ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Člen 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da izključna pristojnost sodišč države pogodbenice, v kateri leži nepremičnina, ne zajema vseh tožb glede stvarnih pravic na nepremičninah, ampak samo tožbe, za katere se uporablja navedena konvencija in s katerimi se skuša določiti obseg, vsebina, lastništvo, posest nepremičnine ali obstoj drugih stvarnih pravic na teh nepremičninah in zagotoviti imetnikom teh pravic varstvo iz njih izhajajočih prerogativ.

Uredbo št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah in zlasti njen člen 22, točka 1, je treba razlagati tako, da se ne uporablja za nepravdni postopek, ki ga je začel državljan države članice, ki mu je bila v skladu s pravom te države članice delno odvzeta poslovna sposobnost in mu je bil postavljen skrbnik, pred sodiščem druge države članice za pridobitev dovoljenja za prodajo njegovega dela nepremičnine, katere lastnik je in ki je v drugi državi članici, ker se ta postopek nanaša na pravno in poslovno sposobnost fizičnih oseb v smislu člena 1(2)(a) te uredbe, ki je izključena iz področja njene uporabe.

Predlog osebe, ki ji je postavljen skrbnik, da se ji izda dovoljenje za razpolaganje s svojo nepremičnino, je zato predlog, ki se neposredno nanaša na pravno in poslovno sposobnost fizičnih oseb v smislu člena 1(2)(a) Uredbe št. 44/2001. Nujnost pridobitve dovoljenja sodišča za razpolaganje z nepremičnino, ki je v lasti osebe, ki ji je postavljen skrbnik, je neposredna posledica tega, da te osebe zaradi varstvenih ukrepov, ki so bili sprejeti v zvezi z njimi za primer teh razpolaganj, nimajo pravne sposobnosti.

Poleg tega se posebna okoliščina, da se dovoljenje sodišča za prodajo, izdajo katerega je predlagala oseba, ki ji je bil postavljen skrbnik, nanaša na nepremičnino, katere lastnica je, ne more šteti za odločilen pri opredelitvi tega, ali je to postopek, predmet katerega so stvarne pravice na nepremičninah v smislu člena 22, točka 1, Uredbe št. 44/2001. Namen takega postopka namreč ni določiti obseg, vsebino, lastništvo, posest nepremičnine ali zagotoviti osebi, ki ji je postavljen skrbnik, kot lastnici navedene nepremičnine, varstvo iz nje izhajajočih prerogativ.

Edini namen postopka je, nasprotno, odločiti, ali je odsvojitev nepremičnine osebe, ki ji je bila delno odvzeta poslovna sposobnost, v njenem interesu, pri čemer ne obstaja dvom o stvarni pravici kot taki, ki jo ima ta oseba na tej stvari.

(Glej točke 26, 28, 30, 31 in izrek.)
Člen 4(8) Uredbe št. 65/2011 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja je treba razlagati tako, da pogoji za njegovo uporabo zahtevajo obstoj objektivnega in subjektivnega elementa. Glede prvega od teh elementov mora predložitveno sodišče preučiti objektivne okoliščine posameznega primera, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da cilja, ki mu sledi shema podpore Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP), ni mogoče doseči. Glede drugega elementa mora predložitveno sodišče obravnavati objektivne dokaze, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je z ustvarjanjem lažnih pogojev, katerih izpolnitev se zahteva za pridobitev plačila iz sheme podpore EKSRP, za tako izplačilo prosilec nameraval priti izključno do koristi, ki ni skladna s cilji te sheme. Glede tega se lahko predložitveno sodišče opre ne le na elemente, kot so pravne, ekonomske in/ali osebne povezave med osebami, ki so vpletene v podobne investicijske projekte, temveč tudi na indice, ki kažejo na namerno usklajevanje med temi osebami.

Poleg tega bo moralo to sodišče med drugim upoštevati opredelitev mikropodjetij, katerih ustanavljanje in razvoj sta predmet pomoči iz člena 52 Uredbe št. 1698/2005, kot je podana v členu 2(3) Priloge k Priporočilu Komisije 2003/361 o opredelitvi mikro-, malih in srednjih podjetij.

(Glej točki 38 in 43 ter točko 1 izreka.)
Glede metode izračuna, ki jo je treba uporabiti v okviru postopka pregleda protidampinške dajatve je treba izjemo iz člena 11(9) Osnovne protidmapinške uredbe št. 384/96, ki je bila nadomeščena Uredbo št. 1225/2009, ki institucijam v postopku pregleda dopušča, da če so se okoliščine spremenile uporabijo drugačno metodo kot pri prvotni preiskavi, razlagati ozko, saj je treba odstopanje ali izjemo od splošnega pravila razlagati ozko. Dokazno breme nosijo institucije, ki morajo – da bi lahko pri preiskavi v okviru pregleda uporabile drugačno metodo kot pri prvotni preiskavi – dokazati, da so se okoliščine spremenile. Vendar glede na izjemno naravo take spremembe okoliščin v smislu člena 11(9) osnovne protidampinške uredbe zahteva po ozki razlagi ne dopušča, da bi institucije to določbo razlagale in uporabljale v neskladju z njenim besedilom in ciljem. Zlasti se mora uporabiti metoda, ki je skladna z določbami člena 2 iste uredbe.

Glede metode izračuna, ki jo je treba uporabiti v okviru postopka pregleda protidampinške dajatve, ker člen 11(9) Osnovne uredbe št. 384/96, ki je bila nadomeščena Uredbo št. 1225/2009, izrecno zahteva, da se z metodo, uporabljeno pri pregledu, spoštujejo zahteve iz člena 2 te uredbe, pri takem pregledu ni mogoče izvesti prilagoditve, ki ni dovoljena na podlagi člena 2(10)(b) navedene uredbe.

Tako ob tem, da je asimetrija, zaradi katere je bila uporabljena prilagoditev pri prvotni preiskavi, in sicer prilagoditev na podlagi „vključenega davka na dodano vrednost“ zaradi upoštevanja delnega vračila tega davka od izvoza ni več podana, ponovna vzpostavitev simetrije med normalno vrednostjo in izvozno ceno, ki je cilj vsake prilagoditve na podlagi člena 2(10) osnovne protidumpinške uredbe pri pregledu ni več potrebna. Od takrat, ko ni več bilo elementa, ki je povzročal asimetrijo pri prvotni preiskavi, to je delnega vračila davka na dodano vrednost od izvoza namreč ni bila več potrebna nikakršna obravnava te asimetrije in s tem nobena prilagoditev, neodvisno od dejansko uporabljene metode prilagoditve. Ker so se torej okoliščine, ki so utemeljevale prilagoditev, spremenile, je Splošno sodišče pravilno presodilo, da ne gre za spremembo metode, temveč za to, da pogoji za tako prilagoditev niso bili izpolnjeni, ter dodatno pojasnilo, da bi bila tudi ob predpostavki, da bi šlo za spremembo metode, ta zaradi spremenjenih okoliščin utemeljena.

(Glej točke 27, 29 in od 36 do 38.)
Člena 45 PDEU in 48 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki svojim državljanom, ki so zaposleni pri mednarodni organizaciji s sedežem na ozemlju druge države članice, ne omogoča prenosa kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic, ki so jih pridobili prej na ozemlju svoje države članice, v pokojninsko shemo te organizacije ob neobstoju sporazuma med to državo članico in navedeno mednarodno organizacijo, ki bi omogočal možnost takega prenosa.

Če pa mehanizma prenosa kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic, pridobljenih prej v državi članici, v pokojninsko shemo novega delodajalca v drugi državi članici ni mogoče uporabiti, je treba člen 45 PDEU razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki za pridobitev pravice do starostne pokojnine ne omogoča upoštevanja dobe zaposlitve, ki jo je državljan Evropske unije dopolnil pri mednarodni organizaciji s sedežem na ozemlju druge države članice.

Zaradi take ureditve za osebe, ki so uresničile pravico do prostega gibanja in katerih delovna ali zavarovalna doba ne dosega minimalne dobe, določene z nacionalno zakonodajo za pridobitev pravice do pokojnine, namreč obstaja nevarnost, da izgubijo možnost prejemanja starostne pokojnine, do katere bi imele pravico, če ne bi sprejele zaposlitve v drugi državi članici pri mednarodni organizaciji. Taka ureditev zato lahko ovira uresničevanje pravice do prostega gibanja.

(Glej točki 46 in 49 ter izrek.)
Člen 4(1) Direktive 2010/13/EU o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev, načelo enakega obravnavanja in člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da načeloma ne nasprotujejo nacionalnemu pravilu, kot je to v postopku v glavni stvari, ki predpisuje časovne omejitve televizijskega oglaševalskega prostora, ki so za izdajatelje plačljivih televizijskih programov strožje od omejitev, določenih za brezplačne, če je upoštevano načelo sorazmernosti, kar mora preučiti predložitveno sodišče.

Namen načel in ciljev pravil, ki se nanašajo na čas oddajanja televizijskih oglasov, ki jih določajo direktive o avdiovizualnih medijskih storitvah, je vzpostaviti uravnoteženo varstvo finančnih interesov izdajateljev televizijskih programov in oglaševalcev na eni strani ter interesov imetnikov pravic, to je avtorjev in ustvarjalcev, in potrošnikov kot televizijskih gledalcev na drugi strani. Uravnoteženo varstvo teh interesov se razlikuje glede na to, ali izdajatelji televizijskih programov slednje oddajajo plačniško, ker imajo prvi prihodke od naročnine gledalcev, drugi pa niso deležni tovrstnega neposrednega financiranja in se morajo financirati bodisi z zbiranjem prihodkov od televizijskega oglaševanja bodisi iz drugih virov. Poleg tega je položaj gledalcev objektivno različen zato, ker imajo gledalci plačljivega televizijskega programa neposredno ekonomsko povezavo s svojim izdajateljem televizijskega programa in plačujejo za prejemanje televizijskega programa.

Glede prostega zagotavljanja storitev, določenega v členu 56 PDEU, zadevna nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari lahko pomeni oviro tej svoboščini. Vendar je zaščita potrošnikov pred prekomernim ekonomskim oglaševanjem nujni razlog v splošnem interesu, ki lahko opraviči omejitve prostega pretoka storitev, pod pogojem, da je uporaba te omejitve primerna za zagotovitev uresničitve zadevnega cilja in ne sme preseči tega, kar je potrebno za dosego tega cilja.

(Glej točke od 18 do 20, 22, 24, 26 in izrek.)
(Glej točke od 42 do 44 in 48.)

V skladu s to določbo velja, da če je stranka pozvana, naj se pisno opredeli do posledic sprejetja sporne uredbe, zlasti glede na predmet tožbe, lahko pričakuje, da bo Splošno sodišče, če bo menilo, da je tožba postala brezpredmetna, odločilo s sklepom, saj gre za enega od primerov iz navedenega člena 113, o katerem Splošno sodišče lahko odloči kadar koli. V teh pogojih ne gre za kršitev pravice do poštenega sojenja, zagotovljene s členom 47 Listine o temeljnih pravicah, saj je Splošno sodišče zainteresirano stranko pozvalo, naj se izreče o nadaljnjem obstoju predmeta tožbe.

Pravni interes tožeče stranke mora ob upoštevanju predmeta tožbe obstajati ob vložitvi tožbe, sicer ta ni dopustna. Predmet spora in pravni interes morata obstajati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, kar predpostavlja, da ima lahko stranka, ki tožbo vloži, z izidom te tožbe korist. V zvezi s tem je nadaljnji obstoj pravnega interesa tožeče stranke treba presojati in concreto, pri tem pa upoštevati zlasti posledice domnevne nezakonitosti in naravo domnevno povzročene škode.

V zvezi s tožbo za razglasitev ničnosti Uredbe Komisije, s katero je bilo ime tožeče stranke uvrščeno na seznam oseb in subjektov, na katere se nanašajo omejevalni ukrepi, sprejeti proti nekaterim osebam in subjektom, povezanim z Osamo bin Ladnom, mrežo Al Kaida in talibani, okoliščina, da je po vložitvi tožbe izpodbijani akt nehal učinkovati, saj je bilo ime tožeče stranke izbrisano z navedenega seznama, ne vpliva na nadaljnji obstoj pravnega interesa za razglasitev ničnosti, saj lahko priznanje domnevne nezakonitosti tožeči stranki koristi. Tako je zato, ker so imeli omejevalni ukrepi, sprejeti proti tožeči stranki, številne negativne posledice in pomemben vpliv na pravice in svoboščine oseb, na katere so se nanašali. Poleg zamrznitve sredstev širokega obsega, ki spremeni tako poklicno kot družinsko življenje oseb, na katere se nanaša, in preprečuje sklepanje številnih pravnih aktov, je treba upoštevati tudi osramotitev in nezaupanje, ki spremljata javno označitev oseb za povezane s teroristično organizacijo.

V teh okoliščinah pravni interes tožeče stranke še naprej obstaja glede učinkov izpodbijanega akta od dneva začetka njegove veljave do dneva njegove razveljavitve, zato da sodišče Unije potrdi, da na ta seznam ne bi smela biti uvrščena ali da nanj ne bi smela biti uvrščena po postopku, ki so ga vodile institucije Unije. Čeprav namreč sama potrditev nezakonitosti izpodbijanega akta ne more odpraviti premoženjske škode ali ogrožanja zasebnega življenja, pa lahko popravi njegov položaj ali zagotovi neke vrste povračilo nepremoženjske škode, ki mu je nastala zaradi te nezakonitosti, in tako upraviči nadaljnji obstoj njegovega pravnega interesa. V zvezi s tem velja, da interes za razglasitev ničnosti akta še naprej obstaja ne glede na to, da ni potrebe ali v praksi ni izvedljivo, da tožena institucija sprejme ukrepe za izvršitev ničnostne sodbe v skladu s členom 266 PDEU.

(Glej točke 61, 65, od 70 do 72, 79, 80 in 82.)
Keywords

Summary



Keywords

1. Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Vprašanje, zastavljeno glede spora, opredeljenega znotraj države članice – Pristojnost glede morebitne uporabe pravila prava Unije za navedeni spor zaradi prepovedi diskriminacije, ki jo določa nacionalno pravo

(člen 267 PDEU)

2. Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Arhitekti – Priznavanje diplom in nazivov – Dejavnost na objektih umetniškega pomena – Ureditev države gostiteljice, ki določa, da morajo osebe, ki jim je dokazilo o formalni kvalifikaciji, na podlagi katerega lahko opravljajo dejavnosti na arhitekturnem področju in ki je navedeno v členu 11, izdala druga država članica, v tej zadnji državi ne smejo opravljati dejavnosti v zvezi z objekti umetniškega pomena, opraviti posebno preverjanje poklicne usposobljenosti na področju kulturnih objektov – Nedopustnost

(Direktiva Sveta 85/384, člena 10 in 11)

Summary

1. Glej besedilo odločbe.

(Glej točki 34 in 35.)

2. Člena 10 in 11 Direktive 85/384 je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa, da osebe, ki jim je dokazilo o formalni kvalifikaciji izdala država članica, ki ni država članica gostiteljica, na podlagi katerega lahko opravljajo dejavnosti na arhitekturnem področju in ki je izrecno navedeno v členu 11, v tej zadnji državi ne smejo opravljati dejavnosti v zvezi z objekti umetniškega pomena, razen če pri posebnem preverjanju poklicne usposobljenosti, če je to potrebno, izkažejo, da izpolnjujejo posebne zahteve s področja kulturnih objektov.

(Glej točko 52 in izrek.)
40

Najprej je treba opozoriti, da imajo v skladu s členom 255(1) in (2) ES vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali sedežem v eni od držav članic pravico dostopa do dokumentov institucij Unije, pri čemer je treba upoštevati načela in pogoje, ki se določijo po postopku iz člena 251 ES. Namen Uredbe št. 1049/2001 je, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 4 in členu 1, javnosti zagotoviti pravico do čim širšega dostopa do dokumentov institucij. Iz te uredbe, zlasti iz njene uvodne izjave 11 in člena 4, ki v zvezi s tem določa izjeme, je razvidno tudi, da za to pravico do dostopa prav tako veljajo nekatere omejitve v javnem ali zasebnem interesu (glej zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Technische Glaswerke Ilmenau, točka 51, in Švedska in drugi proti API in Komisiji, točki 69 in 70; ter sodbi z dne 28. junija 2012 v zadevi Komisija proti Éditions Odile Jacob, C‑404/10 P, točka 111, in Komisija proti Agrofert Holding, C‑477/10 P, točka 53).
Člen 3(5) Direktive 2003/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES v povezavi s Prilogo A k tej direktivi in člen 3(3) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2003/55/ES z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih notranjega trga z zemeljskim plinom in o razveljavitvi Direktive 98/30/ES v povezavi s Prilogo A k tej direktivi je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopkih v glavni stvari, ki določa vsebino potrošniških pogodb o dobavi električne energije in plina, za katere velja splošna obveznost oskrbe, in vključuje možnost spremembe tarife za to dobavo, vendar ne zagotavlja, da so potrošniki pred začetkom veljavnosti te spremembe pravočasno obveščeni o razlogih in pogojih zanjo ter njenem obsegu.
7

Člen 1 deželnega zakona št. 12 „Predpisi o opravljanju optičnih dejavnosti in o spremembi deželnega zakona št. 28 z dne 22. februarja 1999“ (legge regionale no. 12 „Disciplina dell’esercizio dell’attività di ottico e modifica alla legge regionale 22 febbraio 1999, n. 28“) z dne 9. julija 2004 (Gazzetta ufficiale della Regione Siciliana št. 30 z dne 16. julija 2004, v nadaljevanju: deželni zakon št. 12/2004) določa: „1. Pristojni občinski organ ob izdaji dovoljenja za izvajanje optičnih dejavnosti, poleg vpisa v poseben register iz člena 71 deželnega zakona št. 25 z dne 1. septembra 1993 upošteva razmerje med številom prebivalcev in številom optik, da zagotovi razumno distribucijo ponudbe na ozemlju. To razmerje je ena optika na vsakih 8000 prebivalcev. Razdalja med eno in drugo optiko mora znašati vsaj 300 metrov. Navedeni omejitvi ne veljata za optike, ki so imele svoj sedež v najetem lokalu ter ga prenesle na lokal v njihovi lasti ali ki jim je bila odpovedana najemna pogodba ali so bile prisiljene k prenosu iz drugih razlogov višje sile. Izjema so dovoljenja, ki so bila že izdana na dan uveljavitve tega zakona. 2. Kadar obstajajo dokazane teritorialne zahteve, pristojni občinski organ ne glede na določbe odstavka 1 in po pridobitvi obveznega mnenja pokrajinskega odbora pri gospodarski zbornici iz člena 8 pravilnika o izvajanju člena 71 deželnega zakona št. 15 z dne 1. septembra 1993, ki je bil izdan s predsedniško uredbo št. 64 z dne 1. junija 1995, izda dovoljenje ali prenese že obstoječe dovoljenje. 3. V občinah z manj kot 8000 prebivalci pa lahko pristojni občinski organ, ne da bi pridobil mnenje odbora iz odstavka 2, izda največ dve dovoljenji. Izvzete so vloge, ki so bile vložene pred uveljavitvijo tega zakona.“
3

V uvodnih izjavah od 6 do 8, od 11 do 14, 17 in 18 Direktive o nepoštenih poslovnih praksah je navedeno: „(6) Ta direktiva […] približuje zakonodaje držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, vključno z nepoštenim oglaševanjem, ki neposredno škodujejo ekonomskim interesom potrošnikov […] Ne zajema niti ne vpliva na posamezne nacionalne zakonodaje o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodujejo samo ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med trgovci; […] (7) Ta direktiva obravnava poslovne prakse, ki so neposredno povezane z vplivanjem na odločitve potrošnikov o poslu v zvezi z izdelki. […] (8) Ta direktiva neposredno ščiti ekonomske interese potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami podjetij v razmerju do potrošnikov. […] […] (11) Z visoko stopnjo približanja, doseženo s približevanjem nacionalnih določb na podlagi te direktive, je vzpostavljena visoka skupna raven varstva potrošnikov. Ta direktiva določa enotno splošno prepoved tistih nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. […] (12) Z uskladitvijo se bo znatno povečala pravna varnost za potrošnike in podjetja. Potrošniki in podjetja se bodo lahko zanesli na enotni ureditveni okvir, temelječ na jasno opredeljenih pravnih pojmih, ki bodo urejali vse vidike nepoštenih poslovnih praks po celotni EU. […] (13) Za dosego ciljev Skupnosti z odstranitvijo ovir na notranjem trgu je treba nadomestiti obstoječe, med državami članicami razlikujoče se splošne klavzule in pravna načela. Enotna skupna splošna prepoved, kakor jo določa ta direktiva, zajema nepoštene poslovne prakse, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. […] Splošno prepoved sestavljajo pravila o dveh vrstah poslovnih praks, ki veljata za daleč najobičajnejši, to so zavajajoče poslovne prakse in agresivne poslovne prakse. (14) Zaželeno je, da zavajajoče poslovne prakse zajemajo prakse, vključno zavajajoče oglaševanje, ki z zavajanjem potrošniku preprečijo, da izbere ob poznavanju vseh pomembnih dejstev in torej učinkovito. […] […] (17) Zaželeno je, da se za zagotovitev večje pravne varnosti opredelijo poslovne prakse, ki veljajo v vseh okoliščinah za nepoštene. Priloga I vsebuje torej izčrpen seznam vseh takšnih praks. To so edine poslovne prakse, ki lahko veljajo za nepoštene, ne da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi določb iz členov 5 do 9. […] (18) […] V skladu z načelom sorazmernosti in z namenom omogočiti dejansko uporabo v njej zajetih varovalnih ukrepov ta direktiva kot merilo postavlja povprečnega potrošnika, ki je razumno obveščen, pozoren in pazljiv in ob upoštevanju družbenih, kulturnih in jezikovnih dejavnikov, v skladu z razlago Sodišča […]“
1.

Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki brez razlikovanja uporablja pristojbino za zasebno razmnoževanje ob prvem dajanju nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet v komercialne namene in odplačno, in hkrati določa pravico do povračila plačanih pristojbin za primer, v katerem končna uporaba teh nosilcev podatkov na spada v primer iz navedene določbe, kadar ob upoštevanju okoliščin vsakega nacionalnega sistema in omejitev, ki jih nalaga ta direktiva, praktične težave utemeljujejo tak sistem financiranja pravičnega nadomestila in je pravica do povračila učinkovita ter preveč ne otežuje vračila plačane pristojbine, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
18

Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (vrhovno sodišče Republike Madžarske), ki odloča o kasacijski pritožbi zoper to sodbo, ki jo je vložila navedena uprava, in ki meni, da je rešitev spora, o katerem odloča, odvisna od razlage določb Uredbe št. 1931/2006, je prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje: „1. Ali je treba člen 5 Uredbe […] št. 1931/2006[…], ki določa, da lahko najdaljše neprekinjeno bivanje traja tri mesece, predvsem ob upoštevanju členov 2(a) in 3(3) navedene uredbe razlagati tako, da ta uredba na podlagi dvostranskih sporazumov med državami članicami in tretjimi državami v smislu člena 13 te uredbe dopušča večkratni vstop in izstop ter najdaljše neprekinjeno bivanje treh mesecev, tako da lahko obmejni prebivalec z dovoljenjem za obmejni promet pred potekom treh mesecev bivanja prekine neprekinjeno bivanje ter je po ponovnem prečkanju meje upravičen do ponovnega trimesečnega neprekinjenega bivanja? 2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se v skladu s členom 5 [Uredbe št. 1931/2006] lahko šteje, da je neprekinjeno bivanje prekinjeno, če sta izstop in vstop opravljena isti dan ali v zaporednih dnevih? 3. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, na drugo vprašanje pa nikalen, kolikšen časovni presledek oziroma katero drugo merilo za presojo je treba upoštevati, zato da se za namene člena 5 [Uredbe št. 1931/2006] ugotovi, da je bilo neprekinjeno bivanje prekinjeno? 4. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali se določba iz člena 5 [Uredbe št. 1931/2006], ki določa, da najdaljše neprekinjeno bivanje traja tri mesece, lahko razlaga tako, da je treba čas, ki je potekel med večkratnim izstopom in vstopom, sešteti in da je treba, če seštevek doseže 93 dni (3 mesece), glede na člen 20(1) Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma […] – ali glede na druga pravila prava schengenskega prostora – šteti, da na podlagi dovoljenja za obmejni promet ni več mogoče uveljavljati pravice do bivanja za obdobje šestih mesecev od prvega vstopa? 5. Če je odgovor na četrto vprašanje pritrdilen, ali je treba pri seštevanju upoštevati večkratni vstop in izstop v istem dnevu ter tudi enkratni vstop in izstop v istem dnevu in katero računsko metodo je treba uporabiti za to?“