ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82

Institucije in agencije Unije imajo tudi proste roke pri strukturiranju svojih upravnih enot, pri čemer upoštevajo vse dejavnike, kot so narava in obseg nalog, ki so jim dodeljene, in proračunske možnosti (sodbe Bellardi-Ricci in drugi/Komisija, 178/80, EU:C:1981:310, točka 19; Scheuer/Komisija, T‑108/89, EU:T:1990:45, točka 41; Sebastiani/Parlament, T‑163/89, EU:T:1991:49, točka 33, in Lacruz Bassols/Sodišče, T‑109/92, EU:T:1994:16, točka 88). Ta svoboda pomeni, da lahko za zagotovitev večje učinkovitosti organizacije del ali v odgovor na proračunske zahteve za ukinitev delovnih mest, ki jih postavijo politični organi Unije, ukinjajo delovna mesta in spreminjajo dodeljene naloge, prav tako pa lahko naloge, ki jih je prej izvajala oseba, zaposlena na ukinjenem delovnem mestu, prerazporedijo, ne da bi bila navedena ukinitev nujno pogojena s tem, da mora vse zahtevane naloge opraviti manjše število oseb kot pred reorganizacijo. Poleg tega ukinitev delovnega mesta ne pomeni nujno, da se ukinjajo tudi naloge, ki jih je to vključevalo (sodba Cesaratto/Parlament, EU:T:1997:115, točke od 49 do 51).
Čeprav drži, da člen 80(2) Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev ne pojasnjuje, kakšna je razlika med upravno-administrativnimi nalogami podpornih storitev, ki ustrezajo funkcionalni skupini I, in upravnimi nalogami, ki ustrezajo funkcionalni skupini IV, je treba razumeti, da so glede na zahteve, ki morajo biti izpolnjene za uvrstitev v funkcionalno skupino IV, in višje nazive za pogodbene uslužbence, uvrščene v to funkcionalno skupino, upravne naloge, dodeljene zadnjenavedenim, veliko pomembnejše, kompleksnejše in odgovornejše kot upravno-administrativne naloge podpornih storitev, naložene pogodbenim uslužbencem, uvrščenim v funkcionalno skupino I. Poleg tega imajo institucije, organi, uradi in agencije Unije pri ocenjevanju nalog, ki lahko spadajo v različne funkcionalne skupine, med drugim v skupini I in IV, iz člena 80(2) Pogojev, široko diskrecijsko pravico.

(Glej točko 61.)

Sodišče za uslužbence, sodba z dne 19. septembra 2013, Gheysens/Svet, F‑83/08, EU:F:2013:133, točka 33.
V členu 12a(3) Kadrovskih predpisov je psihično nadlegovanje opredeljeno kot „neprimerno ravnanje“, za dokaz katerega se zahteva izpolnjevanje dveh kumulativnih pogojev. Prvi pogoj se nanaša na obstoj fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, ki trajajo, se ponavljajo ali so sistematični, kar pomeni, da je treba psihično nadlegovanje razumeti kot postopek, ki nujno traja in predpostavlja ponavljajoče ali trajajoče ravnanje, in ki so namerni. Drugi pogoj zahteva, da je posledica tega fizičnega vedenja, govorjenega ali pisanega jezika, gest ali drugih dejanj, da razvrednoti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe. Ker se pridevnik „nameren“ nanaša na prvi in ne na drugi pogoj, je iz tega mogoče sklepati dvoje. Po eni strani morajo biti fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja iz navedenega člena namerni, kar s področja uporabe te določbe izključuje dejanja, ki bi se zgodila naključno. Po drugi strani pa se ne zahteva dokaz, da se to fizično vedenje, govorjen ali pisan jezik, geste ali druga dejanja storijo z namenom razvrednotiti osebnost, dostojanstvo ali fizično ali psihološko integriteto katere koli osebe. Zadostuje, da so imela navedena ravnanja, če so bila storjena namerno, objektivno take posledice.

Nazadnje, ker morajo biti zadevna ravnanja na podlagi člena 12a(3) Kadrovskih predpisov neprimerna, iz tega izhaja, da je opredelitev nadlegovanja pogojena s tem, da je mogoče ugotoviti zadostno objektivno resničnost nadlegovanja v tem smislu, da bi ga običajno občutljiv nepristranski in razumen opazovalec v enakem položaju štel za pretirano in graje vredno.

(Glej točke od 76 do 78.)

Sodišče za uslužbence: sodbe Q/Komisija, F‑52/05, EU:F:2008:161, točki 134 in 135, ki je v tej točki Splošno sodišče ni razveljavilo s sodbo Komisija/Q, T‑80/09 P, EU:T:2011:347; in Skareby/Komisija, F‑42/10, EU:F:2012:64, točka 65; in zgoraj navedena Cantisani/Komisija, EU:F:2012:71, točka 89.
V skladu s členom 41(2)(a) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ima vsaka oseba pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene, pravico do izjave. Da bi lahko kršitev pravice do izjave privedla do razglasitve ničnosti odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, je treba preučiti, ali bi lahko navedeni postopek v primeru neobstoja te nepravilnosti privedel do drugačnega izida. Ker lahko institucija izbira med odpovedjo pogodbe začasnega uslužbenca ali njegovo upokojitvijo, ima toliko več razlogov, da mu predhodno da možnost izjave, preden mu naloži eno ali drugo rešitev. Tako bi bilo s trditvijo institucije, da je bila začasnemu uslužbencu dana možnost, da izrazi svoje stališče v pogovoru po sprejetju odločbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, izničeno bistvo temeljne pravice do izjave, to pomeni možnosti začasnega uslužbenca, da izrazi svoje stališče o zanj neugodnem ukrepu, in obveznosti institucije, da se z njim seznani pred sprejetjem svoje odločbe, s čimer zagotovi, da odločba, ki jo je treba sprejeti, nima vsebinskih napak ter je izraz ustreznega uravnoteženja interesa službe in interesa zadevne osebe.

(Glej točke 33 in od 38 do 41.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: 11. julij 2013, Tzirani/Komisija, F‑46/11, točka 136, in 12. december 2013, CH/Parlament, F‑129/12, točki 33 in 38.
V skladu s členom 2(6) Sklepa Evropskega parlamenta o pravilih in splošnih pogojih, ki urejajo opravljanje funkcije varuha človekovih pravic, pritožbe, posredovane varuhu človekovih pravic, ne vplivajo na roke za tožbe v upravnih ali sodnih postopkih.

Na podlagi člena 67(3) Kadrovskih predpisov se otroški dodatek lahko podvoji, če je otrok duševno ali telesno prizadet, zaradi česar ima uradnik velike stroške.

V zvezi z izvajanjem sporazumne rešitve, ki jo je predlagal varuh človekovih pravic in sta jo sprejeli stranki, na prvem mestu, uprava stori očitno napako pri presoji odločitve varuha človekovih pravic, da konča preiskavo, če – sporazumna rešitev namreč vključuje, da mora zadevni uradnik samo predložiti ocenitev stroškov terapevta ali zasebnega skrbnika – vodja pristojnega oddelka zadevnemu uradniku naloži pogoj, ki ni določen v sporazumni rešitvi, in sicer da njen sin dejansko potrebuje terapevtsko zdravljenje.

Na drugem mestu, vodja pristojnega oddelka izkrivlja vsebino zdravniškega mnenja uradnega zdravnika, s tem ko ugotovi, da sin zadevne uradnice potrebuje posebno zdravljenje strokovnjaka in da pomoči, ki jo potrebuje, ni mogoče zagotavljati na daljavo po telefonu ali elektronski pošti.

Na tretjem mestu, posvetovanje z neodvisnim zdravnikom strank, ki je izdal strokovno mnenje, na podlagi katerega je bila sprejeta odločba o zavrnitvi dodelitve dvojnega dodatka, je bilo opravljeno na podlagi nepravilnih ugotovitev, do katerih je prišel vodja pristojnega oddelka, pri čemer so bile te same oblikovane na podlagi nepravilne preučitve kartoteke zadevne uradnice, ne da bi uprava pred tem od uradnega zdravnika zahtevala, za kar je imela možnost, da pojasni mnenja, ki jih je izdal glede potreb sina zadevne uradnice na podlagi zdravniških potrdil, ki jih je ta predložila.

V teh okoliščinah uprava ne ostaja v razumnih mejah pri presoji interesa službe glede na interes zadevne uradnice in svojo diskrecijsko pravico uporablja očitno napačno pri izvajanju sporazumne rešitve, ki jo je predlagal Varuh človekovih pravic in sta jo sprejeli stranki, s čimer krši dolžnost skrbnega ravnanja v zvezi z zadevno uradnico.

(Glej točke od 56 do 58, 62, 65, 66, 71 in 74.)
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(drugi senat)

z dne 21. novembra 2013

Josiane Roulet

proti

Evropska komisiji

„Javni uslužbenci — Osebni prejemki — Člen 66 Kadrovskih predpisov — Nekdanji začasni uslužbenec naziva AD 12 — Zaposlitev kot uradnik naziva AD 6 — Izplačilo enakovrednega osebnega prejemka uradniku naziva AD 12 — Očitna napaka — Vračilo neupravičeno izplačanega zneska na podlagi člena 85 Kadrovskih predpisov“

Predmet:

Tožbi, vloženi na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, v skladu s katerima s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 9. julija 2012 in je vpisana pod opravilno številko F‑72/12, J. Roulet Sodišču za uslužbence predlaga razglasitev ničnosti odločbe Evropske komisije, kakršna je razvidna iz obvestila z dne 20. decembra 2011, o vračilu 172236,42 EUR v skladu s členom 85 Kadrovskih predpisov in naj se ji dodeli odškodnina za nastalo škodo, s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 3. februarja 2013 in je vpisana pod opravilno številko F‑10/13, pa J. Roulet Sodišču za uslužbence predlaga, naj razglasi za nično odločbo Komisije z dne 28. marca 2012 v delu, v katerem je z njo zavrnjen njen odškodninski zahtevek z dne 13. januarja 2012, in naj se Komisiji naloži plačilo odškodnine 172236,42 EUR, ali podredno, nižje odškodnine za nastalo škodo.

Odločitev:

Tožbi v združenih zadevah F‑72/12 in F‑10/13 se zavržeta. J. Roulet nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov Evropske komisije.

Povzetek

Uradniki – Povračilo neupravičeno plačanih zneskov – Pogoji – Očitna nepravilnost plačila – Merila (Kadrovski predpisi, člen 85) Pritožbe uradnikov – Pogoji dopustnosti – Ugovor litispendence – Odškodninska tožba – Odškodninski zahtevki, enaki tistim iz prejšnje tožbe, ki so bili razglašeni za nedopustne – Neobstoj litispendence
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 5. februarja 2013

Zadeva F‑25/12

Paul-Henri Presset

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Plača – Dnevnica – Pogoj za dodelitev“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se uporablja za Pogodbo ESAE na podlagi njenega člena 106a, s katero P. Presset Sodišču za uslužbence predlaga razglasitev ničnosti odločbe, s katero mu je Evropska komisija zavrnila pravico do dnevnic.

Odločitev: Tožba se zavrne. Tožeča stranka nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov Evropske komisije.

Povzetek

Uradniki – Povračilo stroškov – Dnevnice – Predmet

(Kadrovski predpisi, člen 20; priloga VII, člen 10(1))

Dnevnice so namenjene kritju stroškov in nevšečnosti, ki so posledica potovanja ali začasne nastanitve v kraju zaposlitve, ob ohranitvi – tudi začasni – prebivališča v kraju vpoklica ali v kraju prejšnje zaposlitve.

(Glej točko 31.)

Napotitev na:

Sodišče: 30. januar 1974, Louwage/Komisija, 148/73, točka 25; 5. februar 1987, Mouzourakis/Parlament, 280/85, točka 9;

Sodišče prve stopnje: 10. julij 1992, Benzler/Komisija, T‑63/91, točka 20; 12. december 1996, Mozzaglia/Komisija, T‑137/95, točka 46; 12. december 1996, Monteiro da Silva/Komisija, T‑74/95, točka 53; 20. avgust 1998, Collins/Odbor regij, T‑132/97, točka 41; 2. maj 2001, Cubeta/Komisija, T‑104/00, točka 38; 15. julij 2004, Gouvras/Komisija, T‑180/02 in T‑113/03, točka 163.
V položaj posegajo samo ukrepi, ki ustvarjajo zavezujoče pravne učinke, ki lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke, tako da bistveno spremenijo njen pravni položaj. Pri aktih ali odločbah, ki nastajajo v več fazah, zlasti po opravljenem notranjem postopku, so izpodbojni akti načeloma samo ukrepi, ki dokončno določajo stališče uprave ob koncu tega postopka, ne pa tudi vmesni ukrepi, katerih cilj je pripraviti končno odločbo. Pripravljalni akti za odločbo ne posegajo v položaj in tožeča stranka lahko šele v tožbi zoper odločbo, sprejeto po koncu postopka, uveljavlja nepravilnost predhodnih aktov, ki so tesno povezani z njo.

Iz tega sledi, da, glede na interni pravilnik Banke, psihično nadlegovanje, pri katerem je Banka dolžna ponuditi pomoč, obstaja, kadar so pripombe, obnašanje ali dejanja osebe, ki nadleguje, objektivno, in torej s svojo vsebino, vplivali na samospoštovanje in samozaupanje osebe, ki je bila izpostavljena takemu ravnanju znotraj Banke.

Člen 3.6.1 kodeksa ravnanja Evropske investicijske banke opredeljuje psihično nadlegovanje kot sovražne ali neokusne pripombe, obnašanje ali dejanja enega ali več članov osebja do drugega člana osebja, ki se ponavljajo v precej dolgem obdobju. V skladu s politiko Banke glede dostojanstva na delovnem mestu ni pomembno, ali je zadevno ravnanje namerno ali ne. Odločilno je, da sta nadlegovanje in ustrahovanje neželeni in nesprejemljivi obliki ravnanja, ki vplivata na samospoštovanje in samozaupanje osebe, ki je izpostavljena takemu ravnanju.

Na podlagi člena 35(1)(e) Poslovnika Sodišča za uslužbence mora tožba obsegati tožbene razloge ter dejanske in pravne trditve. Ti elementi morajo biti dovolj jasni in natančni, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Sodišču za uslužbence pa, da o tožbi po potrebi odloči brez dodatnih podatkov. Za zagotavljanje pravne varnosti in učinkovitega izvajanja sodne oblasti je za dopustnost tožbe potrebno, da so bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katerih ta temelji, skladno in razumljivo razvidne iz besedila same tožbe.

Dodati je še treba, da je glavna vloga odvetnika kot pomočnika sodišču omogočiti prav to, da so predlogi tožbe podprti z dovolj razumljivimi in skladnimi pravnimi utemeljitvami prav zato, ker pisni del postopka pred Sodiščem za uslužbence načeloma obsega le eno izmenjavo vlog.

(Glej točki 161 in 162.)

Sodišče za uslužbence, sodba AH/Komisija, EU:F:2011:12, F-76/09, točki 29 in 31 ter navedena sodna praksa.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 24. aprila 2013

Zadeva F‑88/11

BX

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Splošni javni natečaj – Natečaj EPSO/AD/148/09 – Nevpis na rezervni seznam“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero BX predlaga, prvič, naj se odločba komisije splošnega natečaja EPSO/AD/148/09 (v nadaljevanju: komisija), da se je ne vpiše na rezervni seznam natečaja EPSO/AD/148/09, razglasi za nično, drugič, naj se odločba o zavrnitvi njenega ugovora razveljavi, tretjič, naj se spremeni rezervni seznam, in četrtič, naj se Evropski komisiji naloži plačilo odškodnine, ex æquo et bono ocenjene na 7.000 EUR, za povrnitev domnevno nastale nepremoženjske škode in stroškov.

Odločitev: Tožba se zavrne. BX nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov Komisije.

Povzetek

Uradniki – Natečaj – Ocenjevanje poklicne usposobljenosti kandidatov – Vprašanja, postavljena na ustnem preizkusu – Diskrecijska pravica komisije – Sodni nadzor – Meje

(Kadrovski predpisi, člena 90 in 91; Priloga III)

Presoje natečajne komisije pri ocenjevanju znanj in usposobljenosti kandidatov ter odločbe, s katerimi ugotovi neuspeh kandidata na izpitu, so izraz vrednostne presoje. Vključene so v široko pooblastilo natečajne komisije za odločanje po prostem preudarku in so lahko predmet presoje sodišča Unije le v primeru očitne kršitve pravil, ki urejajo delo komisije. Poleg tega mora natečajna komisija preveriti, ali so kandidati usposobljeni in ali imajo poklicne izkušnje, potrebne za naloge, ki so povezane s prostim delovnim mestom in navedene v obvestilu o natečaju. Opraviti mora tudi primerjalni preizkus znanja in usposobljenosti kandidatov za izbiro najprimernejših za naloge, ki jih je treba opravljati. Pri, natančneje, ustnih preizkusih natečaja je pooblastilo natečajne komisije za odločanje po prostem preudarku še širše zaradi svobode in negotovosti, ki sta značilni za to vrsto preizkusov, ki so že po sami naravi manj poenoteni kot pisni preizkusi in katerih vsebina se lahko razlikuje glede na izkušenost in osebnost različnih kandidatov ter glede na njihove odgovore na vprašanja komisije. Zato komisija ni prekoračila svojega širokega pooblastila za odločanje po prostem preudarku glede omejenega časa ustnega preizkusa s tem, da je omejila čas tožeče stranke za pripravo odgovora in od nje zahtevala spontan odgovor.

(Glej točke 38, 39, 60 in 61.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 23. marec 2000, Gogos proti Komisiji, T‑95/98, točka 36; 14. julij 2000, Texeira Neves proti Sodišču, T‑146/99, točka 42; 7. februar 2002, Felix proti Komisiji, T‑193/00, točka 36; 5. april 2005, Christensen proti Komisiji, T‑336/02, točka 25; 14. julij 2005, Le Voci proti Svetu, T‑371/03, točka 102.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 10. julija 2012

Zadeva F‑4/11

AV

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Začasni uslužbenec – Zaposlovanje – Zdravstveni pridržek – Retroaktivna uporaba zdravstvenega pridržka – Mnenje invalidske komisije“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se uporablja za Pogodbo ESAE v skladu z njenim členom 106a, s katero AV predlaga razglasitev ničnosti odločbe, ki jo je sprejela Evropska komisija, da se zanjo uporabi zdravstveni pridržek iz člena 32 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU), in odločbe, s katero ji je bila zavrnjena pravica do invalidnine.

Odločitev: Odločba z dne 12. aprila 2010 se razglasi za nično. Odločba z dne 16. aprila 2010 se razglasi za nično. Komisija nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov, ki so nastali AV.

Povzetek

Uradniki – Začasni uslužbenci – Zaposlovanje – Zdravniški pregled – Obveznost kandidata, da odgovori na postavljena vprašanja – Posledice neresničnih ali nepopolnih podatkov – Zahteva – Predhodna predložitev zadeve uradnemu zdravniku

(Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 32)

Iz določb člena 32 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev izhaja, da čeprav lahko organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, glede tveganj, ki izhajajo iz bolezni ali invalidnosti, odloči, da začne uslužbenec, ki je bolan ali invalid, uživati zagotovljene pravice glede invalidnosti ali smrti šele po petih letih od datuma nastopa dela v instituciji, to odločitev lahko sprejme le na podlagi zdravniškega mnenja, ki ga uradni zdravnik ali v primeru pritožbe zdravniška komisija pripravi v zvezi z vprašanjem, ali uslužbenec v resnici trpi zaradi bolezni ali invalidnosti, ki glede na posledice upravičuje uporabo zdravstvenega pridržka.

V posebnem primeru, ko se po zdravniškem pregledu pred zaposlitvijo izkaže, da uslužbenec ni iskreno in v celoti odgovoril na vprašanja o zdravstvenem stanju, ki mu jih je na tem pregledu postavil uradni zdravnik, lahko organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, prekliče prvotno odločbo, da se ne uporabi zdravstveni pridržek, in sprejme novo odločbo, v kateri se retroaktivno uporabi ta pridržek. Navedeni organ vseeno ni nič manj pred tem zavezan, da upošteva postopek iz člena 32 navedenih pogojev, in sicer, da, prvič, zadevo predloži uradnemu zdravniku za pripravo mnenja o tem, ali bolezen ali invalidnost upravičuje, da se za zaposlitev zadevne osebe uporabi zdravstveni pridržek, ter, drugič, uslužbencu pošlje odločbo, ki jo je sprejel na podlagi tega mnenja, da lahko uslužbenec po potrebi vloži pritožbo pri invalidski komisiji. Tako vprašanje, ki predpostavlja ugotovitev, ali lahko ta bolezen ali invalidnost povzroči invalidnost ali smrt uslužbenca v petih letih od nastopa dela v instituciji, je zdravstveno vprašanje in spada strogo v pristojnost uradnega zdravnika in v primeru pritožbe v pristojnost invalidske komisije.

(Glej točki 33 in 34.)
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 5. junija 2012

Zadeva F‑14/11

AW

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Uradniki – Socialna varnost – Resna bolezen – Prevzem stroškov za zobne proteze – Najvišji znesek povračila – Ugovor nezakonitosti – Legitimno pričakovanje“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se uporablja za Pogodbo ESAE v skladu z njenim členom 106a, s katero oseba AW Sodišču za uslužbence predlaga po eni strani razglasitev ničnosti odločb Komisije, ki je za povračilo stroškov za zobne proteze za njeno hčer določila najvišji znesek povračila, in po drugi strani naložitev Komisiji, naj ji povrne škodo.

Odločitev: Tožba AW se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

Uradniki – Socialna varnost – Zdravstveno zavarovanje – Stroški zdravljenja – Resna bolezen – Najvišji znesek povračila – Dopustnost – Pogoji

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 72(1))

Stoodstotna stopnja iz člena 72(1) Kadrovskih predpisov zadeva le najvišji povrnljivi znesek, zlasti v primeru resne bolezni, in ne pomeni obveznosti celotnega povračila zavarovancem v vseh primerih. Ker so poleg tega sredstva skupnega sistema zdravstvenega zavarovanja institucij Evropske Unije omejena na prispevke zavarovancev in institucij ter je za njihovo finančno ravnotežje nujno sorazmerje med stroški in prispevki, so institucije – Kadrovski predpisi namreč ne določajo najvišjega zneska povračila – pristojne za določitev takih najvišjih zneskov v izvedbenih določbah navedenega člena 72(1), ne da bi pri tem prekoračile meje svoje pristojnosti, določene na podlagi načela socialnega zavarovanja, na katerem temelji ta določba Kadrovskih predpisov. To načelo nikakor ne pomeni, da ima zavarovanec pravico do povračila stroškov zdravljenja, ki jih je priglasil v predhodno določenem obsegu, ne glede na ceno, ki jo zahteva dobavitelj zadevnih zdravstvenih storitev.

(Glej točki 49 in 51.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 12. julij 1991, Pincherle proti Komisiji, T‑110/89, točka 25; 25. februar 1992, Barassi proti Komisiji, T‑41/90, točka 33; 26. oktober 1993, Reinarz proti Komisiji, T‑6/92 in T‑52/92, točka 74.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

1. Pritožbe uradnikov – Nadomestitev obrazložitve izpodbijanega akta med postopkom – Nedopustnost – Izjema

(Kadrovski predpisi, člena 90 in 91)

2. Uradniki – Osebni prejemki – Družinski dodatki – Otroški dodatek – Pravica do podaljšanja ne glede na starost, če se otrok ne more sam preživljati – Obveznosti uprave – Vezana pristojnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 2(5))

1. Uprava ne more nadomestiti razloga v odločbi ali ga dodati med postopkom, razen če se izkaže, da ima vezano pristojnost, tako da bi morala zaradi morebitne razglasitve ničnosti sporne odločbe le znova sprejeti odločbo, po vsebini identično izpodbijani odločbi.

(Glej točko 39.)

Napotitev na:

Sodišče za uslužbence: 17. junij 2008, De Fays proti Komisiji, F‑97/07, točka 70; 14. april 2011, Šimonis proti Komisiji, F‑113/07, točka 93 in navedena sodna praksa.

2. Podaljšanje izplačevanja dodatka iz člena 2(5) Priloge VII h Kadrovskim predpisom se pridobi ne glede na starost otroka v primeru njegove resne bolezni ali invalidnosti, ki mu preprečuje, da bi se preživljal, in to za celotno obdobje trajanja te bolezni ali invalidnosti. Ta določba pristojnemu organu ne podeljuje nobene diskrecijske pravice glede dodelitve zadevnega dodatka, temveč mu podeljuje vezano pristojnost, tako da je iz njene zavezujoče dikcije razvidno, da mora organ otroški dodatek dodeliti, če ugotovi, da so v tej določbi našteti pogoji izpolnjeni, v nasprotnem primeru mora dodelitev zavrniti.

(Glej točko 40.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 21. oktober 2003, Šimonis proti Komisiji, T‑302/01, točka 38.