ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Vprašanji o dokaznem bremenu glede „prijave na let“ Če je odgovor na prvo vprašanje pod točko (a) pritrdilen, to je če se člen 3(2)(a) Uredbe (ES) št. 261/2004 z dne 11. februarja 2004 uporablja za odškodnino, ki jo zahteva potnik, čigar letalo je imelo zamudo: a) Ali so pogoji iz člena 3(2)(a) nujni pogoji, ki jih mora potrošnik dokazati za uporabo Uredbe, ali razlog za oprostitev letalskega prevoznika, ki mu omogoča, da predloži seznam potnikov za dokaz, da se potrošnik ni prijavil na let, „kakor je določeno in ob navedenem času vnaprej in pisno (vključno v elektronski obliki) z letalskim prevoznikom, organizatorjem potovanja ali pooblaščeno potovalno agencijo, ali, če čas ni naveden, najpozneje 45 minut pred objavljenim časom odhoda“, kot je določeno v členu 3(2)(a) Uredbe (ES) št. 261/2004 z dne 11. februarja 2004, ob upoštevanju tehnološkega razvoja, ki zdaj omogoča elektronsko izdajanje dematerializiranih vstopnih kuponov, neobstoja časovnega žiga na papirnih vstopnih kuponih, s tem povezanega neobstoja vsakršne obveznosti fizične navzočnosti pri prijavnem okencu in dejstva, da imajo samo letalski prevozniki vse informacije o prijavi potnikov do zaključka postopkov prijave? b) Ali načelo polnega učinka, cilji Uredbe (ES) št. 261/2004 z dne 11. februarja 2004 in visoka raven varstva potnikov in potrošnikov na splošno, zagotovljena z Uredbo (ES) št. 261/2004 z dne 11. februarja 2005 in drugimi predpisi in standardi prava Skupnosti, nasprotujejo temu, da samo potnik nosi dokazno breme glede svoje prijave na let, „kakor je določeno in ob navedenem času vnaprej in pisno (vključno v elektronski obliki) z letalskim prevoznikom, organizatorjem potovanja ali pooblaščeno potovalno agencijo, ali, če čas ni naveden, najpozneje 45 minut pred objavljenim časom odhoda“, kot je določeno v členu 3(2)(a) Uredbe (ES) št. 261/2004 z dne 11. februarja 2004, ob upoštevanju tehnološkega razvoja, ki zdaj omogoča elektronsko izdajanje dematerializiranih vstopnih kuponov, neobstoja časovnega žiga na papirnih vstopnih kuponih, s tem povezanega neobstoja vsakršne obveznosti fizične navzočnosti pri prijavnem okencu in dejstva, da imajo samo letalski prevozniki vse informacije o prijavi potnikov do zaključka postopkov prijave?
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italija) 11. marca 2019 – Parsec Fondazione Parco delle Scienze e della Cultura/Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti, Autorità nazionale anticorruzione (ANAC)

(Zadeva C-219/19)

(2019/C 206/29)

Jezik postopka: italijanščina

Predložitveno sodišče

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Stranke v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka: Parsec Fondazione Parco delle Scienze e della Cultura

Toženi stranki: Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti, Autorità nazionale anticorruzione (ANAC)

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali uvodna izjava 14 v povezavi s členoma 19(1) in 80(2) Direktive 2014/24/EU (1) nasprotuje predpisu, kakršen je člen 46 Decreto Legislativo n. 50 del 18 aprile 2016 (zakonska uredba št. 50 z dne 18. aprila 2016), s katero je Italija prenesla Direktive 2014/23/EU (2), 2014/24/EU in 2014/25/EU (3) v svoj pravni red, ki določa, da lahko v postopkih za oddajo javnih naročil za „arhitekturne in inženirske storitve“ sodelujejo samo gospodarski subjekti, ustanovljeni v eni od tam navedenih pravnih oblik, in izključuje iz sodelovanja v takih postopkih gospodarske subjekte, ki take storitve opravljajo v drugačni pravni obliki?

(1) Direktiva 2014/24/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES (UL 2014, L 94, str. 65).

(2) Direktiva 2014/23/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o podeljevanju koncesijskih pogodb (UL 2014, L 94, str. 1).

(3) Direktiva 2014/25/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju naročnikov, ki opravljajo dejavnosti v vodnem, energetskem in prometnem sektorju ter sektorju poštnih storitev ter o razveljavitvi Direktive 2004/17/ES (UL 2014, L 94, str. 243).
2.

Ali je izključitev državljanov Unije iz prejemanja posebne denarne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki, v smislu členov 3(3) in 70(2) Uredbe št. 883/2004 (3), združljiva z načelom enakega obravnavanja iz člena 18 PDEU, v povezavi s členom 4 Uredbe št. 883/2004, če imajo le-ti pravico do prebivanja iz člena 10 Uredbe št. 492/2011 in so vključeni v sistem socialnega zavarovanja ali sistem družinskih dajatev v smislu člena 3(1) Uredbe št. 883/2004?
a)

Prvič, Splošno sodišče je napačno razlagalo člen 11(9) osnovne uredbe. V skladu s členom 11(9) osnovne uredbe Komisija pri vseh preiskavah, povezanih z ustreznim pregledom, pod pogojem, da se okoliščine ne spremenijo, uporabi isto metodologijo kakor pri preiskavi, na osnovi katere je bila dajatev določena, in sicer ob ustreznem upoštevanju člena 2 te uredbe. Komisija pa pri presoji, ali so protidampinške dajatve vplivale na cene nadaljnje prodaje, tega ni storila glede na cene nadaljnje prodaje, ugotovljene v preiskavi, po kateri je bila sprejeta prvotna uredba, temveč glede na takratne stroške proizvodnje v Rusiji. To pomeni spremembo metodologije v smislu člena 11(9) osnovne uredbe. Komisija je navedla, da so se okoliščine bistveno spremenile od prvotne preiskave in natančneje, da so se stroški proizvodnje ruskih izvoznikov povečali za približno 100 %. Vendar pa je povečanje stroškov že bilo prisotno in poznano v obdobjih preiskave, povezane z ustreznimi vračili denarja, med letoma 2008 in 2010.
Tožba, vložena 8. marca 2019 – Evropska komisija/Republika Finska

(Zadeva C-217/19)

(2019/C 172/23)

Jezik postopka: angleščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnika: C. Hermes, E. Ljung Rasmussen, agenta)

Tožena stranka: Republika Finska

Tožeča stranka Sodišču predlaga naj:

— ugotovi, da Republika Finska s tem, da je od leta 2011 ponavljajoče izdajala dovoljenja za pomladni lov samca gaga (Somateria mollissima) v pokrajini Åland Finske Republike, ni izpolnila obveznosti iz členov 7(4) in 9(l)(c) Direktive 2009/147/EC (1) Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. novembra 2009 o ohranjanju prosto živečih ptic;

— Republiki Finski naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Regionalna vlada otokov Åland, ki so avtonomna pokrajina Finske, je od leta 2011 vsako leto odobrila „izjemo spomladanskega lova“ na samca race gaga s kvoto od 2000 do 3800 ptic za obdobje od dveh do treh tednov v maju. To obdobje se ujema z obdobjem razmnoževanja gag.

Člen 7(4) Direktive 2009/147/ES prepoveduje lov v času razmnoževanja.

Finska trdi, da je spomladanski lov rac gaga na otokih Åland utemeljen z določbo o odstopanju iz člena 9(1)(c) Direktive 2009/147/ES. V skladu s sodno prakso Sodišča mora država članica dokazati, da so pogoji iz te določbe izpolnjeni.

Komisija trdi, da Finska, prvič, ni dokazala, da sistem odstopanja zagotavlja „sprejemljive oblike uporabe“ v smislu člena 9(1)(c) Direktive 2009/147/ES. Finska zlasti ni predložila znanstvenih dokazov, ki bi dokazovali, da je zagotovljeno, da se ohranja ustrezna populacija rac gaga.

Drugič, Finska ni dokazala, da se dovoljeni spomladanski lov nanaša na uporabo ptic „v majhnem številu“ v skladu z členom 9(1)(c) Direktive 2009/147/ES.

(1) Direktiva 2009/147/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. novembra 2009 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL L 20, 2010, str. 7).
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour du travail de Liège (Belgija) 18. marca 2019 – B./Centre public d'action sociale de Liege (CPAS)

(Zadeva C-233/19)

(2019/C 164/42)

Jezik postopka: francoščina

Predložitveno sodišče

Cour du travail de Liège

Stranki v postopku v glavni stvari

Pritožnica: B.

Nasprotna stranka v pritožbenem postopku: Centre public d'action sociale de Liège (CPAS)

Vprašanje za predhodno odločanje

1Ali je treba člena 5 in 13 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (1) v povezavi s členoma 19(2) in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter člen 14(1)(b) te direktive v povezavi s sodbo C-562/13, ki jo je 18. decembra 2014 izdal veliki senat Sodišča Evropske unije,razlagati tako, da pravnemu sredstvu, vloženemu zoper odločbo, s katero je državljanu tretje države, ki ima hudo bolezen, odrejeno, naj zapusti ozemlje države članice, priznavajo odložilni učinek, kadar vložnik pravnega sredstva trdi, da je lahko zaradi izvršitve te odločbe izpostavljen resnemu tveganju za hudo in nepopravljivo poslabšanje zdravstvenega stanja,

— ne da bi bilo treba opraviti presojo pravnega sredstva, ampak samo njegova vložitev zadostuje, da se odloži izvršitev odločbe, s katero je odrejena zapustitev ozemlja,

— ali na podlagi obrobnega nadzora glede obstoja sklepčnega očitka ali neobstoja vzroka za nedopustnost ali očitno neutemeljenost pravnega sredstva, vloženega pri Conseil du contentieux des étrangers (upravno sodišče za pravdne zadeve za tujce),

— ali na podlagi popolnega nadzora, ki ga opravijo delovna sodišča, da bi ugotovila, ali je lahko vložnik pravnega sredstva zaradi izvršitve te odločbe dejansko izpostavljen resnemu tveganju za hudo in nepopravljivo poslabšanje zdravstvenega stanja?

(1) UL 2008, L 348, str. 98.
Pritožba, ki jo je Evropska komisija vložila 23. februarja 2019 zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti razširjeni senat) z dne 13. decembra 2018 v združenih zadevah T-339/16, T-352/16 in T-391/16, Ville de Paris, Ville de Bruxelles in Ayuntamiento de Madrid/Evropska komisija

(Zadeva C-179/19 P)

(2019/C 155/38)

Jezika postopka: španščina in francoščina

Stranke

Pritožnica: Evropska komisija (zastopnik: J.-F. Brakeland, agent)

Druge stranke v postopku: Ville de Paris, Ville de Bruxelles, Ayuntamiento de Madrid

Predloga

— Sodba Splošnega sodišča z dne 13. decembra 2018, ki je bila istega dne vročena Komisiji, v združenih zadevah T-339/16, T-352/16 in T-391/16 Ville de Paris, Ville de Bruxelles in Ayuntamiento de Madrid/Evropska komisija naj se razveljavi, tožbe, vložene na prvi stopnji, naj se zavrne, tožečim strankam naj se naloži plačilo stroškov; ali, podredno,

— sodba naj se razveljavi, zadeva naj se vrne v ponovno odločanje Splošnemu sodišču, odločitev o stroških na obeh stopnjah naj se pridrži.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožba vsebuje en pritožbeni razlog. Komisija meni, da je Splošno sodišče v točkah od 121 do 151 sodbe napačno uporabilo pravo, s tem da je ugotovilo, da se z Uredbo 2016/646 (1) spreminja bistveno vsebino Uredbe 715/2007 (2). Ta napaka je deloma posledica napačne razlage pojma sprememba, ki jo Splošno sodišče opisuje kot „spremembo de facto“, in deloma napačne razlage obsega Uredbe 2016/646. S tem ta sodba ogroža medinstitucionalno ravnotežje Unije.

(1) Uredba Komisije (EU) 2016/646 z dne 20. aprila 2016 o spremembi Uredbe (ES) št. 692/2008 glede emisij iz lahkih potniških in gospodarskih vozil (Euro 6) (UL 2016, L 109, str. 1).

(2) Uredba (ES) št. 715/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2007 o homologaciji motornih vozil glede na emisije iz lahkih potniških in gospodarskih vozil (Euro 5 in Euro 6) in o dostopu do informacij o popravilu in vzdrževanju vozil (UL 2007, L 171, str. 1).
Pritožba, ki jo je družba Biogaran vložila 28. februarja 2019 zoper sodbo Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 12. decembra 2018 v zadevi T-677/14, Biogaran/Komisija

(Zadeva C-207/19 P)

(2019/C 139/38)

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnica: Biogaran (zastopniki: M. Utges Manley, solicitor, A. Robert, O. de Juvigny, T. Reymond, J. Killick, J. Jourdan, odvetniki)

Druga stranka v postopku: Evropska komisija)

Predlogi

— Sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 2018 v zadevi T-677/14 naj se v celoti razveljavi;

— členi 1(b)(iv), 7(1)(b) in 8 Sklepa Komisije C(2014) 4955 final, (Zadeva AT.39612 – Perindopril (Servier)) naj se razglasijo za nične v delu, v katerem se nanašajo na družbo Biogaran;

— Komisiji naj se naloži plačilo stroškov.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Družba Biogaran v prvem pritožbenem razlogu trdi, da je v sodbi napačno uporabljeno pravo, ker je v njej navedeno, da gre pri licenci za kršitev, ker ima sklenjena poravnava protikonkurenčen cilj. Po mnenju pritožnice sodba temelji na široki razlagi pojma kršitve zaradi cilja in zanemarja neobstoj izkušenj in očitne omejitve. Sodba naj bi poleg tega temeljila na napačnem pravnem testu, pri katerem se ni upoštevalo konteksta, v katerem je bila med družbama Servier in Niche sklenjena poravnava, in dejstva, da ti družbi nista bili potencialni konkurentki.

Družba Biogaran v drugem pritožbenem razlogu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je z lastno obrazložitvijo nadomestilo obrazložitev Komisije. Splošno sodišče naj bi navajalo, da je bilo spodbujanje družbe Biogaran „odločilno“, ker naj bi družba Niche zaradi njega sprejela odločitev, da ne bo vstopila na trg. Vendar pa naj niti obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah niti sklep ne bi vsebovala niti trditve niti dokaza, da je bilo to spodbujanje – ki je bilo opredeljeno samo kot „dodatno“ – „odločilno“ za to, da je družba Niche sprejela poravnavo.

Družba Biogaran v tretjem pritožbenem razlogu navaja, da je Splošno sodišče kršilo načelo sorazmernosti in cilje člena 101 PDEU s tem, ko je odločilo, da družba Biogaran odgovarja poleg svoje matične družbe. Ker naj bi Splošno sodišče presodilo, da je matična družba neposredno sodelovala pri kršitvi in da je svoja nadzorna pooblastila uporabila za to, da je njena hčerinska družba sodelovala pri njeni lastni kršitvi, tako da hčerinska družba ni imela nobene samostojnosti, naj ne bi moglo hkrati presoditi, da hčerinska družba odgovarja poleg svoje matične družbe, ne da bi pri tem prekoračilo to, kar je nujno za dobro uporabo konkurenčnih pravil.

Družba Biogaran v četrtem pritožbenem razlogu navaja, da je treba sodbo razveljaviti, ker se z njo potrjuje načelo in način izračuna globe, kljub zapletenosti in novosti te zadeve in ne glede na to, da družba Biogaran ni imela nobene odločilne vloge.
6.

Ali je mogoče instrumenta upravljanja, kakršna sta okrožnica EME/2006/01- RO/2006/02, ki ima samo usmerjevalno vrednost, in/ali normativna odredba vlade, kot je oddelek 5.20.6 VLAREM II, ki določa samo minimalne okvire za podelitev dovoljenj in poleg tega kot splošno pravilo deluje popolnoma avtonomno, pri čemer oba vsebujeta samo omejeno število meril in rešitev in noben od njiju izključno ne določa niti enega merila ali rešitve, zaradi česar je mogoče zastopati stališče, da je mogoče na podlagi objektivnih okoliščin izključiti možnost, da bi lahko znatno vplivala na okolje, razumeti kot „načrt ali program“ v smislu člena 2(a) in člena 3(1) in (2) Direktive SPVO in zato kot pravna akta, ki z določitvijo pravil in kontrolnih postopkov, ki jih je treba uporabiti za zadevno področje, tvorita celovit skupek meril in rešitev za odobritev in izvrševanje enega ali več projektov, ki bodo verjetno znatno vplivali na okolje?
1.

Člen 21 Direktive 2004/49/ES določa, da mora vsaka država članica zagotoviti, da preiskave nesreč in incidentov iz člena 19 opravi stalni organ, ki ima vsaj enega preiskovalca, ki je v primeru nesreče ali resnega incidenta sposoben opravljati funkcijo glavnega preiskovalca. Ta organ je organizacijsko, finančno, pravno in pri odločanju neodvisen od upravljavca železniške infrastrukture, prevoznika v železniškem prometu, organa za določanje uporabnine, organa za dodeljevanje infrastrukturnih zmogljivosti in priglašenega organa, ter od vsake strani, katere interesi bi lahko bili v navzkrižju z nalogami, ki so zaupane preiskovalnemu organu. Poleg tega je funkcionalno neodvisen od varnostnega organa in vsakega železniškega regulatornega organa.
Pritožba, ki jo je Evropska komisija vložila 22. februarja 2019 zoper sodbo Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 12. decembra 2018 v združenih zadevah T-722/15, T-723/15 in T-724/15, Interessengemeinschaft privater Milchverarbeiter Bayerns e.V. in drugi/Evropska komisija

(Zadeva C-171/19 P)

(2019/C 131/41)

Jezik postopka: nemščina

Stranke

Pritožnica: Evropska komisija (zastopniki: K. Herrmann, T. Maxian Rusche, P. Němečková, agenti)

Druge stranke v postopku: Interessengemeinschaft privater Milchverarbeiter Bayerns e.V., Genossenschaftsverband Bayern e.V., Verband der Bayerischen Privaten Milchwirtschaft e.V.

Predlog

Komisija Sodišču predlaga, naj:

— razveljavi izpodbijano sodbo;

— prvi tožbeni razlog pred Splošnim sodiščem razglasi za neutemeljen;

— glede drugih tožbenih razlogov zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču;

— tožečim strankam postopka na prvi stopnji naloži plačilo stroškov prvostopenjskega postopka in pritožbenega postopka, oziroma, podredno, če bo zadeva vrnjena v razsojanje Splošnemu sodišču, pridrži odločitev o stroških prvostopenjskega postopka in pritožbenega postopka do izreka sodbe.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Prvi pritožbeni razlog:

Splošno sodišče naj bi v točkah od 56 do 64 izpodbijane sodbe, pri opredelitvi zahtev, ki jih mora izpolnjevati vsebina sklepa o začetku postopka, napačno uporabilo pravo pri razlagi in uporabi člena 108(2) PDEU, člena 6(1) Uredbe št. 659/1999 (1) ter s tem povezane sodne prakse Evropske unije: vir financiranja pomoči je v sklepu o začetku postopka naveden le izjemoma in v posebnih okoliščinah.

Drugi pritožbeni razlog:

Splošno sodišče naj bi v točkah od 47 do 53 in 56 izpodbijane sodbe napačno razlagalo sklep o začetku postopka in s tem ni podalo zadostne obrazložitve in ni odgovorilo na trditve Komisije; sklep o začetku postopka dejansko zajema metodo financiranja iz proračunskih sredstev.

Tretji pritožbeni razlog:

Splošno sodišče naj bi v točkah od 66 do 68 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo v zvezi z razlago člena 263, drugi odstavek, PDEU in sodne prakse Evropske unije, s tem da je ugotovilo, da pravice tretjih do sodelovanja pomenijo bistveno postopkovno zahtevo v smislu člena 263, drugi odstavek, PDEU.

Četrti pritožbeni razlog

Splošno sodišče naj bi v točkah od 70 do 72 izpodbijane sodbe napačno razlagalo pravico do sodelovanja v smislu člena 108(2) in (3) PDEU ter člena 6(1) Uredbe št. 659/1999 skupaj s sodno prakso sodišč Unije v zvezi s posledicami kršitve pravice do sodelovanja, s tem da je ugotovilo, da bi izjava zainteresiranih strank v zvezi z vprašanjem ali proračunska sredstva pomenijo državna sredstva, lahko spremenila rezultat postopka. Splošno sodišče je v zvezi s tem tudi napačno razlagalo pojem državnih sredstev iz člena 107(1) PDEU, izkrivilo dejstva, ki so bila ugotovljena v izpodbijanem sklepu in ki so bila predstavljena pred njim, in ni preučilo trditev, ki jih je Komisija navedla pred Splošnim sodiščem.

(1) Uredba Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339).
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Högsta domstolen (Švedska) 10. januarja 2019 – Diskrimineringsombudsmannen/Braathens Regional Aviation AB

(Zadeva C-30/19)

(2019/C 103/16)

Jezik postopka: švedščina

Predložitveno sodišče

Högsta domstolen

Stranki v postopku v glavni stvari

Pritožnik: Diskrimineringsombudsmannen

Nasprotna stranka v postopku s pritožbo: Braathens Regional Aviation AB

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali mora država članica v zadevi, ki se nanaša na kršitev prepovedi, določene v Direktivi 2000/43/ES (1), in kjer oškodovana oseba zahteva nadomestilo zaradi diskriminacije, na predlog oškodovane osebe vedno preučiti, ali je šlo za diskriminacijo – in po potrebi ugotoviti, da je tako bilo – ne glede na to, ali je oseba, ki je obtožena diskriminacije, priznala, da je šlo za diskriminacijo, ali ne, da bi se zahteva po učinkovitih, sorazmernih in odvračilnih sankcijah iz člena 15 štela za izpolnjeno?

(1) Direktiva Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 20, zvezek 1, str. 23).
C 399/19

Pritožba, ki jo je EM Research Organization, Inc.vložila 22. novembra 2018 zoper sodbo Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 25. septembra 2018 v zadevi T-180/17, EM Research Organization/EUIPO - Christoph Fischer in drugi

(Zadeva C-728/18 P)

(2019/C 399/22)

Jezik postopka: angleščina

Stranke

Pritožnik: EM Research Organization, Inc. (zastopnika: J. Liesegang, N. Lang, Rechtsanwälte)

Druga stranka v postopku: Urad Evropske unije za intelektualno lastnino, Christoph Fischer GmbH, Ole Weinkath, Multikraft Productions- und Handels GmbH, Phytodor AG

Sodišče (sedmi senat) je s sklepom z dne 25. septembra 2019 odločilo, da se pritožba zavrne kot delno očitno nedopustna in delno očitno neutemeljena, in da EM Research Organization, Inc nosi svoje stroške.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Najwyższy (Poljska) 27. novembra 2018 –JA/Skarb Państwa – Sejm Rzeczypospolitej Polskiej, Senat Rzeczypospolitej Polskiej, Prezes Rady Ministrów, Minister Sprawiedliwości, Minister Finansów

(Zadeva C-745/18)

(2019/C 164/04)

Jezik postopka: poljščina

Predložitveno sodišče

Sąd Najwyższy

Stranki v postopku v glavni stvari

Tožeča stranka in vložnica kasacijske pritožbe: JA

Tožena stranka in nasprotna stranka v postopku s kasacijsko pritožbo: Skarb Państwa – Sejm Rzeczypospolitej Polskiej, Senat Rzeczypospolitej Polskiej, Prezes Rady Ministrów, Minister Sprawiedliwości, Minister Finansów

Vprašanje za predhodno odločanje

Ali je treba člena 73 in 78(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (1) in prej veljavni člen 11(A)(1)(a) in (2)(a) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (2) (77/388/EGS) ob upoštevanju splošnih načel za odškodninsko odgovornost države članice na podlagi sodne prakse Sodišča (zlasti sodb z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi, C-6/90 in C-9/90, ECLI:EU:C:1991:428, in z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C-46/93 in C-48/93, EU:C:1996:79) razlagati tako, da od 1. maja 2004 državi članici, ki je na ta dan pristopila k Evropski uniji, nalagajo, da sprejme predpise, v skladu s katerimi se stečajnemu upravitelju odobri plačilo, ki se mu prišteje pripadajoči davek na dodano vrednost (DDV)?

(1) UL 2006, L 347, str. 1

(2) UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 9, zvezek 1, str. 23
2

(a) Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: na podlagi katerih meril ali vidikov se določi, ali je delavec, ki je voznik v mednarodnem cestnem prevozu blaga, napoten „na ozemlje katere od držav članic“ v smislu člena 1(1) in (3) Direktive o napotitvi in ali ta delavec v smislu člena 2(1) Direktive o napotitvi „za omejen čas opravlja delo na ozemlju države članice, ki ni država, v kateri običajno dela“? (b) Ali je za odgovor na vprašanje 2(a) pomembno, da je podjetje, ki napotuje delavca iz vprašanja 2(a), povezano, na primer v skupino, s podjetjem, v katero je ta delavec napoten, in če je odgovor pritrdilen, v kakšnem smislu? (c) Če se delo delavca iz vprašanja 2(a) delno nanaša na kabotažo – to je prevoz, ki se opravlja izključno na ozemlju države članice, ki ni država članica, v kateri ta delavec običajno dela – ali je treba potem pri tem delavcu vsekakor izhajati iz tega, da v zvezi s tem delom njegovega dela začasno dela na ozemlju prvonavedene države članice? Če je odgovor pritrdilen, ali v zvezi s tem velja spodnja meja, na primer v obliki minimalnega števila dni na mesec, na katere poteka ta kabotaža?