SKLEP PREDSEDNIKA

SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

z dne 20. januarja 2016

Alain Laurent Brouillard

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci — Nepripustitev k preizkusom natečaja — Začasna odredba — Predlog za izdajo začasnih ukrepov — Nujnost — Neobstoj“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi členov 278 PDEU in 157 PESAE ter člena 279 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero A. L. Brouillard predlaga, naj se „[Evropskemu uradu za izbor osebja (EPSO)] kot začasni ukrep naloži, da ga pripusti […] k sodelovanju pri naslednji fazi ‚javnega natečaja EPSO/AD/306/15‘“, ki je za Sodišče Evropske unije organiziran z namenom vzpostavitve rezervnega seznama za zaposlitev pravnikov lingvistov za francoski jezik v nazivu AD 7 (v nadaljevanju: sporni natečaj).

Odločitev:

Predlog za izdajo začasne odredbe, ki ga je vložil A. L. Brouillard, se zavrne. Odločitev o stroških se pridrži.

Povzetek

Začasna odredba — Začasni ukrepi — Pogoji za izdajo — Nujnost — Resna in nepopravljiva škoda — Tehtanje vseh zadevnih interesov — Pripustitev tožeče stranke k preizkusom natečaja — Neobstoj nujnosti

(Člen 266 PDEU; Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 115(2))

Namen postopka za izdajo začasne odredbe ni zagotoviti povračilo škode, temveč zagotoviti polni učinek sodbe v glavni stvari. Za dosego tega cilja morajo biti predlagani ukrepi tako nujni, da jih je zaradi preprečitve velike in nepopravljive škode za interese tožeče stranke treba sprejeti in morajo učinkovati že pred sprejetjem odločbe v postopku v glavni stvari. Poleg tega mora stranka, ki predlaga izdajo začasnih ukrepov, dokazati, da ne more čakati na izid postopka v glavni stvari, ne da bi utrpela tako škodo.

Pripustitve tožeče stranke, ki ji ni bilo dovoljeno sodelovati na preizkusih spornega natečaja, k natečajnemu postopku tako načeloma ni mogoče šteti za nujno v tem smislu, da bi ji omogočila, da se izogne resni in nepopravljivi škodi, saj če bi bila izpodbijana odločba ob koncu postopka v glavni stvari razglašena za nično, bi komisija in organ za imenovanja vsekakor morala v skladu s členom 266 PDEU sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe, vključno s tem, da se pod nadzorom sodišča poišče pravična rešitev za povrnitev pravic tožeči stranki in odpravo vse škode, ki jo je ta utrpela, ali pa bi v nasprotnem primeru morala to rešitev dopolniti s sanacijskimi ukrepi, če bi bili izpolnjeni pogoji v zvezi z uveljavljanjem nepogodbene odgovornosti institucije do nje.

Poleg tega so trditve tožeče stranke o prihodnjem časovnem okviru natečaja za zaposlitev zgolj hipotetične, ne temeljijo na nobenem konkretnem elementu in z njimi ni mogoče dokazati nujnosti zahtevanega ukrepa, pravična rešitev za izvršitev morebitne ničnostne sodbe v zvezi z izpodbijano odločbo pa bi lahko pomenila prav to, da se za tožečo stranko ponovno odpre sporni natečaj.

(Glej točke 11, 13 in 14.)

Napotitev na:

Sodišče: sklep z dne 25. marca 1999, Willeme/Komisija,C‑65/99 P(R), EU:C:1999:176, točka 62;

Sodišče prve stopnje: sklepi z dne 21. decembra 1995, Gimenez/Odbor regij,T‑220/95 R, EU:T:1995:218, točka 38; z dne 10. septembra 1999, Elkaïm in Mazuel/Komisija, T‑173/99 R, EU:T:1999:168, točka 25; z dne 15. maja 2000, Martín de Pablos/Komisija,T‑101/00 R, EU:T:2000:126, točka 22; z dne 19. decembra 2002, Esch-Leonhardt in drugi/ECB, T‑320/02 R, EU:T:2002:327, točka 27, in z dne 19. julija 2004, Eppe/Parlament, T‑439/03 RII, EU:T:2004:242, točka 32;

Sodišče za uslužbence: sklep z dne 2. oktobra 2013, Colart in drugi/Parlament, F‑87/13 R, EU:F:2013:147, točka 27.