SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MANUELA CAMPOSA SANCHEZ‑BORDONE,

predstavljeni 18. novembra 2021 ( 1 )

Zadeva C‑140/20

G. D.

proti

The Commissioner of the Garda Síochána,

Minister for Communications, Energy and Natural Resources,

Attorney General

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court (vrhovno sodišče, Irska))

„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Telekomunikacije – Obdelava osebnih podatkov – Zaupnost komunikacij – Ponudniki elektronskih komunikacijskih storitev – Direktiva 2002/58/ES – Člen 15(1) – Člen 4(2) PEU – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Členi 7, 8, 11 in 52(1) – Splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in o lokaciji – Dostop do shranjenih podatkov – Uporaba shranjenih podatkov kot dokaz v kazenskem postopku“

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe – ki se mu pridružujeta predloga za sprejetje predhodne odločbe v združenih zadevah C‑793/19, SpaceNet, in C‑794/19, Telekom Deutschland, v zvezi s katerima prav tako predstavljam sklepne predloge ( 2 ) na isti datum – znova priča o zaskrbljenosti, ki jo je v nekaterih državah članicah povzročila sodna praksa Sodišča o shranjevanju in dostopu do osebnih podatkov, zbranih na področju elektronskih komunikacij.

2. V sklepnih predlogih v zadevah C‑511/18 in C‑512/18, La Quadrature du Net in drugi, ( 3 ) ter C‑520/18, Ordre des barreaux francophones et germanophone in drugi, ( 4 ) sem kot do zdaj najbolj omembe vredne mejnike te sodne prakse navedel naslednje sodbe: – sodba z dne 8. aprila 2014 v zadevi Digital Rights Ireland in drugi, ( 5 ) s katero je bila ugotovljena neveljavnost Direktive 2006/24/ES, ( 6 ) ker naj bi vsebovala nesorazmeren poseg v pravici, priznani s členoma 7 in 8 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). – sodba z dne 21. decembra 2016, Tele2 Sverige ter Watson in drugi, ( 7 ) v kateri je bilo razsojeno, da člen 15(1) Direktive 2002/58/ES ( 8 ) nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in podatkov o lokaciji za namene boja proti hudemu kriminalu. – Sodba z dne 2. oktobra 2018, Ministerio Fiscal, ( 9 ) v kateri je bila potrjena razlaga člena 15(1) Direktive 2002/58, v kateri je bil pojasnjen pomen načela sorazmernosti v zvezi s tem.

3. Leta 2018 so se nekatera sodišča določenih držav članic obrnila na Sodišče s predlogi za sprejetje predhodne odločbe, ki so izražali njihove dvome, ali bi lahko te sodbe (iz let 2014, 2016 in 2018) državnim organom odvzele instrument, potreben za zaščito nacionalne varnosti in boj proti kriminaliteti in terorizmu.

4. Štirje od teh predlogov za sprejetje predhodne odločbe so pripeljali do sodb Privacy International ( 10 ) in La Quadrature du Net in drugi, ( 11 ) ki sta bili razglašeni 6. oktobra 2020 in sta v bistvu potrdili sodno prakso iz sodbe Tele2 Sverige, čeprav vsebujeta nekatere dodatne nianse.

5. Zaradi svojega izvora (veliki senat Sodišča), zaradi njune vsebine in prizadevanja, da se v dialogu s predložitvenimi sodišči podrobno pojasnijo razlogi, ki kljub vsemu utemeljujejo v njih opisano tezo, bi bilo mogoče pričakovati, da se bo s tema „rekapitulacijskima“ sodbama z dne 6. oktobra 2020 razprava končala. Za vse ostale predloge za sprejetje predhodne odločbe, ki bi se nanašali na isto temo, bi bil torej primeren obrazložen sklep, kakor je predviden v členu 99 Poslovnika Sodišča.

6. Vendar so bili pred 6. oktobrom 2020 pri Sodišču vloženi še trije predlogi za sprejetje predhodne odločbe (v tej zadevi in v združenih zadevah C-793/19 in C-794/19), s katerih vsebino se je ponovno podvomilo o sodni praksi v zvezi s členom 15(1) Direktive 2002/58.

7. Sodišče je predložitveni sodišči seznanilo s sodbama z dne 6. oktobra 2020, če bi morda želeli umakniti svoje predloge za sprejetje predhodne odločbe. Glede na to, da sta vztrajali pri teh predlogih, kot bom pojasnil v nadaljevanju, ( 12 ) je bilo odločeno, da se člen 99 Poslovnika ne uporabi in da nanju odgovori veliki senat Sodišča.

I. Pravni okvir

A. Pravo Unije – Direktiva 2002/58

8. Člen 5(1), naslovljen „Zaupnost sporočil“, določa: „Države članice s svojo nacionalno zakonodajo zagotovijo zaupnost sporočil in s tem povezanih podatkov o prometu, ki se pošiljajo prek javnega komunikacijskega omrežja in javno razpoložljivih elektronskih komunikacijskih storitev. Zlasti prepovejo vsem osebam razen uporabnikom, da poslušajo, prisluškujejo, shranjujejo ali na druge načine prestrezajo ali nadzirajo komunikacije (sporočila) in z njimi povezane podatke o prometu, brez privolitve zadevnih uporabnikov, razen kadar je to zakonsko dovoljeno v skladu s členom 15(1). Ta odstavek ne preprečuje tehničnega shranjevanja, ki je potrebno za prenos sporočila, brez vpliva na načelo zaupnosti.“

9. Člen 6, naslovljen „Podatki o prometu“, določa: „1. Podatki o prometu, ki se nanašajo na naročnike in uporabnike in ki jih je ponudnik javnega komunikacijskega omrežja ali javno razpoložljive elektronske komunikacijske storitve obdelal in shranil, morajo biti izbrisani ali predelani v anonimne, potem ko niso več potrebni za namen prenosa sporočila, kar ne vpliva na odstavke 2, 3 in 5 tega člena in člena 15(1). 2. Podatki o prometu, potrebni za namene zaračunavanja naročnikom in plačil za medsebojne povezave, se lahko obdelujejo. Taka obdelava je dovoljena samo do poteka obdobja, med katerim se lahko obračun zakonito izpodbija ali sprožijo postopki za pridobitev plačila. […]“.

10. Člen 15, naslovljen „Uporaba nekaterih določb Direktive 95/46/ES, ( 13 ) v odstavku 1 določa: „Države članice lahko sprejmejo zakonske ukrepe, s katerimi omejijo obseg pravic in obveznosti, določenih v členu 5, členu 6, členu 8(1), (2), (3) in (4) ter členu 9 te direktive, kadar takšna omejitev pomeni potreben, primeren in ustrezen ukrep znotraj demokratične družbe za zaščito državne [nacionalne] varnosti (to je Državne varnosti), obrambe, javne varnosti in preprečevanje, preiskovanje, odkrivanje in pregon kriminalnih dejanj ali nedovoljene uporabe elektronskega komunikacijskega sistema iz člena 13(1) Direktive 95/46/ES. V ta namen lahko države članice med drugim sprejmejo zakonske ukrepe, ki določajo zadrževanje podatkov za določeno obdobje, upravičeno iz razlogov iz tega odstavka. Vsi ukrepi iz tega odstavka so v skladu s splošnimi načeli zakonodaje Skupnosti, vključno s tistimi iz člena 6(1) in (2) Pogodbe o Evropski uniji.“

B. Nacionalno pravo – Communications (Retention of Data) Act 2011 (zakon o komunikacijah (hramba podatkov) iz leta 2011; v nadaljevanju: zakon iz leta 2011)

11. Supreme Court (vrhovno sodišče) v točki 3 predložitvene odločbe nacionalno pravo predstavi tako: – „Izrecni namen sprejetja zakona iz leta 2011 je bil uveljavitev Direktive 2006/24. – S členom 3 zakona iz leta 2011 se zahteva, da vsi ponudniki storitev hranijo ‚podatke telefonije v fiksnem omrežju in podatke mobilne telefonije‘ dve leti. – S temi podatki je mogoče prepoznati vir in cilj komunikacije ter datum in čas njenega začetka in konca, vrsta komunikacije ter vrsta in zemljepisna lega uporabljene komunikacijske opreme. Vsebina komunikacije ne spada v to vrsto podatkov. – Do teh podatkov je mogoče dostopati in jih posredovati na podlagi zahteve za razkritje. Člen 6 zakona iz leta 2011 določa pogoje, pod katerimi je mogoče vložiti zahtevo za razkritje, v odstavku 1 pa je določeno, da lahko pripadnik An Garda Síochána (državna policija, Irska) na položaju, ki ni nižji od položaja ‚chief superintendent‘ (glavni načelnik), vloži zahtevo za razkritje, če je prepričan, da so podatki potrebni za, med drugim, preprečevanje, odkrivanje, preiskovanje in pregon hudih kaznivih dejanj, pri čemer se za hudo kaznivo dejanje šteje tisto dejanje, za katero je predpisana zaporna kazen vsaj petih let, in ostala kazniva dejanja, ki so navedena v Prilogi 1 k zakonu iz leta 2011. – Med nadzorne mehanizme, določene z zakonom iz leta 2011, spadajo pritožbeni postopek iz člena 10 tega zakona in naloge ‚designated judge‘ (imenovani sodnik) iz člena 12, čigar naloga je nadzor nad izvajanjem določb zakona. – Na podlagi notranje politike je Commissioner of the Garda Síochána (direktor državne policije) odločil, da mora zahteve za razkritje podatkov telefonije, vložene na podlagi zakona iz leta 2011, centralizirano obravnavati en sam glavni načelnik. Na področju razkritja podatkov je bil odgovorni glavni načelnik vodja varnostnega in obveščevalnega oddelka An Garda Síochána (državna policija), v čigar pristojnosti je, da na koncu odloči, ali se na ponudnika komunikacijskih storitev naslovi zahteva za razkritje podatkov na podlagi določb zakona iz leta 2011. Ustanovljena je bila majhna neodvisna enota, znana pod nazivom Telecommunications Liaison Unit (v nadaljevanju: TLU), za podporo nalogam glavnega načelnika in za delovanje kot edina kontaktna točka s ponudniki storitev. – V obdobju, upoštevnem za ta postopek, je moral na prvi stopnji vse zahteve za razkritje odobriti ‚superintendent‘ (načelnik) ali ‚inspector‘ (inšpektor), ki je opravljal to funkcijo, nato pa so bile poslane v obdelavo TLU. Preiskovalci so morali v zahtevo vključiti dovolj podrobnosti, da je bila možna odločitev ob polnem poznavanju zadeve, in upoštevati, da bo glavni načelnik morda moral pozneje utemeljiti odločitev na sodišču ali pri imenovanem sodniku High Court (višje sodišče, Irska). TLU in glavni načelnik morata preveriti zakonitost, sorazmernost in potrebnost zahtev za razkritje, ki jih vložijo pripadniki An Garda Síochána (državna policija). Zahteve, ki niso bile v skladu z zakonskimi zahtevami ali zahtevami notranjih policijskih protokolov, so bile vrnjene, zato da se pojasnijo oziroma da se predložijo dodatne informacije. V skladu z Memorandum of Understanding (memorandum o soglasju), izdanim maja 2011, ponudniki storitev ne obdelujejo zahtev za podatke, povezanih s klici, ki niso bile podane v skladu s tem postopkom. TLU je podvržena tudi nadzoru Data Protection Commissioner (pooblaščenec za varstvo podatkov, Irska).“

12. V Prilogi I k predložitveni odločbi je dodatno pojasnilo vsebino zakona iz leta 2011. V skladu s temi pojasnili: – V členu 1 zakona iz leta 2011 je pojem „podatki“ opredeljen kot „podatki o prometu ali o lokaciji in s tem povezani podatki za določitev naročnika ali uporabnika“. – Člen 6(1) zakona iz leta 2011 policiji dovoljuje, da v zgoraj opisanem smislu dostopa do teh podatkov, če meni, da so potrebni za: „(a) preprečevanje, odkrivanje, preiskovanje ali pregon hudih kaznivih dejanj, (b) zaščito državne varnosti in (c) varovanje človeškega življenja“.

II. Dejansko stanje, spor in vprašanja za predhodno odločanje

13. Oseba G. D. je bila leta 2015 obsojena na doživljenjsko zaporno kazen zaradi kaznivega dejanja umora. V pritožbenem postopku pred Irish Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska) je neuspešno izpodbijala dopustnost nekaterih obremenilnih dokazov, ki temeljijo na podatkih o telefoniji, shranjenih v skladu z nacionalno zakonodajo.

14. Hkrati s pritožbo v kazenskem postopku je oseba G. D. začela civilni postopek ( 14 ) pred High Court (višje sodišče), da bi izpodbijala veljavnost nekaterih določb zakona iz leta 2011, na podlagi katerih so se navedeni podatki o telefoniji shranjevali in se je do njih lahko dostopalo.

15. High Court (višje sodišče) je s sodbo z dne 6. decembra 2018 ugodilo predlogu osebe G. D., naj se ugotovi, da člen 6(1)(a) zakona iz leta 2011 ni v skladu s členom 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8 in 52(1) Listine.

16. Irska vlada je to odločbo izpodbijala pred Supreme Court (vrhovno sodišče, Irska), ki je Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje: „1. Ali je ureditev splošne/univerzalne hrambe podatkov – čeprav zanjo veljajo stroge omejitve glede hrambe in dostopa – sama po sebi v nasprotju z določbami člena 15 Direktive [2002/58], kot se razlaga glede na Listino? 2. Ali sme nacionalno sodišče pri presoji, ali naj ugodi predlogu za ugotovitev neskladnosti nacionalnega ukrepa, ki se izvaja v skladu z Direktivo [2006/24] in s katerim je določena ureditev splošne hrambe podatkov (za katero velja potreben strog nadzor glede hrambe in/ali v zvezi z dostopom), zlasti pri presoji sorazmernosti take ureditve, upoštevati dejstvo, da lahko ponudniki storitev podatke zakonito hranijo za lastne poslovne namene in da je mogoče hrambo zahtevati iz razlogov nacionalne varnosti, ki so izvzeti iz določb Direktive [2002/58]? 3. Katera merila naj nacionalno sodišče v okviru ugotavljanja, ali je nacionalni ukrep za dostop do shranjenih podatkov združljiv s pravom Evropske unije in še zlasti s pravicami, zagotovljenimi z Listino, uporabi pri presoji, ali je s tako ureditvijo dostopa zagotovljen zahtevani neodvisni predhodni nadzor, ki ga je v sodni praksi določilo Sodišče? Ali sme nacionalno sodišče v teh okoliščinah pri taki presoji upoštevati, da obstaja ex post sodni ali neodvisni nadzor? 4. Ali je nacionalno sodišče vsekakor dolžno ugotoviti, da nacionalni ukrep ni v skladu z določbami člena 15 Direktive [2002/58], če je z nacionalnim ukrepom določena ureditev splošne hrambe podatkov zaradi boja proti hudim kaznivim dejanjem in če je nacionalno sodišče na podlagi vseh dokazov, ki so mu na voljo, ugotovilo, da je taka hramba bistvena in nujno potrebna, da se doseže cilj boja proti hudim kaznivim dejanjem? 5. Ali sme nacionalno sodišče – če mora skleniti, da nacionalni ukrep ni v skladu z določbami člena 15 Direktive [2002/58], kot se razlaga ob upoštevanju Listine – omejiti časovni učinek take ugotovitve, če je prepričano, da bi neomejitev pripeljala do ‚posledičnega nereda in škodljivih posledic za javni interes‘ (v skladu s pristopom iz, na primer, zadeve R (National Council for Civil Liberties) proti Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs [2018] EWHC 975, točka 46)? 6. Ali je mogoče nacionalnemu sodišču – ki je bilo pozvano, naj ugotovi, da nacionalna zakonodaja ni v skladu s členom 15 Direktive [2002/58], in/ali naj te zakonodaje ne uporabi in/ali naj razglasi, da so bile z uporabo take zakonodaje kršene posameznikove pravice bodisi v okviru postopka, ki je bil uveden, da se omogoči trditev glede dopustnosti dokazov v kazenskem, bodisi drugače – dovoliti, da ne ugodi takemu zahtevku glede podatkov, ki se hranijo v skladu z nacionalno določbo, sprejeto v skladu z obveznostjo iz člena 288 PDEU za dosleden prenos določb Direktive v nacionalno pravo, ali da tako ugotovitev omeji na obdobje po 8. aprilu 2014, ko je Sodišče ugotovilo neveljavnost Direktive [2006/24]?“

17. Supreme Court (vrhovno sodišče) poudarja, da so dokazi, kakršni so predloženi v okviru kazenskega postopka zoper osebo G. D., odločilni za odkrivanje nekaterih vrst hudih kaznivih dejanj in za njihovo obravnavo pred sodiščem. Poudarja, da če univerzalna hramba metapodatkov ne bi bila dovoljena, niti pod pogoji dostopa, ki bi jih bilo mogoče določiti, storilcev številnih takih kaznivih dejanj ne bi bilo mogoče odkriti niti jim ne bi bilo mogoče ustrezno soditi.

18. V tem smislu navaja naslednje preudarke: – Alternativne oblike hrambe podatkov z geografskim lociranjem ali na drug način ne bi bile učinkovite pri doseganju ciljev preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja in pregona vsaj nekaterih vrst hudih kaznivih dejanj, poleg tega pa bi lahko povzročile morebitno kršitev drugih pravic posameznika. – Cilja hrambe podatkov na kakršen koli bolj omejen način, kot je ureditev splošne hrambe podatkov, glede katere veljajo potrebna jamstva, ni mogoče doseči. – Če ne bi bilo ureditve splošne hrambe podatkov, bi bili bistveno ogroženi cilji preprečevanja, preiskovanja, odkrivanja in pregona hudih kaznivih dejanj.

III. Postopek pred Sodiščem

19. Predlog za sprejetje predhodne odločbe je na Sodišče prispel 25. marca 2020.

20. Oseba G. D., Commmisioner of the Garda Síochána (direktor državne policije), belgijska, češka, ciprska, danska, španska, estonska, finska, francoska, nizozemska, poljska, portugalska in švedska vlada ter Evropska komisija so predložili pisna stališča.

21. Ker je bilo predložitveno sodišče pozvano, naj se izreče o morebitnem umiku predloga za sprejetje predhodne odločbe po razglasitvi sodbe La Quadrature du Net, je z dopisom, ki je prispel 27. oktobra 2020, sporočilo, da namerava pri njem vztrajati. ( 15 )

22. Obravnava, ki je potekala skupaj z obravnavo v združenih zadevah C‑793/19, SpaceNet, in C‑794/19, Telekom Deutschland, je bila opravljena 13. septembra 2021. Obravnave so se udeležili tisti, ki so predložili pisna stališča (razen belgijske, češke in portugalske vlade), in Evropski nadzornik za varstvo podatkov.

IV. Analiza

A. Uvodni preudarek

23. Večina strank, ki so se udeležile postopka, se strinja, da je šest vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Supreme Court (vrhovno sodišče) glede člena 15(1) Direktive 2002/58, mogoče združiti v tri sklope, ki se nanašajo na: – zakonitost same splošne in neselektivne hrambe podatkov in v povezavi z bojem proti hudemu kriminalu (prvo, drugi in četrto vprašanje). – značilnosti, ki jih mora, odvisno od primera, imeti dostop do shranjenih podatkov (tretje vprašanje). – možnost časovne omejitve učinkov morebitne razglasitve nezdružljivosti nacionalne zakonodaje s pravom Unije na tem področju (peto in šesto vprašanje).

24. Menim, da je Sodišče na ta vprašanja odgovorilo v celoti v sodbi La Quadrature du Net in sodbi z dne 2. marca 2021, Prokuratuur (Pogoji za dostop do podatkov o elektronskih komunikacijah). ( 16 )

25. Predložitveno sodišče je bilo v zvezi s sodbo La Quadrature du Net, ko mu je bila sporočena, še posebej jedrnato v svojem odgovoru Sodišču.

26. Potem ko je priznalo, da ta sodba prispeva k razjasnitvi prava Unije, pa je takoj navedlo, da se „vrsta primera, ki je bil povod za postopek, v katerem je Supreme Court (vrhovno sodišče) predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, precej razlikuje od vrste položajev, ki so bili povod za postopke, ki so privedli do navedene sodbe“. ( 17 )

27. S temi navedbami, ki so sledile predlogu za sprejetje predhodne odločbe, predložitveno sodišče ne oporeka sodni praksi iz sodbe La Quadrature du Net (kot so oporekale nekatere vlade, ki so intervenirale v postopku) niti ne prosi za pojasnila glede njene vsebine.

28. Čeprav naj bi se „položaji, ki so bili povod“ ( 18 ) za postopke, ki so se končali s sodbo La Quadrature du Net, razlikovali od položaja v tem postopku predhodnega odločanja, je pomembno, da sodna praksa, ki jo je Sodišče na splošno vzpostavilo v navedeni sodbi, velja erga omnes in zavezuje vsa sodišča držav članic v zvezi z razlago Direktive 2002/58.

29. V zvezi z dostopom do shranjenih podatkov prav tako menim, da sodba Prokuratuur, ki je bila izdana po odločitvi predložitvenega sodišča, da bo vztrajalo pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe, razprši dvome, ki so navedeni v tem predlogu.

30. V teh okoliščinah in v nasprotju s pristopom, ki sem ga ubral v sklepnih predlogih v združenih zadevah SpaceNet in Deutsche Telekom, ( 19 ) bom tu samo izpeljal posledice, ki za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, kot je bil prvotno oblikovan, izhajajo iz sodb La Quadrature du Net in Prokuratuur.

B. Splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in o lokaciji (prvo, drugo in četrto vprašanje za predhodno odločanje)

31. Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti: – ali člen 15(1) Direktive 2002/58, če se razlaga glede na Listino, nasprotuje splošni ureditvi hrambe podatkov. – ali je pri preučitvi nacionalne ureditve, ki vzpostavlja splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in o lokaciji, ki se strogo nadzira, pomembno, da lahko ponudniki storitev te podatke zakonito hranijo v poslovne namene in da je to shranjevanje mogoče zahtevati iz razlogov nacionalne varnosti. – ali nacionalna zakonodaja ni združljiva s členom 15 Direktive 2002/58, če ta zakonodaja nalaga splošno hrambo navedenih podatkov zaradi boja proti hudemu kriminalu.

32. Kot zagovarjam tudi v sklepnih predlogih v združenih zadevah SpaceNet in Telekom Deutschland, ( 20 ) odgovor na ta vprašanja ne more biti drugačen od odgovora Sodišča v sodbi La Quadratura du Net, v kateri je bila povzeta sodna praksa v zvezi s tem.

33. Torej moram opozoriti predvsem na sodno prakso Sodišča v tej sodbi, katere točka 168 jo povzema tako: „[Č]len 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8 in 11 ter členom 52(1) Listine [je treba] razlagati tako, da nasprotuje zakonskim ukrepom, s katerimi je za namene iz tega člena 15(1) preventivno določena splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji. Navedeni člen 15(1) v povezavi s členi 7, 8 in 11 ter členom 52(1) Listine pa ne nasprotuje zakonskim ukrepom, s katerimi je – v položajih, ko se zadevna država članica spopada z resno grožnjo nacionalni varnosti, ki se izkaže za resnično in sedanjo ali predvidljivo, za zaščito nacionalne varnosti omogočena uporaba odredbe, s katero se ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev naloži splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, pri čemer je sklep o tej odredbi lahko predmet učinkovitega nadzora s strani sodišča ali neodvisnega upravnega organa, katerega odločitev je zavezujoča, da se preveri obstoj enega od teh položajev ter spoštovanje pogojev in jamstev, ki morajo biti določeni, in je navedeni sklep mogoče izdati le za obdobje, katerega trajanje je omejeno na to, kar je nujno potrebno, vendar ga je v primeru nadaljnjega obstoja te grožnje mogoče podaljšati; – za zaščito nacionalne varnosti, boj proti hudemu kriminalu in preprečevanje resnih groženj javni varnosti za obdobje, katerega trajanje je omejeno na to, kar je nujno potrebno, vendar ga je mogoče podaljšati, določena ciljna hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, ki je na podlagi objektivnih in nediskriminatornih elementov omejena glede na kategorije zadevnih oseb ali z geografskim merilom; – za zaščito nacionalne varnosti, boj proti hudemu kriminalu in preprečevanje resnih groženj javni varnosti za obdobje, katerega trajanje je omejeno na to, kar je nujno potrebno, določena splošna in neselektivna hramba naslovov IP, dodeljenih viru povezave; – za zaščito nacionalne varnosti, boj proti kriminalu in zaščito javne varnosti določena splošna in neselektivna hramba podatkov o civilni identiteti uporabnikov elektronskih komunikacijskih sredstev ter – za boj proti hudemu kriminalu in a fortiori za zaščito nacionalne varnosti omogočena uporaba odredbe, s katero je ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev prek sklepa pristojnega organa, ki je predmet učinkovitega sodnega nadzora, za določeno obdobje naložena takojšnja hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, s katerimi ti ponudniki storitev razpolagajo, če je s temi ukrepi z jasnimi in natančnimi pravili zagotovljeno, da je hramba zadevnih podatkov pogojena s spoštovanjem zadevnih materialnih in postopkovnih pogojev ter da imajo zadevne osebe na voljo učinkovita jamstva proti tveganjem zlorabe“.

34. Temeljna ideja sodne prakse Sodišča v zvezi z Direktivo 2002/58 je, da so uporabniki elektronskih komunikacijskih sredstev načeloma upravičeni pričakovati, da bodo njihova sporočila in z njimi povezani podatki ostali anonimni in jih ne bo mogoče shraniti, če ne privolijo v nasprotno. ( 21 )

35. Člen 15(1) Direktive 2002/58 dopušča izjeme od obveznosti zagotavljanja zaupnosti in s tem povezanih obveznosti. Sodba La Quadrature du Net podrobno obravnava uskladitev teh izjem s temeljnimi pravicami, katerih uresničevanje bi bilo lahko prizadeto. ( 22 )

36. Po mnenju Sodišča je splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in lokaciji mogoče utemeljiti le s ciljem zaščite nacionalne varnosti, ki je pomembnejši „od drugih ciljev, navedenih v členu 15(1) Direktive 2002/58“. ( 23 )

37. V tem primeru (nacionalne varnosti) je Sodišče razglasilo, da člen 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8, 11 in 52(1) Listine „načeloma ne nasprotuje zakonskemu ukrepu, s katerim je pristojnim organom dovoljeno, da ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev za omejen čas naložijo hrambo podatkov o prometu in podatkov o lokaciji vseh uporabnikov elektronskih komunikacijskih sredstev, če obstajajo dovolj konkretne okoliščine, zaradi katerih je mogoče šteti, da se zadevna država članica spopada z resno grožnjo nacionalni varnosti, […] ki se izkaže za resnično in sedanjo ali predvidljivo“. ( 24 )

38. S temi zahtevami seveda nastane rigoroznejša in strožja ureditev od tiste, ki izhaja iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) v povezavi s členom 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP). To, da morata biti v skladu s členom 52(3), in fine, Listine „vsebina in obseg pravic“ iz Listine, ki ustrezajo pravicam iz EKČP, enaki tistima, ki ju zanje določa ta zadnja, ne preprečuje pravu Unije, da prizna širše varstvo.

39. Poleg tega se sodna praksa ESČP iz sodb z dne 25. maja 2021, Big Brother Watch in drugi proti Združenemu kraljestvu ( 25 ) ter Centrum för Rätvisa proti Švedski, ( 26 ) ter z dne 4. decembra 2015, Zakharov proti Rusiji ( 27 ) nanaša na primere, ki niso, kot je bilo stališče večine na obravnavi, primerljivi s primerom, obravnavanim v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe. Rešitev za zadnjenavedenega je treba najti tako, da se uporabijo nacionalni predpisi, ki se štejejo za skladne z izčrpno ureditvijo Direktive 2002/58, kot jo razlaga Sodišče.

40. Ne glede na to, kakšno je mnenje o sklicevanju na nacionalno varnost v sodbi La Quadrature du Net kot razlog za odpravo prepovedi splošne in neselektivne hrambe podatkov o prometu in o lokaciji pod določenimi pogoji (menim, da so meje, ki jih je določilo Sodišče, preširoke), je treba spoštovati zahteve, naštete v točkah od 137 do 139 te sodbe.

41. Poleg te hipoteze bo treba preučiti, ali nacionalna ureditev temelji na merilih, ki so dovolj selektivna, da so izpolnjeni pogoji, s katerimi je mogoče v skladu s sodno prakso Sodišča upravičiti posebej resno poseganje, kot je shranjevanje podatkov, v zadevne temeljne pravice.

42. Vendar se smisel sodbe La Quadrature du Net ne bi spoštoval, če bi bilo mogoče pojasnila glede nacionalne varnosti iz te sodbe prenesti na kazniva dejanja, vključno s hudimi kaznivimi dejanji, ki ne ogrožajo nacionalne varnosti, temveč ogrožajo javno varnost ali druge pravno varovane interese.

43. Tako je Sodišče skrbno razlikovalo med nacionalnimi zakonskimi ukrepi, ki določajo preventivno, splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in lokaciji za zaščito nacionalne varnosti (točke od 134 do 139 sodbe La Quadrature du Net), in tistimi, ki se nanašajo na boj proti kriminalu in zaščito javne varnosti (točke od 140 do 151 te sodbe). Ne eni ne drugi ne morejo imeti enakega obsega, saj bi bilo tako razlikovanje sicer brez vsakršnega smisla.

44. Orodja za shranjevanje podatkov o prometu in o lokaciji zaradi boja proti hudemu kriminalu so predstavljena, naj ponovim, v točkah od 140 do 151 sodbe La Quadrature du Net. Zaradi enakega namena jim je treba dodati tiste, ki dovoljujejo preventivno shranjevanje naslovov IP in podatkov v zvezi s civilno identiteto osebe (točke od 152 do 159 navedene sodbe) ter „takojšnjo hrambo“ podatkov o prometu in o lokaciji (točke od 160 do 166 omenjene sodbe).

45. Predložitveno sodišče se zlasti sprašuje o vplivu „dejstv[a], da lahko ponudniki storitev podatke zakonito hranijo za lastne poslovne namene in da je mogoče hrambo zahtevati iz razlogov nacionalne varnosti, ki so izvzeti iz določb Direktive 2002/58“.

46. Vendar naj bi sodba La Quadrature du Net podatke, ki jih ti operaterji shranjujejo v poslovne namene, povezala z namenom, za katerega so bili zbrani, in naj bi njihovo morebitno „takojšnjo hrambo“ dovoljevala le v smislu zgoraj navedenih točk od 160 do 166 te sodbe.

47. Zahteve glede nacionalne varnosti dopuščajo, na način ter z jamstvi in omejitvami iz sodbe La Quadrature du Net, splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in o lokaciji. To pa ne velja za cilj pregona kaznivih dejanj, vključno s hudimi kaznivimi dejanji iz člena 6(1)(a) zakona iz leta 2011, na katerega se nanaša predlog za sprejetje predhodne odločbe.

48. V zvezi s težavami, ki jih povzroča ciljna hramba podatkov o prometu in o lokaciji, ( 28 ) napotujem na točke od 43 do 50 mojih sklepnih predlogov v združenih zadevah SpaceNet in Telekom Deutschland.

49. Če Sodišča ni mogoče pozvati, naj prevzame regulativne naloge in natančno opredeli, katere kategorije podatkov je mogoče hraniti in koliko časa, ( 29 ) ga je mogoče še toliko manj pozvati, naj si pri razlagi člena 15(1) Direktive 2002/58 prilasti vlogo zakonodajalca in v to določbo doda kategorije, ki so nekje vmes med nacionalno varnostjo in javno varnostjo, da bi za drugo veljale zahteve, ki so neločljivo povezane s prvo.

50. Kot je navedlo Sodišče, je „naštevanje ciljev iz člena 15(1), prvi stavek, te direktive izčrpno, tako da mora zakonski ukrep, sprejet na podlagi te določbe, dejansko in strogo ustrezati enemu od teh ciljev“. ( 30 )

51. Predlog, ki ga je Komisija podala na obravnavi ( 31 ) (uvedba tertium genus kaznivih dejanj), bi do nejasnih skrajnosti razširil edini razlog, ki bi lahko upravičil splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in o lokaciji – to je nacionalna varnost – in bi se grožnje, ki izhajajo iz hudega kriminala, primerjale z grožnjami nacionalni varnosti.

52. Težave, ki so se pokazale med to razpravo na obravnavi, pri razmejevanju kaznivih dejanj, ki bi lahko tvorila ta tertium genus, potrjujejo, da to ni naloga sodišča.

53. Poleg tega je treba opozoriti, da se Sodišče z opisom „dejavnosti, ki lahko resno destabilizirajo […] strukture“ države in v tem smislu ogrožajo „bistvene funkcije države in temeljne interese družbe“, sklicuje na „temeljne ustavne, politične, gospodarske ali družbene strukture“ te države. ( 32 )

54. Na podlagi teh premis se irska zakonodaja, ki jo je opisalo predložitveno sodišče, ne razlikuje zelo od zakonodaj, ki jih je analiziralo v postopkih, v katerih je bila izdana sodba La Quadrature du Net. Ne glede na to, kakšna je ureditev dostopa do podatkov, ki je uvedena z zakonom iz leta 2011 (na katero se nanaša tretje vprašanje za predhodno odločanje), so pravila o shranjevanju, ki jih določa ta zakon, podobna pravilom, ki so bila preučena v navedeni sodbi, zaradi česar prav tako kršijo člen 15(1) Direktive 2002/58.

55. Irska zakonodaja namreč iz razlogov, ki presegajo tiste, ki so neločljivo povezani z zaščito nacionalne varnosti, dovoljuje preventivno, splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in o lokaciji vseh naročnikov za obdobje dveh let.

56. Skratka, predlagam, naj se na prvo, drugo in četrto vprašanje za predhodno odločanje Supreme Court (vrhovno sodišče) odgovori v istem smislu, kot se je izreklo Sodišče v sodbi La Quadrature du Net.

C. Dostop do shranjenih podatkov (tretje vprašanje za predhodno odločanje)

57. Predložitveno sodišče želi izvedeti, katera merila bi moralo upoštevati pri ugotavljanju, ali nacionalna pravila o dostopu do shranjenih podatkov predvidevajo predhodni preizkus, ki se zahteva s sodno prakso Sodišča, ali pa bi zadostoval sodni ali neodvisen preizkus ex post.

58. Sodba Prokuratuur je odgovorila tudi na to vprašanje. Da bi se zagotovilo spoštovanje zahtev, ki jih mora izpolnjevati ureditev dostopa do shranjenih podatkov, ( 33 ) je „bistveno, da pred dostopom pristojnih nacionalnih organov do hranjenih podatkov sodišče ali neodvisen upravni organ opravi predhoden preizkus in da se odločba tega sodišča ali tega organa izda na obrazložen predlog navedenih nacionalnih organov, ki se predloži, med drugim, v okviru postopkov preprečevanja, odkrivanja ali pregona kaznivih dejanj“. ( 34 )

59. Po mnenju Sodišča ta „predhodni[…] preizkus[…] med drugim zahteva, da ima sodišče ali organ, ki je zadolžen za izvedbo takega predhodnega preizkusa, vse pristojnosti in zagotavlja vsa potrebna jamstva za uskladitev različnih zadevnih interesov in pravic. Glede, natančneje, kazenske preiskave mora to sodišče ali ta organ v okviru takega preizkusa zagotoviti pravično ravnotežje med interesi, povezanimi s potrebami preiskave, ki se nanaša na boj proti kriminalu, na eni strani ter temeljnimi pravicami do spoštovanja zasebnega življenja in varstva osebnih podatkov posameznikov, do katerih podatkov se dostopa, na drugi“. ( 35 )

60. Če je predhodni preizkus zaupan neodvisnemu organu, mora ta imeti „status, ki mu omogoča, da pri izvajanju svojih nalog deluje objektivno in nepristransko, pri čemer mora biti zato zaščiten pred kakršnim koli zunanjim vplivom“. ( 36 )

61. Ravno zaradi „zahteve po neodvisnosti, ki jo mora izpolnjevati organ, pristojen za izvajanje predhodnega preizkusa, […] mora imeti ta organ v razmerju do organa, ki zahteva dostop do podatkov, status tretje osebe, tako da lahko prvonavedeni organ ta preizkus izvede objektivno in nepristransko, brez kakršnega koli zunanjega vpliva. Natančneje, na kazenskem področju zahteva po neodvisnosti pomeni, […] da organ, pristojen za ta predhodni preizkus, prvič, ne sodeluje pri preiskovanju zadevnih kaznivih dejanj, in drugič, da je v razmerju do strank v kazenskem postopku nevtralen“. ( 37 )

62. Glede na opis irskih pravil, ki ga je podalo predložitveno sodišče, se zdi, da dostop do shranjenih podatkov ni predmet predhodnega preizkusa sodišča ali neodvisnega organa, temveč je v diskreciji nekega policijskega uradnika na določenem položaju, ki odloča, ali bo zahtevo vložil pri ponudnikih storitve ali ne.

63. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali ima uradnik, ki mu je z nacionalno zakonodajo zaupan predhodni preizkus dostopa do shranjenih podatkov o prometu in o lokaciji, status „neodvisnega organa“ in naravo „tretje osebe“, ki se zahtevata s sodno prakso Sodišča.

64. V okviru tega preverjanja bo moralo pristojno sodišče upoštevati dejstvo, da je Sodišče v sodbi Prokuratuur zavrnilo, da bi državno tožilstvo države članice imelo te lastnosti neodvisnosti in „tretje osebe“, kadar hkrati izvaja preiskovalne naloge v okviru kazenskega postopka.

65. Glede možnosti, da se preizkus, ki ga navaja predložitveno sodišče, opravi ex post, je tudi v sodbi Prokuratuur podan (nikalen) odgovor: – „neobstoj preizkusa, ki ga opravi neodvisen organ, [ni mogoče] nadomestiti z naknadnim preizkusom zakonitosti dostopa nacionalnega organa do podatkov o prometu in lokaciji, ki ga opravi sodišče“. – „neodvisen preizkus je treba […] opraviti pred kakršnim koli dostopom, razen v ustrezno utemeljenih nujnih primerih, ko je treba preizkus izvesti v kratkih rokih“. ( 38 )

D. Možnost časovne omejitve učinkov razglasitve nezdružljivosti nacionalnega pravila s pravom Unije (peto in šesto vprašanje)

66. Supreme Court (vrhovno sodišče) nazadnje sprašuje, ali: – lahko omeji časovni učinek razglasitve nezdružljivosti nacionalnega pravila s členom 15 Direktive 2002/58, če bi v nasprotnem primeru prišlo do „posledičnega nereda in škodljivih posledic za javni interes“. – lahko, če se znajde pred zahtevo, naj ne uporabi nacionalnega pravila, ki je bilo sprejeto zaradi prenosa določb direktive, to zahtevo zavrne oziroma svojo odločitev omeji na obdobje po sodbi Sodišča z dne 8. aprila 2014, ( 39 ) s katero je bila razglašena neveljavnost Direktive 2006/24.

67. Ponovno je odgovor na to vprašanje podan v sodbi La Quadrature du Net, ki se je držala tradicionalne sodne prakse v zvezi s tem.

68. Belgijsko Cour Constitutionnelle (ustavno sodišče) je v zadevi C‑520/18 Sodišču postavilo podobno vprašanje kot irsko Supreme Court (vrhovno sodišče), ki je predmet tega predloga za sprejetje predhodne odločbe. ( 40 )

69. Sodišče je v odgovoru na to vprašanje v sodbi La Quadrature du Net, potem ko je opozorilo na zahteve, ki izhajajo iz načela primarnosti prava Unije (točki 214 in 215), povzelo svojo sodno prakso glede omejitve učinkov svojih sodb: „[l]e Sodišče lahko izjemoma in iz nujnih razlogov pravne varnosti prizna začasno odložitev učinka izrinjenja, ki ga ima pravilo prava Unije v razmerju do nacionalnega prava, ki je v nasprotju z njim. Tako časovno omejitev učinkov razlage tega prava [Unije], ki jo je podalo Sodišče, je mogoče priznati le v sodbi, s katero se odloči o zahtevani razlagi“. ( 41 )

70. Takoj nato pa je navedlo, da „drugače kot pri opustitvi postopkovne obveznosti, kakršna je predhodna presoja vplivov projekta na posebnem področju varstva okolja, kršitve člena 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8 in 11 ter členom 52(1) Listine ni mogoče regularizirati prek postopka, primerljivega s tistim, navedenim v prejšnji točki. Ohranitev učinkov nacionalne zakonodaje, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, bi namreč pomenila, da ta zakonodaja ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev še naprej nalaga obveznosti, ki so v nasprotju s pravom Unije in ki vključujejo resne posege v temeljne pravice oseb, katerih podatki so bili shranjeni“. ( 42 )

71. Iz teh predpostavk je Sodišče izpeljalo, da „predložitveno sodišče ne sme uporabiti določbe svojega nacionalnega prava, na podlagi katere lahko časovno omeji učinke ugotovitve nezakonitosti, ki jo mora sprejeti na podlagi tega prava v zvezi z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari“. ( 43 )

72. Te ugotovitve je mogoče v celoti prenesti na peto in šesto vprašanje Supreme Court (vrhovno sodišče).

73. Prvič, ni pomembno, da je bila sporna nacionalna zakonodaja sprejeta z namenom, da se v nacionalno pravo prenese Direktiva 2006/24. V zvezi s tem je odločilno, da je nacionalno pravilo v celoti v skladu s pravom Unije, kar pa v obravnavanem primeru ni.

74. Neveljavnost Direktive, ki jo je Sodišče ugotovilo zaradi nezdružljivosti te direktive z materialnopravnimi določbami Pogodb, pomeni, da ta nezdružljivost s primarnim pravom Unije vpliva na nacionalna pravila, ki zgolj prenašajo to direktivo.

75. Predložitveno sodišče trdi, da je bil zakon iz leta 2011 sprejet zaradi spoštovanja člena 288 PDEU, saj je v irsko pravo prenašal Direktivo 2006/24. Nihče ne zanika, da je tako, vendar je – kot sem ravnokar navedel – pomembno, da Direktiva od začetka ni bila veljavna (tako je Sodišče razglasilo v sodbi Digital rights), saj je pomenila nesorazmeren poseg v pravice, priznane s členoma 7 in 8 Listine, in da mora biti hramba podatkov o prometu in o lokaciji urejena z Direktivo 2002/58, kot jo razlaga Sodišče.

76. Drugič, dobro je znano, da razlagalne sodbe Sodišča, izdane v postopku predhodnega odločanja, učinkujejo od začetka veljavnosti pravila prava Unije, ki se razlaga. ( 44 )

77. Čeprav je časovno omejitev učinkov razlage prava Unije, ki jo je podalo Sodišče, mogoče priznati le v sodbi, s katero se odloči o zahtevani razlagi, opozarjam, da v sodbi Digital Rights, ki jo omenja predložitveno sodišče, ni bilo tako.

78. Prav tako ni bilo tako v naslednjih sodbah: – Sodba Tele2 Sverige z dne 21. decembra 2016, v kateri se je razlagala Direktiva 2002/58 in je bilo razglašeno, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa splošno in neselektivno hrambo podatkov o prometu in podatkov o lokaciji v zvezi z bojem proti hudemu kriminalu. – Sodba La Quadrature du Net, s katero je bila 6. oktobra 2020 ponovno potrjena razlaga Direktive 2002/58 na način, ki sem ga že pojasnil.

79. Tretjič, v tej predložitveni odločbi se ne obravnavajo težave, povezane z izključitvijo dokazov v kazenskem postopku zoper osebo, ki je bila obdolžena umora. Tu gre, nasprotno, za civilni postopek (kot ga opredeli Supreme Court (vrhovno sodišče)), ki ga je treba razrešiti z objektivnim primerjanjem nacionalne zakonodaje in prava Unije.

80. Tako poudari predložitveno sodišče: „v okviru pritožbe, ki jo trenutno obravnava to sodišče [Supreme Court (vrhovno sodišče)], se postavlja eno samo vprašanje, in sicer ali je High Court (višje sodišče) ravnalo pravilno, ko je razsodilo, da člen 6(1)(a) zakona [iz leta 2011] ni združljiv s pravom Unije“. ( 45 )

81. Odgovor na to „edino vprašanje“ je, da člen 6(1)(a) zakona iz leta 2011 ni v skladu s pravom Unije in da ni razlogov za to, da bi se časovno odlagali učinki sodbe, v kateri bi moralo biti tako odločeno.

V. Predlog

82. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj Supreme Court (vrhovno sodišče, Irska) odgovori: 1. Člen 15(1) Direktive 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, v povezavi s členi 7, 8, 11 in 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter členom 4(2) PEU je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki: – ponudnikom javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev nalaga obveznost splošne in neselektivne hrambe vseh podatkov o prometu in o lokaciji vseh končnih uporabnikov navedenih storitev zaradi ciljev, ki niso cilji zaščite nacionalne varnosti pred resno grožnjo, ki se izkaže za resnično in sedanjo ali predvidljivo; – dostop pristojnih organov do shranjenih podatkov o prometu in o lokaciji ne pogojuje s predhodnim preizkusom, ki ga opravi sodišče ali neodvisni upravni organ. 2. Nacionalno sodišče ne sme časovno omejiti učinkov ugotovitve nezakonitosti nacionalne zakonodaje, s katero je ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev – med drugim – zaradi zaščite nacionalne varnosti in boja proti kriminalu naložena obveznost splošne in neselektivne hrambe podatkov o prometu in o lokaciji, ki ni združljiva s členom 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8, 11 in 52(1) Listine o temeljnih pravicah.

( 1 ) Jezik izvirnika: španščina.

( 2 ) V nadaljevanju: sklepni predlogi v združenih zadevah SpaceNet in Telekom Deutschland.

( 3 ) EU:C:2020:6.

( 4 ) V nadaljevanju: sklepni predlogi v zadevi Ordre des barreaux francophones et germanophone (EU:C:2020:7).

( 5 ) C‑293/12 in C‑594/12, EU:C:2014:238; v nadaljevanju: sodba Digital Rights.

( 6 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o hrambi podatkov, pridobljenih ali obdelanih v zvezi z zagotavljanjem javno dostopnih elektronskih komunikacijskih storitev ali javnih komunikacijskih omrežij, in spremembi Direktive 2002/58/ES (UL 2006, L 105, str. 54).

( 7 ) C‑203/15 in C‑698/15, EU:C:2016:970; v nadaljevanju: sodba Tele2 Sverige.

( 8 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 514), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/136/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL 2009, L 337, str. 11).

( 9 ) C‑207/16, EU:C:2018:788.

( 10 ) C‑623/17, EU:C:2020:790.

( 11 ) C‑511/18, C‑512/18 in C‑520/18 EU:C:2020:791; v nadaljevanju: sodba La Quadrature du Net.

( 12 ) Točka 25 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 13 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355).

( 14 ) Glej točko 80 teh sklepnih predlogov.

( 15 ) Točka 25 in naslednje teh sklepnih predlogov.

( 16 ) C‑746/18, EU:C:2021:152; v nadaljevanju: sodba Prokuratuur. O njeni vsebini se je razpravljalo na obravnavi.

( 17 ) Supreme Court (vrhovno sodišče) se je v tem smislu izreklo v dopisu, ki je prispelo 27. oktobra 2020, s katerim je odgovorilo na poziv Sodišča, naj se izreče o tem, ali vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe po tem, ko je bila izdana sodba La Quadrature du Net.

( 18 ) S takimi „položaji“ je treba, če ni drugih pojasnil, razumeti tiste, ki se nanašajo na dejansko stanje in nacionalna pravila, ki se uporabljajo.

( 19 ) Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Nemčija) je izpostavilo razlike med nemško nacionalno zakonodajo in zakonodajo, ki je bila analizirana v sodbi La Quadrature du Net, ter je Sodišče prosilo, naj se izreče o njih.

( 20 ) Točke od 33 do 41, ki sledijo, povzemajo ustrezne točke teh sklepnih predlogov.

( 21 ) Sodba La Quadrature du Net, točka 109.

( 22 ) Prav tam, točke od 111 do 133.

( 23 ) Prav tam, točka 136.

( 24 ) Prav tam, točka 137 (moj poudarek). Sodišče dalje navede, da je tako, „[č]eprav se tak ukrep brez razlikovanja nanaša na vse uporabnike elektronskih komunikacijskih sredstev, ne da bi se na prvi pogled zdelo, da so […] povezani z grožnjo nacionalni varnosti te države članice“, zato je treba „šteti, da se že zaradi obstoja take grožnje same po sebi vzpostavi ta povezava“ (loc. ult. cit.).

( 25 ) CE:ECHR:2021:0525JUD005817013.

( 26 ) CE:ECHR:2021:0525JUD003525208.

( 27 ) CE:ECHR:2015:1204JUD004714306.

( 28 ) Sodba La Quadrature du Net, točka 147: „člen 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8 in 11 ter členom 52(1) Listine tako ne nasprotuje temu, da država članica sprejme ureditev, ki preventivno dopušča ciljno hrambo podatkov o prometu in podatkov o lokaciji zaradi boja proti hudemu kriminalu, preprečevanja resnih groženj za javno varnost in tudi zaščite nacionalne varnosti, pod pogojem, da se taka hramba glede kategorij hranjenih podatkov, zajetih komunikacijskih sredstev, zadevnih oseb in določenega trajanja hrambe omeji na to, kar je nujno potrebno“. Moj poudarek.

( 29 ) Sklepni predlogi v zadevi Ordre des barreaux francophones et germanophone, točka 101.

( 30 ) Sodba Quadrature du Net, točka 112, s sklicevanjem na sodno prakso.

( 31 ) S podporo precejšnjega dela vlad, ki so bile na obravnavi.

( 32 ) Točka 135 sodbe La Quadrature du Net.

( 33 ) Ureditev, ki „se mora […] pri določitvi okoliščin in pogojev, pod katerimi se pristojnim nacionalnim organom omogoči dostop do zadevnih podatkov, opreti na objektivna merila. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v povezavi s ciljem boja proti kriminalu tak dostop načeloma mogoče dovoliti le do podatkov oseb, za katere obstaja sum, da nameravajo izvršiti ali da so izvršile hudo kaznivo dejanje ali da so bile tako ali drugače udeležene pri takem kaznivem dejanju. Vendar bi bilo mogoče v posebnih okoliščinah, kakršne so te, v katerih dejanja terorizma ogrožajo bistvene interese nacionalne varnosti, obrambe ali javne varnosti, dostop do podatkov drugih oseb prav tako dovoliti, kadar obstajajo objektivni elementi, na podlagi katerih je mogoče šteti, da bi ti podatki lahko v konkretnem primeru učinkovito prispevali k boju proti takim dejavnostim“. Sodba Prokuratuur, točka 50.

( 34 ) Sodba Prokuratuur, točka 51; v izvirniku ni v ležečem tisku. V skladu s to točko se mora preizkus v skladu s sodbo La Quadrature du Net, točka 189, „[v] nujnem in ustrezno utemeljenem primeru […] izvesti v najkrajšem možnem času“.

( 35 ) Prav tam, točka 52.

( 36 ) Prav tam, točka 53.

( 37 ) Prav tam, točka 54.

( 38 ) Prav tam, točka 58.

( 39 ) Sodba Digital Rights.

( 40 ) Točka 213 sodbe La Quadrature du Net pojasnjuje vsebino tretjega vprašanja za predhodno odločanje, postavljenega v zadevi C‑520/18, takole: „predložitveno sodišče [želi] v bistvu izvedeti, ali lahko nacionalno sodišče uporabi določbo nacionalnega prava, na podlagi katere lahko časovno omeji učinke ugotovitve nezakonitosti, ki jo mora sprejeti na podlagi tega prava v zvezi z nacionalno ureditvijo, s katero je ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev za – med drugim – zaščito nacionalne varnosti in boj proti kriminalu naložena splošna in neselektivna hramba podatkov o prometu in podatkov o lokaciji, ki ni združljiva s členom 15(1) Direktive 2002/58 v povezavi s členi 7, 8 in 11 ter členom 52(1) Listine“. V izvirniku ni v ležečem tisku.

( 41 ) Sodba La Quadrature du Net, točka 216.

( 42 ) Prav tam, točka 219.

( 43 ) Prav tam, točka 220.

( 44 ) V skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega sledi, da sodišča tako razlagano pravilo smejo in morajo uporabiti tudi za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana pred izrekom sodbe, s katero je bilo odločeno o zahtevi za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora glede uporabe navedenega pravila pristojnemu sodišču (sodbi z dne 3. oktobra 2019, Schuch‑Ghannadan, C‑274/18, EU:C:2019:828, točka 60, in z dne 16. septembra 2020, Romenergo in Aris Capital, C‑339/19, EU:C:2020:709, točka 47).

( 45 ) Predložitvena odločba, točka 6 Priloge II, in fine.