31

V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (litovsko vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je treba člene 2, 10(1) in (4) ter 24(2) Direktive 2009/103, člene 3(4), 5(1) in (4), 6(1) ter 10 Notranjega pravilnika in člen 47 Listine (skupaj ali posamično, vendar brez omejevanja na zgornje določbe) razumeti in razlagati tako, da v primeru, ko: — nacionalni zavarovalni biro (biro A) izplača odškodnino oškodovancu v prometni nesreči, do katere je prišlo v državi članici, v kateri ima sedež ta biro, ker državljan druge države članice, ki je odgovoren za nastanek škode, ni imel zavarovane civilne odgovornosti; — je zaradi te odškodnine biro A vstopil v oškodovančeve pravice in zahteva povračilo stroškov, ki so nastali s poravnavo zahtevka, od nacionalnega zavarovalnega biroja v državi, iz katere je odgovorna oseba (biro B); — biro B, ne da bi opravil neodvisno preiskavo ali zahteval dodatne informacije, ugodi zahtevku za povračilo biroja A, in — biro B vloži tožbo proti toženima strankama (odgovorni osebi in lastniku vozila) za povrnitev stroškov, ki so mu nastali, tožeča stranka v tem postopku (biro B) lahko opre svoj zahtevek proti toženima strankama (odgovorni osebi in lastniku vozila) zgolj na dejstvo, da je biroju A plačala stroške in da sama (tožeča stranka) ni dolžna dokazati, da so bili izpolnjeni pogoji, ki veljajo za obstoj civilne odgovornosti tožene stranke (odgovorne osebe) (njena krivda ali nezakonito ravnanje, vzročna zveza in škoda), in da je bilo tuje pravo pravilno uporabljeno, ko je bila izplačana odškodnina oškodovancu? 2. Ali je člen 24(1), peti pododstavek, točka (c), Direktive 2009/103 ter člen 3(1) in (4) Notranjega pravilnika (skupaj ali posamično, vendar brez omejevanja na gornje določbe) treba razumeti in razlagati tako, da mora biro A, preden dokončno odloči o plačilu odškodnine za škodo, ki jo je utrpel oškodovanec, na jasen in razumljiv način (tudi kar zadeva jezik, v katerem so podane informacije) obvestiti odgovorno osebo in lastnika vozila (če to ni ista oseba) o začetku postopka za obravnavo zahtevka in njegovem poteku, ter jima omogočiti dovolj časa za predložitev pripomb ali ugovorov na odločitev, ki bo sprejeta o plačilu odškodnine in/ali o znesku te odškodnine? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen (torej če lahko toženi stranki (odgovorna oseba in lastnik vozila) od tožeče stranke (biro B) zahtevata, da predloži dokaze, ali podata ugovore ali izrazita dvom – med drugim o okoliščinah prometne nesreče, uporabi regulativnega okvira o civilni odgovornosti, znesku škode in načinu njegovega izračuna), ali je treba člene 2, 10(1) in 24(2) Direktive 2009/103 in člen 3(4), drugi pododstavek, Notranjega pravilnika (skupaj ali posamično, vendar brez omejevanja na gornje določbe) razumeti in razlagati tako, da mora biro A – čeprav biro B od biroja A pred končno odločitvijo ni zahteval predložitve informacij o razlagi zakonodaje, ki se uporablja v državi, v kateri je prišlo do prometne nesreče, in o poravnavi zahtevka – v vsakem primeru predložiti te informacije biroju B, če jih ta naknadno zahteva, skupaj z drugimi informacijami, ki jih biro B potrebuje za utemeljitev svojega [regresnega] zahtevka proti toženima strankama (odgovorna oseba in lastnik vozila)? 4. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen (torej če mora biro A odgovorno osebo in lastnika vozila obvestiti o postopku za obravnavo zahtevka in jima omogočiti, da vložita ugovor glede odgovornosti ali višine škode), kakšne so posledice, če biro A ne ravna v skladu s to dolžnostjo predložitve, za: (a) obveznost biroja B, da ugodi zahtevku biroja A za povračilo; (b) obveznost odgovorne osebe in lastnika vozila, da povrneta biroju B stroške, ki so mu nastali? 5. Ali je treba člena 5(1) in 10 Notranjega pravilnika razumeti in razlagati tako, da je treba v okoliščinah tega primera in zlasti ob upoštevanju okoliščin, navedenih spodaj, znesek, ki ga je biro A plačal kot odškodnino oškodovancu, šteti kot tveganje, ki ga prevzame sam biro A in ki ni podlaga za povračilo (razen če to tveganje prevzame biro B), ne pa kot denarno obveznost druge osebe, ki je bila udeležena v isti prometni nesreči: — najprej je odškodninski organ (biro A) zavrnil odškodninski zahtevek oškodovanca; — zato je oškodovanec vložil odškodninsko tožbo; — to tožbo proti biroju A sta sodišči nižje stopnje zavrnili, ker naj ne bi bila utemeljena in podprta z dokazi; — do izvensodne poravnave med oškodovancem in birojem A je prišlo šele pred sodiščem višje stopnje, ko je to opozorilo, da bo zadeva – če stranki ne bosta hoteli skleniti izvensodne poravnave – vrnjena v ponovno odločanje; — biro A je svojo odločitev za sklenitev izvensodne poravnave v bistvu upravičil s tem, da bi se tako izognilo dodatnim stroškom zaradi nadaljevanja postopka; — sodišče v obravnavanem postopku ni ugotovilo odgovornosti (krivde) tožene stranke, ki je bila udeležena v prometni nesreči?“