SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE

EVROPSKE UNIJE (tretji senat)

z dne 12. maja 2016

Christian Guittet

proti

Evropski komisiji

„Javni uslužbenci — Nekdanji uradnik — Socialna varnost — Nesreča — Člen 73 Kadrovskih predpisov — Konec postopka — Določitev stopnje delne trajne invalidnosti — Znesek, ki se dodatno izplačuje k pavšalnemu znesku pri delni trajni invalidnosti — Izvršitev sodbe o razglasitvi ničnosti — Neozdravljiva popolna izguba sluha“

Predmet:

Tožba, vložena na podlagi člena 270 PDEU, ki se za Pogodbo ESAE uporablja na podlagi njenega člena 106a, s katero C. Guittet predlaga zlasti razglasitev ničnosti odločbe z dne 6. oktobra 2014, s katero je organ Evropske komisije, pristojen za imenovanja, končal postopek, uveden na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije v različici, ki se uporablja za spor (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), in tožeči stranki priznal 68,5‑odstotno stopnjo delne trajne invalidnosti.

Odločitev:

Odločba z dne 6. oktobra 2014 o koncu postopka, uvedenega na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije, zaradi nesreče z dne 8. decembra 2003, v kateri je bil poškodovan Christian Guittet, se v delu, v katerem je z njo določena 65‑odstotna stopnja delne trajne invalidnosti, ki mu je priznana na podlagi člena 12 skupnih pravil institucij Evropske unije o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni v različici, veljavni pred 1. januarjem 2006, razglasi za nično. Evropski komisiji se naloži, naj C. Guittetu izplača znesek 5000 EUR. Tožba se v preostalem zavrne. Evropska komisija nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov, ki jih je priglasil C. Guittet.

Povzetek

Uradniki – Socialna varnost – Zavarovanje za primer nesreče in poklicne bolezni – Zdravniško izvedensko mnenje – Sestava zdravniške komisije – Sodelovanje izvedencev, ki so dolga leta delali z zadevno institucijo – Dopustnost – Izpodbijanje nepristranskosti – Pogoji

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73; pravila o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni, člena 19 in 21)

(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 73(2)(c); pravila o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni, člena 12 in 14)

Uradniki – Socialna varnost – Zavarovanje za primer nesreče in poklicne bolezni – Dodatno nadomestilo iz naslova pravil o zavarovanju za primer nesreče in poklicne bolezni – Določitev – Določitev stopnje delne trajne invalidnosti – Pravila za izvajanje

Čeprav se dodatno nadomestilo, ki se izplača na podlagi člena 14 pravil o zavarovanju uradnikov Unije za primer nesreče in poklicne bolezni v različici, kakor je bila nazadnje spremenjena 18. julija 1997, določi po analogiji s stopnjami, določenimi v lestvicah invalidnosti iz člena 12 navedenih pravil, je določitev njegovega zneska in torej ustrezne stopnje delne trajne invalidnosti neodvisna od določitve višine pavšalnega zneska, ki se izplača na podlagi istega člena 12, in torej od stopnje delne trajne invalidnosti, od katere je odvisna višina navedenega pavšalnega zneska. Z dodatnim nadomestilom, ki se izplača na podlagi člena 14 starih pravil o zavarovanju, se namreč ne zagotovi odškodnina za delno trajno invalidnost uradnika, za katero se izplača pavšalni znesek iz člena 73(2)(c) Kadrovskih predpisov, ampak se v skladu z določbami istega člena 14 zagotovi odškodnina za vsako trajno poškodbo ali iznakaženost, ki sicer ne vpliva na njegovo zmožnost za delo, pomeni pa poseg v telesno celovitost osebe in povzroča dejansko škodo za njene socialne odnose. Ker se nadomestilo tako izplača za poškodbe, ki niso poškodbe, za katere se izplača pavšalni znesek, določen v členu 12 starih pravil o zavarovanju v primeru delne trajne invalidnosti, je odločba, s katero je določena stopnja te invalidnosti na podlagi navedenega člena 12, neodvisna od odločbe, s katero je določena stopnja delne trajne invalidnosti na podlagi člena 14 istih pravil. (Glej točko 60.)

Razumnost trajanja upravnega postopka se presoja glede na okoliščine posamezne zadeve in zlasti glede na njen kontekst, različne stopnje postopka, ki jih je izvedla institucija, vedenje strank med postopkom, zapletenost zadeve in pomembnost spora za različne vpletene osebe. Na področju javnih uslužbencev je institucija odgovorna za hitrost dela zdravnikov, ki sestavljajo zdravniško komisijo, pristojno za izdajanje mnenj o določitvi stopnje invalidnosti, priznane zadevnemu uradniku. Toda če se ugotovi, da je zamudo povzročilo zavlačevanje ali celo oviranje s strani uradnika ali zdravnika, ki ga uradnik določi za zastopanje, se institucija ne sme šteti za odgovorno za to zamudo. V zvezi s tem zavarovancu v okviru postopka, uvedenega na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, ni mogoče očitati, da prek zdravnika, ki ga imenuje, predloži kakršno koli pripombo, ki je po njegovem mnenju nujna, da bi lahko zdravniška komisija sprejela odločitev. Vendar pošiljanje novih pripomb, ki se nanašajo na že prej obravnavana vprašanja, prispeva k podaljšanju roka za sprejetje odločbe, s katero se konča postopek, uveden na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, in postane zavlačujoče, kadar se take pripombe nadaljujejo, čeprav je očitno, da je bilo v zdravniški komisiji dokončno izraženo večinsko mnenje. V teh okoliščinah roka, potrebnega za delo zdravniške komisije, ni mogoče pripisati nedelovanju institucije. (Glej točke 79, 80 in 89.) Napotitev na: Sodišče prve stopnje: sodbi z dne 22. oktobra 1997, SCK in FNK/Komisija, T‑213/95 in T‑18/96, EU:T:1997:157, točka 57, in z dne 11. aprila 2006, Angeletti/Komisija, T‑394/03, EU:T:2006:111, točke od 152 do 154; Sodišče za uslužbence: sodba z dne 1. julija 2010, Füller-Tomlinson/Parlament, F‑97/08, EU:F:2010:73, točka 167, in sklep z dne 30. junija 2011, Marcuccio/Komisija, F‑14/10, EU:F:2011:99, točka 49.

Zdravniške presoje v strogem pomenu besede, ki jih oblikuje zdravniška komisija, določena s pravili o zavarovanju uradnikov Unije za primer nesreče in poklicne bolezni v različici, kakor je bila nazadnje spremenjena 18. julija 1997, na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov je treba šteti za dokončne, če so bile podane v zakonitih okoliščinah. Sodišče ima pravico samo preveriti, prvič, ali sta bila ustanovitev in delovanje navedene komisije zakonita, ter, drugič, ali je njeno mnenje zakonito, predvsem, ali vsebuje obrazložitev, na podlagi katere je mogoče presojati ugotovitve, na katerih temelji, ter ali je vzpostavljena razumljiva povezava med zdravniškimi ugotovitvami, ki jih vsebuje, in izpeljanimi sklepi. Če se zdravniški komisiji predložijo zapletena zdravstvena vprašanja, ki se nanašajo na težavno diagnostiko ali vzročno zvezo med boleznijo zadevne osebe in poklicem, ki ga opravlja pri instituciji, mora v mnenju med drugim navesti elemente iz spisa, na katere se je oprla, in v primeru bistvenih razhajanj pojasniti, zakaj se je oddaljila od nekaterih predhodnih in upoštevnih zdravniških poročil, ki so bila zadevni osebi bolj naklonjena. Poleg tega, čeprav mora sodišče strogo nadzirati procesna jamstva zavarovanca pred zdravniško komisijo, mora pri tem nadzoru upoštevati samo naravo dela zdravniške komisije, ki ni odločiti v kontradiktorni razpravi, temveč samo podati zdravniške ugotovitve. Sodni nadzor nad zakonitostjo sestave in delovanja zdravniških in invalidskih komisij ter mnenj, ki jih izdajajo, se tako izvaja, ker ni sodnega nadzora nad zdravniškimi presojami v strogem pomenu besede. (Glej točke od 117 do 120, 133 in 162.) Napotitev na: Sodišče: sodbe z dne 19. januarja 1988, Biedermann/Računsko sodišče, 2/87, EU:C:1988:17, točka 16; in z dne 4. oktobra 1991, Komisija/Gill, C‑185/90 P, EU:C:1991:380, točka 24. Sodišče prve stopnje: sodba z dne 16. junija 2000, C/Svet, T‑84/98, EU:T:2000:156, točka 43 in navedena sodna praksa. Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 21. oktobra 2009, V/Komisija, F‑33/08, EU:F:2009:141, točka 129 in navedena sodna praksa, in z dne 14. septembra 2010, AE/Komisija, F‑79/09, EU:F:2010:99, točki 64 in 65 ter navedena sodna praksa.

Kar zadeva sestavo zdravniške komisije, dejstvo, da zdravnik in profesor medicine že več let delata z zdravniško službo institucije, ne omogoča ugotovitve, da ta zdravnika svoje naloge ne moreta opravljati nepristransko. Zlasti tako dejstvo ne more zadostovati – če ne obstajajo nikakršni dokazi v zvezi s tem in razen ob predpostavki, da trajnost sodelovanja načeloma škodi nevtralnosti – za dokaz obstoja razmerja odvisnosti navedenih zdravnikov v razmerju do zavarovatelja zadevne institucije in da naj bi v obravnavani zadevi pri preučitvi posebnega položaja zavarovanca ravnala v nasprotju z deontološkimi obveznostmi vsakega zdravniškega izvedenca. (Glej točko 124.) Napotitev na: Sodišče za uslužbence: sodba z dne 21. oktobra 2009, V/Komisija, F‑33/08, EU:F:2009:141, točka 179.

Poročilo zdravniške komisije ne vsebuje napake obličnosti samo zato, ker ga eden od njenih članov ni želel podpisati. Vendar je treba zaradi upoštevanja načela kolegialnosti dela zdravniške komisije dokazati, da je imel član, ki ni podpisal poročila, možnost svoje stališče ustrezno predstaviti preostalima članoma. (Glej točko 134.) Napotitev na: Sodišče za uslužbence: sodba z dne 12. decembra 2012, BS/Komisija, F‑90/11, EU:F:2012:188, točka 38 in navedena sodna praksa.

V okviru postopka, uvedenega na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, jedrnate in nenatančne obrazložitve končnega poročila zdravniške komisije, ki se nanaša na določitev stopnje delne trajne invalidnosti uradnika, ni mogoče šteti za zadostno, da bi lahko zadevna oseba razumela in učinkovito presodila preudarke, na katere se je oprla zdravniška komisija, ki je odločala z večino. Glavna funkcija obrazložitve je namreč, da zmanjša tveganje samovoljnosti, s tem da avtorja spornega akta prisili, da svoje sklepanje uredi v skladno celoto. V zvezi s tem mora zdravniška komisija v končnem poročilu izrecno in obrazloženo odgovoriti na argument, ki je bil podlaga za razhajanje presoje med njenimi člani. (Glej točke 146, 149 in 167.) Napotitev na: Sodišče za uslužbence: sodbi z dne 14. septembra 2010, AE/Komisija, F‑79/09, EU:F:2010:99, točka 65, in z dne 18. novembra 2015, Diamantopoulos/ESZD, F‑30/15, EU:F:2015:138, točka 25 in navedena sodna praksa.

Glede na neobstoj sodnega nadzora nad zdravniškimi presojami v strogem pomenu besede, očitek, ki se nanaša na očitno napako pri presoji, ki naj bi bila storjena pri zdravniških presojah v mnenju zdravniške komisije, ni sprejemljiv. V zvezi s tem bi preučitev, ki bi jo opravilo sodišče Unije v zvezi s tožbenim razlogom, ki se nanaša na očitno napako pri presoji slušne prizadetosti uradnika s strani zdravniške komisije, navedeno sodišče pripeljala do tega, da bi predhodno vplivalo na novo presojo, ki jo bo navedena komisija morala opraviti zaradi izvršitve sodbe, da bi odpravila učinke ugotovljenih nezakonitosti, kar bi pomenilo kršitev člena 266 PDEU. Nasprotno bi bila lahko presoja, ki ni zdravniška presoja v strogem pomenu besede, predmet sodnega nadzora, kar zadeva njen upravni vidik. V zvezi s tem je sodišče pristojno, da v okviru ocene slušne nezmožnosti zadevne osebe preveri spoštovanje uporabe nacionalne določbe v delu, v katerem je predvideno, da se v zvezi z zadevno osebo opravijo dodatni testi poleg tistih, ki so bili opravljeni na podlagi druge nacionalne določbe, da bi se ugotovila njena skupna slušna zmožnost. (Glej točke 163, 170 in 173.) Napotitev na: Splošno sodišče Evropske unije: sodba z dne 6. februarja 2015, BQ/Računsko sodišče, T‑7/14 P, EU:T:2015:79, točka 45; Sodišče za uslužbence: sodbe z dne 14. septembra 2011, Hecq/Komisija, F‑47/10, EU:F:2011:137, točka 45; z dne 7. maja 2013, McCoy/Odbor regij, F‑86/11, EU:F:2013:56, točka 105, in z dne 26. marca 2014, CP/Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, točki 91 in 92.

V okviru določitve stopnje invalidnosti uradnika se uradna belgijska lestvica invalidnosti uporablja dopolnilno, kar zadeva uradnike in uslužbence Unije, ker se lestvica, priložena pravilom o zavarovanju uradnikov Unije za primer nesreče in poklicne bolezni v različici, kakor je bila nazadnje spremenjena 18. julija 1997, nanjo sklicuje le za primere, ki jih ne predvideva izrecno. Člen 712 uradne belgijske lestvice invalidnosti je torej treba v primeru uradnika ali uslužbenca Unije uporabiti zlasti tako, da se ga uskladi z upoštevnimi pravili iz lestvice, priložene pravilom o zavarovanju, kar med drugim nasprotuje temu, da se za takega uradnika ali uslužbenca v primeru ozdravljive ali delne gluhosti prizna stopnja delne trajne invalidnosti, ki je višja od najvišje stopnje, priznane na podlagi lestvice, priložene pravilom o zavarovanju, v primeru neozdravljive in popolne gluhosti. (Glej točko 169.)

Razglasitev ničnosti nezakonitega akta je lahko sama po sebi primerno in načeloma zadostno povračilo nepremoženjske škode, ki jo je ta akt lahko povzročil, razen če tožeča stranka dokaže, da je utrpela nepremoženjsko škodo, ki jo je mogoče ločiti od nezakonitosti, na kateri temelji razglasitev ničnosti, in je ni mogoče v celoti povrniti s to razglasitvijo ničnosti. Če v zvezi s tem razglasitev ničnosti akta ne odpravi posledic nezakonitosti za zamudo v postopku določitve stopnje delne trajne invalidnosti uradnika na podlagi člena 14 pravil o zavarovanju uradnikov Unije za primer nesreče in poklicne bolezni v različici, kakor je bila nazadnje spremenjena 18. julija 1997, ta razglasitev ničnosti sama po sebi ne more zadostovati za povračilo morebitne škode, ki jo je taka nezakonitost povzročila za zadevno osebo. Če se namreč zaradi odprave odločbe zadevna oseba znova znajde v položaju, v katerem čaka na dokončno in popolno izvedbo postopka, uvedenega na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, tako podaljšanje čakanja in negotovosti pomeni nepremoženjsko škodo, ki jo mora zadevna institucija povrniti z ustrezno odškodnino. O preuranjenosti odškodninskega zahtevka namreč ni mogoče načeloma sklepati na podlagi ponovne uvedbe postopka na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov, saj že obstaja resnična in gotova škoda, ki jo je treba povrniti. (Glej točke od 186 do 188.) Napotitev na: Sodišče: sodba z dne 9. julija 1987, Hochbaum in Rawes/Komisija, 44/85, 77/85, 294/85 in 295/85, EU:C:1987:348, točka 22; Sodišče prve stopnje: sodbi z dne 9. novembra 2004, Montalto/Svet, T‑116/03, EU:T:2004:325, točka 127, in z dne 10. decembra 2008, Nardone/Komisija, T‑57/99, EU:T:2008:555, točka 56; Sodišče za uslužbence: sodbe z dne 8. maja 2008, Suvikas/Svet, F‑6/07, EU:F:2008:55, točka 151; z dne 14. julija 2011, Petrilli/Komisija, F‑98/07, EU:F:2011:119, točka 28 in navedena sodna praksa; z dne 11. decembra 2013, A/Komisija, F‑142/12, EU:F:2013:193, točka 92, in z dne 15. oktobra 2014, de Brito Sequeira Carvalho/Komisija, F‑107/13, EU:F:2014:232, točka 141.