ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pritožba, vložena zoper sodbo Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 15. decembra 2009 v zadevi Media-Saturn proti UUNT (BEST BUY) (T-476/08), s katero je Splošno sodišče zavrnilo tožbo za razveljavitev, vloženo zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 28. avgusta 2008, s katero je bila zavrnjena pritožba zoper odločbo preizkuševalca o zavrnitvi figurativnega znaka „BEST BUY“ kot znamke Skupnosti za proizvode in storitve iz razredov 1, 2, od 5 do 12, od 14 do 17, od 20 do 22, 27, 28, 35, 37, 38 in od 40 do 42 – Razlikovalni učinek znamke, ki je sestavljena iz reklamnega slogana in elementov, ki vsak zase nimajo razlikovalnega učinka.
Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. novembra 2012 – Komisija proti Nemčiji

(Zadeva C-600/10)

„Neizpolnitev obveznosti države — Prost pretok kapitala — Obdavčitev dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom in pokojninskim blagajnam — Obravnavanje dividend in obresti, izplačanih ustanovam nerezidentkam — Odbitek obratovalnih stroškov, povezanih s prejetjem dohodka v obliki dividend in obresti — Dokazno breme“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Dokaz neizpolnitve obveznosti — Dokazno breme Komisije — Očitek, ki se nanaša na nezdružljivost nacionalne ureditve v zvezi z obdavčitvijo dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom nerezidentom, s pravili o prostem pretoku kapitala — Neobstoj verjetnega primera, ki bi dokazoval obstoj manj ugodnega davčnega obravnavanja teh skladov — Tožba, ki temelji na domnevah — Zavrnitev (Člena 63 in 258 PDEU) (Glej točke od 13 do 26.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 63 PDEU in člena 40 Sporazuma o EGP – Nacionalna ureditev v zvezi z obdavčitvijo dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom in pokojninskim blagajnam, na podlagi katere so samo dividendam in obrestim, izplačanim ustanovam rezidentkam, priznane nekatere davčne ugodnosti

Izrek

1. Tožba se zavrne.

2. Evropska komisija nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Zvezna republika Nemčija.

3. Francoska republika, Kraljevina Nizozemska, Republika Finska, Kraljevina Švedska in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosijo svoje stroške.

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. novembra 2012 – Komisija proti Nemčiji

(Zadeva C-600/10)

„Neizpolnitev obveznosti države — Prost pretok kapitala — Obdavčitev dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom in pokojninskim blagajnam — Obravnavanje dividend in obresti, izplačanih ustanovam nerezidentkam — Odbitek obratovalnih stroškov, povezanih s prejetjem dohodka v obliki dividend in obresti — Dokazno breme“

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti — Dokaz neizpolnitve obveznosti — Dokazno breme Komisije — Očitek, ki se nanaša na nezdružljivost nacionalne ureditve v zvezi z obdavčitvijo dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom nerezidentom, s pravili o prostem pretoku kapitala — Neobstoj verjetnega primera, ki bi dokazoval obstoj manj ugodnega davčnega obravnavanja teh skladov — Tožba, ki temelji na domnevah — Zavrnitev (Člena 63 in 258 PDEU) (Glej točke od 13 do 26.)

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 63 PDEU in člena 40 Sporazuma o EGP – Nacionalna ureditev v zvezi z obdavčitvijo dividend in obresti, izplačanih pokojninskim skladom in pokojninskim blagajnam, na podlagi katere so samo dividendam in obrestim, izplačanim ustanovam rezidentkam, priznane nekatere davčne ugodnosti

Izrek

1. Tožba se zavrne.

2. Evropska komisija nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Zvezna republika Nemčija.
Člene od 5 do 7 Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov je treba razlagati tako, da so potniki, katerih let je imel zamudo, na podlagi te uredbe upravičeni do odškodnine, če zaradi takega leta izgubijo tri ure ali več, kar pomeni, da prispejo v končni namembni kraj tri ure ali več po prvotno načrtovanem času prihoda letalskega prevoznika. Zaradi take zamude pa potniki nimajo pravice do odškodnine, če lahko letalski prevoznik dokaže, da so za odpoved ali veliko zamudo leta krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, to je okoliščine, nad katerimi letalski prevoznik nima dejanskega nadzora.

Niti iz členov 19, 22 in 29 Montrealske konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz niti iz nobene druge določbe te konvencije ni razvidno, da so njene podpisnice nameravale zavarovati letalske prevoznike pred vsemi drugimi oblikami ukrepov od tistih, ki so predvideni s temi določbami, zlasti tistih, ki jih lahko javni organi določijo za standardizirano in takojšnje povračilo škode, ki jo pomenijo nevšečnosti, ki so posledica zamud v letalskem prevozu potnikov, ne da bi se potnikom povzročale nevšečnosti, ki so nujno povezane z vlaganjem odškodninskih tožb pri sodiščih.

Ukrep odškodnine iz člena 7 Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov na spada na področje uporabe Montrealske konvencije. Izgube časa, ki temelji na veliki zamudi leta, ki pomeni nevšečnost v smislu Uredbe št. 261/2004, ni mogoče opredeliti kot „škodo zaradi zamude“ v smislu člena 19 Montrealske konvencije in zato ni zajeta z njenim členom 29. Poleg tega izguba časa enako prizadene vse potnike letov z zamudo, zato jo je mogoče nadomestiti s standardiziranim ukrepom, ne da bi bilo treba kakor koli presojati posamični položaj vsakega zadevnega potnika. Tak ukrep je tako mogoče uporabiti takoj. Poleg tega ne obstaja nujno vzročna zveza med dejansko zamudo in izgubo časa, ki se šteje za upoštevno za ugotovitev obstoja pravice do odškodnine na podlagi Uredbe št. 261/2004 ali za izračun njenega zneska. Obveznost povračila škode potnikom, katerih let je imel veliko zamudo, iz Uredbe št. 261/2004 je zato skladna s členom 29 Montrealske konvencije in ga tudi dopolnjuje, ker učinkuje v fazi pred ukrepom iz tega člena.

(Glej točke od 46 do 49, 52, 53 in od 55 do 57.)
Ker ni nobenih posebnih določb, ki bi veljale za uradnike in druge uslužbence, niti določb v zvezi s tem v poslovnikih, ki jih lahko sprejmejo institucije, nobeno besedilo ne omogoča sklepanja, da so razmerja med temi institucijami in njihovimi uradniki ter uslužbenci, v okvir katerih spadajo obvestila o natečajih, popolnoma izključena s področja uporabe Uredbe št. 1 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti, katere člen 1 izrecno določa, kateri so delovni jeziki institucij. A fortiori to velja za razmerja med institucijami in kandidati na zunanjem natečaju, ki načeloma niso niti uradniki niti uslužbenci.

V skladu s členom 1(2) Priloge III h Kadrovskim predpisom v povezavi s členom 5 Uredbe št. 1 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti, ki določa, da Uradni list Evropske unije izhaja v uradnih jezikih, morajo biti obvestila o javnih natečajih v celoti objavljena v vseh uradnih jezikih.

Ker te določbe ne določajo izjem, poznejša objava sprememb, ki vsebujejo zgolj sumarične informacije, v vseh uradnih jezikih ne popravi neobstoja objave obvestil o natečajih v Uradnem listu v celoti v vseh uradnih jezikih. Tudi če te spremembe vsebujejo nekaj informacij o natečaju, pa si mora ob predpostavki, da državljani Evropske unije berejo Uradni list Evropske unije v maternem jeziku in da je ta jezik eden od uradnih jezikov Unije, potencialni kandidat, katerega materni jezik ni eden od jezikov, v katerih so obvestila o natečajih objavljena v celoti, vsekakor priskrbeti ta uradni list v enem od teh jezikov in v tem jeziku prebrati to obvestilo, preden se odloči, ali se želi prijaviti na enega od natečajev. Ta kandidat je v primerjavi s kandidatom, katerega materni jezik je eden od jezikov, v katerih so obvestila o natečajih objavljena v celoti, postavljen v slabši položaj, tako glede pravilnega razumevanja teh obvestil kot glede roka za pripravo in pošiljanje prijave za te natečaje.

Ta slabši položaj je posledica neenakega obravnavanja na podlagi jezika, ki so ga te objave povzročile in ki je prepovedano s členom 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in členom 1d(1) Kadrovskih predpisov. Praksa omejene objave namreč ne upošteva načela sorazmernosti in zato pomeni diskriminacijo na podlagi jezika, ki je prepovedana s členom 1d Kadrovskih predpisov.

(Glej točke od 71 do 75 in 77.)
Združeni zadevi C-628/10 P in C-14/11 P

Alliance One International Inc., nekdanja Standard Commercial Corp.,

in

Standard Commercial Tobacco Co. Inc.

proti

Evropski komisiji

ter

Evropski komisija

proti

Alliance One International Inc. in drugim

„Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Španski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka — Določanje cen in razdelitev trga — Kršitev člena 81 ES — Odgovornost matičnih družb za kršitveno ravnanje njihovih hčerinskih družb — Domneva nedolžnosti — Pravica do obrambe — Obveznost obrazložitve — Enako obravnavanje“

Povzetek sodbe

Konkurenca — Pravila Skupnosti — Kršitve — Pripis odgovornosti — Matična in hčerinske družbe — Gospodarska enota — Merila za presojo — Domneva odločilnega vpliva matične družbe na hčerinske družbe, ki so v njeni stoodstotni lasti — Možnost Komisije, da domnevo potrdi z elementi dejanskega stanja, ki dokazujejo dejansko izvrševanje odločilnega vpliva — Obveznost Komisije, da spoštuje načelo enakega obravnavanja (člen 81(1) ES) Pritožba — Razlogi — Pomanjkljiva obrazložitev — Implicitna obrazložitev Splošnega sodišča — Dopustnost — Pogoji (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člena 36 in 53, prvi odstavek) Akti institucij — Obrazložitev — Obveznost — Obseg — Odločba o uporabi pravil o konkurenci — Odločba z več naslovniki — Odločba o pripisu odgovornosti za kršitev matični družbi — Možnost Komisije, da med postopkom predloži dokaze odgovornosti matične družbe, ki niso navedeni v njeni odločbi — Neobstoj (člena 101 PDEU in 296 PDEU) Pritožba — Razlogi — Napačna presoja dejstev — Nedopustnost — Nadzor Sodišča nad presojo dejanskega stanja, predloženega Splošnemu sodišču — Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) Konkurenca — Pravila Skupnosti — Kršitve — Pripis odgovornosti — Matična in hčerinske družbe — Hčerinska družba v skupni lasti dveh družb, od katerih je ena tudi matična družba druge — Gospodarska enota — Merila za presojo (člen 81(1) ES) Pritožba — Razlogi — Razlog, prvič naveden v okviru pritožbe — Nedopustnost (Statut Sodišča, člen 58)
Keywords

Summary



Keywords

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Časovno področje uporabe – Država članica, ki je k Evropski uniji pristopila leta 2004 – Priznavanje in izvrševanje sodnih odločb – Razlogi za zavrnitev – Zahteva za izvršitev odločbe, sprejete v drugi državi članici pred začetkom veljavnosti Uredbe v zaprošeni državi članici, v zaprošeni državi članici – Pojem začetka veljavnosti v smislu člena 66(2) Uredbe – Potreba po uveljavitvi, ob sprejetju zaprošene odločbe, v izvorni državi članici in v zaprošeni državi članici – Uporaba Uredbe le za obdobje po teh uveljavitvah

(Uredba Sveta št. 44/2001, člen 66(2))

Summary

Člen 66(2) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da mora ta uredba za to, da bi jo bilo mogoče uporabiti za priznanje in izvršitev sodne odločbe, ob izdaji te odločbe veljati v državi članici izvora in v zaprošeni državi članici.

Namreč, uporaba poenostavljenih pravil o priznavanju in izvrševanju, ki so določena v Uredbi št. 44/2001 in ki ščitijo zlasti tožečo stranko, tako da ji omogočajo doseči hitro, zanesljivo in učinkovito izvršitev sodne odločbe, izrečene njej v prid v državi članici izvora, je upravičena le, če je bila odločba, ki jo je treba priznati ali izvršiti, sprejeta v skladu s pravili o pristojnosti iz iste uredbe, ki ščitijo interese tožene stranke, in sicer zlasti s tem, da se ji v državi, ki ni država njenega prebivališča, načeloma ne bo treba spustiti v postopek pred sodiščem.

Vendar pa, kadar ima toženec stalno prebivališče v državi, ki niti ob uvedbi sodnega postopka niti ob izdaji sodne odločbe še ni bila članica Unije, in je torej za namene uporabe Uredbe št. 44/2001 treba šteti, kot da ima stalno prebivališče v tretji državi, ravnotežje med interesi strank ni več zagotovljeno. Poleg tega vsebuje Uredba št. 44/2001 nekatere mehanizme, ki med prvotnim postopkom v državi izvora zagotavljajo zaščito pravic toženca, vendar se ti uporabljajo le, če ima toženec stalno prebivališče v državi članici Unije. Tako iz nastanka, sistematike in namena člena 66 Uredbe št. 44/2001 izhaja, da je treba pojem „začetek veljavnosti“ iz te določbe razumeti kot datum, od katerega ta uredba velja v obeh zadevnih državah članicah.

(Glej točke od 27 do 29 in 33 ter izrek.)
(Glej točke 40, 44, 62 in 67 ter točki 1 in 3 izreka.)

Zato je treba člen 22(1) Direktive 2008/48 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se na stvarno področje uporabe nacionalnega ukrepa za prenos te direktive v nacionalno pravo vključijo kreditne pogodbe, katerih predmet je odobritev kredita, zavarovanega z nepremičnino, čeprav so na podlagi člena 2(2)(a) navedene direktive take pogodbe izrecno izključene s stvarnega področja uporabe te direktive.

Torej, če lahko države članice za take pogodbe v nacionalni predpis za prenos Direktive 2008/48 vključijo pravilo, ki ustreza prehodnemu ukrepu, določenemu v členu 30(1) navedene direktive, lahko načeloma ob upoštevanju pravil Pogodbe DEU in brez vpliva na druge morda upoštevne akte sekundarne zakonodaje določijo tudi drugačen prehodni ukrep, ki določa, da se navedeni predpis uporablja tudi za pogodbe, ki so obstajale ob začetku veljavnosti tega predpisa.

Člen 30(1) Direktive 2008/48 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive 87/102 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se časovno področje uporabe nacionalnega ukrepa za prenos te direktive v nacionalno pravo opredeli tako, da se ta ukrep uporablja tudi za kreditne pogodbe, katerih predmet je odobritev kredita, zavarovanega z nepremičnino, ki so izključene s stvarnega področja uporabe te direktive in ki so ob začetku veljavnosti navedenega nacionalnega ukrepa že obstajale.

(Glej točke od 78 do 80 in 83 ter točko 4 izreka.)

Člen 24(1) Direktive 2008/48 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive 87/102 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje pravilu, ki je del nacionalnega ukrepa za prenos te direktive in s katerim je v sporih glede potrošniških kreditov potrošnikom dovoljeno, da se obrnejo neposredno na organ za varstvo potrošnikov, ki lahko nato kreditnim ustanovam naloži sankcije za kršitev tega nacionalnega ukrepa, ne da bi morali prej uporabiti postopke izvensodnega reševanja sporov, določene za take spore v nacionalni zakonodaji.

Niti navedeni člen 24(1), ki zahteva, naj bodo postopki za izvensodno reševanje sporov ustrezni in učinkoviti, niti noben drug del Direktive 2008/48 namreč ne določa podrobnih pravil ali značilnosti teh postopkov. Zato je naloga držav članic, da določijo podrobna pravila navedenih postopkov, vključno z njihovo morebitno obveznostjo, pri tem pa morajo zagotoviti polni učinek te direktive.

Ta direktiva torej ne more biti ovira za to, da država članica v okviru široke diskrecijske pravice, ki ji jo daje ta direktiva, potrošnikom omogoči kar najširši dostop do organov, posebej ustanovljenih za zaščito njihovih interesov, zlasti zaradi nevarnosti, da potrošniki, ki so v razmerju do posojilodajalca po navadi v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, ne bi poznali svojih pravic ali da bi imeli težave pri njihovem uveljavljanju. Poleg tega ni mogoče ugotoviti, da nacionalna določba povzroči, da so postopki izvensodnega reševanja sporov o potrošniških kreditnih pogodbah neustrezni ali neučinkoviti ali da se z njimi ne doseže polni učinek Direktive 2008/48.

(Glej točke 94, 95 in od 98 do 100 ter točko 5 izreka.)
—

prepoved pridobivanja novih koncesij ali udeležbe na javnih razpisih za dodelitev teh storitev do izpolnitve obveznosti uskladitve osnovnega kapitala. Taka obveznost namreč pomeni omejitev svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, ker po eni strani vključuje pogoj minimalnega osnovnega kapitala in po drugi strani zavezuje zasebne subjekte, ki želijo opravljati zadevne dejavnosti, da ustanovijo pravno osebo. Tako ta določba ovira ali naredi manj privlačni svobodo ustanavljanja in svobodo opravljanja storitev. Poleg tega ta določba vsebuje nesorazmerne in torej neupravičene omejitve svoboščin, zagotovljenih s členoma 43 ES in 49 ES, ker občutno presega cilj varstva javne uprave pred neizpolnitvijo obveznosti koncesionarjev. (Glej točke 38, 43, 45 in 46 ter izrek.)
Kadar gre za državo, ki je k Evropski uniji pristopila 1. maja 2004, je treba člen 7(1) Direktive 69/335 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303, če v aktu o pristopu te države k Evropski uniji ali drugem aktu Evropske unije ni določb o odstopanju, razlagati tako, da se obvezna oprostitev iz te določbe uporablja le za transakcije, za katere se uporablja ta direktiva, kakor je bila spremenjena, in ki so bile 1. julija 1984 v navedeni državi oproščene dajatve na kapital ali pa so bile predmet te dajatve po znižani stopnji 0,50 % ali manj.

Člen 5(3), prva alinea, Direktive 69/335 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, ki iz davčne osnove izključuje „znesek sredstev kapitalske družbe, ki so namenjena za povečanje kapitala in so že bila zavezana dajatvi na kapital“, je treba razlagati tako, da se uporablja ne glede na to, ali gre za sredstva družbe, katere kapital se je povečal, ali sredstva druge družbe, s katerimi je bil ta kapital povečan.

Pogoj, da bi morala biti ta sredstva v lasti družbe, katere kapital se je povečal, bi bil v nasprotju z dobesedno razlago navedene določbe. Prav tako bi bil v nasprotju s ciljem, ki mu sledi ta določba, s katero so iz davčne osnove izključeni zneski, ki so že bili predmet dajatve na kapital, da bi se izognilo njihovemu dvojnemu obdavčenju in bi se tako spodbujal prosti pretok kapitala. Če bi se namreč pogojema iz člena 5(3), prva alinea, Direktive 69/335 dodal še en pogoj, in sicer, da bi morala zadevna sredstva poleg tega biti v lasti družbe, katere kapital se je povečal, bi to omogočilo dvojno obdavčitev istega zneska, ker bi se zadevna transakcija nanašala na dve ali več različnih družb.

(Glej točke od 36 do 38 in točko 2 izreka.)
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Davčne določbe

–

Usklajevanje zakonodaj

–

Obdavčitev energentov in električne energije

–

Davčna oprostitev za energente, ki so dobavljeni kot gorivo za uporabo v zračnem prometu, razen za polete v zasebne namene

–

Obseg

–

Oddaja zrakoplova v najem ali zakup podjetju za lastne poslovne namene, razen za opravljanje storitev zračnega prevoza za plačilo

–

Izključitev (Direktiva Sveta 2003/96, člen 14(1)(b)) (Glej točki 25 in 26 ter izrek.)

Subject of the case

Predmet

Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Finanzgericht Düsseldorf – Razlaga člena 14(1)(b) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 405) – Obseg davčne oprostitve za energente, ki so dobavljeni kot gorivo za uporabo v zračnem prometu – Davčna oprostitev za gorivo, ki ga da na voljo najemodajalec ali zakupodajalec letala, ki ni letalska družba, in ki ga uporabijo najemniki letala za lete v poslovne namene.

Izrek

Izrek

Člen 14(1)(b) Direktive Sveta 2003/96/ES z dne 27. oktobra 2003 o prestrukturiranju okvira Skupnosti za obdavčitev energentov in električne energije je treba razlagati tako, da do oprostitve davka za energente, ki so dobavljeni kot gorivo za uporabo v zračnem prometu razen poletov v zasebne namene, predvidene v tej določbi, ni upravičena družba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, kadar da letalo v svoji lasti z gorivom v najem ali zakup družbam, katerih dejavnosti v zračnem prometu ne služijo neposredno njihovemu opravljanju storitve zračnega prevoza za plačilo.
(Glej točko 42 in izrek.)

Načelo nevtralnosti davka na dodano vrednost in načelo sorazmernosti načeloma ne nasprotujeta zahtevi, da se znižanje davčne osnove glede na osnovo, navedeno v prvotnem računu, pogojuje s tem, da ima davčni zavezanec potrdilo o prejetju popravka računa, ki mu ga je izročil pridobitelj blaga ali storitev. Toda kadar se izkaže, da je za davčnega zavezanca, dobavitelja blaga ali izvajalca storitev pridobitev takega potrdila v razumnem roku nemogoča ali pretirano težka, temu ni mogoče odreči možnosti, da pred nacionalnimi davčnimi organi z drugimi sredstvi dokaže, prvič, da je dokazal skrbnost, ki se v okoliščinah obravnavanega primera zahteva za zagotovitev, da ima prejemnik blaga ali storitev popravek računa in da se je z njim seznanil, in drugič, da je bila zadevna dobava dejansko izvedena v skladu s pogoji, določenimi v navedenem popravku računa.

Za to je mogoče uporabiti kopije popravka računa in poziva, naslovljenega na prejemnika blaga ali storitev, naj pošlje potrdilo o prejetju, ter dokazila o plačilih ali predložiti računovodske izkaze, na podlagi katerih je mogoče določiti znesek, ki ga je prejemnik blaga ali storitev na podlagi zadevne dobave dejansko plačal davčnemu zavezancu.

(Glej točki 41 in 42 ter izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Mednarodni sporazumi – Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb – Socialna varnost delavcev migrantov – Družinska dajatev

(Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb, člen 8(c); Uredba Sveta št. 1408/71, člen 72)

2. Mednarodni sporazumi – Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb – Socialna varnost delavcev migrantov – Družinska dajatev

(Sporazum med ES in Švico o prostem pretoku oseb, člen 8(c); Uredba Sveta št. 1408/71, členi 3(1), 23(1) in (2) ter 72 in Priloga VI, oddelek N, točka 1)

Summary

1. Člen 8(c) Sporazuma med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb in člen 72 Uredbe Sveta št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, je treba razlagati tako, da mora pristojni nosilec države članice, kadar zakonodaja te države članice dodelitev družinske dajatve, kakršna je starševski dodatek, pogojuje z dopolnitvijo zavarovalne dobe, dobe zaposlitve ali samozaposlitve, pri dodelitvi te družinske dajatve upoštevati zavarovalno dobo, ki je bila v celoti dopolnjena na ozemlju Švicarske konfederacije.

(Glej točko 45 in točko 1 izreka.)

2. Člen 8(a) Sporazuma med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani in Švicarsko konfederacijo na drugi o prostem pretoku oseb ter člene 3(1), 23(1) in (2) ter 72 Uredbe št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, in Prilogo VI, oddelek N, točka 1, k tej uredbi je treba razlagati tako, da se, kadar se za določitev zneska družinske dajatve, kakršna je starševski dodatek v višini nadomestila za bolezen v obliki dnevnih zneskov, uporabljajo pravila, ki veljajo za dajatve za bolezen, ta znesek za osebo, ki je dobo opravljanja poklicne dejavnosti, ki je potrebna za pridobitev te pravice, v celoti dopolnila na ozemlju druge pogodbenice, izračuna na podlagi dohodkov primerljivo izkušene in kvalificirane osebe, ki na ozemlju države članice, v kateri se za to dajatev zaprosi, opravlja primerljivo dejavnost kot prvonavedena oseba.

(Glej točko 53 in točko 2 izreka.)