SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MACIEJA SZPUNARJA,

predstavljeni 30. aprila 2020 ( 1 )

Zadeva C‑253/19

MH,

NI

proti

OJ,

Novo Banco SA

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal da Relação de Guimarães (višje sodišče v Guimarãesu, Portugalska))

„Predhodno odločanje – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Mednarodna pristojnost – Središče dolžnikovih glavnih interesov“

I. Uvod

1. Pojem „središče glavnih interesov“ je bil temelj sistema, vzpostavljenega z Uredbo (ES) št. 1346/2000. ( 2 ) Ta pojem je bil uporabljen v členu 3(1) te uredbe in se je uporabljal kot navezna okoliščina za določitev sodišč, pristojnih za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti v zvezi z dolžnikom. Način, kako je bilo treba razlagati ta pojem, je bil obsežno pojasnjen v sodni praksi Sodišča v zvezi s postopki, uvedenimi zoper pravne osebe. ( 3 ) Vendar Sodišče še ni imelo priložnosti, da bi obravnavalo razlago navedenega pojma v zvezi s posamezniki, ki ne opravljajo samostojne poslovne ali poklicne dejavnosti in imajo pravico do prostega gibanja oseb in delavcev.

2. Uredba št. 1346/2000 je bila razveljavljena z Uredbo (EU) 2015/848, ( 4 ) v kateri se tudi uporablja pojem „središče glavnih interesov“. V okviru te zadeve se postavlja to vprašanje: ali je sodno prakso Sodišča, ki se je razvila v okviru Uredbe št. 1346/2000 in se je nanašala na ta pojem, mogoče uporabiti – in če jo je, v kolikšnem obsegu – v postopku, uvedenem v zvezi s posameznikom, ki je v zgoraj navedenem položaju? Ta zadeva Sodišču tako ponuja priložnost, da se izreče o pristojnosti na področju insolventnosti v zvezi z osebami, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti ter ki uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja in imajo premoženje v državi članici svojega prejšnjega običajnega prebivališča.

II. Pravni okvir

3. Člen 3 Uredbe 2015/848, naslovljen „Mednarodna pristojnost“, v odstavku 1 določa: „Sodišča države članice, na katere ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti (v nadaljnjem besedilu: glavni postopki v primeru insolventnosti). Središče glavnih interesov je kraj, v katerem dolžnik redno posluje in ki ga tretje osebe lahko preverijo. V primeru družbe ali pravne osebe se domneva, če ni dokazano nasprotno, da je kraj registriranega sedeža središče dolžnikovih glavnih interesov. Tako se domneva le, če registrirani sedež ni bil preseljen v drugo državo članico v obdobju treh mesecev pred vložitvijo zahteve za uvedbo postopka v primeru insolventnosti. V primeru posameznika, ki opravlja samostojno poslovno ali poklicno dejavnost, se domneva, če ni dokazano nasprotno, da je središče njegovih glavnih interesov glavni kraj njegovega poslovanja. Tako se domneva le, če glavni kraj posameznikovega poslovanja ni bil preseljen v drugo državo članico v obdobju treh mesecev pred vložitvijo zahteve za uvedbo postopka v primeru insolventnosti. V primeru katerega koli drugega posameznika se domneva, če ni dokazano nasprotno, da je središče njegovih glavnih interesov kraj njegovega običajnega prebivališča. Tako se domneva le, če običajno prebivališče ni bilo preseljeno v drugo državo članico v obdobju šestih mesecev pred vložitvijo zahteve za uvedbo postopka v primeru insolventnosti.“

III. Dejansko stanje v sporu o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

4. Pritožnika, ki sta zakonca, od leta 2016 prebivata v Norfolku (Združeno kraljestvo), kjer opravljata poklicno dejavnost kot zaposleni osebi. Par je portugalskim sodiščem predlagal, naj razglasijo njuno insolventnost. Sodišče prve stopnje, ki je odločalo o zadevi, je ugotovilo, da nima mednarodne pristojnosti za odločanje o njunem predlogu, ker je menilo, da je v skladu s členom 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 središče njunih glavnih interesov kraj njunega običajnega prebivališča, in sicer Združeno kraljestvo.

5. Pritožnika sta zoper to sodbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču in trdila, da navedena sodba temelji na napačni razlagi pravil, določenih v Uredbi 2015/848. V zvezi s tem sta trdila, da je edina nepremičnina, katere lastnika sta, na Portugalskem, kjer so bile izvedene vse transakcije, ki so privedle do njunega položaja insolventnosti, zato središče njunih glavnih interesov ni kraj njunega običajnega prebivališča, to je Združeno kraljestvo, temveč je ta kraj na Portugalskem. Poleg tega naj ne bi bilo povezave med njunim dejanskim prebivališčem in dogodki, ki so privedli do njune insolventnosti, saj so se ti v celoti zgodili na Portugalskem.

6. Predložitveno sodišče dvomi o pravilni razlagi člena 3(1) Uredbe 2015/848 in se sprašuje zlasti o merilih, ki jih je treba uporabiti za ovrženje izpodbojne domneve, ki je v tej določbi določena za posameznike, ki ne opravljajo samostojne poslovne ali poklicne dejavnosti, in ki določa, da se za take osebe domneva, da je središče njihovih glavnih interesov, če ni dokazano nasprotno, običajno prebivališče zadevne osebe.

7. V zvezi s tem to sodišče poudarja, da je v uvodni izjavi 30 te uredbe navedeno, da bi za posameznike, ki ne opravljajo samostojne poslovne ali poklicne dejavnosti, moralo biti mogoče izpodbiti to domnevo, kadar je, na primer, večji del dolžnikovega premoženja zunaj države članice dolžnikovega običajnega prebivališča.

8. V teh okoliščinah je predložitveno sodišče s sklepom z dne 14. februarja 2019, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 26. marca 2019, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali so v skladu z Uredbo [2015/848] sodišča države članice pristojna za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti v zvezi z državljanom, čigar edina nepremičnina je v tej državi, čeprav ima ta državljan – pa tudi njegova ožja družina – običajno prebivališče v drugi državi članici, v kateri opravlja poklicno dejavnost kot zaposlena oseba?“

9. Pisna stališča sta predložili portugalska vlada in Evropska komisija. Ker nobena stranka ni predlagala predstavitve ustnih stališč, je Sodišče odločilo, da bo razsodilo brez obravnave.

IV. Analiza

10. Predložitveno sodišče želi s tem vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 3(1), prvi in četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 razlagati tako, da se domneva, določena v zadnjenavedenem pododstavku, lahko ovrže v korist države članice, v kateri je edina nepremičnina dolžnika, ki je posameznik, ki ne opravlja samostojne poslovne ali poklicne dejavnosti. Če ni tako, želi to sodišče izvedeti, kateri elementi morajo biti podani, da se ta domneva ovrže v korist te države članice.

11. Ugotoviti moram, da predložitveno sodišče v vprašanju za predhodno odločanje ne navaja določb Uredbe 2015/848, za katerih razlago prosi. Kljub temu je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe jasno razvidno, da navedeno sodišče dvomi o tem, kako je treba razlagati člen 3(1), prvi in četrti pododstavek, te uredbe. Zato predlagam, naj se vprašanje za predhodno odločanje razume v skladu s formulacijo v točki 10 teh sklepnih predlogov. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora namreč Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena. Poleg tega lahko Sodišče upošteva določbe prava Unije, na katere se nacionalno sodišče v vprašanju ni sklicevalo. ( 5 )

12. V tem okviru so v skladu s členom 3(1), prvi in četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 sodišča države članice, na katere ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, pristojna za uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti. ( 6 ) V zvezi s posamezniki, ki ne opravljajo samostojne poslovne ali poklicne dejavnosti, se domneva, če ni dokazano nasprotno, da je središče njihovih glavnih interesov kraj njihovega običajnega prebivališča. ( 7 ) Ni sporno, da pritožnika spadata v to kategorijo oseb.

13. Posledično portugalska sodišča, če je središče glavnih interesov pritožnikov v kraju njunega običajnega prebivališča, in sicer v Združenem kraljestvu, ne bi bila pristojna za uvedbo postopka v primeru insolventnosti. Da bi bila ta sodišča pristojna, bi morala biti domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 ovržena v korist države članice, na katere ozemlju je edina nepremičnina pritožnikov, to je Portugalska. Da bi se lahko podal koristen odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, je treba najprej ugotoviti, v katerih okoliščinah je to domnevo mogoče zavrniti, in nato določiti, kateri elementi morajo biti podani, da bi pristojnost iz člena 3(1), prvi pododstavek, te uredbe imela sodišča države članice, ki ni država članica običajnega prebivališča.

14. Portugalska vlada meni, da se dejstvo, da je oseba lastnik edine nepremičnine, ki je v drugi državi članici, načeloma ne more šteti za zadosten element za ovrženje te domneve. Komisija meni, da je navedeno domnevo mogoče ovreči, le če je edina nepremičnina, katere lastnik je dolžnik, v drugi državi članici in pomeni večji del njegovega premoženja ter če obstajajo prevladujoči dejavniki, ki jasno nakazujejo, da je središče dolžnikovih glavnih interesov v tej državi članici.

15. Medtem ko se v tem okviru portugalska vlada precej zgleduje po sodni praksi Sodišča v zvezi z Uredbo, ki je veljala pred Uredbo 2015/848, to je Uredbo št. 1346/2000, se zdi Komisija bolj zadržana glede možnosti uporabe te sodne prakse v okoliščinah obravnavane zadeve. Komisija namreč navaja, da je treba za ugotovitev, ali je domnevo iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 mogoče ovreči, upoštevati sodno prakso v zvezi s Konvencijo o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih. ( 8 ) V bistvu bi bilo treba preučiti, ali obstajajo okoliščine, v katerih je mogoče ugotoviti, da je neki položaj tesneje povezan z državo članico, ki ni država članica, na katero se nanaša domneva.

16. Da bi predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, bom najprej preučil možnost uporabe Uredbe 2015/848 v postopku v glavni stvari (razdelek A). Nato bom obravnaval možnost prenosa sodne prakse, razvite v okviru Uredbe št. 1346/2000, v okvir Uredbe 2015/848 in na okoliščine obravnavne zadeve (razdelek B). Nazadnje bom preučil, ali te okoliščine omogočajo, da se zavrne domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 in da se portugalskim sodiščem omogoči, da ugotovijo svojo pristojnost na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, te uredbe (razdelek C).

A. Uporaba Uredbe 2015/848

17. Predložitveno sodišče navaja, da je za ugotovitev, ali so portugalska sodišča pristojna za uvedbo postopka v primeru insolventnosti v zvezi s pritožnikoma, potrebna razlaga Uredbe 2015/848.

18. V zvezi s tem se Uredba 2015/848 v skladu z njenim členom 92 načeloma uporablja od 26. junija 2017. Poleg tega člen 84(1) te uredbe določa, da se določbe te uredbe uporabljajo samo za postopke v primeru insolventnosti, uvedene po tem datumu.

19. Vprašanje, ali je treba uvesti postopek v primeru insolventnosti na predlog pritožnikov, se je verjetno postavilo po tem, ko sta ta svoje običajno prebivališče izbrala v Združenem kraljestvu, to je leta 2016. Torej ni treba izključiti, kot meni predložitveno sodišče, da se za predlog, ki sta ga pritožnika vložila pri portugalskem sodišču, uporablja Uredba 2015/848. Zato ob neobstoju okoliščin, s katerimi bi bilo mogoče podpreti ugotovitev, da se Uredba 2015/848 ne uporablja za spor o glavni stvari, in ob upoštevanju razdelitve nalog med Sodišče in predložitveno sodišče, menim, da je treba v tej zadevi razlagati prav to uredbo.

20. Zaradi celovitosti poudarjam, da je v uvodni izjavi 25 Uredbe 2015/848 navedeno, da se ta uredba uporablja samo za postopke v zvezi z dolžnikom, čigar središče glavnih interesov je v Evropski uniji. Sodišče je v sodbi Schmid ( 9 ) potrdilo zavezujočo naravo tega načela, ki je bilo določeno v podobni uvodni izjavi Uredbe št. 1346/2000. Iz tega izhaja, da dejstvo, da ima dolžnik prebivališče v državi članici, ki ne uporablja te uredbe, ali tretji državi, ne izključuje samodejno uporabe te uredbe za tega dolžnika. Združeno kraljestvo vsekakor ni spadalo v nobeno od teh kategorij, ki se nanašajo na verjetni datum predložitve zadeve portugalskemu sodišču. V uvodni izjavi 87 Uredbe 2015/848 je opozorjeno, da je Združeno kraljestvo sodelovalo pri sprejetju in uporabi te uredbe. ( 10 )

B. Upoštevnost prejšnje sodne prakse v zvezi z Uredbo št. 1346/2000 za Uredbo 2015/848

21. V okviru Uredbe 2015/848 in Uredbe št. 1346/2000 se pojem „središče glavnih interesov“ uporablja kot navezna okoliščina pravila o pristojnosti iz člena 3(1) teh uredb, ki omogoča določitev sodišč, pristojnih za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti. Poleg tega v Uredbi 2015/848 po zgledu rešitve, uporabljene v okviru Uredbe, ki je veljala pred njo, navezna okoliščina, ki pomeni središče glavnih interesov, posredno določa pravo, ki se uporabi za vprašanja v zvezi z insolventnostjo. ( 11 )

22. V sodni praksi je bilo določeno, da ima pojem „središče glavnih interesov“ iz člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 samostojen pomen in ga je treba torej razlagati enotno in neodvisno od nacionalnih zakonodaj. ( 12 ) Kot izhaja iz točke 21 teh sklepnih predlogov, so v Uredbi 2015/848 vsaj v grobem povzete rešitve iz Uredbe št. 1346/2000. Pojem „središče glavnih interesov“ se mora tako še naprej razumeti kot samostojen pojem prava Unije.

23. V tem okviru je seveda res, da se Uredba 2015/848 v nasprotju s prej veljavno uredbo ne uporablja le za postopke, ki privedejo do delnega ali popolnega odvzema premoženja insolventnega dolžnika. ( 13 ) Vendar ob upoštevanju kontinuitete teh dveh uredb dejstvo, da je bilo stvarno področje uporabe Uredbe 2015/848 razširjeno, ne more bistveno spremeniti tega, kako je treba razlagati pojem „središče glavnih interesov“. Okoliščina, da se narava postopka včasih, če pravo, ki se uporabi na področju insolventnosti, to določa, lahko spremeni med samim potekom postopka, potrjuje to razlago. V skladu s pravilom, imenovanim „načelo perpetuatio fori“, ta okoliščina namreč ne bi smela vplivati na pristojnost sodišča, ki odloča o zadevi.

24. Vendar v delu, v katerem se Uredba 2015/848 nanaša na posameznika, ki ne opravlja samostojne dejavnosti, lahko rešitve, uporabljene v okviru te uredbe v zvezi s pojasnili o pomenu pojma „središče glavnih interesov“, in domneve, določene v tej uredbi, vzbudijo dvom o možnosti uporabe prejšnje sodne prakse za navedeno uredbo.

1. Pojem „središče glavnih interesov“

25. Uredba št. 1346/2000 ni vsebovala opredelitve pojma „središče glavnih interesov“. V okviru te uredbe je bila vsebina tega pojma vseeno pojasnjena v uvodni izjavi 13 navedene uredbe, v kateri je navedeno, da mora „[z]a ‚središče dolžnikovih glavnih interesov‘ […] veljati kraj rednega poslovanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe“. V členu 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe 2015/848 je a priori uporabljena opredelitev pojma „središče glavnih interesov“ iz uvodne izjave13 Uredbe št. 1346/2000.

26. Zdi pa se, da je bila v uvodni izjavi 13 Uredbe št. 1346/2000 priznana povezava med krajem, v katerem dolžnik redno posluje, in dejstvom, da ta kraj tretje osebe lahko preverijo. V tej uvodni izjavi je bilo namreč navedeno, da mora „[z]a ‚središče dolžnikovih glavnih interesov‘ […] veljati kraj rednega poslovanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe“. ( 14 ) Nasprotno pa izraz „zato“ v členu 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe 2015/848 ni uporabljen. ( 15 )

27. Vendar ne mislim, da lahko ta majhna razlika bistveno spremeni način, kako je treba določiti kraj središča dolžnikovih glavnih interesov, glede na način, uporabljen v skladu z Uredbo št. 1346/2000.

28. Sklicevanje na kraj, ki „je zato preverljiv za tretje osebe“, je pomenilo, da je bilo treba kraj rednega poslovanja dolžnika opredeliti glede na objektivna merila, kar je bilo potrebno, da so ta kraj lahko preverile tretje osebe. V skladu s tem je Sodišče do zdaj v sodni praksi v zvezi z Uredbo št. 1346/2000 menilo, da je treba središče dolžnikovih glavnih interesov ugotoviti z merili, ki so hkrati objektivna in jih tretje osebe lahko preverijo. ( 16 )

29. V zvezi z Uredbo 2015/848 ostaja uporaba objektivnih meril ključno jamstvo, da pravilo o pristojnosti zagotavlja pravno varnost in predvidljivost določitve pristojnega sodišča. Ti pravna varnost in predvidljivost sta toliko pomembnejši, saj je – kot v okviru Uredbe št. 1346/2000 – v skladu s členom 7(1) Uredbe 2015/848 od določitve pristojnega sodišča odvisna določitev prava, ki se uporablja. ( 17 )

30. Poleg tega je drugi posebni cilj pravil o pristojnosti in kolizijskih pravil iz Uredbe 2015/848, kot je navedeno v uvodni izjavi 5 te uredbe, „izogibati [se] spodbujanju strank k prenosu premoženja ali sodnih postopkov iz ene države članice v drugo, s čimer se skuša doseči ugodnejši pravni položaj v škodo vseh upnikov (tako imenovano izbiranje najugodnejšega sodišča)“. Z uporabo objektivnih meril za določitev kraja središča glavnih interesov je mogoče tudi omejiti uporabo takih praks med dolžniki.

31. Ob upoštevanju navedenega je treba v okviru Uredbe 2015/848 kraj, v katerem dolžnik redno posluje, določiti na podlagi objektivnih meril, ki jih lahko tretje osebe preverijo.

2. Domneve, določene v Uredbi 2015/848

32. Zakonodajalec Unije v okviru Uredbe 2015/848 ni le ponovil uvodne izjave 13 Uredbe št. 1346/2000 in ji dal zavezujočo naravo. Medtem ko je bila v Uredbi št. 1346/2000 določena le domneva v zvezi z družbami in pravnimi osebami, so namreč v členu 3(1), drugi, tretji in četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 določene tri različne domneve, ki se uporabljajo za tri kategorije dolžnikov, in sicer, prvič, za družbe in pravne osebe, drugič, za posameznike, ki opravljajo samostojno poslovno ali poklicno dejavnost, in tretjič, za katerega koli drugega posameznika.

33. Poleg tega je zakonodajalec Unije uvedel omejitve, tako da se domneve iz člena 3(1), drugi, tretji in četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 ne uporabljajo v obdobju, ki sledi spremembi kraja, za katerega se domneva, da je središče glavnih interesov. To obdobje traja šest mesecev za posameznike, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti, in tri mesece za drugi kategoriji dolžnikov. Menim, da to razlikovanje izhaja iz dejstva, da tak posameznik lažje spremeni kraj, za katerega se domneva, da je središče njegovih glavnih interesov. Vsekakor se zdi, da te omejitve v okviru obravnavane zadeve niso upoštevne. ( 18 )

34. Domneva v zvezi s posamezniki, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti, določena v členu 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848, pomeni, da se domneva, da je središče glavnih interesov takega posameznika, če ni dokazano nasprotno, kraj njegovega običajnega prebivališča. Vprašanje za predhodno odločanje se nanaša prav na ta vidik, to je, ali se domneva ob upoštevanju dejstva, da je edina nepremičnina pritožnikov na Portugalskem, lahko ovrže v korist te države članice.

35. V tem okviru lahko narava domnev iz člena 3(1) Uredbe 2015/848, vključno z domnevo iz četrtega pododstavka te določbe, vzbudi dvom ob upoštevanju besedila člena 4(1) te uredbe, v skladu s katerim sodišče, ki odloča o zahtevi za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, po uradni dolžnosti preveri, ali je pristojno na podlagi člena 3 navedene uredbe. Poleg tega je v uvodni izjavi 27 te uredbe navedeno, da bi „[p]red uvedbo postopkov v primeru insolventnosti […] moralo pristojno sodišče po uradni dolžnosti preučiti, ali se središče dolžnikovih glavnih interesov ali poslovalnica dolžnika dejansko nahaja na območju njegove pristojnosti“.

36. Branje naslednjih uvodnih izjav Uredbe 2015/848 potrjuje razlago, v skladu s katero mora sodišče, ki odloča o zadevi, po uradni dolžnosti preučiti vprašanje pristojnosti, tudi ko gre za eno od domnev iz člena 3(1) te uredbe. Medtem ko se uvodni izjavi 30 in 31 Uredbe 2015/848 nanašata na domneve, je v uvodni izjavi 32 te uredbe namreč navedeno, da bi „[v] vseh primerih, kadar okoliščine zadeve zbujajo dvome glede pristojnosti sodišča, […] moralo sodišče zahtevati, da dolžnik predloži dodatna dokazila[,] s katerimi podpre svoje trditve[,] in, kadar pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti, to omogoča, dati dolžnikovim upnikom priložnost, da predstavijo svoja stališča glede pristojnosti“. ( 19 )

37. Naložiti sodišču obveznost, da preuči, kje je dejansko kraj središča dolžnikovih glavnih interesov, se a priori zdi težko združljivo s konceptom domnev, ker so te v bistvu uvedene za to, da bi bilo sodišče oproščeno obveznosti preučitve okoliščin obravnavanega primera.

38. Glede na to očitno protislovje moram ugotoviti, da Uredba št. 1346/2000 sicer ni vsebovala določbe, ki bi bila podobna členu 4(1) Uredbe 2015/848, vendar je vseeno – tako kot Uredba 2015/848 – določala domnevo v zvezi s središčem glavnih interesov, ki se je nanašala na družbe in pravne osebe.

39. To Sodišču ni preprečilo, da v sodbi Eurofood IFSC ( 20 ) ne bi ugotovilo, da je za načelo vzajemnega zaupanja značilno, da sodišče države članice, ki prejme predlog za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti, preveri svojo pristojnost glede na člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000, to pomeni, da preizkusi, ali je središče dolžnikovih glavnih interesov v tej državi članici.

40. Iz tega izhaja, da je obveznost, določena v členu 4(1) Uredbe 2015/848, za sodišča držav članic veljala že v okviru Uredbe št. 1346/2000, čeprav ta vsebuje domnevo v zvezi s središčem glavnih interesov. Ta domneva je navedena tudi v členu 3(1), drugi pododstavek, Uredbe 2015/848 poleg dveh drugih domnev v zvezi s posamezniki. Zato pravna veljavnost te domneve – in drugih dveh iz člena 3(1) Uredbe 2015/848 – ostaja po mojem mnenju nespremenjena glede na domnevo iz člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000.

41. V tem okviru je Sodišče v zvezi s pravno veljavnostjo domneve v korist registriranega sedeža družbe v Uredbi št. 1346/2000 v sodbi Eurofood IFSC ( 21 ) presodilo, da se ta domneva lahko zavrne, le če je na podlagi dejstev, ki so objektivna in jih tretje osebe lahko preverijo, mogoče ugotoviti, da je resnično stanje drugačno od tistega, ki ga odraža lokacija omenjenega registriranega sedeža. V zvezi s tem je Sodišče v tej sodbi pojasnilo, da se navedena domneva lahko zavrne, če dolžnik dejavnosti ne opravlja na ozemlju države, v kateri je določil svoj sedež, ( 22 ) v sodbi Interedil ( 23 ) pa je poudarilo, da to velja tudi takrat, kadar kraj uprave družbe ni v kraju, kjer je statutarni sedež družbe.

42. Iz tega sklepam, da je v smislu Uredbe 2015/848 in njenih domnev, vključno z domnevo iz njenega člena 3(1), četrti pododstavek, domnevni kraj središča glavnih interesov tudi izhodišče za preverjanje, ki se izvede na podlagi člena 4(1) te uredbe. V okviru tega preverjanja sodišče, ki odloča o zahtevi za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, opravi analizo vseh upoštevnih elementov, da bi se prepričalo, da domneva, določena v korist kraja običajnega prebivališča, ni bila ovržena. ( 24 ) Le če ti elementi, določeni na podlagi meril, ki jih je treba upoštevati v zvezi s posameznikom, ki ne opravlja samostojne dejavnosti, omogočajo, da se ugotovi obstoj dejanskega položaja, ki je drugačen od tistega, ki naj bi ga izražal kraj običajnega prebivališča, se lahko ta domneva ovrže.

43. Tako je treba preveriti, kaj naj bi običajno prebivališče kot domnevno središče glavnih interesov izražalo, in nato opredeliti merila, ki omogočajo, da se ugotovi obstoj dejanskega položaja, ki je drugačen od rezultata tega preverjanja.

C. Uporaba prejšnje sodne prakse v zvezi z Uredbo št. 1346/2000 za posameznike, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti

1. Običajno prebivališče kot domnevno središče glavnih interesov

44. Predložitveno sodišče navaja, da imata pritožnika običajno prebivališče v Združenem kraljestvu. Ne da bi poskušal ugotoviti, ali ta okoliščina ustreza pojmu „običajno prebivališče“ v smislu člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848, ugotavljam, da ta pojem v tej uredbi ni opredeljen. Ker nič ne kaže, da je zakonodajalec hotel za določitev kraja običajnega prebivališča napotiti na nacionalno pravo, je treba ugotoviti, da je pojem „običajno prebivališče“ samostojen pojem prava Unije.

45. Res je, da je ta pojem predmet sodne prakse Sodišča, ki se med drugim nanaša na Uredbo (ES) št. 2201/2003, ( 25 ) v okviru katere gre za običajno prebivališče otroka. Vendar se zdi, da meril, ki so v okviru te uredbe uporabljena za opredelitev kraja običajnega prebivališča, ni mogoče prenesti na Uredbo 2015/848, da bi se določili razlogi, iz katerih se domneva, da je običajno prebivališče središče dolžnikovih glavnih interesov. V tem okviru ni treba prednosti dati elementom, ki se nanašajo na družbeni ali družinski položaj, ( 26 ) ampak elementom, ki se nanašajo na premoženjski položaj dolžnika. ( 27 )

46. V okviru Uredbe 2015/848 je namreč kraj običajnega prebivališča domnevni kraj, kjer je središče dolžnikovih glavnih interesov, zato mora ta kraj ustrezati tudi – in celo predvsem – merilom, določenim v členu 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, te uredbe, to je ustrezati kraju, v katerem dolžnik redno posluje in ki ga tretje osebe lahko preverijo. Družbeni ali družinski položaj dolžnika pa ni element, ki bi ga tretje osebe lahko zlahka preverile. Res je, da to ne velja za medosebne vezi, ki imajo ekonomske posledice, kot je zakonska zveza ali vez med člani istega gospodinjstva. Take vezi lahko vplivajo na položaj dolžnika v zvezi z njegovim premoženjem in ga zlasti lahko spodbudijo k sklepanju transakcij s tretjimi osebami. Vseeno menim, da takih vezi ni treba upoštevati zaradi njihovega subjektivnega pomena za dolžnika, temveč zaradi njihovih ekonomskih posledic. V okviru določitve sodišč, ki so pristojna na podlagi kraja središča glavnih interesov, pa se razmerje med matično družbo in njeno hčerinsko družbo jasno razlikuje od razmerja med osebami, ki jih povezuje sorodstvena vez. Pri posamezniku, ki ne opravlja samostojne dejavnosti, je meja, ki ločuje njegov ekonomski položaj od njegovega družinskega položaja, zabrisana, medtem ko pri družbah to vprašanje ni upoštevno.

47. To razlago potrjuje branje poročila M. Virgósa in E. Schmita, ( 28 ) za katero se na splošno priznava, da je vir koristnih podatkov za razlago Uredbe št. 1346/2000 in posledično Uredbe 2015/848.

48. Avtorja v točki 75 tega poročila – s podobno formulacijo kot v uvodni izjavi 13 Uredbe št. 1346/2000 in členu 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe 2015/848 – pojasnjujeta, da je treba koncept „središče glavnih interesov“ razlagati tako, da označuje kraj, v katerem dolžnik običajno in torej na način, ki ga tretje osebe prepoznajo, upravlja svoje interese. Ta avtorja dodajata, da namen uporabe izraza „interesi“ ni bil zajeti le trgovinske, industrijske ali poklicne dejavnosti, temveč tudi vse gospodarske dejavnosti na splošno, da bi se zajele dejavnosti posameznikov, zlasti potrošnikov. Tako tudi v zvezi s posamezniki, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti („potrošniki“), ni bilo uporabljeno sklicevanje na interese, ki niso ekonomski interesi. Središče ekonomskih interesov je torej treba določiti predvsem na podlagi elementov, ki se nanašajo na te interese.

49. Ob upoštevanju navedenega menim, da je dejanski položaj drugačen od položaja, ki naj bi ga izražal kraj običajnega prebivališča, kadar običajno prebivališče ne izpolnjuje svoje vloge kot kraj sprejemanja dolžnikovih ekonomskih odločitev, kot kraj prejemanja in porabe večine njegovih dohodkov ali kot kraj, kjer je večji del njegovega premoženja. V takih okoliščinah se domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 lahko ovrže.

50. V tem okviru mora predložitveno sodišče preveriti, ali edina nepremičnina pritožnikov, ki je na Portugalskem, pomeni večji del njunega premoženja. Če je tako, se domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 lahko ovrže in to sodišče mora ugotoviti, ali ta element zadostuje za ugotovitev, da je središče glavnih interesov pritožnikov v tej državi članici.

51. Tako je treba le še opredeliti elemente, s katerimi se ta domneva lahko ovrže v korist države članice, v kateri je edina nepremičnina dolžnika.

2. Elementi, s katerimi se lahko ovrže domneva

52. Portugalska vlada ob sklicevanju na sodbo Interedil ( 29 ) trdi, da v primeru posameznikov središče njihovih glavnih interesov ustreza kraju, kjer je večji del njihovega premoženja, ali kraju, kjer je večina njihovih ekonomskih, družbenih in družinskih vezi, na podlagi celovite presoje in ob upoštevanju stališča sedanjih ali potencialnih upnikov. V tej smeri pa doktrina navaja, da sodišče, ki odloča o zadevi, upošteva številna merila, kot so obstoj najemne pogodbe ali lastninske listine, velikost prebivališča, poraba električne energije, tekoči izdatki, prisotnost ali odsotnost družine na kraju samem, pogodba o zaposlitvi, znanje jezika ali celo lokacija dolgov in sredstev osebe. ( 30 )

53. Zgornji preudarki o elementih, ki bi bili lahko upoštevni pri preverjanju, ki se opravi na podlagi člena 4(1) Uredbe 2015/848, po mojem mnenju zahtevajo nekaj pomembnih pojasnil.

54. Na prvem mestu, seveda je res, da je zakonodajalec Unije domneve iz člena 3(1) Uredbe 2015/848, vključno z domnevo v zvezi s posamezniki, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti, natančneje opredelil s pojasnili v uvodni izjavi 30 te uredbe. V tej uvodni izjavi je med drugim navedeno, da bi „[v] primeru [takih] posameznikov […] moralo biti mogoče izpodbiti to domnevo na primer, kadar se večji del dolžnikovega premoženja nahaja zunaj države članice dolžnikovega običajnega prebivališča“. ( 31 ) Pritožnika, ki se sklicujeta na ta odlomek, trdita, da ta v obravnavani zadevi daje portugalskim sodiščem pristojnost za odločanje o pritožbi, ki sta jo vložila.

55. Kot pa poudarjata portugalska vlada in Komisija, sta položaja, navedena v tej uvodni izjavi, le ponazoritvi položajev, v katerih bi domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 lahko („bi moralo biti mogoče“) bila ovržena. ( 32 ) Nasprotno pa zgolj dejstvo, da so okoliščine, omenjene v tej uvodni izjavi, podane, ne pomeni, da je domneva samodejno ovržena v korist neke države članice. Iz tega sledi, da je lokacija dolžnikovega premoženja eden od elementov, ki jih je treba upoštevati pri preverjanju, ali se domneva lahko ovrže v korist neke države članice.

56. Mnenje, da bi ena sama stvar lahko premestila središče glavnih interesov, bi bilo namreč v nasprotju z enim od ciljev Uredbe 2015/848, to je preprečiti „izbiranje najugodnejšega sodišča“. V tem okviru je treba upoštevati tudi posledice razlage, v skladu s katero bi morala biti domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 ovržena v korist države, na katere ozemlju je edina dolžnikova nepremičnina. Ta razlaga bi namreč povzročila, da v primeru osebe, ki ima običajno prebivališče v državi članici, v kateri opravlja poklicno dejavnost kot zaposlena oseba, vendar je lastnica nepremičnine, ki je v tretji državi, sodišča držav članic ne bi bila pristojna za uvedbo postopka v primeru insolventnosti. ( 33 )

57. Na drugem mestu, koristne napotke je mogoče izpeljati iz člena 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe 2015/848 v povezavi s četrtim pododstavkom te določbe in ob upoštevanju posebnosti položaja posameznikov, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti.

58. Na eni strani iz dejstva, da v skladu s členom 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe 2015/848 središče glavnih interesov ustreza kraju, v katerem dolžnik redno posluje, izhaja, da mora biti za ta kraj značilna zadostna stopnja stabilnosti. ( 34 ) Kot izhaja iz točke 31 teh sklepnih predlogov, je treba to, da gre za stabilno središče poslovanja, dokazati na podlagi objektivnih elementov, ki jih lahko tretje osebe preverijo.

59. Na drugi strani iz besedila člena 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek, Uredbe 2015/848 izhaja tudi, da mora biti kraj, v katerem dolžnik redno posluje, preverljiv, kar pomeni, da je v tem okviru odločilen videz, ki ga ustvarjajo vsi objektivni elementi. ( 35 )

60. Seveda je res, da je izraz „tretja oseba“ izjemno širok pojem. V uvodni izjavi 28 Uredbe 2015/848 je pojasnjeno, da bi bilo treba „[p]ri določanju, ali tretje osebe lahko preverijo, kje je središče dolžnikovih glavnih interesov, […] nameniti posebno pozornost upnikom in njihovemu dojemanju kraja, kjer dolžnik posluje“. ( 36 ) Poleg tega je Sodišče v sodbi Interedil ( 37 ) navedlo, da je zahtevi po objektivnosti in možnosti preverjanja, na kateri se sklicuje uvodna izjava 13 Uredbe št. 1346/2000, zadoščeno, če so materialni dokazi, ki se upoštevajo pri določanju kraja, v katerem družba dolžnica navadno upravlja svoje interese, javni ali vsaj dovolj pregledni, da se tretje osebe, to pomeni med drugim upniki te družbe, lahko z njimi seznanijo.

61. V tem okviru je treba ugotoviti, da se vprašanje za predhodno odločanje, kakor je bilo napisano, sklicuje le na okoliščino, da je dolžnik imetnik nepremičnine, ki je v državi članici, ki ni država članica njegovega običajnega prebivališča, v kateri opravlja poklicno dejavnost kot zaposlena oseba. Vendar iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da sta pritožnika pred predložitvenim sodiščem med drugim trdila tudi, da so bile vse transakcije in pogodbe, ki so privedle do njunega položaja insolventnosti, izvedene na Portugalskem.

62. Ob tem v zvezi s posamezniki, ki ne opravljajo samostojne dejavnosti, menim, da se odločilen pomen ne pripiše splošnemu vtisu, ki ga je predhodno ustvaril dolžnikov položaj v razmerju do njegovih upnikov.

63. V Uniji je namreč mobilnost teh oseb velika. Njihovi upniki lahko vedno predvidijo preselitev središča dolžnikovih interesov, v skladu z uvodno izjavo 27 Uredbe 2015/848 pa mora biti središče dolžnikovih glavnih interesov ali poslovalnica dolžnika dejansko na območju pristojnosti sodišča, ki je pristojno za odločanje o zahtevi za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti. Poleg tega ta uredba zadostno določa zaščitne ukrepe za preprečevanje goljufanja ali zlorabe v smislu izbiranja najugodnejšega sodišča. Posledično je treba, ne da bi to vplivalo na izvajanje teh zaščitnih ukrepov, pripisati pomen predvsem objektivnim elementom, ki jih tretje osebe (sedanji ali potencialni upniki) lahko preverijo, ko je taka zahteva vložena.

D. Končne ugotovitve

64. Če povzamem svojo analizo, domneva iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848 se lahko zavrne, kadar kraj običajnega prebivališča posameznika, ki ne opravlja samostojne dejavnosti, ne izpolnjuje svoje vloge kot kraj sprejemanja dolžnikovih ekonomskih odločitev, kot kraj prejemanja in porabe večine njegovih dohodkov ali kot kraj, kjer je večji del njegovega premoženja. Vendar te domneve ni mogoče ovreči v korist države, na katere ozemlju je edina nepremičnina, če ni drugih elementov, ki bi kazali, da je središče glavnih interesov tega dolžnika v tej državi članici. To okoliščino je mogoče dokazati na podlagi objektivnih elementov, ki jih tretje osebe (sedanji in potencialni upniki) lahko preverijo in so povezani z ekonomskimi interesi tega dolžnika.

V. Predlog

65. Iz teh razlogov Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Tribunal da Relação de Guimarães (višje sodišče v Guimarãesu, Portugalska), odgovori: Člen 3(1), prvi in četrti pododstavek, Uredbe (EU) 2015/848 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da se domneva, v skladu s katero je kraj središča glavnih interesov dolžnika, ki je posameznik, ki ne opravlja samostojne dejavnosti, v kraju njegovega običajnega prebivališča, lahko zavrne v primeru, v katerem kraj običajnega prebivališča ne izpolnjuje svoje vloge kot kraj sprejemanja dolžnikovih ekonomskih odločitev, kot kraj prejemanja in porabe večine njegovih dohodkov ali kot kraj, kjer je večji del njegovega premoženja. Vendar te domneve ni mogoče ovreči v korist države, na katere ozemlju je dolžnikova edina nepremičnina, če ni drugih elementov, ki bi kazali, da je središče njegovih glavnih interesov v tej državi članici. To okoliščino je mogoče dokazati na podlagi objektivnih elementov, ki jih tretje osebe (sedanji in potencialni upniki) lahko preverijo in so povezani z ekonomskimi interesi tega dolžnika.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Uredba Sveta z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191).

( 3 ) Glej sodbe z dne 2. maja 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281); z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671), in z dne 15. decembra 2011, Rastelli Davide in C. (C‑191/10, EU:C:2011:838).

( 4 ) Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o postopkih v primeru insolventnosti (UL 2015, L 141, str. 19, in popravek v UL 2016, L 349, str. 9).

( 5 ) Za ponazoritev glej sodbi z dne 7. septembra 2017, Neto de Sousa (C‑506/16, EU:C:2017:642, točka 23), in z dne 26. oktobra 2017, Aqua Pro (C‑407/16, EU:C:2017:817, točka 26).

( 6 ) Glej člen 3(1), prvi pododstavek, Uredbe 2015/848.

( 7 ) Glej člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe 2015/848.

( 8 ) Konvencija, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (UL 2005, C 169, str. 10).

( 9 ) Glej sodbo z dne 16. januarja 2014 (C‑328/12, EU:C:2014:6, točka 21).

( 10 ) Posledično izstop Združenega kraljestva iz Unije portugalskim sodiščem načeloma ne bi preprečeval, da odločajo o predlogu pritožnikov.

( 11 ) Člen 7(1) Uredbe 2015/848 določa, da „[č]e ta uredba ne določa drugače, se za postopek v primeru insolventnosti in njegove učinke, uporablja pravo države članice, na katere ozemlju je bil uveden takšen postopek“.

( 12 ) Glej sodbe z dne 2. maja 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281, točka 31); z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 43), in z dne 15. decembra 2011, Rastelli Davide in C. (C‑191/10, EU:C:2011:838, točka 31).

( 13 ) Uredba 2015/848 zajema postopke, ki se vodijo za namene sanacije, prilagoditve dolga ali reorganizacije, in postopke pred insolventnostjo. Glej moje sklepne predloge v zadevi A (C‑716/17, EU:C:2019:262, točka 25). Glej tudi Hess, B., Oberhammer, P., Bariatti, S., Koller, Ch., Laukemann, B., Requejo Isidro M., Villata, F. C. (ur.), The Implementation of the New Insolvency Regulation: Improving Cooperation and Mutual Trust, Nomos, Baden‑Baden, 2017, str. 52; Sautonie‑Laguionie, L., „L’extension du champ d’application du règlement (UE) no 2015/848 par une définition vaste des ‚procédures d’insolvabilité‘“, Le nouveau droit européen des faillites internationales, ur. Cotiga‑Raccah, A., Sautonie‑Laguionie, L., Bruylant, Bruselj, 2018, str. 66 in naslednje.

( 14 ) Moj poudarek.

( 15 ) Glej Andrianesis, A. P., „The Opening of Multijurisdictional Insolvencies Through the Prism of the Recast Regulation 848/2015“, European Company Law, 2017, zv. 14(1), str. 9; Mucciarelli, F. M., „Private International Law Rules in the Insolvency Regulation Recast: A Reform or a Restatement of the Status Quo?“, European Company Law, 2016, zv. 1, str. 14 in 15, ter Vallens, J. L., „Le règlement (UE) no 2015/848 du 20 mai 2015: une avancée significative du droit européen de l’insolvabilité“, Revue Lamy Droit des Affaires, 2015, št. 106, str. 18.

( 16 ) Glej sodbi z dne 2. maja 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281, točka 33), in z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 49). Glej tudi sklep z dne 24. maja 2016, Leonmobili in Leone (C‑353/15, neobjavljen, EU:C:2016:374, točka 33 in navedena sodna praksa).

( 17 ) Glej po analogiji sodbo z dne 2. maja 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281, točka 33), ki se nanaša na Uredbo št. 1346/2000. Temeljni cilj kolizijskih pravil je namreč zagotovitev predvidljivosti prava, ki se uporablja za presojo nekega dejanskega stanja, tudi ko gre za uporabo prava pristojnega sodišča. Glej med drugim moje sklepne predloge v zadevi KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, točka 81).

( 18 ) Ni sporno, da pritožnika od leta 2016 običajno prebivata v Združenem kraljestvu. Poleg tega, kot je razvidno iz točke 18 teh sklepnih predlogov, postopek v primeru insolventnosti ne bi smel biti uveden pred 26. junijem 2017, da bi se lahko v postopku v glavni stvari uporabila Uredba 2015/848. Formulacija, ki jo je predložitveno sodišče uporabilo v vprašanju, vsekakor pomeni, da to sodišče izključuje možnost zavrnitve domneve iz člena 3(1), četrti pododstavek, te uredbe zaradi preselitve običajnega prebivališča pritožnikov v šestmesečnem obdobju.

( 19 ) Moj poudarek.

( 20 ) Glej sodbo z dne 2. maja 2006 (C‑341/04, EU:C:2006:281, točka 41). V zvezi s posledicami te razlage glej Van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, str. 298.

( 21 ) Glej sodbo z dne 2. maja 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281, točka 34).

( 22 ) Glej sodbo z dne 2. maja 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281, točka 35).

( 23 ) Sodba z dne 20. oktobra 2011, Interedil (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 51).

( 24 ) Glej v tem smislu Cuniberti, G., Nabet, P., Raimon, M., Droit européen de l’insolvabilité. Règlement (UE) 2015/848 du 20 mai 2015 relatif aux procédures d’insolvabilité, Cuniberti, G., Nabet, P., Raimon, M., LGDJ., Issy‑les‑Moulineaux, 2017, str. 116, točka 197.

( 25 ) Uredba Sveta z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).

( 26 ) Glej, nasprotno, sodbo z dne 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, točki 47 in 48).

( 27 ) Glej Jault‑Seseke, F., „Le règlement 2015/848: le vin nouveau et les vieilles outres“, Revue critique de droit international privé, 2016, točka 27.

( 28 ) Poročilo M. Virgósa in E. Schmita o Konvenciji o postopkih v primeru insolventnosti z dne 3. maja 1996 (dokument Sveta Evropske unije, št. 6500/96, DRS 8 (CFC)); dokončna različica celotnega besedila v angleščini je v delu Moss, G., Fletcher, I. F., Isaacs, S., The EC Regulation on Insolvency proceedings: A Commentary and Annotated Guide, 2. izdaja, Oxford University Press, Oxford, 2009, str. 381 in naslednje.

( 29 ) Sodba z dne 20. oktobra 2011 (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 52).

( 30 ) Glej Cuniberti, G., Nabet, P., Raimon, M., op. cit., str. 76, točka 145.

( 31 ) V uvodni izjavi 30 Uredbe 2015/848 je res omenjen še en položaj, ki omogoča ovrženje domneve, in sicer „kadar je mogoče ugotoviti, da je bil glavni razlog za [dolžnikovo selitev] vložitev zahteve za uvedbo postopka v primeru insolventnosti pod novo pristojnostjo in kadar bi takšna vložitev zahteve bistveno škodovala interesom upnikov, katerih posli z dolžnikom so potekali pred premestitvijo“. Vendar se pritožnikoma ne očita, da sta običajno prebivališče preselila s takim namenom, in vsekakor se ne zdi, da je predložitveno sodišče predvidelo to možnost.

( 32 ) Glej tudi točko 49 teh sklepnih predlogov.

( 33 ) Glej točko 20 teh sklepnih predlogov.

( 34 ) Fabriès‑Lecéa, E., „Règlement (UE) no 2015/848 du 20 mai 2015 relatif aux procédures d’insolvabilité. Commentaire article par article“, ur. Sautonie‑Laguionie, L., Société de législation comparée, Pariz, 2015, str. 61.

( 35 ) Glej v tem smislu glede dejstva, da morajo tretje osebe imeti možnost preveriti središče glavnih interesov, Jault‑Seseke, F., op. cit.

( 36 ) Moj poudarek.

( 37 ) Sodba z dne 20. oktobra 2011 (C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 49).