V takih primerih namreč obstaja določen interes Unije, da se določbe, prevzete iz prava Unije, za izognitev prihodnjim različnim razlagam razlagajo enako (glej v tem smislu sodbi z dne 18. oktobra 2012, Nolan, C‑583/10 , EU:C:2012:638 , točka 46 , in z dne 22. marca 2018, Jacob in Lassus, C‑327/16 in C‑421/16 , EU:C:2018:210 , točka 34 ).

Sodišče je na podlagi člena 267 PDEU pristojno za razlago člena 15 Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine v primerih, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, v katerih se mora predložitveno sodišče izreči o izdaji nevezanega dovoljenja za prebivanje državljanu tretje države, družinskemu članu državljana Evropske unije, ki ni uresničil svoje pravice do prostega gibanja, če se ta določba na podlagi nacionalnega prava neposredno in brezpogojno uporablja za take primere.

Člen 15(1) in (4) Direktive 2003/86 ne nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero je mogoče prošnjo za izdajo nevezanega dovoljenja za prebivanje, ki jo vloži državljan tretje države, ki je več kot pet let bival na ozemlju države članice na podlagi združitve družine, zavrniti, ker ni dokazal, da je uspešno opravil preizkus integracije v družbo, ki se nanaša na jezik in družbo te države članice, če konkretni pogoji obveznosti uspešno opraviti ta preizkus ne presegajo tistega, kar je nujno za uresničitev cilja olajšati integracijo državljanov tretjih držav.

Iz skupne razlage obeh določb izhaja, da čeprav izdaja nevezanega dovoljenja za prebivanje načeloma pomeni pravico do prebivanja pet let na ozemlju države članice zaradi združitve družine, pa je zakonodajalec Unije državam članicam dovolil, da izdajo takega dovoljenja podredijo nekaterim pogojem, ki jih morajo te opredeliti.

Ker je dodelitev nevezanega dovoljenja po obdobju, navedenem v členu 15(1) te direktive, splošno pravilo, diskrecijske pravice, ki je priznana državam članicam v členu 15(4) navedene direktive, te ne smejo uporabiti tako, da bi bil ogrožen cilj tega člena, ki je, kot je poudarjeno v uvodni izjavi 15 te direktive, družinskim članom sponzorja omogočiti pridobitev statusa, ki ni odvisen od njegovega, ter polni učinek navedenega člena (glej po analogiji sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točka 50).

Zato dodatni pogoji, ki jih države članice določajo za izdajo nevezanega dovoljenja za prebivanje, ne smejo biti tako zahtevni, da bi pomenili težko premostljivo oviro, ki bi v praksi državljanom tretjih držav, navedenim v členu 15(1) Direktive 2003/86, preprečevali, da bi tako dovoljenje, kot je sicer predvideno, pridobili po poteku roka, navedenega v tej določbi (glej po analogiji sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točka 59).

To pomeni zlasti, da znanja, ki se zahtevajo za uspešno opravljen preizkus integracije tujcev v družbo, ustrezajo osnovni ravni, da pogoj, določen v nacionalni ureditvi, ne vodi do preprečevanja izdaje nevezanega dovoljenja za prebivanje državljanom tretjih držav, ki so predložili dokaz o njihovi volji, da bi opravili ta preizkus, in prizadevanjih, ki so jih vložili za to, da se ustrezno upoštevajo posebne posameznikove okoliščine, in da stroški navedenega izpita niso pretirani (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točke od 54 do 70).

V zvezi s tem je treba zlasti poudariti, da mora biti na podlagi okoliščin, kot so starost, stopnja izobrazbe in finančno ali zdravstveno stanje zadevnih družinskih članov sponzorja, pristojnim organom omogočeno, da izdaje nevezanega dovoljenja za prebivanje ne pogojujejo z uspešno opravljenim preizkusom integracije tujcev v družbo, če se zaradi teh okoliščin izkaže, da ti ne morejo biti prisotni na tem preizkusu ali ga ne morejo opraviti (glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2015, K in A, C‑153/14, EU:C:2015:453, točka 58).

(Glej točke 48, 51, 52, od 63 do 65, in točko 2 izreka)