SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(drugi senat)

z dne 21. oktobra 2014

Zadeva F‑107/11 DEP

Ioannis Ntouvas

proti

Evropskemu centru za preprečevanje in obvladovanje bolezni (ECDC)

„Javni uslužbenci – Postopek – Odmera stroškov – Nagrade za odvetnika – Zastopanje institucije po odvetniku – Potni stroški in stroški bivanja ter dnevnice zastopnika – Stroški, ki se lahko povrnejo“

Predmet: Predlog za odmero stroškov, ki ga je I. Ntouvas vložil na podlagi člena 92(1) tedaj veljavnega poslovnika (v nadaljevanju: stari poslovnik), v zvezi s katerim je bila izrečena sodba Ntouvas/ECDC (F‑107/11, EU:F:2012:182, ki je predmet pritožbe pri Splošnem sodišču Evropske unije, zadeva T‑94/13 P).

Odločitev: Skupni znesek stroškov, ki jih mora I. Ntouvas povrniti Evropskemu centru za preprečevanje in obvladovanje bolezni iz naslova stroškov, ki se lahko povrnejo, v zadevi F‑107/11, Ntouvas/ECDC, znaša 9472,19 EUR.

Povzetek

1. Sodni postopek – Stroški – Stroški, ki se lahko povrnejo – Predložitev dokazil o resničnosti stroškov, katerih povračilo se zahteva – Merila

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 91(b))

2. Sodni postopek – Stroški – Odmera stroškov – Stroški, ki se lahko povrnejo – Nujni stroški za stranke v postopku – Nagrade, ki jih institucija plača svojemu odvetniku – Vključitev – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati za odmero stroškov

(Statut Sodišča, člen 19, prvi odstavek, in Priloga I, člen 7(1); Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 91(b))

3. Privilegiji in imunitete Evropske unije – Oprostitev Unije vseh neposrednih davkov in carin v zvezi s predmeti, namenjenimi službeni uporabi – Ugodnosti, priznane Uniji na področju posrednih davkov – Presoja držav članic – Pogoji

(Protokol o privilegijih in imunitetah Evropske unije, člena 3 in 4)

1. Zgolj zaradi dejstva, da so bile stranki predložene samo kopije izvirnikov računov, ni mogoče ugotoviti neobstoja resničnosti stroškov iz naslova stroškov, ki se lahko povrnejo, saj niso bile predstavljene trditve, s katerimi bi bilo mogoče ovreči verodostojnost navedenih računov in njihovo skladnost z izvirniki.

(Glej točko 24.)

2. Kot izhaja iz člena 19, prvi odstavek, Statuta Sodišča, ki se za Sodišče za uslužbence uporablja na podlagi člena 7(1) Priloge I k navedenemu statutu, se lahko institucije svobodno odločijo za pomoč odvetnika. Plačilo odvetniku spada torej v okvir pojma nujnih stroškov, ki nastanejo zaradi postopka, ne da bi morala institucija dokazati, da je bila taka pomoč odvetnika objektivno upravičena.

V zvezi z določitvijo zneska, v višini katerega se lahko povrnejo nagrade za odvetnika, sodišče Unije ni pristojno za odmero nagrad, ki jih morajo stranke plačati svojim odvetnikom, temveč je pristojno za določitev zneska, v višini katerega se lahko ta plačila izterjajo od stranke, ki ji je naloženo plačilo stroškov. Sodišču Unije namreč pri odločanju o predlogu za odmero stroškov ni treba upoštevati niti nacionalne tarife, ki določa nagrade odvetnikov, niti morebitnega dogovora, ki ga zadevna stranka v zvezi s tem sklene s svojimi zastopniki ali svetovalci.

Prav tako to, da je plačilo odvetniku določeno s pavšalnim zneskom, ne vpliva na presojo Sodišča za uslužbence glede zneska, katerega povrnitev se lahko zahteva na podlagi stroškov, ker se sodišče opira na ustaljena merila sodne prakse in natančne navedbe, ki mu jih morajo predložiti stranke. Čeprav neobstoj teh podatkov navedenemu sodišču ne preprečuje, da bi na podlagi pravične presoje določilo višino stroškov, ki se povrnejo, pa ga neobstoj teh podatkov postavlja v položaj, v katerem mora opraviti strogo presojo zahtev tistega, ki zahteva povrnitev teh stroškov.

Poleg tega, če v pravu Unije ni predpisov o tarifah, mora sodišče samo presoditi podatke o zadevi ob upoštevanju predmeta in narave spora, njegovega pomena z vidika prava Unije ter težav zadeve, obsega dela, ki ga je sodni postopek lahko zahteval od zastopnikov ali svetovalcev, in gospodarskih interesov, ki jih je imel spor za stranke.

Nazadnje, zneska nagrad za odvetnika zadevne institucije, ki se lahko povrne, ni mogoče oceniti, ne da bi se upoštevalo delo, ki so ga njene službe opravile, preden je bila zadeva predložena Sodišču za uslužbence. Ker je namreč dopustnost tožbe pogojena z vložitvijo pritožbe in njeno zavrnitvijo s strani organa za imenovanja so službe institucije načeloma vključene v reševanje sporov, še preden se ti predložijo Sodišču za uslužbence.

Sodišče mora v zvezi z obsegom dela, povezanim s postopkom pred Sodiščem za uslužbence, upoštevati skupno število ur dela, ki jih je mogoče šteti za objektivno nujne za navedeni postopek.

(Glej točke od 25 do 30 in 34.)

Napotitev na:

Splošno sodišče Evropske unije: sklep Marcuccio/Komisija, T‑515/09 P-DEP, EU:T:2013:269, točka 20;

Sodišče za uslužbence: sklepa Schönberger/Parlament, F‑7/08 DEP, EU:F:2010:32, točka 29, in Chatzidoukakis/Komisija, F‑84/10 DEP, EU:F:2014:41, točke 20 in od 22 do 24 ter navedena sodna praksa.

3. S členoma 3 in 4 Protokola o privilegijih in imunitetah Evropske unije je ta oproščena vseh neposrednih davkov in zlasti carin v zvezi s predmeti, namenjenimi službeni uporabi, medtem ko so morebitne ugodnosti, priznane Uniji na področju posrednih davkov, kot je davek na dodano vrednost, prepuščene presoji držav članic, zanje pa veljajo pogoji, določeni z navedenim protokolom. Vsekakor nakupi storitev s strani uradnikov in uslužbencev na službeni poti niso oproščeni davka na dodano vrednost.

(Glej točko 47.)