ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
–

zagotavlja, da za sponzorje, priznane kot begunce, še naprej veljajo ugodnejši pogoji za uresničevanje pravice do združitve družine, ki veljajo za begunce in ki so navedeni v členih 10 in 11 ali v členu 12(2) navedene direktive. Člena 12(1), tretji pododstavek, Direktive 2003/86 ni mogoče razlagati tako, da od držav članic zahteva, da štejejo, da je prekoračitev – brez upravičenega razloga – roka za vložitev prošnje za združitev družine, vložene na podlagi ugodnih pravil iz člena 12(1), prvi pododstavek, te direktive, le element, ki ga je treba skupaj z drugimi upoštevati pri celoviti presoji utemeljenosti te prošnje in ga je mogoče nadomestiti z drugimi ugotovitvami. Na eni strani bi bila namreč s sprejetjem te razlage, ki ne more temeljiti na besedilu člena 12 navedene direktive, pravilu za razmejitev področij uporabe postopkov, ki se uporabljajo za prošnje za združitev družine, ki jih vložijo begunci, ki jih lahko države članice vzpostavijo na podlagi roka, določenega v členu 12(1), tretji pododstavek, iste direktive, odvzeta učinkovitost in jasnost. Na drugi strani pa prekoračitev roka za vložitev prošnje za združitev družine iz člena 12(1), tretji pododstavek, Direktive 2003/86 ne vpliva neposredno na dovoljenje za vstop ali bivanje družinskih članov sponzorja, temveč omogoča le določiti okvir, v katerem je treba preučiti to prošnjo. Člen 5(5) in člen 17 Direktive 2003/86 ne moreta upravičiti drugačne rešitve. Vendar, čeprav je zakonodajalec Unije dovolil, da države članice v primeru iz člena 12(1), tretji pododstavek, te direktive zahtevajo spoštovanje pogojev iz njenega člena 7(1), pa ni določil, kako je treba na postopkovni ravni obravnavati prepozno vloženo prošnjo na podlagi ugodnih pravil iz člena 12(1), prvi pododstavek, navedene direktive. V teh okoliščinah mora pravni red zadevne države članice zaradi neobstoja pravil, ki bi bila v zvezi s tem določena s pravom Unije, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča urediti ta pravila na podlagi načela procesne avtonomije, a le, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne notranje položaje (načelo enakovrednosti), in v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uresničevanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 22. februarja 2018, INEOS Köln, C-572/16, EU:C:2018:100, točka 42 in navedena sodna praksa).
Zadeva C-308/17

Helenska republika

proti

Leu Kuhnu

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)

„Predhodno odločanje – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Sodna pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Področje uporabe – Člen 1(1) – Pojem ‚civilne in gospodarske zadeve‘ – Obveznice, ki jih je izdala država članica – Sodelovanje zasebnega sektorja pri prestrukturiranju javnega dolga te države – Enostranska in retroaktivna sprememba pogojev izdaje obveznic – Klavzule o skupnem ukrepanju – Tožba, ki so jo proti navedeni državi vložili zasebni upniki, ki so imetniki teh obveznic kot fizične osebe – Odgovornost države za dejanja in opustitve dejanj pri izvajanju javne oblasti“

Povzetek – Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. novembra 2018

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba št. 1215/2012 – Področje uporabe – Civilne in gospodarske zadeve – Tožba kupca obveznic, ki jih je izdala država članica, vložena zoper to državo članico in s katero se izpodbija zamenjava navedenih obveznic za obveznice nižje vrednosti – Izključitev

(Uredba Sveta št. 1215/2012, člen 1(1))

Člen 1(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, je treba razlagati tako, da spor, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na tožbo, ki jo je fizična oseba, ki je kupila obveznice, ki jih je izdala država članica, vložila zoper to državo članico in s katero izpodbija zamenjavo navedenih obveznic za obveznice nižje vrednosti, ki je bila tej fizični osebi naložena z zakonom, ki ga je v izjemnih okoliščinah sprejel nacionalni zakonodajalec in na podlagi katerega so bili pogoji enostransko in retroaktivno spremenjeni z uvedbo klavzule o skupnem ukrepanju, na podlagi katere lahko večina imetnikov zadevnih obveznic tako zamenjavo vsili manjšini, ne spada v „civilne in gospodarske zadeve“ v smislu te določbe.

(Glej točko 43 in izrek.)
Člen 2 Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila je treba razlagati tako, da postopka predhodne odobritve na podlagi Direktive Sveta 93/42/EGS z dne 14. junija 1993 o medicinskih pripomočkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/47/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. septembra 2007, za medicinski pripomoček, ki kot sestavni del vsebuje neko snov, v smislu člena 1(4) te direktive, kakor je bila spremenjena, za namen uporabe navedene uredbe ni mogoče izenačiti s postopkom izdaje dovoljenja na podlagi Direktive 2001/83/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. novembra 2001 o zakoniku Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/27/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004, za dajanje te snovi v promet, čeprav bi bila navedena snov predmet predhodne ocene, ki je določena v prvem in drugem odstavku oddelka 7.4 Priloge I k Direktivi 93/42, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/47.

(Glej točko 51 in izrek.)
Zadeva C‑59/17

Château du Grand Bois SCI

proti

Établissement national des produits de l’agriculture in de la mer (FrancijaAgriMer)

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil Conseil d’État (Francija))

„Predhodno odločanje – Kmetijstvo – Trg za vino – Uredba (ES) št. 555/2008 – Pomoč za prestrukturiranje in preusmeritev vinogradov – Nenapovedani pregledi na kraju samem – Pooblastila nadzornih uradnikov – Možnost uradnikov, da vstopijo na kmetijsko gospodarstvo brez predhodnega soglasja pridelovalca“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 7. avgusta 2018

Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Pomoči za prestrukturiranje in preusmeritev v vinogradniškem sektorju – Izvajanje nadzora v vinskem sektorju – Nenapovedani pregledi na kraju samem – Pooblastila nadzornih uradnikov – Možnost vstopa na kmetijsko gospodarstvo brez predhodnega soglasja pridelovalca – Neobstoj

(Uredba Komisije št. 555/2008, uvodni izjavi 72 in 73 ter členi 76, 78, 81 in 83(a))

Člene 76, 78 in 81 Uredbe Komisije (ES) št. 555/2008 z dne 27. junija 2008 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 479/2008 o skupni ureditvi trga za vino glede podpornih programov, trgovine s tretjimi državami in obsega vinogradniških površin ter o izvajanju nadzora v vinskem sektorju je treba razlagati tako, da uradnikom, ki izvajajo pregled na kraju samem, ne dovoljujejo vstopa na kmetijsko gospodarstvo brez predhodnega soglasja pridelovalca.

V zvezi s tem iz uvodnih izjav 72 in 73 te uredbe izhaja, da morajo države članice zagotoviti učinkovitost dela organov, pristojnih za nadzor v vinskem sektorju, tako da sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da ima osebje teh organov ustrezna preiskovalna pooblastila za zagotovitev skladnosti s predpisi za vinski sektor Unije. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 43 sklepnih predlogov, člen 83(a) navedene uredbe, ki se nanaša na pooblastila nadzornih uradnikov, določa, da mora vsaka država članica zagotoviti, da imajo njeni uradniki dostop do vinogradov in drugih prostorov in naprav, da lahko opravijo svoje naloge, vendar ne zahteva, da do takšnega dostopa lahko pride brez soglasja pridelovalca.

Iz tega izhaja, da Uredba št. 555/2008 državam članicam prepušča, da v svojem nacionalnem pravu same uredijo pooblastila nadzornih uradnikov in poleg tega tudi velik del podrobnih pravil v zvezi s preverjanji, ki jih je treba opraviti, vključno s tistimi, ki se nanašajo na dostop do prostorov, ki morajo biti predmet nadzorov.

Zato je treba šteti, da določbe Uredbe št. 555/2008 ne dajejo dovoljenja za vstop na zemljišče pridelovalca brez njegovega soglasja.

(Glej točke od 25 do 27, 33 in izrek.)
Zadeva C‑548/17

Finanzamt Goslar

proti

baumgarten sports & more GmbH

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)

„Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Obdavčitev agentov igralcev profesionalnega nogometa – Obročno odplačevanje, za katero velja pogoj – Obdavčljivi dogodek, obveznost obračuna in izterjava davka“

Povzetek – Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. novembra 2018

Usklajevanje davčne zakonodaje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljivi dogodek in obveznost obračuna davka – Dobava blaga in opravljanje storitev – Storitev povezovanja igralcev profesionalnega nogometa s klubom – Datum izvedbe zadevne storitve – Obročno in pogojno odplačevanje več let po tej povezavi s klubom – Izvedba za katero se šteje, da je do nje prišlo ob navedeni povezavi s klubom – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 2006/112, člena 63 in 64)

Člen 63 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost v povezavi s členom 64(1) te direktive je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da se za obdavčljivi dogodek in obveznost obračuna davka, povezanega s storitvijo povezovanja igralcev profesionalnega nogometa s klubom, ki jo opravlja agent, kakršna je storitev v postopku v glavni stvari, ki je predmet obročnega in pogojnega odplačevanja več let po tej povezavi s klubom, šteje, da sta nastala na dan te povezave.

(Glej točko 32 in izrek.)
2.

Če neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v točki 1, na dan razglasitve te sodbe še traja, se Kraljevini Španiji naloži, naj Evropski komisiji plača denarno kazen v višini 10.950.000 EUR na polletje zamude pri izvrševanju ukrepov, potrebnih za uskladitev s sodbo z dne 14. aprila 2011, Komisija/Španija (C‑343/10, neobjavljena, EU:C:2011:260), od dneva razglasitve te sodbe in do izvršitve sodbe z dne 14. aprila 2011, Komisija/Španija (C‑343/10, neobjavljena, EU:C:2011:260), v celoti, katere dejanski znesek je treba izračunati na koncu vsakega šestmesečnega obdobja z znižanjem celotnega zneska glede vsakega od teh obdobij za odstotek, ki ustreza deležu, ki predstavlja populacijski ekvivalent aglomeracij, katerih kanalizacijski sistemi in sistemi za čiščenje komunalne odpadne vode so bili ob koncu zadevnega obdobja usklajeni s sodbo z dne 14. aprila 2011, Komisija/Španija (C‑343/10, neobjavljena, EU:C:2011:260), v razmerju do števila populacijskega ekvivalenta aglomeracij, ki na dan razglasitve te sodbe nimajo takih sistemov.
Člen 12(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/5/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 1999 o radijski opremi in telekomunikacijski terminalski opremi ter medsebojnem priznavanju skladnosti te opreme, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 596/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009, je treba razlagati tako, da se proizvajalcu radijske opreme, kadar uporabi postopek iz drugega odstavka Priloge III k tej direktivi in za opredelitev serij preskusov iz tega odstavka uporabi harmonizirane standarde, ni treba obrniti na priglašeni organ, kakor je določen v členu 11(1) navedene direktive, in mu torej oznaki CE ni treba dodati identifikacijske številke tega organa.

Tako iz besedila Priloge III k Direktivi 1999/5 izhaja, da lahko skladnost naprave z bistvenimi zahtevami, ki so v skladu s členom 10(1) navedene direktive te iz člena 3 iste direktive, potrdi proizvajalec sam, če je izvedel vse bistvene serije radijskih preskusov, ki so določene v harmoniziranih standardih. Zato že samo na podlagi besedila te priloge v tem postopku ugotavljanja skladnosti ukrepanje priglašenega organa ni v vsakem primeru potrebno niti pri določitvi bistvenih serij radijskih preskusov niti za izvedbo teh serij preskusov. Iz tega izhaja, da če je proizvajalec uporabil harmonizirane standarde pri uporabi postopka ugotavljanja skladnosti iz Priloge III k Direktivi 1999/5, je treba besedilo člena 12(1), drugi pododstavek, Direktive 1999/5 v povezavi z besedilom Priloge III k tej direktivi razlagati tako, da ne zahteva ukrepanja priglašenega organa in zato namestitvi oznake CE na radijsko opremo ni treba dodati identifikacijske številke takega organa.

Poleg tega člen 5(1) Direktive 1999/5 določa, da če aparat ustreza „usklajenim [harmoniziranim] standardom“, ki so v členu 2(h) te direktive opredeljeni kot „tehničn[e] specifikacij[e], ki [jih] je sprejel organ za standardizacijo s ciljem vzpostavitve evropske zahteve, skladnost s kater[imi] pa ni obvezna“, se domneva tudi njegova skladnost z bistvenimi zahtevami. Zato v takem primeru za zagotovitev, da taka navedena oprema ne bi predstavljala nepotrebnega tveganja za zdravje, ukrepanje priglašenega organa ni nujno ter torej tudi ni potrebno za varovanje zdravja in varnost uporabnika.

(Glej točke 34, 35, 39, 44 in 47 ter točko 1 izreka.)
Člen 64 in člen 65(1) Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES ter člen 395(1) in (5) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se v primeru preseganja omejitev izpostavljenosti iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 izravnalne obresti kreditni instituciji naložijo samodejno, tudi če ta izpolnjuje pogoje, določene v členu 395(5) te uredbe, ki kreditni instituciji dovoljuje preseganje navedenih omejitev.

Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 59 sklepnih predlogov, je primer iz člena 395 Uredbe št. 575/2013, v katerem lahko države članice na podlagi člena 67(2) Direktive 2013/36 uporabijo upravne kazni ali druge upravne ukrepe, primer, ki je posledica uporabe odstavka 1 v povezavi z odstavkom 5 navedenega člena 395. Zato nacionalna določba, kot je člen 97(1), točka 4, BWG, ki kreditni instituciji samodejno nalaga izravnalne obresti v primeru preseganja omejitev velikih izpostavljenosti iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 in ki ne določa možnosti preverjanja, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 395(5) te uredbe, ni v skladu z zahtevami bonitetnega nadzora, ki jih določa navedena uredba.

(Glej točke od 46 do 48 in točko 1 izreka.)
Zadeva C‑512/17

Postopek, ki ga je sprožila oseba HR

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy Poznań – Stare Miasto w Poznaniu)

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost, priznavanje in izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Člen 8(1) – Običajno prebivališče otroka – Dojenček – Odločilne okoliščine za določitev tega prebivališča“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 28. junija 2018

Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo – Uredba št. 2201/2003 – Pojem „običajno prebivališče otroka“ – Merila presoje

(Uredba Sveta št. 2201/2003, člen 8(1))

Člen 8(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da otrokovo običajno prebivališče v smislu te uredbe ustreza kraju, kjer je dejansko središče njegovih življenjskih interesov. Nacionalno sodišče mora ugotoviti, kje je bilo to središče ob vložitvi zahtevka v zvezi s starševsko odgovornostjo glede otroka na podlagi sklenjenega kroga dejanskih elementov. V zvezi s tem so v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ob upoštevanju dejstev, ki jih je ugotovilo to sodišče, skupaj odločilne te okoliščine:

– dejstvo, da je otrok od rojstva do trenutka, ko sta se starša razšla, običajno prebival z njima v danem kraju;

– okoliščina, da tisti od staršev, ki od prenehanja življenjske skupnosti para dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje otroka, še naprej vsakodnevno prebiva z njim v tem kraju in tam izvršuje svojo poklicno dejavnost v okviru delovnega razmerja za nedoločen čas, ter

– dejstvo, da je otrok imel v navedenem kraju redne stike z drugim od staršev, ki še vedno prebiva v tem kraju.

Nasprotno pa se v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, kot odločilne ne smejo upoštevati te okoliščine:

– bivanja tistega od staršev, ki dejansko izvršuje pravico do varstva in vzgoje otroka, v preteklosti skupaj z otrokom na ozemlju države članice izvora tega od staršev v okviru dopusta ali praznikov;

– poreklo zadevnega od staršev, kulturne vezi otroka s to državo članico, ki iz tega izhajajo, in vezi z njegovo družino, ki prebiva v tej državi članici, ter

– morebitni namen navedenega od staršev, da se z otrokom v prihodnosti stalno naseli v tej državi članici.

(Glej točko 66 in izrek.)
2.

Znamka Evropske unije–Opredelitev in pridobitev znamke Evropske unije–Absolutni razlogi za zavrnitev–Znamke brez razlikovalnega učinka–Izjema–Pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo–Znamka, ki v celotni Uniji nima razlikovalnega učinka– Pridobitev z uporabo tudi v celotni Uniji (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 7(3)) (Glej točke 25 in od 27 do 29.)
Člen 15 Direktive Evropskega Parlamenta in Sveta 94/62/ES z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži in načelo „plača povzročitelj obremenitve“, ki se s tem členom izvaja, ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki gospodarskemu subjektu, ki ne spreminja embalaže, ki jo daje na trg, nalaga prispevek, izračunan na podlagi razlike v teži med količino odpadne embalaže, ki izpolnjuje minimalna cilja energetske predelave in predelave z recikliranjem, in količino odpadne embalaže, ki je bila dejansko predelana ali reciklirana.

(Glej točko 43 in izrek.)
Socialna politika–Približevanje zakonodaj–Prenos podjetij–Ohranjanje pravic delavcev–Direktiva 2001/23–Področje uporabe–Pogodba o opravljanju storitev varovanja razstavljenih del, ki jo sklenita naročnik in neko podjetje–Odpoved take pogodbe s strani naročnika, ki ji sledi sklenitev nove pogodbe za to storitev z nekim drugim podjetjem–Prevzem z vidika števila in usposobljenosti bistvenega dela zaposlenih prvega podjetja–Vključitev–Zahteva–Prenos gospodarske enote med zadevnima podjetjema

(Direktiva Sveta 2001/23, člen 1(1))
Zadeva C‑39/17

Lubrizol France SAS

proti

Caisse nationale du Régime social des indépendants (RSI) participations extérieures

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (Francija))

„Predhodno odločanje – Prosti pretok blaga – Člena 28 in 30 PDEU – Dajatve s podobnim učinkom – Člen 110 PDEU – Notranji davki – Solidarnostni socialni prispevek družb – Dajatev – Davčna osnova – Skupni letni promet družb – Direktiva 2006/112/ES – Člen 17 – Prenos blaga v drugo državo članico – Vrednost prenesenega blaga – Vključitev v skupni letni promet“

Povzetek – Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. junija 2018

Prosti pretok blaga – Carine – Dajatve s podobnim učinkom – Notranje obdavčitve – Solidarnostni socialni prispevek družb – Izračun osnove za odmero navedenega prispevka – Nacionalna zakonodaja, ki določa upoštevanje reprezentativne vrednosti blaga, prenesenega na ozemlju države članice, šele ob prodaji tega blaga – Upoštevanje reprezentativne vrednosti blaga, prenesenega iz zadevne države članice v drugo državo članico, že ob navedenem prenosu – Dopustnost – Pogoji

(člena 28 PDEU in 30 PDEU)

Člena 28 in 30 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki določa, da se osnova za odmero prispevkov, ki se pobirajo glede na letni promet družb, če ta doseže ali preseže neki znesek, izračuna ob upoštevanju reprezentativne vrednosti blaga, ki ga davčni zavezanec ali druga oseba za njegov račun za potrebe svojega podjetja prenese iz te države članice v neko drugo državo članico Evropske unije, pri čemer se ta vrednost upošteva od navedenega prenosa dalje, če pa to blago davčni zavezanec ali druga oseba za njegov račun za potrebe svojega podjetja prenese na ozemlje zadevne države članice, se ta vrednost v navedeni osnovi upošteva šele ob poznejši prodaji tega blaga, in sicer:

– prvič, če se vrednost tega blaga ob njegovi poznejši prodaji v tej državi članici ne vključi vnovič v navedeno osnovo;

– drugič, če se njihova vrednost odbije od navedene osnove, kadar to blago ni namenjeno za prodajo v drugi državi članici oziroma je bilo poslano nazaj v državo članico izvora, ne da bi bilo prodano, in

– tretjič, če se z ugodnostmi, ki so posledica obdavčitve z navedenimi prispevki, ne izravna popolnoma breme, ki ga domači proizvod, ki se trži na domačem trgu, nosi ob dajanju v promet, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

(Glej točko 51 in izrek.)
63

Iz tega izhaja, da je Splošno sodišče s presojo, da sta pritožnika morala predložiti dokaz, da so pogoji za sprejetje predlaganega akta na podlagi členov 174, 176, 177 in 178 PDEU v tem primeru izpolnjeni, tako kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah od 35 do 38 in od 57 do 61 sklepnih predlogov, napačno razlagalo pogoj za registracijo iz člena 4(2)(b) Uredbe št. 211/2011 in razdelitev nalog med organizatorji EDP in Komisijo v okviru postopka registracije, ki iz tega izhaja.
14

Člen 9, točka 7, stavki od četrtega do sedmega, GewStG 2002 ureja izplačila, ki so jih družbe vnukinje, ki imajo centralni organ upravljanja in nadzora ter sedež zunaj ozemlja uporabe navedenega zakona, določa: „4Če podjetje, ki ima posredno, prek hčerinske družbe, vsaj 15‑odstotni delež v kapitalski družbi, ki ima centralni organ upravljanja in nadzora ter sedež zunaj ozemlja, za katero se uporablja ta zakon (družba vnukinja), v poslovnem letu ustvari dobiček od udeležbe v hčerinski družbi in če v tem poslovnem letu družba vnukinja izplača dobiček hčerinski družbi, se na zahtevo tega podjetja uporablja isto pravilo za del dobička, ki ga to podjetje prejme in ki ustreza izplačilu družbe vnukinje, pri čemer ta prejme dobiček zaradi svoje posredne udeležbe. 5Če je v zadevnem poslovnem letu hčerinska družba poleg deležev pri dobičku družbe vnukinje imela druge prejemke, se četrti stavek uporablja le za del izplačila, ki ga je prejela hčerinska družba in ki ustreza sorazmerju teh deležev pri dobičku v vsoti tega dobička in drugih prejemkov, v okviru zneska teh deležev pri dobičku. 6Pri uporabi četrtega stavka se predpostavlja, 1. da bruto prejemki družbe vnukinje v poslovnem letu, v katerem je izplačala dobiček, izhajajo izključno ali skoraj izključno iz dejavnosti iz člena 8(1), točke od 1 do 6, [AStG] ali iz udeležbe iz prvega stavka, točka 1, in 2. da hčerinska družba izpolnjuje pogoje, ki jih določa prvi stavek v zvezi z udeležbo v kapitalu družbe vnukinje. 7Uporaba zgornjih določb pomeni, da podjetje predloži vse dokaze, zlasti da 1. s predložitvijo ustreznih dokumentov dokaže, da bruto prejemki hčerinske družbe izhajajo izključno ali skoraj izključno iz dejavnosti iz člena 8(1), točke od 1 do 6, [AStG] ali iz udeležbe iz prvega stavka, točki 1 in 2, 2. s predložitvijo ustreznih dokumentov dokaže, da bruto prejemki družbe vnukinje izhajajo izključno ali skoraj izključno iz dejavnosti iz člena 8(1), točke od 1 do 6, [AStG] ali iz udeležbe iz prvega stavka, točka 1, 3. s predložitvijo bilanc in izkazov poslovnega izida dokaže izplačljivi dobiček hčerinske družbe ali družbe vnukinje; ti dokumenti morajo biti na zahtevo predloženi s potrdilom, ki je predpisano ali se običajno uporablja v državi uprave ali sedeža in ga izda uradno priznan nadzorni organ ali ekvivalenten organ.“