ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Ali spadajo pogodbe o lizingu motornih vozil z obračunom kilometrov, katerih fiksno obdobje veljavnosti je približno dve leti ali dlje, ki so bile sklenjene ob izključitvi pravice do redne odpovedi, pri katerih mora potrošnik poskrbeti za zavarovanje avtomobilske odgovornosti in polno kasko zavarovanje vozila, je njegova naloga tudi uveljavljanje pravic iz naslova odgovornosti za stvarne in pravne napake izpolnitve v razmerju do tretjih oseb (zlasti trgovca in proizvajalca vozila) in poleg tega nosi tveganje za izgubo, poškodbe in druga zmanjšanja vrednosti, na področje uporabe Direktive 2011/83/EU (1) in/ali Direktive 2008/48/ES (2) in/ali Direktive 2002/65/ES (3)? Ali gre pri tem za kreditne pogodbe v smislu člena 3(c) Direktive 2008/48/ES in/ali za pogodbe o finančnih storitvah v smislu člena 2, točka 12, Direktive 2011/83/EU in člena 2(b) Direktive 2002/65/ES?
2.

Ali je primerno uporabiti preizkus, določen v sodbi Minister for Justice and Equality (Pomanjkljivosti pravosodnega sistema) in potrjen v sodbi Openbaar Ministerie (Neodvisnost odreditvenega pravosodnega organa), kadar zahtevana oseba, ki želi izpodbijati svojo predajo, pogojev tega preizkusa ne more izpolniti, ker v tistem trenutku zaradi naključnega dodeljevanja zadev ni mogoče ugotoviti sestave sodišč, pred katerimi se ji bo sodilo?
1.

Ali je treba Uredbo Dublin III (1) glede na njene uvodne izjave 3, 32 in 39 v povezavi s členi 1, 4, 6, 18, 19 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati in uporabljati tako, da načela zaupanja med državami ni mogoče deliti, tako da resne in sistematične kršitve prava Unije, ki jih stori potencialno pristojna država članica pred predajo v odnosu do državljanov tretjih držav, ki (še) niso tujci, vrnjeni odgovorni državi članici zaradi obravnavanja prošnje, absolutno nasprotujejo predaji tej državi članici?
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach (Nemčija) 27. septembra 2021 – LSI – Germany GmbH/Freistaat Bayern

(Zadeva C-595/21)

(2021/C 502/22)

Jezik postopka: nemščina

Predložitveno sodišče

Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: LSI – Germany GmbH

Tožena stranka: Freistaat Bayern (vertreten durch: Bayerische Kontrollbehörde für Lebensmittelsicherheit und Veterinärwesen)

Vprašanja za predhodno odločanje

1. Ali je treba pojem „ime proizvoda“ iz točke 4 dela A Priloge VI k Uredbi (EU) št. 1169/2011 (1) razlagati tako, da ima enak pomen kot pojem „ime živila“ v smislu člena 17 od (1) do (3) Uredbe (EU) št. 1169/2011?

2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: Ali je „ime proizvoda“ to ime, pod katerim se živilo ponuja v trgovini in oglaševanju in pod katerim je splošno znano potrošnikom, čeprav ne gre za ime živila, temveč za zaščiteno ime, blagovno znamko ali izmišljeno ime v smislu člena 17(4) Uredbe št. 1169/2011?

3. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen: Ali je „ime proizvoda“ lahko sestavljeno tudi iz dveh delov, od katerih je eden vrstno oziroma nadredno poimenovanje, ki je zaščiteno na podlagi prava znamk in se ne nanaša na posamezno živilo ter ki se pri posameznih proizvodih dopolni s pristavkom (kot drugim sestavnim delom imena proizvoda), s katerim je posamezen proizvod natančno opredeljen?

4. Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen: Kateri od obeh sestavnih delov imena proizvoda je upošteven za oblikovanje dodatnih navedb v skladu s točko 4(b) dela A Priloge VI Uredbe (EU) št. 1169/2011, če sta na embalaži oba sestavna dela imena proizvoda natisnjena v različni velikosti?

(1) Uredba (EU) št. 1169/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o zagotavljanju informacij o živilih potrošnikom, spremembah uredb (ES) št. 1924/2006 in (ES) št. 1925/2006 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Komisije 87/250/EGS, Direktive Sveta 90/496/EGS, Direktive Komisije 1999/10/ES, Direktive 2000/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta, direktiv Komisije 2002/67/ES in 2008/5/ES in Uredbe Komisije (ES) št. 608/2004 (UL 2011, L 304, str. 18).
1.

Ali je treba člen 6(1) Direktive 2011/7/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 2011 o boju proti zamudam pri plačilih v trgovinskih poslih (1) razlagati tako, da je v primeru pogodbe, v kateri sta se stranki dogovorili za več dobav blaga in za plačilo vsake od teh dobav v določenem roku po dobavi, upnik v primeru zamude pri plačilu posamezne dobave upravičen najmanj do fiksnega zneska 40 EUR, ali pa pravo Unije zahteva le, da se upniku zagotovi fiksni znesek 40 EUR za celotni trgovinski posel z več dobavami, ne glede na število zamud pri plačilih za posamezne dobave?
—

zagotovitvi zdravljenja v tujini v primeru, da je to krito z zavarovalno polico in če zavarovanec to zahteva?
1.

Ali lahko člen 10 Lei n.o 55/2012, de 6 de setembro (zakon št. 55/2012 z dne 6. septembra 2012), če se razlaga tako, da je dajatev, ki jo določa, namenjena izključno financiranju promocije in razširjanja portugalskih kinematografskih in avdiovizualnih del, vodi do posredne diskriminacije opravljanja storitev med državami članicami v primerjavi z opravljanjem ustreznih nacionalnih storitev, ker je opravljanje storitev med državami članicami bolj oteženo kot opravljanje storitev izključno znotraj države članice, kar je v nasprotju s členom 56 PDEU?
—

Prvi del: V točkah od 162 do 251 sodbe je Splošno sodišče storilo napako, ker je zavrnilo funkcijsko analizo v Sklepu glede družbe Amazon Europe Technologies SCS (v nadaljevanju: LuxSCS) in njen izbor družbe LuxSCS za testno stranko na podlagi tega, da je bila ta pravna lastnica neopredmetenih sredstev, ki so bila dana na voljo družbi Amazon EU S.à.r.l (LuxOpCo), in je finančno sodelovala pri njihovem razvoju. S tem je napačno razlagalo in uporabilo načelo svobodne konkurence, kar pomeni kršitev člena 107(1) PDEU v povezavi s pogojem prednosti, in ni navedlo razlogov zaradi protislovnega in neustreznega razlogovanja. Splošno sodišče je tudi nepravilno navedlo utemeljitve na svojo pobudo za zavrnitev izbora – v Sklepu – družbe LuxSCS za testno stranko na podlagi tega, da ni bilo nobenih primerljivih neodvisnih družb, pri katerih se lahko uporabi metoda stopnje čistega dobička (TNMM). Splošno sodišče je s tem prekoračilo svoja pooblastila za sodni nadzor, kar pomeni kršitev postopka in kršitev pravice Komisije do obrambe, ter izkrivilo Sklep.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (Italija) 16. julija 2021 – Agenzia delle Entrate/Contship Italia SpA

(Zadeva C-434/21)

(2021/C 422/06)

Jezik postopka: italijanščina

Predložitveno sodišče

Corte suprema di cassazione

Stranki v postopku v glavni stvari

Pritožnica: Agenzia delle Entrate

Nasprotna stranka: Contship Italia SpA

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali člen 18 (prejšnji člen 12 PES) in člen 49 (prejšnji člen 43 PES) PDEU nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je člen 30(1), točka 5, zakona št. 724 z dne 23. decembra 1994 v različici, ki se uporablja ratione temporis, veljavni pred spremembami, sprejetimi z legge 27 dicembre 2006, n. 296 (zakon št. 296 z dne 27. decembra 2006), ki iz davčne ureditve o preprečevanju izogibanja davkom za slamnate družbe – ki temelji na določitvi minimalnih standardov za prihodke in dobičke iz poslovanja, povezane z vrednostjo določenega premoženja podjetja, ki, če niso doseženi, kažejo, da družba verjetno ne posluje, obdavčljivi dohodek pa se določi na podlagi predvidevanja – izključuje samo družbe in subjekte, s katerih delnicami se trguje na italijanskem reguliranem trgu, ne pa tudi družb in subjektov, s katerih delnicami se trguje na tujih reguliranih trgih, ter družb, ki nadzorujejo ali so pod (tudi posrednim) nadzorom teh družb in subjektov, ki kotirajo na borzi?
Tožba, vložena 27. avgusta 2021 – Evropska komisija/Slovaška republika

(Zadeva C-540/21)

(2021/C 431/12)

Jezik postopka: slovaščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopniki: R. Lindenthal, I. Rubene in A. Tokár, agenti)

Tožena stranka: Slovaška republika

Predlog

— Ugotovi naj se, da Slovaška republika s sprejetjem člena 33a zákon č. 170/2018 Z. z. (zakon št. 170/2018), vstavljenega z zákon č. 136/2020 Z. z. z 20. mája 2020 (zakon št. 136/2020 z dne 20. maja 2020), ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 12(2), člena 12(3)(b) in člena 12(4) v povezavi s členom 4 Direktive (EU) 2015/2302 (1), in

— Slovaški republiki naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

V skladu s členom 12(2) Direktive (EU) 2015/2302 ima potnik v primeru neizogibnih in izrednih okoliščin v kraju potovanja ali neposredni bližini, ki znatno vplivajo na izvedbo turističnega paketa, ali okoliščin, ki znatno vplivajo na prevoz potnikov v kraj potovanja, pravico, da pred začetkom turističnega paketa odstopi od pogodbe o paketnem potovanju brez plačila kakršne koli odstopnine. V skladu z odstavkom 3(b) tega člena lahko tudi organizator odstopi od pogodbe o paketnem potovanju, če ne more izvesti pogodbe zaradi neizogibnih in izrednih okoliščin.

Člen 12(4) Direktive (EU) 2015/2302 določa, da v primeru odstopa od pogodbe o paketnem potovanju organizator zagotovi vsa povračila brez nepotrebnega odlašanja, najpozneje pa v 14 dneh po odstopu od pogodbe o paketnem potovanju. Hkrati člen 4 te direktive državam članicam nalaga, da v svojem nacionalnem pravu ne uvedejo določb, ki se razlikujejo od določb iz te direktive, vključno z bolj ali manj strogimi določbami za zagotavljanje različne ravni varstva potnikov.

Slovaška republika je s sprejetjem zákon č. 136/2020 Z. z., ktorým sa dopĺňa zákon č. 170/2018 Z. z. o zájazdoch, spojených službách cestovného ruchu, niektorých podmienkach podnikania v cestovnom ruchu (zakon št. 136/2020 o dopolnitvi zakona št. 170/2018 o paketnih potovanjih, povezanih turističnih storitvah in nekaterih pogojih za opravljanje turistične dejavnosti) kršila člen 12(2), člen 12(3)(b) in člen 12(4) v povezavi s členom 4 te direktive.

Določba člena 33a(7) zákon č. 170/2018 Z. z. (zakon št. 170/2018) namreč predpisuje, da se mora turistična agencija s potnikom dogovoriti o organizaciji nadomestnega paketnega potovanja najkasneje do 31. avgusta 2021. Odstavek 9 tega člena določa, da se, če se turistična agencija do 31. avgusta 2021 s potnikom ne dogovori o organizaciji nadomestnega paketnega potovanja, šteje, da je odstopila od pogodbe o paketnem potovanju in mora potniku brez nepotrebnega odlašanja in v vsakem primeru najkasneje do 14. septembra 2021 vrniti vsa plačila, ki jih je prejela na podlagi te pogodbe.

(1) Direktiva (EU) 2015/2302 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o paketnih potovanjih in povezanih potovalnih aranžmajih, spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 90/314/EGS (UL 2015, L 326, str. 1).
1.

Prvi pritožbeni razlog: EMA trdi, da je Splošno sodišče storilo napako, ki ima dva vidika, in sicer da iz dejstva, da je bilo dovoljenje za promet s kombiniranim zdravilom nedavno podaljšano, ni sklepalo, da je bilo navedeno podaljšanje opravljeno na podlagi dokazov, ki so bili na voljo ob podaljšanju, in regulatornih standardov, ki so se uporabljali v času podaljšanja.
3)

Ali člen 63 Direktive in načelo sorazmernosti nasprotujeta temu, da se iz postopka javnega razpisa izključi ponudnik, ki ni poimensko določil gospodarskega subjekta kot podizvajalca, da bi dokazal izpolnjevanje določenih meril v zvezi s tehnično in strokovno zmogljivostjo ter sposobnostjo opravljanja tehnične in strokovne dejavnosti, ki bi izhajala iz določb posebnih zakonov, ki niso predvidene v razpisni dokumentaciji, če je zadevni ponudnik izbral drugo pogodbeno obliko sodelovanja strokovnjakov pri naročilu, in sicer naročilo dobave/zagotavljanja storitev, ali pa če je predložil izjavo o njihovi razpoložljivosti? Ali ima gospodarski subjekt pravico, da določi svojo organizacijo in pogodbena razmerja znotraj skupine, in ali obstaja možnost vključitve nekaterih ponudnikov storitev/dobaviteljev v naročilo, ob upoštevanju, da ta ponudnik storitev ni eden od subjektov, na čigar zmogljivost se namerava ponudnik sklicevati pri dokazovanju izpolnjevanja ustreznih meril?
3)

nasprotujeta razlagi določbe nacionalnega prava tako, da je za pravilno računovodsko evidentiranje in natančno navajanje gospodarsko-finančnih transakcij v skladu z ekonomsko realnostjo odgovorno sankcionirano podjetje, in da organ za varstvo konkurence v državi članici zavezuje način, kako sankcionirano podjetje izvaja to obveznost?
C 382/13

Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Relação do Porto (Portugalska) 4. junija 2021 — ING Luxembourg SA/VX

(Zadeva C-346/21)

(2021/C 382/16)

Jezik postopka: portugalščina

Predložitveno sodišče

Tribunal da Relação do Porto

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: ING Luxembourg SA

Tožena stranka: VX

Vprašanji za predhodno odločanje

1. Ali je treba člen 8 Uredbe (ES) št. 1393/2007 (1) razlagati tako, da je v okoliščinah obravnavane zadeve vročitev s priporočenim pismom družbi s sedežem v drugi državi članici, ne da bi se uporabil obrazec iz Priloge II k Uredbi št. 1393/2007, veljavna?

2. Ali je treba Uredbo (ES) št. 1393/2007 in v njej navedena načela prava Unije razlagati tako, da nasprotujejo uporabi člena 191(2) portugalskega Código de Processo Civil (zakonik o civilnem postopku) v obravnavanem primeru, ker ta določba določa, da je treba neveljavnost vročitve uveljavljati v določenem roku (in sicer v roku, določenem za odgovor na tožbo)?

(1) Uredba (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih ali gospodarskih zadevah v državah članicah (vročanje pisanj) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 (UL 2007, L 324, str. 79).
4.

Ali je treba člen 4(1) okvirne direktive v povezavi s členom 47 Listine o temeljnih pravicah ob upoštevanju odgovorov na prvo, drugo in tretje vprašanje za predhodno odločanje razlagati tako, da gre za podjetje, ki zagotavlja elektronske komunikacijske storitve in na katero vpliva odločba nacionalnega regulativnega organa, s katero se razglasi izid postopka dražbe pravic do uporabe frekvenc v podporo uvajanju 5G, povezanih z dodatnimi brezžičnimi širokopasovnimi storitvami, in ki ima torej pravico do pritožbe, v primeru podjetja: — ki na zadevnem trgu ne opravlja gospodarske dejavnosti opravljanja storitev, ampak podjetje pod njegovim neposrednim nadzorom opravlja elektronske komunikacijske storitve na tem trgu, in — katerega prijava na postopek dražbe je bila zavrnjena s pravnomočno in dokončno odločbo nacionalnega regulativnega organa, preden je bila sprejeta odločba, s katero je bil razglašen izid izpodbijanega postopka dražbe, zaradi česar je bil izključen iz poznejšega sodelovanja v postopku dražbe?“
—

Ali je treba pravila o nadzoru koncentracij, določena v uredbah št. 4064/89 (1) in št. 139/2004 (2), razlagati tako, da je treba koncentracijo, izvedeno v nasprotju z obveznostjo predhodne priglasitve in zadržanja, opredeliti kot nepriglašeno koncentracijo, in če je tako, kakšne so pravne posledice nepriglasitve za pravne akte, ki so bili pozneje sprejeti na podlagi te prve koncentracije? Natančneje, ali je treba nepriglašeno koncentracijo šteti za „nezdružljivo“ v smislu uredb št. 4064/89 in št. 139/2004?
1.

Ali je treba člen 5(3) Uredbe (ES) št. 261/2004 (1) razlagati tako, da letalski prevoznik ni zavezan plačati odškodnine v skladu s členom 7 Uredbe št. 261/2004, če je v končni namembni kraj letalskih potnikov prispel z zamudo sedem ur in 41 minut, ker je dva leta pred spornim letom na letalu nastala škoda zaradi udara strele; je tehnik pooblaščenega servisnega podjetja letalskega prevoznika, ki je bil angažiran po pristanku, našel le majhne poškodbe („some minor findings“), ki pa niso vplivale na zmožnost delovanja letala; je bil predhodni let opravljen; vendar se je med pregledom letala pred izvedbo predhodnega leta (Pre-Flight-Check) izkazalo, da letala najprej ni bilo mogoče več uporabljati; in je letalski prevoznik zato namesto prvotno predvidenega in poškodovanega letala uporabil nadomestno letalo, s katerim je bil predhodni let opravljen z zamudo, ki je ob odhodu znašala sedem ur in 40 minut?
2.

Kateri pogoji in merila morajo biti izpolnjeni za to, da bi se štelo, da je bila ureditev, vsebovana v kolektivni pogodbi, ki se nanaša na delovne pogoje in pogoje zaposlitve delavcev, zaposlenih pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela, in odstopa od načela enakega obravnavanja, določenega v členu 5(1) Direktive 2008/104, sprejeta ob spoštovanju splošnega varstva delavcev, zaposlenih pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela? (a) Ali se presoja spoštovanja splošnega varstva – abstraktno – nanaša na delovne pogoje iz kolektivne pogodbe, ki velja za delavce, zaposlene pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela, ali pa je potrebno primerjalno vrednotenje pogojev iz kolektivne pogodbe in delovnih pogojev, ki obstajajo v podjetju, v katero so napoteni delavci, zaposleni pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela (podjetje uporabnik)? (b) Ali v primeru odstopanja od načela enakega obravnavanja glede plačila iz zahteve po spoštovanju splošnega varstva, določene v členu 5(3) Direktive 2008/104, izhaja, da mora v tem primeru med agencijo za zagotavljanje začasnega dela in delavcem, zaposlenem pri agenciji za zagotavljanje začasnega dela, obstajati delovno razmerje za nedoločen čas?
2.

Drugi pritožbeni razlog: nezakonitost sodbe v delu, v katerem je zavrnjen drugi tožbeni razlog. Kršitev/napačna uporaba člena 317 PDEU, člena 172o(1) Uredbe št. 2342/2002 (1) , člena 31(3)(a) in (c) Uredbe št. 1906/2006 (2) , členov ii.5 in ii.14(1) splošnih pogojev Sporazuma o dodelitvi nepovratnih sredstev. Kršitev načel domneve nedolžnosti, dokaznega bremena in poštenosti, kot jih določa Uredba (EU, Euratom) št. 883/2013 (3) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. septembra 2013. Napaka pri presoji dokaza ob kršitvi člena 1315 belgijskega civilnega zakonika. Pritožnica izpodbija sodbo Splošnega sodišča v delu, v katerem je Splošno sodišče z zavrnitvijo drugega tožbenega razloga ugotovilo, da pritožnica ni dokazala upravičenosti do neposrednih in posrednih stroškov za osebje, niti pred uradom OLAF niti pred Komisijo, pa tudi pred Splošnim sodiščem ne. Nasprotno, Splošno sodišče naj ne bi upoštevalo dejstva, da trditve OLAF niso bile povezane z zadevnim projektom, temveč z drugimi financiranimi projekti, ter naj bi tako napačno uporabilo načeli domneve nedolžnosti in dokaznega bremena. Poleg tega naj bi bilo treba časovne preglednice (timesheets), predložene Splošnemu sodišču, šteti za zadosten dokaz, glede na neobstoj drugih trditev in ugotovljeni konec projekta, za ugotovitev upravičenosti do nastalih stroškov, ki jih zahteva Komisija.
2.

Ali je treba načelo enakovrednosti ob upoštevanju drugih določb prava Unije razlagati tako, da posamezniku podeljuje subjektivne pravice v razmerju do države in nasprotuje uporabi avstrijskih nacionalnih predpisov, v skladu s katerimi mora sodišče pred obravnavo predloga za izdajo začasne odredbe, kot je določeno v členu 2(1)(a) Direktive 89/665/EGS, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2014/23/EU, ugotoviti vrsto postopka oddaje javnega naročila in (ocenjeno) vrednost naročila ter vse izpodbijane odločitve, ki jih je mogoče izpodbijati ločeno, iz konkretnega postopka oddaje javnega naročila, ki se izpodbijajo, oziroma po potrebi tudi sklope konkretnega postopka oddaje javnega naročila, da nato predsednik pristojnega senata sodišča po potrebi izda zahtevo za dopolnitev zaradi naknadnega doplačila taks in v primerih neplačila taks pred ali najpozneje ob zavrženju predloga za izdajo začasne odredbe zaradi neplačanih taks predlagateljici naloži takse prek sodnega senata, pristojnega za zahtevek za revizijo, sicer izgubi pravico, da od predlagateljice zahteva plačilo taks, če v (drugih) civilnih zadevah v Avstriji, kot na primer pri odškodninskih tožbah ali tožbah za opustitev zaradi kršitve konkurence, neplačilo taks sicer ne preprečuje obravnave predloga za izdajo začasne odredbe, vloženega v povezavi s tožbo, ne glede na vprašanje taks za pravno varstvo, ki se dolgujejo v kakršnem koli obsegu, niti se zaradi neplačila pavšalnih taks načeloma ne prepreči obravnava predlogov za izdajo začasne odredbe, vloženih pri civilnih sodiščih ločeno od tožbe; in še za primerjavo: v Avstriji neplačilo taks za pritožbo v primeru pritožb zoper upravne odločbe ali pa taks za pritožbo oziroma revizijo za pravna sredstva zoper odločitve upravnih sodišč pred Verfassungsgerichtshof (ustavno sodišče) ali Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče) ne pripelje do zavrženja pravnega sredstva zaradi neplačila taks in ne pripelje na primer niti do tega, da se pri teh pritožbenih oziroma revizijskih postopkih predlogi za priznanje odložilnega učinka lahko le zavržejo?
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal d'arrondissement (Luksemburg) 21. maja 2021 – G-Finance SARL, DV/Luxembourg Business Registers

(Zadeva C-317/21)

(2021/C 297/29)

Jezik postopka: francoščina

Predložitveno sodišče

Tribunal d'arrondissement

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeči stranki: G-Finance SARL, DV

Tožena stranka: Luxembourg Business Registers

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali so določbe Direktive (EU) 2018/843 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2018 o spremembi Direktive (EU) 2015/849 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma ter o spremembi direktiv 2009/138/ES in 2013/36/EU (1), in zlasti njen člen 1(15)(c) o spremembi člena 30(5) Direktive (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, kot je bil spremenjen s prej navedeno Direktivo (EU) 2018/843, ker je bila z njimi pravica do dostopa do informacij o dejanskem lastništvu družb in drugih pravnih subjektov odobrena „vsem članom širše javnosti“,

neveljavne, ker:

(a) kršijo načelo sorazmernosti, kot je določeno zlasti v členu 5(4) PEU; in/ali

(b) kršijo člen 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (svoboda gospodarske pobude); in/ali

(c) kršijo člena 20 (enakost pred zakonom) in 21 (prepoved diskriminacije) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah; in/ali

(d) kršijo splošno načelo prava Unije o varstvu poslovne skrivnosti?“

(1) UL 2018, L 156, str. 43.