I ‑ 3854SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
SODBA SODIŠČA  (veliki senat)
z dne 2. maja 2006*
V zadevi C‑341/04,
zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki 
ga je vložilo Supreme Court (Irska) z odločbo z dne 27. julija 2004, ki je na Sodišče 
prispela 9. avgusta 2004, v postopku
Eurofood IFSC Ltd ,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi V.  Skouris, predsednik, P.  Jann (poročevalec), C.  W.  A.  Timmermans, 
A.  Rosas in J.  Malenovský, predsedniki senatov, J.‑P. Puissochet in R.  Schintgen, 
sodnika, N. Colneric, sodnica, J. Klučka, U. Lõhmus in E. Levits, sodniki,
*  Jezik postopka: angleščina.
I ‑ 3855EUROFOOD
generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,  
sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. julija 2005,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–  za E.  Bondija G.  Moss, QC, in B.  Shipsey, SC, J.  Gleeson, G.  Clohessy in 
E. Barrington, barristers‑at‑law, ter B. O’Neil, D. Smith in C. Mallon, solicitors,
–  za Bank of America NA M.  M. Collins in L.  McCann, SC, ter B.  Kennedy, 
barrister‑at‑law, in W. Day, solicitor,
–  za P. Farrella, Official Liquidator, M. G. Collins, SC, in D. Murphy, barrister‑at‑
law, ter T. O’Grady, solicitor,
–  za Director of Corporate Enforcement A.  Keating, principal solicitor, in 
C. Costello, barrister‑at‑law,
–  za Certificate/Note holders D.  Baxter, solicitor, D.  McDonald, SC, in J.  Breslin, 
barrister‑at‑law,
I ‑ 3856SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
–  za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z D. Barnivillom, barrister‑at‑law,
–  za češko vlado T. Boček, zastopnik,
–  za nemško vlado W.‑D. Plessing, zastopnik,
–  za francosko vlado G. de Bergues in J‑C. Niollet ter A. Bodard‑Hermant, zastopniki,
–  za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z O. Fiumaro in M. Massello 
Duccijem Terijem, zastopnika,
–  za madžarsko vlado P. Gottfried, zastopnik,
–  za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
–  za finsko vlado T. Pynnä in A. Guimaraes‑Purokoski, zastopnici,
I ‑ 3857EUROFOOD
–  za Komisijo Evropskih skupnosti C. O’Reilly in A.‑M. Rouchaud‑Joët, zastopnici,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 
27. septembra 2005
izreka naslednjo
Sodbo
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) 
št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL L 160, 
str. 1, v nadaljevanju: Uredba).
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka v primeru insolventnosti družbe irskega 
prava Eurofood IFSC Ltd (v nadaljevanju: Eurofood).
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
V skladu s členom 1(1) se Uredba uporablja „za vse postopke v primeru insolven ‑
tnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in 
imenovanje upravitelja“.1
2
3
I ‑ 3858SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
Člen 2 Uredbe z naslovom „Opredelitve pojmov“ določa:
„V tej uredbi:
(a)  ‚postopki v primeru insolventnosti‘ pomenijo vse postopke iz člena 1(1). Ti 
postopki so našteti v Prilogi A;
(b)  ‚upravitelj‘ pomeni katero koli osebo ali organ, katere funkcija je upravljanje ali 
unovčenje premoženja, ki je bilo odvzeto dolžniku, ali nadzor nad dolžnikovim 
poslovanjem. Te osebe in organi so našteti v Prilogi C;
[…]
(e)  ‚odločba‘ o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti ali imenovanju upra ‑
vitelja vključuje odločbo katerega koli sodišča, pooblaščenega za uvedbo takih 
postopkov ali za imenovanje upravitelja;
(f)  ‚čas uvedbe postopkov‘ pomeni čas začetka učinkovanja odločbe o uvedbi 
postopkov, ne glede na to, ali je odločba dokončna;
[…]“4
I ‑ 3859EUROFOOD
V Prilogi A k Uredbi o postopkih v primeru insolventnosti iz člena 2, točka a, te 
uredbe je pri Irski naveden postopek prisilne likvidacije („compulsory winding up by 
the Court“). V Prilogi C k isti uredbi je v zvezi z upravitelji iz člena 2, točka b, pri tej 
državi članici naveden „provisional liquidator“.
Glede določitve pristojnega sodišča člen 3(1) in (2) Uredbe določa:
„1. Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, 
so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni 
osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikovih glavnih 
interesov registrirani sedež.
2. Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so 
sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti 
zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge 
države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se 
nahaja na ozemlju slednje države članice.“
Glede prava, ki se uporablja, člen 4(1) Uredbe določa:
„Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru 
insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili 
uvedeni postopki […]“5
6
7
I ‑ 3860SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
Glede priznanja postopka v primeru insolventnosti člen 16(1) Uredbe določa:
„Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče 
države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od 
trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.“
Člen 17(1) Uredbe določa:
„Odločba o uvedbi postopkov iz člena 3(1) ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake 
posledice v kateri koli drugi državi članici, kakor jih ima po tem pravu države, v kateri 
so bili uvedeni postopki […]“
Vendar pa člen 26 Uredbe določa:
„Vsaka država članica lahko zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, 
ki so bili uvedeni v drugi državi članici, ali izvršitev odločbe, sprejete v okviru takih 
postopkov, kadar bi bile posledice takega priznanja ali izvršitve očitno v nasprotju 
z javnim redom navedene države, zlasti z njenimi temeljnimi načeli ali ustavnimi 
pravicami in svoboščinami posameznikov.“
V skladu s členom 29, točka a, Uredbe lahko upravitelj v glavnih postopkih zahteva 
uvedbo sekundarnih postopkov.8
9
10
11
I ‑ 3861EUROFOOD
Člen 38 uredbe določa, da je začasni upravitelj, ki ga imenuje sodišče države članice, 
pristojno po členu 3(1) iste uredbe, „pooblaščen, da za zavarovanje in ohranitev kakr ‑
šnega koli premoženja dolžnika, ki se nahaja v drugi državi članici, zahteva kakršne 
koli ukrepe, ki so po pravu navedene države predvideni za čas od vložitve zahtevka za 
uvedbo postopkov v primeru insolventnosti do izdaje odločbe o uvedbi postopkov“.
Nacionalna ureditev
Člen 212 zakona o družbah iz leta 1963 (Companies Act 1963, v nadaljevanju: 
Companies Act) določa, da je za uvedbo likvidacije katere koli družbe pristojno High 
Court.
Člen 215 Companies Act določa, da se likvidacija družbe začne s tem, da družba 
ali eden ali več njenih upnikov na sodišču vloži predlog za razglasitev likvidacije te 
družbe.
Člen 220 Companies Act predpisuje:
„1. Če je družba pred vložitvijo predloga za sodno likvidacijo družbe sprejela sklep 
o prostovoljni likvidaciji, se šteje, da se je likvidacija družbe začela z dnem sprejetja 
sklepa in se – razen če sodišče zaradi dokaza o zvijači ali zmoti odloči drugače – za 
vse postopke, opravljene v okviru prostovoljne likvidacije, šteje, da so bili veljavno 
opravljeni.12
13
14
15
I ‑ 3862SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
2. V vseh drugih primerih se šteje, da se je sodna likvidacija družbe začela z dnem 
vložitve predloga za likvidacijo“.
Člen 226(1) Companies Act določa, da lahko sodišče kadar koli po vložitvi predloga 
za likvidacijo imenuje začasnega upravitelja. Sicer pa imenuje upravitelja v skladu 
s členom 225 istega zakona s sprejetjem sklepa o likvidaciji. Ko je „začasni upravitelj“ 
imenovan, mora na podlagi člena 229(1) tega zakona „sprejeti v hrambo ali nadzirati 
vse zadevno materialno ali nematerialno premoženje, do katerega je, ali kaže, da je, 
podjetje upravičeno“.
Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje
Družba Eurofood je bila registrirana na Irskem leta 1997 kot „company limited by 
shares“ (komanditna delniška družba) z registriranim sedežem v International Finan ‑
cial Services Center v Dublinu. Gre za 100‑odstotn hčerinsko družbo družbe italijan ‑
skega prava Parmalat SpA. Njena osnovna dejavnost je bila, da je družbam skupine 
Parmalat nudila pomoč pri financiranju.
Italijanski minister za proizvodne dejavnosti je 24. decembra 2003 na podlagi decreto 
legge št. 347 z dne 23. decembra 2003 o nujnih ukrepih za industrijsko prestrukturi ‑
ranje velikih insolventnih podjetij (GURI št. 298 z dne 24. decembra 2003, str. 4) za 
družbo Parmalat SpA odobril postopek izrednega upravljanja in kot izrednega člana 
uprave te družbe imenoval E. Bondija.16
17
18
I ‑ 3863EUROFOOD
Bank of America NA je 27. januarja 2004 predlagala High Court (Irska), naj za 
družbo Eurofood uvede postopek prisilne likvidacije („compulsory winding up by the 
Court“) ter imenuje začasnega upravitelja. Ta predlog je temeljil na trditvi, da je ta 
družba insolventna.
Istega dne je High Court na podlagi tega predloga za začasnega upravitelja („provisi ‑
onal liquidator“) imenovalo P. Farrella in ga pooblastilo za odvzem vseh sredstev te 
družbe, za vodenje njenih poslov, za odprtje bančnega računa v imenu te družbe in za 
zagotovitev storitev pravnega zastopnika.
Italijanski minister za proizvodne dejavnosti je 9. februarja 2004 za družbo Euro ‑
food odobril postopek izrednega upravljanja in kot izrednega člana uprave imenoval 
E. Bondija.
10. februarja 2004 je bil pri Tribunale civile e penale di Parma (Italija) vložen 
predlog za ugotovitev insolventnosti družbe Eurofood. Obravnava je bila razpi ‑
sana za 17. februar 2004, o čemer je bil P. Farrell obveščen 13. februarja. Omenjeno 
sodišče, ki je štelo, da je bilo središče glavnih interesov družbe Eurofood v Italiji, se je 
20. februarja 2004 izreklo, da je mednarodno pristojno za ugotovitev insolventnosti 
te družbe.
High Court je s sodbo z dne 23. marca 2004 razsodilo, da je bil po irskem zakonu 
postopek v primeru insolventnosti za družbo Eurofood uveden z dnem, ko je Bank 
of America NA vložila predlog zanj, to je 27. januarja 2004. Ker je High Court štelo, 
da je bilo središče glavnih interesov družbe Eurofood na Irskem, je razsodilo, da je 
postopek, ki je bil uveden v tej državi članici, glavni postopek. Prav tako je ugoto ‑
vilo, da lahko irska sodišča zaradi okoliščin postopka pred Tribunale civile e penale 19
20
21
22
23
I ‑ 3864SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
di Parma na podlagi člena 26 Uredbe zavrnejo priznanje odločbe tega sodišča. Ko 
je ugotovilo insolventnost družbe Eurofood, je High Court odredilo likvidacijo te 
družbe in za likvidacijskega upravitelja imenovalo P. Farrella.
Ker je E. Bondi zoper omenjeno sodbo vložil pritožbo, je Supreme Court menilo, da 
je treba pred odločitvijo o zadevnem sporu odločanje prekiniti in Sodišču v pred ‑
hodno odločanje predložiti ta vprašanja:
„1.  Ali je – kadar pristojno sodišče na Irskem prejme predlog za razglasitev likvi ‑
dacije (‚winding up‘) insolventnega podjetja in kadar to sodišče, preden lahko 
sprejme sklep o likvidaciji, sprejme sklep o imenovanju začasnega upravitelja 
(‚provisional liquidator‘) s pooblastilom za odvzem sredstev podjetja, za vodenje 
njegovih poslov, za odprtje bančnega računa in za imenovanje pravnega zasto ‑
pnika, kar ima za pravno posledico odvzem pooblastil članom uprave – ta sklep 
skupaj s predlogom odločba, s katero se uvede postopek v primeru insolventnosti 
(‚insolvency proceedings‚) v smislu člena 16 Uredbe […], razlaganega glede na 
njena člena 1 in 2?
2.  Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali pomeni predlog za razglasitev prisilne 
likvidacije (‚compulsory winding up‘) podjetja, vložen pri High Court na Irskem, 
uvedbo postopka v primeru insolventnosti (‚insolvency proceedings‘) v smislu 
omenjene uredbe na podlagi irske zakonske določbe (člen 220(2) Companies 
Act), po kateri se šteje, da se likvidacija podjetja začne z dnem vložitve predloga?24
I ‑ 3865EUROFOOD
3.  Ali ima člen 3 omenjene Uredbe v povezavi z njenim členom 16 za posledico, da 
je sodišče države članice, ki ni država članica, v kateri ima podjetje registrirani 
sedež, in ni država članica, v kateri podjetje redno posluje tako, da ga tretje osebe 
lahko preverijo, je pa v njej najprej uveden postopek v primeru insolventnosti, 
pristojno za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti?
4.  Ali so pri določanju ‚središča glavnih interesov‘,
 a)  kadar imata matična družba in hčerinska družba registriran sedež v dveh 
različnih državah članicah,
 b)  kadar hčerinska družba redno posluje na tak način, da ga tretje osebe lahko 
preverijo, in tako, da v celoti in stalno spoštuje svojo korporacijsko identiteto 
v državi članici, v kateri ima registrirani sedež, in
 c)  kadar matična družba zaradi svojega sodelovanja in pristojnosti za imeno ‑
vanje članov uprave lahko nadzoruje in dejansko nadzoruje politiko hčerinske 
družbe,
 odločilni dejavniki tisti, ki so navedeni v točki b, ali tisti, ki so navedeni v točki c?
I ‑ 3866SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
5.  Ali je – kadar je dopustitev pravnega učinka sodne ali upravne odločbe glede oseb 
ali organov, katerih pravica do pravičnega postopka in poštenega sojenja pri spre ‑
jetju take odločbe ni bila spoštovana, v očitnem nasprotju z javnim redom države 
članice – ta država članica v skladu s členom 17 omenjene uredbe dolžna priznati 
odločbo, ki jo je sprejelo sodišče druge države članice, na podlagi katere se šteje, 
da je bil za družbo uveden postopek v primeru insolventnosti, če je sodišče prve 
države članice prepričano, da pri sprejetju zadevne odločbe niso bila spoštovana 
ta načela, in zlasti če predlagatelj v drugi državi članici začasnemu upravitelju 
(‚provisional liquidator‘) podjetja, ki je bil pravilno imenovan v skladu s pravom 
prve države članice, kljub zahtevam in v nasprotju s sklepom sodišča druge države 
članice ne predloži vseh bistvenih dokazov, na katerih temelji njegov predlog?“
Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 15. septembra 2004 zavrnil predlog predloži ‑
tvenega sodišča, naj se ta zadeva obravnava po hitrem postopku iz člena 104a, prvi 
pododstavek, Poslovnika.
Vprašanja za predhodno odločanje
Četrto vprašanje
S četrtim vprašanjem, ki ga je treba preučiti najprej, ker se nanaša na splošno 
ureditev določanja pristojnosti sodišč držav članic, ki jo vzpostavlja Uredba, predloži ‑
tveno sodišče sprašuje, kateri dejavnik je pri družbi materi in njeni hčerinski družbi, 
ki imata registriran sedež v dveh različnih državah članicah, odločilen za določitev 
središča glavnih interesov hčerinske družbe.25
26
I ‑ 3867EUROFOOD
Predložitveno sodišče se sprašuje o vzdrževanju ravnovesja med, po eni strani, 
dejstvom, da hčerinska družba redno posluje na tak način, da ga tretje osebe lahko 
preverijo, in tako, da spoštuje svojo korporacijsko identiteto v državi članici, v kateri 
ima registriran sedež, in, po drugi strani, dejstvom, da lahko matična družba zaradi 
udeležbe v kapitalu in pravice do imenovanja poslovodij hčerinske družbe nadzoruje 
njeno politiko.
Člen 3 Uredbe predpisuje dve vrsti postopkov. Postopek v primeru insolvent  ‑
nosti – ki ga v skladu z odstavkom 1 tega člena uvede pristojno sodišče države 
članice, na katere ozemlju je središče dolžnikovih glavnih interesov, imenovan „glavni 
postopek“ – ima univerzalne učinke, ker se uporablja za dolžnikovo premoženje, ki 
je v vseh državah članicah, v katerih se uporablja Uredba. Če lahko pristojno sodišče 
države članice, v kateri ima dolžnik poslovalnico, pozneje v skladu z odstavkom 
2 omenjenega člena uvede postopek, ima ta postopek, imenovan „sekundarni 
postopek“, učinke samo na dolžnikovo premoženje, ki je v tej državi.
Člen 3(1) Uredbe določa, da se pri družbi ali pravni osebi, dokler se ne dokaže 
nasprotno, domneva, da je središče dolžnikovih glavnih interesov registrirani sedež.
Iz tega sledi, da obstaja v ureditvi določanja pristojnosti sodišč držav članic, ki jo 
vzpostavlja Uredba, posebna sodna pristojnost za vsakega dolžnika, ki je pravno 
ločen subjekt.27
28
29
30
I ‑ 3868SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
Pojem središče dolžnikovih glavnih interesov je posebnost te uredbe. Zato ima 
samostojen pomen in ga je treba torej razlagati enotno in neodvisno od nacionalnih 
zakonodaj.
Vsebino tega pojma pojasnjuje trinajsta uvodna izjava Uredbe, v kateri je navedeno, 
da mora „‚[z]a središče dolžnikovih glavnih interesov‘ […] veljati kraj rednega poslo ‑
vanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe“.
Iz te opredelitve izhaja, da je treba središče dolžnikovih glavnih interesov ugotoviti 
z merili, ki so hkrati objektivna in jih tretje osebe lahko preverijo. Objektivnost in 
možnost, da jih tretje osebe preverijo, sta potrebni za zagotovitev pravne varnosti 
in predvidljivosti pri določanju sodišča, ki je pristojno za uvedbo glavnega postopka 
v primeru insolventnosti. Pravna varnost in predvidljivost sta toliko pomembnejši, 
saj je v skladu s členom 4(1) Uredbe od določitve pristojnega sodišča odvisna 
določitev prava, ki se uporablja.
Iz tega sledi, da se preprosta domneva, ki jo je za določitev središča glavnih interesov 
družbe dolžnice zakonodajalec Skupnosti predpisal v korist registriranega sedeža te 
družbe, lahko ovrže le, če je na podlagi dejstev, ki so objektivna in jih tretje osebe 
lahko preverijo, mogoče ugotoviti resnično stanje, ki je drugačno od tistega, ki ga 
odraža lokacija omenjenega registriranega sedeža.
Tako bi lahko bilo zlasti v primeru družbe „poštni nabiralnik“, ki na ozemlju države 
članice, v kateri ima sedež, ne bi opravljala nobene dejavnosti.31
32
33
34
35
I ‑ 3869EUROFOOD
Nasprotno pa, kadar družba opravlja dejavnost na ozemlju države članice, v kateri 
ima sedež, samo dejstvo, da matična družba, ustanovljena v drugi državi članici, 
nadzoruje ali lahko nadzoruje njene poslovne odločitve, ne zadostuje, da bi se ovrgla 
domneva, ki jo predpisuje Uredba.
V teh okoliščinah je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da se – kadar je dolžnik 
hčerinska družba, ki ima registrirani sedež v drugi državi članici kot matična 
družba, – domneva iz člena 3(1), drugi stavek, Uredbe, da je središče glavnih 
interesov te hčerinske družbe v državi članici, v kateri ima registrirani sedež, lahko 
ovrže le, če je na podlagi dejstev, ki so objektivna in jih tretje osebe lahko preverijo, 
mogoče ugotoviti resnično stanje, ki je drugačno od tistega, ki ga odraža lokacija 
omenjenega registriranega sedeža. Tako bi lahko bilo zlasti v primeru družbe, ki 
na ozemlju države članice, v kateri ima sedež, ne bi opravljala nobene dejavnosti. 
Nasprotno pa, kadar družba opravlja dejavnost na ozemlju države članice, v kateri 
ima sedež, samo dejstvo, da matična družba, ustanovljena v drugi državi članici, 
nadzoruje ali lahko nadzoruje njene poslovne odločitve, ne zadostuje, da bi se ovrgla 
domneva, ki jo predpisuje Uredba.
Tretje vprašanje
S tretjim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati na drugem mestu, ker se na splošno 
nanaša na ureditev priznavanja, ki jo vzpostavlja Uredba, predložitveno sodišče 
v bistvu sprašuje, ali je treba na podlagi členov 3 in 16 Uredbe šteti, da je sodišče 
države članice, v kateri podjetje nima registriranega sedeža in v kateri to podjetje ne 
posluje redno na tak način, da ga tretje osebe lahko preverijo, pa se je v njej najprej 
uvedel postopek v primeru insolventnosti, pristojno za uvedbo glavnega postopka v 36
37
38
I ‑ 3870SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
primeru insolventnosti. Predložitveno sodišče tako v bistvu sprašuje, ali lahko sodišče 
države članice, v kateri se predlaga priznanje, preverja pristojnost, ki jo je za uvedbo 
glavnega postopka v primeru insolventnosti prevzelo sodišče druge države članice.
Kot izhaja iz dvaindvajsete uvodne izjave Uredbe, temelji prednostno pravilo iz 
njenega člena 16(1), da se v državi članici uvedeni postopki v primeru insolventnosti 
priznajo v vseh državah članicah, od takrat, ko začnejo učinkovati v državi, v kateri so 
bili uvedeni postopki, na načelu vzajemnega zaupanja.
To vzajemno zaupanje je omogočilo vzpostavitev zavezujoče ureditve pristojnosti, ki 
jo morajo spoštovati vsa sodišča, za katera velja Uredba; s takim vzajemnim zaupa ‑
njem pa je povezana odpoved držav članic svojim notranjim predpisom o priznavanju 
in izvrševanju v korist poenostavljenega mehanizma priznavanja in izvršitve odločb, 
sprejetih v okviru postopkov v primeru insolventnosti (v zvezi s tem glej po analogiji 
Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju 
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32, v nada ‑
ljevanju: Bruseljska konvencija) ter sodbi z dne 9. decembra 2003 v zadevi Gasser, 
C‑116/02, Recueil, str. I‑14693, točka 72, in z dne 27. aprila 2004 v zadevi Turner, 
C‑159/02, Recueil, str. I‑3565, točka 24).
Za načelo vzajemnega zaupanja je značilno, da sodišče države članice, ki prejme 
predlog za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti, preveri svojo pristoj ‑
nost glede na člen 3(1) Uredbe, to pomeni, da preizkusi, ali je središče dolžnikovih 
glavnih interesov v tej državi članici. Glede tega je treba poudariti, da je treba pri 
takem preizkusu spoštovati bistvena postopkovna jamstva, ki jih zahteva pošteno 
sojenje (glej točko 66 te sodbe).39
40
41
I ‑ 3871EUROFOOD
Načelo vzajemnega priznavanja pa, kot je navedeno v dvaindvajseti uvodni izjavi 
Uredbe, v zameno zahteva, da druge države članice priznajo odločbo, s katero je bil 
uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, ne da bi imele možnost pregledati 
presojo prvega sodišča o svoji pristojnosti.
Če namerava udeleženec, ki meni, da je središče dolžnikovih glavnih interesov 
v državi članici, v kateri ni bil uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, 
izpodbijati pristojnost, ki jo je prevzelo sodišče, ki je uvedlo ta postopek, mora pred 
sodišči države članice, v kateri je bil postopek uveden, uporabiti pravna sredstva, ki 
jih zoper odločbo o uvedbi postopkov predvideva nacionalno pravo te države članice.
Torej je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16(1), prvi podod ‑
stavek, Uredbe razlagati tako, da so sodišča drugih držav članic dolžna priznati glavni 
postopek v primeru insolventnosti, ki ga je uvedlo sodišče države članice, ne da bi 
imela možnost preveriti pristojnost sodišča države, v kateri je bil uveden postopek.
Prvo vprašanje
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je odločba – s katero 
sodišče države članice, ki odloča o predlogu za razglasitev likvidacije insolventnega 
podjetja, preden odredi to likvidacijo, imenuje začasnega upravitelja s pooblastili, 42
43
44
45
I ‑ 3872SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
katerih pravni učinek je odvzem pooblastil poslovodjem podjetja – odločba o uvedbi 
postopkov v primeru insolventnosti v smislu člena 16(1), prvi pododstavek, Uredbe.
Iz besedila člena 1(1) Uredbe izhaja, da morajo postopki v primeru insolventnosti, za 
katere se uporablja, ustrezati štirim značilnostim. Iti mora za kolektivni postopek, ki 
temelji na insolventnosti dolžnika ter ima za posledico vsaj delni odvzem dolžniko ‑
vega premoženja in imenovanje upravitelja.
Navedeni postopki so našteti v Prilogi A k Uredbi, seznam upraviteljev pa je v njeni 
Prilogi C.
Namen Uredbe ni vzpostavitev enotnega postopka v primeru insolventnosti, ampak, 
kot izhaja iz njene druge uvodne izjave, zagotovitev „učinkovitosti in uspešnosti 
čezmejnih postopkov v primeru insolventnosti“. Za to določa pravila, katerih cilj je, 
kot je navedeno v tretji uvodni izjavi, „koordiniranje ukrepov, ki jih je treba sprejeti 
glede premoženja insolventnega dolžnika“.
Z zahtevo, da se vsaka odločba o uvedbi glavnega postopka v primeru insolventnosti, 
ki jo za to sprejme pristojno sodišče države članice, prizna v vseh drugih državah 
članicah od takrat, ko začne učinkovati v državi, v kateri je bila sprejeta, člen 16(1), 
prvi pododstavek, Uredbe določa prednostno pravilo, ki temelji na kronološkem 
merilu, v korist odločbe o uvedbi postopkov, ki je bila sprejeta najprej. Kot je poja ‑
snjeno v dvaindvajseti uvodni izjavi omenjene uredbe, morajo „[o]dločbo sodišča, ki 
prvo uvede postopek, […] priznati druge države članice, razen držav članic, poobla ‑
ščenih za pregledovanje sodnih odločb“.46
47
48
49
I ‑ 3873EUROFOOD
Vendar Uredba ne določa dovolj natančno pojma „odločba o uvedbi postopkov 
v primeru insolventnosti“.
Glede tega je treba opozoriti, da izhajajo pogoji in formalnosti, ki se zahtevajo za 
uvedbo postopkov v primeru insolventnosti, iz nacionalnega prava in se med drža ‑
vami članicami znatno razlikujejo. V nekaterih državah članicah se postopek uvede 
zelo kmalu po vložitvi predloga, potrebna preverjanja pa se opravijo pozneje. V 
drugih državah članicah je treba določene bistvene ugotovitve, ki lahko zahtevajo 
veliko časa, opraviti pred uvedbo postopka. V nacionalnem pravu nekaterih držav je 
postopek lahko „začasno“ uveden več mesecev.
Kot zatrjuje Komisija Evropskih skupnosti, je za zagotovitev učinkovitosti ureditve, 
ki jo določa Uredba, pomembno, da se načelo priznavanja iz njenega člena 16(1), prvi 
pododstavek, med postopkom lahko čim prej uporabi. Mehanizem, ki predvideva, 
da se lahko uvede le en glavni postopek, ki ima učinke v vseh državah članicah, 
v katerih se uporablja Uredba, bi lahko bil močno oviran, če bi sodišča teh držav, ki 
bi sočasno prejela predloge zaradi insolventnosti dolžnika, lahko dalj časa uveljavljala 
svojo konkurenčno pristojnost.
Pojem „odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti“ je treba razlagati glede 
na ta cilj, ki je v zagotovitvi učinkovitosti ureditve, ki jo določa Uredba.50
51
52
53
I ‑ 3874SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
V teh pogojih je treba šteti za „odločbo o uvedbi postopkov v primeru insolven ‑
tnosti“ v smislu Uredbe ne samo odločbo, ki je v ureditvi države članice, v kateri je 
sodišče, ki je odločbo izdalo, uradno imenovana kot odločba o uvedbi postopkov 
v primeru insolventnosti, ampak tudi odločbo, ki se sprejme na podlagi predloga za 
uvedbo postopka iz Priloge A k Uredbi, ki temelji na insolventnosti dolžnika, kadar 
ima ta odločba za posledico odvzem premoženja dolžnika in imenovanje upravitelja, 
določenega v Prilogi C k zgoraj navedeni uredbi. Tak odvzem premoženja pomeni, 
da dolžnik izgubi pooblastila za upravljanje svojega premoženja. V tem primeru je 
namreč prišlo do dveh posledic, značilnih za postopek v primeru insolventnosti, to 
je imenovanje upravitelja, določeno v Prilogi C, in odvzem dolžnikovega premoženja, 
s čimer so izpolnjeni vsi elementi opredelitve takega postopka iz člena 1(1).
V nasprotju s tem, kar zatrjujeta E. Bondi in italijanska vlada, te razlage ne more spre ‑
meniti dejstvo, da je upravitelj, določen v Prilogi C k Uredbi, lahko začasno imeno ‑
vani upravitelj.
E. Bondi in italijanska vlada sta priznala, da je v postopku v glavni stvari „provisional 
liquidator“, ki ga je imenovalo High Court z odločbo z dne 27. januarja 2004, pri Irski 
naveden med upravitelji v Prilogi C k Uredbi. Vendar poudarjata, da gre za začasnega 
upravitelja in da vsebuje Uredba posebno določbo, ki se uporabi v tem primeru. Kot 
namreč opozarjata, člen 38 zgoraj navedene uredbe pooblašča začasnega upravitelja, 
opredeljenega v šestnajsti uvodni izjavi te uredbe kot upravitelja, „imenovanega pred 
uvedbo glavnih postopkov v primeru insolventnosti“, za to, da zahteva ukrepe za 
zavarovanje dolžnikovega premoženja, ki je v drugi državi članici, za čas od vložitve 
predloga za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti do izdaje odločbe o uvedbi 
postopkov. E. Bondi in italijanska vlada na podlagi tega sklepata, da z imenovanjem 
začasnega upravitelja ne more biti uveden glavni postopek v primeru insolventnosti.54
55
56
I ‑ 3875EUROFOOD
Glede tega je treba poudariti, da je treba člen 38 Uredbe brati skupaj z njenim 
členom 29, po katerem ima upravitelj v glavnem postopku v primeru insolventnosti 
pravico zahtevati uvedbo sekundarnega postopka v drugi državi članici. 
Navedeni člen 38 se torej nanaša na primer, ko pristojno sodišče države članice 
odloča v glavnem postopku v primeru insolventnosti, vendar pa to sodišče, čeprav je 
imenovalo osebo ali organ, da začasno varuje dolžnikovo premoženje, še ni odredilo 
odvzema dolžnikovega premoženja ali imenovalo upravitelja, določenega v Prilogi 
C k Uredbi. V tem primeru zadevna oseba ali organ, čeprav nima pooblastila za 
začetek sekundarnega postopka v primeru insolventnosti v drugi državi članici, lahko 
zahteva, da se za dolžnikovo premoženje, ki je v tej državi članici, sprejmejo ukrepi 
zavarovanja. Vendar v postopku v glavni stvari, v katerem je High Court imenovalo 
„provisional liquidator“, določenega v Prilogi C k Uredbi, in odredilo odvzem 
dolžnikovega premoženja, ne gre za tak primer.
Glede na predhodne navedbe je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba 
člen 16(1), prvi pododstavek, Uredbe razlagati tako, da je odločba o uvedbi postopkov 
v primeru insolventnosti v smislu te določbe odločba sodišča države članice, ki je 
odločalo o predlogu, ki je temeljil na dolžnikovi insolventnosti in s katerim naj bi se 
uvedel postopek, določen v Prilogi A k isti uredbi, kadar ima ta odločba za posledico 
odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja, določenega v Prilogi C 
k zgoraj navedeni uredbi. Ta odvzem premoženja pomeni, da dolžnik izgubi poobla ‑
stila za upravljanje svojega premoženja.
Drugo vprašanje
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.57
58
59
I ‑ 3876SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
Peto vprašanje
S petim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je država članica 
v skladu s členom 17 Uredbe dolžna priznati postopek v primeru insolventnosti, ki 
je bil uveden v drugi državi članici, če so bila z odločbo, s katero je bil ta postopek 
uveden, kršena postopkovna pravila, ki so z zahtevami javnega reda zagotovljena 
v prvi državi.
Čeprav dvaindvajseta uvodna izjava iz načela vzajemnega zaupanja izvaja, da „je treba 
vzroke za nepriznavanje zmanjšati na najmanjšo potrebno mero“, njen člen 26 pred ‑
pisuje, da lahko država članica zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, 
ki so bili uvedeni v drugi državi članici, kadar bi bile posledice takega priznanja očitno 
v nasprotju z javnim redom navedene države, zlasti z njenimi temeljnimi načeli ali 
ustavnimi pravicami in svoboščinami posameznikov.
V okviru Bruseljske konvencije je Sodišče razsodilo, da se določilo o javnem redu 
iz člena 27, točka 1, te konvencije, ker pomeni oviro za izpeljavo enega od njenih 
osnovnih ciljev, to je zagotovitev prostega pretoka sodnih odločb, lahko uporablja 
le v izjemnih primerih (sodba z dne 28. marca 2000 v zadevi Krombach, C‑7/98, 
Recueil, str. I‑1935, točki 19 in 21).
Glede tega, da lahko sodišče države pogodbenice, ki šteje, da je pristojno za pregle ‑
dovanje meja, v okviru katerih lahko to določilo o javnem redu uporabi za zavrnitev 
priznanja odločbe sodišča druge države pogodbenice, je Sodišče v okviru Bruseljske 
konvencije razsodilo, da je uporaba omenjenega določila upravičena le v primeru, 60
61
62
63
I ‑ 3877EUROFOOD
če bi bil s priznanjem ali izvršitvijo sodne odločbe, ki je bila sprejeta v drugi državi 
pogodbenici, nesprejemljivo kršen pravni red države, v kateri se zahteva priznanje, 
ker bi ta odločba posegala v eno od temeljnih načel. Poseg bi moral pomeniti očitno 
kršitev pravnega pravila, ki se v pravnem redu države, v kateri se zahteva priznanje, 
šteje za bistveno, ali očitno kršitev pravice, ki je v tem pravnem redu priznana kot 
temeljna (zgoraj omenjena sodba Krombach, točki 23 in 37).
S to sodno prakso je mogoče razlagati člen 26 Uredbe.
Glede sodnih postopkov je treba opozoriti, da je Sodišče izrecno priznalo 
splošno načelo prava Skupnosti, po katerem ima vsakdo pravico do pravičnega 
sojenja (sodbi z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji, 
C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točki 20 in 21; z dne 11. januarja 2000 v združenih 
zadevah Nizozemska in Van der Wal proti Komisiji, C‑174/98 P in C‑189/98 P, 
Recueil, str. I‑1, točka 17, in zgoraj omenjena sodba Krombach, točka 26). Na to 
načelo vplivajo temeljne pravice, ki so sestavni del splošnih načel prava Skupnosti, 
katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče ob navezovanju na skupno ustavno tradicijo 
držav članic in na usmeritve, ki jih posreduje zlasti Evropska konvencija o varstvu 
človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisana 4. novembra 1950 v Rimu.
Podrobneje glede pravice do posredovanja vlog in splošneje glede pravice do izjave, 
na kateri se nanaša peto vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, je treba 
poudariti, da zavzemata pomembno mesto v organizaciji in vodenju pravičnega 
sojenja. V postopku v primeru insolventnosti je še posebej pomembna pravica 
upnikov ali njihovih zastopnikov do sodelovanja v postopku, v katerem se spoštuje 
načelo enakopravnosti strank. Čeprav se konkretni načini izvedbe pravice do izjave 
lahko razlikujejo glede na nujnost odločanja, mora biti vsaka omejitev izvrševanja te 64
65
66
I ‑ 3878SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
pravice ustrezno upravičena in mora temeljiti na postopkovnih jamstvih, ki zadevnim 
osebam v takem postopku zagotavljajo možnost učinkovitega izpodbijanja ukrepov, 
sprejetih v nujnih primerih.
Ob upoštevanju teh navedb je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 26 
Uredbe razlagati tako, da država članica lahko zavrne priznanje postopkov v primeru 
insolventnosti, ki so bili uvedeni v drugi državi članici, če je bila odločba o uvedbi 
postopkov v primeru insolventnosti sprejeta ob očitni kršitvi temeljne pravice do 
izjave udeleženca takega postopka.
Čeprav je predložitveno sodišče pristojno za ugotovitev, ali je šlo v postopku v glavni 
stvari za tak primer vodenja postopka pred Tribunale civile e penale di Parma. Glede 
tega je treba opozoriti, da omenjeno sodišče ne sme zgolj prenesti svojega koncepta 
ustnosti razprav in tega, da je to v njenem pravnem redu temeljnega pomena, ampak 
mora glede na vse okoliščine presoditi, ali je imel „provisional liquidator“, ki ga je 
imenovalo High Court, dovolj možnosti, da poda izjavo.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku 
pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev 
stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.67
68
69
I ‑ 3879EUROFOOD
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1.  Kadar je dolžnik hčerinska družba, ki ima registrirani sedež v drugi državi 
članici kot matična družba, se domneva iz člena 3(1), drugi stavek, Uredbe 
Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolven -
tnosti, da je središče glavnih interesov te hčerinske družbe v državi članici, 
v kateri ima registrirani sedež, lahko ovrže le, če je na podlagi dejstev, ki so 
objektivna in jih tretje osebe lahko preverijo, mogoče ugotoviti resnično 
stanje, ki je drugačno od tistega, ki ga odraža lokacija omenjenega registrira -
nega sedeža. Tako bi lahko bilo zlasti v primeru družbe, ki na ozemlju države 
članice, v kateri ima sedež, ne bi opravljala nobene dejavnosti. Nasprotno 
pa, kadar družba opravlja dejavnost na ozemlju države članice, v kateri ima 
sedež, samo dejstvo, da matična družba, ustanovljena v drugi državi članici, 
nadzoruje ali lahko nadzoruje njene poslovne odločitve, ne zadostuje, da bi 
se ovrgla domneva, ki jo predpisuje zgoraj navedena uredba.
2.  Člen 16(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, 
da so sodišča drugih držav članic dolžna priznati glavni postopek v primeru 
insolventnosti, ki ga je uvedlo sodišče države članice, ne da bi imela možnost 
preveriti pristojnost sodišča države, v kateri je bil uveden postopek.
I ‑ 3880SODBA Z DNE 2. 5. 2006 – ZADEVA C‑341/04
3.  Člen 16(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da 
je odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti v smislu te določbe 
odločba sodišča države članice, ki je odločalo o predlogu, ki je temeljil na 
dolžnikovi insolventnosti in s katerim naj bi se uvedel postopek, določen 
v Prilogi A k isti uredbi, kadar ima ta odločba za posledico odvzem dolžniko -
vega premoženja in imenovanje upravitelja, določenega v Prilogi C k zgoraj 
navedeni uredbi. Ta odvzem premoženja pomeni, da dolžnik izgubi poobla -
stila za razpolaganje s svojim premoženjem.
4.  Člen 26 Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da država članica lahko 
zavrne priznanje postopkov v primeru insolventnosti, ki so bili uvedeni 
v drugi državi članici, če je bila odločba o uvedbi postopkov v primeru insol -
ventnosti sprejeta ob očitni kršitvi temeljne pravice do izjave udeleženca 
takega postopka.
Podpisi