Keywords

Summary



Keywords

1. Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 6(b))

2. Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa – Člen 6(b) – Neposredni učinek

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 6(b))

Summary

1. Člen 6(b) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki delodajalcu v javnem sektorju omogoča premestitev brez soglasja delavca, zaposlenega kot gasilca v službi za intervencijo, ker je ta zahteval, da se najdaljši povprečni tedenski delovni čas iz omenjene določbe upošteva znotraj službe za intervencijo. Dejstvo, da tak delavec zaradi te premestitve ni utrpel nobene posebne škode razen te, ki je posledica kršitve omenjenega člena 6(b), v zvezi s tem ni pomembno.

(Glej točke od 53 do 55 in izrek.)

2. Člen 6(b) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa izpolnjuje vse zahtevane pogoje za neposredni učinek, saj državam članicam z nedvoumnim besedilom nalaga natančno obligacijo rezultata, ki ni odvisna od nikakršnega pogoja, kar zadeva uporabo pravila, ki ga navaja, in ki določa zgornjo mejo 48 ur, vključno z nadurami, kar zadeva povprečni tedenski delovni čas. To, da direktiva državam članicam omogoča, da predvidijo odstopanja od določb njenega člena 6, ne vpliva na natančnost in nepogojnost člena 6(b). Možnost držav članic, da ne uporabijo člena 6, je namreč podrejena spoštovanju vseh pogojev, navedenih v členu 22(1), prvi pododstavek, navedene direktive, tako da je mogoče določiti minimalno varstvo, ki se mora vsekakor izvajati.

Tako se lahko delavec, zaposlen v javnem sektorju, neposredno sklicuje na določbe člena 6(b) Direktive 2003/88 proti delodajalcu, da se zagotovi spoštovanje pravice do nepreseganja povprečnega tedenskega delovnega časa 48 ur, ki je zagotovljena na podlagi te določbe. V zvezi s tem morajo nacionalna sodišča in organi uprave, tudi decentralizirani, v celoti uporabljati pravo Unije in zavarovati pravice, ki jih to pravo priznava posameznikom, pri čemer po potrebi ne uporabijo nasprotujočih določb nacionalnega prava.

Premestitev brez soglasja delavca, ker je ta zahteval, da se spoštuje najdaljši povprečni tedenski delovni čas iz omenjene določbe, odvzema pravici, ki jo daje ta določba, ves pomen. Kar zadeva tega delavca, tak ukrep uniči polni učinek te določbe. Jasno je torej, da tak ukrep ne zagotavlja niti uporabe omenjenega člena 6(b) Direktive 2003/88 v celoti niti varstva pravic, ki jih ta določba podeljuje delavcem v zadevni državi članici.

Poleg tega bi bila temeljna pravica do učinkovitega sodnega varstva – ki jo zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ima v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU „enako pravno veljavnost kot Pogodbe“ – bistveno prizadeta, če bi delodajalec v odgovor na pritožbo ali sodni postopek, ki ga sproži delavec, da bi se zagotovilo upoštevanje določb direktive o zaščiti njegove varnosti in zdravja, imel pravico sprejeti povračilni ukrep. Strah pred takim povračilnim ukrepom, zoper katerega ni nobenega pravnega sredstva, bi lahko delavce, ki menijo, da so bili prizadeti z ukrepom, ki ga je sprejel njihov delodajalec, odvračal od uveljavljanja pravic v sodnem postopku in bi zato lahko resno ogrozil uresničitev cilja, ki mu sledi direktiva.

(Glej točke od 57 do 61, 63, 65 in 66.)