ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

V uvodnih izjavah od 3 do 5 in 15 Uredbe št. 1215/2012 je navedeno: „(3) [Evropska u]nija si je zastavila cilj ohranjati in razvijati območje svobode, varnosti in pravice, med drugim z lajšanjem dostopa do sodnega varstva, zlasti z načelom vzajemnega priznavanja sodnih in izvensodnih odločb v civilnih zadevah. Za postopno vzpostavitev takšnega območja mora Unija sprejeti ukrepe v zvezi s pravosodnim sodelovanjem v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, zlasti kadar so ti potrebni za pravilno delovanje notranjega trga. (4) Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznavanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter zagotavljanje hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb, sprejetih v državi članici. (5) Te določbe spadajo na področje pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah v smislu člena 81 Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU). […] (15) Pravila o pristojnosti bi morala biti čim bolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca. Pri tem bi morala taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta spora ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti, je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.“
4

V uvodnih izjavah 23 in 24 Uredbe št. 1346/2000 je navedeno: „(23) Ta uredba mora za zadeve, ki jih zajema, določiti enotne kolizijske norme, ki v okviru njihovega področja uporabe nadomeščajo nacionalna pravila mednarodnega zasebnega prava. Če ni določeno drugače, se mora uporabiti pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti (lex concursus). Ta kolizijska norma mora veljati za glavne postopke, pa tudi za lokalne. Lex concursus določa vse procesne in materialne posledice postopkov v primeru insolventnosti, za zadevne osebe in zadevna pravna razmerja. Ureja vse pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti. (24) Avtomatično priznavanje postopkov v primeru insolventnosti, za katere se praviloma uporablja pravo države, v kateri so bili uvedeni, lahko kolidira pravilom drugih držav članic o izvajanju pravnih dejanj. Za zagotovitev zaščite zakonitih pričakovanj in pravne varnosti v državah članicah, ki niso tiste, v katerih so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, je treba predvideti številne izjeme od splošnega pravila.“
39

Primarno pravo pa zavarovancu ne more zagotoviti, da bo preselitev v državo članico, ki ni njegova matična država članica, nevtralna z vidika socialne varnosti, zlasti glede dajatev za bolezen, starostnih pokojnin ali družinskih dodatkov. Spomniti je namreč treba, da je lahko selitev delavca v drugo državo članico, odvisno od primera in zaradi razlik med sistemi in zakonodajami držav članic, za zadevno osebo bolj ali manj ugodna z vidika socialne varnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra 2016, Adrien in drugi, C‑466/15, EU:C:2016:749, točka 27, in z dne 18. julija 2017, Erzberger, C‑566/15, EU:C:2017:562, točka 34).
2.

Pritožba – Razlogi – Zgolj ponovitev razlogov in trditev, predstavljenih pred Splošnim sodiščem – Nedopustnost – Izpodbijanje razlage oziroma uporabe prava Unije s strani Splošnega sodišča – Dopustnost (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člena 168(1)(d) in 169(2)) (Glej točke od 35 do 38.)
7

Člen 71(1) te direktive določa: „Če je za blago pri vnosu v [Unijo] začet eden od postopkov ali transakcij iz členov 156, 276 in 277 ali postopek začasnega uvoza s popolno oprostitvijo uvoznih dajatev ali zunanji tranzitni postopek, obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna DDV nastaneta šele v trenutku, ko se za to blago ti postopki ali transakcije končajo. Vendar, če je uvoženo blago zavezano carini, kmetijskim prelevmanom ali dajatvam z enakim učinkom, določenih v okviru skupne politike, obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna DDV nastaneta v trenutku nastanka obdavčljivega dogodka in obveznosti obračuna teh dajatev.“
1.

Carinska unija – Nastanek in izterjava carinskega dolga – Zavarovanje zneska carinskega dolga – Sporočitev zneska dajatev dolžniku v roku treh let od datuma nastanka carinskega dolga – Pojem dolžnika – Garant, ki daje zavarovanje zneska carinskega dolga – Izključitev – Zastaralni rok – Uporabnost – Neobstoj (Uredba Sveta št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1186/2009, člena 195 in 221(1) in (3)) (Glej točke od 35 do 38 ter točko 1 izreka.)
2.

Ernests Bernis, Oļegs Fiļs, OF Holding SIA in Cassandra Holding Company SIA nosijo svoje stroške in stroške Enotnega odbora za reševanje.
60

V zvezi z načelom učinkovitosti je Sodišče razsodilo, da je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali preveč otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju mesta te določbe v celotnem postopku, poteka tega postopka in njegovih posebnosti ter, po potrebi, načel, na katerih temelji nacionalni sodni sistem, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (sodba z dne 22. aprila 2021, Profi Credit Slovakia, C‑485/19, EU:C:2021:313, točka 53). Sodišče je štelo, da se ne more zahtevati, da se s spoštovanjem načela učinkovitosti v celoti nadomesti popolna pasivnost zadevnega potrošnika (sodba z dne 1. oktobra 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, točka 62).
Člen 9 navedene konvencije, naslovljen „Dostop do pravnega varstva“, v odstavkih od 3 do 4 določa:

„3. Poleg tega in brez vpliva na revizijske postopke [postopke s pravnimi sredstvi] iz prvega in drugega odstavka tega člena mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.

4. Poleg tega in brez vpliva na prvi odstavek tega člena morajo postopki iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena zagotavljati ustrezna in učinkovita pravna sredstva, vključno s sodno prepovedjo, če je ta primerna, in biti morajo pošteni, pravični, pravočasni in ne pretirano dragi. Odločitve po tem členu morajo biti izdane ali evidentirane v pisni obliki. Odločitve sodišč in po možnosti tudi drugih teles morajo biti javno dostopne.“
93

Pojem „objektivni razlogi“ v smislu določbe 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma je treba razumeti tako, da se nanaša na določene in konkretne okoliščine, ki označujejo določeno dejavnost in ki so posledično take, da v tem posebnem okviru upravičujejo veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za izvedbo katerih so bile take pogodbe o zaposlitvi sklenjene, in značilnosti, ki so z njimi neločljivo povezane, ali pa, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države članice (sodba z dne 24. junija 2021, Obras y Servicios Públicos in Acciona Agua, C‑550/19, EU:C:2021:514, točka 59 in navedena sodna praksa).
3

Člen 22 Estatuto dos Beneficios Fiscais (zakon o davčnih ugodnostih) je v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: EBF), določal: „1 – Za davek od dohodkov pravnih oseb so pod pogoji, določenimi v tem členu, zavezani skladi za vlaganja v vrednostne papirje, skladi za vlaganja v nepremičnine, družbe za vlaganje v vrednostne papirje in družbe za vlaganja v nepremičnine, ki se ustanovijo in poslujejo v skladu z nacionalno zakonodajo. […] 3 – Za ugotavljanje obdavčljivih dobičkov se ne upoštevajo dohodki, na katere se nanašajo členi 5, 8 in 10 [Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares (zakonik o davku od dohodkov pravnih oseb)], razen če ti dohodki izvirajo iz subjektov, ki so rezidenti ali imajo sedež v državi, na ozemlju ali v regiji, kjer velja precej ugodnejša davčna ureditev in ki je na seznamu, potrjenem z odredbo člana vlade, ki je pristojen za področje financ, niti odhodki, povezani s temi dohodki ali določeni v členu 23 A [Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Coletivas (zakonik o davku od dohodkov pravnih oseb)], niti dohodki – vključno s popusti – in odhodki v zvezi s provizijami za upravljanje ali drugimi vrstami provizij, plačanih subjektom, navedenim v odstavku 1. […] 6 – Subjekti iz odstavka 1 so oproščeni derrama municipal (občinski davek na dobiček) in derrama estadual (nacionalni davek na dobiček). 7 – Za združitve, delitve ali vpise s stvarnim vložkom med subjekti, ki so navedeni v odstavku 1, vključno s tistimi, ki nimajo pravne osebnosti, veljajo mutatis mutandis členi 73, 74, 76 in 78 zakonika o davku od dohodkov pravnih oseb, pri čemer je treba za vpise s stvarnim vložkom uporabiti ureditev v zvezi s prenosom sredstev, določeno v členu 73(3) istega zakonika. 8 – Posebne davčne stopnje, določene v členu 88 zakonika o davku od dohodkov pravnih oseb, se mutatis mutandis uporabijo v okviru te ureditve. […] 10 – Od dobičkov, ki jih prejmejo davčni zavezanci, navedeni v odstavku 1, se davek od dohodkov pravnih oseb ne odtegne pri viru. […] 14 – Določbe odstavka 7 se uporabljajo za posle, ki so omenjeni v navedenem odstavku in v katerih posredujejo subjekti, katerih sedež, dejanska uprava ali statutarni sedež je na portugalskem ozemlju ali v drugi državi članici Evropske unije ali pa v Evropskem gospodarskem prostoru, če v tem zadnjem primeru obstaja obveznost upravnega sodelovanja na področju izmenjave informacij in pomoči pri izterjavi, ki je enakovredna tej, ki obstaja v Evropski uniji. 15 – Subjekti, ki upravljajo investicijske družbe ali sklade, omenjene v odstavku 1, solidarno odgovarjajo za davčne dolgove investicijskih družb ali skladov, katerih upravljanje jim je bilo zaupano.“
3

V uvodnih izjavah 2, 6, 18, 19 in 22 Direktive 2014/41 je navedeno: „(2) V skladu s členom 82(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU) temelji pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah v Uniji na načelu vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb, ki od zasedanja Evropskega sveta v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 običajno predstavlja temelj pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v Uniji. […] (6) V stockholmskem programu, ki ga je Evropski svet sprejel na zasedanju 10. do 11. decembra 2009, je Evropski svet menil, da bi bilo treba nadaljevati vzpostavljanje celovitega sistema za pridobivanje dokazov v čezmejnih primerih na podlagi načela vzajemnega priznavanja. Evropski svet je poudaril, da so obstoječi instrumenti na tem področju razdrobljeni in da je zato potreben nov pristop, ki bo temeljil na načelu vzajemnega priznavanja in hkrati upošteval prožnost tradicionalnega sistema medsebojne pravne pomoči. Zato je Evropski svet pozval, naj se vzpostavi celovit sistem, ki bo nadomestil vse obstoječe instrumente na tem področju, vključno z Okvirnim sklepom 2008/978/PNZ, ki bo v največji možni meri zajemal vse vrste dokazov ter vključeval roke za izvršitev in čim bolj omejil razloge za zavrnitev. […] (18) Tako kot pri drugih instrumentih vzajemnega priznavanja ta direktiva ne spreminja obveznosti spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel, določenih v členu 6 Pogodbe o Evropski uniji (PEU) in v Listini [Evropske unije o temeljnih pravicah]. Da je to jasno razvidno, je v besedilo vstavljena posebna določba. (19) Vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice v Uniji temelji na medsebojnem zaupanju in domnevi, da druge države članice spoštujejo pravo Unije in zlasti temeljne pravice. Kljub vsemu se lahko to domnevo izpodbija. Zato bi bilo treba izvršitev EPN [(evropskega preiskovalnega naloga)] zavrniti, če je mogoče utemeljeno domnevati, da bodo z izvršitvijo preiskovalnega ukrepa, predlaganega v EPN [(evropskem preiskovalnem nalogu)], kršene temeljne pravice zadevnega posameznika in da država izvršiteljica ne bo upoštevala svojih obveznosti glede varstva temeljnih pravic, priznanih v Listini. […] (22) Razpoložljiva pravna sredstva zoper EPN [(evropski preiskovalni nalog)] bi morala biti vsaj enaka pravnim sredstvom, ki so na voljo v notranjem primeru zoper zadevni preiskovalni ukrep. Države članice bi morale v skladu s svojim nacionalnim pravom zagotoviti uporabljivost teh pravnih sredstev, vključno s pravočasnim obveščanjem vseh zainteresiranih strani o možnostih in načinih uporabe takšnih pravnih sredstev. V primerih, ko ugovore zoper EPN [(evropski preiskovalni nalog)] predloži zainteresirana stranka v državi izvršiteljici v zvezi z vsebinskimi razlogi za izdajo EPN, se priporoča, da se informacije o takšnem izpodbijanju posredujejo odreditvenemu organu in da se zainteresirano stranko o tem obvesti.“
65

Sodišče je v zvezi s posebnim primerom aktov, v katerih so določeni omejevalni ukrepi, kot so sporni akti, že razsodilo, da imajo ti akti posebno naravo, ker so hkrati splošni akti, ker kategoriji naslovnikov, ki je določena na splošno in abstraktno, med drugim prepovedujejo, da dajo sredstva in ekonomske vire na razpolago osebam in subjektom, ki so navedeni na seznamih, priloženih tem aktom, in sveženj posamičnih odločb, sprejetih v zvezi s temi osebami in subjekti (glej v tem smislu sodbi z dne 3. septembra 2008, Kadi in Al Barakaat International Foundation/Svet in Komisija, C‑402/05 P in C‑415/05 P, EU:C:2008:461, točke od 241 do 244, in z dne 23. aprila 2013, Gbagbo in drugi/Svet, od C‑478/11 P do C‑482/11 P, EU:C:2013:258, točka 56).
74

V obravnavanem primeru pa je Splošno sodišče v točki 109 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da so podjetja, ki pridobijo deleže v družbah nerezidentkah, glede na cilj, ki se uresničuje z davčnim obravnavanjem dobrega imena, v primerljivem pravnem in dejanskem položaju kot podjetja, ki pridobijo deleže v družbah rezidentkah. Ker so lahko namreč do spornega ukrepa upravičena podjetja, ki pridobijo manjšinske čezmejne kapitalske deleže, čeprav nanje domnevne ovire za poslovne združitve, na katere se sklicuje pritožnica, ne vplivajo, ni mogoče trditi, da so zaradi teh ovir upravičenci do zadevnega ukrepa v drugačnem pravnem in dejanskem položaju kot podjetja, za katera velja običajna davčna ureditev.
43

Odstavek 2 tega člena se namreč nanaša le na podaljšanje dovoljenj za postopke in blago enake vrste, kot je tisto, za katero velja prvotno dovoljenje, in določa, da se lahko v tem primeru „odobri z učinkom za nazaj od dneva, ko je potekla veljavnost prvotnega dovoljenja“. Odstavek 3 navedenega člena se ne nanaša posebej na nobeno dovoljenje in določa, da lahko carinski organi „v izjemnih okoliščinah“ podaljšajo retroaktivni učinek dovoljenja, „vendar ne več kakor za eno leto pred vložitvijo zahtevka“. Za to razširitev določa različne pogoje, med katerimi sta tudi možnost dokazati obstoj gospodarske potrebe in neobstoj povezave povpraševanja s poskusom zavajanja ali očitno malomarnostjo.
128

Zato morajo države članice sprejeti postopkovna pravila za pravna sredstva v sodnem postopku, katerih namen je zagotoviti varstvo pravic, ki jih pravo Unije daje kandidatom in ponudnikom, ki so oškodovani zaradi odločitev naročnikov, tako da se zagotovi, da se ne posega niti v učinkovitost Direktive 89/665 niti v pravice, ki so posameznikom podeljene s pravom Unije. Poleg tega, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 36, je namen Direktive 2007/66 in torej Direktive 89/665, ki je bila z njo spremenjena in dopolnjena, zagotoviti polno spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča iz člena 47, prvi in drugi odstavek, Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016, Star Storage in drugi, C‑439/14 in C‑488/14, EU:C:2016:688, točke od 42 do 46 in navedena sodna praksa). Zato morajo države članice pri določanju podrobnih postopkovnih pravil za pravna sredstva v sodnem postopku zagotoviti spoštovanje te pravice. Kljub neobstoju pravnih predpisov Unije v zvezi s postopkovnimi pravili za pravna sredstva pred nacionalnimi sodišči in zaradi določitve obsega sodnega nadzora nacionalnih odločb, sprejetih na podlagi pravnega akta Unije, je treba tako upoštevati namen te direktive in zagotoviti, da se ne poseže v njeno učinkovitost (sodba z dne 26. junija 2019, Craeynest in drugi, C‑723/17, EU:C:2019:533, točka 46 in navedena sodna praksa).
8

Člen 60 Uredbe REACH, naslovljen „Dodelitev avtorizacije“, določa: „1. Komisija je pristojna, da odloča o vlogah za avtorizacijo, v skladu s tem naslovom. 2. Avtorizacija se brez poseganja v odstavek 3 dodeli, če je tveganje za zdravje ljudi ali okolje, ki izhaja iz uporabe snovi zaradi njenih intrinzičnih lastnosti iz Priloge XIV, pod ustreznim nadzorom v skladu z oddelkom 6.4 Priloge I, kar vlagatelj dokumentira s poročilom o kemijski varnosti, pri čemer se upošteva mnenje Odbora za oceno tveganja iz člena 64(4)(a). Pri dodelitvi avtorizacije in v vseh z avtorizacijo povezanih pogojih Komisija upošteva vse informacije o izpustih, emisijah in izgubah, vključno s tveganji, ki izhajajo iz razširjene ali razpršene uporabe, ki so znane v času odločitve. […] 3. Odstavek 2 se ne uporablja za: (a) snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57(a), (b), (c) ali (f), za katere ni mogoče določiti praga v skladu z oddelkom 6.4 Priloge I; (b) snovi, ki izpolnjujejo kriterije iz člena 57(d) ali (e); (c) snovi, navedene v členu 57(f), ki so po svojih lastnostih obstojne, se kopičijo v organizmih in so strupene ali zelo obstojne in se zelo lahko kopičijo v organizmih. 4. Če se avtorizacija ne more dodeliti v skladu z odstavkom 2 ali se ne more izdati za snovi, navedene v odstavku 3, se lahko kljub temu dodeli samo, če se dokaže, da socialno-ekonomske koristi prevladajo nad tveganjem za zdravje ljudi ali okolje, ki izhaja iz uporabe snovi, ter če niso na voljo ustrezne alternativne snovi ali tehnologije. Odločitev se sprejme po preučitvi vseh naslednjih dejavnikov in ob upoštevanju mnenj Odbora za oceno tveganja in Odbora za socialno-ekonomsko analizo[…]: (a) tveganja, ki ga pomenijo uporabe snovi, vključno z ustreznostjo in učinkovitostjo predlaganih ukrepov za obvladovanje tveganja; (b) socialno-ekonomskih koristi, ki izhajajo iz njene uporabe, in socialno-ekonomskih posledic v primeru zavrnitve avtorizacije, kot jih prikažejo vlagatelj ali druge zainteresirane strani; (c) analize alternative, ki jo predloži vlagatelj v skladu s členom 62(4)(e), ali načrta nadomestitve, ki ga predloži vlagatelj v skladu s členom 62(4)(f), in prispevkov tretje strani, predloženih v skladu s členom 64(2); (d) razpoložljivih informacij o tveganjih, ki jih alternativne snovi ali tehnologije pomenijo za zdravje ljudi ali okolje. 5. Komisija pri ocenjevanju, ali so na voljo ustrezne alternativne snovi ali tehnologije, upošteva vse ustrezne vidike, skupaj z naslednjim: (a) ali bi se s prehodom na alternative zmanjšalo celotno tveganje za zdravje ljudi in okolje, pri čemer se upoštevajo ustreznost in učinkovitost ukrepov za obvladovanje tveganja; (b) ali so alternative za vlagatelja tehnično in ekonomsko izvedljive. […] 7. Avtorizacija se dodeli samo, če je bila vloga predložena v skladu z zahtevami iz člena 62. […] 10. Ne glede na pogoje iz avtorizacije imetnik zagotovi, da se izpostavljenost zniža do najnižje ravni, ki jo je tehnično in praktično možno doseči.“
3

V uvodnih izjavah od 1 do 3, 5, 10 in 15 Direktive 2004/38 je navedeno: „(1) Državljanstvo Unije podeljuje vsakemu državljanu Unije temeljno in individualno pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih v Pogodbi [DEU], in ukrepov, sprejetih za njeno izvajanje. (2) Prosti pretok [Prosto gibanje] oseb predstavlja eno od temeljnih svoboščin notranjega trga, ki zajema področje brez notranjih meja, na katerem je zagotovljena svoboda v skladu z določbami Pogodbe [DEU]. (3) Državljanstvo Unije bi moralo predstavljati temeljni status državljanov držav članic, ko uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja. Zato je treba kodificirati in pregledati obstoječe instrumente Skupnosti, ki ločeno obravnavajo delavce, samozaposlene osebe kot tudi študente in druge nezaposlene osebe z namenom poenostavitve in krepitve pravice do prostega gibanja in prebivanja vseh državljanov Unije. […] (5) Pravica vseh državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic bi morala biti zagotovljena tudi njihovim družinskim članom, ne glede na državljanstvo, če naj bi se uresničevala v objektivnih pogojih svobode in dostojanstva. […] […] (10) Vendar osebe, ki uresničujejo svojo pravico do prebivanja, vseeno ne bi smele postati nesorazmerno breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici v začetnem obdobju prebivanja. Zato bi morala biti pravica do prebivanja za državljane Unije in njihove družinske člane za obdobja, daljša od treh mesecev, zavezana [nekaterim] pogojem. […] (15) Družinski člani bi morali biti pravno zaščiteni v primeru smrti državljana Unije, razveze, razveljavitve zakonske zveze ali prenehanja registriranega partnerstva. S primernim upoštevanjem družinskega življenja in človekovega dostojanstva ter pod določenimi pogoji, potrebnimi za preprečitev zlorab, bi bilo torej treba sprejeti ukrepe, s katerimi se zagotovi, da v takšnih okoliščinah družinski člani, ki že prebivajo na ozemlju države članice gostiteljice, ohranijo svojo pravico do prebivanja izključno na osebni podlagi.“
12

Člen 27 zadevne kolektivne pogodbe, naslovljen „Prenos osebja pri javnih naročilih za vzdrževanje cest ali železnic, vodnih omrežij ali občinskih koncesijah za vzdrževanje in obnovo pločnikov, tlakovanih površin, javnih cest in kanalizacijskih omrežij“, v odstavku 2 določa: „V vseh primerih dokončanja, izgube, odpovedi ali odstopa od javnega naročila in v vseh drugih primerih ali v položaju, v katerem pride do zamenjave subjektov oziroma fizičnih ali pravnih oseb, ki opravljajo dejavnost, na katero se naročilo nanaša, se delavci podjetja, ki izstopi iz navedenega naročila, prenesejo na novo podjetje ali subjekt, ki naj bi opravljal zadevno dejavnost, pri čemer mora to podjetje oziroma subjekt spoštovati pravice in obveznosti, priznane delavcem v nadomeščenem podjetju. Ker prenos iz tega člena vključuje izboljšanje veljavne zakonodaje, je izrecno določeno, da so te pravice in obveznosti omejene izključno na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz zadnje pogodbe, ki jo je delavec sklenil s podjetjem, ki izstopa iz javnega naročila, ne da bi bilo podjetje, ki vanj vstopi, zavezano na podlagi kakršne koli pogodbe ali predhodnega sporazuma, zlasti za leta delovne dobe, odpravnino ob prenehanju pogodbe in kateri koli drug mehanizem, pri katerem se upošteva delovna doba, razen če so bile delavcu take pravice že priznane s pravnomočno odločbo, izdano pred prenosom, in če je bilo podjetje, ki vstopa, o teh pravicah obveščeno v roku in na način iz te določbe. […]“