Poleg tega je, kadar ni ureditve Unije s tega področja, notranji pravni sistem vsake države članice pristojen, da določi pristojna sodišča in natančna postopkovna pravila pravnih sredstev za zaščito pravic, ki jih imajo osebe na podlagi prava Unije, vendar le če ta pravila niso manj ugodna kot tista, ki urejajo podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti), in če praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvajanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti).

Glede vprašanja, ali odločba pomeni izpodbojni akt, je iz prvega odstavka člena 243 v povezavi z njegovim četrtim odstavkom, točka 5, tega zakonika razvidno, da se lahko vsaka oseba pritoži na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno zadevajo. Poleg tega je iz člena 6(3) carinskega zakonika razvidno, da morajo carinski organi v odločbah, ki so za naslovnika neugodne, navesti pravico do pritožbe, določeno v navedenem členu 243.

Po eni strani odločba, katere predmet je popravek – na podlagi člena 30(2)(b) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 82/97 – carinske vrednosti blaga, katerega posledica je določitev carinskega dolga iz naslova davka na dodano vrednost prijavitelju, pomeni izpodbojni akt v smislu člena 243 Uredbe o carinskem zakoniku. Po drugi strani člen 245 Uredbe o carinskem zakoniku ob upoštevanju splošnih načel spoštovanja pravice do obrambe in pravnomočnosti ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa dve različni pravni sredstvi za izpodbijanje odločb carinskih organov, ker ta zakonodaja ne krši niti načela enakovrednosti niti načela učinkovitosti.

(Glej točke od 42 do 45 in točko 2 izreka.)

Člen 181a(2) Uredbe št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo 3254/94, je treba razlagati tako, da je treba odločbo, ki je bila sprejeta na podlagi tega člena, šteti za dokončno in je mogoče zoper njo vložiti pravno sredstvo pri neodvisnem sodišču tudi v primeru, kadar je bila pri njenem sprejetju kršena pravica zadevne osebe do izjave in navedbe ugovorov.

Navedeni člen za primer, da carinski organi še naprej dvomijo o določitvi carinske vrednosti blaga, določa, da morajo ti pred končno odločitvijo obvestiti zadevno osebo o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori. Končna odločitev in razlogi zanjo se zadevni osebi sporočijo v pisni obliki. Čeprav ta člen določa, da morajo carinski organi, preden sprejmejo dokončno odločbo, zadevno osebo obvestiti o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori, pa kršitev te obveznosti carinskih organov ne more vplivati na dokončnost odločbe niti na opredelitev akta, sprejetega na podlagi člena 181a(2) kot odločbe.

Ta akt, ki so ga sprejeli carinski organi, ima namreč v vsakem primeru pravne učinke za naslovnika, ker je v njem določena nova carinska vrednost blaga in tako pomeni odločbo v smislu člena 4(5) Uredbe št. 2913/92. Nasprotno pa je v primeru kršitve pravice zadevne osebe do izjave navedena odločba nezakonita in je lahko predmet neposrednega pravnega sredstva pri neodvisnem sodišču.

(Glej točke od 47 do 50 in točko 3 izreka.)