ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Poudariti je treba, da v skladu z ustaljeno prakso Sodišča tako iz zahtev enotne uporabe prava Unije kot načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki izrecno ne napotuje na pravo držav članic za določitev njenega pomena in obsega v celotni Uniji, razlagati samostojno in enotno, pri čemer je treba skušati upoštevati kontekst določbe in namen zadevne ureditve (sodbi Deckmyn in Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, točka 14 in navedena sodna praksa, in Modelo Continente Hipermercados, C‑343/13, EU:C:2015:146, točka 27 in navedena sodna praksa).
52

Čeprav je lahko tak davčni zavezanec, kadar obstajajo indici, ki kažejo na nepravilnost ali goljufijo, dolžan pozanimati se o drugem gospodarskem subjektu, od katerega namerava kupiti blago in storitve, da bi se prepričal o njegovi zanesljivosti, pa davčni organ ne more na splošno od davčnega zavezanca zahtevati, prvič, da preveri, ali je izdajatelj računa za blago in storitve, glede katerih se uveljavlja pravica do odbitka, razpolagal z blagom in ali ga je lahko dobavil ter ali je izpolnil obveznosti glede obračuna in plačila DDV, da bi se prepričal, da kak subjekt v eni od prejšnjih faz transakcije ni bil vpleten v nepravilnosti in goljufije, in drugič, da ima v zvezi s tem dokumente (glej v tem smislu sodbi Mahagében in Dávid, C‑80/11 in C‑142/11, EU:C:2012:373, točki 60 in 61, in Stroy trans, C‑642/11, EU:C:2013:54, točka 49, ter sklep Jagiełło, C‑33/13, EU:C:2014:184, točki 38 in 39).
11

Tako gre zlasti za člene 56, od 61 do 68, 73, 91, 94 in od 116 do 120 UNCLOS, člene III, V, VI in VIII Sporazuma o pospeševanju upoštevanja mednarodnih ukrepov za ohranjanje in upravljanje s strani ribiških plovil na odprtem morju, ki je bil 24. novembra 1993 potrjen z resolucijo 15/93 sedemindvajsetega zasedanja konference Organizacije združenih narodov za prehrano in kmetijstvo (v nadaljevanju: Sporazum FAO o usklajevanju) in h kateremu je Skupnost pristopila na podlagi Sklepa Sveta 96/428/ES z dne 25. junija 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 2, str. 322), ter člene od 5 do 14 in od 17 do 21 Sporazuma, sprejetega 4. avgusta 1995 v New Yorku (Združene države Amerike), o izvajanju določb Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu z dne 10. decembra 1982 glede ohranjanja in upravljanja čezconskih staležev rib in izrazito selivskih staležev rib (v nadaljevanju: Sporazum Združenih narodov o staležih rib), ki je bil v imenu Skupnosti ratificiran s Sklepom Sveta 98/414/ES z dne 8. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 4, str. 3).
V Prilogi I k Odločbi 2000/520 je navedeno:

„Načela zasebnosti varnega pristana

ki jih je izdalo Ministrstvo za trgovino ZDA 21. julija 2000

[…]

[…] Ministrstvo za trgovino v okviru svojih zakonskih pooblastil za spodbujanje, pospeševanje in razvijanje mednarodne trgovine izdaja ta dokument in najpogosteje postavljena vprašanja – FAQ (‚načela‘). Razvoj načel je potekal v posvetovanju s predstavniki industrije in širše javnosti zaradi lajšanja trgovskih in gospodarskih stikov med Združenimi državami in Evropsko unijo. Načela so namenjena izključno organizacijam ZDA, ki prejemajo osebne podatke iz Evropske unije, da izpolnijo pogoje varnega pristana in iz njega izhajajoče domneve o ‚primernosti‘. Ker so bila načela oblikovana izključno za ta posebni namen, je lahko njihovo sprejetje v druge namene neustrezno. […]

Odločitve organizacij, da izpolnijo pogoje varnega pristana, je povsem prostovoljna, organizacije pa lahko izpolnijo pogoje varnega pristana na različne načine. […]

Zavezanost k načelom je lahko omejena: (a) če je to potrebno za izpolnjevanje zahtev nacionalne varnosti, javnega interesa ali odkrivanja in pregona; (b) z zakonom, vladnim podzakonskim aktom ali sodno prakso, ki ustvarijo nezdružljivost obveznosti ali izrecnih pooblastil, pod pogojem, da lahko organizacija pri izvajanju takih pooblastil dokaže, da je njeno neizpolnjevanje načel toliko omejeno, kolikor je potrebno za izpolnitev prednostnih zakonitih interesov na podlagi takšnih pooblastil; ali (c) če direktiva ali pravo države članice dovoljuje izjeme in odstopanja, če da se te izjeme in odstopanja uporabljajo v primerljivih okoliščinah. V skladu s ciljem krepitve varstva zasebnosti si morajo organizacije prizadevati, da načela uveljavijo v celoti in pregledno, vključno z navedbo v svoji politiki varstva zasebnosti, kdaj se bodo izjeme, dovoljene z (b) zgoraj, redno uporabljale. Iz istega razloga se od organizacij pričakuje, da se, kadar načela in/ali pravo ZDA dopuščajo izbiro, po možnosti odločijo za možnost večjega varstva.

[…]“
110

Sicer pritožnice tudi navajajo, čeprav le zaradi celovitosti, da so sporne pomoči bistveno vplivale na konkurenčni položaj družb Mory, in sicer zlasti tako, da so bile prisiljene prenehati s svojo dejavnostjo, vendar je treba ugotoviti, da niso pritožnice niti v tožbi na prvi stopnji niti v okviru te pritožbe predložile dokazov, s katerimi bi podprle to trditev. Sodišču tudi niso predložile nobenega podatka o strukturi zadevnega trga in njihovem konkurenčnem položaju na tem trgu. Glede družbe Superga Invest ni sporno, da ni dejavna na zadevnem trgu in da je torej ni mogoče opredeliti kot konkurentko upravičenke do spornih pomoči. Ker družbi Mory nista dokazali, da so te pomoči bistveno vplivale na njun konkurenčni položaj, se iz tega naslova tudi družba Superga Invest le s statusom delničarja v navedenih družbah ne more sklicevati na procesno upravičenje.
51

Zato je treba na drugo in tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je glede naročniških pogodb za svetovalne storitve, kakršne so te v postopku v glavni stvari, treba člene 62(2), 63 in 64(1) Direktive o DDV razlagati tako, da obdavčljivi dogodek in obveznost obračuna DDV nastaneta ob izteku obdobja, za katero je bilo dogovorjeno plačilo, ne da bi bilo upoštevno, ali in kako pogosto je prejemnik dejansko uporabil storitve izvajalca.
45

Te ugotovitve ne izpodbijejo argumenti Komisije glede potencialnih težav zaradi potrebe po naknadni prilagoditvi opombe, vstavljene v Prilogo II k Uredbi št. 539/2001, ali glede lastnosti prenosa pooblastil, kot so njegovo omejeno trajanje, možnost preklica in pravica do nasprotovanja Parlamenta in Sveta.
48

Kot so navedle družbi Bacardi in francoska vlada, vsako dejanje tretje osebe, ki imetniku znamke, registrirane v eni ali več državah članicah, preprečuje izvrševanje njegove pravice, priznane s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe, da nadzoruje prvo dajanje proizvodov, označenih s to znamko, na trg v EGP, po naravi posega v navedeno bistveno funkcijo znamke. Uvoz proizvodov brez dovoljenja imetnika zadevne znamke in zadržanje teh proizvodov v trošarinskem skladišču zaradi njihove sprostitve v porabo v Uniji imetniku te znamke onemogočata nadzor nad načinom prvega dajanja proizvodov, ki so označeni z njegovo znamko, na trg v EGP. Ti dejanji tako posegata v funkcijo znamke, ki je opredeliti podjetje, iz katerega izhajajo proizvodi in pod nadzorom katerega je organizirano prvo dajanje na trg.
42

Poleg tega je v Prilogi I k Direktivi 2009/54 navedeno, katere značilnosti so upoštevne za prepoznavanje naravne mineralne vode, in sicer zlasti vsebnost mineralnih snovi, elementov v sledeh in drugih sestavin, ter s katerih vidikov in po katerih merilih je treba oceniti te značilnosti, pri čemer so ta merila našteta v oddelku II te priloge, iz katerega je med drugim razvidno, da se za geološke in hidrološke sistematične raziskave zahteva zlasti predložitev podatkov o natančni legi zajetja in stratigrafski opis hidrogeoloških plasti in da fizikalne, kemijske in fizikalno-kemijske sistematične raziskave, ki jih je treba opraviti, med drugim zajemajo ugotavljanje soodvisnosti značilnosti zemljišča ter značilnosti in vrste mineralnih snovi v vodi. Navedena priloga tudi določa, da „[so] [s]estava, temperatura in druge pomembne lastnosti naravne mineralne vode […] stalne v okviru naravnih nihanj“.
44

Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(3) Uredbe št. 1998/78 in člen 2(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 2670/81 razlagati tako, da kot pogoj za skladnost s predpisi postopka nadomestitve sladkorja C ob izvozu zahtevata, da proizvajalec fizično zamenja prvotno količino sladkorja C s količino nadomestnega sladkorja.
8

Člen 11 navedene direktive je določal: „A. Na ozemlju države 1. Davčna osnova: (a) pri dobavah blaga in storitev, razen tistih iz (b), (c) in (d) tega odstavka, je vse, kar predstavlja plačilo, ki ga je prejel ali ga bo prejel dobavitelj ali izvajalec od kupca, naročnika ali tretje osebe za te dobave […] (b) pri dobavah [transakcijah] iz člena 5(6) in (7) je nabavna cena blaga ali podobnega blaga ali ob odsotnosti nabavne cene lastna cena blaga, določena v trenutku dobave; […] 2. Davčna osnova vključuje: (a) davke, dajatve, prelevmane in takse, razen [DDV]; (b) dodatne stroške, kot so provizije, stroški pakiranja, prevoza in zavarovanja, ki jih dobavitelj ali izvajalec zaračuna kupcu ali naročniku. Stroške, ki so predmet posebnega dogovora, lahko države članice štejejo za dodatne stroške. […]“
9

Člen 2 Uredbe določa: „V tej uredbi: 1. ‚sodišče‘ pomeni vse organe v državi članici, ki so v skladu s členom 1 pristojni za odločanje o zadevah s področja uporabe te uredbe; […] 7. ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom; 8. ‚nosilec starševske odgovornosti‘ pomeni osebo, ki ima starševsko odgovornost do otroka; 9. ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico določitve kraja otrokovega prebivališča; 10. ‚pravice do stikov z otrokom‘ vključujejo zlasti pravico, da se otrok v omejenem časovnem obdobju lahko odpelje v kraj, ki ni isti, kakor njegovo običajno prebivališče; 11. ‚neupravičena premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar: (a) je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo ali po samem zakonu ali z dogovorom, ki ima pravno veljavo v skladu z zakonodajo države članice, v kateri je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem; in (b) pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno, ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“
Iz tega izhaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na veljavnost akta Unije, mogoče zavrniti le, če fizična ali pravna oseba, ki lahko vloži ničnostno tožbo – čeprav bi bila ta tožba zoper akt Unije očitno dopustna – tega ni storila v prekluzivnem roku in se sklicuje na nezakonitost tega akta v okviru nacionalnega postopka, da bi nacionalno sodišče spodbudila k vložitvi zadevnega predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na veljavnost navedenega akta, s čimer bi obšla dokončnost, ki jo ima navedeni akt v zvezi z njo po izteku roka za vložitev tožbe (glej v tem smislu sodbi z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, točka 18, in z dne 15. februarja 2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, točka 30).

V smislu sodne prakse, ki temelji na sodbah z dne 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90), in z dne 15. februarja 2001, Nachi Europe (C‑239/99, EU:C:2001:101), ni očitno, da bi bile ničnostne tožbe – ki bi jih zoper Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 610/2010 z dne 12. julija 2010 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 in razveljavitvi Izvedbene uredbe (EU) št. 1285/2009 ali zoper akte Unije, ki so bili sprejeti pred to izvedbeno uredbo in ki se nanašajo na uvrstitev subjekta „Osvobodilni tigri tamilskega Eelama (LTTE)“ na seznam iz člena 2(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2580/2001 z dne 27. decembra 2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu, pri Splošnem sodišču Evropske unije vložile osebe v položaju, kakršen je položaj pritožnikov iz postopka v glavni stvari – dopustne.

Najprej, pritožniki iz postopka v glavni stvari namreč niso bili uvrščeni na seznam za zamrznitev sredstev.

Dalje, ni očitno, da so se ti akti nanje nanašali „posamično“ v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Uvrstitev subjekta LTTE na seznam za zamrznitev sredstev je namreč za druge osebe splošna, ker prispeva k temu, da se nedoločenemu številu oseb naloži spoštovanje posebnih omejevalnih ukrepov proti navedenemu subjektu (glej v tem smislu sodbe z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‑402/05 P in C‑415/05 P, EU:C:2008:461, točke od 241 do 244; z dne 29. junija 2010, E in F, C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 51, in z dne 23. aprila 2013, Gbagbo in drugi/Svet, od C‑478/11 P do C‑482/11 P, EU:C:2013:258, točka 56).

Nazadnje, na položaj pritožnikov iz postopka v glavni stvari niso neposredno vplivali akti Unije v zvezi s to uvrstitvijo, temveč naložitev sankcij, ki temeljijo le na nizozemski zakonodaji, s katero je bila poleg ostalih elementov upoštevana navedena uvrstitev.

(Glej točke 70, od 72 do 75, točka 1 izreka)
Iz preučitve členov 1(2) in 2(1)(c) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost glede na pravico do učinkovitega pravnega sredstva in glede na načelo enakosti orožij, ki ju zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ne izhaja noben element, ki bi lahko vplival na njuno veljavnost, v delu, v katerem ti določbi nalagata plačilo DDV za odvetniške storitve, ki se opravijo za posameznike, ki niso upravičeni do brezplačne pravne pomoči v okviru nacionalne ureditve brezplačne pravne pomoči.

Po eni strani namreč varstvo, ki ga podeljuje pravica do učinkovitega pravnega sredstva, ki je zagotovljena s členom 47 Listine, ne zajema obdavčenja odvetniških storitev z davkom na dodano vrednost. Vendar pa, kar zadeva posameznike, ki nimajo pravice do brezplačne pravne pomoči, in ki imajo na podlagi upoštevnih določb nacionalnega prava predvidoma zadostna sredstva za dostop do sodnega varstva, tako da jih zastopa odvetnik, pravica do učinkovitega pravnega sredstva načeloma ne zagotavlja pravice, da se odvetniške storitve oprostijo plačila DDV. Poleg tega je naložitev teh stroškov mogoče izpodbijati glede na to pravico, samo če so ti stroški nepremostljivi ali če bi bilo zaradi njih uresničevanje pravic, ki jih določa pravni red Unije, praktično onemogočeno ali čezmerno oteženo. Vendar pa ni mogoče ugotoviti tesne ali celo sistematične povezave med obdavčenjem odvetniških storitev z DDV in povečanjem cen teh storitev. Vsekakor pa zadevni znesek davka na dodano vrednost ni največji del stroškov sodnega postopka. Po drugi strani načelo enakosti orožij, katerega cilj je zagotoviti postopkovno ravnotežje med strankami sodnega postopka, vključuje obveznost dati vsaki stranki razumno možnost, da predstavi svoje trditve, vključno z dokazi, pod pogoji, ki je v primerjavi z nasprotno stranko ne postavljajo v bistveno slabši položaj, s tem, da zagotovi enakost pravic in obveznosti teh strank med drugim glede pravil, ki urejajo izvajanje dokazov in kontradiktorno razpravo pred sodiščem. To načelo ne pomeni obveznosti, da stranke postavi v enakopraven položaj glede finančnih stroškov sodnega postopka.

(Glej točke 28, 31, 35, 36, 38, od 40 do 42, 47 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑555/14

IOS Finance EFC SA

proti

Servicio Murciano de Salud

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no6 de Murcia)

„Predhodno odločanje – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Direktiva 2011/7/EU – Trgovinski posli med zasebnimi podjetji in javnimi organi – Nacionalna ureditev, ki takojšnjo izterjavo glavnice terjatve pogojuje z odpovedjo obrestim za zamudo pri plačilu in nadomestilu za stroške izterjave“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. februarja 2017

Približevanje zakonodaj – Boj proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih – Direktiva 2011/7 – Nacionalna ureditev, ki takojšnje plačilo glavnice terjatve pogojuje z odpovedjo obrestim za zamudo pri plačilu in nadomestilu za stroške izterjave – Dopustnost – Zahteva – Svobodno sprejeta odpoved – Preverjanje, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče

(Direktiva 2011/7 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 7(2) in (3))

Direktivo 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih in zlasti njen člen 7(2) in (3) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki omogoča, da se upnik v zameno za takojšnje plačilo zneska glavnice zapadlih terjatev odpove temu, da bi zahteval obresti za zamudo pri plačilu in nadomestilo za stroške izterjave, če je taka odpoved sprejeta svobodno, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

V primeru, kot je obravnavani, se je treba za presojo, ali je bila odpoved svobodna, prepričati, ali je imel upnik dejansko na voljo vsa učinkovita pravna sredstva, da bi, če bi to želel, zahteval plačilo celotne terjatve, vključno z obrestmi za zamudo pri plačilu in nadomestilom za stroške izterjave, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točki 35 in 36 ter izrek.)
(Glej točko 71 in točko 1 izreka.)

Člen 7(3) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/66, je treba razlagati tako, da davek na dodano vrednost na ponovno izvoženo neskupnostno blago ni dolgovan, če na dan njegovega ponovnega izvoza za to blago niso bili končani carinski postopki iz te določbe, vendar se zaradi ponovnega izvoza nanj niso več nanašali, in sicer tudi če je carinski dolg nastal izključno na podlagi člena 204 carinskega zakonika, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 648/2005.

Člen 236(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 648/2005, v povezavi z določbami Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, je treba razlagati tako, da v položaju, kadar zadevno blago ostane v postopku zunanjega tranzita do datuma njegovega ponovnega izvoza, ker davek na dodano vrednost na ponovno izvoženo neskupnostno blago ni dolgovan, če za to blago niso bili končani carinski postopki iz člena 61 te direktive, in sicer tudi če je carinski dolg nastal izključno na podlagi člena 204 Direktive 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 648/2005, ni podan zavezanec za plačilo davka na dodano vrednost. Člen 236 te uredbe je treba razlagati tako, da ga ni mogoče uporabiti v položajih, ki se nanašajo na vračilo davka na dodano vrednost.

(Glej točko 83 in točko 2 izreka.)
Ponudnik storitve obdelave plačila s kartico, ki za tega zavezanca v bistvu pomeni, da pri kupcu pridobi podatke o plačilni kartici, ki se uporabi, da te podatke posreduje svoji banki pridobiteljici, da s posredovanjem te banke pridobiteljice prejme avtorizacijsko kodo od banke izdajateljice, in da, ko je potrjena razpoložljivost vstopnice, navedene podatke in navedene avtorizacijske kode posreduje svoji banki pridobiteljici, namreč ne sodeluje posebno in bistveno pri spremembi finančnega in pravnega položaja, s katero se opravi prenos lastništva nad zadevnimi sredstvi in ki omogoča opredelitev transakcije v zvezi s plačili ali transferji kot oproščeno v skladu z navedenim členom 135(1)(d), ampak je njegovo ravnanje omejeno na izvedbo tehničnih in administrativnih ukrepov, ki mu omogočajo, da pridobi informacije in jih posreduje banki pridobiteljici ter da po isti poti prejme informacije, na podlagi katerih lahko izvede prodajo in prejme ustrezna sredstva.

Zadevne storitve morajo, da se opredelijo kot transakcija iz člena 135(1)(d) Direktive 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, s splošnega vidika tvoriti ločeno celoto, katere posledica je izpolnitev posebnih in bistvenih nalog transferja ter katere učinek je torej prenos sredstev in povzročitev spremembe v pravnem in finančnem položaju. S tega vidika je treba storitev v smislu navedene direktive razlikovati od zgolj fizične ali tehnične storitve. Zato je treba zlasti preučiti, kolikšno odgovornost ima ponudnik storitev, še posebej pa vprašanje, ali je ta odgovornost omejena na tehnične vidike ali pa vključuje posebne in bistvene naloge transakcij. Dalje, glede na to, da so funkcionalni vidiki odločilni za odločitev, ali je transakcija povezana s transferjem v smislu člena 135(1)(d), je merilo, na podlagi katerega je mogoče razlikovati med transakcijo, katere učinek je prenos sredstev in povzročitev spremembe v pravnem in finančnem položaju v smislu sodne prakse Sodišča in ki spada med zadevne oprostitve, in transakcijo, ki nima takih učinkov in torej ne spada med te oprostitve, odvisno od tega, ali se z zadevno transakcijo dejansko ali morebiti prenese lastništvo nad zadevnimi sredstvi oziroma je njena posledica izpolnitev posebnih in bistvenih nalog takega transferja.

Ugotovitve o transakcijah v zvezi s transferji veljajo tudi za transakcije v zvezi s plačili.

(Gej točke 40, 41 in 43.)
Zadeva C‑154/14 P

SKW Stahl-Metallurgie GmbH

in

SKW Stahl-Metallurgie Holding AG

proti

Evropski komisiji

„Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Člen 81 ES — Trgi kalcijevega karbida v prahu, granulatov kalcijevega karbida in magnezijevih granulatov v velikem delu Evropskega gospodarskega prostora — Določanje cen, razdelitev trgov in izmenjava informacij — Uredba (ES) št. 773/2004 — Člena 12 in 14 — Pravica do izjave — Zaslišanje za zaprtimi vrati“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. junija 2016

Konkurenca – Upravni postopek – Spoštovanje pravice do obrambe – Zaslišanje podjetij – Zavrnitev zahteve podjetja, da svoje argumente predstavi na zaslišanju za zaprtimi vrati, zaradi tveganja, da bo s tem ogrožena pravica do izjave drugega podjetja – Kršitev pravice podjetja, ki je zahtevo vložilo, do izjave

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 33.)

Obveznost obrazložitve iz člena 296, drugi odstavek, PDEU je bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki se nanaša na vsebinsko zakonitost spornega akta. Obrazložitev odločbe namreč pomeni, da je treba formalno navesti razloge, na katerih ta temelji. Če so ti razlogi napačni, to vpliva na vsebinsko zakonitost odločbe in ne na njeno obrazložitev, ki je lahko zadostna, čeprav obsega napačne razloge. Iz tega izhaja, da očitki in trditve, namenjeni izpodbijanju utemeljenosti akta, niso upoštevni v okviru pritožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 296 PDEU. (Glej točko 39.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točko 40.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 50 in 51.)

V primeru, ko se postopkovna pravila uporabljajo v zvezi s kršitvijo konkurenčnih pravil prava Unije, Splošno sodišče napačno uporabi pravo in krši pravico pritožnic do izjave, če meni, da je pooblaščenec za zaslišanje lahko zavrnil izvedbo zaslišanja za zaprtimi vrati z razlogom, da bi tako zaslišanje škodilo pravici neke družbe do obrambe, čeprav je imela ta družba v zadevnem obdobju kršitve položaj tretje osebe v postopku. Čeprav bi lahko nekateri dokazi, ki bi bili Komisiji posredovani, tej v nadaljevanju omogočili, da bi tej družbi, ki je tretja oseba v postopku, pripisala odgovornost za zadevno kršitev za daljše obdobje, kot se je sprva odločila, bi morala namreč Komisija tej družbi vsekakor poslati dodatno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki bi ji omogočilo, da predstavi svoja stališča v zvezi s temi dokazi. (Glej točke od 66 do 68.)