SKLEPNI PREDLOGI

GENERALNE PRAVOBRANILKE

CHRISTINE STIX-HACKL,

predstavljeni 13. julija 2004( )

Zadevi C-460/01 in C-104/02

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Kraljevini Nizozemski (C-460/01)

in

proti

Zvezni republiki Nemčiji (C-104/02),

ob intervenciji Kraljevine Belgije

,,Postopek zaradi neizpolnitve obveznosti države – Carinski zakonik – Skupnostni tranzit – Kršitve in nepravilnosti – Izterjava carinskih dajatev – Rok – Sredstva Skupnosti – Ugotovitev – Zamudne obresti“

Kazalo

I – Uvod

II – Pravni okvir

A – Tranzitni postopki Skupnosti

B – Izterjava carinskega dolga

C – Dajanje na razpolago sredstev Skupnosti

III – Predhodni in sodni postopek

IV – Ravnanje v nasprotju s členom 2(1) Uredbe št. 1552/89 in členom 379(2), tretji stavek, CZ-UI

A – Bistvene trditve strank

B – Presoja

1. Nedopustnost tožb

2. Vprašanje, katero prepozno ravnanje držav članic naj bi pomenilo neizpolnitev Pogodbe

3. Vprašanje, ali člen 379(2), tretji stavek, CZ-UI vsebuje povsem instrukcijski rok

a) Dosedanja sodna praksa Sodišča

b) Praktične težave pri spoštovanju roka iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI

i) Nastanek carinskega dolga

ii) Ugotavljanje carinskega dolžnika ob nepravilnostih v tranzitnem postopku

iii) Ugotavljanje zneska dajatve

iv) Ugotavljanje pristojnosti

c) Nepotrebna obremenitvi glavnega zavezanca ob naknadno pravilno izvedenem tranzitnem postopku

V – Ravnanje v nasprotju s členom 11 Uredbe št. 1552/89

A – Bistvene trditve strank

B – Presoja

1. Vprašanje nedopustnosti drugega tožbenega razloga v zadevi C‑104/02

2. Utemeljenost tožbe v zadevi C-460/01

VI – Predlog

I – Uvod

1. V postopku zaradi neizpolnitve obveznosti države C-460/01 Komisija očita Nizozemski, da od 1. januarja 1991 do 31. decembra 1995 ni pravočasno zagotovila sredstev Skupnosti in ni plačala zaradi tega zapadlih zamudnih obresti. V postopku C-104/02 Komisija enak očitek v zvezi z letoma 1993 in 1994 naslavlja na Nemčijo. Gre za izterjavo carinskih dolgov zaradi nepravilnosti v tranzitnih postopkih Skupnosti.

II – Pravni okvir

A – Tranzitni postopki Skupnosti

2. Tranzitni postopki Skupnosti so bili v upoštevnem časovnem obdobju od leta 1991 do leta 1992 urejeni v Uredbi (EGS) št. 222/77( ) in v (izvedbeni) Uredbi (EGS) št. 1062/87( ), za leto 1993 v Uredbi (EGS) št. 2726/90( ) in (izvedbeni) Uredbi (EGS) št. 1214/92( ) ter za leti 1994 in 1995 v Carinskem zakoniku( ) (v nadaljevanju: CZ) ter Uredbi o izvajanju carinskega zakonika( ) (v nadaljevanju: CZ-UI). Določbe so vsebinsko v bistvenem enake. Zato bodo v nadaljevanju navedene le najmlajše določbe, vsebovane v CZ ter CZ-UI. V delu, v katerem so za postopek zaradi neizpolnitve obveznost odločilna določena odstopanja v starejših določbah, je na to opozorjeno na ustreznih mestih.

3. Tranzitni postopki Skupnosti so povzeti v nadaljevanju.

Blago, ki prispe na carinsko območje Skupnosti in se prevaža med dvema državama članicama, lahko med transportom ostane prosto carin in dajatev, če do tega pride v tako imenovanem zunanjem tranzitu Skupnosti. Poleg tega obstaja tudi notranji tranzit Skupnosti, v katerega pa se ni treba podrobno spuščati, saj se upoštevne določbe za oba tranzitna postopka uporabljajo enako. V nadaljevanju bo zato govor le o ,,tranzitu“; navedene bodo določbe glede zunanjega tranzita Skupnosti.

Namen tranzitnega postopka je, da carinski organi nadzirajo ta prevoz blaga. Sestoji iz nadzora spremljajočih dokumentov in preverjanja, ali prepeljano blago prispe na namembni kraj identično in v nespremenjeni količini.

Pri vsakem tranzitnem postopku je treba imenovati ,,glavnega zavezanca“, praviloma je to špediter. Ta prijavi tranzitni postopek pri pristojnem odhodnem uradu države članice, v katero je prispelo blago iz tretje države. Odhodnemu uradu se pri tem predloži ,,deklaracijo T1“ (v nadaljevanju: T1), ki sestoji iz večdelnega niza obrazcev in mora vsebovati različne podatke (vrsta in količina blaga, prejemnik, špediter, namembni kraj itn.). Del 1 obrazca T1 ostane pri odhodnem uradu, ostalo pa spremlja blago med prevozom.

Blago je treba v roku, ki ga določi odhodni urad in je naveden v T1 (rok za predložitev), predložiti namembnemu uradu. Ta rok v praksi znaša od nekaj dni do nekaj tednov. Namembni urad preveri skladnost blaga z navedbami v T1. Če je tranzitni postopek izveden pravilno, pošlje namembni urad del 5 obrazca T1 odhodnemu uradu z ustreznim zaznamkom.

Nepravilnosti pri tranzitnem postopku

4. Glavni zavezanec je nosilec tranzitnega postopka ter mora plačati carine in dajatve, ki niso bile pobrane ob prihodu blaga na carinsko območje, če tranzitni postopek ni bil izveden pravilno. Praviloma mora za to ob prijavi tranzita zagotoviti zavarovanje. Ureditev za primer nepravilnosti pri tranzitnem postopku je za upoštevno obdobje od leta 1991 do 1992 vseboval člen 11a Uredbe št. 1061/87( ), za leto 1993 v členu 49 Uredbe št. 1214/92( ), za leti 1994 in 1995 pa CZ-UI( ).

Člen 378 CZ-UI v izvlečku določa:

,,1. Kadar pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kadar ni mogoče določiti kraja kršitve ali nepravilnosti, se brez poseganja v člen 215( ) zakonika šteje, da je kršitev ali nepravilnost nastala

– državi članici, ki ji pripada urad odhoda,

– […]

2. Kadar tako dokazilo ni predloženo in se s tem šteje, da je navedena kršitev ali nepravilnost nastala v državi članici odhoda ali v vstopni državi članici iz druge alinee prvega odstavka, ta država članica za tako blago obračuna carino in druge dajatve v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi.

Če se pred potekom triletnega obdobja od datuma vpisa deklaracije T1 ugotovi, v kateri državi članici je navedena kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, ta država članica v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi za tako blago izterja carino in druge dajatve […]. V tem primeru se po predložitvi dokazila o taki pridobitvi plačila povrnejo na začetku obračunane carine in druge dajatve […]“

Člen 379 CZ-UI določa:

,,1. Če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urada odhoda o tem čim prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za skupnostni tranzit.

2. V obvestilu iz odstavka 1 navede predvsem rok, v katerem je treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov. Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1. Če navedeno dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica ukrepa tako, da pridobi plačilo pripadajočih carin in drugih dajatev. Kadar ta država članica ni tista, v kateri je urad odhoda, jo ta o tem takoj obvesti.“

B – Izterjava carinskega dolga

5. Za izterjavo carinskega dolga je v upoštevnem obdobju od leta 1991 do vključno leta 1993 veljala Uredba (EGS) št. 1854/89( ) ter v letih 1994 in 1995 CZ( ).

Člen 217(1), prvi stavek, CZ določa:

,,Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ,znesek dajatev‘ - morajo carinski organi, takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov (vknjižba).“

Člen 218(3) CZ določa:

„V primeru, če carinski dolg nastane pod drugimi pogoji, kot so navedeni v odstavku 1, se mora vknjižba ustreznega zneska dajatev opraviti v roku dveh dni, kar se šteje od dneva, ko imajo carinski organi možnost, da

a) izračunajo znesek zadevnih dajatev, in

b) določijo dolžnika.“

Člen 219 CZ določa:

„1. Roki za vknjižbo iz člena 218 se lahko podaljšajo:

a) iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic ter predvsem v primerih centralnega knjigovodstva,

b) zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov.

Tako podaljšani roki ne smejo biti daljši od 14 dni.

2. Roki iz odstavka 1 se ne uporabljajo v primeru nepredvidljivih dogodkov ali višje sile.“

Člen 221 v izvlečku določa:

,,1.Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.

[…]

3. Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. […]( )

C – Dajanje na razpolago sredstev Skupnosti

6. Glede na Sklep (EGS, Euratom) št. 88/376( ) so izterjane davčne dajatve sredstva Skupnosti, ki jih je bilo treba dati na razpolago Komisiji v upoštevnem trenutku v skladu z Uredbo (EGS, Euratom) št. 1552/89( ), kot sledi.

Člen 2(1) Uredbe določa:

,,Za to uredbo velja terjatev Skupnosti do lastnih sredstev v smislu člena 2(2)(a) in (b) Sklepa (EGS, Euratom) št. 88/376 za ugotovljeno, kakor hitro pristojni urad države članice dolžniku sporoči višino dajatve, ki jo dolguje. To se dolžniku sporoči, takoj ko je dolžnik znan in pristojni upravni organ lahko določi višino terjatve, in sicer ob upoštevanju vseh upoštevnih predpisov Skupnost.“

V skladu s členi 6, 9 in 10 Uredbe št. 1552/89 je država članica dolžna o ugotovljenih terjatvah pri organu, ki je pristojen za proračun, voditi evidenco in ustrezen znesek vknjižiti v dobro na posebnem računu, ki se v ta namen za Komisijo vodi pri organu države članice, ki je pristojen za proračun. Terjatve se najkasneje na prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile terjatve ugotovljene, zaznamujejo v omenjeni evidenci in hkrati vknjižijo na posebnem računu. Pri tem se razlikuje terjatve, ki so že izterjane, od terjatev, ki še niso izterjane. Terjatve, ki so ugotovljene, vendar še niso izterjane, in za katere tudi ni bilo dano zavarovanje, se posebej zaznamujejo. Vknjižba v dobro na posebnem računu se v teh primerih opravi najkasneje na prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bili izterjani zneski, ki ustrezajo terjatvam. Komisija zneske, vknjižene na posebnem računu, prevzame v svoje evidence.

Člen 11 Uredbe št. 1552/89 določa:

,,V primeru zakasnitve s knjiženjem v dobro na računu iz člena 9(1) je zadevna država članica dolžna plačati obresti po meri, ki ustreza obrestni meri, veljavni na dan zapadlosti na denarnem trgu zadevne države članice za kratkoročno financiranje – zvišani za 2 odstotni točki. Ta obrestna mera se za vsak mesec zamude zviša za 0,25 odstotne točke. Zvišana obrestna mera se uporabi za celotno trajanje zamude.“

III – Predhodni in sodni postopek

7. V letih 1994 in 1995 so se v okviru postopka za nadzor držav članic glede izterjave sredstev Skupnosti, ki ga predvideva Uredba št. 1552/89, na Nizozemskem in v Nemčiji izvajale preiskave o uporabi predpisov o tranzitu Skupnosti. V poročilih o nadzoru je Komisija očitala, da naj bi carinski odhodni uradi obeh držav članic več carinskih dolgov pri nepravilno izvedenem tranzitnem postopku izterjali prepozno, to je več mesecev po poteku 3-mesečnega roka. S tem naj bi prišlo do ustrezno prepoznega knjiženja v dobro sredstev Skupnosti, zaradi česar naj bi bilo treba v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89 plačati ustrezne zamudne obresti.

8. Nemčija in Nizozemska nista ugovarjali času očitanih izterjav in vknjižb. Vendar pa sta zastopali stališče, da izterjav in vknjižb ni mogoče obravnavati kot zamujenih.

9. Glede Nizozemske (C-460/01) je Komisija glede na to izračunala zamudne obresti, sporočila izračun nizozemskim oblastem in jih pozvala, naj obresti v višini 5.323.395.06 NLG plačajo do 23. februarja 1997. Nizozemska je to zavrnila.

10. Z dopisom z dne 2. februarja 2000 je Komisija zato na Nizozemsko naslovila obrazloženo mnenje. Nizozemska je odgovorila z dopisom z dne 28. marca 2000, v katerem je znova zanikala kršitev prava Skupnosti in zavrnila plačilo zahtevanih obresti.

11. Ker Komisija meni drugače, se je odločila za vložitev obravnavane tožbe pri Sodišču. Komisija predlaga,

naj se ugotovi, da je Kraljevina Nizozemska, s tem ko od 1. januarja 1991 do 31. decembra 1995,

– v primerih, v katerih prijavitelj zunanjega tranzita skupnosti v 3‑mesečnem roku, odkar je odhodni urad poslal sporočilo, da pošiljka ni bila pravočasno predložena namembnemu uradu, ni predložil dokazila o pravilnosti zadevnega tranzitnega postopka, ni najkasneje tretjega dne po izteku tega roka ali kasneje v skladu z Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1182/71 z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil za roke, datume in izteke rokov( ), zadevnega carinskega dolga in drugih dajatev vknjižila in izterjala,

– Komisiji zato sredstev Skupnosti ni dala na razpolago pravočasno, in

– za to ni hotela plačati zamudnih obresti,

ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 11a(2), pododstavek 2, stavek 2, Uredbe Komisije (EGS) št. 1062/87 z dne 27. marca 1987 o izvajanju in poenostavitvi skupnostnega tranzitnega postopka, člena 49(2), stavek 3, Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 s predpisi o izvajanju ter ukrepi za poenostavitev skupnostnega tranzitnega postopka in člena 379(2), tretji stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 s predpisi o izvajanju Uredbe (EGS) št. 2913/92, kakor tudi iz členov 2 in od 9 do 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa (EGS, Euratom) št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

12. Glede Nemčije (C-104/02) je Komisija nemške oblasti pozvala, naj ji posredujejo podatke, potrebne za izračun zamudnih obresti. To je bilo zavrnjeno z obrazložitvijo, da naj po pravu Skupnosti ne bi šlo za zamudo.

13. Komisija je glede na to z dopisom z dne 19. junija 2000 na Nemčijo naslovila obrazloženo mnenje. Nemčija je na to odgovorila z dopisom z dne 14. septembra 2000, v katerem je ponovno zanikala kršitev prava Skupnosti.

14. Ker Komisija meni drugače, se je odločila za vložitev obravnavane tožbe pri Sodišču. Komisija predlaga,

naj sodišče odloči:

1. Zvezna republika Nemčija je, s tem ko je lastna sredstva prepozno odvajala Skupnosti, kršila svoje obveznosti iz člena 49 Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 z izvedbenimi predpisi ter ukrepi za poenostavitev skupnostnega tranzitnega postopka oziroma člena 379 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 z izvedbenimi predpisi k Uredbi Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti v povezavi s členom 2(1) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa (EGS, Euratom) o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

2. V skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89 za obdobje do 31. maja 2000 ter členom 11 Uredbe št. 1150/2000 za obdobje po 31. maju 2000 je Zvezna republika Nemčija dolžna Skupnosti plačati obresti, ki so zapadle zaradi zamujenih vknjižb v dobro.

3. Zvezna republika Nemčija nosi stroške postopka.

15. Z dopisom z dne 5. julija 2002 je Kraljevina Belgija zaprosila, naj se ji dovoli intervencija v postopku C-104/02 v podporo toženi stranki Zvezni republiki Nemčiji. S sklepom z dne 9. septembra 2002 je bilo predlogu ugodeno.

IV – Ravnanje v nasprotju s členom 2(1) Uredbe št. 1552/89 in členom 379(2), tretji stavek, CZ-UI

A – Bistvene trditve strank

16. Komisija, nizozemska in nemška vlada se strinjajo, da carinski dolgovi glavnih zavezancev, ki izvirajo iz nepravilnosti v tranzitnem postopku (v nadaljevanju: carinski dolgovi), v vsakokratnem upoštevnem obdobju (zadeva C‑460/01: od 1. januarja 1991 do 31. decembra 1995, zadeva C-104/02: glede na tožbo ,,v zvezi z letoma 1993 in 1994“), niso bili izterjani najkasneje neposredno po izteku 3-mesečnega roka iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI (v nadaljevanju: 3-mesečni rok), temveč redno šele več mesecev kasneje. Stranke pa se ne strinjajo glede tega, ali to pomeni neizpolnitev Pogodbe s strani zadevnih držav članic.

17. Nemška vlada najprej meni, da proti njej vložena tožba (C-103/92) glede prvega tožbenega razloga ni dopustna. V postopku zaradi neizpolnitve pogodbe po členu 228 ES naj bi bilo mogoče ugotoviti le ravnanje v nasprotju s Pogodbo, ki je ob poteku roka za predložitev obrazloženega mnenja še vedno trajalo. Do takrat pa naj bi bili nemški carinski uradi že davno izterjali carinske dolgove in ustrezno upravno prakso že spremenili v smislu zahtev Komisije.

18. Komisija meni, da gre za ravnanje v nasprotju s členom 379(2), tretji stavek, CZ-UI. Navaja, da 3-mesečni rok državo članico odhodnega urada zavezuje, da davčne dolgove nemudoma izterja. Kot obrazložitev povzeto( ) navaja to:

Trimesečni rok ne zavezuje le glavnega zavezanca v razmerju do odhodnega urada. Rok prav tako velja za državo članico odhodnega urada v razmerju do Skupnosti, saj gre za terjatve, ki jih je Skupnosti treba nakazati kot njena sredstva.

V skladu s členom 218(3) CZ bi morala biti zato vknjižba ustreznih carinskih dolgov – če odmislimo posebna računanja rokov iz splošnega prava Skupnosti( ) – opravljena v roku dveh dni (ki ga je mogoče podaljšati na največ 14 dni). Carinski dolgovi naj bi v tem trenutku že nastali, pristojnost države članice naj bi bila določena ter carinski organi naj bi imeli možnost izračunati znesek dajatve in določiti carinskega dolžnika.

19. Nizozemska, nemška in belgijska vlada oporekajo temu, da neupoštevanje 3-mesečnega roka pomeni neizpolnitev obveznosti iz Pogodbe. Kot obrazložitev povzeto( ) navajajo to:

Iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI ne izhaja, da naj bi bile države članice zavezane izterjati davčne dolgove neposredno po poteku 3-mesečnega roka. Ta rok namreč zavezuje le glavnega zavezanca, ne pa države članice.

Države članice se poleg tega sklicujejo na sodbo Sodišča v zadevi SPKR( ), v kateri je bilo ugotovljeno, da je 3-mesečni rok za izterjavo carinskih dolgov za odhodni carinski urad bil le instrukcijski in ne prekluzivni rok.

Dalje se sklicujejo na formulaciji člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI in člena 221 CZ, iz katerih naj bi izhajalo, da bi moral odhodni urad po poteku tega roka le začeti postopek za izterjavo carinskih dolgov.

Države članice poleg tega navajajo praktične pomisleke. Odhodni carinski urad naj ob poteku 3-mesečnega roka skoraj ne bi mogel neposredno izterjati carinskih dolgov, saj v tem trenutku še ne razpolaga z vsemi ,,potrebnimi podatki“ v smislu člena 217(1), prvi stavek, CZ. Da bi se carinski dolg lahko izterjal, bi bila potrebna celostna presoja dokazil, ki jih glavni zavezanec predloži do poteka 3‑mesečnega roka. Šele po tem naj bi bilo mogoče presoditi, ali je carinski dolg nastal, kdo je carinski dolžnik in ali je odhodni urad pristojen. Ker naj bi šlo za postopek naknadne izterjave, naj bi se šele potem določila višina carinskega dolga. Končno pa bi morala biti carinskemu dolžniku vročena odločba o plačilu in carinski dolg tudi dejansko plačan, po potrebi tudi prek zagotovljenih zavarovanj. Šele tedaj naj bi bilo mogoče vknjižiti carinski dolg.

20. Nazadnje, obveznost izterjave carinskih dolgov neposredno po poteku 3‑mesečnega roka naj bi pomenila nepotrebno otežitev položaja glavnega zavezanca, saj naj bi se pogosto naknadno izkazalo, da je bil tranzitni postopek izveden sicer po poteku roka, vendar v celoti gledano pravilno.

B – B – Presoja

1. Nedopustnost tožb

21. Glede navedb nemške vlade v zvezi z nedopustnostjo tožb je mogoče načeloma ugotoviti, da gre za pravno varovan interes za ugotovitev neizpolnitve Pogodbe, če ta ob zadnji ustni obravnavi še traja ali ni popolnoma prenehala.( )

22. V obravnavanem primeru je Nemčija še pred potekom roka, določenega v obrazloženem mnenju, svojim carinskim organom naročila, naj, tako kot zahteva Komisija, sredstva Skupnosti vedno nakazujejo v zgodnejšem trenutku. Zastavlja se vprašanje, ali je v tem mogoče videti prenehanja kršitve pogodbe in ali je torej sporna zadeva rešena.

23. Domnevi o rešitvi nasprotuje dejstvo, da Nemčija naloženih obveznosti ni popolnoma izpolnila v tem smislu, saj država članica Skupnosti še vedno noče plačati obresti, ki jih zahteva Komisija.( ) Če obstaja terjatev Skupnosti za plačilo obresti, pomeni njeno neplačilo neizpolnitev Pogodbe in to že ob poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju.

24. Temu ustrezno je Sodišče v nekem podobnem primeru ugotovilo, da ,,med obveznostjo ugotovitve zadevne terjatve […] in nazadnje med obveznostjo plačila zamudnih obresti […] obstaja […] neločljiva povezava […] [in] da [je] za preizkus utemeljenosti očitka, ki se opira na neplačilo zamudnih obresti, v vsakem primeru nujno treba odločiti o očitku, da naj bi Zvezna republika Nemčija prepozno določila sporne terjatve in znesek vknjižila na račun Komisije“.( )

25. Zato lahko ugotovimo, da sta tožbi zaradi kršitve člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI in člena 2(1) Uredbe št. 1552/89 dopustni.

2. Vprašanje, katero prepozno ravnanje držav članic naj bi pomenilo neizpolnitev Pogodbe

26. V obeh postopkih Komisija v očitanih zakasnitvah vidi kršitev člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI( ) in člena 2(1) Uredbe št. 1552/89. Tožbena predloga sta v obeh zadevah usmerjena na prepozno odvajanje sredstev Skupnosti (prvi tožbeni razlog v zadevi C-104/02 in drugi tožbeni razlog v zadevi C-460/01), poleg tega pa v eni zadevi še na prepozno vknjižbo in izterjavo davčnih dolgov (prvi tožbeni razlog v zadevi C-460/01). Komisija in državi članici očitno izhajajo iz različnih predstav glede tega, katere konkretne ukrepe bi morali državi članici po poteku 3-mesečnega roka izvesti v roku od dveh do največ 14 dni (člen 218(3) CZ).

27. Komisija meni, da naj bi za spoštovanje roka zadostoval začetek izterjave carinskih dolgov, torej vročitev odločbe o plačilu glavnemu zavezancu. Državi članici pa izhajata iz tega, da bi morali carinski uradi po poteku 3-mesečnega roka dejansko obremeniti glavnega zavezanca ali unovčiti zavarovanja. Iz tega državi članici zopet sklepata, da naj člen 379(2), tretji stavek, CZ-UI ne bi mogel vsebovati nobenih obvezujočih rokov, temveč naj bi bil le instrukcijski rok, saj naj popoln zaključek izterjave carinskih dolgov v roku načeloma dveh dni po poteku 3-mesečnega roka praktično ne bi bil mogoč.

28. Zato se mi zdi primerno, da se najprej razčisti vprašanje, za kakšne postopke na področju izterjave carinskih dolgov gre v obravnavanih primerih.

29. Najprej lahko ugotovimo, da odgovora ni mogoče izpeljati le iz besedila člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI. Določba je namreč v različnih jezikovnih različicah različna – odhodni urad ,,izterja“ carinske dolgove( ) ali ,,začne izterjevati carinske dolgove“.( ) Poleg tega se v določbi ne govori niti o ,,vknjižbi“, za katero Komisija očita, da je bila prepozna, niti o ,,

odvajanju lastnih sredstev

Sredstev Skupnosti ?

30. Korak, ki je odločilen za pravočasno odvajanje sredstev Skupnosti, namreč ni zaključek postopka izterjave( ), temveč le del tega postopka, in sicer ,,sporočilo zneska dajatve“ carinskemu dolžniku. To sporočilo je namreč sočasno ,,ugotovitev“ terjatve Skupnosti do dajatev (člen 2(1) Uredbe št. 1552/89), ki zopet povzroči zaznamovanje v posebni evidenci (člen 6 Uredbe št. 1552/89) in s tem tek roka za vknjižbo sredstev Skupnosti v dobro na posebnem računu, ki se vodi za Komisijo (člen 9(1) Uredbe št. 1552/89), za kar si navsezadnje Komisija prizadeva.

31. Izkaže se torej, da je odločilen upravni akt za prepozno odvajanje sredstev Skupnosti, ki ga navsezadnje očita Komisija, sporočilo glavnemu zavezancu o carinskem dolgu, ki je nastal zaradi nepravilnosti v tranzitnem postopku. S tem se problem, ki ga je treba rešiti tukaj, skrči na vprašanje, ali člen 379(2), stavek 3, CZ‑UI zavezuje države članice, da neposredno po izteku roka izdajo odločbo o carinskem dolgu proti glavnemu zavezancu.

32. V obravnavanih postopkih iz tega najprej izhaja, da sta tožbena predloga Komisije sicer brez potrebe različno formulirana in gotovo nista vzor jasnosti. Vendar pa sta tožbi razpoznavno usmerjeni k ugotovitvi, da neizpolnitev Pogodbe pomeni prepozno odvajanje sredstevSkupnosti (člen 2(1) Uredbe št. 1552/89) zaradi prepoznega izdajanja odločb o plačilu glavnim zavezancem (člen 379(2), drugi stavek, CZ-UI).

33. Poleg tega se zdi, da drži, da države članice nikakor niso zavezanecarinskih dolgovizterjati v roku načeloma dveh dni (člen 218(3) CZ) po poteku 3‑mesečnega roka. To je pomembno v zvezi s praktičnimi težavami, ki jih navajata udeleženi državi članici, saj tako postane jasno, da se državi članici v zvezi z navedbo, da naj bi bil 3-mesečni rok povsem instrukcijski rok, le težko sklicujeta na to, da dejanska bremenitev glavnega zavezanca ali unovčenje zavarovanj v dveh dneh po poteku 3-mesečnega roka praktično skoraj nista mogoča.

3. Vprašanje, ali člen 379(2), tretji stavek, CZ-UI vsebuje povsem instrukcijski rok

34. V predmetnih postopkih zaradi neizpolnitve Pogodbe gre torej za vprašanje, ali sta bili Nizozemska in Nemčija v skladu s členom 379(2), tretji stavek, CZ-UI zavezani v roku načeloma dva dni po izteku 3-mesečnega roka proti glavnemu zavezancu izdati odločbo o plačilu.

35. Državi članici in Komisija se ne strinjajo glede vprašanja, ali člen 379(2), tretji stavek, CZ-UI določa povsem instrukcijski rok, katerega nespoštovanja ni mogoče obravnavati kot neizpolnitve Pogodbe, ali pa določba države članice zavezuje k takojšnji izdaji odločbe o plačilu.

36. Po mojem mnenju gre pri tem roku za rok, ki države članice zavezuje in katerega nespoštovanje pomeni neizpolnitev Pogodbe. Temu ne nasprotujeta niti dosedanja sodna praksa Sodišča niti praktični preudarki, pri tem pa tudi ne gre za nepotrebno obremenitev glavnega zavezanca.

a) Dosedanja sodna praksa Sodišča

37. Državi članici se po mojem mnenju neupravičeno sklicujeta na sodbo Sodišča v zadevi SPKR( ). V tej zadevi se je namreč Sodišče ukvarjalo z drugačnim pravnim vprašanjem, kot je to, ki je postavljeno tu.

38. Sodišče se, prvič, v navedeni sodbi ni ukvarjalo s 3-mesečnim rokom, temveč z rokom za sporočilo glavnemu zavezancu iz člena 379(1) CZ-UI (11‑mesečni rok). Drugič, razlogov ne bi bilo mogoče prenesti na rok iz člena 379 (2) CZ-UI (3-mesečni rok) niti tedaj, če bi na oba roka – kot navajata državi članici – gledali kot na celoto (,,14-mesečni rok“).

39. Sodišče je namreč v tej zadevi sicer ugotovilo, da zadevni rok ni prekluziven, temveč instruktiven. Vendar pa je šlo tam za pravne posledice nespoštovanja tega roka proti glavnemu zavezancu, natančneje za vprašanje, ali je odhodni urad še po izteku tega roka upravičen izterjati carinske dolgove, kar je Sodišče potrdilo.

40. Poleg tega se je Sodišče v obrazložitvi stališča o instruktivnem roku sklicevalo na to, da nespoštovanje tega roka ne more iti v breme proračuna Skupnosti, saj bi bilo to v nasprotju z interesom, ki ga ima Skupnost do izterjave davčnih dolgov, ki se vendar kot sredstva odvajajo Skupnosti.

41. V obravnavanih zadevah pa gre za razmerje med državami članicami in Skupnostjo, natančneje za vprašanje, ali so države članice nasproti Skupnosti zavezane upoštevati (tukaj) 3-mesečni rok iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI. Ker pa je Sodišče v navedeni zadevi poudarilo prav interes Skupnosti do izterjave davčnih dolgov kot sredstev Skupnosti, bi to prej potrjevalo, da 3‑mesečnega roka glede držav članic ni mogoče obravnavati kot instruktivnega roka, temveč kot rok, ki države članice zavezuje.

b) Praktične težave pri spoštovanju roka iz člena 379(2), tretji stavek, CZ‑UI

42. Državi se za utemeljitev, zakaj je rok iz člena 379(2), tretji stavek, CZ‑UI po njunem mnenju instruktiven, sklicujeta predvsem na praktične težave. Odhodni urad naj ob poteku 3-mesečnega roka v mnogih primerih ne bi razpolagal z vsemi informacijami, ki so potrebne za izdajo odločbe o plačilu, ali bi moral informacije, ki jih posreduje glavni zavezanec, šele preveriti. Glavni zavezanec naj bi lahko vse do zadnjega dne 3-mesečnega roka predložil dokazila, da je bilo blago vendarle pravilno predloženo. Enako naj bi veljalo za dokazila o tem, kdo je pri nepredložitvi za to odgovoren in na katerem kraju je kršitev nastala. Šele ko bi bilo ugotovljeno, da je carinski dolg dejansko nastal in da je glavni zavezanec dolžnik, naj bi se izvedla tarifna uvrstitev in izračunala višina davčnega dolga.

43. Težave s praktično izvedljivostjo, ki jih navajata stranki, po ustaljeni sodni praksi Sodišča načeloma niso opravičilo za neizpolnitev Pogodbe.( ) Upoštevne bi bile le, če bi šlo za objektivne težave, to je težave, ki bi izhajale iz sistema tranzitnega postopka, ki državam članicam objektivno onemogočajo spoštovanje obveznosti. Državi članici očitno poskušata nakazati to.

44. Menim, da njuni obrazložitvi nista prepričljivi. Praktične težave bi bile namreč sistemsko pogojene le tedaj, če bi bila dokazila, ki jih glavni zavezanec po možnosti še predloži, nujna domneva za izdajo odločbe o plačilu. To pa po mojem mnenju ne drži, kot izhaja iz naslednjih razmišljanj.

45. V skladu s členom 218(3) CZ se začne za carinske dolgove tukaj obravnavane vrste dvodnevni rok za vknjižbo v državi članici (in s tem za izdajo odločbe o plačilu( )) na splošno na dan, ko imajo carinski organi ,,možnost“ izračunati znesek dajatve in določiti carinskega dolžnika. V določbi se sicer ne govori o določanju pristojnosti organov, ki izdajo odločbo, vendar je treba to domnevo na splošno preizkusiti pri vsakem upravnem dejanju in jo lahko torej obravnavamo kot nenapisan element dejanskega stanu iz člena 218(3) CZ.

46. Postavlja se torej vprašanje, kdaj lahko odhodni urad v splošnem meni, da nastane carinski dolg, in kdaj ima možnost ugotoviti carinskega dolžnika, izračunati znesek dajatve in ugotoviti svojo pristojnost.

i) Nastanek carinskega dolga

47. Tranzitni postopek je ,,odložni postopek“( ). Zato pri uvozu ustreznega blaga najprej tudi še ni carinskega dolga. Carinski dolg nastane, če glavni zavezanec ne izpolni svojih obveznosti( ), načeloma torej – kot pravilno navaja Komisija – ob izteka roka za predložitev( ). Rok za predložitev se v praksi izteče že nekaj tednov po začetku tranzitnega postopka. Že v tem zelo zgodnjem trenutku torej obstaja zakonska domneva v smislu, da je glavni zavezanec dolžnik carinske obveznosti.

48. Pred uveljavljanjem carinskega dolga pa je najprej treba po uradni poti opraviti poizvedbe, po njihovem neuspešnem zaključku pa je treba obvestiti glavnega zavezanca in ga pozvati, naj predloži dokazila o pravilni izvedbi. To obveščanje mora biti v skladu s členom 379(1) CZ-UI opravljeno ,,čim prej […], najkasneje“ pa 11 mesecev po začetku tranzitnega postopka, in je torej vsekakor lahko opravljeno tudi prej.

49. Tako gledano služi 3-mesečni rok, ki sledi obvestitvi glavnega zavezanca, le zadnji med več možnosti, da se naknadno dokaže pravilen zaključek tranzitnega postopka in dokončno( ) ovrže zakonska domneva kršitve glavnega zavezanca, iz katere izhaja carinski dolg.

50. Pravilen zaključek bo načeloma dokazan le s predložitvijo dela 5 obrazca T1. V členu 380 CZ-UI je alternativno našteta še predložitev drugih carinskih upravnih dokazil o pravilni predložitvi blaga. Če bo glavnemu zavezancu ali odhodnemu uradu uspelo predložiti enega od teh dokumentov v 3‑mesečnem roku, njihovo preverjanje, ker gre za carinske upravne dokumente( ), praviloma ne bi smelo povzročati tako velikih težav, ki bi lahko upravičevale izdajo odločbe o plačilu po poteku rokov iz členov 217 CZ in naslednjih.

51. Po mojem mnenju lahko zato odhodni urad najkasneje ob poteku 3‑mesečnega roka iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI izhaja iz tega, da je zaradi kršitev v tranzitnem postopku nastal carinski dolg glavnega zavezanca.

52. Navedbe držav članic glede praktičnih težav v zvezi z nastankom davčnega dolga zato niso najprepričljivejše.

ii) Ugotavljanje carinskega dolžnika ob nepravilnostih v tranzitnem postopku

53. Kot je bilo že navedeno zgoraj( ), izhaja iz člena 378(1) in (2) CZ‑UI zakonska domneva o nastanku carinskega dolga in s tem tudi o carinski obveznosti glavnega zavezanca. To pomeni, da že v zelo zgodnjem trenutku obstaja zakonska domneva o carinski obveznosti glavnega zavezanca. Z neuspešnim potekom 3-mesečnega roka carinska obveznost za odhodni urad le postane dokončna.

54. Glede navedb, s katerimi se državi članici v zvezi s praktičnimi težavami v bistvenem opirata na primer, da glavni zavezanec predloži dokazila, da ni odgovoren in ki jih je treba ovrednotiti, je treba ob tem ugotoviti, da glede na besedilo člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI obstaja zakonska domneva o nastanku carinskega dolga glavnega zavezanca, ki temelji le na okoliščini, da ni bilo predloženo dokazilo o pravilnem zaključku tranzitnega postopka, in torej ni odvisna od krivde. Zato torej ni dovolj, da glavni zavezanec dokaže, da tranzitni postopek sicer ni bil izveden pravilno, da pa je za to odgovoren nekdo drug.( ) Poleg tega pa državi članici nista izkazali, da bi glavni zavezanci tako dokazilo, ki bi najbrž zahtevalo detektivsko preiskavo, predložili pogosto ali praviloma oziroma to vsaj poskušali.

55. Odhodni urad ima zato po mojem mnenju že veliko časa pred iztekom 3‑mesečnega roka iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI možnost, da lahko glavnega zavezanca določi za verjetnega dolžnika carinske obveznosti. S potekom 3-mesečnega roka to le postane dokončno.

56. Zato navedbe držav članic o praktičnih težavah v zvezi z določanjem, kdo je zavezanec carinskega dolga, prav tako niso najprepričljivejše.

iii) Ugotavljanje zneska dajatve

57. Višina carinskih dolgov zaradi nepravilnosti v tranzitnem postopku se ravna po višini uvoznega carinskega dolga, ki bi ga bilo treba poravnati, če blago ne bi bilo prepeljano čez carinsko območje Skupnosti v tranzitnem postopku, temveč bi bilo carinskopravno sproščeno v prosti promet.( ) Gre torej za višino (predhodno neizterjanega) uvoznega carinskega blaga. Ta se odmeri glede na carinsko vrednost blaga, ki se ugotovi( ) s pomočjo tarifne uvrstitve ob uporabi carinske tarife Evropskih skupnosti.( ) Podatke, potrebne za tarifno uvrstitev in ugotovitev carinske vrednosti (npr. količina in vrsta blaga), je treba navesti že v deklaraciji ob uvozu blaga na carinsko območje Skupnosti. Na ta način lahko odhodni urad mogoč znesek dajatve načeloma izračuna že ob začetku tranzitnega postopka.

58. Navedba nemške vlade, da deklaracija T1 v praksi pogosto na splošno ni popolnoma izpolnjena, ne ovira predvidljivosti višine carinskega dolga ob izteka 3‑mesečnega roka. Preverjanje popolnosti tranzitne prijave je namreč obveznost držav članic, na neizpolnitev katere se torej te v svojo obrambo ne morejo sklicevati. Niti opozorilo nemške vlade, da v tranzitnem postopku ni obveznosti navedbe vrednosti blaga v deklaraciji( ), ne ovira predvidljivosti. S tem je namreč rečeno le, da morajo odhodni uradi potrebno vrednost blaga ugotoviti na drug način, če bi to postalo potrebno za kasneje zapadle dajatve. Vendar pa ni razvidno, zakaj naj bi bil ta (po možnosti povsem zapleten) postopek časovno mogoč šele po poteku 3-mesečnega roka.( )

59. Državi članici nadalje navajata – čemur Komisija ni oporekala –, da bi bilo smiselno znesek dajatve ob prijavi blaga izračunavati le tedaj in v tolikšni meri, kot je to potrebno za izračun zavarovanja.( ) Zavarovanje pa naj bi se pogosto izračunavalo kot pavšalno poroštvo ali kot posamično zavarovanje brez natančnega izračuna potencialnega uvoznega carinskega dolga.( )

60. Po mojem mnenju ne more biti odločilno, kot menita državi članici, ali je ob izračunu zavarovanja že bila ugotovljena višina dajatve v posameznem primeru. Po drugi strani tudi ni mogoče zahtevati, naj odhodni uradi pri vsakem začetem tranzitnem postopku tako rekoč iz previdnosti izračunavajo znesek dajatve carinskega uvoznega dolga: pravilna izvedba tranzitnega postopka mora biti namreč pravilo, zaradi česar bi v splošnem nastajali nepotrebni upravni stroški.

61. Za mogoč čas izračuna višine dajatve bi moral biti po mojem mnenju tudi v tem primeru odločilen preudarek – kot je bilo navedeno že zgoraj( ) –, da zakonska domneva o obstoju carinskega dolga glavnega zavezanca obstaja že zelo zgodaj, namreč ob neuspešnem poteku roka za predložitev. Trimesečni rok je namenjen le zadnji od več možnosti, da bi se pravilen zaključek tranzitnega postopka vendarle še dokazal.

62. Temu ustrezno bi moral biti odhodni urad najkasneje po poteku uradnih poizvedb (11-mesečni rok( )), torej že ob začetku 3-mesečnega roka, dolžan iz previdnosti izračunati višino dajatev, kar bi urad, kot pravilno ugotavlja Komisija, na podlagi podatkov, ki se v ta namen navedejo v deklaraciji T1, tudi moral imeti možnost storiti.

63. Menim torej, da niti navedbe držav članic v zvezi s praktičnimi težavami pri izračunavanju višine terjatev niso najprepričljivejše.

iv) Ugotavljanje pristojnosti

64. Odhodni urad lahko v obdobju od izteka roka za predložitev do izteka 11. meseca po začetku tranzitnega postopka( ) s poizvedbami ugotavlja pristojnost svoje ali kakšne druge države članice. Če poizvedbe niso uspešne, pa vsebuje – kot je Sodišče( ) ugotovilo že glede predhodne določbe – člen 378(1) in (2) CZ‑UI prav tako zakonsko domnevo pristojnosti, namreč pristojnosti države članice odhodnega urada.

65. Domneva se ovrže le, če se dokaže, da je pristojna druga država članica, ker je do kršitve prišlo drugje.( ) O tem lahko sicer glavni zavezanec v 3‑mesečnem roku predloži dokazila. Vendar se zdi več kot vprašljivo, ali lahko predložitev takih dokazil obravnavamo kot tako pogosto, da bi lahko veljala za sistemsko pogojeno oviro za takojšnjo izdajo odločbe o plačilu. Predložitev dokazil ,,v zadnji minuti“ namreč ni poseben problem tranzitnega postopka Skupnosti. Problem se nasprotno pojavlja pri vsakem roku za predložitev dokazil, s katerimi se ovrže zakonska domneva.

66. Udeleženi državi članici sta glede tega navedli le, da za obdobje, ki je upoštevno za postopek, ne moreta dati podatkov o tem, kako pogosto naj bi glavni zavezanci v 3-mesečnem roku še poskušali predložiti dokazila proti pristojnosti odhodnega urada.( ) Navedli sta, da bi bila lahko v posamičnem primeru za to potrebna obsežna preverjanja. Zlasti v praktično najpomembnejšem primeru zatrjevane spremembe pristojnosti, namreč odstranitvi izpod carinskega nadzora v drugi državi članici, bo to pogosto (pa čeprav ne izključno) mogoče dokazati le z uradnimi dokumenti, na primer s policijskimi zapisniki. Vendar pa Komisija glede tega upravičeno opozarja, da njihovo preverjanje praviloma ne bi smelo povzročati večjih težav. Poleg tega je v členu 219 CZ za morebitne posamične primere, v katerih se dokazila vsakršne vrste predložijo v kratkem roku, na voljo podaljšanje roka za izdajo odločbe o plačilu do 14 dni.

67. V obravnavanem primeru torej le na podlagi možnosti, da bi se v kratkem roku predložila dokazila o ovrženju zakonske domneve o pristojnosti, najbrž ni mogoče sklepati, da je rok za izdajo odločbe o plačilu za države članice nasproti Skupnosti povsem instruktiven rok.

68. Odhodni urad ima zato po mojem mnenju najkasneje ob poteku 3‑mesečnega roka iz člena 379(2), tretji stavek, CZ-UI tudi možnost, da lahko ugotovi pristojnost.

69. Navedbe držav članic torej tudi glede praktičnih težav v zvezi s pristojnostjo niso najprepričljivejše.

c) Nepotrebna obremenitev glavnega zavezanca ob naknadno pravilno izvedenem tranzitnem postopku

70. Nizozemska vlada je navedla, da bi obveznost izdaje odločbe o plačilu proti glavnemu zavezancu neposredno po izteku 3-mesečnega roka tega nesorazmerno obremenila, če bi se na primer s kasnejšim posredovanjem dela 5 obrazca T1 izkazalo, da je bil tranzitni postopek v celoti sicer zaključen prepozno, vendar pravilno. Sicer pa naj glavni zavezanec v večini primerov ne bi bil odgovoren za nepravilnosti v tranzitnem postopku.

71. Tega mnenja ne delim, ker se v navedenih primerih, kot je ugotovila Komisija, ne da bi državi članici temu ugovarjali, uporabi sistem povrnitve neupravičeno izterjanih carinskih dolgov.

Če se namreč po plačilu carinskega dolga dokaže, da je bil tranzitni postopek pravočasno pravilno izveden ali da je bil postopek po poteku vseh rokov sicer izveden prepozno, vendar pravilno, pride v poštev povrnitev carinskih dolgov, saj je s tem zakonska domneva o nastanku carinskega dolga glavnega zavezanca( ) dokončno ovržena.

V tem primeru se namreč v skladu s členom 204(1) CZ v povezavi s členom 859 CZ-UI domneva, da kršitve ,,niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje […] zadevnega carinskega postopka“.( ) S tem je naknadno določeno, da z neizpolnitvijo carinskopravne obveznosti (neupoštevanje roka za predložitev) ni nastal carinski dolg. V tem primeru je na podlagi člena 236(1) CZ mogoča povrnitev carinskega dolga glavnega zavezanca.

72. Glavni zavezanec torej s takojšnjo izdajo določbe o plačilu po poteku 3‑mesečnega roka ni nesorazmerno obremenjen, saj ima tudi še kasneje možnost predložitve dokazila, da je bilo blago pravilno predloženo namembnemu carinskemu uradu in se mu tako glede na okoliščine že plačani carinski dolgovi povrnejo.

73. Navedbe držav članic torej tudi glede nesorazmerne obremenitve glavnega zavezanca niso preveč prepričljive.

V – Ravnanje v nasprotju s členom 11 Uredbe št. 1552/89

A – Bistvene trditve strank

74. Nemška vlada meni, da drugi razlog tožbe, vložene proti njej, ni dopusten, ker naj država članica v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti po členu 228 ES ne bi mogla biti zavezana k določenemu ravnanju.

75. Komisija navaja, da naj bi pozna izterjava carinskih dolgov, ki so predmet postopka, avtomatično povzročila, da sredstva Skupnosti ne bi bila dana na voljo pravočasno, saj so bili ustrezne terjatve na ta način prepozno ugotovljene in vknjižene v dobro, kar krši člena 2 in 9 ter naslednje Uredbe št. 1552/89. Pri zamudi bi bilo v skladu s členom 11 Uredbe 1552/89 treba plačati zamudne obresti. Odklanjanje plačila obresti bi zato pomenilo kršitev navedene določbe.

76. Nizozemska, nemška in belgijska vlada menijo, da ne gre za kršitev členov 2 in od 9 do 11 Uredbe št. 1552/89, saj zaradi okoliščine, da ni bilo prepoznih izterjav carinskih dolgov, tudi ni prišlo do prepoznih knjiženj v dobro ustreznih sredstev Skupnosti.

77. Nemška vlada je v odgovoru na tožbo navedla, da je člen 11 Uredbe št. 1552/89 ničen, v obrazložitev pa je le napotila na svoje navedbe, ki naj bi šele sledile v neki drugi zadevi( ) proti Nemčiji, ki poteka pred sodiščem.

B – Presoja

1. Vprašanje nedopustnosti drugega tožbenega razloga v zadevi C-104/02

78. Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti države na podlagi členov 226 ES in 228 ES je ugotovitvena tožba. Ta zasnova izhaja iz besedila člena 228 ES, v skladu s katerim ima Sodišče možnost ugotoviti neizpolnitev obveznosti države, tej ugotovitvi pa sledi obveznost ravnanja države članice. Slednje ne bi bilo potrebno, če bi lahko Sodišče na podlagi svoje upravičenosti državo članico zavezalo k odstranitvi protipravnega stanja.

79. Terjatve za plačilo zamudnih obresti zaradi prepoznega odvajanja sredstev Skupnosti torej ni mogoče uveljavljati v postopku zaradi neizpolnitve pogodbe. V okviru takšnega postopka je mogoč le zahtevek za ugotovitev neizpolnitve obveznosti z odklanjanjem plačila zamudnih obresti v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89.

80. Iz tega sledi, da je treba drugi tožbeni razlog Komisije v zadevi C-104/02, in sicer naj se Nemčiji naloži Skupnosti plačati obresti zaradi prepoznega knjiženja v dobro, kot nedovoljen zavrniti.

81. V navedbe glede ničnosti člena 11 Uredbe št. 1552/89 se zato ni treba podrobneje spuščati.( )

2. Utemeljenost tožbe v zadevi C-460/01

82. Prepozna sporočitev zneska dajatve (izdaja odločbe o plačilu), kar krši člen 218(3) CZ, je hkrati tudi prepozna ugotovitev terjatve v skladu s členom 2 Uredbe št. 1552/89. Zaradi tega so bila sredstva Skupnosti avtomatično šele pozneje knjižena v dobro na računih Komisije, ki jih vodijo države članice, kar krši člen 9 in naslednje Uredbe št. 1552/89.

83. Zaradi teh zamud je v skladu z 11 členom Uredbe št. 1552/89 nastala terjatev do zamudnih obresti, ki jim Nizozemska ni oporekala ne po obsegu ne po višini. Odklanjanje plačila s strani Nizozemske zato pomeni kršitev navedene določbe.

VI – Predlog

84. Po vsem navedenem Sodišču v zadevi C-460/01 predlagam, naj:

1. ugotovi, da Kraljevina Nizozemska,

s tem ko v času od 1. januarja 1991 do 31. decembra 1995,

– kadar prijavitelj zunanjega skupnostnega tranzita v roku treh mesecev, odkar je namembni urad poslal sporočilo, da pošiljka ni bila pravočasno predložena namembnemu uradu, ni predložil dokazila o pravilnosti zadevnega postopka, najkasneje na tretji dan po tem roku ali pozneje v skladu z Uredbo (EGS, Euratom) št. 1182/71 Sveta z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov, ni izdala odločbe o zadevnem carinskem dolgu ter vknjižila drugih dajatev in je zaradi tega Skupnosti njena sredstva odvedla prepozno ter

– za to ni hotela plačati zamudnih obresti,

ni izpolnila obveznosti iz člena 11a(2)(2), drugi stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 1062/87 z dne 27. marca 1987 o izvajanju in poenostavitvi skupnostnega tranzitnega postopka, člena 49(2), tretji stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 s predpisi o izvajanju ter ukrepi za poenostavitev skupnostnega tranzitnega postopka in člena 379(2), tretji stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 s predpisi o izvajanju Uredbe (EGS) št. 2913/92, kot tudi iz členov 2(1) in od (9) do (11) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa (EGS, Euratom) št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti;

2. Kraljevini Nizozemski naloži plačilo stroškov postopka.

V zadevi C-104/02 predlagam, naj:

1. ugotovi, da je Zvezna republika Nemčija,

s tem ko v letih 1993 in 1994,

– kadar prijavitelj zunanjega tranzita Skupnosti v 3-mesečnem roku, odkar je namembni urad poslal sporočilo, da pošiljka ni bila pravočasno predložena namembnemu uradu, ni predložil dokazila o pravilnosti zadevnega postopka, najkasneje na tretji dan po tem roku ali pozneje v skladu z Uredbo (EGS, Euratom) št. 1182/71 Sveta z dne 3. junija 1971 o določitvi pravil glede rokov, datumov in iztekov rokov, ni izdala odločbe o zadevnem carinskem dolgu ter vknjižila drugih dajatev in je zaradi tega Skupnosti njena sredstva odvedla prepozno,

ni izpolnila obveznosti iz člena 49(2), tretji stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 1214/92 z dne 21. aprila 1992 s predpisi o izvajanju ter ukrepi za poenostavitev skupnostnega tranzitnega postopka oziroma člena 379(2), tretji stavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 s predpisi o izvajanju Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti v povezavi s členom 2(1) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa (EGS, Euratom) št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti;

2. drugi tožbeni razlog zavrže kot nedopusten;

3. Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov postopka.