije, bodisi ker je upravičen s katerim od razlogov javnega interesa, navedenih v členu 36 PDEU, in izpolnjuje v njem navedene zahteve ( 58 ) bodisi ker izpolnjuje nujne zahteve v splošnem interesu, ki so bile odobrene v sodni praksi Sodišča, hkrati pa lahko zagotovi uresničevanje zadevnega cilja in je sorazmeren glede na ta cilj. ( 59 )

73. Kar zadeva prvo vrsto izjem, Komisija sicer predlaga, da se v odgovor na vprašanje za predhodno odločanje vključi člen 36 PDEU, vendar ni bil izrecno naveden nobeden od razlogov za upravičenost, naštetih v navedeni določbi, poleg tega pa se mi v obravnavani zadevi ne zdi vsebinsko upošteven.

74. Kar zadeva drugo vrsto izjem, samo Komisija meni, da je mogoče omejevalne ukrepe, kakršni so obravnavani, upravičiti z varstvom potrošnikov. ( 60 ) Vendar upravičeno sama dodaja, da tega cilja splošnega interesa v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti kot razloga za upravičenost omejevanja prostega pretoka blaga, saj spor o glavni stvari poteka med pogodbenikoma, ki sta prodajalca oziroma ponudnika, in to brez neposrednega učinka na potrošnike.

75. Zato je treba zlasti ugotoviti, ali in – če da – v kakšnem obsegu je mogoče utemeljitve, ki jih je Sodišče v sodbi Las ( 61 ) sprejelo v zvezi z določbami flamske jezikovne ureditve, ki so se tedaj uporabljale za socialna razmerja, uporabiti v obravnavani zadevi. Sodišče je v navedeni sodbi razsodilo, da so trije cilji, na katere se je sklicevala belgijska vlada – in sicer promoviranje in spodbujanje uporabe enega od uradnih jezikov Kraljevine Belgije, zagotavljanje socialnega varstva delavcev in olajšanje zadevnega upravnega nadzora – med nujnimi razlogi v splošnem interesu, s katerimi je mogoče upravičiti omejevanje izvajanja temeljnih svoboščin, priznanih s Pogodbo.

76. Prvega od teh razlogov belgijska vlada navaja tudi v obravnavni zadevi, ko trdi, da zadevna ureditev izpolnjuje potrebo po zaščiti uporabe uradnega jezika flamske regije. Potrjujem, da iz sodne prakse izhaja, da je promoviranje in spodbujanje uporabe enega ali več uradnih jezikov države članice legitimen cilj, s katerim je mogoče načeloma upravičiti omejevanje obveznosti, naloženih s pravom Unije. ( 62 ) To velja zlasti za prepoved ukrepov z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri izvozu, ki je določena v členu 35 PDEU. Glede na posebne namene, ki jih imajo uradni dokumenti, kakršni so računi, ( 63 ) ne le v poslovni, temveč tudi v javni sferi, se mi zdi, da je mogoče z ukrepom, kakršen je obravnavani, potencialno ohraniti običajno uporabo takega jezika na teh različnih področjih, kot poudarja litovska vlada. ( 64 )

77. Na drugem mestu, belgijska vlada navaja, da zahteva po uporabi nizozemščine pri sestavi navedenih z zakonom predpisanih dokumentov zagotavlja hitrost in učinkovitost nadzora, ki ga izvajajo službe, pristojne za DDV. Družba New Valmar za razliko od litovske vlade to utemeljitev zavrača. Naj spomnim, da je Sodišče večkrat priznalo, da je mogoče omejevanje temeljnih svoboščin, določenih s Pogodbo, utemeljiti s ciljem olajšanja in s tem okrepitve upravnega ali davčnega nadzora. ( 65 ) Jezikovna ureditev, kakršna je obravnavana, lahko vsekakor pomaga organom, pristojnim za izvajanje nadzora nad dokumenti podjetij, ( 66 ) in tako zagotovi spoštovanje določb nacionalnega prava in prava Unije, zlasti na področju posrednih davkov. ( 67 )

78. Belgijska vlada se po mojem mnenju upravičeno sklicuje na ta nujna razloga v splošnem interesu za potencialno utemeljitev omejevanja prostega pretoka blaga, za katero menim, da je podano, vendar je treba še preveriti, ali je ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, zlasti glede na sankcije, ki jih določa, sorazmerna z navedenima ciljema. Menim pa, da to merilo sorazmernosti v obravnavani zadevi ni izpolnjeno.

(b) Nesorazmernost uporabljenih sredstev

(i) Ugotovitve, izhajajoče iz sodbe Las

79. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je mogoče nikalen odgovor, ki je bil v navedeni sodbi Las ( 68 ) dan zaradi nesorazmernosti, v zvezi z določbami, spornimi v navedeni zadevi, ki so se uporabljale za socialna razmerja, uporabiti v obravnavanem primeru, zlasti ker je sistem sankcij, naloženih v primeru kršitve te ureditve, to je absolutna ničnost, ki jo mora po uradni dolžnosti ugotoviti sodišče, ( 69 ) podoben za sporne račune.

80. Komisija meni, da je treba očitke v zvezi z nadzorom nad sorazmernostjo, sprejete v sodbi Las ( 70 ), smiselno uporabiti v obravnavanem primeru. Želim navesti nekaj ugotovitev v zvezi s tem in pri tem upoštevati poudarjene razlike med zadevo, v kateri je bila izdana navedena sodba, in obravnavano zadevo.

81. Prvi očitek, ki ga je navedlo Sodišče, se je namreč nanašal na dejstvo, da morata imeti stranki za dosego svobodnega in zavestnega soglasja možnost sklenitve pogodbe v jeziku, ki ni uradni jezik navedene države članice, če tega jezika ne znata. Mogoče se je vprašati, ali je ta dejavnik presoje manj odločilen za spor o glavni stvari, ki se v obravnavani zadevi ne nanaša na sklenitev pogodbe kot take, ( 71 ) temveč na sestavljanje računov, ki so pisni dokumenti, predpisani z zakonom, kar pomeni, da niso izključno plod soglasja, čeprav spadajo v trgovinski okvir. Vendar naj spomnim, da imajo lahko računi ne glede na prvotno pogodbo, katere izpolnjevanje zagotavljajo, svoje lastne pravne posledice za stranke, ali sami služijo kot podlaga za soglasje volj, na katerem temelji pogodbeno razmerje. ( 72 )

82. Drugi od navedenih očitkov se je nanašal na to, da v skladu z zadevno ureditvijo verodostojne različice pogodb o zaposlitvi s čezmejnim elementom ni bilo mogoče sestaviti tudi v jeziku, ki so ga znale vse zadevne stranke. Odločilnost tega očitka v obravnavani zadevi je tudi povzročila pridržek, saj belgijska vlada v nasprotju s predložitveno odločbo trdi, da je obvezna uporaba nizozemščine tu omejena samo na zakonsko predpisane navedbe v zvezi z DDV in ni razširjena na vse druge navedbe na računih, med njimi tudi tiste, ki so pogodbene narave. ( 73 ) Predložitveno sodišče bo moralo nedvomno ugotoviti, ali je to mogoče potrditi glede na belgijsko pravo, ( 74 ) vendar se mi zdi, da bi bilo treba za upoštevanje podanosti take predpostavke odgovoriti na vprašanje za predhodno odločanje, pri katerem se upošteva obstoj negotovosti glede obsega jezikovnih omejitev, naloženih v obravnavanem primeru.

83. Ne glede na navedene preudarke podobno kot družba New Walmar, litovska vlada in Komisija menim, da jezikovna ureditev, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ne izpolnjuje obveznosti, izhajajočih iz prava Unije, ker presega ukrepe, ki so nujno potrebni za uresničitev zgoraj navedenih ciljev splošnega interesa, ( 75 ) in sicer z vidika mesta, ki je pridržano zadevnemu jeziku, in z vidika sankcije, ki se naloži v primeru kršitve te ureditve.

(ii) Izključna uporaba določenega uradnega jezika

84. Zdi se mi, da bi bilo mogoče navedena cilja splošnega interesa, in sicer promoviranje uradnega jezika in olajšanje nadzora, prav enako dobro zagotoviti z ukrepi, ki bi manj posegali v prosti pretok blaga kot to, da se naloži uporaba vnaprej določenega jezika v dokumentih podjetij in izključijo vsi drugi uradni jeziki držav članic Unije.

85. Naj pojasnim, da bi moje stališče ostalo enako, tudi če bi bila navedena obveznost dejansko omejena na zakonsko predpisane navedbe v zvezi z DDV, kot to trdi belgijska vlada, in sicer iz praktičnih razlogov, ki sem jih predhodno navedel, ( 76 ) in tistih, ki jih bom navedel v nadaljevanju.

86. Najprej ne smemo zanemariti dejstva, da je namen obveznosti izdaje računov ( 77 ) ne le ščititi javne interese, s katerimi je mogoče med drugim upravičiti izvajanje upravnega ali davčnega nadzora pristojnih nacionalnih organov, temveč tudi ščititi zasebne interese, zlasti interese kupca, ki mora biti jasno obveščen o vsebini pošiljke – to sta dve vrsti interesov, ki ju je treba ustrezno pretehtati, da bi se poiskalo ustrezno ravnotežje med njima. Kadar je torej treba v skladu z zakonodajo račun sestaviti v določenem jeziku, je po mojem mnenju za naslovnika, ki ne bi znal tega jezika, ključno, da lahko dobi drugo verodostojno različico, da bi lažje razumel podatke na navedenem računu ( 78 ) in bi se tako prepričal, da prodajalec izpolnjuje svoje pogodbene obveznosti.

87. Temu je treba dodati preudarke, povezane z mednarodno trgovino, v zvezi s katerimi je lahko potrebna omilitev zakonsko predpisanih omejitev, v obravnavanem primeru jezikovnih, da se ne bi pretirano ovirala čezmejna trgovina. Kot poudarjata litovska vlada in Komisija, v tem posebnem okviru obstajajo posebne težave, kakor jih je ustrezno opisala družba New Valmar, ( 79 ) in poslovni običaji, ( 80 ) ki jih je zaželeno čim bolj upoštevati, da bi se spodbudila tovrstna trgovina, konkretneje v Uniji. ( 81 ) Ti preudarki veljajo zlasti za podatke na računih, ki spadajo v okvir pogodbene svobode, kakršni so splošni prodajni pogoji, vendar bi bilo po mojem mnenju ravno tako koristno in celo nujno, da lahko obvezne navedbe, kakršne so tiste v zvezi z DDV in na katere se sklicuje belgijska vlada, razumejo tudi vse stranke v čezmejnem poslovnem odnosu.

88. Jezikovna pravila, kakršna so obravnavana v postopku v glavni stvari, po mojem mnenju presegajo to, kar je nujno potrebno za promoviranje uporabe nizozemščine in za to, da bi lahko pristojni organi preverili upoštevne navedbe. Po mojem mnenju bi v praksi zadostovalo, da se, če bi zadevni stranki želeli sestaviti račune v drugem jeziku, v nizozemščino prevedejo samo zakonske navedbe ali da se po potrebi računi prevedejo naknadno, če taka različica ni na voljo neposredno ob nadzoru.

89. V zvezi s tem naj najprej spomnim, da lahko v zvezi z DDV v skladu z zgoraj navedenimi določbami Direktive 2006/112 samo namembne države članice zahtevajo prevod nekaterih računov, sestavljenih v tujem jeziku, če je to potrebno zaradi nadzora. ( 82 )

90. To moje mnenje poleg tega potrjujejo alternativni pristopi, izhajajoči iz drugih določb, ki se uporabljajo tudi na belgijskem ozemlju. Po eni strani gre za določbe, ki so enakovredne, vendar ne enake tistim, ki so sporne v tej zadevi, in jih je sprejela francoska skupnost Kraljevine Belgije, pri čemer iz teh določb izhaja, da je treba dokumente podjetij, kakršni so računi, ki so jih sestavile osebe s sedežem na francoskem jezikovnem območju, načeloma sestaviti v francoščini, vendar „brez poseganja v dopolnilno uporabo jezika, ki sta ga izbrali stranki“ ( 83 ). Taka možnost dodatne uporabe drugega jezika, kot se uporablja na navedenem območju, to je jezika, ki ga izberejo zainteresirane stranke in ki ga morda vse znajo bolje od francoščine, pomeni manj omejevalen ukrep od tistega, s katerim se pri trgovinskih menjavah naloži izključna uporaba določenega jezika. ( 84 )

91. Po drugi strani je sama flamska skupnost leta 2014 spremenila zgoraj navedeni dekret o uporabi jezikov, ( 85 ) tako da so njegove določbe o delovnih razmerjih manj omejevalne, kot so bile v času zadeve, v kateri je bila izdana sodba Las ( 86 ). Člen 5(1) navedenega dekreta namreč še vedno določa, da se v Flamski regiji načeloma uporablja nizozemščina, vendar njegov odstavek 2 odslej za „posamezne pogodbe o zaposlitvi“ dovoljuje, da „[je] različica, ki ima zakonsko moč, [sestavljena] v enem od [uradnih jezikov držav članic Unije ali Evropskega gospodarskega prostora (EGP)], ki ga razumejo vse zainteresirane stranke“, pod pogojem, da so izpolnjene nekatere navezne okoliščine v zvezi s temi ozemlji“. ( 87 )

92. Jezikovne ukrepe, podobne enemu ali drugemu od teh pristopov, ki oba manj posegata v prosti pretok blaga kot ureditev iz postopka v glavni stvari, hkrati pa sta primerna za zagotovitev uresničitve ciljev splošnega interesa, na katere se je sklicevala belgijska vlada, bi bilo mogoče po mojem mnenju sprejeti tudi v okviru obravnavane zadeve.

(iii) Naložena sankcija in praktične posledice

93. Belgijska vlada se zoper očitek o nesorazmernosti zadevne jezikovne ureditve sklicuje na to, da naj bi imela sankcija, naložena v primeru kršitve, in sicer ničnost, ki jo mora po uradni dolžnosti ugotoviti sodišče, v obravnavani zadevi manjše posledice kot v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Las ( 88 ). Trdi, da bi se lahko v nasprotju s sporom o glavni stvari v zadnjenavedeni zadevi, v kateri je bilo treba ugotoviti ničnost pogodbe o zaposlitvi, ki ni bila sestavljena v nizozemščini, vplivalo samo na veljavnost spornih računov, ne pa na veljavnost koncesijske pogodbe, ki veže zadevni stranki. Ker naj bi ti računi samo potrjevali terjatve, izhajajoče iz dogovora, sklenjenega med strankama, naj ugotovitev njihove ničnosti ne bi preprečevala izterjave teh terjatev, poleg tega naj bi bilo mogoče nezakonite dokumente nadomestiti z novimi veljavnimi računi.

94. Družba New Valmar ugovarja, da vpliv ničnosti sicer omili možnost prodajalca, da sestavi nadomestne račune med sporom, vendar naj bi bile koristi te omilitve le teoretične. Po navedbah te družbe naj bi imelo to, da je treba dolžniku poslati nove račune, in ne kopij originalnih računov v nizozemščini, več zelo negativnih posledic. Po eni strani naj z davčnega vidika oprostitev DDV, določena za dobave znotraj Skupnosti, ne bi veljala za nadomestne račune, saj naj bi bilo mogoče to oprostitev uporabiti le takrat, ko blago zapusti nacionalno ozemlje, in ne naknadno. Po drugi strani bi s civilnega vidika zamudne obresti, ki bi jih bilo treba plačati prodajalcu na zapadle račune, začele teči šele na datum nadomestitve, dolžnik, ki ni izpodbijal originalnih računov v zakonsko predpisanem roku, pa bi še vedno imel možnost za vložitev pritožbe v zvezi z nadomestnimi računi. ( 89 )

95. Po mojem mnenju sankcije, določene z ureditvijo iz postopka v glavni stvari, niso nepogrešljive za uresničitev ciljev splošnega interesa, na katere se je sklicevala belgijska vlada, saj ugotovitev ničnosti računov, ki niso bili sestavljeni v nizozemščini, neposredno ne prispeva niti k promoviranju tega jezika niti k olajšanju samega upravnega ali davčnega nadzora. Poleg tega so te drastične sankcije po mojem mnenju očitno pretirane.

96. Kot sta poudarili litovska vlada in Komisija, je lahko absolutna ničnost, ki ab initio povzroči izgubo pravnih učinkov teh računov in jo mora po uradni dolžnosti ugotoviti sodišče, razlog precejšnje pravne negotovosti za obe stranki v okviru zadevnega poslovnega razmerja, kar škoduje čezmejni trgovini, ki pa bi jo bilo treba na podlagi prava Unije spodbujati.

97. Zdi se mi, da je mogoče to ugotovitev potrditi zlasti za prodajalca. Glede na elemente, ki jih ima na voljo Sodišče, ni mogoče vnaprej izključiti, da zaradi obveznosti predložitve nadomestnega računa v nizozemščini v zvezi z njim ne nastanejo samo zapleti z vidika DDV ali izgube zamudnih obresti, povezanih z originalnim računom, temveč tudi z vidika vprašanj zastaranja, izhajajočih iz izdaje novega računa, kot trdi družba New Valmar. ( 90 ) Poleg tega je lahko podjetje, ki je, kot v obravnavanem primeru, izdalo račune v jeziku, ki ni predpisan, izpostavljeno popolnoma oportunističnemu izpodbijanju veljavnosti teh dokumentov, ki potrjujejo njegove pravice do terjatve. ( 91 ) Poleg tega se mi zdi, da bi lahko bil naslovnik nezakonitih računov v okviru tega sistema sankcij, čeprav v manjši meri, tudi kaznovan, ker lahko računi, ugotovljeni za nične, v celoti ali delno izgubijo dokazno vrednost. ( 92 )

98. Čeprav mora predložitveno sodišče presoditi, ali je v obravnavanem primeru dejansko prišlo do teh morebitnih negativnih posledic, glede na pravo, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, se mi ne glede na to zdi, da so sredstva, izbrana v okviru zadevne jezikovne ureditve, vsekakor prekomerna. Za dosego zadevnih ciljev bi bilo namreč po mojem mnenju mogoče naložiti sankcije, ki manj omejujejo prosti pretok blaga.

99. Glede na vse navedene preudarke menim, da je treba člen 35 PDEU razlagati tako, da nasprotuje ureditvi federalne enote države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki vsem podjetjem s sedežem poslovanja na ozemlju te enote nalaga, da račune s čezmejnim elementom – vsaj kar zadeva nekatere obvezne navedbe na njih, če ne celo račune v celoti – ( 93 ) izda izključno v uradnem jeziku te federalne enote, sicer so nični, kar mora sodišče ugotoviti po uradni dolžnosti.

V. Predlog

100. Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo rechtbank van koophandel te Gent (gospodarsko sodišče v Gentu), odgovori: Člen 35 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi federalne enote države članice, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki vsem podjetjem s sedežem poslovanja na območju te enote nalaga, da račune s čezmejnim elementom – četudi samo za nekatere obvezne navedbe na njih – izda izključno v uradnem jeziku te federalne enote, sicer so nični, kar mora sodišče ugotoviti po uradni dolžnosti.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239). Sodišče je v navedeni sodbi razsodilo, da je treba „[č]len 45 PDEU […] razlagati tako, da nasprotuje ureditvi federalne enote države članice, kakršna je v obravnavani zadevi, ki delodajalca s sedežem poslovanja na ozemlju te enote zavezuje, da pogodbe o zaposlitvi s čezmejnim elementom sestavi izključno v uradnem jeziku te federalne enote, sicer so te pogodbe nične, kar po uradni dolžnosti ugotovi sodišče“.

( 3 ) Gecoördineerde Grondwet (usklajena ustava) z dne 17. februarja 1994 (Belgisch Staatsblad, 17. februar 1994, str. 4054).

( 4 ) Zakoni, usklajeni s koninklijk besluit (kraljevi odlok) z dne 18. julija 1966 (Belgisch Staatsblad z dne 2. avgusta 1966, str. 7799), v nadaljevanju: usklajeni zakoni.

( 5 ) Decreet tot regeling van het gebruik van de talen voor de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en de werknemers, alsmede van de voor de wet en de verordeningen voorgeschreven akten en bescheiden van de ondernemingen (dekret o uporabi jezikov pri socialnih razmerjih med delodajalci in delavci ter aktih in dokumentih podjetij, ki jih zahtevajo zakoni in predpisi) z dne 19. julija 1973 (Belgisch Staatsblad z dne 6. septembra 1973, str. 10089), v nadaljevanju: flamski dekret o uporabi jezikov.

( 6 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 7 ) Glej decreet tot wijziging van artikel 1, 2, 4, 5, 12 en 16 van het decreet van 19 juli 1973 tot regeling van het gebruik van de talen voor de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en de werknemers, alsmede van de door de wet en de verordeningen voorgeschreven akten en bescheiden van de ondernemingen (dekret o spremembi členov 1, 2, 4, 5, 12 in 16 zgoraj navedenega dekreta z dne 19. julija 1973) z dne 14. marca 2014 (Belgisch Staatsblad z dne 22. aprila 2014, str. 34371), ki je začel veljati 2. maja 2014. Glej v zvezi s tem tudi točko 91 teh sklepnih predlogov.

( 8 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6), ki se v skladu s svojim členom 28 uporablja za pogodbe, ki so bile tako kot v sporu o glavni stvari sklenjene po 17. decembru 2009.

( 9 ) Načelo, na katero je med drugim opozorjeno v uvodni izjavi 11 Uredbe Rim I.

( 10 ) Glej uvodno izjavo 37 Uredbe Rim I.

( 11 ) V skladu z zahtevami iz ustaljene sodne prakse Sodišča (glej zlasti sodbo z dne 18. februarja 2016, Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, točka 28 in naslednje).

( 12 ) V odstavkih 2 in 3 navedenega člena 9 je vsebovano razlikovanje med potencialnim učinkom prevladujoče obvezne določbe države članice sodišča, pred katerim poteka postopek, in učinkom prevladujočih obveznih določb države, v kateri se izvaja pogodba.

( 13 ) V zvezi s tem glej zlasti Nuyts, A., „Les lois de police et dispositions impératives dans le Règlement Rome I“, Revue de droit commercial belge, 2009, št. 6, str. 553 in naslednje, točka 10.

( 14 ) Glej sodbo z dne 17. oktobra 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, točki 47 in 50), v kateri je Sodišče v zvezi z Rimsko konvencijo z dne 19. junija 1980 o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih (UL 1980, L 266, str. 1) pojasnilo, da „mora nacionalno sodišče v okviru presoje, ali ima nacionalno pravo, s katerim namerava nadomestiti pravo, ki sta ga izrecno izbrali pogodbeni stranki, naravo ,prevladujoče obvezne določbe‘, upoštevati ne samo natančno vsebino tega prava, ampak tudi splošno sistematiko in vse okoliščine, v katerih je bilo sprejeto, da bi ga lahko štelo za obvezno, če se izkaže, da ga je nacionalni zakonodajalec sprejel zaradi zavarovanja interesa, ki ga je zadevna država članica ocenila za bistvenega“. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:301, točka 30 in naslednje).

( 15 ) Belgijska vlada se v zvezi s tem sklicuje na seznam obveznih navedb iz člena 5 koninklijk besluit nr. 1 met betrekking tot de regeling voor de voldoening van de belasting over de toegevoegde waarde (kraljevi odlok št. 1 o ukrepih za zagotovitev plačila davka na dodano vrednost) z dne 29. decembra 1992 (Belgisch Staatsblad z dne 31. decembra 1992, str. 27976), pri čemer je bil navedeni člen nazadnje spremenjen s kraljevim odlokom z dne 19. decembra 2012 (Belgisch Staatsblad z dne 31. decembra 2012, str. 88559).

( 16 ) Čeprav se zdi omejitev samo na obvezne navedbe na računih razmeroma jasna glede na usklajene zakone, pa vseeno obstaja protislovje v zvezi s področjem uporabe flamskega dekreta o uporabi jezikov (glej zlasti Gosselin, F., „Le régime linguistique de la facture“, v La facture et autres documents équivalents, ur. Ballon, G.-L., in Dirix, E., Kluwer, Waterloo, 2011, točka 171 in naslednje ter točka 203 in naslednje).

( 17 ) Direktiva Sveta z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/45/EU z dne 13. julija 2010 o spremembah Direktive 2006/112 glede pravil o izdajanju računov (UL 2010, L 189, str. 1).

( 18 ) Glej zlasti sodbe z dne 6. marca 2003, Kaba (C‑466/00, EU:C:2003:127, točka 41); z dne 1. junija 2006, Innoventif (C‑453/04, EU:C:2006:361, točka 29), in z dne 8. julija 2010, Sjöberg in Gerdin (C‑447/08 in C‑448/08, EU:C:2010:415, točka 54).

( 19 ) Sodba z dne 29. oktobra 2009, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, točka 38).

( 20 ) Glej zlasti sodbe z dne 26. junija 2008, Burda (C‑284/06, EU:C:2008:365, točka 39); z dne 29. oktobra 2009, Pontin (C‑63/08, EU:C:2009:666, točka 49), in z dne 28. julija 2011, Samba Diouf (C‑69/10, EU:C:2011:524, točka 59 in naslednje).

( 21 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 22 ) Glej zlasti sodbi z dne 26. novembra 2015, Aira Pascual in drugi (C‑509/14, EU:C:2015:781, točka 22), in z dne 17. decembra 2015, Viamar (C‑402/14, EU:C:2015:830, točka 29).

( 23 ) Glej zlasti sodbo z dne 1. oktobra 2015, Doc Generici (C‑452/14, EU:C:2015:644, točka 33 in naslednje ter navedena sodna praksa).

( 24 ) Belgijska vlada se sklicuje na sodbo z dne 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, točka 64), v skladu s katero „je vsak nacionalni ukrep, ki je bil izčrpno usklajen na ravni Skupnosti, treba presojati z vidika določb tega usklajevalnega ukrepa, in ne z vidika primarnega prava“. Vendar Sodišče k temu dodaja, da „je pristojnost, ki jo državam članicam daje [določba sekundarnega prava, obravnavana v tej zadevi], treba izvajati s potrebnim upoštevanjem Pogodbe, kakor je izrecno določeno v tej določbi“, in da „torej ne izključuje, da je treba preučiti združljivost zadevne nacionalne prepovedi v postopku v glavni stvari s členi od 28 ES do 30 ES“ (glej točko 65).

( 25 ) Navedeni člen 248a, kakor izhaja iz Direktive 2010/45, določa: „Države članice zaradi nadzora in v zvezi z računi za dobave blaga ali storitev opravljene na njihovem ozemlju in računi, ki jih prejmejo davčni zavezanci s sedežem na njihovem ozemlju, za določene davčne zavezance ali določene primere lahko zahtevajo prevod v svoje uradne jezike. Vendar države članice ne smejo predpisati splošne zahteve po prevodu računov.“

( 26 ) Belgijska vlada je na obravnavi trdila, da ima dejstvo, da je lahko Italijanska republika v obravnavanem primeru tako pod določenimi pogoji zahtevala prevod računa, izdanega v nizozemščini, smisel samo, če se dopusti trditev, ki jo zagovarja navedena vlada, in sicer da je mogoče naložiti, da trgovec račun sestavi v jeziku, ki se razlikuje od jezika naslovnika.

( 27 ) V uvodni izjavi 6 Direktive 2006/112 je navedeno: „Treba je napredovati po fazah, saj bo uskladitev prometnih davkov v državah članicah povzročila spremembe davčne strukture in imela precejšne posledice na proračunskem, gospodarskem in socialnem področju.“

( 28 ) Glej zlasti sodbo z dne 26. februarja 2015, VDP Dental Laboratory in drugi (C‑144/13, C‑154/13 in C‑160/13, EU:C:2015:116, točka 60 in navedena sodna praksa).

( 29 ) Glej člena 226 in 229 Direktive 2006/112.

( 30 ) Komisija je v ustnih stališčih navedla, da je bila ureditev Skupnosti v zvezi z DDV usklajena samo tam, kjer je bilo to vsekakor potrebno za zagotovitev nevtralnosti davčnega pritiska na vse gospodarske dejavnosti, ki so predmet DDV.

( 31 ) Sodišče je v tem smislu v zvezi s Šesto direktivo o DDV (Direktiva Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), ki je bila prenovljena z Direktivo 2006/112, v sodbi z dne 18. junija 2009, Stadeco (C‑566/07, EU:C:2009:380, točka 33), razsodilo, da mora predložitveno sodišče ob upoštevanju vseh upoštevnih okoliščin presoditi, kateri državi članici je dolgovan na zadevnem računu izkazan DDV, pri čemer je treba upoštevati zlasti „jezik, v katerem je napisan“, ki torej po navedbah Sodišča ni bil vnaprej določen v skladu s pravom Skupnosti.

( 32 ) Prav ta cilj je naveden v uvodni izjavi 46 Direktive 2006/112.

( 33 ) V prvem stavku navedenega člena 248a je določeno, da se lahko zahteva po takem prevodu nanaša samo na nekatere zadevne račune („za določene davčne zavezance ali določene primere“). Poleg tega je v zadnjem stavku navedenega člena poudarjena prepoved vsakega posploševanja.

( 34 ) Glej točko 3.6 Mnenja Evropskega ekonomsko-socialnega odbora (UL 2009, C 306, str. 76) o predlogu Komisije, na podlagi katerega je bila sprejeta Direktiva 2010/45 ((COM(2009) 21 final), katere namen je bil zmanjšati obremenitve za podjetja, izhajajoče iz različnih pravil, ki se uporabljajo pri izdaji računov za namene DDV – z omejitvijo manevrskega prostora držav članic, zlasti pri čezmejni elektronski izdaji računov – vendar je vsebovala člen 248a, ki je imel manj natančno besedilo kot v končni različici navedene direktive (glej str. 3, 10 in 23 navedenega predloga). Člen 22(3)(b), in fine, Šeste direktive o DDV v različici, izhajajoči iz njenega člena 28h, je vseboval določbo, ki je bila v bistvu podobna tej zadnji različici.

( 35 ) Komisija je poleg tega menila, da jezikovna ureditev, kakršna je obravnavana, ne izpolnjuje pogojev za uporabo člena 273 Direktive 2006/112, ker po eni strani namen te ureditve ni zagotoviti pravilnega pobiranja DDV in preprečevati davčne utaje, po drugi strani pa nalaga dodatne zahteve glede na tiste, ki so določene v poglavju 3 navedene direktive, zlasti njenem členu 226.

( 36 ) Če Sodišče ne bi sprejelo tega priporočila, naj spomnim, da je treba vsekakor vsak akt sekundarnega prava Unije, kakršen je Direktiva 2006/112, razlagati čim bolj v skladu s primarnim pravom Unije, zlasti z določbami Pogodbe DEU (glej zlasti sodbo z dne 15. februarja 2016, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, točka 48 in opomba 24 na koncu teh sklepnih predlogov).

( 37 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 38 ) Predložitveno sodišče navaja, da je razlaga, ki jo je Sodišče sprejelo v navedeni uredbi, vodila v spremembo flamskega dekreta o uporabi jezikov v zvezi z delovnimi razmerji (glej točko 12 teh sklepnih predlogov).

( 39 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 40 ) Prav tam (točke od 19 do 22).

( 41 ) Moj poudarek. V zvezi s členom 29 ES, postal člen 35 PDEU, glej zlasti sodbi z dne 8. novembra 2005, Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664, točka 73), in z dne 16. decembra 2008, Gysbrechts in Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:730, točka 40 in navedena sodna praksa).

( 42 ) Sodba z dne 16. decembra 2008, Gysbrechts in Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:730, točka 43), moj poudarek. Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke V. Trstenjak v zadevi Gysbrechts in Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:427, točke od 57 do 65). V tej zadnjenavedeni zadevi je določba belgijskega prava o prodaji na daljavo ponudnikom prepovedovala, da zahtevajo kakršno koli predplačilo pred iztekom roka za odstop od pogodbe, s čimer jim je bilo odvzeto učinkovito sredstvo zaščite pred tveganjem neplačila. Sodišče je poudarilo, da „so posledice takšne prepovedi na splošno pomembnejše za čezmejno prodajo, ki poteka neposredno s potrošniki, posebej za tisto, ki se izvaja prek interneta, in to predvsem zaradi ovir, ki otežujejo pravni pregon v drugi državi članici v primeru zamude potrošnikov, zlasti kadar gre za prodajo za razmeroma nizke zneske“ (glej točko 42 zadevne sodbe).

( 43 ) Litovska vlada je zavzela stališče zlasti z vidika morebitnega upravičenja neskladnosti z „določbami Pogodbe DEU o svoboščinah notranjega trga“.

( 44 ) Glej opombo 42 teh sklepnih predlogov.

( 45 ) Razen Kraljevine Nizozemske.

( 46 ) Kadar je namreč poslovni odnos omejen na ozemlje države članice, v kateri se uporablja več uradnih jezikov, kot to velja za Belgijo, je seveda mogoče, da naslovnik ne razume predpisanega jezika, v obravnavanem primeru nizozemščine, vendar je verjetnost za to v tem primeru veliko manjša, kot pa če je posel izveden na ravni trgovine med državami članicami.

( 47 ) Glej opombo 91 teh sklepnih predlogov.

( 48 ) Zdi se, da je bilo tako v primeru družbe New Valmar, saj je ta belgijska družba račune, ki jih je poslala svojemu koncesionarju, sestavila neposredno v italijanščini.

( 49 ) Glej točko 96 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 50 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 51 ) Tako kot sicer priznava belgijska vlada.

( 52 ) Zlasti je mogoče, da se cena, prvotno določena v pogodbi, ki sta jo podpisali zadevni stranki, zviša ali zniža na podlagi računov, za plačilo katerih bo treba sprejeti tako spremembo njunega okvirnega sporazuma. Izdaja računa določa tudi druge okoliščine, zlasti pogoje ali rok plačila.

( 53 ) Glej točko 60 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 54 ) Moj poudarek. V zvezi z zavrnitvijo opredelitve ukrepov z učinkom, enakovrednim količinskim omejitvam pri uvozu, v smislu člena 34 PDEU glej zlasti sodbi z dne 13. oktobra 1993, CMC Motorradcenter (C‑93/92, EU:C:1993:838, točka 12), in z dne 7. aprila 2011, Francesco Guarnieri & Cie (C‑291/09, EU:C:2011:217, točka 17 in navedena sodna praksa). V zvezi s prostim gibanjem oseb in svobodo ustanavljanja glej tudi sodno prakso, navedeno v točki 56 sklepnih predlogov generalne pravobranilke V. Trstenjak v zadevi Gysbrechts in Santurel Inter (C‑205/07, EU:C:2008:427).

( 55 ) Glej sodbo z dne 1. aprila 2008, vlada francoske skupnosti in valonska vlada (C‑212/06, EU:C:2008:178, točki 51 in 52 ter navedena sodna praksa).

( 56 ) Zaradi izčrpnosti naj poudarim, da bi se bilo mogoče vprašati, ali taka ureditev ne pomeni posredne diskriminacije v škodo gospodarskih subjektov, ki niso z nizozemskega jezikovnega območja. Vendar se v zvezi s tem ne bom spuščal v podrobnosti, ker bi imelo to, če bi Sodišče sprejelo tako opredelitev, v obravnavanem primeru vsekakor le majhen vpliv, saj je mogoče zadevne določbe upravičiti z zaščito uradnega jezika države članice, ki je dovoljena s členom 3(3), četrti pododstavek, PEU, členom 4(2) PEU in s členom 22 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, pri čemer je treba upoštevati njihovo sorazmernost glede na navedeni cilj (glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi Las, C‑202/11, EU:C:2012:456, točka 39, in sodbo z dne 16. aprila 2013, Las,C‑202/11, EU:C:2013:239, točka 26).

( 57 ) Glej zlasti sodbo z dne 1. oktobra 2015, Trijber in Harmsen (C‑340/14 in C‑341/14, EU:C:2015:641, točka 70 in navedena sodna praksa).

( 58 ) In sicer je mogoče omejevanje prostega pretoka blaga upravičiti „z razlogi javne morale, javnega reda, javne varnosti, varovanja zdravja in življenja ljudi in živali ali ohranitvijo rastlin, varstvom nacionalnega bogastva z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo ali varstvom industrijske in poslovne lastnine“, pod pogojem, da „[niso] sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka v trgovini med državami članicami“.

( 59 ) Glej zlasti sodbe z dne 3. marca 2011, Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, točka 51); z dne 16. aprila 2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, točka 23), in z dne 12. novembra 2015, Visnapuu (C‑198/14, EU:C:2015:751, točka 110).

( 60 ) Komisija se v zvezi s tem sklicuje na sodbo z dne 3. junija 1999, Colim (C‑33/97, EU:C:1999:274, točke od 39 do 44), v kateri je bilo priznano, da je mogoče oviranje prostega pretoka blaga, ki izhaja iz jezikovnih zahtev, upravičiti s ciljem varstva potrošnikov.

( 61 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 62 ) Glej sodbe z dne 28. novembra 1989, Groener (C‑379/87, EU:C:1989:599, točka 19); z dne 12. maja 2011, Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točki 85 in 86), in z dne 16. aprila 2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, točke od 25 do 27).

( 63 ) Kot poudarja predložitveno sodišče, imajo računi zlasti pogodbeni namen, saj potrjujejo terjatev enega pogodbenika do drugega iz naslova izvajanja pogodbe in so dokaz, imajo pa tudi vrednost upravnega in davčnega instrumenta v razmerju do organov države prodajalca in organov države kupca. O številnih namenih računov in različnih virih obveznosti njihove izdaje v belgijskem pravu glej Ballon, G.–L., „Généralités“, v La facture et autres documents équivalents, op. cit., točka 9 in naslednje ter točka 38 in naslednje.

( 64 ) Litovska vlada trdi, da so računi uradni dokumenti, ki jih je mogoče uporabiti za različne namene v razmerjih javnega in zasebnega prava, zato naj bi bilo treba določiti zahtevo, da se sestavijo v uradnem jeziku, da ta ne bi izgubil enega od svojih temeljnih področij, to je področje vodenja in upravljanja države, in da njegova raba ne bi upadla zaradi vse bolj razširjene uporabe tujih jezikov v mednarodnih poslovnih odnosih.

( 65 ) V zvezi s prostim gibanjem blaga glej zlasti sodbo z dne 20. februarja 1979, Rewe-Zentral (120/78, EU:C:1979:42, točka 8); v zvezi s prostim gibanjem delavcev sodbi z dne 18. julija 2007, Komisija/Nemčija (C‑490/04, EU:C:2007:430, točka 70), in z dne 16. aprila 2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239, točka 28); v zvezi s svobodo ustanavljanja sodbi z dne 15. maja 1997, Futura Participations in Singer (C‑250/95, EU:C:1997:239, točka 31), in z dne 8. julija 1999, Baxter in drugi (C‑254/97, EU:C:1999:368, točka 18); v zvezi s svobodo opravljanja storitev sodbi z dne 28. oktobra 1999, Vestergaard (C‑55/98, EU:C:1999:533, točka 23), in z dne 7. oktobra 2010, dos Santos Palhota in drugi (C‑515/08, EU:C:2010:589, točka 48), ter v zvezi s prostim pretokom kapitala sodbo z dne 28. oktobra 2010, Établissements Rimbaud (C‑72/09, EU:C:2010:645, točka 33).

( 66 ) Ta ureditev članom uprave zadevnega območja namreč omogoča, da se seznanijo z računi, sestavljenimi na njenem ozemlju, v uradnem jeziku tega območja, in ne v jeziku, ki ga ne bi poznali, kar jim omogoča neposredno, takojšnje in zanesljivo izvajanje nadzora. Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi Las (C‑202/11, EU:C:2012:456, točka 50).

( 67 ) Naj spomnim, da v zvezi z DDV člen 248a Direktive 2006/112 dovoljuje, da se zahteva prevod nekaterih računov za namene nadzora, saj ima račun na tem področju tri namene: vsebuje informacije o ureditvi DDV, ki se uporablja, davčnim organom omogoča preverjanje, potrošnikom pa po potrebi dokazovanje njihove pravice do odbitka (Terra, B., in Kajus, J., A Guide to the European VAT Directives, zvezek 1, IBDF, Amsterdam, 2014, str. 1401).

( 68 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 69 ) Pod pogoji in v mejah iz točke 11 teh sklepnih predlogov.

( 70 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239, točka 29 in naslednje).

( 71 ) Ni sporno, da ureditev, obravnavana v postopku v glavni stvari, navedenima strankama ne preprečuje, da pogodbe v zvezi z blagom sestavita v jeziku, ki ni nizozemščina, v nasprotju s tem, kar je v zvezi s pogodbami o zaposlitvi določala ob izdaji navedene sodbe Las.

( 72 ) Glej točko 68 teh sklepnih predlogov.

( 73 ) Kakršni so splošni pogoji prodaje ali podatki v zvezi z načini plačila.

( 74 ) Glej tudi točko 32 teh sklepnih predlogov.

( 75 ) Glej točki 76 in 77 teh sklepnih predlogov.

( 76 ) Glej točko 65 teh sklepnih predlogov.

( 77 ) V zvezi z različnimi nameni računov glej tudi opombe 63, 64 in 67 teh sklepnih predlogov.

( 78 ) Glej po analogiji v zvezi s členom 30 Pogodbe ES in Direktivo Sveta 79/112/EGS z dne 18. decembra 1978 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju in oglaševanju živil (UL 1979, L 33, str. 1) zlasti sodbo z dne 12. septembra 2000, Geffroy (C‑366/98, EU:C:2000:430, točka 25 in naslednje), in sodno prakso v zvezi s tem, navedeno v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v isti zadevi Geffroy (C‑366/98, EU:C:1999:585, točka 19 in naslednje).

( 79 ) Družba New Valmar trdi, da bi morala svojim računom, če bi jih morala vse sestaviti v nizozemščini, nujno priložiti prevod v jezik, v katerem je bil sklenjen dogovor, da se njene tuje stranke ne bi sklicevale na napako ali goljufijo, če ne bi razumele navedb na računih, kar naj bi bila prezahtevna naloga za podjetje, ki tako kot ta družba prodaja na tisoče malih izdelkov (stekleničke, dude, igrače itd.). Sklicuje se tudi na več drugih praktičnih težav, med drugim na to, da prodajalec in kupec ne moreta uporabljati elektronskih sistemov naročanja in izdaje računov, saj naj bi bilo mogoče te sisteme uporabljati le v enem jeziku.

( 80 ) Družba New Valmar v zvezi s tem ob navedbi več pravnoteoretičnih virov navaja, da je treba v skladu s starim poslovnim običajem račun sestaviti v jeziku naslovnika ali v jeziku, ki se običajno uporablja v zadevni gospodarski panogi.

( 81 ) Glej po analogiji v zvezi z možnostjo nacionalnega sodišča, da pri ugotavljanju kraja izpolnitve pogodbe o prodaji blaga za določitev pristojnega sodišča upošteva običaje mednarodne trgovine, sodbo z dne 9. junija 2011, Electrosteel Europe (C‑87/10, EU:C:2011:375, točka 20 in naslednje), ali pri presoji veljavnosti določbe o pristojnosti sodišča sodbo z dne 16. marca 1999, Castelletti (C‑159/97, EU:C:1999:142, točka 18 in naslednje), in člen 25(1)(c) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).

( 82 ) Glej točko 46 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 83 ) Glej člen 2, prvi odstavek, decreet inzake de bescherming van de vrijheid van het taalgebruik van de Franse taal in de sociale betrekkingen tussen de werkgevers en hun personeel, alsook van akten en dokumenten van ondernemingen opgelegd door de wet en de reglementen (dekret o varstvu svobode uporabe jezikov in uporabe francoščine pri socialnih razmerjih med delodajalci in njihovimi zaposlenimi ter aktih in dokumentih podjetij, ki jih nalagajo zakoni in predpisi) z dne 30. junija 1982 (Belgisch Staatsblad z dne 27. avgusta 1982, str. 9863).

( 84 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2015, Trijber in Harmsen (C‑340/14 in C‑341/14, EU:C:2015:641, točka 74 in navedena sodna praksa).

( 85 ) Glej točko 12 in opombo 38 teh sklepnih predlogov.

( 86 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 87 ) V skladu z navedenim odstavkom 2 mora zadevni delavec stalno prebivati bodisi na ozemlju druge države članice Unije ali EGP bodisi na belgijskem ozemlju, vendar je moral uporabiti pravico do prostega gibanja delavcev ali svobode ustanavljanja.

( 88 ) Sodba z dne 16. aprila 2013 (C‑202/11, EU:C:2013:239).

( 89 ) Belgijska vlada je na obravnavi vse te trditve izpodbijala. Trdila je zlasti, po eni strani, da bi bilo mogoče na podlagi originalnega in nadomestnega računa, ki se nanašata na isto pošiljko znotraj Skupnosti, v Belgiji oprostiti DDV, po drugi strani pa naj bi bile stranke popolnoma proste, da določijo datum zapadlosti plačila, ne glede na datum sestave ali nadomestitve računa. Komisija je upravičeno poudarila, da še vedno ni odpravljena pravna negotovost, saj naj okrožnica belgijske davčne uprave z dne 23. januarja 2013, na katero se je sklicevala navedena vlada, ne bi imela zakonske moči in ker naj bi bila sodišča še naprej dolžna ugotoviti ničnost nezakonitega računa. Poleg tega naj pripomnim, da je v praksi povsem mogoče, da sta stranki določili datum zapadlosti terjatve, ki se razlikuje od tistega, ki se pripisuje računu.

( 90 ) Naj poudarim, da predložitveno sodišče ne navaja jasno, kako bi bilo treba izvajati sankcije iz člena 10 flamskega dekreta o uporabi jezikov (glej točko 11 teh sklepnih predlogov), zlasti v zvezi z vprašanjem, ali in koliko morebitna nadomestitev nezakonitega računa ohrani retroaktivni učinek veljavnosti originalnega dokumenta. V zvezi s tem glej tudi Gosselin, F., op. cit., točka 188 in naslednje.

( 91 ) Paradoksalno je, da se lahko italijanski koncesionar družbe New Valmar sklicuje na flamsko jezikovno ureditev za razglasitev ničnosti računov, ki so mu bili poslani v – seveda zanj razumljivi – italijanščini.

( 92 ) Sama belgijska vlada navaja, da ima račun v nekaterih okoliščinah dokazno vrednost, saj je za trgovca sprejet račun dokaz dogovora, poleg tega pa naj bi bil tudi računovodski dokument in najpogostejše dokazilo.

( 93 ) Naj spomnim, da iz elementov, predloženih Sodišču, izhaja, da je treba tak račun v skladu z zadevno ureditvijo iz obravnavane zadeve vsaj delno, če ne celo v celoti, sestaviti v nizozemščini, in sicer kar zadeva navedbe, predpisane z zakonodajo o DDV, ter da je predložitveno sodišče edino pristojno za odpravo dvomov belgijske vlade glede obsega zahtev, izhajajočih iz te nacionalne ureditve (glej točko 29 in naslednje teh sklepnih predlogov).