Določbe člena 49(1), drugi stavek, Uredbe Komisije (EU) št. 601/2012 z dne 21. junija 2012 o spremljanju emisij toplogrednih plinov in poročanju o njih v skladu z Direktivo 2003/87/ES Evropskega parlamenta in Sveta in točke 10(B) Priloge IV k tej uredbi so neveljavne v delu, v katerem se z njimi v emisije naprave za žganje apna sistematično vključi ogljikov dioksid (CO2), prenesen v drugo napravo zaradi proizvodnje oborjenega kalcijevega karbonata, ne glede na to, ali je bil ta ogljikov dioksid izpuščen v ozračje.

Ekonomska logika pravic do emisije toplogrednih plinov je v skladu s tem, kar je razvidno iz člena 1 Direktive 2003/87, zagotovitev zmanjšanja emisij toplogrednih plinov, ki je nujna za dosego zastavljenega okoljskega rezultata, na stroškovno najučinkovitejši način. Namen tega sistema je zlasti z omogočanjem prodaje dodeljenih pravic do emisij spodbuditi vse udeležence navedenega sistema, da bi ohranjali nižjo količino emisij toplogrednih plinov od pravic, ki so jim bile sprva dodeljene, da bi lahko svoj presežek prenesli na drugega udeleženca, ki je proizvedel večjo količino emisij od pravic, ki so mu bile dodeljene (glej zlasti sodbi z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 32, in z dne 7. aprila 2016, Holcim (Romania)/Komisija, C‑556/14 P, neobjavljena, EU:C:2016:207, točki 64 in 65).

Zato je eden od stebrov sistema, vzpostavljenega z Direktivo 2003/87, obveznost upravljavcev, da pred 30. aprilom tekočega leta zaradi ukinitve predajo število pravic do emisije toplogrednih plinov, ki je enako njihovim skupnim emisijam v predhodnem koledarskem letu (sodba z dne 29. aprila 2015, Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, točka 29). Zato je za dobro delovanje sistema, vzpostavljenega z Direktivo 2003/87, odločilno, da se opredelijo emisije, ki jih morajo v tem kontekstu upravljavci upoštevati.

V členu 3(b) Direktive 2003/87 so „emisije“ za potrebe te direktive opredeljene kot izpust toplogrednih plinov v ozračje iz virov v napravi. Iz samega besedila te določbe izhaja, da se za emisijo v smislu te določbe predpostavlja izpust toplogrednih plinov v ozračje.

V zvezi s tem je treba poudariti, da sicer člen 12(3a) Direktive 2003/87 določa, da pod nekaterimi pogoji obveznost predaje pravic ne velja za emisije, ki so bile zajete in prenesene v napravo za trajno geološko skladiščenje z veljavnim dovoljenjem v skladu z Direktivo 2009/31. Vendar v nasprotju z navedbami Komisije to ne pomeni, da je zakonodajalec Unije štel, da so upravljavci oproščeni obveznosti predaje le v primeru trajnega geološkega skladiščenja.

V nasprotju z zadnjo alineo člena 49(1) Uredbe št. 601/2012, ki za vse druge vrste prenosa CO2 določa, da se ne smejo odšteti od emisij naprave, namreč člen 12(3a) Direktive 2003/87 ne vsebuje podobnega pravila.

Ne cilj ne učinek zadnjenavedene določbe, ki se dejansko nanaša na poseben položaj in je namenjena spodbujanju skladiščenja toplogrednih plinov, ni sprememba opredelitve „emisij“ v smislu člena 3 Direktive 2003/87 niti posledično področja uporabe te direktive, kot je določeno v njenem členu 2(1).

Vendar se v položaju, kot je obravnavan v postopku v glavni stvari, ko se CO2, nastal v napravi za proizvodnjo apna, prenese v napravo za proizvodnjo PCC, izkaže, da se na podlagi člena 49(1), drugi stavek, Uredbe št. 601/2012 in točke 10(B) Priloge IV k tej uredbi za celotni preneseni CO2, ne glede na to, ali je bil del tega CO2 med transportom ali zaradi puščanja, torej zaradi proizvodnega postopka samega, izpuščen v ozračje, šteje, da ga je izpustila naprava za proizvodnjo apna, v kateri je bil nastal CO2, čeprav lahko zaradi tega prenosa ne bi prišlo do izpusta CO2 v ozračje. Kot generalna pravobranilka poudarja v točki 41 sklepnih predlogov, te določbe ustvarijo neizpodbojno domnevo o izpustu celotnega prenesenega CO2 v ozračje.

Te določbe torej privedejo do tega, da se za CO2, prenesen v takih okoliščinah, šteje, da spada v okvir pojma „emisije“ v smislu člena 3(b) Direktive 2003/87, četudi ne bi vedno prišlo do izpusta v ozračje. S členom 49(1), drugi stavek, Uredbe št. 601/2012 in točko 10(B) Priloge IV k tej uredbi je torej Komisija razširila področje uporabe tega pojma.

Poleg tega zadevni upravljavci zaradi te domneve v nobenem primeru ne morejo od celotnih emisij svoje naprave za proizvodnjo apna odšteti količine CO2, ki je bila prenesena zaradi proizvodnje PCC, čeprav ta CO2 ne bi bil v vsakem primeru izpuščen v ozračje. Ta nemožnost pomeni, da je treba pravice predati za celoten CO2, ki je bil prenesen zaradi proizvodnje PCC, in jih ni več mogoče prodati kot presežek, kar spodkopava sistem trgovanja s pravicami v položaju, ki pa je v skladu s končnim ciljem Direktive 2003/87, in sicer varstvom okolja z zmanjšanjem emisije toplogrednih plinov (glede cilja Direktive 2003/87 glej sodbo z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 31).

Iz vsega prej navedenega je razvidno, da je Komisija s tem, da je s sprejetjem člena 49(1), drugi stavek, Uredbe št. 601/2012 in točke 10(B) Priloge IV k tej uredbi spremenila bistveni element Direktive 2003/87, prekoračila meje, ki jih določa člen 14(1) te direktive.

(Glej točke od 31 do 38, od 41 do 43, 50, 51 in izrek.)