SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SANCHEZ‑BORDONE,

predstavljeni 29. oktobra 2020 ( 1 )

Zadeva C‑862/19 P

Češka republika

proti

Evropski komisiji

„Pritožba – Evropski socialni sklad (ESS) – Evropski sklad za regionalni razvoj (ESRR) – Delna razveljavitev pomoči za operativne programe v Češki republiki – Direktiva 2004/18/ES – Člen 16(b) – Posebna izključitev – Javna naročila storitev v zvezi s programi, namenjenimi radiodifuziji“

1. Pritožba se nanaša na razlago člena 16(b) Direktive 2004/18/ES, ( 2 ) v skladu s katerim se ta direktiva ne uporablja za javna naročila storitev v zvezi z „[n]akupom, razvojem, produkcijo ali koprodukcijo programskega materiala[, namenjenega radiodifuznemu oddajanju, s strani] radijskih ali televizijskih postaj“.

2. Organi Češke republike so nekatera naročila, ki so bila sofinancirana s sredstvi ESRR in ESS, ( 3 ) neposredno dodelili za produkcijo televizijskih oglasov, ki oglašujejo uporabo evropskih sredstev. Komisija je menila, da teh naročil ni mogoče uvrstiti v člen 16(b) Direktive 2004/18, zaradi česar je izvedla ustrezni finančni popravek, to odločitev pa je Češka republika izpodbijala pred Splošnim sodiščem.

3. Splošno sodišče je v sodbi z dne 12. septembra 2019 ( 4 ) zavrnilo tožbo Češke republike, ki je pri Sodišču vložila pritožbo.

4. Razpravlja se o dveh nasprotnih stališčih: (a) po mnenju Češke republike lahko vsak naročnik uporabi sporno izključitev, ( 5 ) če spoštuje predmet javnih naročil; (b) po mnenju Komisije se izključijo samo javna naročila, ki jih oddajo radiodifuzne organizacije, kar pa se v tej zadevi ni zgodilo.

5. Ker je interes, da se razjasni, katera od teh dveh razlag naj prevlada, nesporen, je bila splošna pomembnost težave (in njene rešitve) presežena, saj je bilo po mojem mnenju v novi Direktivi 2014/24/EU ( 6 ) izbrano stališče Komisije. ( 7 )

I. Pravni okvir

A. Direktiva 92/50/EGS ( 8 )

6. Člen 1 je določal: „V tej direktivi: (a) Javna naročila storitev pomenijo pogodbe z denarnim interesom, sklenjene pisno med ponudnikom storitve in naročnikom, z izjemo: […] (iv) naročil za pridobitev, razvoj, produkcijo ali ko‑produkcijo radijskega in televizijskega programa in naročil za čas njihovega oddajanja, […]“

B. Direktiva 2004/18

7. V uvodni izjavi 25 je navedeno: „Oddaja javnih naročil za nekatere avdiovizualne storitve na področju radiodifuzije bi morala omogočati upoštevanje vidikov kulturnega in družbenega pomena, zaradi katerih je uporaba pravil o javnih naročilih neustrezna. Zaradi tega je treba uveljaviti izjemo za javna naročila storitev v zvezi z nakupom, pripravo, produkcijo ali koprodukcijo vsakodnevnih oddaj in drugih pripravljalnih storitev – kot so tiste v zvezi s scenariji ali umetniškimi dejavnostmi, ki so potrebne za proizvodnjo oddaje – ter za naročila v zvezi s časom oddajanja. Vendar ta izjema naj ne bi veljala za nabavo tehnične opreme, potrebne za produkcijo, koprodukcijo in oddajanje teh oddaj. Oddajanje naj ne bi bilo opredeljeno kot prenos in distribucija ob uporabi katere koli oblike elektronskega omrežja.“

8. Člen 16 določa: „Ta direktiva se ne uporablja za javna naročila storitev v zvezi s: […] (b) nakupom, razvojem, produkcijo ali koprodukcijo programskega materiala[, namenjenega radiodifuznemu oddajanju, s strani] radijskih ali televizijskih postaj in naročil[…] o zakupu časa oddajanja; […]“.

C. Direktiva 2014/24

9. V uvodni izjavi 23 je navedeno: „Pri oddaji javnih naročil za nekatere avdiovizualne in radijske medijske storitve, ki jih opravljajo ponudniki medijskih storitev, bi moralo biti dopuščeno, da se upoštevajo vidiki kulturnega ali družbenega pomena, zaradi katerih je uporaba pravil o javnem naročanju neustrezna. Zato bi bilo treba uveljaviti izjemo za javna naročila storitev, ki jih oddajo sami ponudniki medijskih storitev, pri nakupu, pripravi, produkciji ali koprodukciji standardnih programov in drugih pripravljalnih storitev, kot so tiste v zvezi s scenariji ali umetniškimi uprizoritvami, ki so potrebne za pripravo programa. Treba bi bilo tudi pojasniti, da bi se morala ta izjema uporabljati tako za radiodifuzijske medijske storitve kot za storitve na zahtevo (nelinearne storitve). Vendar se ta izjema ne bi smela uporabljati za dobavo tehnične opreme, potrebne za produkcijo, koprodukcijo in oddajanje teh programov.“

10. Člen 10 določa: „Ta direktiva se ne uporablja za javna naročila storitev za: […] (b) pridobitev, razvoj, produkcijo ali koprodukcijo programskega gradiva za avdiovizualne ali radijske medijske storitve, ki jih oddajo ponudniki avdiovizualnih ali radijskih medijskih storitev, ali javna naročila za oddajni čas ali zagotavljanje programov, ki se oddajo ponudnikom avdiovizualnih ali radijskih medijskih storitev. […]“.

II. Ozadje spora

11. Dejansko stanje spora je navedeno v točkah od 1 do 6 izpodbijane sodbe in ga je mogoče povzeti tako: – Komisija je z odločbami C(2007) 5113 z dne 12. oktobra 2007, C(2007) 6920 z dne 27. decembra 2007 in C(2008) 5344 z dne 25. septembra 2008 sprejela operativne programe „Izobraževanje na področju konkurenčnosti“, „Raziskave in razvoj za inovacije“ oziroma „Tehnična pomoč“, ki jih je Češka republika predlagala v skladu s členom 32 Uredbe (ES) št. 1083/2006. ( 9 ) – Aprila 2014 je Komisija v okviru navedenih operativnih programov izvedla revizije v zvezi javnimi naročili, ki so se nanašala na storitve radiodifuzije, ki jih je sofinancirala Češka republika s sredstvi ESRR in ESS. Komisija je ugotovila, da sta štiri od teh javnih naročil dodelili ministrstvi za regionalni razvoj ter izobraževanje, mlade in šport neposredno, brez javne objave. – Po mnenju Komisije neposredna dodelitev ni bila sprejemljiva, ker za ta naročila ni bilo mogoče uporabiti izključitve, določene v členu 16(b) Direktive 2004/18, ki je veljal samo za javne naročnike, ki so radiodifuzne organizacije. – Med postopkom finančnega popravka, ki ga je Komisija začela 17. junija 2016, je Češka republika trdila, da je bilo izključitev mogoče uporabiti za vsakega javnega naročnika. – Na koncu je Komisija v Izvedbenem sklepu C(2017) 4682 final z dne 6. julija 2017 razveljavila del pomoči iz ESS, namenjene za operativni program „Izobraževanje na področju konkurenčnosti“, in del pomoči iz ESRR, namenjene operativnima programoma „Raziskave in razvoj za inovacije“ ter „Tehnična pomoč“, hkrati pa je sprejela ustrezne finančne popravke proti Češki republiki.

III. Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

12. Češka republika je pred Splošnim sodiščem izpodbijala sklep Komisije, pri tem pa ponovno predstavila svojo razlago člena 16(b) Direktive 2004/18. Republika Poljska je intervenirala v njeno podporo.

13. Tožba je bila z izpodbijano sodbo zavrnjena.

14. Splošno sodišče je poudarilo, da je bila izključitev, ki jo je treba razlagati ozko, ( 10 ) že obravnavana v členu 1(a)(iv) Direktive 92/50, ki ga je Sodišče razlagalo v sodbi Bayerischer Rundfunk in drugi ( 11 ) v smislu, ki podpira tezo Komisije.

15. In sicer Splošno sodišče glede na to sodbo meni, da izključitev temelji na nalogi javne službe, ki jo izvajajo radiodifuzne organizacije, ne da bi torej vplivala na javne naročnike, ki ne izvajajo te posebne naloge. ( 12 )

16. Splošno sodišče meni, da argumenti Češke republike te ugotovitve ne morejo ovreči. Ta je poleg tega, da je štela sodbo Bayerischer Rundfunk za nepomembno za to zadevo, trdila, da ob upoštevanju meril jezikovne, sistematične in teleološke razlage na podlagi določbe ni bilo mogoče omejiti obsega izključitve na javne radiodifuzne organizacije.

17. V zvezi s pomembnostjo sodbe Bayerischer Rundfunk Splošno sodišče utemeljuje, da je Sodišče, čeprav se je v navedeni sodbi izreklo o vprašanjih, ki se razlikujejo od tu zastavljenega, pojasnilo, da za javna naročila velja pravo Unije. Pojasnilo Sodišča, da izključitev velja samo, če gre za naročila javnega naročnika v smislu Direktive 92/50, ne pomeni, da velja za vse javne naročnike. ( 13 )

18. Splošno sodišče poleg tega spomni, da se je v navedeni sodbi poudarjalo, da je člen 1(a)(iv) Direktive 92/50 podoben členu 16(b) Direktive 2004/18, zaradi česar je zanj treba uporabiti sodno prakso, ki je bila vzpostavljena v zvezi s prvim. ( 14 )

19. Splošno sodišče poudarja, da je res, da izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ v členu 1(a)(iv) Direktive 92/50 ni. Vendar je iz preučitve zakonodajnega gradiva mogoče izpeljati, da je bil ta dodatek v skladu „z voljo zakonodajalca, da se izrecno sklicuje na javna naročila storitev, ki jih oddajo radiodifuzne organizacije v zvezi s programskim materialom, namenjenim radiodifuznemu oddajanju, v katerem koli elektronskem komunikacijskem omrežju, vključno z internetom, kar odraža duha zadnjega stavka uvodne izjave 25 navedene direktive“. ( 15 )

20. Splošno sodišče navaja, da se storitve, ki so predmet naročil, na katere se nanaša določba, ujemajo s tistimi, navedenimi v izjemi iz opombe št. 3 Priloge II B k Direktivi 2004/18, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 213/2008, ( 16 ) ki ne vsebuje izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“.

21. Iz tega sledi, da „je treba zaradi notranje skladnosti Direktive šteti, da imata izključitev iz člena 16(b) Direktive 2004/18 in izjema, omenjena v opombi št. 3 Priloge II B k isti direktivi, enak obseg, [zato] omenjenega izraza ‚namenjenega radiodifuznemu oddajanju‘ ni mogoče razlagati tako, da je njegov cilj razširiti obseg uporabe sporne izključitve“. ( 17 )

22. Splošno sodišče priznava, da na podlagi izrazov iz člena 16(b) Direktive 2004/18 „ni mogoče doseči nedvoumne razlage navedene določbe in da obstaja več mogočih jezikovnih razlag te določbe“. ( 18 ) Razlike v jezikovnih različicah določbe odvzamejo vrednost argumentom, ki temeljijo na jezikovni razlagi pravila. ( 19 )

23. V zvezi s sistematično razlago Splošno sodišče izključi, da bi bilo edino merilo, ki ga je zakonodajalec uporabil, ko je določal izjeme iz člena 16 Direktive, merilo vsebine naročila: prav tako se uvajajo subjektivne omejitve, kot je v primeru sporne izključitve in izključitve iz točke (d). ( 20 )

24. Splošno sodišče zavrača, da je treba zaradi sistematike določbe vsa naročila, navedena v isti točki člena 16 Direktive 2004/18, opredeliti enako glede na njihov predmet, javnega naročnika ali ponudnika. Tako javni naročniki, ki niso radiodifuzne organizacije, lahko neposredno oddajo naročila v zvezi s časom oddajanja, v nasprotju s tem, kar se zgodi s tu spornimi naročili. ( 21 )

25. V zvezi s teleološko razlago Splošno sodišče navede, da izključitev zajema samo javna naročila, ki jih sklenejo radiodifuzne organizacije, saj je njihov namen zgolj zagotavljati konkretno izvajanje naloge javne službe teh organizacij. ( 22 ) Ostali javni subjekti, ki opravljajo druge naloge javne službe na kulturnem ali socialnem področju, je ne morejo uporabiti. ( 23 )

26. Glede tega zadnjega primera Splošno sodišče meni, da ta razlaga sporni določbi ne odvzame polnega učinka, saj se ne izključijo vsa javna naročila programov, namenjenih radiodifuznemu oddajanju, temveč samo storitve, ki se nanašajo na samo delovanje radiodifuznih organizacij. Izključitev mora učinkovati samo na ta zadnja naročila, prav tako pa jo je treba razlagati ozko. ( 24 )

27. V obsegu, v katerem se cilj izključitve nanaša na nalogo javne službe, značilne za radiodifuzne organizacije, javni naročniki, ki niso radiodifuzne organizacije, niso v istem položaju kot te, zaradi česar ni mogoče presojati kršitve načela enakega obravnavanja. ( 25 )

28. Direktiva 2014/24, ki se ratione temporis ne uporabi, naj ne bi sprejela druge razlage sporne določbe. ( 26 )

IV. Postopek pred Sodiščem

29. Češka republika je 26. novembra 2019 vložila pritožbo, v kateri je predlagala razveljavitev izpodbijane sodbe in Sklepa Komisije ter da se plačilo stroškov naloži Komisiji.

30. Komisija predlaga, naj se pritožba zavrne in se Češki republiki naloži plačilo stroškov.

V. Analiza

A. Uvodne ugotovitve

31. Češka republika navaja en sam pritožbeni razlog, v katerem Splošnemu sodišču očita, da je pri razlagi člena 16(b) Direktive 2004/18 napačno uporabilo pravo.

32. Pritožbeni razlog se deli na štiri točke, ki se zaporedoma nanašajo na zgodovino nastanka sporne določbe ter njeno jezikovno, teleološko in sistematično razlago. ( 27 )

33. Kot je bilo že razloženo, se je spor pred Splošnim sodiščem osredotočil na vprašanje, ali izključitev učinkuje samo na javne naročnike, ki so radiodifuzne organizacije – kot predlaga Komisija – ali pa je zajemala vse druge javne naročnike – kakor zagovarja Češka republika.

34. Obravnavano vprašanje ne more biti jasnejše, pa tudi navedbe strank, ki v svoj prid navajata solidne razloge v podporo svojih stališč, se ne bi mogle bolj razhajati.

35. Sodišče se torej sooča s težkim vprašanjem razlage v normativnem okviru, ki je preveč odprt in nenatančen – in celo protisloven zaradi razlik med več jezikovnimi različicami – da bi lahko dalo nedvoumen odgovor.

B. Prvi del edinega pritožbenega razloga: zgodovina nastanka člena 16(b) Direktive 2004/18

1. Stališča strank

36. Češka republika trdi, prvič, da je predlog Komisije, na podlagi katerega je nastala Direktiva 92/50, omejil izključitev na nakup programov, ki ga opravijo radiodifuzne organizacije. Zakonodajni postopek je ta primer razširil in je vanj zajel tudi razvoj, produkcijo ali koprodukcijo programov, ki jih izvedejo radiodifuzne organizacije. Zato je v skladu s členom 1(a)(iv) Direktive 92/50 radiodifuzna organizacija tista organizacija, ki opravlja storitev razvoja, produkcije ali koprodukcije programov, in torej ne more biti javni naročnik, tako da se je izključitev razširila. ( 28 )

37. Drugič, Češka republika navaja, da so pripravljalna gradiva za Direktivo 2004/18 potrdila, da je zakonodajalec želel poudariti cilj in uporabo javnega naročila, ne pa osebo javnega naročnika ali ponudnika. ( 29 )

38. Nazadnje, Češka republika trdi, da predlog Komisije (izrecno omejiti izključitev na javne naročnike, ki so radiodifuzne organizacije) ni bil uspešen niti pri pripravi Direktive 2014/24, saj je v njenem členu 10(b) določena izključitev, ki je vezana na osebo javnega naročnika. Nazadnje Češka republika meni, da zakonodajalec ni samo ponovno zavrnil poskuse Komisije, da omeji izključitev, temveč se je odločil, da bo izključitev razširil. ( 30 )

39. Komisija trdi, da so spremembe v zaporednih različicah odgovor na potrebo, da se upoštevata tehnični (razširitev na oddajanje po internetu) in zakonodajni razvoj (izvajati evropsko ureditev za ponudnike komunikacijskih storitev v praksi), ne da bi to pomenilo bistveno spremembo njene vsebine. Ta naj bi se poleg tega načeloma prilagodila prvotnemu predlogu Komisije v zvezi s krogom javnih naročnikov, ki so lahko upravičeni do izključitve. ( 31 )

2. Presoja

40. V tem delu pritožbenega razloga Češka republika predstavi svoja razmišljanja o zakonodajnem ozadju določbe, vendar ne navede, katere točke izpodbijane sodbe konkretno šteje za vredne graje. Ta del razloga bi torej bilo mogoče opredeliti kot nedopusten, saj ne spoštuje zahteve, da se natančno navedejo primeri iz izpodbijane sodbe, v katerih naj bi se pravo napačno uporabilo. Če se ta del razloga ne bo opredelil tako, bom analiziral njegovo vsebino.

41. Neposredni predhodnik člena 16(b) Direktive 2004/18 je člen 1(a)(iv) Direktive 92/50, v skladu s katerim se iz pojma „javna naročila storitev“, za katere velja ta direktiva, izključijo „naročil[a] za pridobitev, razvoj, produkcijo ali ko-produkcijo radijskega in televizijskega programa in naročil[a] za čas njihovega oddajanja“.

42. Prvotni predlog Komisije se je nanašal samo na „nakup programov“, ne da bi bil omenjen razvoj, produkcija ali koprodukcija. ( 32 ) Namen je bil, da se Direktiva uporabi samo za radiodifuzne organizacije, ko opravljajo dejavnosti, ki niso „značilne za radiodifuzijo“. ( 33 )

43. Menim, da naknadna vključitev besed „razvoj, produkcija ali koprodukcija“ izvira iz ideje, da se čim jasneje določijo dejavnosti, ki so značilne za radiodifuzijo. Enako kot Komisija menim, da zakonodajalec ni razširil sporne izključitve s subjektivnega vidika, temveč je od javnih naročnikov, ki želijo oddati naročilo nakupa programov ali njihovega razvoja, produkcije ali koprodukcije, zgolj zahteval, da imajo status radiodifuzne organizacije.

44. V zvezi z Direktivo 2004/18 je Komisija v svojem predlogu izključila naročila, katerih predmet je bil „nakup, razvoj, produkcija ali koprodukcija programov s strani radiodifuznih organizacij, ter naročila o zakupu časa oddajanja“. ( 34 )

45. Navedeno besedilo – ki je bilo praktično enako besedilu člena 1(a)(iv) Direktive 92/50 – je bilo prevzeto v končno različico člena 16(b) Direktive 2004/18 z dodatkom izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ takoj za izrazom „programskega materiala“.

46. Ta dodatek je sprožil hermenevtične težave v zvezi s to določbo. Mogoče jo je razumeti tako, da se sklicuje na radiodifuzne organizacije (nemška različica), ali zgolj tako, da opredeli programe, katerih nakup, razvoj, produkcija ali koprodukcija se naroča (španska različica in seveda različice, v katerih ni tega dodatka). ( 35 )

47. Menim, da uvedba besed „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ ni utemeljena le v smislu, kakor to stori Splošno sodišče, ( 36 ) temveč tako, da odraža uvodno izjavo 25 Direktive 2004/18, ko omenja, da je treba „uveljaviti izjemo za javna naročila storitev v zvezi z nakupom, pripravo, produkcijo ali koprodukcijo vsakodnevnih oddaj“. ( 37 )

48. Menim, da gre za „avdiovizualne storitve na področju radiodifuzije“, kakor se začne pojasnilo v navedeni uvodni izjavi, zato so „vsakodnevne oddaje“„oddaje, pripravljene za njihovo radiodifuzno oddajanje“, torej za uresničitev namena, ki je v njihovi naravi.

49. Natančnost se pojasni, ker uvodna izjava omeji izključitev na oddaje in „drug[e] pripravljaln[e] storit[ve] – kot so tiste v zvezi s scenariji ali umetniškimi dejavnostmi, ki so potrebne za proizvodnjo oddaje – ter [na] naročila v zvezi s časom oddajanja“, vanjo pa ne zajame „nabav[e] tehnične opreme, potrebne za produkcijo, koprodukcijo in oddajanje teh oddaj“.

50. Gre torej za omejitev izključitve na programe in na pripravljalne dejavnosti, ne pa na materiale, ki so nujni za njihovo realizacijo.

51. Nazadnje naj bi bili „programsko gradivo, namenjeno radiodifuznemu oddajanju“, iz člena 16(b) Direktive 2004/18 „vsakodnevni programi“ iz uvodne izjave 25. V tem smislu bi bilo treba dodatek k prvotnemu predlogu Komisije razlagati kot opredelitev programov radiodifuzije, ne pa kot opredelitev ustanov, ki jih oddajajo.

52. Preučitev zakonodajne zgodovine nastanka izključitve tako ne daje jasnih rezultatov, čeprav se nagibam k stališču Komisije. Če je moja razlaga pomena člena 1(a)(iv) Direktive 92/50 pravilna, se izraz „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ nanaša bolj na predmet izključenih javnih naročil kot na subjekte, ki oddajo javno naročilo (ti zadnji bi bili strogo „radiodifuzne organizacije“).

53. Direktiva 2014/24 pozneje to razlago potrdi. Čeprav je ni mogoče uporabiti ratione temporis, lahko koristi, če se upošteva njena vsebina, saj je zadnja v zaporedju razvoja izključitve.

54. V skladu s predlogom Komisije so bila izključena naročila, katerih predmet je bil „nakup, razvoj, produkcij[a] ali koprodukcij[a] programskega gradiva za avdiovizualne medijske storitve, ki jih oddajo radiodifuzne organizacije“, kot tudi naročila „za oddajni čas, ki se oddajo ponudnikom avdiovizualnih medijskih storitev“. ( 38 )

55. Komisija ni menila, da je nujno treba razširiti razloge, ki utemeljujejo njen predlog, kar ne bi bilo opravičljivo, če bi nameravala bistveno spremeniti ureditev izključitev, ki je veljala v okviru Direktive 2004/18.

56. V skladu z določbo, ki jo je zakonodajalec nazadnje sprejel (člen 10(b) Direktive 2014/24), se ta direktiva ne uporablja za javna naročila storitev za „[p]ridobitev, razvoj, produkcijo ali koprodukcijo programskega gradiva za avdiovizualne ali radijske medijske storitve, ki jih oddajo ponudniki avdiovizualnih ali radijskih medijskih storitev, ali javna naročila za oddajni čas ali zagotavljanje programov, ki se oddajo ponudnikom avdiovizualnih ali radijskih medijskih storitev“. ( 39 )

57. Drugače od predhodnega besedila (Direktiva 2004/18) nova določba po mojem mnenju razprši prejšnje dvome, saj omeji izključitev na naročila, ki jih oddajo javni naročniki, ki imajo status ponudnikov avdiovizualnih ali radijskih medijskih storitev. ( 40 )

58. Če bi zakonodajalec mislil, da je z novo določbo uvedel temeljito spremembo glede na prejšnjo, bi to naznanil v uvodni izjavi 23, v kateri so navedeni razlogi izključitve. Vendar ni sporno, da ta uvodna izjava praktično ponovi vsebino uvodne izjave 25 Direktive 2004/18.

59. Obstaja pa izjema: medtem ko se je uvodna izjava 25 Direktive 2004/18 nanašala na nujnost, da se „uveljavi[…] izjem[a] za javna naročila […] v zvezi z nakupom, pripravo, produkcijo ali koprodukcijo vsakodnevnih oddaj“, ne da bi omenila morebitne javne naročnike, je v uvodni izjavi 23 Direktive 2014/24 govora o „oddaji javnih naročil za nekatere avdiovizualne in radijske medijske storitve, ki jih opravljajo ponudniki medijskih storitev“, in je dodano, da „bi bilo treba uveljaviti izjemo za javna naročila storitev, ki jih oddajo sami ponudniki medijskih storitev, pri nakupu, pripravi, produkciji ali koprodukciji […] programov […]“. ( 41 )

60. Torej je prišlo do zamenjave besedila, ki je po mojem mnenju ni mogoče razlagati kot spremembe merila, temveč bolj kot pojasnilo glede pomena, ki ga je izključitev v Direktivi 2004/18 že imela.

61. Če povzamem, na podlagi analize, kako se je izključitev razvijala od Direktive 92/50 do danes veljavne Direktive 2014/24 prek Direktive 2004/18, ki se uporabi v tej pritožbi, je mogoče izbrati stališče, ki ga zagovarja Komisija in je bilo prevzeto v izpodbijani sodbi.

62. Tako prvega dela pritožbenega razloga, v katerem Češka republika zgolj trdi, da je razlaga Splošnega sodišča „v nasprotju z rezultatom zakonodajnega postopka in očitnim namenom zakonodajalca“, ( 42 ) ni mogoče sprejeti.

C. Drugi del edinega pritožbenega razloga: jezikovna razlaga člena 16(b) Direktive 2004/18

1. Stališča strank

63. Češka republika dodaja, da „obstaja povezava med besedami ‚radiodifuzne organizacije‘ in besedami ‚programsko gradivo, namenjeno radiodifuznemu oddajanju‘ v nemski različici, vendar ne samo v njej“, kar je v nasprotju s tem, kar trdi Splošno sodišče. ( 43 )

64. Češka republika vsekakor trdi, da tudi če bi Splošno sodišče imelo prav, se izključitev ne nanaša samo na radiodifuzne organizacije, ki imajo status javnega naročnika, saj če je tisti, ki razvija, producira ali koproducira programe, radiodifuzna organizacija, navedena organizacija ne more biti naročnik javnega naročila. ( 44 )

65. Nazadnje Češka republika pred Splošnim sodiščem razpravlja o razlagi člena 10(b) Direktive 2014/24, ki jo je podalo Splošno sodišče v izpodbijani sodbi. ( 45 )

66. Komisija trdi, prvič, da je vstavitev izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ povzročila, da je večina jezikovnih različic člena 16(b) Direktive 2004/18 z jezikovnega vidika dvoumnih. Zato naj bi jezikovne razlike utemeljile relativizacijo vrednosti jezikovne razlage določbe. ( 46 )

67. Drugič, Komisija zavrača, da izključitev velja za primere, v katerih radiodifuzna organizacija opravlja eno od svojih značilnih storitev in zato ne bi smela prevzeti vloge naročnika. Po mnenju Komisije gre za neutemeljeno trditev, ki naj bi poleg tega pripeljala do nesmiselnih rezultatov, ki bi bili v nasprotju z delovanjem trga avdiovizualnih storitev. ( 47 )

68. Po navedbah Komisije, če bi zakonodajalec želel uporabiti izključitev tako, kot zatrjuje Češka republika, izraza „s strani radiodifuznih organizacij“ ne bi bilo treba dodati. Poleg tega, če bi se navedeni izraz nanašal na „programski material, namenjen radiodifuznemu oddajanju“, bi nastala nelogična situacija v primeru oddajanja po internetu: naročnik, ki ne bi bil radiodifuzna organizacija, bi lahko naročilo za produkcijo programskega materiala, namenjenega razširjanju s strani radiodifuzne organizacije (televizija ali radio), dodelil neposredno, tega pa ne bi mogel storiti, če bi želel producirati enak program za oddajanje po internetu. ( 48 )

2. Presoja

69. Drugače kot v prvem delu pritožbenega razloga, Češka republika v drugem pojasnjuje, katere točke izpodbijane sodbe šteje za vredne graje. Vendar – kot bom v nadaljevanju pojasnil – njeni očitki ne zadostujejo za to, da bi se razlog sprejel, saj je ugotovitev, do katere je na koncu prišlo Splošno sodišče v tem primeru, pravilna.

70. Ni preprosto najti določbe prava Unije, ki ima lahko tako radikalno različne pomene glede na jezik, v katerem je napisana.

71. V skladu s špansko različico člena 16(b) Direktive 2004/18 je mogoče glede na sintaktično sestavo povedi sklepati: (a) da se „[n]akup[…], razvoj[…], produkcij[a] ali koprodukcij[a] programskega materiala[, namenjenega radiodifuznemu oddajanju]“ v celoti nanaša na predmet izključenih naročil; in (b) da navedeni predmet sestavljajo tudi „naročil[a] o zakupu časa oddajanja“.

72. Predmet izključenih naročil je torej dvojni: na eni strani so nakup, razvoj, produkcija ali koprodukcija programskega materiala, namenjenega radiodifuznemu oddajanju, in na drugi strani zakup časa oddajanja;

73. Tudi subjekt dejanj, ki pomenijo predmet izključenih naročil, je prav tako dvoj: na eni strani so radiodifuzne organizacije, katerih omemba se konkretno v celoti nanaša na nakup, razvoj, produkcijo ali koprodukcijo programskega materiala, namenjenega radiodifuznemu oddajanju, in na drugi strani vse druge organizacije, vendar samo v zvezi z naročili, katerih predmet je zakup časa oddajanja.

74. Besedilo določbe v španščini bi torej potrdilo razlago, ki jo zagovarja Komisija in jo je prevzelo Splošno sodišče.

75. Če pa bi se bilo treba opreti na nemško različico, bi prevladala nasprotna razlaga. ( 49 ) V tej različici se radiodifuzne organizacije (Rundfunk‑ oder Fernsehanstalten) ne pojavijo kot subjekti, ki kupujejo, razvijajo, producirajo ali koproducirajo programe, namenjene radiodifuznemu oddajanju, temveč kot tisti, ki oddajajo te programe. Predmet izključenih naročil je še naprej dvoj (torej nakupu, razvoju, produkciji ali koprodukciji programskega materiala se pridruži tudi čas oddajanja), vendar je subjekt v obeh primerih en sam, saj je lahko katera koli organizacija. Izključitev bi bila opredeljena samo glede na predmet, kar je ravno to, kar zagovarja Češka republika.

76. Francoska, ( 50 ) angleška, ( 51 ) italijanska, ( 52 ) in portugalska ( 53 ) različica gredo po mojem mnenju v smeri nemške različice, čeprav Splošno sodišče meni, da je mogoče zlasti angleško in francosko razumeti v smislu, ki ga zagovarja Komisija. ( 54 )

77. K temu se pridruži še to – kot je poudarilo Splošno sodišče – ( 55 ) da bolgarska in slovenska različica sploh ne vsebujeta izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“. ( 56 ) Zaradi te opustitve je odstopanj v besedilih še več in po potrebi prispeva k razvrednotenju koristnosti jezikovne razlage določbe. ( 57 )

78. Različnost jezikovnih različic je namreč tako radikalna, da je kakršen koli poskus uporabe besedila ene od teh različic določbe kot merila za dešifriranje njenega resničnega pomena brezploden. ( 58 )

79. Tako je pravilno razumelo Splošno sodišče, ki ne uporabi napačno prava, ko opozori, da se glede na nejasno naravo (lahko bi se celo reklo protislovno) različnih jezikovnih različic, ne sme dati prednosti tisti, ki jo je predlagala Češka republika, in je pravilno uporabilo ostala razlagalna merila. ( 59 )

80. Drugi del pritožbenega razloga je torej treba zavrniti.

D. Tretji del edinega pritožbenega razloga: teleološka razlaga člena 16(b) Direktive 2004/18

1. Stališča strank

81. Češka republika trdi, prvič, da je cilj izključitve naveden v uvodni izjavi 25 Direktive 2004/18, ki ne omenja radiodifuznih organizacij, kar bi morala, če so lahko samo te organizacije javni naročniki. ( 60 )

82. Drugič, Češka republika oporeka stališču Splošnega sodišča v zvezi s tem, da izraz „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ ustreza namenu, da se izrecno omenijo javna naročila storitev, ki jih sklenejo radiodifuzne organizacije, v zvezi s programskim materialom, namenjenim oddajanju po katerem koli omrežju elektronskih komunikacij, vključno z internetom. Po mnenju Češke republike je ta rezultat mogoče doseči, ne da bi bilo treba dodati ta izraz. ( 61 )

83. Tretjič, Češka republika navaja, da je Splošno sodišče cilj izključitve izpeljalo iz razlage, v kateri se ni upošteval kontekst sodbe Bayerischer Rundfunk. ( 62 )

84. Komisija trdi, da je v skladu z uvodno izjavo 25 Direktive 2014/18 predmet izključitve upoštevati določene kulturne in družbene razloge, iz katerih uporaba pravil o javnih naročilih ni ustrezna.

85. Po njenem mnenju radiodifuzne organizacije, ki so naročniki – torej javni mediji – naročijo posebno storitev v splošnem interesu, katere izvajanje mora biti v skladu z načeli objektivnosti, neodvisnosti, nepristranosti in nevtralnosti. So torej v zelo posebnem položaju, brez primerjave z drugimi javnimi naročniki, ki – ker niso radiodifuzne organizacije – predstavljajo ali producirajo programe bolj ali manj priložnostno in ni nujno, da strogo upoštevajo (kot se zgodi v primeru javnih medijev) socialne, kulturne, politične, izobraževalne, umetniške in druge razloge. Za te ostale javne naročnike je dovolj varstvo objektivnosti in pluralizma, ki ga zagotavljajo predpisi javnega naročanja. ( 63 )

86. Glede izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“ Komisija Češki republiki očita, da je njena trditev v nasprotju z zgodovino nastanka določbe. Kot je potrjeno v izpodbijani sodbi, je bil izraz vključen zaradi zagotavljanja pravne varnosti v zvezi z oddajanjem po internetu. ( 64 )

87. Nazadnje Komisija trdi, da je sklicevanje Splošnega sodišča na sodbo Bayerischer Rundfunk umeščeno v okvir analize več vidikov, ne da bi se izrek opiral zgolj na to sodbo. Poleg tega Komisija sprejema razlago Splošnega sodišča v navedeni sodbi. ( 65 )

2. Presoja

88. Splošno sodišče se je po tem, ko je poudarilo, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča izjeme na področju stvarne veljavnosti prava Unije na področju javnih naročil razlagati ozko, ( 66 ) oprlo na sodbo Bayerischer Rundfunk ter sklenilo, da je cilj izključitve zagotavljati izpolnjevanje naloge javne službe javnih radiodifuznih organizacij.

89. Menim, da je ta presoja v bistvu pravilna, celo če se (kot vztraja Češka republika) uvodna izjava 25 Direktive 2004/18 ne sklicuje izrecno na radiodifuzne organizacije. Glede sodbe Bayerischer Rundfunk, čeprav ni popolnoma odločilna za rešitev te pritožbe, saj je bila izrečena v drugačnem okviru, pa ponuja določene informacije za razumevanje izključitve, ki jih bom v nadaljevanju obravnaval. ( 67 )

90. V obsegu, v katerem je treba izjeme na področju uporabe prava Unije razlagati ozko, se zdi razumno sklepati, da je „upoštevanje vidikov kulturnega in družbenega pomena“, ki v skladu z uvodno izjavo 25 Direktive 2004/18 upravičujejo „določitev izjeme“ za javna naročila, katerih predmet je določena dejavnost, pomembno samo v zvezi s subjekti, za katere je značilno, da v glavnem ali običajno izvajajo navedeno dejavnost.

91. Res je, da de lege ferenda nič ne bi preprečevalo, da se izključitev uporabi za druge javne institucije (javne naročnike) poleg radiodifuznih organizacij, ki občasno oddajo javno naročilo storitev nakupa, razvoja, produkcije ali koprodukcije programskega materiala, namenjenega radiodifuznemu oddajanju. Te javne institucije so lahko legitimno zainteresirane, da javno oddajajo ali komunicirajo določene programe, za katere menijo, da so iz kulturnih ali socialnih razlogov potrebni.

92. Vendar je treba zaradi zapovedi ozke razlage izjem od uporabe prava Unije presoditi, da izključitev ne poskuša dati prednosti javnim naročilom, ki so značilna za katero koli nalogo javne službe, „temveč zlasti nalogo javne službe, ki je lastna javnim radiodifuznim organizacijam“. ( 68 )

93. Menim, da je subjektivni vidik tisti – in ne objektivni – ki je prevladal pri izbiri cilja, ki se poskuša doseči z izključitvijo. Štelo se je za „neustrezno“ uporabiti skupna pravila Direktive 2004/18 za naročila, ki so bolj značilna za tiste javne naročnike, ki so običajno dejavni na področju radiodifuzije, s čimer se jim da večja prožnost na tem področju.

94. Menim, da se ta cilj ne razširja na ostale javne subjekte, ki morajo veliko redkeje oddati naročila storitev za nakup (ali razvoj, produkcijo in koprodukcijo) avdiovizualnih programov z namenom njihovega radiodifuznega oddajanja. V zvezi z njimi ne obstajajo isti razlogi neustreznosti, zato da se izvzamejo iz ureditve Direktive 2004/18.

95. Poleg tega, in kot trdi Komisija, ( 69 ) imajo splošne javne institucije vedno možnost, ki jim jo daje člen 31(1)(b) Direktive 2004/18: lahko oddajo javno naročilo v postopku s pogajanji brez predhodne objave obvestila o naročilu, „[k]adar se iz bodisi tehničnih bodisi umetniških razlogov ali iz razlogov, ki so povezani z varovanjem izključnih pravic, lahko javno naročilo odda samo določenemu gospodarskemu subjektu“.

96. Češka republika prav tako trdi, da tudi če bi se sprejela razlaga Splošnega sodišča, nič ne upravičuje, da izključitev ne zajema tudi primerov, v katerih radiodifuzne organizacije niso naročniki, temveč ponudniki programov, namenjenih radiodifuznemu oddajanju.

97. V zvezi s tem se strinjam s Komisijo, da možnost radiodifuznih organizacij, da prevzamejo vlogo ponudnikov, ne vpliva na ugotovitev, da se izključitev v delu, v katerem se sklicuje na javne naročnike, uporabi samo za radiodifuzne organizacije, in ne za katere koli druge javne naročnike, ( 70 ) o čemer se v tej pritožbi razpravlja.

98. Tako torej menim, da Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je teleološko razlagalo izključitev. Tretji del pritožbenega razloga je torej treba zavrniti.

E. Četrti del edinega pritožbenega razloga: sistematična razlaga člena 16(b) Direktive 2004/18

1. Stališča strank

99. Po navedbah Češke republike se nepravilnost razlage Splošnega sodišča kaže v tem, da določba prav tako vsebuje izključitev za naročila v zvezi z zakupom časa oddajanja: v zvezi s temi naročili „ni dvoma, da ni nujno, da ima radiodifuzna organizacija status naročnika, temveč status ponudnika običajne storitve, torej svojega časa za oddajanje“. ( 71 )

100. Zato cilja člena 16(b) Direktive 2004/18 kot celote ni mogoče omejiti na radiodifuzne organizacije, ki so javni naročniki, saj vsaj en del te določbe take omejitve ne dopušča. Ta okoliščina naj bi potrjevala, da „mora biti dejavnost radiodifuznih organizacij prav tako pokrita z izključitvijo, če radiodifuzna organizacija sama ponuja običajno storitev in v okviru razpisa ne bi imela statusa javnega naročnika, temveč kandidata“. ( 72 )

101. Komisija odgovarja, da je treba argumente Češke republike zavrniti iz razlogov, pojasnjenih v izpodbijani sodbi. Poleg tega poudarja, da Češka republika v pritožbi ne oporeka pomenu opombe št. 3 Priloge II B k Direktivi 2004/18, ki podpira trditev Splošnega sodišča. ( 73 )

102. Za Komisijo splošni normativni okvir to trditev potrjuje. Tako Direktiva 2004/17/ES ( 74 ) ne obravnava izključitve, čeprav bi bili javni naročniki v sektorjih, na katere se nanaša ta direktiva, prav tako lahko zainteresirani za pridobitev javnih naročil produkcije programov: na primer, oglasi javnih ali javno‑zasebnih družb, ki predstavljajo energetske proizvode in storitve, niso nenavadni. ( 75 )

2. Presoja

103. Enako kot v prvem delu edinega pritožbenega razloga Češka republika tudi v tem ne navede natančno primerov iz izpodbijane sodbe, v katerih naj bi se pravo napačno uporabilo. Poleg tega omeni samo točko 61 navedene sodbe, ko trdi, da Splošno sodišče ne razpravlja o določeni presoji.

104. Če bi Sodišče menilo, da ta zadnji del razloga ni nedopusten zaradi te napake, bom obravnaval njegovo vsebino z dvojnega vidika: (a) glede na navedbo, da je bila v izpodbijani sodbi sprejeta razlaga, ki ni v skladu s členom 16(b) Direktive 2004/18; in (b) glede na razlago izključitve v okviru celotne Direktive 2004/18.

a) Izključitev v okviru člena 16(b) Direktive 2004/18

105. Po mnenju Splošnega sodišča (točka 61 izpodbijane sodbe) nič ne preprečuje, da se različna naročila, navedena v vsaki od več točk člena 16 Direktive 2004/18, opredelijo glede na njihov predmet, njihovega naročnika ali njihovega ponudnika.

106. V istem smislu Splošno sodišče pojasnjuje (točka 59 izpodbijane sodbe), da gre za to v vseh točkah te določbe, saj so nekatera naročila opredeljena samo glede na njihov predmet, ( 76 ) druga glede na njihovega ponudnika ( 77 ) in nazadnje nekatera tako glede na predmet kot tudi glede na pogoje, povezane z naročnikom. ( 78 )

107. Menim, da je odgovor Splošnega sodišča pravilen in da razjasni vsakršno neskladnost v normativni strukturi člena 16 Direktive 2004/18 na splošno in še posebej v njegovi točki (b).

108. Jasno je, da v skladu s to sistematiko izključitev ne zajema primerov, v katerih radiodifuzne organizacije ne sodelujejo kot naročniki, temveč kot „kandidati“. To je dejansko jedro pritožbe Češke republike, ko omenja škodo, ki izhaja iz rešitve Splošnega sodišča z vidika sistematične razlage. ( 79 )

109. Vendar se mi zdi, da mora ta ugovor upoštevati predvsem teleološko logičnost razlage, ki jo je podalo Splošno sodišče in ki sem jo že analiziral.

110. Kolikor je v tem primeru pomembno, menim, da izpodbijana sodba ne postavi na glavo notranje sistematičnosti člena 16 Direktive 2004/18, torej njene notranje skladnosti. Zato bom preučil, ali njegova rešitev prav tako upošteva Direktivo kot celoto.

b) Izključitev v splošnem okviru Direktive 2004/18

111. Razvoja člena 16(b) Direktive 2004/18 ni mogoče ločiti od ostale normativne vsebine te direktive. In sicer je treba upoštevati: – na eni strani, uvodno izjavo 25, o kateri sem že govoril; – na drugi strani, opombo št. 3 Priloge II B k Direktivi 2004/18, v skladu s katero se iz pojma „javno naročilo storitev“ v smislu člena 1(2)(d) te direktive izključijo „pogodb[e] za nakup, razvoj, produkcijo ali koprodukcijo programov s strani radijskih ali televizijskih ustanov ter pogodb za oddajanje programov“.

112. V tej opombi ni izraza „namenjenega radiodifuznemu oddajanju“, tako da njeno besedilo spominja na pomen iz člena 1(a)(iv) Direktive 92/50. Obseg izključitve se zato omeji na javna naročila, ki jih oddajo radiodifuzne organizacije, kot trdi Komisija in kot je sprejelo Splošno sodišče.

113. Če je treba zaradi razlik med različnimi jezikovnimi različicami člena 16(b) Direktive 2004/18, ki jih ni mogoče preseči, relativizirati njeno besedilo, zato da se določi obseg izključitve, je treba uvodno izjavo 25 in opombo št. 3 k Prilogi II B razlagati skladno.

114. Menim, da se z opombo (katere normativna vrednost je enaka normativni vrednosti ostale Direktive 2004/18) ne more o ničemer podvomiti: izključena so samo javna naročila, ki jih oddajo radiodifuzne organizacije. Ali opomba ni združljiva z uvodno izjavo 25 ali pa je mogoče najti skladno rešitev za obe? Če je tako, bi sistematična razlaga ene in druge pripeljala do pomena, ki si ga obe delita.

115. Češka republika ima prav, ko trdi, da je v uvodni izjavi 25 Direktive 2004/18 v bistvu poudarjen predmet, ne pa subjekt izključenih naročil. Vendar se ta predmet, kot sem že poudaril, ( 80 ) nanaša na dejavnosti, ki so značilne in lastne radiodifuznim organizacijam. Zato bi uvodna izjava 25 posredno omejila obseg izključitve konkretno na te organizacije.

116. Tako je razumelo Splošno sodišče v točki 39 izpodbijane sodbe, pri tem pa se je oprlo na sodbo Bayerischer Rundfunk.

117. Čeprav se ta sodba ni nanašala na razlago zdaj sporne izključitve, ( 81 ) je obravnavala obseg izključitve iz člena 1(a)(iv) Direktive 92/50. V njej je bilo ugotovljeno, da se navedena direktiva ne uporablja „za javna naročila storitev v zvezi z značilno nalogo izdajateljev programov, to je ustvarjanje in izvedba programov, zaradi kulturnih in družbenih razlogov, ki so navedeni v enajsti uvodni izjavi Direktive 92/50 in izrecneje v uvodni izjavi 25 Direktive 2004/18 ter zaradi katerih taka uporaba ni ustrezna“. ( 82 )

118. Po mnenju Sodišča ta izključitev ustreza nameri, da se da „jamstvo za popolnoma neodvisno in nepristransko izvrševanje naloge javne službe javnih izdajateljev programov“. ( 83 ) Zato je zakonodajalec upošteval naloge, ki so značilne za te organizacije, kot merilo za razmejitev obsega izključitve.

119. Ta razlaga uvodne izjave 25 Direktive 2004/18 omogoča, da se zagotovi skladnost njene vsebine in vsebine opombe št. 3 Priloge II B ter vsebine jezikovnih različic, ki omejujejo obseg izključitve glede na subjekt javnega naročanja, in ne glede na njegov predmet.

120. Jasno je, da bi bila mogoča tudi teoretična in ločena razlaga uvodne izjave 25, ki jo zagovarja Češka republika. Vendar teza, ki jo predlaga Komisija in jo je sprejelo Splošno sodišče, najbolje prepreči protislovje med to uvodno izjavo in opombo št. 3 Priloge II B. Z vidika sistematične razlage Direktive 2004/18 je torej treba zavrniti četrti del edinega pritožbenega razloga in torej pritožbo v celoti.

VI. Stroški

121. V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) istega poslovnika uporablja za pritožbo, Sodišču predlagam, naj se Češki republiki naloži plačilo stroškov.

VII. Predlog

122. Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj odloči tako: – Pritožba se zavrne. – Češki republiki se naloži plačilo stroškov.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132).

( 3 ) Evropski sklad za regionalni razvoj in Evropski socialni sklad.

( 4 ) Zadeva T‑629/17, Češka republika/Komisija (neobjavljena, EU:T:2019:596; v nadaljevanju: izpodbijana sodba).

( 5 ) Da bi se izognil ponavljanju, bom v nadaljevanju to poimenoval kot „izključitev“ brez dodanih pridevnikov.

( 6 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2014 o javnem naročanju in razveljavitvi Direktive 2004/18/ES (UL 2014, L 94, str. 65).

( 7 ) Glej točko 53 spodaj in naslednje.

( 8 ) Direktiva Sveta z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 322).

( 9 ) Uredba Sveta z dne 11. julija 2006 o splošnih določbah o Evropskem skladu za regionalni razvoj, Evropskem socialnem skladu in Kohezijskem skladu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1260/1999 (UL 2006, L 210, str. 25).

( 10 ) Točki 29 in 30 izpodbijane sodbe.

( 11 ) Sodba z dne 13. decembra 2007 (C‑337/06, EU:C:2007:786; v nadaljevanju: sodba Bayerischer Rundfunk).

( 12 ) Točka 39 izpodbijane sodbe.

( 13 ) Točki 46 in 47 izpodbijane sodbe.

( 14 ) Točka 48 izpodbijane sodbe.

( 15 ) Točka 49 izpodbijane sodbe.

( 16 ) Uredba Komisije z dne 28. novembra 2007 o spremembi Uredbe (ES) št. 2195/2002 Evropskega parlamenta in Sveta o enotnem besednjaku javnih naročil (CPV) in direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta o postopkih javnega naročanja, kar zadeva revizijo CPV (UL 2008, L 74, str. 1).

( 17 ) Točka 50 izpodbijane sodbe.

( 18 ) Točka 54 izpodbijane sodbe.

( 19 ) Točka 56 izpodbijane sodbe.

( 20 ) Točka 59 izpodbijane sodbe.

( 21 ) Točka 61 izpodbijane sodbe.

( 22 ) Točka 63 izpodbijane sodbe.

( 23 ) Točka 66 izpodbijane sodbe.

( 24 ) Točka 68 izpodbijane sodbe.

( 25 ) Točka 70 izpodbijane sodbe.

( 26 ) Točka 73 izpodbijane sodbe.

( 27 ) Stranki se glede dejanskih okoliščin spora strinjata. Vendar Češka republika pripomni, da „je bila v vseh javnih naročilih […] kot ponudnik programov radiodifuzna organizacija [Ceská televize]. Ta okoliščina med Češko republiko in Komisijo ni bila nikoli sporna“ (točka 8 pritožbe). Komisija zanika, da gre za nesporno okoliščino, in trdi, da je bila prvič izrecno omenjena v pritožbi, zaradi česar ni mogla biti predmet razprave na prvi stopnji niti je Splošno sodišče ni preučilo (točka 6 vloge Komisije) in torej njena presoja ne bi smela biti predmet tega postopka. Komisija vsekakor trdi, da tudi če bi bila radiodifuzna organizacija stranka v nekaterih naročilih, skupaj z zasebnimi produkcijskimi družbami, je bilo vsako naročilo za produkcijo programov dodeljeno neposredno družbi, ki ni bila radiodifuzna organizacija (točka 8 odgovora Komisije na pritožbo).

( 28 ) Točke od 14 do 16 pritožbe.

( 29 ) Točke od 17 do 19 pritožbe.

( 30 ) Točke od 20 do 22 pritožbe.

( 31 ) Točke od 16 do 28 pisnega stališča Komisije.

( 32 ) Izključena so bila „naročila za nakup programov s strani radiodifuznih organizacij […] in naročila za čas oddajanja v javnem interesu […]“ (COM(1990) 372 final, člen 1(a)(iii)).

( 33 ) V točki 32 obrazložitve predloga Komisije je bilo navedeno, da „bi moralo biti javno naročanje avdiovizualne produkcije, na primer, v informativne, izobraževalne ali oglaševalske namene, na splošno urejeno z direktivo. Vendar je treba dejavnosti radiodifuznih organizacij posvetiti posebno pozornost, direktiva pa mora urejati samo dejavnosti, če niso značilne za radiodifuzijo. Dejstvo, da imajo svobodo, da pridobivajo programe od kogar želijo in po postopkih, ki jih same določijo, ima velik kulturni in družbeni pomen. Poleg tega bodo v direktivo vključene samo radiodifuzne organizacije, ki bodo – ker so pravne osebe javnega prava – javni naročniki v skladu z njihovo opredelitvijo v direktivi. Iz opisanih razlogov bi moral nakup programov s strani radiodifuznih organizacij biti izključen iz direktive […]. Iz tega istega razloga se podelitev pravic za opravljanje dejavnosti radiodifuzije izrecno izključi iz opredelitve koncesije za izvajanje javne službe“. Moj poudarek.

( 34 ) COM(2000) 275 final, člen 18(b).

( 35 ) Glej točke od 70 do 77 spodaj.

( 36 ) V skladu s točko 49 izpodbijane sodbe je volja zakonodajalca, da se sklicuje na programe, namenjene oddajanju prek vseh radiodifuznih sredstev, vključno z internetom.

( 37 ) Moj poudarek.

( 38 ) COM(2011) 896 final, člen 10(b).

( 39 ) Moj poudarek.

( 40 ) Dvom se ne dopusti niti v nemški različici, ki izključuje „von Anbietern von audiovisuellen oder Hörfunkmediendiensten vergebene Aufträge über den Erwerb, die Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Sendematerial, das für audiovisuelle Mediendienste oder Hörfunkmediendienste bestimmt ist […]“. Moj poudarek.

( 41 ) Moj poudarek.

( 42 ) Točka 22 pritožbe.

( 43 ) Točke od 24 do 27 pritožbe.

( 44 ) Točke od 28 do 30 pritožbe.

( 45 ) Točki 31 in 32 pritožbe.

( 46 ) Točke od 30 do 38 odgovora Komisije na pritožbo.

( 47 ) Točka 39 odgovora Komisije na pritožbo.

( 48 ) Točki 43 in 44 odgovora Komisije na pritožbo.

( 49 ) Glede na to različico se izključitev uporabi za javna naročila storitev, katerih predmet je „Kauf, Entwicklung, Produktion oder Koproduktion von Programmen, die zur Ausstrahlung durch Rundfunk- oder Fernsehanstalten bestimmt sind, sowie die Ausstrahlung von Sendungen“.

( 50 ) „[C]oncernant l’achat, le développement, la production ou la coproduction des programmes destinés à la diffusion par des organismes de radiodiffusion et concernant les temps de diffusion“.

( 51 ) „[T]he acquisition, development, production or co‑production of programme material intended for broadcasting by broadcasters and contracts for broadcasting time“.

( 52 ) „[A]venti per oggetto l’acquisto, lo sviluppo, la produzione o coproduzione di programmi destinati alla trasmissione da parte di emittenti radiotelevisive e appalti concernenti il tempo di trasmissione“.

( 53 ) „À aquisição, desenvolvimento, produção ou co‑produção de programas destinados a emissão por parte de organismos de radiodifusão e a tempos de antena“.

( 54 ) Točka 41 izpodbijane sodbe, v kateri se opozarja na to dvojnost tudi v češki, slovaški, grški, madžarski, litovski, poljski in romunski različici. Vendar Češka republika v točki 25 svoje pritožbe navaja, da nekatere od teh različic (slovaška, francoska, grška, madžarska, angleška, litovska, poljska in romunska) samo dopuščajo razlago, ki jo zagovarja, hkrati pa na seznam doda češko, hrvaško in nizozemsko različico.

( 55 ) Točka 41 izpodbijane sodbe.

( 56 ) Češka republika v točki 27 svoje pritožbe Splošnemu sodišču očita, da se je oprlo na ta podatek, da bi utemeljilo zavrnitev njene razlage. Splošno sodišče v točki 41 izpodbijane sodbe dejansko priznava, da gre za „obžalovanja vredno“ opustitev, kot je izjavila sama Češka republika na obravnavi. Vendar ni res, da je Splošno sodišče svojo zavrnitev jezikovne razlage, ki jo je zagovarjala Češka republika, oprlo na to, da jo ta opredeli kot „očitno napako“. Splošno sodišče sprejme, da gre za napako, vendar njegova zavrnitev temelji na tem, da po njegovem mnenju večina jezikovnih različic podpira ambivalentno razlago, zaradi česar jezikovno merilo ne sme biti odločilno. „Napake“ bolgarske in slovenske različice samo potrjujejo omejeno hermenevtično koristnost jezikovne razlage.

( 57 ) Če to ne zadostuje, je Komisija opozorila na to, kako je bila izključitev prenesena v češko pravo. Glede na navedbe v točki 83 svojega odgovora na pritožbo člen 18(2)(d) češkega zakona št. 137/2006 o javnih naročilih določa, da „[r]azen javnih naročil na področju obrambe ali varnosti, javni naročnik prav tako ne sme skleniti javnih naročil v skladu s tem zakonom, če […] je predmet javnih naročil, ki jih sklene javni naročnik, nakup, priprava, produkcija ali koprodukcija programov, namenjenih radiodifuznemu oddajanju, ali distribuciji, ali javnih naročil v zvezi s časom oddajanja“ (poudarek Komisije). To, da „radiodifuzne organizacije“ niso omenjene, namesto tega pa se je vstavil izraz „javna naročila, ki jih sklene javni naročnik“, po mnenju Komisije omogoča širšo razlago, kot jo dopušča izključitev. Navedena razlaga pa ne bi bila mogoča v okviru predpisov za prenos, sprejetih v državah članicah, ki so se, tako kot Slovaška republika, oprle na jezikovno različico Direktive 2004/18, ki po navedbah Češke republike samo dopušča razlago, ki jo ta zagovarja (točki 85 in 86 odgovora Komisije na pritožbo).

( 58 ) Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da povsem dobesedna razlaga ene ali več jezikovnih različic večjezikovnega besedila prava Unije ne more kar tako prevladati nad drugimi, saj je treba pravne predpise Unije zaradi njihove enotne uporabe med drugim razlagati ob upoštevanju različic v vseh jezikih. Tako med drugimi sodba z dne 26. septembra 2013, Komisija/Španija (C‑189/11, EU:C:2013:587, točka 56).

( 59 ) V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba zakonodajno besedilo Unije v primeru razlike med jezikovnimi različicami tega besedila razlagati glede na splošno sistematiko in namen pravil, katerih del je. Med drugim sodba z dne 24. oktobra 2013, Drozdovs (C‑277/12, EU:C:2013:685, točka 39).

( 60 ) Točka 35 pritožbe.

( 61 ) Točki 38 in 39 pritožbe.

( 62 ) Točke od 40 do 53 pritožbe.

( 63 ) Točke od 46 do 54 odgovora Komisije na pritožbo.

( 64 ) Točke od 57 do 59 odgovora Komisije na pritožbo.

( 65 ) Točke od 60 do 66 odgovora Komisije na pritožbo.

( 66 ) Točka 29 izpodbijane sodbe z navedbo sodbe z dne 6. decembra 2017, Compania Naţională de Administrare a Infrastructurii Rutiere (C‑408/16, EU:C:2017:940, točka 45).

( 67 ) Glej spodaj točki 117 in 118.

( 68 ) Točka 66 izpodbijane sodbe.

( 69 ) Točka 72 odgovora Komisije na pritožbo.

( 70 ) Točka 68 odgovora Komisije na pritožbo.

( 71 ) Točka 54 pritožbe.

( 72 ) Točka 55 pritožbe.

( 73 ) Točki 78 in 79 odgovora Komisije na pritožbo.

( 74 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19).

( 75 ) Točki 80 in 81 odgovora Komisije na pritožbo.

( 76 ) Točka (c): javno naročilo, katerega predmet so „storitv[e] na področju arbitraže in pomirit[ve]“.

( 77 ) Točka (d): javna naročila v zvezi s „[f]inančnimi storitvami glede izdaje, prodaje, nakupa ali prenosa vrednostnih papirjev ali drugih finančnih instrumentov, zlasti glede transakcij naročnikov za pridobitev denarja ali kapitala, ter storitvami centralne banke“.

( 78 ) Točka (f): naročila v zvezi z „[r]aziskovalnimi in razvojnimi storitvami, razen tistih, od katerih ima koristi izključno naročnik za svoje potrebe in uporabo, pod pogojem, da opravljeno storitev v celoti plača naročnik“.

( 79 ) Točki 54 in 55 pritožbe.

( 80 ) Točka 90 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 81 ) Konkretno je šlo za vprašanje, „ali so nemški javni izdajatelji radijskih in televizijskih programov […] naročniki glede na pravila Skupnosti na področju oddaje javnih naročil“. Sodba Bayerischer Rundfunk (točka 2).

( 82 ) Prav tam (točka 62). Moj poudarek.

( 83 ) Prav tam (točka 63).