42

Ker Krajský soud v Praze (okrožno sodišče v Pragi) meni, da je rešitev spora odvisna od razlage navedenih določb prava Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali so člen 7(1) Direktive 93/13 in člen 22(2) Direktive 2008/48 ali katere druge določbe prava Unije o varstvu potrošnikov v nasprotju: (a) z ureditvijo iz zakona o insolventnosti, ki sodišču omogoča, da preuči obstoj, znesek ali vrstni red terjatev, ki izvirajo iz razmerij s potrošniki, samo na podlagi incidenčnega zahtevka, ki ga je vložil stečajni upravitelj, upnik ali (pod zgoraj navedenimi omejitvami) dolžnik (potrošnik)? (b) z določbami, ki v okviru nacionalne zakonodaje o postopkih zaradi insolventnosti omejujejo pravico dolžnika (potrošnika), da zahteva sodni nadzor nad prijavljenimi terjatvami upnikov (ponudniki proizvodov ali storitev), samo na primere, v katerih se odobri rešitev plačilne nesposobnosti potrošnika v obliki odpusta dolga, in tudi v tem okviru samo v zvezi z nezavarovanimi terjatvami upnika, pri čemer je prerekanje dolžnika v primeru izterljivih terjatev, priznanih z odločbo pristojnega organa, dalje omejeno samo na možnost zatrjevanja, da je terjatev prenehala ali zastarala, kot je določeno v členih 192(3) in 410(2) in (3) zakona o insolventnosti? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali mora sodišče v postopku odločanja o terjatvah iz potrošniške kreditne pogodbe (a) po uradni dolžnosti upoštevati to, da kreditodajalec ni izpolnil obveznosti zagotovitve informacij iz člena 10(2) Direktive 2008/48, tudi če potrošnik tega ni uveljavljal, (b) in na podlagi nacionalnega prava ugotoviti, da so pogodbeni pogoji nični? Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje pritrdilen: 3. Ali imajo določbe zgoraj navedenih direktiv neposreden učinek in ali to, da odločanje sodišča o incidenčnem zahtevku po uradni dolžnosti (ali z vidika nacionalnega zakona nedovoljen nadzor nad terjatvijo na podlagi neučinkovitega prerekanja s strani upnika – potrošnika) posega v horizontalno razmerje med potrošnikom in ponudnikom proizvodov ali storitev, preprečuje njihovo neposredno uporabo? 4. Kateri znesek predstavlja ‚skupni znesek kredita‘ v skladu s členom 10(2)(d) Direktive 2008/48 in kateri zneski so kot ‚zneski črpanja‘ vključeni v izračun EOM v skladu s formulo iz Priloge I k Direktivi 2008/48, če je v kreditni pogodbi formalno določeno izplačilo nekega zneska, hkrati pa je dogovorjeno, da se neposredno ob izplačilu kredita terjatve ponudnika iz naslova provizije za kredit in prvega obroka odplačila kredita (ali nadaljnjih obrokov) s tem zneskom v določenem obsegu izravnajo, tako da ti zneski v resnici nikoli niso izplačani potrošniku ali nakazani na njegov račun, ampak vedno ostanejo na razpolago upniku? Ali vključitev takih zneskov – ki v resnici niso izplačani – v glavnico vpliva na znesek izračunane EOM? Ne glede na odgovor na prejšnja vprašanja: 5. Ali je treba pri presoji, ali je zgoraj navedeno dogovorjeno nadomestilo nesorazmerno v smislu točke 1(e) Priloge k Direktivi 93/13, presoditi kumulativen učinek vseh kazenskih določb, kakor so bile dogovorjene, ne glede na to, ali upnik dejansko vztraja pri njihovi izpolnitvi v celoti, in ne glede na to, ali so nekatere od njih z vidika pravil nacionalnega prava nične, ali pa je treba upoštevati samo skupen znesek kazni, ki so dejansko zahtevane in jih je mogoče zahtevati? 6. Če se ugotovi, da so pogodbene kazni nedopustne, ali se ne sme uporabiti nobena od teh delnih kazni, zaradi katerih je sodišče, šele ko jih je obravnavalo kot celoto, ugotovilo, da je znesek nadomestila nesorazmeren v smislu točke 1(e) Priloge k Direktivi 93/13, ali pa samo nekatere od njih (in v tem primeru, po kakšnem merilu je treba to presojati)?