Zadeva C‑417/14 RX-II

Livio Missir Mamachi di Lusignano

proti

Evropski komisiji

„Preveritev sodbe Splošnega sodišča Missir Mamachi di Lusignano/Komisija (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) — Javni uslužbenci — Nepogodbena odgovornost Evropske unije zaradi neizpolnitve obveznosti institucije, da zagotovi zaščito svojih uradnikov — Umrli uradnik — Nepremoženjska škoda, ki jo je pred svojo smrtjo utrpel uradnik — Premoženjska in nepremoženjska škoda, ki je nastala družinskim članom uradnika — Pristojnost — Splošno sodišče — Sodišče za uslužbence Evropske unije — Poseg v enotnost prava Unije“

Povzetek – Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. septembra 2015

(členi 256 PDEU, 257 PDEU in 270 PDEU; Statut Sodišča, člen 62b, prvi pododstavek, in Priloga I, člen 1; Kadrovski predpisi, člen 91(1); Sklep Sveta 2004/752)

(člena 270 PDEU in 340 PDEU; Statut Sodišča, Priloga I, člen 1; Kadrovski predpisi, člena 90 in 91(1))

V zvezi s pristojnostjo ratione personae Sodišča za uslužbence določbe členov 90(2) in 91(1) Kadrovskih predpisov, ki se splošno nanašajo na vsako osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi, kot take ne omogočajo razlikovanja glede na to, ali gre za tožbo, ki jo je vložil uradnik, ali tožbo, ki jo je vložila katera koli druga oseba, za katero veljajo ti predpisi. Tako je Sodišče za uslužbence pristojno ratione personae ne samo za odločanje o tožbah, ki so jih vložili uradniki, temveč tudi o tožbah, ki jih je vložila katera koli druga oseba, za katero veljajo navedeni predpisi. V zvezi s tem člen 73(2)(a) Kadrovskih predpisov izrecno določa potomce in prednike uradnika kot osebe, ki lahko v primeru njegove smrti uveljavljajo izplačilo denarne dajatve. Iz tega izhaja, da ta določba velja za očeta umrlega uradnika in njegove otroke. Zato vprašanja, ali imajo oče umrlega uradnika in njegovi otroci dejansko pravico do denarnih dajatev, ki jih določajo Kadrovski predpisi, zlasti do dajatve iz člena 73 teh predpisov, ni mogoče upoštevati pri ugotavljanju pristojnosti ratione personae Sodišča za uslužbence na podlagi člena 1 Priloge I k Statutu Sodišča v povezavi s členom 270 PDEU in členom 91(1) Kadrovskih predpisov. (Glej točke od 33 do 35.)

V zvezi s tem, ali stvarna pristojnost Sodišča za uslužbence zajema odškodninsko tožbo, ki temelji na tem, da institucija ni izpolnila obveznosti, da zagotovi zaščito svojih uradnikov, člen 270 PDEU in člen 91 Kadrovskih predpisov, ki se nanašata na vse spore med Unijo in njenimi uslužbenci, ne opredeljujeta narave tožbe, ki se vloži v primeru zavrnitve upravne pritožbe. Čeprav se spor nanaša na zakonitost akta, ki je imel negativne posledice za tožečo stranko v smislu člena 90 teh predpisov, je Sodišče za uslužbence pristojno, da o njem odloča, ne glede na naravo zadevne tožbe. Sodišče za uslužbence je tako stvarno pristojno za odločanje o odškodninski tožbi, ki jo je vložil uslužbenec proti instituciji, ki ji pripada, če spor izhaja iz delovnega razmerja, ki povezuje zadevno osebo in institucijo. Enako velja za odškodninsko tožbo, ki jo je vložila katera koli oseba, za katero, čeprav ni uradnik, zaradi družinskih vezi z uradnikom veljajo navedeni predpisi, če spor izhaja iz delovnega razmerja, ki povezuje tega uradnika in zadevno institucijo, saj člen 1 Priloge I k Statutu Sodišča v povezavi s členom 270 PDEU in členom 91 Kadrovskih predpisov Sodišču za uslužbence daje pristojnost za odločanje v vseh sporih med Unijo in katero koli osebo, za katero veljajo Kadrovski predpisi. Poleg tega to, da za nepogodbeno odgovornost Unije do družinskih članov uradnika, za katere veljajo Kadrovski predpisi, veljajo vsebinski pogoji iz člena 340 PDEU, za odgovornost do uradnika pa veljajo pravila, ki so posebna in specialna glede na navedene pogoje, ne more v zvezi z navedenim izključiti stvarne pristojnosti Sodišča za uslužbence v skladu s členom 1 Priloge I k Statutu Sodišča v povezavi s členom 270 PDEU in členom 91(1) Kadrovskih predpisov. Stvarna pristojnost navedenega sodišča namreč temelji na izvoru zadevnega spora in ne na pravni podlagi, ki bi lahko utemeljevala pravico do odškodnine. (Glej točke 37, 41, 42, 49 in 50.)

V enotnost prava Unije v smislu člena 62b, prvi pododstavek, Statuta Sodišča posega odločitev Splošnega sodišča, ki je razsodilo, da ima Sodišče za uslužbence le izredno pristojnost glede uradnikov in je tožbo, ki so jo vložili nasledniki uradnika dodelilo v odločanje sebi kot sodišču na prvi stopnji, Sodišču za uslužbence odvzelo njegovo izvirno pristojnost in v svojo korist vpeljalo pravilo glede pristojnosti, kar lahko vpliva na določitev sodišča, ki je pristojno za pritožbo, in zato na hierarhično strukturo sodišč v okviru Sodišča. Sodni sistem, kakršen je zdaj določen s Pogodbo DEU, Statutom Sodišča in Sklepom 2004/752 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije, namreč vsebuje natančno razmejitev pristojnosti treh sodišč Sodišča, to je Sodišča, Splošnega sodišča in Sodišča za uslužbence, tako da pristojnost enega od teh treh sodišč za odločanje o tožbi nujno izključuje pristojnost preostalih dveh. Pravila o pristojnosti sodišč Unije, ki so tako določena s Pogodbo DEU ter s Statutom sodišča in njegovo prilogo, so del primarnega prava in imajo osrednje mesto v pravnem redu Unije. Spoštovanje teh pravil je, poleg pomembnosti za spore s področja javnih uslužbencev Unije, temeljna zahteva v pravnem redu Unije in nepogrešljiv pogoj za zagotavljanje enotnosti prava Unije. (Glej točke od 54 do 58.)