V zvezi z dokaznim bremenom in izvajanjem dokazov je treba navesti, da kadar se želi imetnik znamke sklicevati na razlog za zavrnitev registracije iz člena 8(5) Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske unije, pravilo 19 Uredbe št. 2868/95 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti v odstavku 1 in odstavku 2(c) določa, da Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v utemeljitev ugovora, zlasti dokaz o tem, da prejšnja znamka uživa ugled, ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi. Ker v uredbah št. 207/2009 in št. 2868/95 niso našteta dokazna sredstva, ki jih stranka, ki ugovarja, lahko navaja za dokazovanje obstoja ugleda prejšnje znamke, lahko zadnja načeloma svobodno izbere obliko dokaza, za katerega meni, da ga je koristno predložiti EUIPO v okviru ugovora, ki temelji na prejšnji pravici, EUIPO pa mora dokaze, ki jih stranka, ki ugovarja, predloži, analizirati, pri čemer ne more vnaprej zavrniti neke vrste dokaza zaradi njegove oblike.

V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora Urad Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) svoje pristojnosti izvajati v skladu s splošnimi načeli prava Unije, vključno z načeloma enakega obravnavanja in dobrega upravljanja.

Sodišče je natančneje navedlo, da mora EUIPO glede na ta načela upoštevati odločbe, ki jih je že sprejel o podobnih zahtevah, in se zelo pazljivo vprašati o tem, ali je treba odločiti v istem smislu ali ne, pri čemer mora biti uporaba teh načel usklajena s spoštovanjem načela zakonitosti, kar pomeni, da mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo strog in celosten ter ga je treba opraviti v vsakem konkretnem primeru.

Namreč, čeprav je res, da je Sodišče ta načela oblikovalo v zadevi, ki se je nanašala na absolutni razlog za zavrnitev, in sicer na tistega iz člena 7(1)(c) Uredbe o znamki Skupnosti, pa je Sodišče nato izrecno razsodilo, da se ta načela uporabljajo tudi v okviru postopkov z ugovorom, ki temeljijo na relativnem razlogu za zavrnitev.

Sodišče je prav tako že pojasnilo, kot je Splošno sodišče poudarilo v točkah 18 in 19 izpodbijane sodbe, da v skladu s členom 41(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pravica do dobrega upravljanja vsebuje predvsem obveznost uprave, da svoje odločbe obrazloži. Ta obveznosti, ki izhaja iz člena 75 Uredbe št. 207/2009 o znamki Evropske unije, ima dvojni namen – po eni strani to, da se lahko zainteresirane stranke seznanijo z razlogi ukrepa, sprejetega za varstvo njihovih pravic, in po drugi strani to, da lahko Sodišče Unije opravi nadzor glede zakonitosti zadevne odločbe.

Poleg tega ima ta obveznost enak obseg kot obveznost, ki izhaja iz člena 296, drugi odstavek, PDEU in ki zahteva, da je iz obrazložitve jasno in nedvoumno razvidno sklepanje avtorja akta, pri čemer ni potrebno, da se v tej obrazložitvi podrobno navedejo vse upoštevne pravne ali dejanske okoliščine, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje navedene zahteve, presoja ne le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen okvir in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje.

Na podlagi navedenega je mogoče ugotoviti, da je v okoliščinah, v katerih stranka, ki ugovarja, pred oddelkom za ugovore kot dokaz o tem, da ima prejšnja znamka, ki jo navaja v utemeljitev ugovora, ugled v smislu člena 8(5) Uredbe št. 207/2009, natančno navaja prejšnje odločbe EUIPO v zvezi z ugledom iste znamke, potrebno, da njegovi organi upoštevajo odločbe, ki so jih že sprejeli, in se v skladu s sodno prakso, ki je navedena zgoraj, zelo pazljivo vprašajo o tem, ali je treba odločiti v istem smislu ali ne. Če se ti organi odločijo za drugačno presojo od tiste, ki je bila sprejeta v teh prejšnjih odločbah, morajo glede na okvir, v katerem sprejmejo novo odločbo, pri čemer je sklicevanje na te prejšnje odločbe del navedenega okvira, izrecno obrazložiti ta odklon od navedenih odločb.

(Glej točke 60, 61 in od 63 do 66.)