SL Uradni list Evropske unije C 294/47

Pritožba, ki jo je The National Iranian Gas Company vložila 13. julija 2015 zoper sodbo Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 29. aprila 2015 v zadevi T-9/13, The National Iranian Gas Company/Svet

(Zadeva C-359/15 P)

(2015/C 294/58)

Jezik postopka: francoščina

Stranki

Pritožnica: National Iranian Gas Company (zastopnika: E. Rosenfeld in S. Perrotet, odvetnika)

Druga stranka v postopku: Svet Evropske unije

Predlogi

— Razveljavi naj se sodba prvega senata Splošnega sodišča Evropske unije v zadevi T-9/13, vročena pritožnici 5. maja 2015, s katero je Splošno sodišče zavrnilo ničnostno tožbo družbe National Iranian Gas Company in ji naložilo plačilo stroškov;

— ugodi naj se predlogom, ki jih je pritožnica podala na prvi stopnji;

— toženi stranki naj se naloži plačilo stroškov.

Pritožbeni razlogi in bistvene trditve

Pritožnica v podporo pritožbi navaja osem pritožbenih razlogov.

Prvič, pritožnica meni, da je Splošno sodišče nepravilno uporabilo pravo, s tem ko je v točki 82 sodbe ugotovilo, da je Svet Sklep 2012/635 (1) sprejel na podlagi člena 29 PEU, ter s tem ko je posledično v točki 84 presodilo, da za ta sklep niso veljale zahteve iz člena 215(2) PDEU. Splošno sodišče naj bi prav tako nepravilno uporabilo pravo, s tem ko je v točki 90 sodbe presodilo, da je Svet bil upravičen določiti izvedbena pooblastila v skladu z določili člena 291(2) PDEU. Poleg tega naj bi Svet nepravilno uporabil pravo tudi s tem, ko je menil, da so bili v členu 291(1) PDEU zahtevani pogoji izpolnjeni. Člen 215 PDEU naj bi namreč bil edini postopek, upošteven za področje omejevanih ukrepov. Člen 291(2) PDEU naj bi se torej ne smel uporabiti, še zlasti zato, ker naj bi ta člen veljal le za ukrepe, za katere so potrebni izvedbeni ukrepi. Zamrznitve sredstev pa naj bi po svoji naravi bile izvedbeni ukrepi. Vsebinsko naj bi torej ne mogle soditi na področje uporabe člena 291(2) PDEU. Poleg tega naj bi v členu 291(1) PDEU zahtevani pogoji ne bili izpolnjeni, saj naj bi Svet v svojih izpodbijanih sklepih ustrezno utemeljil uporabo tega postopka.

Drugič, pritožnica Splošnemu sodišču očita tudi, da je presodilo, da Sklep 2010/413 (2) – kot je bil spremenjen s Sklepom 2012/35 (3) in Sklepom 2012/635 – in člen 23(2)(d) Uredbe št. 267/2012 (4) nista kršila načel pravne varnosti in pravne predvidljivosti, sorazmernosti in lastninske pravice. Merilo količinske in kvalitativne pomembnosti, navedeno v točki 61 sodbe Splošnega sodišča, naj bi ne bilo omenjeno v izpodbijanih aktih. Splošno sodišče naj bi to merilo torej umetno sestavilo z namenom potrditve izpodbijanih aktov. Poleg tega naj bi to merilo samo po sebi ohlapno, nenatančno in nesorazmerno. Splošno sodišče naj bi torej nepravilno uporabilo pravo, s tem ko je presodilo, da je dejstvo, da je pritožnica iranski državi plačala prispevek, pomenilo podporo v smislu izpodbijanih aktov.

Tretjič, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 116 in 117 svoje sodbe nepravilno uporabilo pravo, s tem ko je presodilo, da sta bila izpodbijana akta ustrezno obrazložena, pa čeprav naj bi samo Splošno sodišče v točki 115 iste sodbe priznalo, da iz izpodbijanih aktov ne izhajata obseg in način njej očitane podpore. Poleg tega naj bi pritožnica na podlagi izpodbijanih aktov ne mogla razumeti razlogov za njeno sankcioniranje, kar naj bi dokazovalo neustreznost obrazložitve.

Četrtič, Splošno sodišče naj bi nepravilno uporabilo pravo, ko je v točki 141 sodbe ugotovilo, da zato, ker ni prišlo do preučitve položaja pritožnice v predpisanem roku, ni podana nezakonitost ohranitve pritožnice na seznamu sankcioniranih subjektov, pa čeprav naj bi ta obveznost bila strogo objektivna.

Petič, Splošno sodišče naj bi nepravilno uporabilo pravo, ko je presodilo, da izpodbijani ukrepi ne kršijo temeljnih pravic pritožnice in da niso nesorazmerni, pa čeprav so bili izpodbijani ukrepi ohlapni in nenatančni. Podobno naj bi bilo merilo količinske in kvalitativne pomembnosti, ki ga je razvilo Splošno sodišče, samo po sebi arbitrarno.

Šestič, Splošno sodišče naj bi nepravilno uporabilo pravo v točkah 163 in 164 sodbe, ko je presodilo, da je pritožnica podprla iransko vlado s tem, da je plačala obvezni prispevek, medtem ko naj bi ta prispevek bil le davek in naj bi pritožnica bila le v vlogi preprostega davkoplačevalca.

Sedmič, Splošno sodišče naj ne bi ugotovilo, da je Svet kršil načelo prepovedi diskriminacije, saj naj bi za plačilo prispevka iranski državi sankcioniral pritožnico, ne pa vseh davčnih zavezancev za to plačilo.

Nazadnje, Splošno sodišče naj bi nepravilno uporabilo pravo, ko je v točki 159 sodbe obrazložitev nadomestilo z lastno obrazložitvijo.

(1) Sklep Sveta 2012/635/SZVP z dne 15. oktobra 2012 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 282, str. 58).

(2) Sklep Sveta 2010/413/CFSP z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 195, str. 39).

(3) Sklep Sveta 2012/35/SZVP z dne 23. januarja 2012 o spremembah Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 19, str. 22).

(4) Uredba Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL L 88, str. 1).