SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

JÁNA MAZÁKA,

predstavljeni 25. junija 2009 ( 1 )

Zadeva C-301/08

Irène Bogiatzi, poročena Ventouras,

proti

Deutscher Luftpool in drugim

„Prometna politika — Uredba (ES) št. 2027/97 — Varšavska konvencija — Odgovornost letalskih prevoznikov v primeru nesreč — Rok za vložitev odškodninske tožbe za utrpelo škodo“

I – Uvod

1. S sklepom z dne 26. junija 2008, ki je na Sodišče prispel , je Cour de cassation (kasacijsko sodišče), Luksemburg, predložilo Sodišču ES na podlagi člena 234 ES več vprašanj za predhodno odločanje glede razlage Uredbe Sveta (ES) št. 2027/97 z dne o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč ( 2 ) (v nadaljevanju: Uredba št. 2027/97) v povezavi s Konvencijo o poenotenju nekaterih pravil, ki se nanašajo na mednarodni zračni prevoz, podpisano v Varšavi (v nadaljevanju: Varšavska konvencija).

2. Vprašanja za predhodno vprašanje so bila postavljena v postopku, ki ga je sprožila Irène Bogiatzi proti družbama Luxair SA in Deutscher Luftpool, družbi nemškega prava, zaradi škode, ki jo je utrpela v nesreči pri vkrcanju v letalo družbe Luxair 21. decembra 1998 (v nadaljevanju: upoštevno obdobje).

3. Da bi ugotovilo, ali je pravica I. Bogiatzi do vložitve odškodninske tožbe zastarala, želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali se v okoliščinah obravnavanega primera uporablja člen 29 Varšavske konvencije, ki določa v zvezi s takšnimi tožbami zastaralni rok dve leti, čeprav Uredba št. 2027/97 tega izrecno ne določa, in če je tako, ali je mogoče ta rok prekiniti, zadržati ali se mu odpovedati.

4. Vendar prvo vprašanje za predhodno odločanje v zvezi s tem odpira dodatno vprašanje glede obsega morebitne pristojnosti Sodišča po členu 234 ES za razlago Varšavske konvencije.

II – Pravni okvir

A – Varšavska konvencija

5. Varšavska konvencija vsebuje med drugim pravila o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč. Večkrat je bila spremenjena, zlasti s Haaškim protokolom z dne 28. septembra 1955, Guadalajarsko konvencijo z dne in štirimi dodatnimi Montrealskimi protokoli z dne .

6. Čeprav Skupnost sama ni pogodbenica Varšavske konvencije, je v upoštevnem obdobju k njen pristopilo vseh 15 držav članic.

7. Člen 29 Varšavske konvencije v različici, ki je veljala v upoštevnem obdobju, glede odškodninskih tožb določa: „1. Pravica do odškodnine preneha, če tožba ni vložena v dveh letih od dneva prihoda v namembni kraj ali od dneva, ko bi letalo moralo prispeti, ali od dneva, ko je bil prevoz prenehal. 2. Način računanja tega roka se določi po pravu sodišča, ki mu je primer predložen.“

8. Konvencija o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz (v nadaljevanju: Montrealska konvencija), ( 3 ) ki je bila namenjena posodobitvi in konsolidaciji Varšavske konvencije in povezanih aktov, je bila podpisana 28. maja 1999. jo je podpisala tudi Skupnost in jo s Sklepom Sveta št. 2001/539/ES z dne o sklenitvi Montrealske konvencije ( 4 ) odobrila v imenu Skupnosti.

9. Montrealska konvencija, katere pogodbenice so tako Skupnost kot 27 držav članic, je začela veljati 4. novembra 2003, torej po upoštevnem obdobju. Vendar je treba navesti, da je člen 35 te konvencije z naslovom „Zastaranje“ enak kot člen 29 Varšavske konvencije.

B – Uredba št. 2027/97

10. V uvodnih izjavah Uredbe št. 2027/97 v različici, ki je veljala v upoštevnem obdobju, je v delu, ki je upošteven za obravnavano zadevo, navedeno: „(1) […] je v okviru skupne prometne politike treba izboljšati raven zaščite potnikov, udeleženih v letalskih nesrečah; (2) […] pravila glede odgovornosti v primeru nesreč ureja Konvencija o poenotenju nekaterih pravil, ki se nanašajo na mednarodni zračni prevoz, podpisana v Varšavi 12. oktobra 1929, oziroma ta konvencija, dopolnjena v Haagu , in konvencija, sestavljena v Guadalajari , za katere se v nadaljevanju, v odvisnosti od tega, katera se uporablja, uporablja ime ‚Varšavska konvencija‘; […] se Varšavska konvencija uporablja po vsem svetu v korist tako potnikov kot letalskih prevoznikov; (3) […] je omejitev, ki jo določa za odgovornost Varšavska konvencija, prenizka po današnjih ekonomskih in socialnih standardih in pogosto vodi v dolgotrajne tožbe, ki škodujejo podobi letalskega prevoza; […] so zaradi tega države članice različno dvignile omejitev odgovornosti, kar je privedlo do različnih splošnih prevoznih pogojev na notranjem letalskem trgu; (4) […] poleg tega Varšavska konvencija velja le za mednarodne prevoze; […] je bilo na notranjem letalskem trgu odpravljeno razlikovanje med domačim in mednarodnim prevozom; […] je zato primerno imeti enako raven in vrsto odgovornosti tako v domačem kot v mednarodnem prevozu; (5) […] popoln pregled in revizija Varšavske konvencije močno zamujata in […] bi na mednarodni ravni predstavljala dolgoročno bolj usklajen in ustreznejši odgovor na vprašanje odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč; […] bi se bilo treba še naprej truditi za zvišanje omejitev odgovornosti, naloženih v Varšavski konvenciji, s pogajanji na večstranski ravni; […] (7) […] je primerno odpraviti vse denarne omejitve odgovornosti v smislu člena 22(1) Varšavske konvencije oziroma vsakršne druge zakonske ali pogodbene omejitve, v skladu z zdajšnjimi trendi na mednarodni ravni; […]“

11. Člen 2(2) Uredbe št. 2027/97 določa: „Pojmi, vsebovani v tej uredbi, ki niso opredeljeni v prvem odstavku, ustrezajo pojmom, uporabljenim v Varšavski konvenciji.“

12. Člen 5(1) in (3) določa: „1. Letalski prevoznik Skupnosti mora brez odlašanja, v vsakem primeru pa najkasneje petnajst dni po tem, ko je ugotovljena identiteta fizične osebe, upravičene do odškodnine, izplačati predplačilo, kakršno bi bilo potrebno za pokritje takojšnjih materialnih potreb, v sorazmerju z materialno škodo, ki jo je oseba pretrpela. […] 3. Predplačilo ne predstavlja priznanja odgovornosti in ga je mogoče kompenzirati pri kasnejših zneskih, izplačanih na podlagi odgovornosti letalskega prevoznika Skupnosti, ni pa vračljivo, razen v primerih, predpisanih v členu 3(3), oziroma v okoliščinah, ko je naknadno dokazano, da je oseba, ki je prejela predplačilo, povzročila škodo ali k tej prispevala iz malomarnosti, oziroma da ta oseba ni bila upravičena do odškodnine.“

13. Po upoštevnem obdobju je bila Uredba št. 2027/97 spremenjena z Uredbo (ES) št. 889/2002 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. maja 2002 (v nadaljevanju: Uredba št. 889/2002). ( 5 )

III – Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje

14. Kot izhaja iz predložitvene odločbe je I. Bogiatzi padla na asfaltni stezi luksemburškega letališča pri vkrcanju v letalo družbe Luxair 21. decembra 1998.

15. I. Bogiatzi je 22. decembra 2003 sprožila postopek proti družbama Deutscher Luftpool in Luxair pred tribunal d’arrondissement de Luxembourg (luksemburško okrožno sodišče), v katerem je na podlagi Uredbe št. 2027/97 in Varšavske konvencije zahtevala, da se družbama skupno in solidarno naloži plačilo odškodnine za škodo, ki jo je utrpela.

16. Po ugotovitvi, da je bila tožba vložena pet let po nesreči, je tribunal d’arrondissement de Luxembourg odločil, da je tožba nedopustna, ker je bila vložena po preteku zastaralnega roka dveh let, ki ga za vložitev odškodninske tožbe določa člen 29 Varšavske konvencije. V zvezi s tem je sodišče zavzelo stališče, da je zastaralni rok vnaprej določen in ga ni mogoče zadržati ali prekiniti.

17. Na podlagi pritožbe I. Bogiatzi je cour d’appel (pritožbeno sodišče), Luksemburg, s sodbo z dne 28. marca 2007 odločilo, da pritožba ni dopustna v delu, ki se nanaša na zavarovalnico Le Foyer Assurances SA in Veliko vojvodstvo Luksemburg, v preostalem delu pa v bistvenem potrdilo odločitev tribunal d’arrondissement.

18. V postopku v glavni stvari mora Cour de cassation odločiti o pritožbi, ki jo je I. Bogiatzi vložila zoper to sodbo v delu, v katerem je bilo ugotovljeno, da je njena pravica do vložitve tožbe proti letalskemu prevozniku Luxair in njegovi zavarovalnici Deutscher Luftpool zastarala. Pritožba temelji na številnih pravnih ugovorih, ki med drugim zatrjujejo kršitev Uredbe št. 2027/97. I. Bogiatzi ugovarja zlasti uporabi dveletnega zastaralnega roka, ki ga določa člen 29 Varšavske konvencije, v primeru, za katerega se uporablja ta uredba.

19. V teh okoliščinah je Cour de cassation prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali je Konvencija o poenotenju nekaterih pravil, ki se nanašajo na mednarodni zračni prevoz, podpisana v Varšavi 12. oktobra 1929, kot je bila dopolnjena v Haagu , na katero se nanaša Uredba (ES) št. 2027/971, del pravnega reda Skupnosti, ki ga je Sodišče pristojno razlagati na podlagi člena 234 ES? 2. Ali je treba Uredbo Sveta (ES) št. 2027/97 z dne 9. oktobra 1997 o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč v različici, ki je veljala v času nesreče, in sicer , razlagati tako, da se za vprašanja, ki niso izrecno urejena, določbe Varšavske konvencije, v obravnavani zadevi člen 29, še naprej uporabljajo za let med državama članicama Skupnosti? 3. Če sta odgovora na prvo in drugo vprašanje pritrdilna, ali je treba člen 29 Varšavske konvencije v povezavi z Uredbo (ES) št. 2027/97 razlagati tako, da je mogoče rok dveh let, ki ga določa, zadržati ali prekiniti, oziroma da se mu z dejanjem, za katerega nacionalno sodišče šteje, da pomeni priznanje odgovornosti, prevoznik ali njegov zavarovalec lahko odpovesta?“

IV – Pravna presoja

A – Glavne trditve strank

20. V obravnavani zadevi so predložile stališča I. Bogiatzi, družba Luxair, francoska vlada in Komisija. Vse te stranke so bile zastopane tudi na obravnavi 19. marca 2009.

21. Glede prvega vprašanja I. Bogiatzi zatrjuje, da je Sodišče pristojno za razlago Varšavske konvencije na podlagi člena 234 ES. Ker se Uredba št. 2027/97 sklicuje na to konvencijo, je slednjo treba šteti za sorodno aktu institucije Skupnosti in za sestavni del pravnega reda Skupnosti. Poleg tega je razlaga Sodišča potrebna zaradi enotnosti, saj je cilj Uredbe št. 2027/97 doseči uskladitev na področju odgovornosti letalskih prevoznikov.

22. Komisija in francoska vlada nasprotno zatrjujeta, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti nikalno. Ker Skupnost ni pogodbenica Varšavske konvencije, slednje ni mogoče šteti za sorodno aktu institucije Skupnosti v smislu člena 234 ES, ki bi ga bilo Sodišče pristojno razlagati.

23. Poleg tega francoska vlada posebej opozarja, da Skupnost ni prevzela pristojnosti, ki so jih pred tem izvrševale države članice na področju, za katerega se uporablja Varšavska konvencija, tako da ni mogoče trditi, da imajo njene določbe zavezujoč učinek za Skupnost v smislu sodne prakse iz sodbe International Fruit Company in drugi. ( 6 )

24. Francoska vlada in Komisija kljub temu priznavata, da dejstvo, da se Uredba št. 2027/97 sklicuje na Varšavsko konvencijo, ni brez pomena za pristojnost Sodišča na podlagi člena 234 ES.

25. V zvezi s tem Komisija trdi, da je Sodišče pristojno le za razlago tistih določb Varšavske konvencije, na katere se sklicuje Uredba št. 2027/97. Podobno francoska vlada navaja, da zaradi teh sklicevanj v Uredbi št. 2027/97 Sodišče lahko razlaga Varšavsko konvencijo, da bi ob upoštevanju te konvencije lahko razložilo določbe uredbe. ( 7 )

26. Družba Luxair meni, da Sodišče v predmetni zadevi ni dolžno razlagati Varšavske konvencije, temveč mora uporabiti člen 307 ES, v skladu s katerim sporazumi, sklenjeni pred Pogodbo ES, ne vplivajo na določbe prava Skupnosti.

27. Glede drugega vprašanja I. Bogiatzi v bistvenem navaja, da se Varšavska konvencija – in zlasti njen člen 29 – uporablja le, kadar je to izrecno navedeno v Uredbi št. 2027/97. Brez izrecnega sklicevanja na upoštevne določbe Varšavske konvencije je treba to uredbo razlagati samostojno. Kot je očitno iz zgodovine nastajanja Uredbe št. 2027/97 in sedme uvodne izjave je bil namen zakonodajalca Skupnosti, da odgovornost letalskega prevoznika ureja zgolj ta uredba in da odpravi omejitve odgovornosti iz Varšavske konvencije. Če bi se člen 29 Varšavske konvencije še naprej uporabljal, bi bil cilj, ki mu sledi uredba – tj. uskladitev pogojev za odgovornost –, ogrožen.

28. Nazadnje, I. Bogiatzi meni, da roka za vložitev odškodninske tožbe ni mogoče prepustiti procesni avtonomiji držav članic. V nobenem primeru dvoletni zastaralni rok iz Varšavske konvencije ne izpolnjuje pogojev enakovrednosti in učinkovitosti.

29. Družba Luxair, francoska vlada in Komisija nasprotno trdijo, da so roki, v katerih je treba vložiti odškodninsko tožbo, področje, ki ga še naprej ureja člen 29 Varšavske konvencije.

30. Družba Luxair v zvezi s tem navaja, da Uredba št. 2027/97 glede teh rokov molči. Tako ni kolizije med to uredbo in Varšavsko konvencijo. Ker so Varšavsko konvencijo ratificirale tudi države, ki niso članice Evropske unije in ki jih določbe konvencije, vključno s členom 29, še naprej zavezujejo, mora Sodišče v obravnavani zadevi priznati primarnost te konvencije.

31. Po mnenju francoske vlade se ne zdi, da bi bil namen Uredbe št. 2027/97 v celoti zamenjati Varšavsko konvencijo; glede na načelo pravne gotovosti uredbi prav tako ni mogoče implicitno pripisati takšne vloge. Prej, kot je očitno iz njenih uvodni izjav, je namen Uredbe št. 2027/97 izboljšati stopnjo varstva potnikov, ki so žrtve nesreč, vendar le v določenih pogledih in ta pa ne vključuje na primer vprašanja postopkovnih rokov, ki jih Uredba ne ureja.

32. Komisija poleg tega opozarja, da kadar na določenem področju ni predpisov Skupnosti, mora v skladu z ustaljeno sodno prakso pravni red vsake države članice določiti postopkovna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte izhajajo iz prava Skupnosti. ( 8 ) Če so države članice podpisnice Varšavske konvencije, je v primeru, kakršnega obravnava predložitveno sodišče, postopkovna pravila, ki jih določa, mogoče uporabiti v nacionalnem pravnem redu. Nazadnje, Komisija dvomi, da je mogoče domnevati, da bi Uredba št. 2027/97 izključila uporabo obravnavanega postopkovnega pravila, ne da bi določila drugo ureditev.

33. Glede tretjega vprašanja I. Bogiatzi meni, da je treba nanj odgovoriti pritrdilno. V podkrepitev svojega stališča se sklicuje predvsem na razlago člena 29 Varšavske konvencije s strani francoskega Cour de cassation (kasacijskega sodišča) ter na predmet in namen Varšavske konvencije in Uredbe št. 2027/97, ki bi bila po njenem mnenju ogrožena, če bi to določbo razlagali ozko. Ker je cilj teh aktov spodbuditi hitro in zunajsodno nadomestilo za žrtve nesreč, bi poskus mirne rešitve spora za zadevne žrtve pomenil precejšnje tveganje, če zastaralnega roka iz člena 29 Varšavske konvencije ni mogoče zadržati, prekiniti ali se mu odpovedati.

34. Družba Luxair, francoska vlada in Komisija v bistvenem zatrjujejo, da morajo, ker Sodišče ni pristojno za razlago Varšavske konvencije, nacionalna sodišča ugotoviti, ali – in če je tako, pod katerimi pogoji – je mogoče roke iz člena 29 zadržati, prekiniti ali se jim odpovedati.

35. Komisija poudarja, da morajo v skladu z načelom procesne avtonomije nacionalna sodišča v vsakem primeru zagotoviti, da roki izpolnjujejo pogoja enakovrednosti in učinkovitosti.

B – Presoja

1. Uvodne ugotovitve

36. S prvim vprašanjem se zastavlja predhodno vprašanje, ali je Sodišče na podlagi člena 234 ES pristojno za razlago Varšavske konvencije in natančneje, glede na predmet zadeve pred predložitvenim sodiščem, njenega člena 29. Očitno je, da nikalen odgovor na to vprašanje pomeni nedopustnost tretjega vprašanja, ki se nanaša na razlago te določbe. Nasprotno pa je drugo vprašanje o razlagi Uredbe št. 2027/97 in se tako očitno nanaša na pravo Skupnosti, o katerem Sodišče načeloma lahko odloči. S tem vprašanjem se v bistvenem želi ugotoviti, ali je treba Uredbo št. 2027/97 razumeti tako, da v okoliščinah zadeve, ki je pred predložitvenim sodiščem, nasprotuje uporabi člena 29 Varšavske konvencije.

37. Posplošeno je tako v tej zadevi sporno razmerje med možnimi obveznostmi, ki jih ima država članica na podlagi dokumenta sekundarnega prava Skupnosti, in tistimi, ki jih nalaga mednarodni sporazum, ki ga je sklenila z različnimi drugimi državami članicami in tretjimi državami.

38. V zvezi s tem je treba navesti, da je medsebojni vpliv obveznosti, ki lahko izhajajo iz prava Skupnosti (zlasti na podlagi Uredbe št. 2027/97), in tistih, ki izhajajo iz člena 29 Varšavske konvencije glede upoštevnih rokov, dejansko lahko celo bolj večplasten, kot se zdi, da izhaja iz vprašanj za predhodno odločanje. Prvič, tudi ob domnevi, da Uredba št. 2027/97 ne preprečuje nacionalnim sodiščem uporabe člena 29 Varšavske konvencije za odškodninske tožbe, ki jih ureja – čeprav ne izrecno glede postopkovnih rokov – ta uredba, je treba v tem okviru upoštevati določene zahteve prava Skupnosti, kot so te, ki so bile razvite v zvezi s pojmom „procesne avtonomije“. Drugič, čeprav bi se izkazalo, da Sodišče na podlagi člena 234 ES ni pristojno za razlago Varšavske konvencije, to ne pomeni, da Sodišče ne sme upoštevati te konvencije pri razlagi Uredbe št. 2027/97.

2. Pristojnost Sodišča za razlago člena 29 Varšavske konvencije

39. Na začetku je treba navesti, da so na podlagi člena 300(7) ES sporazumi, sklenjeni v skladu s pogoji iz tega člena, za institucije Skupnosti in države članice zavezujoči.

40. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča, ki je upoštevna v tem okviru, izhaja, da je treba sporazum, ki ga sklene Svet na podlagi člena 300 ES, šteti, kar zadeva Skupnost, kot sorodnega aktu institucije v smislu točke (b) prvega odstavka člena 234 ES in da so takoj, ko tak sporazum stopi v veljavo, njegove določbe sestavni del pravnega reda Skupnosti. Zato je v okviru tega sistema Sodišče pristojno za sprejetje predhodnih odločb glede razlage takšnega sporazuma. ( 9 )

41. Glede na to se zdi, da ker Skupnost ni podpisnica Varšavske konvencije, ta načeloma ni mogla postati sestavni del njenega pravnega reda, ki ga je na podlagi člena 234 ES Sodišče pristojno razlagati.

42. Sodišče je v sodbi International Fruit Company in drugi pod določenimi pogoji sicer izenačilo položaj, ko je Skupnost na podlagi člena 300 ES formalno sklenila mednarodni sporazum, s položajem, ko so določbe mednarodnega sporazuma postale zavezujoče za Skupnost, ker so bile na podlagi Pogodbe ES nanjo prenesene pristojnosti, ki so jih na področju, za katero se zadevni sporazum uporablja, pred tem izvrševale države članice. ( 10 )

43. Vendar se zdi, da na področju mednarodnega letalskega prevoza, to je področja, za katero se uporablja Varšavska konvencija, ni prišlo do popolnega prenosa pristojnosti, ki so jih pred tem izvrševale države članice, kot je predvideno v zgoraj navedeni sodni praksi, na podlagi česar bi določbe Konvencije zavezovale Skupnost. ( 11 )

44. Dalje, prav tako ni mogoče razumno zatrjevati – in stranke postopka pred predložitvenim sodiščem tega niti niso poskusile – da določbe Varšavske konvencije, zlasti njen člen 29, pravno veljavno zavezujejo Skupnost, ker so izraz običajnih pravil mednarodnega prava. ( 12 )

45. Nazadnje, dejstvo, da se Uredba št. 2027/97 v uvodnih izjavah in členu 2(2) sklicuje na Varšavsko konvencijo, ne zadošča, da bi se njen člen 29 štel za sestavni del pravnega reda Skupnosti, ki ga je Sodišče pristojno razlagati na podlagi člena 234 ES.

46. Vendar Sodišču pri razlagi prava Skupnosti nič ne preprečuje, da v različnih kontekstih uporabi tudi upoštevna pravila mednarodnega prava, zlasti mednarodne sporazume, ki sami po sebi formalno ne zavezujejo Skupnosti.

47. To je najbolj očitno, kadar – in v obsegu, v katerem – se določba prava Skupnosti izrecno sklicuje na pravilo mednarodnega prava in ga „vključi“ v zadevno pravilo Skupnosti. ( 13 ) Člen 2(2) Uredbe št. 2027/97 je tak primer: na podlagi te določbe mora Sodišče, ko naleti na pojem, ki ni opredeljen v členu 2(1) te Uredbe, dati temu pojmu enak pomen, kot mu ga pripisuje Varšavska konvencija, in v tem obsegu „razlagati“ to konvencijo.

48. Poleg tega Sodišče pri razlagi prava Skupnosti uporabi upoštevne določbe mednarodnega prava tudi, kadar ni takšnega sklicevanja. To odraža dejstvo, da si Skupnost na splošno prizadeva za izvrševanje svojih pristojnosti v skladu z mednarodnim pravom in, natančneje, kot zahteva načelo sodelovanja v dobri veri iz člena 10 ES, ob upoštevanju mednarodnih obveznosti, ki zavezujejo njene države članice. ( 14 )

49. Vendar v obravnavani zadevi ni sporno, da Uredba št. 2027/97 glede vprašanja rokov za vložitev odškodninske tožbe molči; niti se ta uredba izrecno ne sklicuje na člen 29 Varšavske konvencije. Tako menim, da ni mogoče šteti, da je razlaga te določbe „vsebovana“ v razlagi Uredbe št. 20207/97. Zato menim, da je treba predmetno vprašanje pristojnosti Sodišča za razlago člena 29 Varšavske konvencije v okviru predhodnega odločanja razlikovati od prej omenjenih položajev, v katerih Sodišče pri razlagi uporabi mednarodne sporazume.

50. Glede na navedeno bi bilo treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako, da člen 29 Varšavske konvencije ni sestavni del določb prava Skupnosti, ki jih je Sodišče pristojno razlagati na podlagi člena 234 ES.

51. Iz tega izhaja, da Sodišče ni dolžno odgovoriti na tretje vprašanje za predhodno odločanje.

3. Roki za vložitev odškodninske tožbe

52. Za presojo, v kakšnem obsegu je glede na Uredbo št. 2027/97 uporaba člena 29 Varšavske konvencije lahko izključena iz nacionalnega postopka, bi bilo koristno, če najprej spomnimo na določene vidike razmerja med upoštevnimi pravnimi redi in akti.

53. V zvezi s tem iz člena 300(7) ES in ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da so mednarodni sporazumi, katerih podpisnica je Skupnost, nad določbami sekundarne zakonodaje Skupnosti, in – ker so sestavni del pravnega reda Skupnosti – nad nacionalno zakonodajo, ki je z njimi v nasprotju. ( 15 )

54. Ker pa, kot je bilo ugotovljeno zgoraj, v obravnavani zadevi zadevne določbe Varšavske konvencije ne zavezujejo Skupnosti, v primeru kolizije predpisov ne morejo imeti prednosti pred določbami Uredbe št. 2027/97.

55. Tako je očitno, da so nacionalna sodišča v skladu z načelom primarnosti prava Skupnosti dolžna zagotoviti poln učinek določb prava Skupnosti in zavrniti uporabo vsake določbe nacionalnega prava, ki je z njim v nasprotju, vključno z – načeloma – pravili iz mednarodnih sporazumov, ki zavezujejo zadevno državo članico. ( 16 ) Tako bodo v primerih, ko določbe Uredbe št. 2027/97 nasprotujejo tistim iz Varšavske konvencije, prve načeloma imele prednost pred slednjimi in bodo tako izključile uporabo upoštevnega pravila konvencije, ki je v nasprotju z določbami uredbe, v postopku pred nacionalnim sodiščem.

56. To izjavo o primarnosti je seveda treba opredeliti glede na prvi odstavek člena 307 ES, ki določa, da določbe Pogodbe ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazumov med eno ali več državami članicami na eni strani ter eno ali več tretjimi državami na drugi strani, sklenjenih pred začetkom veljavnosti Pogodbe. V skladu s to določbo – ki se načeloma uporablja za Varšavsko konvencijo, ker je ta sporazum med državami članicami in tretjimi državami, sklenjen pred začetkom veljavnosti Pogodbe – lahko predhodni mednarodni sporazum, ki so ga sklenile države članice, skupnostnemu pravilu, ki je z njim v nasprotju, odvzame učinek. Tako lahko država članica na podlagi te določbe odstopi od obveznosti po pravu Skupnosti, vendar glede na precej ozko razlago te določbe s strani Sodišča le v obsegu, ki je nujno potreben za izpolnitev svojih mednarodnih obveznosti v odnosu do tretjih držav. ( 17 )

57. Vendar je treba navesti, da se ne zdi, da bi bilo v obravnavani zadevi v tem smislu dejansko treba rešiti kakršno koli neposredno kolizijo med Uredbo št. 2027/97 in Varšavsko konvencijo v zvezi z rokom iz člena 29 te konvencije, saj menim, da to vprašanje kot tako v uredbi ni urejeno.

58. V tem smislu, razen dejstva, da v Uredbi št. 2027/97 očitno ni izrecne določbe, ki bi urejala vprašanje rokov za vložitev odškodninskih tožb, iz predmeta in namena te uredbe prav tako ne izhaja, da je bil njen namen urediti roke, določene v členu 29 Varšavske konvencije ali, natančneje, na njih vplivati.

59. Čeprav drži, da je namen Uredbe št. 2027/97 – kot jasno izhaja iz njenih uvodnih izjav 1 in 2 – izboljšati raven zaščite, ki jo Varšavska konvencija zagotavlja potnikom, udeleženim v letalskih nesrečah, glede – konkretno – pravil odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč, je treba navesti, da se uvodne izjave uredbe sklicujejo na nekatere materialnopravne vidike odgovornosti skupnostnih letalskih prevoznikov, kot je njena denarna omejitev in možnost letalskih prevoznikov, da uporabijo obrambe iz člena 20(1) Varšavske konvencije. ( 18 ) Poleg tega so ta področja izražena v določbah uredbe. Nasprotno pa v uvodnih izjavah uredbe – kaj šele v določbah – ni sklicevanja na postopkovne vidike vložitve odškodninske tožbe, kot je rok iz člena 29 Varšavske konvencije.

60. V teh okoliščinah iz uredbe ni razvidno, da bi jo bilo mogoče razlagati tako, da vsaj implicitno ureja roke za vložitev odškodninskih tožb in tako nasprotuje uporabi roka iz člena 29 Varšavske konvencije. Kot je Komisija pravilno navedla, dejansko ni mogoče domnevati, da je namen Uredbe št. 2027/97 izključiti uporabo tega postopkovnega pravila, če obenem ne določa druge možnosti.

61. Ker torej Uredba št. 2027/97 ne ureja vprašanja rokov za vložitev odškodninskih tožb v primeru škode, nastale v povezavi z letalskimi prevozniki Skupnosti, je treba ugotoviti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča glede procesne avtonomije držav članic načeloma nacionalni pravni sistem vsake države članice določa postopkovna pravila v tej zvezi. ( 19 )

62. Iz tega je razvidno, da načeloma nič ne preprečuje državi članici, da v nacionalnih postopkih na tem področju uporabi pravila, kakršno je to iz člena 29 Varšavske konvencije, ki izhajajo iz mednarodnih sporazumov, ki jo zavezujejo.

63. Vendar kolikor spadajo odškodninske tožbe na področje sistema odgovornosti, ki ga je vzpostavila Uredba št. 2027/97, in zato pomenijo tožbe za zaščito pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti, so države članice v skladu s pravom Skupnosti dolžne zagotoviti, da postopkovna pravila, ki se uporabljajo, niso manj ugodna od tistih, ki se uporabljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti) in uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Skupnosti, ne smejo praktično onemogočiti oziroma čezmerno otežiti (načelo učinkovitosti). ( 20 )

64. Tako načeloma je naloga nacionalnih sodišč, in ne Sodišča, da natančno ugotovijo, katere obveznosti nalaga člen 29 Varšavske konvencije državam članicam glede rokov za odškodninske tožbe, in opredelijo, kako bi lahko uporaba teh rokov nasprotovala spoštovanju zgornjih navedenih načel. ( 21 ) Torej zadošča, če navedem, da je Sodišče v več primerih sprejelo stališče, da je določitev razumnih prekluzivnih tožbenih rokov v interesu pravne varnosti v skladu s pravom Skupnosti in da dveletni rok iz člena 29 Varšavske konvencije po mojem mnenju ne otežuje čezmerno niti praktično ne onemogoča uveljavljanja pravice zahtevati odškodnino na podlagi Uredbe št. 2027/97. ( 22 )

65. Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako, da Uredbe št. 2027/97 glede rokov za vložitev odškodninskih tožb zaradi poškodbe, nastale pri letu med državama članicama, za katerega se uporablja ta Uredba, ni mogoče razlagati tako, da preprečuje nacionalnim sodiščem uporabo člena 29 Varšavske konvencije, če je ta rok v skladu s skupnostnima načeloma učinkovitosti in enakovrednosti.

V – Predlog

66. Sodišču tako predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, odgovori: — Člen 29 Konvencije o poenotenju nekaterih pravil, ki se nanašajo na mednarodni zračni prevoz, podpisane v Varšavi 12. oktobra 1929, ni del pravnega reda Skupnosti, ki ga je Sodišče ES pristojno razlagati na podlagi člena 234 ES. — Uredbe Sveta (ES) št. 2027/97 z dne 9. oktobra 1997 o odgovornosti letalskih prevoznikov v primeru nesreč ni mogoče razlagati tako, da glede rokov za vložitev odškodninskih tožb zaradi poškodbe, nastale pri letu med državama članicama, za katerega se uporablja ta uredba, nacionalnim sodiščem preprečuje uporabo člena 29 Varšavske konvencije, če je ta rok v skladu s skupnostnima načeloma učinkovitosti in enakovrednosti.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) UL 1997 L 285, str. 1.

( 3 ) UL L 194, str. 39.

( 4 ) UL L 194, str. 38.

( 5 ) UL L 140, str. 2.

( 6 ) Z dne 12. decembra 1972 (od 21/72 do 24/72, Recueil, str. 1219, točka 16) in sodba z dne v zadevi Intertanko in drugi (C-308/06, ZOdl., str. I-4057, točki 48 in 49).

( 7 ) Glej med drugim sodbo z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Nilsson (C-154/02, Recueil, str. I-12733, točka 39).

( 8 ) Komisija se med drugim sklicuje na sodbo z dne 12. februarja 2008 v zadevi Kempter (C-2/06, Zodl., str. I-411, točka 57).

( 9 ) Glej v tem smislu med drugim sodbe z dne 30. aprila 1974 v zadevi Haegeman (181/73, Recueil, str. 449, točka 5), z dne v zadevi Andersson (C-321/97, Recueil, str. I-3551, točka 26) in z dne v zadevi Merck Genéricos (C-431/05, ZOdl., str. I-7001, točka 31).

( 10 ) Glej v tem smislu v opombi 6 navedeno sodbo International Fruit Company in drugi (točke od 10 do 18); sodbi z dne 19. novembra 1975 v zadevi Nederlandse Spoorwegen (38/75, Recueil, str. 1439, točka 21) in z dne v zadevi Peralta (C-379/92, Recueil, str. I-3453, točka 16) ter v opombi 6 navedeno sodbo Intertanko in drugi, točka 49.

( 11 ) V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da sprejetje Uredbe št. 2027/97 samo po sebi ni zadosten dokaz, da je prišlo do takšnega prenosa upoštevnih pristojnosti, saj je obseg te uredbe očitno ožji od obsega Varšavske konvencije. Tako je namen Uredbe št. 2027/97, kot je očitno iz njenih uvodnih izjav in določb, povečati zaščito potnikov v razmerju do letalskih prevoznikov Skupnosti glede odgovornosti za škodo, nastalo v primeru smrti ali poškodbe, medtem ko ureja Varšavska konvencija tudi prevoz prtljage in tovora. Drugič, treba je navesti, da je bila Montrealska konvencija, ki je nadomestila Varšavsko konvencijo, sklenjena z mešanim sporazumom Skupnosti in njenih držav članic na podlagi tega, da je pristojnost za področje mednarodnega letalskega prevoza, ki ga ureja Montrealska konvencija, še vedno deljena (glej uvodno izjavo 4 Sklepa št. 2001/539, navedenega v opombi 4). Nazadnje, nič ne kaže, da je Skupnost dejansko nastopala kot naslednica držav članic glede Varšavske konvencije ali da so druge podpisnice te konvencije Skupnosti priznale to vlogo.

( 12 ) Glej v tem okviru sodbo z dne 16. junija 1998 v zadevi Racke (C-162/96, Recueil, str. I-3655, točka 45) in v opombi 6 navedeno sodbo Intertanko in drugi, točka 51.

( 13 ) Glej v tem smislu, na primer, v opombi 7 navedeno sodbo Nilsson, točka 49, in sodbo z dne 23. oktobra 2001 v zadevi Tridon (C-510/99, Recueil, str. I-7777, točka 25).

( 14 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 1992 v zadevi Poulsen in Diva Navigation (C-286/90, Recueil, str. I-6019, točki 9 in 10) in v opombi 6 navedeno sodbo Intertanko in drugi, točka 52.

( 15 ) Glej v tem smislu sodbe z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčija (C-61/94, Recueil, str. I-3989, točka 52), z dne v zadevi IATA in ELFAA (C-344/04, ZOdl., str. I-403, točka 35) in z dne v združenih zadevah Komisija proti Grčiji (194/85 in 241/85, Recueil, 1037, točke od 28 do 32).

( 16 ) Glej v tem smislu med drugim sodbo z dne 9. marca 1978 v zadevi Simmenthal (106/77, Recueil, str. 629, točka 21).

( 17 ) Glej v tem smislu med drugim sodbe z dne 14. januarja 1997 v zadevi Centro-Com (C-124/95, Recueil, str. I-81, točke od 55 do 57), z dne v zadevi Levy (C-158/91, Recueil, str. I-4287, točke od 11 do 13), z dne v zadevi Burgoa (812/79, Recueil, str. 2787, točka 6) in z dne v zadevi Komisija proti Italiji (10/61, Recueil, str. 1). V skladu s to sodno prakso je namen člena 307 ES zagotoviti, da lahko država članica v skladu z načeli mednarodnega prava spoštuje pravice tretjih držav iz predhodnega sporazuma in da lahko izvaja obveznosti, ki jih ima na tej podlagi.

( 18 ) Glej tretjo, sedmo in osmo uvodno izjavo preambule Uredbe št. 2027/97.

( 19 ) Glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 21. septembra 1983 v združenih zadevah Deutsche Milchkontor in drugi (od 205/82 do 215/82, Recueil, str. 2633, točka 17), z dne v zadevi Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral (33/76, Recueil, str. 1989, točka 5) in z dne v zadevi Peterbroeck (C-312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12).

( 20 ) Glej v tem smislu med drugim v opombi 8 navedeno sodbo Kempter, točka 57, ter sodbi z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet (C-432/05, ZOdl., str. I-2271, točka 43) in z dne v zadevi Preston in drugi (C-78/98, ZOdl., str. I-3201, točka 31).

( 21 ) Glej v opombi 17 navedeno sodbo Centro-Com, točka 58, in sodbo z dne 28. marca 1995 v zadevi Evans Medical in Macfarlan Smith (C 324/93, Recueil, str. I-563, točka 29).

( 22 ) Glej v tem kontekstu sodbo Kempter, točka 58 in navedena sodna praksa. Zdi se, da v okoliščinah obravnavane zadeve ni spornih točk v zvezi z načelom učinkovitosti, če bi se enak rok – določen v členu 29 Varšavske konvencije – uporabljal v okviru prava Skupnosti in zunaj njega za tožbe za plačilo odškodnine za škodo, nastalo med letom med državama članicama, torej tudi če odškodninska odgovornost za nastalo škodo ne bi bila urejena v Uredbi št. 2027/97.