ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
76

Če nobeden od nasprotujočih si znakov nima takega jasnega in določenega pomena, ki ga lahko upoštevna javnost neposredno dojame, pa Splošno sodišče ne more nevtralizacije opraviti tako, da opusti celovito analizo verjetnosti zmede. V takem primeru mora to sodišče izvesti celovito analizo verjetnosti zmede ter pri tem upoštevati vse elemente podobnosti in razlik enako kot vse druge upoštevne elemente – kot sta stopnja pozornosti upoštevne javnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2006, Ruiz-Picasso in drugi/UUNT, C‑361/04 P, EU:C:2006:25, točki 21 in 23) ali stopnja razlikovalnega učinka prejšnje znamke.
47

Zato je treba na drugem mestu preučiti, ali je omejitev svobode ustanavljanja, ki jo pomeni brezpogojna predkupna pravica, ki se v primeru prodaje mestne lekarne v okviru javnega razpisa zagotovi farmacevtom, zaposlenim v tej lekarni, primerna za zagotovitev uresničitve želenega cilja in ali glede na okoliščine primera ta omejitev ne presega tistega, kar je nujno za dosego tega cilja, in sicer, ali ne obstajajo ukrepi, ki bi manj omejevali svobodo, zagotovljeno s členom 49 PDEU in bi omogočali dosego tega cilja enako učinkovito (glej v tem smislu sodbo z dne 19. maja 2009, Apothekerkammer des Saarlandes in drugi, C‑171/07 in C‑172/07, EU:C:2009:316, točki 25 in 52).
Člen 9 Aarhuške konvencije, naslovljen „Dostop do pravnega sredstva“, določa:

„[…]

2. Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

(a) ki imajo zadosten interes; oziroma,

(b) ki trdijo, da je bila kršena njihova pravica, če se to zahteva kot pogoj po upravnem postopkovnem pravu pogodbenice, dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi določb 6. člena, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.

Kaj sta zadosten interes in kršitev pravice, se določi v skladu z zahtevami notranjega prava in skladno s ciljem te konvencije, da se s to konvencijo daje vključeni javnosti širok dostop do pravnega varstva. V ta namen se za pododstavek (a) tega odstavka šteje za zadosten tudi interes vsake nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz odstavka 5 člena 2. Za take organizacije se tudi šteje, da imajo pravice, ki se lahko kršijo v smislu pododstavka (b) tega odstavka.

[…]

3. Poleg tega in brez vpliva na revizijske postopke iz prvega in drugega odstavka tega člena mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.

4. Poleg tega in brez vpliva na prvi odstavek tega člena morajo postopki iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena zagotavljati ustrezna in učinkovita pravna sredstva, vključno s sodno prepovedjo, če je ta primerna, in biti morajo pošteni, pravični, pravočasni in ne pretirano dragi. Odločitve po tem členu morajo biti izdane ali evidentirane v pisni obliki. Odločitve sodišč in po možnosti tudi drugih teles morajo biti javno dostopne.

[…]“
1.

Člen 1(1), člen 3(1), člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopkov v glavni stvari, ki dovoljuje, da se za zavarovanje plačila terjatve na podlagi pogodbe o potrošniškem kreditu, ki jo skleneta prodajalec ali ponudnik in potrošnik, v tej pogodbi določi obveznost, da kreditojemalec izda bianco lastno menico, in ki veljavnost izdaje te menice pogojuje s predhodno sklenitvijo meničnega sporazuma, v katerem se določijo podrobna pravila za dopolnitev te menice, pod pogojem, da to določilo in ta sporazum izpolnjujeta zahteve iz členov 3 in 5 te direktive ter člena 10 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS, kar mora preveriti predložitveno sodišče.
7

Člen 265 loi générale sur les douanes et accises (splošni zakon o carinah in trošarinah) z dne 18. julija 1977 (Moniteur belge z dne 21. septembra 1977, v nadaljevanju: splošni zakon o carinah in trošarinah) določa, da so „fizične ali pravne osebe […] civilno in solidarno odgovorne za plačilo glob in stroškov, ki izhajajo iz obsodb, izrečenih na podlagi zakonov na področju carin in trošarin, zoper njene uslužbence ali upravitelje, poslovodje ali likvidacijske upravitelje, za kršitve, ki so jih storili v tej funkciji“.
27

V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Wien (upravno sodišče na Dunaju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje: „Ali je treba člen 288 PDEU v povezavi s členom 5(4) [Direktive 91/676] ali členom 5(5) v povezavi s Prilogo I, točka A(2), [te direktive] razlagati tako, da je v primeru: (a) izvajalca javne službe oskrbe s pitno vodo […], saj zatrjevani nezadostni delovni programi (ker je na območju tega izvajalca javne službe oskrbe s pitno vodo vrednost 50 mg/l koncentracije nitratov v vodi prekoračena) nanj vplivajo tako, da mora izvajati ukrepe obdelave vode […], (b) potrošnika, ki […] na podlagi zakona lahko [uporablja] vodo iz svojega lastnega zajetja […], saj zatrjevani nezadostni delovni programi, ker je na mestu odvzema vode (lastno zajetje) vrednost 50 mg/l koncentracije nitratov v vodi prekoračena, nanj vplivajo tako, da pravice do uporabe podzemne vode na njegovem lastnem zemljišču, ki mu je z omejitvami priznana na podlagi zakona, ne more uporabiti […], (c) občine […], ki občinsko zajetje […] uporablja oziroma daje na razpolago le kot zajetje nepitne vode […], ker je [zaradi zatrjevanih nezadostnih delovnih programov] vrednost 50 mg/l koncentracije nitratov v vodi na mestu odvzema prekoračena in torej uporaba vode kot pitne vode ni mogoča […], [v smislu sodne prakse Sodišča izpolnjen pogoj neposrednega nanašanja – v tem primeru zaradi morebiti pomanjkljivega prenosa Direktive 91/676 – in da so jim zato v okviru te direktive priznane subjektivne pravice] – glede spremembe nacionalnega delovnega programa, že sprejetega za prenos Direktive [91/676] (v skladu s členom 5(4) [te direktive]), v tem smislu, da se sprejmejo strožji ukrepi s ciljem doseganja ciljev iz člena 1 [navedene direktive] in, konkretno, da se doseže vrednost največ 50 mg/l koncentracije nitratov v podzemni vodi na posameznih mestih odvzema; – glede sprejetja dodatnih ali okrepljenih ukrepov (v skladu s členom 5(5) Direktive [91/676]) s ciljem uresničitve ciljev iz člena 1 [te direktive] in konkretno, da se doseže vrednost največ 50 mg/l koncentracije nitratov v podzemni vodi na posameznih mestih odvzema? Pri tem je v vseh treh primerih vsekakor zagotovljeno varstvo zdravja potrošnikov, in sicer – v primerih (b) in (c) – z dobavo vode od izvajalcev javne službe oskrbe s pitno vodo (v zvezi s katerimi veljata obveznost in pravica priključitve na vodovod) ali – v primeru (a) – z ustreznimi ukrepi obdelave.“
9

Odstavek III člena 17 zakona št. 2013‑1278 določa: „Odstavka I in II se uporabljata za dosežene dobičke in prejete dividende od 1. januarja 2013, razen za pododstavka 1 in 4 dela D, del E, triindvajseto in štiriindvajseto točko pododstavka 2 dela F, dela G in H, točki (b) in (c) pododstavka 1 dela K, del L, pododstavka 1 in 3 dela N, dele O, R in W odstavka I ter pododstavek 2 odstavka II, ki se uporabljajo za dosežene dobičke in prejete dividende od 1. januarja 2014. Dela M in V se ne uporabljata za davčne zavezance, ki so 31. decembra 2013 upravičeni do odloga obdavčitve, navedenega v členu 150‑0 Da, v različici, ki velja na ta datum.“
4

Člen 26 te direktive določa: „1. Države članice zagotovijo, da lahko vsi končni uporabniki storitev iz odstavka 2, vključno z uporabniki javnih plačilnih telefonov, brezplačno in brez uporabe plačilnih sredstev pokličejo službe za storitve v sili na enotno evropsko številko za klic v sili ‚112‘ in na katero koli drugo nacionalno številko za klic v sili, ki so jo določile države članice. 2. Države članice v posvetovanju z nacionalnimi regulativnimi organi, organi, odgovornimi za storitve v sili, in ponudniki zagotovijo, da podjetja, ki končnim uporabnikom zagotavljajo elektronsko komunikacijsko storitev odpravljanja nacionalnih klicev na številko ali številke iz nacionalnega načrta telefonskega oštevilčenja, zagotovijo dostop do storitev v sili. 3. Države članice zagotovijo, da so klici na enotno evropsko številko za klic v sili ‚112‘ ustrezno odgovorjeni in obravnavani na način, ki je najprimernejši za delovanje njihovih sistemov klicev v sili. Na take klice se odgovarja in se jih obravnava vsaj tako hitro in učinkovito kot klice na drugo nacionalno številko oziroma številke za klic v sili, če se take številke še naprej uporabljajo. […] 5. Države članice zagotovijo, da zadevna podjetja organu, ki je odgovoren za klice v sili, brezplačno dajo na voljo informacije o lokaciji kličočega, takoj ko organ sprejme klic. To velja za vse klice na enotno [evropsko] številko za klic v sili ‚112‘. Države članice lahko določijo, da ta obveznost velja tudi za klice na nacionalne številke za klic v sili. Pristojni regulativni organi določijo merila za natančnost in zanesljivost zagotovljenih informacij o lokaciji kličočega. […]“
58

Kot je razvidno iz točk 53 in 54 te sodbe, ima letalski prevoznik, ki je potnikom zavrnil vkrcanje, dolžnost tem potnikom ponuditi pomoč, zato da se jim omogoči učinkovita in ozaveščena izbira med različnimi možnostmi, ki jih člen 8(1) te uredbe določa v točkah od (a) do (c).
15

Letalski prevoznik je tako v skladu z uvodnima izjavama 14 in 15 ter členom 5(3) te uredbe, z odstopanjem od določb odstavka 1 tega člena, oproščen obveznosti plačila odškodnine potnikom iz člena 7 Uredbe št. 261/2004, če lahko dokaže, da so za odpoved ali zamudo leta pri prihodu, ki traja tri ure ali več, krive „izredne razmere“, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi ali da je – če je prišlo do take okoliščine – sprejel položaju ustrezne ukrepe s tem, da je uporabil celotno osebje ter vsa razpoložljiva materialna in finančna sredstva, da bi preprečil, da bi bil zadevni let zaradi te okoliščine odpovedan ali imel veliko zamudo (sodba z dne 4. aprila 2019, Germanwings, C‑501/17, EU:C:2019:288, točka 19 in navedena sodna praksa).
3

Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (ES) št. 592/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 (UL 2008, L 177, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), je v členu 14c(b) iz naslova II določala: „Za osebo, ki je sočasno zaposlena na ozemlju ene države članice in samozaposlena na ozemlju druge države članice, velja: […] (b) v primerih, omenjenih v Prilogi VII: – zakonodaja države članice, na ozemlju katere opravlja plačano zaposlitev, ta zakonodaja pa se določi v skladu z določbami člena 14(2) ali (3), če opravlja to dejavnost na ozemlju dveh ali več držav članic in – zakonodaja države članice, na ozemlju katere je samozaposlena, ta zakonodaja pa se določi v skladu z določbami člena 14a(2), (3) ali (4), če opravlja to dejavnost na ozemlju dveh ali več držav članic.“
65

Drugič, v zvezi s trditvijo iz točke 60 te sodbe, ki se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve, je treba spomniti, da z ustaljeno sodno prakso ta obveznost Splošnemu sodišču ne nalaga, da odgovori na vse trditve strank, ampak zgolj to, da svojo odločitev obrazloži tako, da je strankam omogočeno, da se seznanijo z razlogi, ki jo utemeljujejo, Sodišču pa, da opravi nadzor v primeru pritožbe (sodbi z dne 9. septembra 2008, FIAMM in drugi/Svet in Komisija, C‑120/06 P in C‑121/06 P, EU:C:2008:476, točka 96, in z dne 6. septembra 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija, C‑422/11 P in C‑423/11 P, EU:C:2012:553, točka 48).
30

Predložitveno sodišče navaja, da so takse, do katerih je upravičen sodni izvršitelj, kadar opravlja storitve v okviru izvršilnega postopka, določene z zakonom. Za sodnega izvršitelja se je pred 9. junijem 2015 štelo, da je zajet z oprostitvijo iz člena 15(6) zakona o DDV in da zato ni davčni zavezanec za plačilo DDV za te storitve. V skladu s stališčem ministra za finance z istega dne se je za sodnega izvršitelja štelo, da s to določbo ni zajet in da je zato davčni zavezanec za plačilo DDV za navedene storitve. Poleg tega je bilo določeno, da je dolgovani DDV vključen v znesek zaračunanih taks. Ta sprememba pa ni povzročila spremembe nacionalne zakonodaje, s katero so urejene omejitve zneska taks, ki se zaračunajo. Zato so se takse sodnih izvršiteljev dejansko znižale za znesek, ki ustreza dolgovanemu DDV.
3

V uvodnih izjavah 40, 43 in 48 Direktive 2007/64 je navedeno: „(40) Za popolnoma integrirano obdelavo plačil brez ročnega posredovanja in pravno gotovost glede izpolnitve osnovnih obveznosti med uporabniki plačilnih storitev je nujno, da bi moral biti celotni znesek, ki ga prenese plačnik, nakazan na račun prejemnika plačila. […] […] (43) Za izboljšanje učinkovitosti plačil v [Evropski uniji] bi bilo treba določiti obdobje enega dne kot najdaljši rok izvršitve vseh plačilnih nalogov v eurih ali v valuti države članice izven euroobmočja, ki jih odredi plačnik, vključno s kreditnimi prenosi in denarnimi nakazili. […] Glede na to, da so nacionalne plačilne infrastrukture pogosto zelo učinkovite, in da bi preprečili poslabšanje obstoječe kakovosti storitev, bi bilo treba državam članicam dovoliti, da po potrebi ohranijo ali določijo pravila, po katerih je čas izvršitve krajši od enega delovnega dne. […] (48) Ponudnik plačilnih storitev bi moral imeti možnost nedvoumno navesti informacije, ki so zahtevane za pravilno izvršitev plačilnega naloga. Po drugi strani pa za preprečevanje razdrobljenosti in zato, da se ne bi ogrozila ustanovitev integriranih plačilnih sistemov v [Uniji], državam članicam ne bi smelo biti dovoljeno zahtevati uporabe posebnih identifikacijskih oznak za plačilne transakcije. To pa državam članicam ne bi smelo preprečiti, da od ponudnika plačilnih storitev plačnika zahtevajo skrbno delovanje in – kjer je to tehnično izvedljivo in ni potrebno ročno posredovanje – preverjanje usklajenosti enolične identifikacijske oznake, če se ugotovi, da je enolična identifikacijska oznaka neusklajena, pa zavrnitev plačilnega naloga in obvestitev plačnika. Obveznost ponudnika plačilnih storitev bi morala biti omejena na pravilno izvršitev plačilne transakcije v skladu s plačilnim nalogom uporabnika plačilnih storitev.“
21

Predložitveno sodišče na podlagi informacij, navedenih v obrazloženem predlogu, in ugotovitev Komisije za demokracijo skozi pravo pri Svetu Evrope v zvezi z razmerami v Republiki Poljski in učinki nedavnih zakonodajnih reform na pravosodni sistem te države članice ugotavlja, da je bilo zaradi skupnega učinka zakonodajnih reform, ki so bile izvedene v Republiki Poljski od leta 2015 dalje in so se nanašale zlasti na Trybunał Konstytucyjny (ustavno sodišče), Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče), nacionalni sodni svet, organizacijo splošnih sodišč, nacionalno šolo za sodnike in državno tožilstvo, v tej državi članici kršeno načelo pravne države. Podlaga za to ugotovitev predložitvenega sodišča so dogodki, ki naj bi bili posebej pomembni, kot so: – spremembe ustavne vloge nacionalnega sodnega sveta pri varovanju neodvisnosti sodstva skupaj z nezakonitimi imenovanji na Trybunał Konstytucyjny (ustavno sodišče) s strani poljske vlade in tem, da je zadnjenavedena zavrnila objavo nekaterih odločb; – dejstvo, da je minister za pravosodje zdaj generalni državni tožilec in ima pravico aktivno sodelovati v kazenskih pregonih, poleg tega pa ima vlogo v disciplinskem postopku proti predsednikom sodišč, kar bi lahko negativno vplivalo na te predsednike in bi imelo za posledico vpliv na izvajanje sodne oblasti; – dejstvo, da se je Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče) spopadlo z obveznim upokojevanjem in bodočimi imenovanji, ter da bodo v novo sestavljenem nacionalnem sodnem svetu prevladovali politično imenovani člani, in – dejstvo, da se je precej posegalo v integriteto in učinkovitost Trybunał Konstytucyjny (ustavno sodišče), saj ni nobenega zagotovila, da bodo zakoni na Poljskem spoštovali poljsko ustavo, kar že samo po sebi zadošča za obstoj vpliva na celoten sistem kazenskega pravosodja.
3.

Institucije Evropske unije – Pravica javnosti do dostopa do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do dokumentov – Obveznost obrazložitve – Obseg (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4(1)(a), tretja alinea) (Glej točke od 30 do 33, 39 in 44.)
3.

Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Razlog, ki se nanaša na izkrivljanje dokazov – Nujnost natančne navedbe izkrivljenih elementov in dokaza napak analize, zaradi katerih je prišlo do tega izkrivljanja (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točko 66.)
Opozoriti je treba, da je v uvodni izjavi 17 Uredbe št. 2201/2003 poudarjena dopolnilna narava te uredbe, pri čemer je navedeno, da ta uredba dopolnjuje določbe Haaške konvencije iz leta 1980, ki se vseeno še naprej uporablja. Razmerje med obema zadevnima instrumentoma je natančneje določeno v členu 11(1) Uredbe št. 2201/2003, v skladu s katerim morajo sodišča države članice v postopku vrnitve, določenem s Haaško konvencijo iz leta 1980, uporabiti odstavke od 2 do 8 tega člena. Ugotoviti je treba, da se s temi določbami ne zahteva, da se, kadar se zatrjuje mednarodni odvzem otroka, oseba, institucija ali organ sklicuje na Haaško konvencijo iz leta 1980, da bi zahteval takojšnjo vrnitev tega otroka v državo njegovega običajnega prebivališča. Tako lahko nosilec starševske odgovornosti v skladu z določbami poglavja III Uredbe št. 2201/2003 priznanje in izvršitev odločbe v zvezi s starševsko skrbjo in o vrnitvi otrok, ki jo je pristojno sodišče sprejelo na podlagi poglavja II, oddelek 2, Uredbe št. 2201/2003, zahteva tudi, če ni vložil zahtevka za vrnitev na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980.

Splošne določbe poglavja III Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da se lahko, kadar se zatrjuje nezakonita premestitev otrok, odločba sodišča države članice, v kateri so ti otroci imeli običajno prebivališče, s katero je odrejena vrnitev teh otrok in ki sledi odločbi o starševski odgovornosti, razglasi za izvršljivo v državi članici gostiteljici v skladu s temi splošnimi določbami.

Pojem „starševska odgovornost“ iz člena 2, točka 7, Uredbe št. 2201/2003 je predmet široke definicije, ker zajema vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravnoveljavnim dogovorom (sodbi z dne 27. novembra 2007, C, C-435/06, EU:C:2007:714, točka 49, in z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive, C-92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 59).

Ugotoviti je treba, da to, da sodišče izvršuje pristojnost postavitve pod skrbništvo, vključuje izvrševanje pravic v zvezi z blagostanjem, varstvom in vzgojo otrok, ki bi jih praviloma izvrševali starši, v smislu člena 1(2)(a) Uredbe št. 2201/2003 ali vidike v zvezi s skrbništvom in rejništvom v smislu člena 1(2)(b) te uredbe. Kot je navedlo predložitveno sodišče, prenos pravice do varstva in vzgoje na upravni organ prav tako spada na področje uporabe navedene uredbe.

(Glej točki 57 in 58.)
OBVESTILA O NEOBJAVLJENIH ODLOČBAH 
Zbi rka odločb sodne pr akse 
Sodba Sodišča (pr vi senat) z dne 1 5. maja 2 0 1 9 – CJ/ ECDC 
(Zadeva C-1 7 0 / 1 8 P) 1 
„Pritožba – javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenec – Evropski center za preprečevanje in 
obvladovanje bolezni – Pogodba za določen čas – Prekinitev pogodbe – Izvršitev sodbe Sodiščaza 
uslužbence Evropske unije – Pravnomočnost ničnostne sodbe – Omejitve“ 
1. Pritožba – Razlogi – Napačna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad 
presojo dejstev in dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju 
(člen 256 (1) PDEU; statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek)  
(Glej točke 23, 39, 41 in 67.)  
2. Sodni postopek – Pravnomočnost – Obseg – Meje 
(Glej točke od 49 do 55.) 
3. Pritožba – Razlogi – Pritožbeni razlog zoper razlog iz sodbe, ki ni bil nujen za utemeljitev izreka – 
Brezpredmeten razlog 
(člen 256 (1) PDEU; statut Sodišča, člen 56, prvi odstavek)  
(Glej točko 56.)  
Iz rek 
1. Pritožba se zavrne. 
2. CJ se naloži plačilo stroškov. 
1 UL C 301, 27.8.2018 . 
SL 
ECLI:EU:C:2019 :410 1
70

Iz sodne prakse Sodišča sicer izhaja, da je za to, da kršitev pravice do obrambe povzroči odpravo odločbe, sprejete v zadevnem upravnem postopku, načeloma potrebno, da bi bil izid tega postopka, če te kršitve ne bi bilo, lahko drugačen (glej sodbo z dne 10. septembra 2013, G. in R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, točka 38 in navedena sodna praksa). Vendar te sodne prakse ni mogoče prenesti na kršitev členov 14, 15 in 34 Direktive o postopkih. Na eni strani namreč ti členi vsebujejo zavezujočo obveznost držav članic, da prosilcu dajo možnost osebnega razgovora, ter posebna in podrobna pravila glede načina izvedbe tega razgovora. Na drugi strani je namen takih pravil zagotoviti, da je bil prosilec pozvan, naj v sodelovanju z organom, pristojnim za ta razgovor, predloži vse upoštevne elemente za presojo dopustnosti in po potrebi utemeljenosti njegove prošnje za mednarodno zaščito, zaradi česar je ta razgovor, kot je bilo navedeno v prejšnji točki te sodbe, bistvenega pomena v postopku obravnavanja te prošnje (glej po analogiji sodbo z dne 14. maja 2020, NKT Verwaltung in NKT/Komisija, C‑607/18 P, neobjavljena, EU:C:2020:385, točka 57 in navedena sodna praksa).
13

V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da v skladu z dansko ureditvijo, ki se uporablja, postopek odpisa dolga zahteva temeljito preučitev ekonomskega položaja in življenjskih razmer vložnika. Navedena ureditev naj bi določala, da morajo to presojo voditi jasna pravila, ki so izoblikovana ob upoštevanju socialno‑ekonomskih razmer na Danskem in ki so namenjena zagotavljanju sprejemljivo skromnega življenjskega standarda v času trajanja odpisa. Ta pravila pa bi se lahko izkazala za neustrezna v primeru vložnika, ki prebiva v drugi državi članici ter čigar socialni in finančni položaj bi bil drugačen in nepoznan pristojnim danskim sodiščem, ki ne bi imela nobene možnosti, da preverijo informacije, ki jih v zvezi s tem posreduje vložnik sam.