Keywords

Summary



Keywords

1. Svoboda opravljanja storitev – Določbe Pogodbe – Področje uporabe – Igre na srečo

(člen 49 ES)

2. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Igre na srečo

(člen 49 ES)

3. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Igre na srečo

(člen 49 ES)

4. Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Igre na srečo

(člen 49 ES)

Summary

1. Člen 49 ES je treba razlagati tako, da ponudnik, ki prek interneta želi ponujati športne stave v državi članici, ki ni država članica, v kateri ima sedež, ni izključen iz področja uporabe navedene določbe zgolj zato, ker nima dovoljenja za ponujanje takih stav osebam na ozemlju države članice, v kateri ima sedež, ampak zgolj dovoljenje za ponujanje teh storitev osebam zunaj tega ozemlja.

Pravica, ki jo daje člen 49 ES, da gospodarski subjekt, ki ima sedež v državi članici, opravlja storitve v drugi državi članici, namreč ni vezana na pogoj, da ta subjekt take storitve opravlja v državi članici, v kateri ima sedež. Ta določba v zvezi s tem zahteva zgolj, da ima ponudnik sedež v državi članici, ki ni država članica, v kateri je oseba, ki so ji storitve namenjene.

(Glej točki 43 in 52 ter točko 1 izreka.)

2. Člen 49 ES je treba razlagati tako, da če obstaja regionalni javni monopol na področju športnih stav in loterij, ki uresničuje cilj preprečevanja čezmerne porabe pri igranju iger na srečo in boja zoper zasvojenost z njimi, in če nacionalno sodišče hkrati ugotovi, da:

– lahko zasebni ponudniki, ki imajo dovoljenje, prirejajo druge vrste iger na srečo in

– pristojni organi glede drugih vrst iger na srečo, ki niso predmet navedenega monopola in obenem predstavljajo večjo morebitno nevarnost za nastanek zasvojenosti kot igre, ki so predmet tega monopola, vodijo politiko širjenja ponudbe, tako da razvijajo in spodbujajo dejavnosti prirejanja iger na srečo, zlasti da bi maksimirali prihodke od njih,

lahko to nacionalno sodišče upravičeno ugotovi, da s takim monopolom ni mogoče doseči cilja, za dosego katerega je bil ta monopol uveden, tako da bi prispeval k zmanjšanju priložnosti za igranje iger na srečo in k doslednemu in sistematičnemu omejevanju dejavnosti na tem področju.

Dejstvo, da igre na srečo, ki so predmet navedenega monopola, spadajo v pristojnost regionalnih, te druge vrste iger na srečo pa v pristojnost zveznih organov, v tej zvezi ni pomembno. Ti različni organi morajo namreč skupaj izpolnjevati obveznost zadevne članice, da ne krši člena 49 ES.

(Glej točki 70 in 71 ter točko 2 izreka.)

3. Člen 49 ES je treba razlagati tako, da če je v državi članici glede ponudbe nekaterih vrst iger na srečo uveden sistem predhodnega upravnega dovoljenja, tak sistem, ki pomeni odstop od svobode opravljanja storitev, ki jo navedena določba zagotavlja, lahko izpolnjuje zahteve iz te določbe zgolj, če temelji na objektivnih, nediskriminatornih in vnaprej znanih merilih, ki določajo meje diskrecijske pravice nacionalnih organov, tako da se ta ne bi uporabljala arbitrarno. Poleg tega mora imeti vsaka oseba, ki jo tovrstni omejevalni ukrep prizadene, možnost vložiti učinkovito pravno sredstvo za sodno varstvo.

Vsaka država članica mora namreč presoditi, ali je v okviru legitimnih ciljev, ki jih uresničuje, nujno v celoti ali delno prepovedati dejavnosti na področju iger na srečo, ali pa jih je treba zgolj omejiti, in za ta namen predvideti bolj ali manj strog nadzor. Iz tega sledi, da če država članica uresničuje cilj zmanjšanja priložnosti za igranje iger na srečo, načeloma lahko uvede sistem dovoljenja in v tej zvezi določi omejitve glede števila ponudnikov, ki imajo dovoljenje. Vendar diskrecijska pravica, ki jo tako imajo države članice za omejitev ponudbe iger na srečo, teh ne odvezuje obveznosti, da zagotovijo, da omejitve, ki jih določijo, izpolnjujejo pogoje, ki so razvidni iz sodne prakse Sodišča, zlasti v zvezi z njihovo sorazmernostjo. Kadar pa je v državi članici uveden sistem dovoljenja, ki uresničuje legitimne cilje, tak sistem dovoljenja ne more upravičiti takšnega diskrecijskega ravnanja državnih organov, ki bi povzročilo, da določbe prava Unije – zlasti tiste, ki se nanašajo na temeljne pravice, kakršna je pravica, ki jo zagotavlja člen 49 ES – ne bi imele polnega učinka.

(Glej točke od 83 do 86 in 90 ter točko 3 izreka.)

4. Člen 49 ES je treba razlagati tako, da je nacionalno ureditev, ki prepoveduje prirejanje iger na srečo in posredovanje pri njih prek interneta zaradi preprečevanja čezmerne porabe pri igranju iger na srečo, boja zoper zasvojenost z njimi in varstva mladih, načeloma mogoče šteti za ustrezno za uresničevanje takih legitimnih ciljev, tudi če je ponujanje takih iger po običajnejših kanalih dovoljeno. Značilnosti ponujanja iger na srečo prek interneta se namreč lahko izkažejo kot izvor drugačnih in večjih nevarnosti na področju varstva potrošnikov – zlasti pa v zvezi z mladimi in osebami, ki so posebej nagnjene k igram na srečo ali pri katerih obstaja verjetnost, da se to nagnjenje razvije – kot jih vključujejo te igre na zanje običajnih trgih. Poleg neobstoja neposrednega stika med potrošnikom in ponudnikom sta tudi posebna lahka in stalna dostopnost iger na internetu ter morebiten povečan obseg in pogostost take mednarodne ponudbe v okolju, v katerem je igralec tudi izoliran in za katerega sta značilni anonimnost in neobstoj družbenega nadzora, dejavnika, ki pripomoreta k razvoju zasvojenosti z igrami na srečo in z njimi povezani čezmerni porabi ter lahko zato povečata s tem povezane negativne družbene in moralne posledice.

Čeprav tako prepoved spremlja strogo omejeni prehodni ukrep, katerega trajanje je omejeno na eno leto in katerega namen je zgolj, da se nekaterim gospodarskim subjektom, ki so doslej zakonito ponujali loterije prek interneta, omogoči, da po začetku veljavnosti prepovedi, ki vpliva na njihovo dosedanjo dejavnost, spremenijo svojo dejavnost, navedena prepoved ni neustrezna. Glede na to tak ukrep namreč ne vpliva na doslednost ukrepa prepovedi iger na srečo prek interneta in njegovo ustreznost za doseganje uresničevanih legitimnih ciljev.

(Glej točke 103, 108, 110 in 111 ter točko 4 izreka.)