Zadeva C-197/09 RX-II

M

proti

Evropski agenciji za zdravila (EMEA)

„Revizija sodbe T-12/08 P — Če stanje postopka to dovoljuje — Pošteno sojenje — Načelo kontradiktornosti — Škodovanje enotnosti ali doslednosti prava Unije“

Odločba Sodišča (posebni senat, določen v členu 123b Poslovnika) z dne 24. junija 2009 (C-197/09 RX) I ‐ 12037

Stališče generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeno 28. oktobra 2009 I ‐ 12044

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. decembra 2009 I ‐ 12052

Povzetek sodbe

Načeloma stanje postopka sodišču, ki odloča o pritožbi v skladu s členom 61 Statuta Sodišča in členom 13, prvi odstavek, Priloge I k temu statutu, ne dovoljuje meritorno odločiti o zadevi, če je prvostopenjsko sodišče ugovor nedopustnosti sprejelo, ne da bi odločanje o njem pridržalo za končno odločbo. Vendar je v okviru pritožbenega postopka v nekaterih okoliščinah mogoče meritorno odločiti o takšni tožbi. Tako bi lahko bilo, kadar po eni strani razveljavitev izpodbijane sodbe ali sklepa nujno vodi do dokončne meritorne odločitve o zadevni tožbi ali po drugi strani preizkus utemeljenosti ničnostne tožbe temelji na izmenjavi trditev strank v okviru pritožbe, sprejete na podlagi obrazložitve prvostopenjskega sodišča. Res je, da besedilo člena 13(1) Priloge k Statutu Sodišča, ki ureja odločitev Splošnega sodišča, če je pritožba utemeljena, ni v celoti enako besedilu člena 61, prvi odstavek, navedenega statuta, ki je upoštevna določba za Sodišče. V primerih, v katerih je prvostopenjsko sodišče tožbo nepravilno zavrnilo kot nedopustno, pri čemer je ugovor nedopustnosti sprejelo, ne da bi odločanje o njem pridržalo za končno odločbo, je treba pojem „če stanje postopka to dovoljuje“ pri uporabi navedenih določb razlagati enako, ne glede na dejstvo, da drugače kot ta člen 13(1) navedeni člen 61 daje Sodišču pravico do proste presoje, da zadevo vrne v razsojanje prvostopenjskemu sodišču, če stanje postopka to dovoljuje. V takih posebnih okoliščinah zadošča ugotovitev, da stanje postopka ne dovoljuje, da se dokončno odloči o zadevi in se zadeva vrne v razsojanje prvostopenjskemu sodišču, ne da bi se pri tem uporabilo kakršnokoli presojo po prostem preudarku. (Glej točke 29, 30, 35 in 36.)

Pravica do obrambe zajema načelo kontradiktornosti, ki velja v vsakem postopku, v katerem bi lahko bila izdana odločba institucije Skupnosti, ki občutno vpliva na interese neke osebe. To načelo praviloma pomeni, da imajo stranke v postopku pravico zavzeti stališče glede dejanskega stanja in listin, na katerih bo temeljila sodna odločba, ter do razpravljanja o dokazih in stališčih, predstavljenih sodišču, in tožbenih razlogih, ki jih sodišče preizkusi po uradni dolžnosti in na katere namerava opreti svojo odločitev. Da bi se zadostilo zahtevam, ki se nanašajo na pravico do poštenega sojenja, je namreč pomembno, da stranke poznajo pravne in dejanske okoliščine, ki imajo odločilen vpliv na izid postopka, in da imajo možnost o njih kontradiktorno razpravljati. Sodišča Skupnosti skrbijo, da se v postopkih, ki jih vodijo, spoštuje načelo kontradiktornosti in da ga tudi sama spoštujejo. Vsaka stranka v postopku pred sodišči Skupnosti je ne glede na svoj pravni status upravičena, da se spoštuje to načelo. Zato se nanj lahko sklicujejo tudi institucije Skupnosti, kadar so stranke v teh postopkih. (Glej točke od 40 do 42.)

Toženi stranki ni mogoče očitati, da se je na prvi stopnji svobodno odrekla predstavitvi svojih trditev o temelju spora in obrambo namenoma omejila na vložitev ugovora nedopustnosti. Ugovor nedopustnosti, določen v členu 91 Poslovnika Sodišča in členu 114 Poslovnika Splošnega sodišča, kot procesno vprašanje namreč zaradi ekonomičnosti postopka omogoča, da se razprava in preizkus v prvi fazi omejita na vprašanje dopustnosti zadevne tožbe. Tako se je zaradi tega procesnega vprašanja mogoče izogniti temu, da bi se vloge strank in preizkus sodišča nanašale na vsebino zadeve, čeprav bi bila tožba nedopustna. Nasprotno pa mora, če je tožba razglašena za dopustno, ker je bil ugovor nedopustnosti zavržen, ali če je bilo odločanje o tem ugovoru pridržano za končno odločbo, priti do meritornega odločanja o tožbi v drugi fazi. S ciljem ureditve ugovora nedopustnosti torej ne bi bilo v skladu, da bi morala tožena stranka, ki poda tak ugovor, zaradi previdnosti hkrati – če je s svojimi predlogi na prvi stopnji uspela, pa v odgovoru na tožbo – podati argumente o temelju spora. (Glej točke od 47 do 51.)

Z neomejeno pristojnostjo na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov za uradnike je sodišču Skupnosti zaupana naloga, da celovito reši spor, ki mu je bil predložen v odločanje. Omogoča mu, da čeprav v zvezi s tem ni bila vložena nobena uradna vloga, razglasi ničnost ukrepa in tudi, če je to potrebno, po uradni dolžnosti naloži plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, povzročeno zaradi nepravilnega ravnanja službe. Vendar sodišče Skupnosti svoje odločbe načeloma ne more opreti na razlog, ki ga je preizkusilo po uradni dolžnosti – pa čeprav je to razlog javnega reda – ne da bi stranke predhodno pozvalo, naj podajo svoja stališča o navedenem razlogu. Zato ni mogoče šteti, da imajo sodišča Skupnosti na podlagi te neomejene pristojnosti glede med drugim sporov finančne narave med institucijami Skupnosti in njihovimi uslužbenci pristojnost, da v takem sporu ne spoštujejo procesnih pravil, povezanih z načelom kontradiktornosti. (Glej točke od 55 do 58.)