SL Uradni list Evropske unije C 72/5

Tožba, vložena 9. decembra 2010 – Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji

(Zadeva C-574/10)

2011/C 72/08

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: G. Wilms in C. Zadra, zastopnika)

Tožena stranka: Zvezna republika Nemčija

Predloga tožeče stranke

— Tožena stranka je kršila svoje obveznosti iz členov 2, 9 in 20 v povezavi s členi od 23 do 55 Direktive 2004/18 (1), ker je preko občine Niederhausen brez evropskega postopka za oddajo naročil oddala naročilo o arhitekturnih storitvah v zvezi z obnovo Autalhalle;

— Zvezni republiki Nemčiji naj se naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Predmet te tožbe so odplačne pogodbe o opravljanju arhitekturnih storitev, ki jih je občina Niederhausen kot javni naročnik sklenila z inženirsko družbo. Čeprav se vse zadevne arhitekturne storitve nanašajo na en gradbeni projekt, in sicer na obnovo Autalhalle, je bilo opravljanje teh storitev v obliki posameznih storitev načrtovanja ločeno dodeljeno isti inženirski družbi, ne da bi bil izveden evropski razpis. Vrednost naročila je bila ustrezno določena za vsako posamezno naročilo ločeno.

Te arhitekturne pogodbe naj bi bile odplačne pogodbe o opravljanju storitev v smislu člena 1(2)(d) Direktive 2004/18/ES. V skladu s Prilogo II A, Kategorija 12, k tej direktivi, naj bi bile arhitekturne storitve prednostne storitve.

Komisija meni, da gre pri zadevnih storitvah načrtovanja za enotno naročilo, glede katerega naj ne bi obstajali objektivni razlogi za razdelitev na posamezna ločena naročila. Šlo naj bi za delne storitve projekta obnove ene zgradbe, ta obnova pa je bila zasnovana, sprejeta in izvedena kot celota. Storitve naj bi imele enoten cilj in naj bi bile tesno prostorsko, gospodarsko in funkcionalno povezane. Zato bi bilo treba vrednost naročila določiti na podlagi skupne vrednosti arhitekturnih storitev, opravljenih v okviru obnove. V tem primeru bi vrednost naročila presegla vrednostni prag, naveden v členu 7(b) Direktive 2004/18/ES, in bi moralo biti naročilo za arhitekturne storitve razpisano z evropskim razpisom.

Pri obnovi Autalhalle, ki vključuje izgradnjo, naj bi šlo za enotno naročilo gradenj v smislu evropske zakonodaje o javnih naročilih. Iz te zakonodaje naj bi bil razviden vsaj močan indic, da je treba tudi ustrezno načrtovanje šteti za del enotnega naročila. Kadar so arhitekturne storitve, kot so obravnavane v tem primeru, odvisne od enotnega naročila gradenj in določene s predmetom naročila gradenj, naj ne bi obstajal nikakršen logičen razlog za izbiro druge vrste izračuna. Arhitekturne storitve naj bi bile tako nekako akcesorne glede na storitve gradnje. Po mnenju Komisije ni razvidno, zakaj bi enotne storitve gradnje zahtevale arhitekturne storitve, ki ne bi bile enotne.

Sodišče naj bi menilo, da je enotna gospodarska in tehnična naloga posameznih delov naročila indic za obstoj enotnega naročila. Navedeno merilo naj bi bilo sicer določeno za projekte gradenj, vendar Komisija meni, da to velja tudi za naročila storitev. Merilo tehnične in gospodarske enotnosti storitev načrtovanja glede posameznih delov zgradbe naj bi bilo v tem primeru izpolnjeno, saj gre za obnovo ene same zgradbe.

Kvazi poljubna delitev naročila naj bi bila v nasprotju s polnim učinkom Direktive 2004/18. Taka delitev naj bi namreč vodila do tega, da se umetno ne bi doseglo vrednostnega praga, kar bi zmanjšalo področje uporabe te direktive. Sodišče naj bi v ustaljeni sodni praksi poudarilo pomen direktiv o oddaji javnih naročil za svobodno opravljanje storitev in pravično konkurenco na ravni Unije. Samovoljno in strokovno neutemeljeno „razkosanje“ enotnih naročil storitev naj bi izpodkopavalo ta cilja.

Delitev na faze gradnje zaradi proračunskih razlogov tudi ne more upravičiti umetne delitve enotne vrednosti naročila. V nasprotju z namenom evropskih direktiv o oddaji javnih naročil naj bi bilo, da bi se projekt, izvršen v več fazah zaradi proračunskih razlogov, samo iz teh razlogov moralo šteti, da vključuje več samostojnih naročil in jih tako izključiti s področja uporabe Direktive 2004/18. Člen 9(3) Direktive 2004/18 pa naj bi prepovedoval tako umetno delitev enotnega naročila.

Skupno naj bi bilo treba ugotoviti, da gre pri zadevnih naročilih za enotno naročilo, katerega vrednost je ob oddaji naročila presegala vrednostni prag, določen v Direktivi 2004/18. Naročilo bi bilo tako treba razpisati na evropski ravni in v skladu s postopki, ki jih določa Direktiva 2004/18. To naj se ne bi zgodilo in zato naj bi tožena stranka kršila Direktivo 2004/18.

(1) Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114).