SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

PAOLA MENGOZZIJA,

predstavljeni 29. oktobra 20091( )

Zadeva C‑419/08 P

Trubowest Handel GmbH,

in

Viktor Makarov

proti

Svetu Evropske unije

in

Komisiji Evropskih skupnosti

„Pritožba – Damping – Domnevna škoda zaradi sprejetja Uredbe Sveta (ES) št. 2320/97 z dne 17. novembra o uvedbi dokončnih protidampinških dajatev pri uvozu nekaterih brezšivnih cevi – Pogoji za nepogodbeno odgovornost Skupnosti“

I – Dejansko stanje spora, izpodbijana sodba, postopek in predlogi strank

1. S to pritožbo družba Trubowest Handel GmbH in Victor Makarov predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti v zadevi Trubowest Handel in Makarov proti Svetu in Komisiji( ), s katero je to zavrnilo njun odškodninski zahtevek na podlagi člena 288, drugi odstavek, ES za povračilo škode, ki naj bi jo imela zaradi sprejetja Uredbe Sveta (ES) št. 2320/97 z dne 17. novembra 1997 o uvedbi dokončnih protidampinških dajatev pri uvozu nekaterih brezšivnih cevi iz železa ali nelegiranega jekla s poreklom iz Madžarske, Poljske, Rusije, Češke, Romunije in Slovaške, o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 1189/93 in o zaključku postopka v zvezi s takim uvozom s poreklom iz Hrvaške( ) (v nadaljevanju: dokončna uredba). Ta uredba se v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 1322/2004( ) od 21. julija 2004 ne uporablja več.

2. Med januarjem 1999 in oktobrom 1999 je družba nemškega prava Trubowest Handel GmbH (v nadaljevanju: Trubowest) v Evropsko skupnost uvozila brezšivne cevi s poreklom iz Rusije. Ta družba, katere poslovodja je V. Makarov, je naslednica družbe Truboimpex Handel GmbH (v nadaljevanju: Truboimpex), katere poslovodja je bil ravno tako V. Makarov.

3. Oktobra 1999 je Amtsgericht Kleve (občinsko sodišče v Klevu, Nemčija) zoper V. Makarova izdalo priporni nalog, ker je bil utemeljeno osumljen, da je davčnim organom dal nenatančne in nepopolne podatke glede pomembnih davčnih okoliščin, kar mu je omogočilo, da se je izognil veliko uvoznim dajatvam. Med drugim je bilo v pripornem nalogu navedeno, da so bile cevi s poreklom iz Rusije, ki sta jih uvozili družbi Truboimpex in Trubowest, predmet lažnih deklaracij, da bi se obšla dokončna uredba.

4. Ob uporabi tega pripornega naloga je bil V. Makarov priprt od 27. oktobra do 12. novembra 1999, po izpustitvi pa je bil predmet ukrepov, ki so zadevali njegovo svobodo gibanja.

5. Konec oktobra 1999 so nemški carinski organi družbi Trubowest in V. Makarovu izdali nalog za naknadno izterjavo zaradi plačila protidampinških dajatev za uvoz družb Truboimpex in Trubowest v obdobju od decembra 1997 do oktobra 1999. Nemški carinski organi so v bistvu ocenili, da uvoz pritožnikov napačno ni bil uvrščen v tarifne številke skupnostne nomenklature za brezšivne cevi, ki so predmet dokončne uredbe.

6. Po mnenju nemških carinskih organov sta bili zato družbi Truboimpex in Trubowest zaradi neplačanih protidampinških dajatev dolžni 1.575.181,86 EUR oziroma 729.538,78 EUR, skupaj 2.304.720,64 EUR. Poleg tega je bil V. Makarov kot poslovodja družb Truboimpex in Trubowest odgovoren za plačilo vsote zneskov, ki jih dolgujeta ti družbi.

7. Novembra 1999 sta pritožnika v skladu s členom 243 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (v nadaljevanju: CZS)( ) in nacionalnim pravom, ki se uporabi, izpodbijala naloga za naknadno izterjavo protidampinških dajatev, ki sta bila izdana zoper njiju.

8. Potem ko je njun predlog za odlog izvršbe nalogov za izterjavo Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu) zavrnilo, sta pritožnika svoje zahtevke, v katerih sta v bistvu navajala, da so nemški carinski organi napačno menili, da se za njun uvoz uporablja dokončna uredba, vložila na Hauptzollamt Duisburg (glavni carinski urad v Duisburgu).

9. Kazenski postopek zoper V. Makarova je Landgericht Kleve (deželno sodišče v Klevu) 14. novembra 2002 ustavilo do izida davčnega postopka, v katerem je bila ta stranka.

10. Svet je 16. julija 2004 sprejel Uredbo (ES) št. 1322/2004, v kateri je bilo določeno, da se dokončna uredba od 21. julija 2004 ne bo več uporabljala.

11. Pritožnika sta 15. decembra 2004 z Hauptzollamt Duisburg dosegla poravnavo, s čimer je bil končan spor z nemškimi carinskimi organi.

12. V skladu s to poravnavo je bilo predvideno, prvič, da se nalogi o odmeri dajatev in izjave o odgovornosti glede protidampinških dajatev v znesku 2.304.734,45 EUR poravnajo s plačilom skupne vsote 460.000 EUR, drugič, da je takojšnja posledica podpisa poravnave ustavitev vseh ukrepov izvršbe zoper družbo Trubowest in V. Makarova in, tretjič, da se ta odpovesta uveljavljanju novih zahtevkov zoper carinsko upravo, na primer odškodninskih zahtevkov zaradi dejanj, ki sta jih stranki skupno navedli v poravnavi, in vlaganju drugih pravnih sredstev pred sodišči zoper carinsko upravo, razen takih zahtevkov zoper tretje, med drugim odškodninske tožbe zoper Komisijo Evropskih skupnosti in Svet Evropske unije na podlagi člena 288 ES. V besedilu poravnave je bilo v bistvu navedeno, da skupna izjava o dejanskem stanju ni razrešila spora med strankami glede tega, za katere jeklene cevi je dokončna uredba veljala oziroma ni veljala.

13. Maja 2005 so bili kazenski postopki zoper V. Makarova ustavljeni pod pogojem, da plača 18.000 EUR globe.

14. V odškodninski tožbi, vloženi na Sodišče prve stopnje, sta pritožnika zahtevala, da Skupnost povrne škodo zaradi dokončnih protidampinških ukrepov, sprejetih z dokončno uredbo, in sicer:

– 118.058,46 EUR družbi Trubowest zaradi škode, skupaj z zamudnimi obrestmi od tega zneska po 8-odstotni letni obrestni meri, pri čemer ta znesek ustreza znesku, ki ga je družba Trubowest dejansko plačala na podlagi različnih nalogov za izterjavo protidampinških dajatev, ki so jih zoper pritožnika izdali nemški carinski organi in za družbo Trubowest predstavljajo izgubljeni dobiček;

– 397.916,91 EUR V. Makarovu zaradi škode, skupaj z zamudnimi obrestmi po 8-odstotni letni obrestni meri, pri čemer ta znesek ustreza 277.939,37 EUR, vsoti zneskov, ki jih je V. Makarov dejansko plačal na podlagi različnih nalogov za izterjavo protidampinških dajatev; 63.448,54 EUR plač, ki jih družba Trubowest v obdobju od 27. oktobra 1999 ni izplačala V. Makarovu, in 56.529 EUR odvetniških stroškov, priglašenih iz naslova postopkov zoper nemške carinske organe;

– 128.000 EUR družbi Trubowest zaradi izgubljenega dobička za obdobje med letoma 2000 in 2004, skupaj z zamudnimi obrestmi od tega zneska po 8-odstotni letni obrestni meri ali, podredno, znesek, prisojen družbi Trubowest zaradi škode, o katerem naj se stranki dogovorita po vmesni sodbi Sodišča prve stopnje;

– 150.000 EUR V. Makarovu za utrpljeno nepremoženjsko škodo skupaj z zamudnimi obrestmi po 8-odstotni letni obrestni meri.

15. V svoji sodbi se je Sodišče prve stopnje, prvič, izreklo za nepristojno za odločanje o odškodninskih zahtevkih pritožnikov, ki zadevajo zneska 118.058,46 EUR in 277.939,37 EUR, ki ju družba Trubowest in V. Makarov zahtevata iz naslova vračila plačanih protidampinških dajatev, in znesek 56.529 EUR, ki ustreza odvetniškim stroškom, ki jih je V. Makarov priglasil v postopku pred nemškimi carinskimi organi. Glede prvih dveh zneskov je Sodišče prve stopnje sprejelo stališče, da sta v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč v skladu s postopki, vzpostavljenimi z CZS (točke od 42 do 74 izpodbijane sodbe). Glede tretjega zneska je Sodišče prve stopnje odločilo, da je bilo vračilo odvetniških stroškov akcesorno sporu v postopku v glavni stvari med pritožnikoma in nemškimi carinskimi organi, ki je bil v izključni pristojnosti nacionalnih sodišč. Po oceni Sodišča prve stopnje zahtevek, ki se nanaša na ta znesek, ravno tako ni v pristojnosti sodišča Skupnosti (točke od 77 do 81 izpodbijane sodbe). Zato je Sodišče prve stopnje vse te zahtevke razglasilo za nedopustne (točke 73, 74 in 82 izpodbijane sodbe).

16. Drugič, Sodišče prve stopnje je ob tem, da se je omejilo na preizkus pogoja za nepogodbeno odgovornost Skupnosti glede neposredne zveze med očitano nezakonitostjo in domnevno nastalo škodo, glede odškodninskih zahtevkov iz naslova izgubljenega dobička družbe Trubowest, ocenjenega na 128.000 EUR, in za neizplačane plače V. Makarova, ocenjene na 63.448,54 EUR, kot tudi glede odškodninskega zahtevka za nepremoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpel V. Makarov, ocenjeno na 150.000 EUR, ocenilo, da zatrjevana škoda ne izhaja dovolj neposredno iz očitane zakonitosti.

17. Natančneje, Sodišče prve stopnje je glede možnosti, da dokončna uredba ni zajemala uvoza pritožnikov in da ta torej nista storila napake pri uvrstitvi svojega uvoza, ocenilo, da v tem primeru ni podana nepogodbena odgovornost Skupnosti, ker bi bila zatrjevana škoda izključna odgovornost nemških carinskih organov in organov pregona, in ne posledica domnevno krivdnega ravnanja Sveta in Komisije (točke od 108 do 115 izpodbijane sodbe).

18. Po drugi strani je Sodišče prve stopnje ob preizkusu možnosti, da bi uredba veljala za uvoz pritožnikov in da ta zato nista pravilno uvrstila svojega uvoza, odločilo, da je treba v tem primeru ugotoviti, da je odločilni razlog za zatrjevano škodo ravnanje pritožnikov (točke od 116 do 121 izpodbijane sodbe). Vsekakor bi bila po oceni Sodišča prve stopnje tudi ob predpostavki, da je za krivdno ravnanje Sveta in Komisije mogoče šteti, da je prispevalo k nastanku zatrjevane škode, vzročna zveza pretrgana zaradi pomanjkanja dolžne skrbnosti pritožnikov za izogib nastanka omenjene škode, saj nista zahtevala izdaje zavezujoče tarifne informacije iz člena 12 CZS (točke od 122 do 133 izpodbijane sodbe).

19. Sodišče prve stopnje je torej v bistvu odškodninsko tožbo zavrnilo kot delno nedopustno in delno neutemeljeno.

20. V teh okoliščinah sta pritožnika v sodnem tajništvu Sodišča 23. septembra 2008 vložila to pritožbo, v kateri Sodišču predlagata, naj izpodbijano sodbo razveljavi, ugodi odškodninskim zahtevkom za škodo, ki so bili uveljavljani na prvi stopnji, ali, podredno, zadevo vrne Sodišču prve stopnje ter Svetu in Komisiji naloži plačilo stroškov tega postopka.

21. V odgovorih na pritožbo sta Svet in Komisija Sodišču predlagala, naj pritožbo zavrne in pritožnikoma naloži plačilo stroškov.

22. Pritožnika, Svet in Komisija so podali ustne navedbe na obravnavi 16. septembra 2009.

II – Pravna analiza

A – Uvodne ugotovitve

23. V utemeljitev svoje pritožbe pritožnika navajata dva razloga. Prvi je napačna uporaba prava s strani Sodišča prve stopnje pri razlagi in uporabi pogojev za nepogodbeno odgovornost Skupnosti. Drugi pritožbeni razlog je napačna uporaba prava s strani Sodišča prve stopnje, ker se je razglasilo za nepristojno glede zahtevkov za vračilo protidampinških dajatev, ki sta jih pritožnika plačala, in akcesornih zahtevkov.

24. Kot Svet in Komisija ocenjujem, da je treba obrniti vrstni red preizkusa navajanih pritožbenih razlogov. Ker drugi pritožbeni razlog zadeva pristojnost Sodišča prve stopnje za odločanje o nekaterih odškodninskih zahtevkih, ga je treba nujno obravnavati pred prvim, s katerim se grajajo presoje glede utemeljenosti, ki jih je podalo Sodišče prve stopnje. Poleg tega je Sodišče prve stopnje preizkusilo pogoj glede neposredne vzročne zveze med očitano nezakonitostjo in škodo, ki jo zatrjujeta pritožnika samo glede zahtevkov, za katere je razglasilo, da so dopustni. Če je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti, kot predlagam v nadaljevanju, se bo obravnava prvega torej omejila zgolj na odškodninske zahtevke, ki jih je Sodišče prve stopnje štelo za dopustne.

B – Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava s strani Sodišča prve stopnje, ker se je razglasilo za nepristojno glede zahtevkov za vračilo protidampinških dajatev, ki sta jih pritožnika plačala, in akcesornih zahtevkov.

1. Trditve strank

25. Prvič, pritožnika navajata, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker se je razglasilo za nepristojno za vračilo škode, ki še naprej obstaja zaradi poravnave z nemškimi carinskimi organi. Kot posledica pristopa Sodišča prve stopnje naj bi jima bila s sklenitvijo poravnave, ki jo omogoča nacionalno pravo, odvzeta možnost povračila škode.. Po mnenju pritožnikov pa je podobno kot v primeru, ko po nacionalnem pravu ni pravnih sredstev, dovoljeno vložiti odškodninsko tožbo pred sodiščem Skupnosti, če so bila nacionalna pravna sredstva vložena in izčrpana, saj je to sodišče tudi pristojno za odškodninsko tožbo, ki zadeva odgovornost Skupnosti. Pritožnikov naj ne bi bilo mogoče kaznovati zaradi izvrševanja pravice sklenitve poravnave in ju prikrajšati za učinkovito sodno varstvo. Ob sklicevanju na sodbo Krohn Import-Export proti Komisiji( ) so po njunem mnenju tudi pri zgolj zahtevkih za povračilo protidampinških dajatev tožbe pred sodiščem Skupnosti dopustne, ker so bila nacionalna pravna sredstva izčrpana in ker je za krivdno ravnanje odgovorna institucija Skupnosti.

26. Drugič, pritožnika Sodišču prve stopnje očitata, da je izkrivilo dejanske elemente in dokaze, ko je v točki 68 izpodbijane sodbe razsodilo, da nista predložila najmanjšega dokaza v podkrepitev svojih trditev, da so Skupnost in ruski organi na eni ter kazenski postopki zoper V. Makarova na drugi strani pomembno vplivali na odločitev za poravnavo z nemškimi carinskimi organi.

27. Komisija in Svet predlagata zavrnitev tega pritožbenega razloga. Najprej, ocenjujeta – kot je Sodišče prve stopnje pravilno razsodilo – da so protidampinške dajatve pobrali nacionalni carinski organi, tako da so samo nacionalna sodišča pristojna za odreditev vračila neutemeljeno pobranih dajatev na podlagi skupnostnih določb. Pristojnost sodišča Skupnosti zajema le morebitno škodo, ki presega zgolj povračilo nezakonito pobranih dajatev. Poleg tega po mnenju Komisije utemeljitev pritožnikov ne izpodbije presoje Sodišča prve stopnje.

28. Svet dodaja, da poravnava, sklenjena z nemškimi carinskimi organi, ne more biti podlaga za pristojnost sodišča Skupnosti, kar razlaga s tem, da ta poravnava ne bi odpravila zatrjevane škode, ki naj bi nastala zaradi plačila protidampinških dajatev in odvetniških stroškov. Poravnava namreč v ničemer ne spreminja položaja pritožnikov glede možnosti zahtevanja vračila plačanih protidampinških dajatev in sodnih stroškov, uveljavljanih kot škodo iz člena 288 ES; pritožnika jih namreč nista mogla zahtevati tako pred kot po sklenjeni poravnavi. Po mnenju Sveta naj bi bila edina (običajna) posledica poravnave izključitev nacionalnih pravnih sredstev, ki so bila na voljo za dosego vračila plačanih dajatev.

29. Nazadnje Svet in Komisija zavračata razlago zgoraj navedene sodbe Krohn Import-Export proti Komisiji, ki jo podajata pritožnika. Po mnenju Sveta namreč, prvič, ta sodba ne odgovarja na vprašanje. kaj je mogoče pridobiti iz naslova povračila škode v primeru tožbe, vložene na podlagi člena 288 ES, in, drugič, po mnenju Komisije iz navedene sodbe ni mogoče sklepati, da je za obstoj pristojnosti sodišča Skupnosti dovolj izčrpanje nacionalnih pravnih sredstev.

30. Nazadnje, očitek glede domnevnega izkrivljanja dejstev in dokazov, ki naj bi ga storilo Sodišče prve stopnje, naj bi bil bodisi nedopusten, saj v pritožbi ni navedena pravna posledica tega izkrivljanja, bodisi brezpredmeten, ker Sodišče ni pristojno za obravnavo zahtevka glede plačanih dajatev. V vsakem primeru Svet in Komisija ocenjujeta, da je zatrjevano izkrivljanje neutemeljeno, ker dokazi, ki sta jih pritožnika predložila Sodišču prve stopnje, ne dokazujejo, da sta bila prisiljena v sklenitev poravnave z nemškimi carinskimi organi ali da nista imela druge možnosti, kot da to poravnavo skleneta.

2. Presoja

31. Za uvod je treba poudariti, da pritožnika v pritožbi ne izpodbijata kvalifikacije iz točk 47 in 80 izpodbijane sodbe, da je treba njune odškodninske zahtevke, za katere je Sodišče prve stopnje odločilo, da so nedopustni, obravnavati po eni strani kot zahtevke za vračilo protidampinških dajatev, ki so bile plačane nemškim carinskim organom, in po drugi strani kot zahtevke za vračilo odvetniških stroškov. priglašenih na nacionalni ravni, ki so glede na prve akcesorni.

32. V zvezi s tem pritožnika ne navajata nobene utemeljitve, ki bi lahko izpodbila akcesornost odvetniških stroškov, priglašenih v okviru nacionalnega spora, ki se je nanašal na vračilo protidampinških dajatev, tako da je mogoče obravnavo drugega pritožbenega razloga omejiti na presojo Sodišča prve stopnje glede nepristojnosti za odločanje o zahtevku za vračilo protidampinških dajatev in torej v skladu z izpodbijano sodbo na njegovo nedopustnost.

33. Dalje, pritožnika ravno tako ne izpodbijata uporabe določb CZS, zlasti tistih, ki urejajo „povračilo in odpust dajatev“ ter „pritožbe“, za zahtevke za vračilo plačanih protidampinških dajatev, kot je bilo ugotovljeno v točki 42 izpodbijane sodbe. Poleg tega je treba poudariti, da uporaba teh določb CZS, in sicer zlasti členov 236 in 243, za zahtevke uvoznika za vračilo plačanih protidampinških dajatev izhaja že iz sodbe Ikea Wholesale( ).

34. Kot pa pravilno poudarja Sodišče prve stopnje v točki 43 izpodbijane sodbe, je v sekundarnem pravu Skupnosti, v tem primeru CZS, izrecno določeno pravno sredstvo, ki je na voljo dolžniku uvoznih dajatev, ki meni, da so mu carinski organi neupravičeno naložili take dajatve, pri čemer se to pravno sredstvo uveljavlja na nacionalni ravni v skladu s pritožbenim postopkom, ki ga je uvedla zadevna država članica v skladu z načeli iz členov od 243 do 246 CZS.

35. Zato se mora zainteresirana oseba, kot izhaja tudi iz sodne prakse, kadar je odškodninski zahtevek enak tožbi za vračilo zneska, ki je bil neutemeljeno plačan nacionalnim organom v okviru izvajanja prava Skupnosti, obrniti na pristojna nacionalna sodišča, da ta odločijo o utemeljenosti take tožbe.( )

36. Kadar v tem kontekstu posameznik meni, da je bil oškodovan zaradi uporabe normativnega akta Skupnosti, za katerega meni, da ni zakonit, ima možnost, da ko je izvajanje tega akta zaupano nacionalnim organom, ob tem izvajanju izpodbija veljavnost akta pred nacionalnim sodiščem v okviru spora med njim in nacionalnim organom. To sodišče lahko ali celo mora pod pogoji iz člena 234 ES Sodišču predložiti vprašanje o veljavnosti zadevnega akta Skupnosti( ).

37. Ne da bi pritožnika izpodbijala utemeljenost te sodne prakse, kot jo je tudi v bistvu ponovilo Sodišče prve stopnje v točkah 43, 44 in 57 izpodbijane sodbe, Sodišču prve stopnje v prvi vrsti očitata, da se je razglasilo za nepristojno za obravnavanje njune odškodninske tožbe glede plačila protidampinških dajatev, čeprav so bila nacionalna pravna sredstva vložena (in izčrpana), ne da bi pridobila povračilo celotne škode, ki naj bi jima nastala zaradi nezakonitega ravnanja Skupnosti.

38. Z drugimi besedami, zdi se, da pritožnika menita, da ker jima je poravnava, ki sta jo sklenila z nemškimi carinskimi organi, posledica katere naj bi bilo izčrpanje nacionalnih pravnih sredstev, kljub vsemu naložila del domnevne škode, nastale zaradi neutemeljenega plačila protidampinških dajatev (približno 460.000 EUR), imata pravico zahtevati vračilo tega zneska, ki naj bi bil posledica krivdnega ravnanja, za katero odgovarjajo institucije Skupnosti pred sodiščem Skupnosti, ker naj bi to sodišče v takem primeru moralo izvrševati svojo subsidiarno pristojnost.

39. Res je, da je Sodišče v zadevah Kampffmeyer in drugi proti Komisiji( ) kot pogoj za obravnavo odškodninske tožbe, za katero se izkaže, da je enaka zahtevku za vračilo zneskov, ki so bili neutemeljeno plačani nacionalnim organom, ki jim je naloženo izvajanje predpisov Skupnosti, določilo predhodno izčrpanje nacionalnih pravnih sredstev, tako da se preizkusi, ali zatrjevane škode ni mogoče v prvi vrsti povrniti s tem vračilom( ).

40. V izpodbijani sodbi Sodišče svojega razlogovanja ni toliko oprlo na to, da pritožnika pred predložitvijo zadeve temu sodišču nista izčrpala nacionalnih pravnih sredstev, kot na izključno pristojnost nacionalnih sodišč, da odločijo o zahtevkih za vračilo protidampinških dajatev, ki so bile neutemeljeno plačane, kar potrjujeta zlasti točki 48 in 71 izpodbijane sodbe.

41. Ta pristop ima oporo tudi v sodni praksi Sodišča, zlasti v sodbah Roquette frères proti Komisiji( ) in Vreugdenhil proti Komisiji( ), pri čemer je bila poleg tega zadnja pogosto citirana v izpodbijani sodbi.

42. Medtem ko pogoj izčrpanja nacionalnih pravnih sredstev pomeni pogoj za dopustnost odškodninske tožbe pred sodiščem Skupnosti, je bila v izpodbijani sodbi z natančnejšo obrazložitvijo odškodninska tožba pritožnikov delno zavržena ob opiranju na razlog nepristojnosti Sodišča prve stopnje za obravnavo odškodninske tožbe, ki je enaka tožbi za vračilo neutemeljeno plačanih protidampinških dajatev. Kot je bilo že poudarjeno, je Sodišče prve stopnje kljub temu svoje razlogovanje, ki temelji na nepristojnosti, sklenilo z odločitvijo v točkah 73, 74 in 82 izpodbijane sodbe, da je tožba „nedopustna“ v delu, v katerem se z njo zahteva vračilo neutemeljeno plačanih protidampinških dajatev.

43. Na splošno se ta pristop lahko zdi pretog, ker pomeni, kot ponazarja točka 71 izpodbijane sodbe, da se je Sodišče prve stopnje razglasilo za nepristojno za obravnavo odškodninske tožbe, ki je enaka zahtevku za vračilo neutemeljeno plačanih protidampinških dajatev „tudi v primeru, da bi bila za krivdno ravnanje odgovorna Skupnost“.

44. Ravno tako se zdi, da pomeni, da se je Sodišče prve stopnje razglasilo za nepristojno tudi v primeru, da so bila izčrpana nacionalna pravna sredstva in da vlagatelj zahtevka pred nacionalnimi sodišči, iz kateregakoli razloga ni dobil povračila za vso nastalo škodo, ki je posledica plačila dajatev, tudi če bi bila ta škoda domnevna posledica krivdnega ravnanja institucij Skupnosti. To je poleg tega očitek pritožnikov, ki je delno upošteven, če imamo v mislih, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Vreugdenhil proti Komisiji preverilo, ali je zadevno podjetje pred nacionalnimi sodišči dejansko pridobilo celotno povračilo nacionalnim organom neutemeljeno plačanih zneskov( ), s čimer je bila dopuščena možnost, da se Sodišče razglasi za pristojno za odločanje o zahtevku za povračilo, če Vreugdenhil ne bi dobil popolnega vračila pred nacionalnimi sodišči.

45. Čeprav lahko nekateri deli razlogovanja izpodbijane sodbe puščajo dvom o posledicah, ki bi jih Sodišče prve stopnje izvajalo v okoliščinah, podobnih opisanim v prejšnji točki, se mi zdi, da v tem primeru utemeljitev pritožnikov ne more uspeti, saj lahko Sodišče prve stopnje le ugotovi nedopustnost njune zahteve za vračilo neutemeljeno plačanih protidampinških dajatev.

46. Prvič, utemeljitev pritožnikov se opira na grajo, ki je v fazi pritožbe nedopustna in ki zadeva presojo dejstev s strani Sodišča prve stopnje, v skladu s katero je sklenitev poravnave med pritožnikoma in nemškimi carinskimi organi pomenila ustavitev postopkov s pravnimi sredstvi, ki so bila vložena na nacionalni ravni, pri čemer pritožnika v zvezi s tem ne zatrjujeta izkrivljanja dokazov s strani Sodišča prve stopnje( ).

47. Drugič, po mojem Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da ni ugotovilo, da sta pritožnika z zadevno poravnavo izčrpala nacionalna pravna sredstva v smislu sodne prakse Sodišča.

48. V smislu te sodne prakse namreč izčrpanje nacionalnih pravnih sredstev pomeni izčrpanje „tako upravnih kot sodnih sredstev v okviru nacionalnega prava, ki se uporabi“( ) za pridobitev vračila neutemeljeno plačanih zneskov. Sodišče prve stopnje pa je v točki 56 izpodbijane sodbe suvereno presodilo, da sta se pritožnika z zadevno poravnavo odpovedala temu, da nacionalna sodišča odločajo o njunih zahtevkih za vračilo protidampinških dajatev, ki sta jih plačala, zaradi česar pritožnika ne moreta utemeljeno zatrjevati, da sta izpolnila pogoj izčrpanja vseh upravnih in sodnih sredstev v okviru nacionalnega prava, ki se uporabi, v smislu sodne prakse Sodišča.

49. Tretjič, v nasprotju s tem, kar navajata pritožnika, sklenitev poravnave z nemškimi carinskimi organi ni v ničemer primerljiva s položajem, v katerem nacionalno pravo ne predvideva nobenega nacionalnega pravnega sredstva, ker so bili ravno s to poravnavo ustavljeni postopki v zvezi z nacionalnimi pravnimi sredstvi, ki jih predvideva CZS in katerih predmet je vračilo neutemeljeno plačanih protidampinških dajatev.

50. V zvezi s tem se pritožnika ne moreta utemeljeno sklicevati na zgoraj navedeno sodbo Krohn Import-Export proti Komisiji, ker je glede na dejansko stanje v navedeni zadevi Sodišče zavrnilo uporabo pogoja izčrpanja nacionalnih pravnih sredstev, ki je prvi pogoj za dopustnost odškodninske tožbe pred sodiščem Skupnosti, saj taka pravna sredstva niso mogla pripeljati do povrnitve zatrjevane škode( ). V tem primeru pa je Sodišče prve stopnje, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točkah od 64 do 67 izpodbijane sodbe odločilo, da so bila nacionalna pravna sredstva, ki jih predvideva CZS, primerna za učinkovito zagotovitev vračila protidampinških dajatev, ki ga zahtevata pritožnika.

51. Četrtič, tudi zatrjevano izkrivljanje dejstev in dokazov, ki so bili obravnavani v točki 68 izpodbijane sodbe, je treba po mojem zavrniti.

52. Spominjam, da je Sodišče prve stopnje v točki 68 izpodbijane sodbe zavrnilo utemeljitev pritožnikov, da s poravnavo z nemškimi carinskimi organi nista ustavila postopkov v zvezi z nacionalnimi pravnimi sredstvi po lastni volji, temveč sta bila k temu prisiljena zaradi pritiska organov Skupnosti ali ruskih organov v tej smeri:

„68. […] Najprej je treba v zvezi s tem ugotoviti, da tožeči stranki ne predložita nobenega dokaza v utemeljitev svoje trditve, da so organi Skupnosti ali ruski organi pritiskali nanju, da skleneta poravnavo, niti da sta bili zaradi pritiska, ki sta mu bili izpostavljeni, prisiljeni skleniti poravnavo. Tožeči stranki sta namreč v utemeljitev svoje trditve predložili le dopise med ruskimi organi, organi Skupnosti in nemškimi organi, ki so se v bistvu nanašali na vprašanje uvrstitve uvoza cevi, pri čemer iz njih ne izhaja, da sta bili tožeči stranki s strani teh organov kakorkoli prisiljeni, da ustavita nacionalne postopke, ki so bili sproženi. Dalje je treba poudariti, da se vsekakor zdi, da sta tožeči stranki glede tega vprašanja v protislovju, ker se izkaže, da se opirata na dejstvo, da sta sami želeli skleniti poravnavo, da bi zmanjšali svojo škodo. Tožeči stranki v zvezi s tem namreč zlasti navajata, da je ‚[družba Trubowest] končno uspela zmanjšati svojo izgubo s poravnavo, ker je, namesto da bi plačala vse zneske, ki izhajajo iz nalogov za izterjavo, izdanih zaradi neplačila dajatev, privolila, da plača manjši znesek, ki pa je še vseeno znaten‘. Nazadnje je treba ugotoviti, da tožeči stranki ne predložita nobenega dokaza, da jima kazenski postopek zoper V. Makarova ni pustil nobene druge možnosti, kot da skleneta poravnavo, ali da je ta kazenski postopek očitno pomenil zlorabo.“

53. Čeprav je v skladu z ustaljeno sodno prakso izkrivljanje dokazov, predloženih sodišču prve stopnje, predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe, je treba spomniti, da mora izkrivljanje biti očitno iz listin v spisu, ne da bi bilo treba opraviti novo presojo dejanskega stanja in dokazov( ), in da ga mora to dokazati tisti, ki ga zatrjuje( ). Poleg tega iz člena 225 ES, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 112(1)(c) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi med drugim navesti pravne trditve, ki posebej utemeljujejo predlog( ).

54. Vendar pritožba pritožnikov po mojem mnenju ne izpolnjuje teh pogojev. V pritožbi zlasti ni navedeno, kateri so natančni dokazi, ki sta jih pritožnika predložila Sodišču prve stopnje in naj bi jih to izkrivilo ter naj bi podpirali njuno utemeljitev. Poleg tega pritožnika zgolj s sklicevanjem, brez nadaljnje pojasnitve, na priloge k njuni repliki, predloženi Sodišču prve stopnje, dejansko predlagata, naj Sodišče ponovno presodi vsebino teh prilog, kar ne spada v njegovo pristojnost v okviru pritožbe.

55. Dejstvo, ki je razvidno iz vsebine navedenih prilog, da so bili organi Skupnosti in ruski organi obveščeni o sporu glede uvrstitve uvoza cevi med pritožnikoma in nemškimi carinskimi organi, nikakor ne dokazuje, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo dokaze, ko je razsodilo, da ti nikakor ne dokazujejo, da sta bila pritožnika kakorkoli prisiljena končati nacionalne postopke, ki so se začeli s sklenitvijo zadevne poravnave.

56. Poleg tega je treba, kot je pravilno navedel Svet v odgovoru na pritožbo, prav tako zavrniti trditev pritožnikov glede domnevnega izkrivljanja dokazov, ki se nanaša na vpliv, ki naj bi ga imel kazenski pregon zoper V. Makarova na sklenitev poravnave z nemškimi carinskimi organi. V prilogi 7 k pritožbi, ki vsebuje odločbo o ustavitvi kazenskega pregona, ki jo je novembra 2002 sprejelo Landgericht Kleve, torej dve leti pred zadevno poravnavo, namreč ni dokazano, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo dokaze, ko je ugotovilo, da pritožnika nista predložila potrebnih dokazov, na podlagi katerih bi bilo razvidno, da V. Makarov ni imel druge možnosti, kot skleniti to poravnavo.

57. Glede na vse te ugotovitve predlagam, naj se drugi pritožbeni razlog zavrne.

C – Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava glede razlage in uporabe pogojev za nepogodbeno odgovornost Skupnosti

58. Ta pritožbeni razlog ima dva dela. Prvi se nanaša na napačno razlago pogojev za nepogodbeno odgovornost Skupnosti. Drugi se nanaša na napačno uporabo pogoja glede obstoja neposredne vzročne zveze med domnevno nezakonitostjo dokončne uredbe in zatrjevano škodo.

1. Prvi del prvega pritožbenega razloga: napačna razlaga pogojev za nepogodbeno odgovornost Skupnosti

a) Utemeljitev strank

59. Pritožnika v pritožbi zatrjujeta, da je bilo v izpodbijani sodbi napačno uporabljeno pravo, ker Sodišče prve stopnje pred preizkusom vzročne zveze ni presodilo očitanega nezakonitega ravnanja. Pritožnika sta na obravnavi ta očitek nekoliko preoblikovala, pri čemer sta navedla, da kadar sodišče Skupnosti preizkuša obstoj ali neobstoj vzročne zveze ali pretrganje te zveze, se ne more izogniti preizkusu, v kakšen pravni okvir se umešča ta zveza, in sicer zlasti krivdnega ravnanja, na katero se navezuje.

60. Svet in Komisija menita, da v skladu s sodno prakso Sodišče prve stopnje ni dolžno odločati o vseh pogojih za nepogodbeno odgovornost Skupnosti, če eden od njih manjka. Nobenega pravila naj ne bi bilo, ki bi Sodišče prve stopnje zavezovalo, da se izreče o očitani nezakonitosti pred preizkusom obstoja vzročne zveze med to nezakonitostjo in zatrjevano škodo.

b) Presoja

61. Glede na sodno prakso Sodišča trditev pritožnikov v podporo prvemu delu prvega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

62. Opozoriti je treba, da morajo biti za nepogodbeno odgovornost Skupnosti izpolnjeni trije pogoji, in sicer nezakonitost ravnanja, ki se očita institucijam, dejanskost zatrjevane škode in obstoj vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo( ).

63. V skladu s sodno prakso morajo biti ti trije pogoji kumulativno izpolnjeni, tako da je mogoče odškodninsko tožbo zavrniti, če eden od njih ni izpolnjen, ne da bi bilo treba preizkusiti druge pogoje( ).

64. Poleg tega, kot pritožnika priznavata v točki 5 pritožbe, sodišče Skupnosti nikakor ni dolžno preizkusiti pogojev za odgovornost institucije v določenem vrstnem redu( ).

65. Ta presoja se običajno uporablja za preizkus pogoja vzročne zveze med domnevno nezakonitim ravnanjem in zatrjevano škodo.

66. V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče že potrdilo stališče Sodišča prve stopnje, da sodišče ni dolžno prednostno preizkusiti obstoja krivde institucije, če sodišče, ki odloča na prvi stopnji, meni, da eden od preostalih dveh pogojev ni izpolnjen v zadevi, ki mu je bila predložena( ).

67. Ker je v obravnavani zadevi Sodišče prve stopnje menilo, da pogoj vzročne zveze med zatrjevanim krivdnim ravnanjem in domnevno nastalo škodo ni bil izpolnjen, nikakor ni bilo dolžno odločati o obstoju krivde institucij pri sprejemanju dokončne uredbe ali o domnevno dejanski škodi, nastali pritožnikoma. Zato se je lahko upravičeno omejilo na presojo pogoja vzročne zveze, pri čemer je zgolj za to presojo predpostavilo, da sta bila, kot sta zatrjevala pritožnika, druga dva pogoja izpolnjena, kar je razvidno zlasti iz točk 98, 107 in 121 izpodbijane sodbe.

68. Dodajam, da pritožnika nista pojasnila, kakšen vpliv naj bi imel preizkus očitanega krivdnega ravnanja s strani Sodišča prve stopnje, tako glede presoje pogoja vzročne zveze, ki je bila opravljena v izpodbijani sodbi, kot tudi glede izreka te sodbe.

69. Seveda bi bilo treba le v primeru, da bi Sodišče ugotovilo, da je treba izpodbijano sodbo razveljaviti, ker ni bila podana vzročna zveza med nezakonitim ravnanjem in škodo, ki ju zatrjujeta pritožnika, šteti, da je Sodišče prve stopnje ravnalo napačno, ker ni odločilo vsaj o enem od drugih dveh pogojev za nepogodbeno odgovornost Skupnosti. Vendar iz razlogov, navedenih v okviru preizkusa drugega dela tega pritožbenega razloga, menim, da Sodišče ne bi moglo priti do take ugotovitve.

70. Zato je treba po mojem mnenju prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.

2. Drugi del prvega pritožbenega razloga: napačna uporaba pogoja neposredne vzročne zveze med zatrjevano nezakonitostjo dokončne uredbe in zatrjevano škodo

a) Utemeljitev strank

71. Pritožnika najprej trdita, da je ustrezno merilo za ugotovitev, ali je pogoj vzročne zveze izpolnjen, obstoj neposredne vzročne zveze med očitano nezakonitostjo in škodo, katere povrnitev se zahteva. V zvezi s tem menita, da je Sodišče prve stopnje v točki 112 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da sta se oprla na drugačno pojmovanje vzročne zveze, ki odstopa od pojmovanja prava Skupnosti. Nasprotno, pritožnika naj bi pred Sodiščem prve stopnje zatrjevala, da če nezakonita dokončna uredba ne bi bila sprejeta, ne bi utrpela škode, ker nezakonite protidampinške dajatve ne bi bile plačane. Vendar pritožnika menita, da je Sodišče prve stopnje merilo vzročnosti uporabilo prestrogo, utemeljeno na izključni in neposredni škodi, kar naj bi bilo v nasprotju z njegovo sodno prakso, v tej zadevi s točko 81 sodbe FIAMM in FIAMM Technologies proti Svetu in Komisiji( ).

72. Dalje, glede ugotovitve Sodišča prve stopnje, ki se nanaša na neobstoj dovolj neposredne vzročne zveze v tej zadevi, pritožnika Sodišču prve stopnje očitata, da je izhajalo iz dveh nepotrjenih in neupoštevnih hipotez, in sicer glede vprašanja, ali je dokončna uredba zajemala proizvode, ki sta jih uvozila pritožnika, ter ali sta napačno uvrstila svoj uvoz, namesto da bi preverilo, ali bi škoda nastala tudi, če Skupnost ne bi ravnala nezakonito. V zvezi s tem pritožnika ponovno navajata, da Sodišče prve stopnje ne bi smelo opustiti odločanja o obstoju krivdnega ravnanja institucij Skupnosti.

73. Glede prve hipoteze, ki jo je preizkusilo Sodišče prve stopnje, in sicer, da dokončna uredba ni zajemala uvoza in da pritožnika nista napačno uvrstila svojega uvoza, zadnja trdita, da se je Sodišče prve stopnje v bistvu izreklo za nepristojno, ker so nastalo škodo povzročili nemški carinski organi, kar naj bi bilo v nasprotju s sklepom Sodišča prve stopnje v zadevi Sinara Handel proti Svetu in Komisiji( ), ki je bil izrečen glede enakega zatrjevanega krivdnega ravnanja. Poleg tega pritožnika opozarjata, da nista zahtevala povrnitve škode, nastale zaradi domnevno napačne uvrstitve njunega uvoza s strani nemških carinskih organov, ampak povrnitev škode, ki je nastala zaradi nezakonitih protidampinških dajatev, uvedenih z dokončno uredbo. Poleg tega naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo trditev pritožnikov glede diskrecijske pravice nemških organov, preden je v točkah 114 in 115 izpodbijane sodbe ugotovilo, da v bistvu ni pristojno za odločanje o škodi, nastali z nacionalnimi ukrepi.

74. Glede druge hipoteze, na katero se je oprlo Sodišče prve stopnje, pritožnika menita, da je Sodišče prve stopnje napačno razsodilo, da je bila vzročna zveza pretrgana z njunim premalo skrbnim ravnanjem, ker nista zahtevala zavezujočih tarifnih informacij, ne da bi predhodno ugotovilo obstoj vzročne zveze. Pritožnika prav tako trdita, da če bi dokončna uredba zajemala njun uvoz, bi bila še naprej dolžna plačevati nezakonito uvedene protidampinške dajatve in bi jima nastala škoda, vsaj v zvezi z izgubljenim dobičkom družbe Trubowest, neizplačilom plač V. Makarovu in škodo, nastalo z izvršilnimi ukrepi nemških carinskih organov, ki so bili dolžni pobrati dajatve, dolgovano v skladu z dokončno uredbo. Pritožnika trdita, da bi jima škoda nastala tudi, če bi zahtevala zavezujoče tarifne informacije, ker bi morala v vsakem primeru plačati dajatve.

75. Na koncu pritožnika Sodišču prve stopnje očitata, da je ravnalo protislovno, ker je v točki 121 izpodbijane sodbe razsodilo, da sta pritožnika dokazala skrbnost, medtem ko jima je v točki 133 navedene sodbe očitalo pomanjkanje potrebne skrbnosti.

76. Medtem ko se Svet najprej sprašuje, zlasti v zvezi z nestrukturirano utemeljitvijo pritožnikov, ali ta del dovolj jasno opredeljuje napačno uporabo prava pri razlogovanju Sodišča prve stopnje, Komisija meni, da je bistvo pritožnikovih očitkov v prerekanju dejstev, ki so bila predmet presoje na prvi stopnji, razen trditve, da je Sodišče prve stopnje prestrogo uporabilo merilo vzročne zveze.

77. Poleg tega Komisija dodaja, da če se je pri razlogovanju Sodišča prve stopnje napačno uporabilo pravo, je bila ta napaka, ki se nanaša na hipotezo, da uvoz pritožnikov spada na področje uporabe dokončne uredbe, storjena v korist pritožnikov. Po mnenju Komisije namreč ni bilo nikakor potrebno, da je Sodišče prve stopnje predvidelo ta primer, ki je enakovreden priznanju, da je bil lahko eden od pogojev za odgovornost na podlagi člena 288 ES izpolnjen, čeprav pritožnika nista vložila nobenega truda, da bi na prvi stopnji dokazala, da je njun uvoz spadal na področje uporabe dokončne uredbe, temveč sta ravnala ravno nasprotno. Vendar bi bila po mnenju Komisije namreč le v tem primeru morebiti podana odgovornost Skupnosti na podlagi člena 288 ES, če bi pritožnika dokazala, da jima je nastala škoda zaradi pravilne uporabe dokončne uredbe s strani nemških carinskih organov.

78. Svet in Komisija vsekakor menita, da trditve pritožnikov niso utemeljene.

79. Komisija najprej opozarja, da se v nasprotju z navedbami pritožnikov Sodišče prve stopnje nikoli ni izreklo za nepristojno glede odškodninskih zahtevkov, razen pri zahtevkih, ki so se nanašali na plačilo protidampinških dajatev. V zvezi s tem Svet in Komisija trdita, da sklicevanje na zgoraj navedeni sklep Sodišča prve stopnje v zadevi Sinara Handel proti Svetu in Komisiji ni ustrezno, zlasti zato, ker se škoda, zatrjevana v tej zadevi, nanaša ravno na plačilo protidampinških dajatev, in ne na druge vrste škode, ki so bile predmet preizkusa utemeljenosti v izpodbijani uredbi.

80. Dalje, Svet zavrača tezo pritožnikov, da je zadostna vzročna zveza dokazana, če ob neobstoju očitanega nezakonitega akta pritožnikoma ne bi nastala škoda. Tako pojmovanje vzročne zveze bi bilo v nasprotju s sodno prakso, navedeno v izpodbijani sodbi. Poleg tega Komisija meni, da Sodišče prve stopnje nikakor ni uporabilo prestrogega merila vzročne zveze in njegovo stališče naj bi bilo vsekakor v skladu s stališčem, ki ga je sprejelo v zgoraj navedeni sodbi FIAMM in FIAMM Technologies proti Svetu in Komisiji.

81. Nazadnje, Svet in Komisija menita, da je Sodišče prve stopnje pri presoji vzročne zveze pravilno analiziralo zgoraj navedeni hipotezi dejanskega stanja v zvezi z dvoumnostjo, ki jo na tem mestu ustvarjata pritožnika sama. Po mnenju Sveta in Komisije se očitki pritožnikov v zvezi s tem nanašajo na prerekanje presoje dejstev in ne dokazujejo, da je analiza vzročnosti, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje pravno napačna.

82. Glede očitkov pritožnikov glede preizkusa prve hipoteze, ki ga je opravilo Sodišče prve stopnje, Svet in Komisija menita, da pritožnika nikakor nista podprla svojih trditev.

83. Glede očitkov, navedenih zoper analizo Sodišča prve stopnje v okviru druge hipoteze, Svet in Komisija opozarjata, da se je v nasprotju z navedbami pritožnikov Sodišče prve stopnje pri preizkusu omejilo na škodo, ki se ne nanaša na plačilo protidampinških dajatev. Poleg tega Svet meni, da pritožnika nista dokazala, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da je dejstvo, da pritožnika nista ravnala skrbno, pretrgalo (morebitno) zvezo med dokončno uredbo in odškodninskimi zahtevki, ki se ne nanaša na plačilo protidampinških dajatev. Svet v zvezi s tem dodaja, da ni bilo nobenega protislovja v obrazložitvi med točkama 121 in 133 izpodbijane sodbe, ker v prvi sploh ni bilo ugotovljeno, da sta pritožnika dokazala posebno skrbnost. Poleg tega je po mnenju Komisije jasno, da je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila vzročna zveza pretrgana zaradi nezadostne skrbnosti pritožnikov, ker je pred tem predpostavilo, da je zadevno ravnanje prispevalo k zatrjevani škodi. Na koncu se je po mnenju Komisije zgolj zato, ker pritožnika nista vnaprej pridobila zavezujoče tarifne informacije, njun položaj razvil, kot se je, in nastala je škoda, pri čemer torej položaj in škoda nista neposredna posledica sprejetja dokončne uredbe, kot je pravilno razsodilo Sodišče prve stopnje v točki 116 izpodbijane sodbe.

b) Presoja

i) Dopustnost

84. V nasprotju s trditvijo Sveta in Komisije menim, da ta del prvega pritožbenega razloga v celoti (ali v bistvenem delu) ni dopusten.

85. V zvezi s tem je treba pojasniti, da je Sodišče že razsodilo, da je na področju nepogodbene odgovornosti Skupnosti vprašanje obstoja vzročne zveze med dejstvom, ki je bilo povod, in škodo, ki je pogoj za uveljavljanje te odgovornosti, pravno vprašanje (to je vprašanje glede kvalifikacije dejanskega stanja s strani sodišča prve stopnje), ki je zato podrejeno nadzoru Sodišča v okviru pritožbe( ).

86. Vendar ne morem razumeti, zakaj se ne bi mogla taka rešitev uporabiti za nasprotno situacijo, to je situacijo, v kateri sta pritožnika v svoji pritožbi Sodišču prve stopnje očitala, da je izključil obstoj vzročne zveze med krivdnim ravnanjem in zatrjevano škodo glede dejanskega stanja, ki se je navajalo pred njim v tej zadevi. Namreč, tudi pri tem gre za kvalifikacijo dejanskega stanja, ki mora biti zato prav tako predmet nadzora Sodišča, kadar odloča v okviru pritožbe.

87. Vendar je treba v zvezi z zmedo, ki jo glede tega v pritožbi ustvarjata pritožnika, ki večkrat navajata škodo, ki naj bi jo jima povzročilo plačilo domnevno nezakonitih protidampinških dajatev, pojasniti, da se glede na odgovor na drugi pritožbeni razlog, preizkus tega dela prvega pritožbenega razloga ne more raztezati na dva odškodninska zahtevka, ki ju je Sodišče prve stopnje – po mojem mnenju pravilno – razglasilo za nedopustna.

88. Iz tega je po mojem mnenju razvidno, da je drugi del prvega pritožbenega razloga dopusten, če se z njim Sodišču prve stopnje očita, da je izključilo vzročno zvezo med krivdnim ravnanjem, ki se očita institucijam Skupnosti, in materialno škodo zaradi izgubljenega dobička družbe Trubowest in izgube plač V. Makarova, na eni strani ter nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel zadnji, na drugi strani.

ii) Utemeljenost

89. V skladu s sodno prakso je vzročna zveza, potrebna za nepogodbeno odgovornost Skupnosti v smislu člena 288, drugi odstavek, ES, podana, kadar je škoda neposredna posledica zadevnega krivdnega ravnanja( ).

90. Sodišče prve stopnje mora torej, kot je dejansko storilo v izpodbijani sodbi, pri čemer pritožnika tega ne izpodbijata, preizkusiti, ali je bilo zatrjevano nezakonito ravnanje v tej zadevi neposreden vzrok za zatrjevano škodo, da bi ugotovilo obstoj neposredne vzročne zveze med ravnanjem, očitanim Skupnosti, in zatrjevano škodo( ).

91. Sodišče prve stopnje je v točkah 100 in 101 izpodbijane sodbe prav tako pravilno opozorilo, da je treba pri preizkusu vzročne zveze, ki mora obstajati med ravnanjem, očitanim Skupnosti, in škodo, ki jo zatrjuje oškodovanec, preveriti, ali je zadnji dokazal potrebno skrbnost, da bi se izognil škodi oziroma omejil njen obseg( ), saj bo sicer škodo nosil sam, kar pomeni, da tudi če je očitano ravnanje prispevalo k nastanku zatrjevane škode, lahko vzročno zvezo pretrga malomarno ravnanje oškodovanca, ki lahko torej pomeni odločilni vzrok te škode.

92. Pritožnika, ne da bi prerekala te predpostavke, Sodišču prve stopnje najprej očitata, da je izhajalo iz dveh neupoštevnih hipotez za preizkus dovolj neposredne vzročne zveze med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo.

93. V zvezi s tem je pravilno, da je Sodišče prve stopnje za izvedbo svojega nadzora glede obstoja dovolj neposredne vzročne zveze, preverilo, prvič, ali bi bilo mogoče tako zvezo ugotoviti, če dokončna uredba ne bi zajemala njunega uvoza in torej če pritožnika nista napačno uvrstila svojega uvoza. V tem primeru je Sodišče prve stopnje v točkah od 108 do 115 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so za zatrjevano škodo odgovorni izključno nemški carinski organi, ker so na navedeni uvoz naložili protidampinške dajatve, čeprav ni spadal na področje uporabe dokončne uredbe. Sodišče prve stopnje je torej ugotovilo, da v takem primeru Skupnost ne bi mogla biti odgovorna.

94. Sodišče prve stopnje je v točkah od 116 do 133 izpodbijane sodbe preizkusilo nasprotni primer, in sicer če dokončna uredba zajema uvoz pritožnikov, vendar ga ta dva nista pravilno uvrstila. Na podlagi tega preizkusa je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da odgovornost Skupnosti niti v tem primeru ne bi bila podana, ker bi odločilni vzrok zatrjevane škode izhajal iz ravnanja pritožnikov.

95. Na splošno se mi pristop Sodišča prve stopnje s tem, da je preizkusilo dejanska primera, ne da bi preizkusilo, kateri od teh dveh je pravilen, nikakor ne zdi napačen, zlasti glede na okoliščine te zadeve.

96. Nedvomno je očitno bolj zaželeno, da lahko Sodišče prve stopnje kot sodišče, ki meritorno odloča o zadevi, obravnava vse dejanske ugotovitve za rešitev spora, ki mu je predložen. Res je tudi, da če sodišče svoje razlogovanje kot v tej zadevi utemeljuje na dveh diametralno nasprotujočih si primerih, je eden od njiju nujno napačen.

97. Vendar Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da se je oprlo na taki hipotetični dejanski stanji, zlasti če ti zajemata vse predstavljive možnosti danega primera in njun obratni preizkus pripelje do iste rešitve. Poleg tega se mi zdi pristop sodišča, ki meritorno odloča o zadevi, ki svoje razlogovanje utemeljuje na hipotezah, namesto da bi ugotavljalo dejstva, tudi edina možna pot, ker je kot v tej zadevi zadevno dejansko stanje, in sicer vprašanje, ali je bil uvoz pritožnikov pravilno tarifno uvrščen, predmet protislovij, kot je razvidno iz točk 105 in 106 izpodbijane sodbe – pri čemer se poleg tega o teh protislovjih ni razpravljalo na obravnavi pred Sodiščem – in ker je to vprašanje v skladu z določbami CZS, kot so bile navedene v točki 124 izpodbijane sodbe, predvsem predmet presoje nacionalnih carinskih organov. Poleg tega po mojem mnenju pristop iz izpodbijane sodbe prispeva tudi k dobremu delovanju pravosodja, in sicer tako, da se kar najizčrpneje odgovori na trditve pritožnikov, ki sta jih podala na prvi stopnji.

98. Glede na to se mi zdi, da ni mogoče sprejeti neupoštevnosti hipotetičnega dejanskega stanja – na podlagi katerega je Sodišče prve stopnje utemeljilo svoje presoje – na katero se sklicujeta pritožnika. Na podlagi analize teh dveh hipotez je bilo namreč mogoče natančno presoditi, ali so bile za zatrjevano škodo neposredno odgovorne institucije Skupnosti, ker so sprejele domnevno nezakonito dokončno uredbo.

99. Upoštevnost teh hipotez je po mojem mnenju jasna, če upoštevamo, da se eden od odškodninskih zahtevkov, ki jih zatrjujeta pritožnika, nanaša na izgubo dobička družbe Trubowest, ki izhaja iz njene odločitve, da s 27. oktobrom 1999 prekine uvoz zadevnega blaga v Skupnost zaradi uvedbe protidampinških dajatev. Namreč, da bi se preverilo, ali je bila uvedba protidampinških dajatev z dokončno uredbo v skladu z merilom sodne prakse neposredni vzrok za izgubljeni dobiček družbe, je vsekakor prav, da je Sodišče prve stopnje, namesto da bi samo ugotovilo in presodilo dejansko stanje, upoštevalo tako hipotetično dejansko stanje, na podlagi katerega uvoz pritožnikov v zvezi z njegovo tarifno uvrstitvijo resnično spada na področje dokončne uredbe, kot tudi nasprotno dejansko stanje.

100. Tako je, prvič, če uvoz pritožnikov ne spada na področje dokončne uredbe, pravno pravilna ugotovitev, kot je med drugim ugotovilo Sodišče prve stopnje v točkah od 108 do 110 izpodbijane sodbe, da pritožnika zatrjevanega izgubljenega dobička ne bi mogla pripisati domnevno nezakonitemu sprejetju dokončne uredbe s strani institucij Skupnosti, ker sprejetje te uredbe ni moglo nikakor vplivati na ta uvoz.

101. V zvezi s tem, ravno glede prve hipoteze, ki jo je preizkusilo Sodišče prve stopnje, ni nobene podlage za to, da sta mu pritožnika očitala tudi, da se je oprlo „na prestrogo merilo vzročnosti, ki temelji na izključni in neposredni škodi“. Nasprotno, Sodišče prve stopnje je pravilno opozorilo, zlasti v točki 113 izpodbijane sodbe, da sodna praksa Sodišča izključuje možnost, da bi bila podana odgovornost Skupnosti za škodo, katere neposredni vzrok je domnevno krivdno ravnanje tretjih oseb, in sicer v obravnavani zadevi nemških carinskih organov.

102. Po mojem mnenju so dodatne trditve, ki sta jih navedla pritožnika, popolnoma brezpredmetne, ker se nanašajo le na prerekanje presoj, ki so povsem drugotnega pomena glede na glavno ugotovitev, ki izhaja iz analize prve hipoteze Sodišča prve stopnje, na podlagi katere pritožnika zatrjevane škode nista mogla pripisati domnevno krivdnemu ravnanju Skupnosti. Naj dodam, da se ta presoja nanaša zlasti na večkratno sklicevanje pritožnikov na zgoraj navedeni sklep Sinara Handel proti Svetu in Komisiji, kot na merilo preizkusa veljavnosti izreka izpodbijane sodbe, pri čemer je Sodišče obravnavalo le pritožbo zoper navedeno sodbo in ni bilo vezano na navedeni sklep.

103. Drugič, če bi zadevni uvoz spadal na področje uporabe dokončne uredbe, kar je hipoteza iz točk od 116 do 133 izpodbijane sodbe, bi moralo Sodišče prve stopnje torej preveriti, ali bi bil lahko izgubljeni dobiček družbe Trubowest – in druga dva odškodninska zahtevka – ki naj bi ga povzročilo domnevno nezakonito sprejetje dokončne uredbe, predvsem posledica drugega vzroka.

104. Vendar je v skladu s sodno prakso Sodišča, kot je bila navedena v točkah 100 in 101 izpodbijane sodbe, Sodišče prve stopnje opravilo ravno ta nadzor v okviru druge hipoteze, ki jo je preizkusilo, in ga sklenilo z ugotovitvijo, da je bil glavni vzrok za dva zatrjevana odškodninska zahtevka za premoženjsko škodo in za zatrjevano nepremoženjsko škodo malomarno oziroma ne dovolj skrbno ravnanje pritožnikov.

105. V zvezi s tem menim, da pritožnika Sodišču prve stopnje napačno očitata, da je zlasti v točki 122 izpodbijane sodbe ugotovilo pretrganje vzročne zveze, ne da bi predhodno ugotovilo obstoj take zveze. Iz navedene točke izpodbijane sodbe je namreč jasno razvidno, da je Sodišče prve stopnje za presojo obstoja vzročne zveze preizkusilo hipotetični primer domnevno krivdnega ravnanja Sveta in Komisije, ki naj bi prispevalo k nastanku zatrjevane škode, na podlagi česar je ugotovilo, da glede na obravnavano zadevo pritožnika nikakor nista dokazala potrebne skrbnosti, da bi preprečila ali omejila navedeno škodo, pri čemer gre za okoliščino, na podlagi katere je mogoče v skladu s sodno prakso izključiti obstoj dovolj neposredne vzročne zveze med zatrjevano škodo in zatrjevanim krivdnim ravnanjem Skupnosti.

106. Zato je bil podroben preizkus, ki ga je opravilo Sodišče prve stopnje v točkah od 122 do 132 izpodbijane sodbe, ki se nanaša na pretrganje vzročne zveze zaradi ne dovolj skrbnega ravnanja pritožnikov, saj nista ravnala na podlagi posebnega postopka, določenega v CZS, tako da bi jima bila zagotovljena pravna varnost glede pravilnosti tarifne uvrstitve njunega uvoza, utemeljen na predhodni premisi, da je zadevno krivdno ravnanje prispevalo k zatrjevani škodi.

107. Poleg tega je napačno, da se pritožnika v svojih očitkih glede utemeljenosti presoje Sodišča prve stopnje sklicujeta na domnevno nezakonito plačilo protidampinških dajatev, ker se navedena presoja ne nanaša na ta odškodninski zahtevek.

108. Nazadnje, pritožnika z zatrjevanjem protislovne obrazložitve med točkama 121 in 133 izpodbijane sodbe po mojem mnenju navedeni točki razlagata napačno. Nikjer v točki 121 izpodbijane sodbe namreč ni ugotovljena posebna skrbnost pritožnikov. V tej točki je navedeno, da tudi če bi šlo za krivdno ravnanje institucij Skupnosti, to ravnanje „ob upoštevanju skrbnosti, ki naj bi jo dokazala pritožnika,“ ne bi moglo biti odločilni vzrok za škodo, ki jo zatrjujeta pritožnika, pri čemer se mi zdi, da se je Sodišče prve stopnje sklicevalo na raven skrbnosti pritožnikov, ne da bi dejansko presodilo skrbnost, ki sta jo izkazovala, pri čemer je bila ta predmet presoje v točki 122 izpodbijane sodbe, katere besedilo je bilo v obliki začasne ugotovitve povzeto v točki 133 navedene sodbe.

109. Iz vseh teh razlogov menim, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga in zato ta pritožbeni razlog zavrniti.

110. Na podlagi navedenega bi bilo treba pritožbo po mojem mnenju zavrniti.

III – Stroški

111. V skladu s členom 122(1) Poslovnika Sodišče odloči o stroških, če pritožba ni utemeljena. V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 Poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker sta Komisija in Svet predlagala, naj se pritožnikoma naložijo stroški postopka, in ker zadnja s svojimi pritožbenimi razlogi po mojem mnenju ne moreta uspeti, jima je treba naložiti plačilo stroškov v zvezi s pritožbo.

IV – Predlog

112. Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj razsodi:

1. Pritožba se zavrne.

2. Družbi Trubowest Handel GmbH in Victorju Makarovu se naloži plačilo stroškov.