ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke od 31 do 35.)

Iz take zaveze, navedene v predlogu za priznanje pokojninske dobe, tako ne izhaja niti nova obveznost zadevne institucije niti posledično sprememba pravnega položaja zadevne osebe, zlasti ker – tudi če zadevna oseba soglaša s prenosom pokojninskih pravic, ki jih je pridobila v drugem sistemu, v pokojninski sistem Unije – institucija, ki poda predlog, po prenosu kapitalskega zneska, ki ga sporoči nacionalni sklad, nima ustrezne obveznosti, da zadevni osebi samodejno prizna število let pokojninske dobe, navedeno v prvotnem predlogu, na podlagi katerega je uradnik potrdil svojo namero, da navedeni kapital prenese v pokojninski sistem Unije.

V zvezi s tem se zadevna institucija v fazi predloga za priznanje pokojninskih pravic zaveže le k temu, da bo za položaj zadevne osebe pravilno uporabila člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom in splošne izvedbene določbe. Ta obveznost institucije izhaja neposredno iz zadevnih določb Kadrovskih predpisov, tudi če se institucija ni izrecno zavezala.

Priznanje pokojninske dobe je namreč mogoče le, če uradnik soglaša s postopkom za prenos kapitalske vrednosti pokojninskih pravic, ki jih je zadevna oseba pred tem pridobila v zadevnem zunanjem pokojninskem skladu, v pokojninski sistem Unije, pri čemer to soglasje izhaja iz predloga za priznanje pokojninske dobe, ki ga organ, pristojen za imenovanja, ali organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, poda na podlagi začasnega kapitalskega zneska, ki ga sporoči zadevni nacionalni pokojninski sklad.

V okviru postopka za prenos pokojninskih pravic iz člena 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom je akt, ki posega v položaj, zoper katerega je na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov mogoče vložiti tožbo, odločba, ki jo – odvisno od primera – sprejme organ, pristojen za imenovanja, ali organ, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi, po dejanskem prenosu kapitalske vrednosti pokojninskih pravic, ki jih je zadevna oseba pridobila pred nastopom dela v Uniji. Nasprotno predlog za priznanje pokojninskih pravic, če ga zadevna oseba sprejme, ni akt, ki posega v položaj, zoper katerega je na podlagi člena 270 PDEU in člena 91(1) Kadrovskih predpisov mogoče vložiti tožbo.

Sodišče Unije lahko v skladu z načelom ekonomičnosti postopka ugotovi, da ni treba posebej odločiti o predlogih, usmerjenih zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, če se ugotovi, da ti predlogi nimajo samostojne vsebine in se dejansko prekrivajo s tistimi, ki so usmerjeni zoper akt, zoper katerega je bila vložena pritožba. Zlasti je lahko tako, če navedeno sodišče ugotovi, da odločba o zavrnitvi pritožbe zgolj potrjuje akt, zoper katerega je bila vložena ta pritožba, in da ta akt poleg tega ni akt, ki posega v položaj, v smislu člena 90 Kadrovskih predpisov.

(Glej točko 38.)

Napotitev na:

Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 21. septembra 2011, Adjemian in drugi/Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, točka 33;

Sodišče za uslužbence: sodba z dne 19. novembra 2014, EH/Komisija, F‑42/14, EU:F:2014:250, točka 85.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

Uradniki – Tožbe uradnikov – Pravni interes – Nujnost obstoječega in dejanskega interesa – Presoja v času vložitve tožbe – Tožba, s katero lahko tožeča stranka pridobi korist

(Kadrovski predpisi, člena 90 in 91)

Uradnik ali nekdanji uradnik ima v okviru tožbe, vložene na podlagi členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov, pravico predlagati razglasitev ničnosti akta, ki posega v njegov položaj v smislu člena 90(2), če ima ob vložitvi tožbe dovolj velik obstoječ in dejanski interes za razglasitev ničnosti tega akta, pri čemer tak interes predpostavlja, da bi ugoditev predlogu zanj lahko imela koristi.

(Glej točko 22)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 29. november 2006, Agne-Dapper in drugi proti Komisiji in drugim, T‑35/05, T‑61/05, T‑107/05, T‑108/05 in T‑139/05, točka 35, in navedena sodna praksa.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 24. maja 2012

Zadeva F‑91/11

Ciprian-Calin Alionescu

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci – Zaposlovanje – Javni natečaj – Odločba o podaljšanju roka za prijavo – Neobstoj pritožbe – Očitna nedopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero C. Alionescu predlaga razglasitev ničnosti odločbe, s katero je Evropski urad za izbor osebja (EPSO) odločil o šesturnem podaljšanju roka za prijavo na javna natečaja EPSO/AD/206/11 in EPSO/AD/207/11, in sprejetje ukrepov v zvezi s to razglasitvijo ničnosti.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Tožeča stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Odločba o podaljšanju roka za prijavo na natečaj Evropskega urada za izbor osebja (EPSO) – Neobstoj predhodne upravne pritožbe – Očitna nedopustnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

Razen v primeru, v katerem je tožba vložena zoper akt, ki ga ni izdal neposredno organ, pristojen za imenovanja, kot je odločba natečajne komisije ali ocenjevalno poročilo, predhodna nevložitev pritožbe v določenem roku povzroči nedopustnost tožbe.

Pred tožbo zoper odločbo o podaljšanju roka za prijavo na natečaj, ki jo je sprejel Evropski urad za izbor osebja (EPSO) kot organizator natečaja, in ne natečajna komisija, je treba nujno vložiti predhodno upravno pritožbo. Če take pritožbe ni bilo, je taka tožba očitno nedopustna.

(Glej točke od 15 do 17.)

Napotitev na:

Sodišče: 10. junij 1987, Pomar proti Komisiji, 317/85, točki 11 in 13;

Sodišče prve stopnje: 20. junij 1990, Burban proti Parlamentu, T‑133/89, točka 17; 16. julij 1992, Della Pietra proti Komisiji, T‑1/91, točka 23;

Sodišče za uslužbence: 9. december 2008, T proti Komisiji, F‑106/05, točka 84.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE

(prvi senat)

z dne 10. septembra 2014

Kate Armitage-Wilson

proti

Evropskemu policijskemu uradu (Europol)

„Javni uslužbenci — Postopek — Odmera stroškov“

Predmet:

Vloga za odmero stroškov, ki se lahko povrnejo, ki jo je na podlagi člena 92 Poslovnika vložila K. Armitage-Wilson na podlagi sodbe, izrečene v zadevi Armitage-Wilson/Europol (F‑36/09, EU:F:2010:62).

Odločitev:

Skupni znesek stroškov, ki jih mora Evropski policijski urad povrniti K. Armitage-Wilson, znaša 1343,18 EUR, na ta znesek pa se zaračunajo zamudne obresti od datuma vročitve tega sklepa do datuma plačila, po obrestni meri, izračunani na podlagi obrestne mere Evropske centralne banke za glavne operacije refinanciranja, ki se je uporabljala v zgoraj navedenem obdobju, povečani za dve točki.

Povzetek

Sodni postopek – Stroški – Odmera – Stroški, ki se lahko povrnejo – Dejavniki, ki jih je treba upoštevati – Sporazum med stranko in njenim odvetnikom glede njegove nagrade – Izključitev

(člen 91(b) Poslovnika Sodišča za uslužbence)

Sodišče Unije ni pristojno za določitev nagrade, ki jo morajo stranke plačati svojim odvetnikom, temveč mora določiti znesek, do katerega se lahko za ta plačila zahteva povrnitev stroškov od stranke, ki ji je bilo naloženo plačilo stroškov. Iz tega sledi, da dokazilo o plačilu stroškov, katerih povračilo se zahteva, ni nujno, da bi Sodišče za uslužbence določilo stroške, ki se lahko povrnejo.

Sodišču Unije namreč pri odločanju o odmeri stroškov ni treba upoštevati morebitnega sporazuma, ki so ga v zvezi s tem sklenili zadevna stranka in njeni zastopniki ali svetovalci.

Zato dejstvo, da so se tožeča stranka in njeni odvetniki v sporazumu dogovorili, da tožeča stranka svojim odvetnikom ne bo izplačala nagrade, ne vpliva na pravico tožeče stranke, da se ji povrnejo stroški, ki so nastali v okviru postopka v glavni stvari.

(Glej točke 14, 19 in 20.)

Napotitev na:

Sodišče: sklepi Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisija, 318/82, EU:C:1985:468, točka 2; C.A.S./Komisija, C‑204/07 P‑DEP, EU:C:2009:526, točka 13; in Kronofrance/Nemčija in drugi, C‑75/05 P‑DEP in C‑80/05 P‑DEP, EU:C:2013:458, točka 30.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 18. februarja 2009

Zadeva F-42/08

Luigi Marcuccio

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Odškodninska tožba – Neupoštevanje razumnega roka za vložitev odškodninskega zahtevka – Očitna nedopustnost“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero L. Marcuccio v bistvu predlaga, naj se Komisiji naloži plačilo odškodnine za škodo, ki mu je nastala, ker naj bi Komisija obvestilo poslala na številko telefaksa, ki je ne bi smela uporabljati.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

Povzetek

Uradniki – Pravno sredstvo – Roki – Odškodninski zahtevek, naslovljen na institucijo – Upoštevanje razumnega roka

(Statut Sodišča, člen 46; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90)

Uradniki ali uslužbenci morajo v razumnem roku instituciji predložiti vsak zahtevek, s katerim od Skupnosti zahtevajo odškodnino za škodo, ki jo je mogoče pripisati Skupnosti, in to od trenutka, ko so izvedeli za položaj, zaradi katerega se pritožujejo. Razumnost roka je treba presojati glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na pomen spora za zainteresirano stranko, zapletenost zadeve in ravnanje vpletenih strank.

V zvezi s tem je treba upoštevati tudi primerjavo, ki jo ponuja petletni zastaralni rok, določen v členu 46 Statuta Sodišča za tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti. Vendar petletni rok ne more biti toga in nedotakljiva meja, pod katero bi bil vsak zahtevek dopusten ne glede na čas, ki ga je tožeča stranka potrebovala za vložitev zahtevka pri upravi, in okoliščine zadeve.

(Glej točke od 19 do 22.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 5. oktober 2004, Eagle in drugi proti Komisiji, T-144/02, ZOdl., str. II-3381, točki 65 in 66;

Sodišče za uslužbence: 1. februar 2007, Tsarnavas proti Komisiji, F-125/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točki 76 in 77.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 12. junija 2009

Zadeva F-68/08

Rudolf Sluiter

proti

Evropskemu policijskemu uradu (Europol)

„Javni uslužbenci – Osebje Europola – Nepodaljšanje pogodbe – Pogodba za nedoločen čas – Dopustnost – Pravni interes – Tožba zoper odločbo, ki je bila ob vložitvi tožbe umaknjena – Neobstoj predhodne pritožbe“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 40(3) Konvencije na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji o ustanovitvi Evropskega policijskega urada (Konvencija o Europolu) in člena 93(1) Kadrovskih predpisov Europola, s katero R. Sluiter predlaga razglasitev ničnosti odločbe direktorja Europola z dne 4. oktobra 2007 o zavrnitvi podaljšanja njegove pogodbe in ponudbe pogodbe za nedoločen čas, odločbe direktorja Europola z dne 29. aprila 2008 o zavrnitvi njegove pritožbe zoper navedeno odločbo z dne 4. oktobra 2007 in odločbe direktorja Europola z dne 12. junija 2008 o ponovni zavrnitvi podaljšanja njegove pogodbe.

Odločitev: Tožba se zavrne. Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

Povzetek

Uradniki – Pravno sredstvo – Pravni interes – Presoja ob vložitvi tožbe – Umik izpodbijane odločbe

Na stopnji vložitve tožbe mora obstajati pravni interes, ki je nujen pogoj za njeno dopustnost. Zato ničnostna tožba zoper odločbo, ki je bila iz pravnega reda umaknjena pred vpisom tožbe v register, ni dopustna, ker je bila po ponovni preučitvi sprejeta nova odločba iz drugačnih razlogov in na podlagi drugačnih dejstev od tistih, na katera se je opirala uprava ob sprejetju prve odločbe. Nova odločba ni potrditvena, temveč samostojna odločba, ki nadomešča prejšnjo odločbo.

(Glej točke 33, 34, 36 in 37.)

Napotitev na:

Sodišče: 7. junij 2007, Wunenburger proti Komisiji, C-362/05 P, ZOdl., str. I-4333, točka 42;

Sodišče prve stopnje: 18. junij 1992, Turner proti Komisiji, T-49/91, Recueil, str. II-1855, točke od 24 do 26; 13. december 1996, Lebedef proti Komisiji, T-128/96, RecFP, str. I-A-629 in II-1679, točki 19 in 21; 29. september 1999, Neumann in Neumann-Schölles proti Komisiji, T-68/97, RecFP, str. I-A-193 in II-1005, točka 58; 27. januar 2000, TAT European Airlines proti Komisiji, T-49/97, Recueil, str. II-51, točke od 30 do 36; 24. april 2001, Torre in drugi proti Komisiji, T-159/98, RecFP, str. I-A-83 in II-395, točka 28; 5. marec 2004, Liakoura proti Svetu, T-281/03, RecFP, str. I-A-61 in II-249, točke od 36 do 38; 13. september 2005, Fernández-Gómez proti Komisiji, T-272/03, ZOdl. JU, str. I-A-229 in II-1049, točke 36 in od 42 do 44;

Sodišče za uslužbence: 15. julij 2008, Pouzol proti Računskemu sodišču, F-28/08, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točke od 45 do 50.
Staff case summary



Staff case summary

Povzetek

Uradniki – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Obveznost naslovitve posamične odločbe na uradnika v jeziku, ki ga ta zelo dobro pozna

(člen 21 ES; Listina o temeljnih pravicah, člen 41(4); Poslovnik Komisije, Priloga, točka 4)

Institucije morajo v skladu z dolžnostjo skrbnega ravnanja posamično odločbo na uradnika nasloviti v jeziku, ki ga ta zelo dobro pozna.

Niti iz člena 21, tretji odstavek, ES, niti iz točke 4 kodeksa dobrega upravnega ravnanja, niti iz člena 41(4) Listine o temeljnih pravicah ni mogoče sklepati, da bi morala biti vsaka odločitev, ki jo institucija Skupnosti naslovi na svojega uradnika, napisana v jeziku prvotnega dopisovanja. Navedene določbe se namreč uporabljajo v razmerjih med institucijami in njihovimi uslužbenci le, kadar ti naslovijo besedilo na institucije samo kot državljani Unije, ne pa kot uradniki ali drugi uslužbenci Skupnosti. Če bi morale institucije vsekakor odgovoriti na zahtevo uradnika v istem jeziku, kot je bil uporabljen v navedeni zahtevi, bi to institucijam povzročilo nepremostljive težave.

(Glej točke od 29 do 33.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 23. marec 2000, Rudolph proti Komisiji, T-197/98, RecFP, str. I-A-55 in II-241, točka 46; 7. februar 2001, Bonaiti Brighina proti Komisiji, T-118/99, RecFP, str. I-A-25 in II-97, točka 13; 17. maj 2006, Lavagnoli proti Komisiji, T-95/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-121 in II-A-2-569, točka 48;

Sodišče za uslužbence: 13. december 2007, Duyster proti Komisiji, F-51/05 in F-18/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točki 58 in 59.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)

z dne 10. julija 2008

Zadeva F-141/07

Daniele Maniscalco

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Razvrstitev v naziv – Pogodba o zaposlitvi pogodbenega uslužbenca – Dopustnost – Akt, ki posega v položaj – Upoštevanje rokov iz Kadrovskih predpisov“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero D. Maniscalco v bistvu predlaga razglasitev ničnosti odločbe organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi, s katero je bila zavrnjena njegova pritožba zoper odločbo o razvrstitvi v naziv 13, plačilni razred 1, funkcionalne skupine IV, kakor izhaja iz njegove pogodbe o zaposlitvi pogodbenega uslužbenca.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

1. Uradniki – Tožba – Predhodna upravna pritožba – Roki – Kogentno pravo – Začetek

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90(2) in 91; Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 117)

2. Postopek – Stroški – Predlog za odločanje v skladu s predpisi

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 87(1))

1. Pogodba, ki jo skleneta uslužbenec in institucija, začne učinkovati − in s tem posegati v položaj uslužbenca, če so določeni vsi elementi pogodbe, zlasti njegova razvrstitev − ob podpisu. Torej je treba od tega datuma izračunati rok za pravočasno vložitev pritožbe zoper odločbo o razvrstitvi pogodbenega uslužbenca, kakor izhaja iz njegove pogodbe, v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov, ki se po analogiji uporablja za pogodbene uslužbence na podlagi člena 117 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev. Te ugotovitve ni mogoče ovreči s trditvijo, da lahko vložitev pritožbe pred koncem poskusne dobe povzroči odpoved pogodbe po koncu navedenega obdobja. Upoštevanje take okoliščine bi namreč pomenilo, da se ne upošteva cilj rokov za vložitev pritožbe in tožbe, določenih v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov, ki je zagotoviti jasnost in varnost pravnih položajev ter njihovo naravo kot kogentno pravo, zaradi česar stranke ali sodišče z njimi ne morejo prosto razpolagati.

(Glej točke 20, 23, 25 in 27.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 11. julij 2002, Martínez Páramo in drugi proti Komisiji, združeni zadevi T-137/99 in T-18/00, RecFP, str. I-A-119 in II-639, točki 54 in 56; 14. februar 2005, Ravailhe proti Odboru regij, T-406/03, ZOdl. JU, str. I‑A-19 in II-79, točka 57; 5. marec 2007, Beyatli in Candan proti Komisiji, T‑455/04, še neobjavljen v ZOdl. JU, točka 37;

Sodišče za uslužbence: 6. marec 2008, R bis proti Komisiji, F-105/07, še neobjavljen v ZOdl. JU, točka 43.

2. V skladu s členom 87(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Predloga, predstavljenega v tožbenih predlogih, da se o stroških odloči v skladu s predpisi, ni mogoče obravnavati kot predlog, da se plačilo stroškov naloži stranki, ki ni uspela v sporu.

(Glej točki 31 in 33.)

Napotitev na:

Sodišče: 9. junij 1992, Lestelle proti Komisiji, C-30/91 P, Recueil, str. I-3755, točka 38; 29. april 2004, Parlament proti Ripi di Meani in drugim, C-470/00 P, Recueil, str. I-4167, točka 86.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

(prvi senat)

z dne 20. julija 2009

Zadeva F-86/07

Luigi Marcuccio

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Psihično nadlegovanje – Predlog za preiskavo – Očitna nedopustnost – Tožba, ki je očitno brez pravne podlage“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero L. Marcuccio v bistvu predlaga razglasitev ničnosti odločbe, s katero Komisija ni ugodila njegovi zahtevi, naj se začne preiskava glede psihičnega nadlegovanja, ki naj bi ga utrpel, ko je bil nameščen pri delegaciji Komisije v Angoli, in naložitev plačila odškodnine Komisiji zaradi škode, ki naj bi nastala zaradi domnevnega psihičnega nadlegovanja.

Odločitev: Tožba se zavrže kot delno očitno nedopustna in kot delno očitno brez pravne podlage. Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

Povzetek

1. Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pripravljalno dejanje – Poročilo Preiskovalnega in disciplinskega urada Komisije – Nedopustnost

(Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)

2. Uradniki – Obveznost uprave, da zagotovi pomoč – Obseg

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 24)

1. Pripravljalni ukrepi za končno odločbo pri pritožbah uradnikov ne posegajo v položaj, zato jih je mogoče izpodbijati le posredno, v tožbi zoper izpodbojne akte. Čeprav lahko nekateri le pripravljalni ukrepi posegajo v položaj uradnika, ker lahko vplivajo na vsebino poznejšega izpodbojnega akta, zoper navedene ukrepe ni mogoče vložiti neodvisne tožbe in jih je treba izpodbijati z opiranjem na tožbo zoper navedeni akt.

Ker je poročilo Preiskovalnega in disciplinskega urada Komisije le pripravljalni ukrep za končno odločbo, ki bi jo moral organ, pristojen za imenovanja, v obravnavanem primeru sprejeti, je treba predloge za razglasitev ničnosti navedenega poročila zavreči kot očitno nedopustne.

(Glej točki 39 in 40.)

Napotitev na:

Sodišče: 7. april 1965, Weighardt proti Komisiji, 11/64, Recueil, str. 365, 383; 11. julij 1968, Van Eick proti Komisiji, 35/67, Recueil, str. 481, 500; 14. februar 1989, Bossi proti Komisiji, 346/87, Recueil, str. 303, točka 23;

Sodišče prve stopnje: 6. april 2006, Camós Grau proti Komisiji, T-309/03, ZOdl., str. II-1173, točke od 46 do 58.

2. Kadar uprava obravnava dogodek, ki ni združljiv z redom in dobrim vzdušjem v službi, mora v skladu s svojo obveznostjo, da zagotovi pomoč, ukrepati z vso odločnostjo in odgovoriti tako hitro in skrbno, kot zahtevajo okoliščine obravnavanega primera, da ugotovi dejstva in sprejme ustrezne ukrepe. Za to zadostuje, da uradnik, ki od svoje institucije zahteva varstvo, predloži začetne dokaze glede resničnosti očitkov, ki naj bi jih bil deležen. Uprava mora v teh okoliščinah sprejeti ustrezne ukrepe, zlasti z izvedbo preiskave, da bi ugotovila dejstva, ki so razlog za pritožbo, v sodelovanju z njenim vlagateljem.

(Glej točko 47.)

Napotitev na:

Sodišče: 26. januar 1989, Koutchoumoff proti Komisiji, 224/87, Recueil, str. 99, točki 15 in 16;

Sodišče za uslužbence: 17. oktober 2007, Mascheroni proti Komisiji, F-63/06, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točka 36.
SKLEP SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)

z dne 14. decembra 2007

Zadeva F-21/07

Luigi Marcuccio

proti

Komisiji Evropskih skupnosti

„Javni uslužbenci – Uradniki – Odškodninska tožba – Domnevno nezakonita obravnava zdravstvenih podatkov – Nedopustnost – Neupoštevanje razumnega roka za vložitev odškodninskega zahtevka“

Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero L. Marcuccio predlaga predvsem povračilo škode, ki jo je domnevno utrpel zaradi vrste nezakonitih dejanj, ki naj bi jih nekateri uslužbenci Komisije storili zlasti pri obravnavi njegovih zdravstvenih podatkov.

Odločitev: Tožba se zavrže kot očitno nedopustna. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Povzetek

1. Postopek – Dopustnost tožbe – Presoja z vidika pravil, ki so veljala ob vložitvi tožbe

(Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 76)

2. Uradniki – Tožba – Roki – Odškodninski zahtevek, naslovljen na institucijo – Upoštevanje razumnega roka

(Statut Sodišča, člen 46; Kadrovski predpisi za uradnike, člen 90)

1. Čeprav je pravilo iz člena 76 Poslovnika Sodišča za uslužbence, po katerem lahko to sodišče s sklepom zavrne tožbo, ki jo je očitno treba zavreči ali zavrniti, procesno pravilo, ki se kot tako od datuma začetka njegove veljavnosti uporablja za vse spore, ki tečejo pred tem sodiščem, pa to ne velja za pravila, po katerih lahko to sodišče na podlagi navedenega člena šteje tožbo za očitno nedopustno in ki so lahko samo pravila, ki so veljala na datum vložitve tožbe.

(Glej točko 14.)

2. Uradniki ali uslužbenci morajo v razumnem roku instituciji predložiti vsak zahtevek, s katerim od Skupnosti zahtevajo odškodnino za škodo, ki jo je mogoče pripisati Skupnosti, in to od trenutka, ko so izvedeli za položaj, zaradi katerega se pritožujejo. Razumnost roka je treba presojati glede na posebne okoliščine vsake zadeve in zlasti glede na pomen spora za zainteresirano stranko, zapletenost zadeve in ravnanje vpletenih strank.

V zvezi s tem je treba upoštevati tudi primerjavo, ki jo ponuja petletni zastaralni rok, določen v členu 46 Statuta Sodišča za tožbo zaradi nepogodbene obveznosti. Vendar petletni rok ne more biti toga in nedotakljiva meja, pod katero bi bil vsak zahtevek dopusten ne glede na čas, ki ga je tožeča stranka potrebovala za vložitev zahtevka pri upravi, in okoliščine zadeve.

(Glej točke od 19 do 22.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: 5. oktober 2004, Eagle in drugi proti Komisiji, T‑144/02, ZOdl., str. II‑3381, točki 65 in 66; 1. februar 2007, Tsarnavas proti Komisiji, F‑125/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točki 76 in 77.