SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE

CHRISTINE STIX-HACKL,

predstavljeni 11. januarja 2005( )

Zadeva C-265/03

Igor Simutenkov

proti

Ministerio de Educación y Cultura

in

Real Federación Española de Fútbol

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Audiencia Nacional (Španija))

„Člen 23 Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju med ES in Rusko federacijo – Prosto gibanje delavcev – Omejitev števila igralcev iz tretjih držav, ki ne pripadajo EGP – Nogomet“

I – Uvodne opombe

1. Zadevni postopek za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani in Rusko federacijo na drugi( ) (v nadaljevanju: Sporazum), in sicer tako glede neposrednega učinka kot tudi pomena člena 23 glede delovnih pogojev. Predmet postopka v glavni stvari je ureditev športne zveze, na podlagi katere se na določenih tekmovanjih omeji število nogometnih igralcev iz tretjih držav.

II – Pravni okvir

A – Pravo Skupnosti

2. Člen 23(1) Sporazuma med drugim določa:

„(1) Ob upoštevanju zakonov, pogojev in postopkov, ki se uporabljajo v državah članicah, si Skupnost in države članice prizadevajo, da bi zagotovile, da državljani Rusije, ki so zakonito zaposleni na ozemlju države članice, niso diskriminirani zaradi svojega državljanstva v primerjavi z državljani države članice glede delovnih pogojev, nadomestil ali odpuščanja.“

B – Nacionalno pravo

3. Licenca nogometnega igralca je dokument, ki ga izda Real Federación Española de Fútbol (v nadaljevanju: RFEF), ki igralcu v skladu s členom 129.2. Splošnih pravil RFEF dovoljuje, da nastopa v tem športu kot igralec zveze in da je na tekme in uradna tekmovanja razporejen kot igralec določenega kluba. Pod uradnimi tekmovanji na državni ravni se razumejo Campeonatos Nacionales (državno prvenstvo), Liga de Primera y Segunda División (prva in druga liga), špansko prvenstvo/Copa de S.M. el Rey in Supercopa. Za udeležbo na teh tekmovanjih je zato treba imeti ustrezno licenco zveze.

4. Člen 173 Splošnih pravil določa:

„Ne glede na izjeme, ki jih ta pravila določajo, je splošni pogoj za registracijo in izdajo licence za poklicnega igralca, ki jo morajo izpolniti nogometni igralci, ta, da imajo špansko državljanstvo ali [državljanstvo] katere druge države članice Evropske unije ali države Evropskega gospodarskega prostora.“

Člen 176 Splošnih pravil določa:

„(1) Klubi, ki so prijavljeni na uradna profesionalna tekmovanja na državni ravni, lahko registrirajo toliko tujih igralcev, ki niso državljani Skupnosti, kot to določajo dogovori med RFEF, Liga Nacional de Fútbol Profesional in Asociación de Futbolistas Españoles, s katerimi je tudi določeno, koliko nogometnih igralcev iz te kategorije se lahko hkrati udeleži tekme.

(2) Na podlagi sporazuma, ki so ga ta združenja sklenila 28. maja 1999, velja na tem področju od tekmovalne sezone 2000/2001 do vključno tekmovalne sezone 2004/2005 naslednja ureditev […]

(3) Nogometni igralci, na katere se nanaša v tem členu določena ureditev, imajo v zvezni organizaciji enake pravice in dolžnosti in zanje velja ista ureditev kot za tiste, ki so registrirani na podlagi splošnega predpisa.“

5. Del besedila člena 176(2), ki ni dobesedno naveden, določa število licenc za vsako tekmovalno sezono (v prvi ligi pet v tekmovalni sezoni 2000/2001, štiri v vsaki od treh naslednjih tekmovalnih sezon in tri v tekmovalni sezoni 2004/2005; v drugi ligi štiri v tekmovalni sezoni 2000/2001, tri v vsaki od obeh naslednjih tekmovalnih sezon in dve v zadnji) in število igralcev, ki niso državljani Skupnosti, ki so lahko hkrati razporejeni (trije v prvi ligi v vsaki od petih tekmovalnih sezon ter v drugi ligi trije v vsaki od obeh prvih in dva v vsaki od zadnjih treh tekmovalnih sezon).

III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

6. Igor Simutenkov je ruski državljan z dovoljenjem za prebivanje in delovnim dovoljenjem v Kraljevini Španiji. I. Simutenkov na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je sklenil s klubom Deportivo Teneriffa, dela kot poklicni nogometni igralec in ima licenco zveze za igralca, ki ni državljan Skupnosti ali države EGP. Januarja 2001 je prek svojega kluba zaprosil RFEF, da njegovo licenco s sklicevanjem na Sporazum spremeni v licenco za igralca Skupnosti. To je zveza zavrnila v skladu s členi 173 in naslednjimi Splošnih pravil te zveze in v skladu s sporazumom z dne 28. maja 1999 med RFEF in Liga Nacional de Fútbol Profesional.

7. I. Simutenkov je nato vložil tožbo proti RFEF pri Juzgado de lo Social (socialno sodišče) št. 3 Santa Cruz, Tenerife, s katero je zahteval, naj se zavaruje njegova temeljna pravica, da ni diskriminiran na podlagi ruskega državljanstva.

8. Juzgado de lo Social št. 3 Santa Cruz, Tenerife, je tožbi ugodilo in s sodbo z dne 19. aprila 2001 ugotovilo, da gre v tem primeru za diskriminatorno obravnavanje, in mu priznalo pravico, da je glede na vse učinke njegovih delovnih pogojev obravnavan kot državljan Skupnosti. Sodba ni postala pravnomočna, saj je bil sprožen spor o pristojnosti.

9. Tribunal Supremo je določilo pristojnost Juzgado Central de lo Contencioso Administrativo. To je s sodbo z dne 22. oktobra 2002 zavrnilo Simutenkovo tožbo.

10. I. Simutenkov se je glede tega pritožil na Audiencia Nacional (Sala de lo Contencioso Administrativo). Ta je 4. marca 2003 sklenila, da Sodišču v predhodno odločanje predloži to vprašanje:

Ali člen 23 Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani in Rusko federacijo na drugi, podpisanega na Krfu 24. junija 1994, nasprotuje temu, da športna zveza pri poklicnem športniku, ki je ruski državljan in ki ima sklenjeno zakonito pogodbo s španskim nogometnim klubom, uporabi ureditev, po kateri imajo lahko klubi na tekmovanjih na državni ravni le omejeno število igralcev iz tretjih držav, ki ne pripadajo Evropskemu gospodarskemu prostoru?

IV – Presoja

11. Glede vsebine vprašanja za predhodno odločanje oz. njegov preizkus je treba pripomniti, da je treba najprej odgovoriti na vprašanje, ali je zadevna določba Sporazuma neposredno uporabljiva, četudi predložitveno sodišče tega ni izrecno vprašalo.

A – O neposrednem učinku člena 23 Sporazuma

12. Glede na ustaljeno sodno prakso je določba nekega sporazuma med Skupnostjo in tretjo državo neposredno uporabljiva, če vsebuje jasno in nedvoumno obveznost, katere izpolnitev ali učinki niso odvisni od sprejetja nadaljnjega predpisa.

13. Ta pogoj je treba preizkusiti z dveh vidikov. Prvič je treba določbo preizkusiti samo zase, pri čemer je treba izhajati iz njenega besedila. Drugič je treba presoditi sporazum kot tak, to pomeni njegov predmet in vrsto (tudi bistvo in namen ali cilj in povezanost). Ta način postopanja je Sodišče izbralo tako glede evropskih sporazumov( ) kot tudi glede sporazumov o sodelovanju( ).

1. Presoja določbe same zase

14. Presoja določbe člena 23 Sporazuma same zase mora izhajati iz njenega besedila. Pri tem je treba upoštevati, da so predpisi prava Skupnosti izdani v več jezikih in da različne jezikovne različice v enaki meri zavezujejo. Tako je za razlago predpisa prava Skupnosti treba primerjati njene jezikovne različice( ).

15. Taka primerjava različnih verzij člena 23(1) Sporazuma pokaže, da njegova besedilo in pomen nista enaka v vseh jezikovnih različicah. Če izhajamo iz desetih jezikov, ki so zavezovali v času podpisa, se pokaže naslednja slika: medtem ko je mogoče iz sedmih jezikov( ), skupaj z rusko različico, sklepati na obveznost, denimo v smislu „zagotovijo“, kažejo tri jezikovne različice( ) na obveznost prizadevanja. Po grški različici se „Skupnost in njene države članice trudijo“, po španski različici „pazijo na to, da […]“ in po nizozemski različici „skrbijo za to, da […]“.

16. Za izhodišče za to, da bi ugotovili pomen člena 23 Sporazuma, bi sedaj lahko določili najmanjši skupni imenovalec vseh jezikovnih različic, iz katerega bi sklepali le na obveznost prizadevanja. Taka metoda pa nima niti prepričljivih argumentov niti je ne priznava sodna praksa Sodišča.

17. Druga možna rešitev bi lahko bila, da bi poiskali besedilo, ki je najbolj jasno, torej bi netipična besedila( ) ali različice, ki vsebujejo napako v prevodu( ), izločili. Tako postopanje je sicer v bistvu mogoče in jo pozna tudi sodna praksa Sodišča, vendar v zadevnih okoliščinah, v katerih ne odstopa le eno besedilo od vseh preostalih, ni prepričljiva rešitev.

18. Za to, da bi bilo treba dati prednost jezikovnim različicam, ki določajo obveznost, bi govorila tudi s strani Komisije predlagana metoda razlage, namreč odločilnost večine jezikovnih različic. Ta prihaja do izraza tudi v sodni praksi Sodišča( ). Vendar pa se lahko nasprotno navede tudi tisti način argumentacije Sodišča, po katerem je v določenih okoliščinah treba dati prednost eni sami jezikovni različici nasproti večini( ).

19. To govori v prid temu, da se uporabi popolnoma druga metoda, in sicer tista, po kateri je treba izhajati iz prvotnega besedila, torej iz tiste različice Sporazuma, ki je bila izhodiščno besedilo za prevod v preostale jezike. V zadevnem primeru bi to bilo besedilo v angleškem jeziku, v katerem so potekala pogajanja. To („shall ensure“) jasno določa obveznost.

20. Glede na jezikovne razlike pa je treba ugotoviti tudi namen pogodbenih strank in cilj določb, ki so predmet razlage( ).

21. V tej zvezi je treba opozoriti, da se ta del preizkusa ne loči vedno od drugega dela preizkusa( ), namreč, da se vključi cilj, namen, bistvo ali podobno Sporazuma.

22. Za razlago člena 23(1) Sporazuma je odločilnega pomena namen pogodbenih strank. Dokumenti, ki jih je predložila Komisija in ki so bili namenjeni pripravi pogajanj o pogodbi, govorijo v prid temu, da so te hotele določiti jasno obveznost in ne le obveznosti prizadevanja.

23. Primerjava s podobnimi sporazumi dalje kaže na to, da ima člen 23(1) Sporazuma značaj obveznosti. Tako pokaže primerjava s členom 24(1) Sporazuma z Ukrajino( ) kot tudi s členom 23(1) Sporazuma z Moldavijo( ), da je v teh vzporednih predpisih izrecno uporabljena besedna zveza „se trudijo […]zagotoviti“.

24. V prid temu, da člen 23(1) Sporazuma določa obveznost in ne le obveznosti prizadevanja, govori tudi v dokumentih o pogajanjih o pogodbi dokumentirana okoliščina, da je Rusija izrazila tako željo.

25. Proti temu, da ima člen 23 Sporazuma značaj obveznosti in s tem proti temu, da učinkuje neposredno, bi lahko govorila naslednja omejitev z začetka njegovega odstavka 1: „Ob upoštevanju zakonov, pogojev in postopkov, ki se uporabljajo v državah članicah, […]“.

26. V skladu s sodno prakso Sodišča v primeru podobne ureditve v evropskih sporazumih pa se fraza „ob upoštevanju pogojev in modalitet, ki veljajo v posameznih državah članicah“ ne sme razlagati tako, da države članice lahko uporabo v tej določbi vsebovane prepovedi diskriminacije pogojujejo ali po lastni presoji omejijo, ker bi s tako razlago določba izgubila pomen in ne bi imela praktičnega učinka( ).

27. Iz rezultata analize člena 23(1) Sporazuma same zase je moč ugotoviti, da tako iz – angleškega – prvotnega besedila, iz večine jezikovnih različic, kot tudi iz namena pogajalskih partnerjev izhaja, da gre za jasno obveznost Skupnosti in držav članic in s tem za neposredno učinkovanje te določbe.

2. Vsebina in namen Sporazuma

28. Četudi presoja neke določbe same zase, s katero se preizkusi njen neposredni učinek, govori v prid neposrednemu učinkovanju, je treba še preizkusiti, ali bo ta rezultat potrjen glede na predmet in vrsto (tudi: bistvo in namen ali cilj in povezanost) Sporazuma.

29. S sklicevanjem na člen 31(1) Dunajske konvencije z dne 23. maja 1969 o pogodbenem pravu je Sodišče glede razlage sporazumov ugotovilo, da „je treba pogodbo razlagati v skladu z načelom dobre vere in poštenja in v skladu z običajnim pomenom njenih določb v medsebojni povezavi in glede na njen cilj in namen“( ).

30. Okoliščina, da je Sodišče določbo nekega sporazuma, ki je celo dobesedno povzeta po Pogodbi ES, nekoč razlagalo tako kot tisto iz Pogodbe ES in drugič ne, govori za to, da ni odločilno samo besedilo neke določbe( ).

31. Kar zadeva člen 23(1) Sporazuma, v literaturi prevladuje mnenje, da ta določba ni neposredno uporabljiva. To je utemljeno s tem, da člen 27 Sporazuma predvideva pripravo priporočil Sveta za sodelovanje( ), ali pa s tem, da Sporazum zasleduje le omejen cilj( ).

32. V nadaljevanju je torej treba Sporazum preučiti glede na njegovo bistvo in namen ali glede njegovega cilja.

33. Pri tem je mogoče po eni strani ugotoviti, da Sporazum v primerjavi s prej sklenjenim trgovinskim sporazumom z Rusijo v vsakem primeru pomeni nadaljnji razvoj. Po drugi strani Sporazum v več pogledih zaostaja za tako imenovanimi evropskimi sporazumi. To se najprej navezuje na materialno vsebino, ker Sporazum ne ustvarja niti območja proste trgovine in ravno tudi glede prostega gibanjaa oseb zaostaja za določbami evropskih sporazumov. Drugič, tudi institucionalne določbe vsebujejo vrsto razlik, kot na primer mehanizem reševanja sporov.

34. Poleg tega Sporazum ne stremi k pridružitvi, kaj šele k pristopu pogodbene partnerice, ki ni članica EU, kot na primer sporazum s Slovaško, ki je bil podlaga za zadevo Deutscher Handballbund proti Kolpak.

35. Po mojem mnenju pa za domnevo, da ima določba nekega sporazuma neposredni učinek, ni odločilno, da bi sporazum izrecno navajal možnost pristopa.

36. To izhaja sedaj tudi že iz ustaljene sodne prakse glede sporazumov o sodelovanju, denimo z Alžirijo in Marokom. Glede Maroka je Sodišče v zvezi s tem povzelo:

„Cilj sporazuma [...] je pospeševanje splošnega sodelovanja med pogodbenimi partnerji, med drugim na področju delovne sile. Dejstvo, da naj bi sporazum pospeševal predvsem gospodarski razvoj Maroka in da se omejuje na to, da se uvede sodelovanje med strankami, brez cilja, da bi se Maroko pridružil ali da bi pozneje pristopil k Skupnostim, ne izključuje možnosti neposrednega učinkovanja nekaterih njegovih določb.“( )

37. Vendar pa ima Sporazum z Rusijo v eni točki celo skupne značilnosti z evropskimi sporazumi. Tako je cilj Sporazuma „postopno vključevanje“ pogodbene partnerice. Ta vidik je bil za Sodišče ena odločilnih okoliščin pri presoji neposrednega učinkovanja določenih določb evropskih sporazumov( ).

38. Poleg tega je mogoče iz ustaljene sodne prakse Sodišča glede sporazumov o sodelovanju razbrati, da glede na cilj sporazuma zadostuje, če pogodbeni partnerji pospešujejo globalno sodelovanje, zlasti na področju delovne sile, da bi bila določba iz takega sporazuma primerna za to, da neposredno ureja pravni položaj posameznika( ).

39. Določba, ki opredeljuje cilj sporazumov o sodelovanju z Alžirijo in Marokom, določa:

„Cilj tega sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo in [...] je pospeševanje globalnega sodelovanja med pogodbenimi partnerji, ki bi prispevalo [...] h gospodarskemu in socialnemu razvoju in olajšalo poglobitev njihovih odnosov. Za dosego tega namena se določijo in izvedejo določbe in ukrepi za področje gospodarskega, tehničnega in finančnega sodelovanja, za trgovino ter za socialno področje.“

40. V primerljivi določbi Sporazuma, in sicer v členu 1, je kot cilj partnerstva z Rusijo določeno „pospeševanje trgovine in naložb ter skladnih gospodarskih odnosov med pogodbenicama, ki temelji na načelih tržnega gospodarstva in na ta način spodbujanje njunega trajnostnega razvoja“; „zagotavljanje podlage za gospodarsko, socialno, finančno in kulturno sodelovanje, ki temelji na načelih vzajemne koristi, vzajemne odgovornosti in vzajemne podpore“; „zagotavljanje primernega okvira za postopno vključevanje med Rusijo in širšim območjem sodelovanja v Evropi“; „zagotavljanje pogojev za ustanavljanje območja proste trgovine med Skupnostjo in Rusijo, ki naj bi se v največji meri nanašala na blagovno menjavo med njima, in pogojev za svobodno ustanavljanje gospodarskih družb, čezmejno trgovino s storitvami ter prosti pretok kapitala“.

41. Primerjava zastavljenih ciljev Sporazuma s tistimi iz sporazumov o sodelovanju tako pokaže, da se zastavljeni cilji Sporazuma v veliko točkah skladajo s tistimi iz sporazumov o sodelovanju.

42. Končno tudi razlika med označbo poglavja („Poglavje I: Delovni pogoji“), ki vsebuje člen 23(1) Sporazuma, in ustreznim poglavjem v evropskih sporazumih („Poglavje I: Prosto gibanje delavcev“), ne govori proti neposrednemu učinkovanju člena 23(1).

43. Iz tega, da se del, v katerem je Poglavje I Sporazuma, imenuje „Naslov IV: Določbe o pogojih poslovanja in naložbah“, je sicer mogoče sklepati, da gre za različno terminologijo in tudi za drugačno materialno vsebino kot v primerih evropskih sporazumov, ne da pa se sklepati na učinkovanje tam vsebovanih določb.

44. Iz vsega navedenega izhaja, da bistvo in namen ali cilj in povezanost Sporazuma kažejo v smer neposrednega učinkovanja določbe, ki je predmet postopka.

45. Sedaj je treba le še preizkusiti, ali določbe členov 27 in 48 Sporazuma nasprotujejo neposrednemu učinkovanju člena 23.

46. Tudi člen 27 Sporazuma ne nasprotuje neposrednemu učinkovanju njegovega člena 23. Ta določba predvideva, da Svet za sodelovanje pripravi priporočila za izvajanje členov 23 in 26.

47. Že dikcija člena 27, ki navaja sicer „priporočilo“ kot obliko pravnega predpisa, govori proti temu, da bi iz tega izhajalo, da je izvajanje člena 23 odvisno od izdaje drugega pravnega predpisa. Vloga, ki jo člen 27 namenja Svetu za sodelovanje, je torej omejena glede na člen 23 – namenjen je lažjemu izvajanju – in je vsekakor ni mogoče razumeti tako, da bi neposredno uporabo prepovedi diskriminacije pogojevala z izdajo pravnega predpisa( ).

48. Ta sklep je tudi v skladu z ustaljeno sodno prakso glede sporazumov o sodelovanju z Alžirijo in Marokom. Po njej ima prepoved diskriminacije na področju socialne varnosti neposredni učinek, čeprav Svet za sodelovanje ni izkoristil svojega pooblastila glede določitve izvajanja, to pomeni, da ni sprejel nobenih ukrepov za izvajanje temeljnih načel, navedenih v zadevnih določbah sporazumov( ).

49. Prav tako določba člena 48 Sporazuma ne nasprotuje temu, da člen 23(1) določa jasno obveznost. Po členu 48 pogodbenicama „[z]a izvajanje tega naslova določbe Sporazuma ne preprečujejo, da bi [...] uporabljali svoje zakone ali druge predpise v zvezi z vstopom fizičnih oseb in bivanjem v njej, zaposlitvijo, delovnimi pogoji, ustanavljanjem podjetij s strani fizičnih oseb in opravljanjem storitev, pod pogojem, da jih pogodbenici ne uporabljata tako, da bi z uporabo izničili ali omejili koristi, ki za vsako pogodbenico izhajajo iz posamezne določbe tega sporazuma“.

50. Člen 48 Sporazuma je skoraj dobesedno enak kot člen 59 sporazuma s Slovaško in člen 58 sporazuma s Poljsko. Glede zadnjih dveh določb je Sodišče( ) ugotovilo, da ne nasprotujeta neposrednemu učinkovanju.

3. Sklep

51. Iz pregleda vseh vidikov, ki so bistveni za presojo neposrednega učinkovanja neke določbe sporazuma, izhaja, da je treba člen 23(1) Sporazuma razlagati tako, da ima v njem določena obveznost Skupnosti in njenih držav članic, da državljani Rusije, ki so zakonito zaposleni na ozemlju države članice, niso diskriminirani zaradi svojega državljanstva v primerjavi z državljani države članice glede delovnih pogojev, nadomestil ali odpuščanja, neposredni učinek.

B – Vsebina člena 23(1) Sporazuma: doseg obveznosti

52. V tem postopku gre za vprašanje, ali člen 23(1) Sporazuma nasprotuje ureditvi, kot je tista iz postopka v glavni stvari. Pri tem je treba izhajati iz sodne prakse Sodišča glede vsebine ureditve prostega gibanja oseb iz člena 39 ES in ob tem preizkusiti, ali ima člen 23(1) Sporazuma vsekakor glede na tako ureditev, kot je tista iz postopka v glavni stvari, enako vsebino.

53. V zvezi z dosegom prepovedi diskriminacije, določene v členu 23(1) Sporazuma, je treba preizkusiti, ali ureditev iz postopka v glavni stvari pomeni pogoj za zaposlitev. Pri tem je treba razlikovati dva elementa: prvič je treba preizkusiti, ali so zajeta tudi pravila športnih zvez; drugič je treba preizkusiti, kakšen doseg ima prepoved diskriminacije iz člena 23(1) Sporazuma.

54. Izhodišče pri preizkusu normativne vsebine člena 23(1) Sporazuma je sodba Sodišča Deutscher Handballbund proti Kolpak glede vsebine s členom 23(1) sporazuma primerljive določbe drugega sporazuma, in sicer člena 38 Sporazuma s Slovaško.

55. Sodišče je glede uporabe člena 38 sporazuma s Slovaško glede pravil športne zveze ugotovilo, da ta predpis zajema tudi pravilo, ki ga je sprejela športna zveza, kot je Deutscher Handballbund, ki določa pogoje za izvajanje nesamostojne dejavnosti poklicnih športnikov( ).

56. Člen 23(1) Sporazuma vsebuje v bistvenih točkah skoraj dobesedno enako obveznost kot člen 38(1) sporazuma s Slovaško, in sicer da državljani pogodbenega partnerja, ki so zakonito zaposleni na ozemlju države članice, ne smejo biti diskriminirani zaradi svojega državljanstva v primerjavi z državljani države članice glede delovnih pogojev, nadomestil ali odpuščanja.

57. S tem so, kot v zadevi Deutscher Handballbund proti Kolpak, izpolnjeni pogoji za to, da se temeljna načela, ki jih je Sodišče izoblikovalo v zadevi Bosman( ) glede člena 39 ES, prenesejo tudi na člen 23(1) Sporazuma.

58. Glede vprašanja, ali ureditev iz nacionalnega postopka v glavni stvari pomeni pogoj za zaposlitev, je bilo v zadevnem postopku navedeno, da licence urejajo dostop do trga dela in da jih ni mogoče opredeliti kot pogoje za zaposlitev. Predpisi, ki urejajo dostop do trga dela, pa nesporno niso zajeti s členom 23(1) Sporazuma.

59. Iz sodne prakse Sodišča( ) pa jasno izhaja, da klavzule, kot so te iz postopka v glavni stvari, ne zadevajo sprejema profesionalnih igralcev v službo, ki ni omejen, ampak možnosti njihovih klubov, da te športnike prijavijo na uradno tekmo, in drugič, da udeležba na teh srečanjih pomeni bistveni cilj dejavnosti teh igralcev.

60. Kolikor športno pravilo, kot je to iz postopka v glavni stvari, neposredno vpliva na udeležbo na tekmovanjih ruskega profesionalnega igralca nogometa, ki je zakonito zaposlen na podlagi nacionalnih predpisov države članice gostiteljice, se nanaša na delovne pogoje v smislu člena 23(1) Sporazuma.

61. Na to pravno presojo ne vplivajo razlike med športnimi pravili iz postopka v glavni stvari, še posebej ne njihova pravna narava, in tistimi športnimi pravili, ki so bila obravnavana v zadevi Deutscher Handballbund proti Kolpak.

62. Zdaj je treba le še preizkusiti, ali ureditev iz postopka v glavni stvari vodi k diskriminaciji, ki je po členu 23(1) Sporazuma prepovedana.

63. Iz sodne prakse Sodišča( ) glede člena 39(2) ES izhaja, da ta določba nasprotuje uporabi pravil, določenih s strani športnih zvez, po katerih športni klubi lahko na tekme, ki jih te zveze organizirajo v okviru tekmovanj, prijavijo le omejeno število profesionalnih igralcev, ki so državljani drugih držav članic.

64. Člen 23(1) Sporazuma priznava delavcem z ruskim državljanstvom, ki so zakonito zaposleni na ozemlju države članice, pravico, da niso diskriminirani glede pogojev za zaposlitev, ki ima enak obseg kot pravica, ki jo državljanom držav članic s podobnimi besedami priznava člen 39(2) ES.

65. Nadalje obravnavano pravilo iz postopka v glavni stvari ustreza klavzulam o tujcih, ki so bile obravnavane v zadevah Bosman in Deutscher Handballbund proti Kolpak.

66. S tem se lahko tudi ugotovitve Sodišča iz njegove sodne prakse glede razlage člena 39(2) ES prenesejo na člen 23(1) Sporazuma.

67. Na koncu je mogoče ugotoviti, da člen 23(1) Sporazuma nasprotuje uporabi takega pravila, kot je to iz postopka v glavni stvari, ki je bilo uporabljeno pri I. Simutenkovu, ker je to povzročilo, da ima I. Simutenkov kot ruski državljan, čeprav je v državi članici zakonito zaposlen, v primerjavi z igralci, ki so državljani države članice ali države EGP, načelno le omejeno možnost, da se udeleži določenih tekmovanj, namreč Campeonatos Nacionales (državno prvenstvo), Liga de Primera y Segunda División (prva in druga liga), španskega prvenstva/Copa de S.M. el Rey in Supercopa, ki so poleg tega glavni cilj njegove dejavnosti kot profesionalnega igralca( ).

68. Ureditev iz postopka v glavni stvari prav tako malo zadeva posebna srečanja med moštvi, ki predstavljajo svoje države, kot določbe, obravnavane v zadevah Bosman in Deutscher Handballbund, ampak velja veliko bolj za uradna srečanja med klubi in s tem zadeva jedro dejavnosti, ki jo opravljajo profesionalni igralci( ).

69. Končno je treba ugotoviti, da v postopku niso bili navedeni nobeni razlogi, na podlagi katerih bi bila lahko ureditev iz postopka v glavni stvari upravičena na drugačen način kot izključno s športnimi preudarki.

V – Predlog

70. Po vsem navedenem Sodišču predlagam, naj o vprašanju za predhodno odločanje odloči:

Člen 23(1) Sporazuma o partnerstvu in sodelovanju med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami na eni strani in Rusko federacijo na drugi je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi, po kateri športna zveza države članice pri poklicnem športniku, ki je ruski državljan in ki ima sklenjeno zakonito pogodbo z nogometnim klubom take zveze, uporabi predpis, po katerem imajo lahko klubi na tekmovanjih na državni ravni le omejeno število igralcev iz tretjih držav, ki ne pripadajo Evropskemu gospodarskemu prostoru.