ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
V okviru določanja glob zaradi kršitve konkurenčnega prava Unije je treba točko 23(b), zadnji odstavek, Obvestila o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (Obvestilo o ugodni obravnavi iz leta 2002) razlagati tako, da je dokaz, ki ga predloži podjetje v okviru svoje prošnje na podlagi tega obvestila, mogoče šteti kot dokaz za dejstva, za katera Komisija prej ni vedela, le če objektivno pomeni znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih je Komisija že imela. Ta razlaga na eni strani izhaja iz splošne sistematike Obvestila o ugodni obravnavi iz leta 2002. V skladu s točkami 7 in 21 ter 23(a) tega obvestila se za priznanje znižanja globe, ki jo Komisija naloži na podlagi navedenega obvestila, namreč zahteva, da podjetja, ki nameravajo to znižanje uveljavljati, Komisiji predložijo dokaze, ki pomenijo znatno dodano vrednost glede na dokaze, ki jih ta že ima. Enako mora veljati za delno imuniteto, določeno v točki 23(b), zadnji odstavek, tega obvestila. Na drugi strani je treba za namene uporabe zadnjenavedene določbe to, da ima Komisija dokaz, enačiti s poznavanjem njegove vsebine, ne glede na to, ali so njene službe ta dokaz dejansko preučile in analizirale.

Predloga za povrnitev škode, nastale, ker Splošno sodišče ni spoštovalo razumnega roka za sojenje, ni mogoče vložiti neposredno pri Sodišču v okviru pritožbe, ampak ga je treba vložiti pri Splošnem sodišču, saj je odškodninska tožba učinkovito sredstvo.

Ob navedenem lahko Sodišče, če je očitno, ne da bi morale stranke v zvezi s tem predložiti dodatne dokaze, da je Splošno sodišče dovolj resno kršilo svojo obveznost, da o zadevi odloči v razumnem roku, to ugotovi.

To načelo je kršeno, če trajanja postopka pred Splošnim sodiščem, in sicer skoraj pet let in devet mesecev, ki zajema, natančneje, obdobje štirih let in enega meseca, ki je preteklo med koncem pisnega postopka in glavno obravnavo, ne da bi bil sprejet kakršen koli procesni akt, ni mogoče pojasniti ne z naravo ne z zapletenostjo zadeve, in ne z njenim kontekstom.

(Glej točke 98, 100 in 101)
Objektivno preverjanje določanja škode, povzročene industriji Unije, iz člena 3(2) Uredbe št. 1225/2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti se mora nanašati na eni strani na obseg dampinškega uvoza in na učinek tega uvoza na cene na trgu Unije za podobne izdelke ter na drugi strani na vpliv tega uvoza na industrijo Unije. Tako v zvezi z določanjem navedenega obsega ali navedenih cen člen 3(3) Uredbe št. 1225/2009 določa dejavnike, ki jih je pri tem preverjanju treba upoštevati, pri tem pa dodaja, da ne eden ne več teh dejavnikov skupaj sami po sebi ne morejo biti odločujoči. Enako velja glede vpliva dampinškega uvoza na industrijo Unije. Iz člena 3(5) te uredbe je namreč razvidno, da morajo institucije Unije oceniti vse gospodarske dejavnike in pokazatelje, ki vplivajo na stanje industrije, pri čemer eden ali več teh dejavnikov skupaj ni nujno odločujočih. Tako ta določba tem institucijam podeljuje diskrecijsko pravico pri preverjanju in presoji različnih pokazateljev. Nazadnje, v zvezi z vzročno zvezo morajo v skladu s členom 3(6) navedene uredbe institucije Unije dokazati, da obseg in/ali ravni cen, na katere se nanaša odstavek 3 istega člena, vplivajo na industrijo Unije v smislu njegovega odstavka 5 in da je ta vpliv tako velik, da ga je mogoče označiti kot znaten.

Kadar v okviru protidampinške preiskave ena od strank obvesti Komisijo o napakah v statističnih podatkih Eurostata glede cene in obsega uvoza, mora Komisija po uradni dolžnosti oceniti vpliv navedene netočnosti na določitev škode. V zvezi s tem se ta institucija ne sme omejiti na to, da na službo Eurostata pošlje zgolj eno samo zahtevo po informacijah, nato pa čaka na odziv zadevnih nacionalnih organov. Nasprotno, Komisija mora v skladu s členom 3(2) Uredbe št. 1225/2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti predložiti pozitivne dokaze glede podatkov, ki se nanašajo na cene zadevnega uvoza, in te podatke objektivno preveriti. Neodzivnost te službe ali posredovanje nejasnega odgovora Komisije namreč nikakor ne odveže dolžnosti, da opravi to presojo. Zato ob nepreveritvi utemeljenosti zatrjevanih napak pred sprejetjem uredbe o uvedbi dokončne protidampinške dajatve ni mogoče šteti, da sta instituciji Unije s potrebno skrbnostjo preučili podatke, ki jih vsebujejo statistike Eurostata.

Vendar opustitev skrbnega preverjanja podatkov, ki se nanašajo na cene in obseg uvoza, ne more ovreči ugotovitev institucij Unije, ker gibanja popravljenih kazalnikov za določitev škode, povzročene industriji Unije, in vzročna zveza med uvozom in škodo tudi ob upoštevanju popravljenih podatkov ostajajo na splošno enaka.

(Glej točke od 67 do 69.)
Izpolnjevanje pogoja običajnega prebivališča v smislu člena 12 Direktive 2006/126 o vozniških dovoljenjih je bistveni sestavni del sistema, vzpostavljenega s to direktivo, osrednji del katere je načelo vzajemnega priznavanja vozniških dovoljenj. Le država članica, v kateri se dovoljenje izda, je pristojna preveriti izpolnjevanje pogoja običajnega prebivališča. To pravilo velja tudi glede države članice, v kateri je imetnik dovoljenja predlagal njegovo podaljšanje.

Člen 12 Direktive 2006/126 o vozniških dovoljenjih je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, v skladu s katero lahko oseba, ki predlaga izdajo ali podaljšanje vozniškega dovoljenja v tej državi članici, dokaže, da izpolnjuje pogoj običajnega prebivališča v smislu tega člena 12 na ozemlju navedene države članice, določen v členu 7(1)(e) in (3)(b) te direktive, zgolj na podlagi prijavljenega stalnega prebivališča na ozemlju zadevne države članice.

Namreč čeprav ni sporno, da so pravila o dokazovanju pogoja običajnega prebivališča pred organi, pristojnimi za izdajo in podaljšanje vozniškega dovoljenja, v pristojnosti držav članic in da Direktiva 2006/126, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 8, določa le minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja s strani držav članic, navedena pravila ne smejo presegati tistega, kar je nujno, da se pristojni organi države članice, v kateri se izda in podaljša vozniško dovoljenje, prepričajo, da zadevna oseba izpolnjuje pogoj običajnega prebivališča glede meril, določenih v členu 12 Direktive 2006/126. V zvezi s tem absolutna obveznost, da je stalno prebivališče prijavljeno na ozemlju določene države članice, in torej zavrnitev, da bi prosilec za izdajo vozniškega dovoljenja lahko uveljavljal druge dokaze, na podlagi katerih bi dokazal, da izpolnjuje navedena merila, presegata tisto, kar je nujno. Poleg tega taka ureditev daje prednost elementu, ki ne odraža vseh meril, določenih v členu 12 Direktive 2006/126, saj izključuje vse druge elemente, ki predstavljajo okoliščine iz navedenega člena.

(Glej točke 43, 44, 46, 50, 51 in izrek.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Socialna varnost – Delavci migranti – Zakonodaja, ki se uporablja – Zakonodaja države članice zaposlitve – Priložnostna zaposlitev – Nevplivanje – Delavec, za katerega se uporablja zakonodaja te države članice tako za dneve, ko opravlja delo, kot tudi za dneve, ko dela ne opravlja

(Uredba Sveta št. 1408/71, člen 13(2)(a))

2. Socialna varnost – Delavci migranti – Zakonodaja, ki se uporablja – Zakonodaja države članice zaposlitve – Prejemanje starostne pokojnine in družinskih dodatkov v državi članici prebivališča na podlagi zakonodaje te države – Izpolnjevanje materialnih pogojev za podelitev takih dajatev, ki so določeni z zakonodajo države članice stalnega prebivališča, in neobstoj kopičenja istovrstnih dajatev, ki se nanašajo na isto obdobje – Dopustnost

(Uredba Sveta št. 1408/71, člen 13(1) in (2)(a))

Summary

1. Člen 13(2)(a) Uredbe Sveta št. 1408/71, v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, je treba razlagati tako, da za rezidenta države članice, ki spada na področje uporabe te uredbe, kakor je bila spremenjena, in ki na podlagi pogodbe o priložnostni zaposlitvi dela nekaj dni na mesec na ozemlju druge države članice, velja zakonodaja države zaposlitve tako za dneve, ko opravlja delo, kot tudi za dneve, ko dela ne opravlja.

Zakonodaja države članice zaposlitve se namreč uporablja toliko časa, kolikor zadevna oseba opravlja poklicno dejavnost na ozemlju te države članice. V zvezi s tem obstoj in vrsta delovnega razmerja, kot sta zaposlitev za krajši delovni čas ali občasna zaposlitev, ali število ur, ki jih je opravil zaposleni, niso upoštevni.

(Glej točki 50 in 53 ter točko 1 izreka.)

2. Člen 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71, v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1992/2006, v povezavi z odstavkom 1 istega člena je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da delavec migrant, za katerega se uporablja zakonodaja države članice zaposlitve, na podlagi katere zaposlitev ni bila vključena v sistem socialne varnosti te države glede družinskih dodatkov in starostne pokojnine, ki izpolnjuje materialne pogoje za podelitev takih dajatev na podlagi zakonodaje njegove države članice stalnega prebivališča ter čigar položaj ne vodi v kopičenje istovrstnih dajatev, ki se nanašajo na isto obdobje, na podlagi zakonodaje države članice stalnega prebivališča prejema dajatve iz pokojninskega zavarovanja in družinske dodatke od zadnjenavedene države.

(Glej točke 55, 65 in 66 ter točko 2 izreka.)
Predložitveno sodišče mora za tarifno uvrstitev bučnih semen iz postopka v glavni stvari najprej ugotoviti, ali se ta običajno uporabljajo za ekstrakcijo jedilnih ali industrijskih olj ali maščob, ne da bi bila zajeta s tarifnimi številkami od 1201 do 1206 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi. Če to drži, je treba navedena semena uvrstiti v tarifno številko 1207 kombinirane nomenklature zaradi njihove lastnosti oljnih semen, in to ne glede to, da se dejansko uporabljajo za ekstrakcijo jedilnih ali industrijskih olj ali maščob, za setev ali za prehrano ljudi. V nasprotnem primeru je treba navedena semena uvrstiti v tarifno številko 1209 kombinirane nomenklature, če lahko ob uvozu še kalijo, in to ne glede na to, da se dejansko uporabljajo za setev ali za človeško prehrano, ali v tarifno številko 1212 kombinirane nomenklature, če ne morejo več kaliti.

(Glej točko 58 in izrek.)
Zadeva C‑667/13

Estado português

proti

Banco Privado Português SA

in

Massa Insolvente do Banco Privado Português SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Tribunal do Comércio de Lisboa)

„Predhodno odločanje — Državne pomoči — Državna garancija za posojilo — Sklep 2011/346/EU — Vprašanja o veljavnosti — Dopustnost — Člen 107(1) PDEU — Obrazložitev — Vpliv na trgovino med državami članicami — Člen 107(3)(b) PDEU — Resna motnja v gospodarstvu države članice“

Povzetek – Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. marca 2015

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 28 do 30.)

Dopustnost vprašanja za predhodno odločanje, ki se nanaša na veljavnost akta Unije, ne more biti pogojena s tem, da je bil ta akt predmet predloga za odlog izvršitve na podlagi člena 278 PDEU. Morebitna nedopustnost takega vprašanja namreč ni odvisna od izvršljivosti akta Unije, katerega veljavnost se izpodbija, ampak temelji na tveganju obidenja njegove pravnomočnosti. (Glej točko 31.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 34 do 36, 41 in 42.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 44 do 48 in od 62 do 64.)

Kar zadeva področje državnih pomoči, kadar je garancija dala prednost banki, ki je lahko pridobila posojilo pod boljšimi finančnimi pogoji, kot so na trgu običajno na voljo za druga podjetja v podobnih okoliščinah, če so taka posojila sploh na voljo, lahko navedena prednost glede na dejavnosti navedene banke in njenega položaja na nacionalnih in mednarodnih trgih vpliva na trgovino med državami članicami. Brez kapitalske injekcije, ki je bila mogoča zaradi garancije, bi se namreč stranke te banke od takrat, ko je navedena banka začela kazati znake finančnih težav, verjetno odločile za konkurenčno banko. V zvezi s tem tveganje vpliva na trgovino med državami članicami preneha šele ob odvzemu bančnega dovoljenja banki, ki ji je bila dana garancija. Do odvzema bančnega dovoljenja lahko namreč navedena banka ponovno začne opravljati svojo običajno poslovno dejavnost. (Glej točke 46, 49, 51, 52 in 54.)

Ukrep državne pomoči, ki se izvaja v nasprotju z obveznostmi iz člena 108(3) PDEU, je nezakonit. Poleg tega sklep Komisije o združljivosti pomoči ne vpliva na njeno nezakonitost, ki izhaja iz nespoštovanja prepovedi iz člena 108(3), prvi stavek, PDEU. V teh okoliščinah iz tega, da sta v sklepu navedena različna datuma, od katerih je treba državno pomoč na eni strani šteti za nezakonito in na drugi strani za nezdružljivo z notranjim trgom, ne izhaja nobeno protislovje v obrazložitvi, na kateri ta sklep temelji. Pomoč je torej mogoče šteti za nezakonito od poznejšega datuma, kot je datum, od katerega se šteje za nezdružljivo z notranjim trgom. Tako je zlasti, kadar je razglasitev združljivosti ukrepa državne pomoči z notranjim trgom začasna in je pomoč dokončno razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom, ker pogoji, od katerih je bila odvisna njena odobritev, niso bili izpolnjeni. (Glej točke 56, 57, od 59 do 61 in 63.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točki 66 in 67.)
Pojem delavca v smislu člena 7 Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa in člena 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da lahko zajema osebo, vključeno v center za pomoč z delom, ki kot invalid ni sposobna delati v običajnih razmerah. Dejavnosti, ki jih v takem centru opravljajo invalidi, namreč niso zgolj obrobne in pomožne, saj niso vzpostavljene z edinim namenom, da so zadevne osebe z nečim zaposlene, glede na okoliščine primera za razvedrilo, ampak imajo s storitvami, prilagojenimi sposobnostim zadevnih oseb, tudi neko ekonomsko korist. Omogočajo ovrednotenje produktivnosti, tudi če je majhna, oseb, ki so težji invalidi, in hkrati zagotavljanje socialnega varstva, do katerega so upravičene.

V tem okviru mora nacionalno sodišče preveriti zlasti, ali je mogoče šteti, da dela, ki jih je dejansko opravljala zadevna oseba, običajno spadajo na trg dela. V ta namen se lahko upoštevajo ne le statut in prakse zadevnega centra kot varstvenega zavoda in različni vidiki cilja njegovega programa socialne pomoči ampak tudi narava in načini izvrševanja del.

(Glej točke 39, 40, 42, 43 in izrek.)
Člen 15(1) Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da se tožeča stranka, ki je kot potrošnik pridobila imetniško obveznico od tretje osebe, ki dejavnost opravlja poklicno, čeprav med navedenim potrošnikom in izdajateljem te obveznice ni bila sklenjena, ne more sklicevati na pristojnost iz te določbe za namene tožbe, ki jo je vložila zoper navedenega izdajatelja in ki temelji na posojilnih pogojih, kršitvi obveznosti posredovanja informacij in nadzora ter odgovornosti v zvezi s prospektom.

Same zahteve po sklenitvi pogodbe z zadevnim subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno, ni mogoče razlagati tako, da je ta zahteva izpolnjena tudi v primeru verige pogodb, na podlagi katere so nekatere pravice in obveznosti zadevnega subjekta, ki dejavnost opravlja poklicno, prenesene na potrošnika. To ugotovitev potrjuje člen 15 Uredbe št. 44/2001 v povezavi s členom 16 te uredbe, ki implicira, kar nujno pomeni, da potrošnik z zadevnim subjektom, ki dejavnost opravlja poklicno, sklene pogodbo.

(Glej točke od 30 do 32 in 35 ter točko 1 izreka.)
Direktivo 2006/112 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotuje predhodni in obvezni uporabi nacionalnega upravnega postopka, kadar davčna uprava sumi, da gre za zlorabo, če ta pravila navedenega postopka niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne notranje položaje, in če v praksi ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uresničevanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije. Tako je v primeru predhodnega postopka, ki je, na eni strani, oblikovan v korist osebe, osumljene zlorabe pravice, saj je njegov namen zagotoviti spoštovanje nekaterih temeljnih pravic, zlasti pravice do izjave, in ki, na drugi strani, ni v nasprotju s ciljem boja proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in morebitnim zlorabam, ki je bil priznan s sodno prakso Sodišča.

(Glej točke 26, 29, 32, 34 in izrek.)
Ne zdi se, da to, da se za vzpostavitev varnega in učinkovitega sistema prevoza londonskim taksijem dovoli, da vozijo po pasovih za avtobuse na javnih cestah, ko na teh pasovih veljajo omejitve, vozilom za najem z voznikom pa se to – razen v primeru pobiranja ali odlaganja potnikov, ki so tako vozilo naročili vnaprej – prepove, pomeni uporabo državnih sredstev ali to, da se s tem daje tem taksijem selektivna gospodarska prednost v smislu člena 107(1) PDEU, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.

Za ugotovitev obstoja državne pomoči je treba namreč dokazati dovolj neposredno povezavo med prednostjo, dodeljeno prejemniku, in zmanjšanjem državnega proračuna ali dovolj konkretnim gospodarskim tveganjem za bremenitev tega proračuna.

To, da londonski taksiji lahko uporabljajo te pasove brez plačevanja glob, ni posledica tega, da so se javni organi odpovedali pobiranju dolgovanih glob, ampak dovoljenja taksijem za uporabo teh pasov. Zato dejstvo, da londonskim taksijem ni treba plačati glob zaradi njihove uporabe pasov za avtobuse, ne pomeni dodatnega bremena za javne organe, ki bi lahko imelo za posledico uporabo državnih sredstev.

Poleg tega, kadar država za uresničitev cilja, ki je določen v ureditvi te države, uporabnikom javne infrastrukture, ki ni predmet gospodarskega izkoriščanja s strani javnih organov, podeli pravico do prednostnega dostopa do te infrastrukture, s tem ne dodeli nujno gospodarske prednosti v smislu člena 107(1) PDEU.

Pristojni nacionalni javni organi imajo polje proste presoje tako glede tega, ali se je zaradi uresničitve nameravanega cilja ureditve potrebno odpovedati potencialnim prihodkom, kot glede opredelitve ustreznih meril za podelitev, ki pa morajo biti na pregleden način določena vnaprej in ne smejo vsebovati elementov diskriminacije.

Člen 107(1) PDEU namreč nalaga, naj se ugotovi, ali je nacionalni ukrep v okviru dane pravne ureditve tak, da daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga v primerjavi z drugimi podjetji in proizvodnjo blaga, ki so glede na cilj, ki ga zasleduje zadevna ureditev, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju.

Glede tega je opredelitev položaja londonskih taksijev in položaja vozil za najem z voznikom ter presoja morebitne primerljivosti teh položajev vprašanje, na katerega je pristojno odgovoriti predložitveno sodišče, ki edino razpolaga z vsemi upoštevnimi dejanskimi in pravnimi elementi.

(Glej točke 34, 40, 41, 48, 49, 55, 57, 63 in točko 1 izreka.)
2.

Davčne določbe — Usklajevanje zakonodaj — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Možnost držav članic, da uporabijo nižjo stopnjo za določene dobave blaga in opravljanje storitev — Uporaba nižje stopnje za blago, ki je namenjeno zaščiti pred požari — Blago, ki ni zajeto s Prilogo III Direktive 2006/112 — Neizpolnitev obveznosti — Utemeljitev — Neobstoj (Direktiva Sveta 2006/112, členi 96, 97 in 98, Priloga III) (Glej točke od 23 do 26 in izrek.)
2.

Davčne določbe — Usklajevanje zakonodaj — Posredni davki na zbiranje kapitala — Povračilo zneskov, obračunanih v nasprotju s pravom Unije — Zastaralni rok — Retroaktivno in brez predhodnega obvestila niti predhodnega obdobja skrajšanje zastaralnega roka za upoštevna pravna sredstva, ki so na voljo davkoplačevalcem — Neskladnost z načeloma učinkovitosti in zaupanja v pravo — Neizpolnitev obveznosti (člen 4(3) PEU) (Glej točke od 33 do 40, 45 in izrek.)
Člena 2(1) in (2)(a) ter 6(1) Direktive Sveta 2000/78 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se z namenom odprave diskriminacije na podlagi starosti upoštevajo obdobja izobraževanja in delovna doba pred dopolnjenim 18. letom starosti, hkrati pa se le za uslužbence, ki so žrtve te diskriminacije, uvede podaljšanje dobe, potrebne za napredovanje iz prvega v drugi plačilni razred posamične zaposlitvene in plačne kategorije, za tri leta.

Glede na to, da namreč podaljšanje dobe, potrebne za napredovanje iz prvega plačilnega razreda v drugi, za tri leta, velja le za javne uslužbence z delovno dobo pred dopolnjenim 18. letom starosti, je treba ugotoviti, da nacionalna zakonodaja v postopku v glavni stvari vsebuje različno obravnavo neposredno na podlagi starosti v smislu člena 2(2)(a) Direktive 2000/78.

Tega različnega obravnavanja ni mogoče utemeljiti zgolj s ciljem proračunskega ravnotežja ali upravne ekonomičnosti. Čeprav so namreč lahko proračunski razlogi podlaga za izbiro socialne politike države članice ter lahko vplivajo na naravo in obseg ukrepov, ki jih želi država članica sprejeti, ne morejo pomeniti legitimnega cilja v smislu člena 6(1) Direktive 2000/78.

Pri spoštovanju pridobljenih pravic in varstvu zaupanja v pravo uslužbencev, postavljenih v boljši položaj po prejšnjem sistemu, kar zadeva njihove plače, pa gre za legitimna cilja zaposlovalne politike in delovnega trga, ki lahko v prehodnem obdobju upravičita ohranitev prejšnjih plač in posledično diskriminatornega sistema na podlagi starosti Taka ureditev omogoča uresničitev teh ciljev, če se za javne uslužbence, postavljene v boljši položaj po prejšnjem sistemu, retroaktivno ne podaljša doba za napredovanje.

Navedeni cilji pa ne opravičujejo ukrepa, s katerim se dokončno ohranja, četudi le za nekatere osebe, različno obravnavanje na podlagi starosti, ki naj bi bilo s spremembo diskriminatornega sistema odpravljeno. Tak ukrep, čeprav primeren za zagotavljanje varstva pridobljenih pravic in zaupanja v pravo javnih uslužbencev, postavljenih v boljši položaj po prejšnjem sistemu, ni primeren za vzpostavitev nediskriminatornega sistema za uslužbence, postavljene v slabši položaj po navedenem prejšnjem sistemu.

(Glej točke 35, od 41 do 45 in točko 1 izreka.)
(Glej točki 31 in 51.)

Država članica, ki ni zagotovila zbiranja in čiščenja komunalne odpadne vode za aglomeracije s populacijskim ekvivalentom med 2000 in 15.000, ni izpolnila obveznosti iz členov 3 in 4 Direktive 91/271 o čiščenju komunalne odpadne vode.

Ker se poleg tega obveznosti držav članic na podlagi navedenih členov 3 in 4 konkretno nanašajo na aglomeracije, kot so opredeljene v členu 2 Direktive 91/271, in se razlikujejo glede na velikost teh aglomeracij, je treba neskladnost z zahtevami Direktive preveriti glede na vsako aglomeracijo posebej.

(Glej točki 38 in 52 ter izrek.)
Člen 30 PDEU nasprotuje dajatvi na uvoz, ki je določena z nacionalnim ukrepom o varstvu okolja pred onesnaževanjem z gnojili, ki se uporablja samo pri uvozu presežne količine gnojil, sestavljene tako iz živalskih kot drugih vrst gnojil, v nacionalno regijo in se pobere od uvoznika – medtem ko se dajatev na presežne količine gnojila, proizvedene na nacionalnem ozemlju, pobere od proizvajalca – ter se izračuna na drugačne načine kot tiste, ki veljajo za izračun zadnjenavedene dajatve. V zvezi s tem ni pomembno, da država članica izvora, iz katere so presežne količine gnojil živalskega izvora uvožene v nacionalno regijo, uporablja zmanjšanje obdavčitve, če gre za izvoz teh presežkov v druge države članice.

Obdavčitev, ko blago preide ozemeljsko mejo znotraj države članice, je namreč dajatev z enakim učinkom kot carina. Poleg tega so carinske dajatve in dajatve z enakim učinkom prepovedane ne glede na namen, za katerega so bile uvedene, in ne glede na namembnost prihodkov, ki iz njih izvirajo.

(Glej točke 24, 35, 37 in izrek.)