SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

NICHOLASA EMILIOUJA,

predstavljeni 20. januarja 2022 ( 1 )

Zadeva C‑599/20

UAB „Baltic Master“

proti

Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,

ob udeležbi

Vilniaus teritorinė muitinė

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve, Litva))

„Predhodno odločanje – Carinska unija – Carinski zakonik Skupnosti – Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 – Člen 29(1)(d) – Določitev carinske vrednosti – Koncept ,povezanih oseb‘ – De facto nadzor – Uredba Komisije (EGS) št. 2454/93 – Člen 143(1)(b), (e) in (f) – Člen 181a – Oznaka TARIC“

I. Uvod

1. Adam Smith je v svojem ključnem delu Bogastvo narodov zapisal, da so se carine „uporabljale že od davnih časov“. ( 2 ) Dejansko se navaja, da dajatve na uvoz ali izvoz blaga obstajajo že odkar obstaja trgovina. Za moderne carine pa se pogosto šteje, da izvirajo iz Helenistične Grčije, natančneje iz daril, za katera se je pričakovalo, da jih bodo grškim vladarjem prinesli trgovci v zameno za varstvo in prednostno obravnavo pri trgovanju. ( 3 )

2. Tradicionalno so bile za večino carin določene „posebne stopnje“, opredeljene glede na predmet ali težo. Danes pa so dajatve v večini jurisdikcij opredeljene ad valorem, kar pomeni, da je uvoženo in/ali izvoženo blago obdavčeno na podlagi njegove denarne vrednosti. V takem primeru carinsko vrednotenje – to je metodologija, ki se uporabi za opredelitev vrednosti blaga – postane ključno vprašanje za carinske organe in družbe, ki tem organom prijavijo vrednost blaga.

3. Zaradi svojega pomena v svetovni trgovini je carinsko vrednotenje predmet številnih mednarodnih sporazumov. ( 4 ) Zakonodaja EU, v katero so prenešeni zadevni mednarodni sporazumi, uporablja metodo ad valorem. Zato je tudi v Evropski uniji carinsko vrednotenje blaga, poleg porekla in tarifne uvrstitve, temelj za določanje carinskih obveznosti uvoznikov, ki se običajno izračunajo v deležu od carinske vrednosti.

4. Ta postopek izvira iz zadeve, v kateri so carinski organi podvomili o resničnosti deklaracije glede tarifne uvrstitve in vrednosti določenega blaga, ki se je uvažalo v Evropsko unijo. Ta postopek ponuja Sodišču EU možnost, da pojasni okoliščine, v katerih carinski organi za določitev ustrezne dajatve niso vezani na vrednost blaga, kot jo je prijavil uvoznik, in lahko navedeno vrednost določijo z drugimi metodami.

II. Pravni okvir

A. Pravo EU

1. Uredba (EGS) št. 2913/92

5. Člen 29(1) in (2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, ( 5 ) ki se je uporabljal v zadevnem času, ( 6 ) je določal: „1. Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje Skupnosti dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33, če: […] (d) kupec in prodajalec nista povezana ali, v primeru, da sta povezana, če je transakcija vrednost v skladu z odstavkom 2 sprejemljiva za carinske namene; 2. (a) Pri ugotavljanju, ali je transakcijska vrednost sprejemljiva za izvajanje odstavka 1, dejstvo, da sta kupec in prodajalec povezana, samo po sebi še ne predstavlja zadostnega razloga, da bi se transakcijska vrednost štela za nesprejemljivo. Če je potrebno, se preverijo okoliščine, ki spremljajo prodajo, in sprejme transakcijska vrednost, če povezanost ni vplivala na ceno. Če imajo carinski organi na podlagi informacij, ki jih je zagotovil deklarant ali so jih pridobili iz drugih virov, razlog za domnevo, da je povezanost vplivala na ceno, deklaranta seznanijo z njihovimi razlogi in mu dajo zadostno možnost za odgovor. Na zahtevo deklaranta je treba razloge sporočiti pisno. (b) Pri prodaji med povezanimi osebami se transakcijska vrednost sprejme in blago ovrednoti v skladu z odstavkom 1, če deklarant dokaže, da je ta vrednost zelo blizu eni od naslednjih obstoječih vrednosti v istem ali skoraj istem času: […] (c) Merila iz točke (b) je treba uporabiti na pobudo deklaranta in zgolj zaradi primerjanja. Nadomestnih vrednosti se ne more določiti v skladu s to točko.“

6. Člen 30(1) in (2) Uredbe št. 2913/92 je določal: „1. Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 in sicer v skladu s prvo ustrezno točko, ki omogoča njeno določitev, razen če je treba točki (c) in (d) na zahtevo deklaranta uporabiti v obratnem vrstnem redu; zgolj takrat, ko te carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo določene točke, je dovoljeno uporabiti točko, ki tej neposredno sledi po vrstnem redu, določenem v tem odstavku. 2. Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje: (a) transakcijska vrednost enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti; (b) transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Skupnost in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti; […]“

7. Člen 31(1) Uredbe št. 2913/92 pa je določal: „Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti z uporabo členov 29 in 30, se ta na podlagi razpoložljivih podatkov v Skupnosti določi z ustreznimi metodami, ki so skladne z načeli in splošnimi določbami: – sporazuma o izvajanju člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini z leta 1994, – člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini z leta 1994, – z določbami tega poglavja.“

2. Izvedbena pravila

8. Naslov V Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, ( 7 ) ki se je uporabljala v zadevnem času, ( 8 ) se je nanašal na „carinsko vrednost“. Člen 142(1) Uredbe št. 2454/93 je določal: „Posamezni izrazi, uporabljeni v tem naslovu, imajo naslednji pomen: […] (c) ,enako blago“: blago, ki je bilo izdelano v isti državi in je v vseh pogledih enako, vključno s fizikalnimi lastnostmi, kakovostjo in slovesom blaga. Malenkostne razlike v videzu ne izključujejo blaga, ki se sicer po opredelitvi šteje za enako; (d) ,podobno blago‚: blago, ki je bilo izdelano v isti državi in ima, čeprav v vseh pogledih ni enako, podobne lastnosti in podobno materialno sestavo, ki mu omogoča izpolnjevanje enakih funkcij in zamenljivost po trgovski plati; pri ugotavljanju, ali je neko blago podobno, je treba med drugim upoštevati kakovost in sloves blaga ter obstoj blagovne znamke; […]“

9. Člen 143(1) Uredbe št. 2454/93 je določal: „1. Za namene naslova II Poglavja 3 zakonika in tega naslova, se osebe štejejo za povezane samo, če: (a) če je ena od njiju član vodstva ali uprave podjetja drugega in obratno; (b) če pravno nastopata kot družbenika; (c) če sta delodajalec in delojemalec; (d) če katera koli oseba neposredno ali posredno ima, poseduje ali nadzoruje 5 ali več odstotkov delnic ali deležev z glasovalno pravico obeh oseb; (e) če ena od njiju neposredno ali posredno nadzira drugo; (f) če obe neposredno ali posredno nadzira tretja oseba; (g) če skupaj neposredno ali posredno nadzirata tretjo osebo; (h) če sta člana iste družine. Osebi se štejeta za člane iste družine, če sta v enem od naslednjih sorodstvenih razmerij: […]“

10. Člen 181a Uredbe št. 2454/93 je določal: „1. Carinskim organom ni treba določati carinske vrednosti uvoznega blaga na osnovi metode transakcijske vrednosti, če v skladu s postopkom iz odstavka 2 niso prepričani, na podlagi upravičenega dvoma, da prijavljena vrednost predstavlja celoten znesek, plačan ali ki se plača, kakor je navedeno v členu 29 zakonika. 2. Kadar so carinski organi v dvomih, kakor je opisano v odstavku 1, lahko zaprosijo za dodatne informacije v skladu s členom 178(4). Če se ti dvomi nadaljujejo, morajo carinski organi pred končno odločitvijo obvestiti zadevno osebo, pisno, če se zahteva, o razlogih za te dvome in ji primerno omogočiti, da odgovori. Končna odločitev in razlogi zanjo se zadevni osebi sporočijo v pisni obliki.“

11. Priloga 23 k Uredbi št. 2454/93, naslovljena „Pojasnjevalne opombe o carinski vrednosti“, med drugim vsebuje tudi pojasnjevalne opombe o členu 29(2) in (3) ter členu 31(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92, pa tudi o členu 143(1)(e) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93.

12. V pojasnjevalnih opombah glede člena 29(2) je navedeno: „1. Odstavka 2(a) in (b) predvidevata drugačne načine za določanje sprejemljivosti transakcijske vrednosti. 2. Odstavek 2(a) predvideva, da se, če sta kupec in prodajalec medsebojno povezana, preučijo okoliščine prodaje, transakcijska vrednost pa se sprejme kot carinska vrednost pod pogojem, da njun odnos ni vplival na ceno. Ni mišljeno, da bi bilo treba preučevati okoliščine v vseh primerih, ko sta kupec in prodajalec medsebojno povezana. Takšna preiskava je potrebna samo takrat, če obstaja dvom o sprejemljivosti cene. Če carinski organi nimajo dvomov glede sprejemljivosti cene, je ceno treba sprejeti, ne da bi zahtevali dodatne podatke od deklaranta. […] 3. Če carinski organi ne morejo sprejeti transakcijske vrednosti brez dodatnih poizvedb, bi morali deklarantu dati priložnost, da zagotovi takšne dodatne podrobne podatke, ki utegnejo biti potrebni za preučitev okoliščin prodaje; v tem primeru bi morali biti carinski organi pripravljeni preučiti ustrezne vidike transakcije, vključno z načinom, kako kupec in prodajalec organizirata svoje trgovinske odnose in kako sta prišla do zadevne dogovorjene cene, da bi ugotovili, ali je njun odnos vplival na ceno. Če se izkaže, da kupec in prodajalec, čeprav sta medsebojno povezana po določbah člena 143 te uredbe, drug od drugega kupujeta in drug drugemu prodajata, kakor da ne bi bila medsebojno povezana, je to dokaz, da njun odnos ni vplival na ceno. […]“

13. V pojasnjevalnih opombah glede člena 31(1) je navedeno: „1. Carinske vrednosti, določene v skladu z določbami člena 31(1), morajo kolikor je le mogoče temeljiti na predhodno določenih carinskih vrednostih. 2. Metode vrednotenja, ki se uporabljajo v skladu s členom 31(1), morajo biti tiste, ki so določene v členih 29 in 30(2), vendar je sprejemljiva prožnost pri uporabi teh metod v skladu s cilji in določbami člena 31(1). 3. Nekateri primeri sprejemljive prožnosti vključujejo: (a) enako blago – zahtevo, da je enako blago treba izvoziti ob istem ali približno istem času kakor blago, ki se vrednoti, je mogoče tolmačiti prožno; osnova za carinsko vrednotenje je lahko enako uvoženo blago, proizvedeno v drugi državi kakor v državi izvoznici blaga, ki se vrednoti; lahko se uporabijo carinske vrednosti enakega uvoženega blaga, ki so bile že določene v skladu z določbami člena 30(2)(c) in (d); (b) podobno blago – zahtevo, da je podobno blago treba izvoziti ob istem ali približno istem času kakor blago, ki se vrednoti, je mogoče tolmačiti prožno; osnova za carinsko vrednotenje je lahko podobno uvoženo blago, proizvedeno v drugi državi kakor v državi izvoznici blaga, ki se vrednoti; lahko se uporabijo carinske vrednosti podobnega uvoženega blaga, ki so bile že določene v skladu z določbami člena 30(2)(c) in (d); […]“

14. V pojasnjevalnih opombah glede člena 143(1)(e) je navedeno: „Šteje se, da ena oseba nadzira drugo, če je prva v pravnem ali poslovnem smislu na položaju, da drugi določa omejitve ali usmeritve.“

B. Nacionalna zakonodaja

15. Točka 12 pravil o uporabi Uredbe št. 2913/92 in Uredbe št. 2454/93 v Republiki Litvi, ki so bila odobrena z uredbo vlade Republike Litve št. 1332 z dne 27. oktobra 2004, določa: „Carinski organi pri uporabi metod za določitev carinske vrednosti glede na transakcijsko vrednost enakega ali podobnega blaga in člena 31 Carinskega zakonika Skupnosti uporabijo podatke o carinski vrednosti blaga, zbrane v zbirki podatkov za vrednotenje blaga za carinske namene, ki jo vodi carinski oddelek. Postopek za izbiro podatkov iz te zbirke podatkov, uporabo teh podatkov in izdajo odločbe o določitvi carinske vrednosti blaga v skladu s podatki, zbranimi v navedeni zbirki podatkov, določi generalni direktor carinskega oddelka.“

16. Točka 7 pravil o nadzoru carinskega vrednotenja uvoženega blaga, ki so bila odobrena s sklepom št. 1B 431 direktorja carinskega oddelka pri ministrstvu za finance Republike Litve z dne 28. aprila 2004 (v nadaljevanju: pravila carinskega oddelka), določa: „Carinik uporabi zbirko podatkov za carinsko vrednotenje blaga za carinske namene, ki mora biti vzpostavljena v skladu s postopkom, ki ga določi carinski oddelek, za te namene: 7.1. za primerjavo carinske vrednosti blaga, ki se uvaža, in carinske vrednosti prej uvoženega blaga ter za preverjanje pravilnosti carinske vrednosti blaga; 7.2. za izbiro informacij o vrednosti in cenah blaga za uporabo drugih metod carinskega vrednotenja ali za izračun kakršne koli dodatne garancije ali zavarovanja.“

17. Točka 24 pravil carinskega oddelka pa določa: „Če je sprejeta odločitev iz točke 20.4 pravil [carinskega oddelka] (da se uporabi metoda za določitev carinske vrednosti blaga glede na transakcijsko vrednost enakega ali podobnega blaga), je treba ravnati v skladu s členom 150 določb za izvajanje carinskega zakonika Skupnosti. Če pri carinjenju ni mogoče ravnati v skladu z zahtevami iz člena 150 določb za izvajanje carinskega zakonika Skupnosti, se carinska vrednost blaga določi v skladu s členom 31 Carinskega zakonika Skupnosti (metoda 6). Pri določitvi carinske vrednosti blaga z metodo 6 se cena, ki se uporabi za blago, določi tako, da je podobna ceni enakega ali podobnega blaga; vendar je dovoljena prožnejša uporaba zahtev, določenih za te metode (tako bi bilo mogoče, na primer, zahtevo ‚90 dni‘ uporabiti prožneje, blago je lahko izdelano tudi v drugi državi, kot je država, iz katere izhaja blago, za katero se določa carinska vrednost, uporabiti je mogoče ceno države izvoza, itd.).“

III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanji za predhodno odločanje

18. Med letoma 2009 in 2012 je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari (UAB „Baltic Master“) v Litvo uvozila različne količine blaga s poreklom iz Malezije, ki ga je kupila od družbe Gus Group LLC. Navedeno blago je bilo v carinski deklaraciji opredeljeno kot klimatske naprave in njihovi deli ter je bilo prijavljeno pod več oznakami TARIC ( 9 ), ( 10 ) navedena pa je bila tudi skupna teža teh delov v kilogramih. V teh deklaracijah je tožeča stranka navedla transakcijsko vrednost, kar pomeni, da je kot carinsko vrednost spornega blaga navedla ceno iz računov, ki so ji bili izdani.

19. Vilniaus teritorinė muitinė (regionalni carinski urad Vilna) je po nekaterih preveritvah dejavnosti tožeče stranke v zvezi z uvozom tega blaga odločil, da bi bilo treba blago opisati kot „dele klimatskih naprav“ in prijaviti pod drugo oznako TARIC. ( 11 ) Regionalni carinski urad Vilna je menil tudi, da prijavljena transakcijska vrednost ni sprejemljiva – saj je treba tožečo stranko in prodajalca za namene carinskega vrednotenja obravnavati kot povezani osebi – in da vrednosti spornega blaga ni mogoče določiti z nobeno od metod iz členov 29 in 30 Uredbe št. 2913/92.

20. Regionalni carinski urad Vilna je zato carinsko vrednost blaga določil v skladu s členom 31 Uredbe št. 2913/92, pri čemer se je skliceval na podatke iz carinskega informacijskega sistema za določanje vrednosti blaga za carinske namene (v nadaljevanju: zbirka podatkov PREMI). Natančneje, litovski organi so carinsko vrednost blaga, ki ga je uvozila tožeča stranka, določili z uporabo transakcijskih podatkov za blago enakega imena in z istimi oznakami TARIC, ki ga je od istega proizvajalca uvozila druga družba. To je bil edini primer izvoza iz Malezije pod isto oznako TARIC, ki je bil zabeležen v nacionalni zbirki podatkov PREMI v letu 2010. Carinski organi so transakcijsko vrednost iz navedene zadeve uporabili za vrednost blaga, ki ga je tožeča stranka prijavila v obdobju od leta 2009 do leta 2011.

21. Tožeča stranka je zoper odločbo Regionalnega carinskega urada Vilna vložila ugovor pri Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (carinski oddelek pri ministrstvu za finance Republike Litve). Po proučitvi ugovora tožeče stranke je navedeni carinski oddelek potrdil odločbo Regionalnega carinskega urada Vilna. Tožeča stranka je zoper odločbo carinskega oddelka vložila pritožbo pri Mokestinių ginčų komisja prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (komisija za reševanje davčnih sporov pri vladi Republike Litve). Navedeni organ je potrdil izpodbijano odločbo carinskega oddelka pri ministrstvu za finance Republike Litve.

22. Tožeča stranka je zoper odločbo Komisije za reševanje davčnih sporov pri vladi Republike Litve vložila tožbo pri Vilniaus apygardos administracinis teismas (okrožno upravno sodišče, Vilna, Litva) in predlagala tudi, naj se Sodišču Evropske unije predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe o razlagi nekaterih določb Uredbe št. 2913/92 in Izvedbene uredbe št. 2454/93.

23. Vilniaus apygardos administracinis teismas (okrožno upravno sodišče, Vilna) je njeno tožbo zavrnilo. Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve), ki je odločalo o pritožbi tožeče stranke, je potrdilo prvostopenjsko sodbo.

24. Na podlagi sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice, v kateri je to ugotovilo, da sodišča Republike Litve niso navedla zadostnih razlogov za zavrnitev predložitve vprašanja Sodišču v predhodno odločanje, s čimer so kršila člen 6(1) Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ( 12 ) je Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) ponovno odprlo postopek upravnega spora. Ker pa je navedeno sodišče dvomilo o pravilni razlagi zadevnih določb prava EU, se je odločilo postopek prekiniti in Sodišču EU postaviti ti vprašanji za predhodno odločanje: „1. Ali je treba člen 29(1)(d) [Uredbe št. 2913/92] ter člen 143(1)(b), (e) ali (f) [Uredbe št. 2454/93] razlagati tako, da se šteje, da sta kupec in prodajalec povezani osebi v primerih, v katerih tako kot v obravnavani zadevi ne obstajajo dokumenti (uradni podatki), ki bi dokazovali, da nastopata kot družbenika ali da obstaja nadzor enega nad drugim, okoliščine sklenitve poslov pa na podlagi objektivnih dokazov niso značilne za izvajanje gospodarskih dejavnosti v običajnih pogojih, ampak za primere, v katerih (1) obstajajo še posebej tesni poslovni odnosi, ki temeljijo na visoki stopnji medsebojnega zaupanja med strankama posla, ali pa (2) ena stranka posla nadzira drugo ali pa obe nadzira tretja oseba? 2. Ali je treba člen 31(1) [Uredbe št. 2913/92] razlagati tako, da je z njim prepovedana določitev carinske vrednosti na podlagi informacij iz nacionalne zbirke podatkov, ki se nanašajo na eno samo carinsko vrednost blaga, ki ima isto poreklo in kateremu je, čeprav ne gre za podobno blago v smislu člena 142(1)(d) [Uredbe št. 2454/93], pripisana ista oznaka TARIC?“

25. Pisna stališča so predložili družba Baltic Master, češka, estonska, španska, francoska in litovska vlada ter Evropska komisija. Navedene stranke ter nizozemska vlada so ustno predstavile svoja stališča na obravnavi 17. novembra 2021.

IV. Analiza

A. Prvo vprašanje

26. S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 29(1)(d) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 in člen 143(1)(b), (e) ali (f) Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da se kupec in prodajalec štejeta za „povezani osebi“, kadar kljub temu, da ni dokazov o poslovnem partnerstvu ali nadzoru, iz okoliščin sklenitve posla pa ne izhaja, da gospodarska dejavnost poteka v običajnih pogojih, temveč da obstaja posebno tesno poslovno razmerje oziroma de facto nadzor med navedenima osebama.

27. V odgovor predložitvenemu sodišču bom najprej navedel osnovna pravila sistema carinskega vrednotenja v EU (razdelek 1). Nato bom obravnaval vprašanje razlage, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, in predlagal, kako bi bilo mogoče zgoraj navedeni okvir uporabiti v zadevah, kot je ta v glavni stvari (razdelek 2).

1. Sistem carinskega vrednotenja v EU

28. Najprej je morda koristno spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso cilj zakonodaje EU o carinskem vrednotenju „vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti“. ( 13 ) Člen 29(1) Uredbe št. 2913/92 določa načelo, da je carinska vrednost blaga njegova transakcijska vrednost, torej cena, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi. ( 14 )

29. To načelo pa velja ob določenih pogojih, med katerimi je tudi pogoj iz točke (d) navedene določbe, da kupec in prodajalec nista povezana ali, v primeru, da sta povezana, da je transakcijska vrednost sprejemljiva za carinske namene. ( 15 ) Obseg tega pogoja je pojasnjen predvsem v členu 143(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 in členu 29(2)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92.

30. Na eni strani so v členu 143(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 navedeni primeri, v katerih se gospodarska subjekta štejeta za „povezana“ za namene pravil carinskega vrednotenja.

31. Na drugi strani člen 29(2)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 jasno določa, da zgolj dejstvo, da sta kupec in prodajalec povezana, še ne zadošča za domnevo, da je na ceno blaga – in s tem na transakcijsko vrednost – vplivalo posebno razmerje med navedenima strankama. ( 16 ) Tudi če sta povezana, je prijavljena transakcijska vrednost sprejemljiva, če njuno razmerje ni vplivalo na ceno blaga.

32. Za preverjanje navedenega pa člen 29(2)(a) Uredbe št. 2913/92 določa, da je treba preveriti „okoliščine, ki spremljajo prodajo“, na podlagi informacij, ki jih je zagotovil deklarant. Glede tega je treba opomniti, da mora transakcijska vrednost odražati dejansko ekonomsko vrednost zadevnega blaga, v njej pa morajo biti upoštevani „vsi elementi tega blaga, ki pomenijo ekonomsko vrednost“. ( 17 )

33. Na tej podlagi bom zdaj obravnaval vprašanje glede razlage, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.

2. Obravnavana zadeva

34. Predložitveno sodišče v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe navaja, da v zadevi, ki jo obravnava, ni dokazov o obstoju kakršnega koli pravnega razmerja med prodajalcem in kupcem, ki bi ustrezalo členu 143(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93.

35. Kljub temu predložitveno sodišče navaja, da je iz več dejanskih elementov mogoče sklepati o posebno tesni zvezi med prodajalcem in kupcem, zaradi česar so bili posli med njima sklenjeni in izvršeni v okoliščinah, ki niso značilne za običajno poslovanje. Po mnenju predložitvenega sodišča ni videti, da bi obstajali kakšni objektivni pogoji, ki bi upravičevali ekonomsko logiko takih poslov.

36. V tem smislu predložitveno sodišče opozarja na naslednja dejstva: (i) prodajalca in tožečo stranko povezuje dolgoročno trgovinsko razmerje; (ii) blago je bilo dobavljeno, ne da bi bile sklenjene kakršne koli prodajne pogodbe, v katerih bi bili določeni dobava, plačilo ali vračilo blaga in druge klavzule, ki so značilne za take posle; (iii) blago je bilo dobavljeno brez predplačila, čeprav je tožeča stranka prodajalcu dolgovala precejšnje zneske iz predhodnih dobav; (iv) sprejeti niso bili nobeni ukrepi za zmanjšanje tveganja (predplačila, jamstva, garancije, zamudne obresti itd.), ki so značilni za običajno poslovanje, in to kljub posebno visoki vrednosti spornih poslov; (v) ni dokazov, iz katerih bi bilo razvidno, da je prodajalec v splošnem kakor koli nadzoroval plačilo ali izpolnitev drugih obveznosti; (vi) v nekaj primerih je bilo ugotovljeno, da so osebe, zaposlene v družbi tožeče stranke, na podlagi pooblastila delovale za račun prodajalca in uporabljale njegov žig.

37. Predložitveno sodišče dodaja, da so po njegovem mnenju vzorci ravnanja gospodarskih subjektov, podobni navedenim, v splošnem značilni za primere, v katerih ena stranka posla nadzira drugo ali pa obe nadzira tretja oseba. Zato predložitveno sodišče kljub pomanjkanju dokazov o de jure obstoju takega nadzora meni, da okoliščine obravnavane zadeve lahko upravičujejo, da se prodajalec in tožeča stranka štejeta za de facto povezani osebi v smislu člena 29(1)(d) Uredbe št. 2913/92 ter člena 143(1)(e) in/ali (f) Uredbe št. 2454/93.

38. Bistvo tega vprašanja je torej, ali carinski organi lahko določijo, da sta stranki „povezani“ za namene carinskega vrednotenja, čeprav med njima ne obstaja nobena pravna povezava, in sicer na podlagi elementov, iz katerih izhaja, da de facto ena stranka nadzoruje drugo oziroma da obe nadzoruje tretja oseba.

39. V naslednjih točkah bom pojasnil, zakaj menim, da bi bilo treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno. Pri tem pa menim tudi, da zadevne določbe prava EU (zlasti člen 29(1)(d) Uredbe št. 2913/92 ter člen 143(1)(e) in (f) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93) zahtevajo dokaj previden pristop organov, kadar gre za povsem de facto okoliščine. Nazadnje, da bi predložitvenemu sodišču zagotovil uporaben odgovor, bom na kratko preučil še eno določbo (člen 181a Uredbe št. 2454/93), ki je lahko pomembna v obravnavani zadevi, čeprav je predložitveno sodišče ne navaja.

a) Člen 143(1) Uredbe št. 2454/93

40. Že na začetku je treba poudariti, da so v členu 143(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 okoliščine, v katerih se dva subjekta štejeta za „povezana“ za namene carinskega vrednotenja, naštete izčrpno („samo, če“). ( 18 )

41. V zvezi s tem, kot so poudarile nekatere stranke, ki so predložile stališča v tem postopku, je Sodišče navedlo, da v tem členu navedenih okoliščin ni treba razlagati restriktivno, če bi to poseglo v polni učinek člena 29 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92. ( 19 ) Na tej podlagi so navedene stranke zatrjevale, da je mogoče zadevo, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, obravnavati na podlagi točk (b), (e) ali (f) člena 143(1) Uredbe št. 2454/93.

42. Kar zadeva točko (b) člena 143(1) Uredbe št. 2454/93 verjetno ni sporno, da zgolj de facto okoliščine ne izpolnjujejo zahtev iz te določbe. Le osebi, ki „pravno nastopata kot družbenika“, ( 20 ) se na podlagi navedene določbe štejeta za „povezani“. Preučitev več jezikovnih različic uredbe potrjuje tako razumevanje. ( 21 )

43. Ker predložitveno sodišče navaja, da iz dokazov ne izhaja, da obstaja pravna povezava med gospodarskima subjektoma, menim, da točke (b) člena 143(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 v tej zadevi ni mogoče uporabiti.

44. To pa morda ne velja za točki (e) in (f) člena 143(1) Uredbe št. 2454/93. Ti dve določbi namreč organom omogočata, da gospodarska subjekta obravnavajo kot „povezana“ tudi v okoliščinah de facto nadzora. Te okoliščine so podane, če eden od gospodarskih subjektov „neposredno ali posredno nadzira drugega“ (točka (e)) oziroma če oba gospodarska subjekta „neposredno ali posredno nadzira tretja oseba“ (točka (f)). V pojasnjevalnih opombah iz Priloge 23 k Uredbi št. 2454/93 je navedeno, da se v smislu člena 143(1)(e) ( 22 ) šteje, „da ena oseba nadzira drugo, če je prva v pravnem ali poslovnem smislu na položaju, da drugi določa omejitve ali usmeritve“. ( 23 )

45. Iz ločnega veznika „ali“ je razvidno, da tudi okoliščine de facto nadzora zadoščajo zahtevam navedenih določb, ne samo de jure nadzor. Če povzamem, menim, da sta gospodarska subjekta „povezana“ za namene carinskega vrednotenja, kadar zadevne transakcije – zaradi pravnih, pogodbenih ali preprosto dejanskih povezav med njima – nikakor ne morejo biti posledica sodelovanja dveh neodvisnih udeležencev na trgu, od katerih vsak ravna najbolj ekonomsko racionalno ali si prizadeva za največji dobiček.

46. Nedvomno mora predložitveno sodišče – ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja – oceniti, ali sta kupec in prodajalec „povezana“, ker lahko eden od njiju drugemu določa omejitve ali usmeritve, oziroma ker lahko tretja oseba izvršuje podoben nadzor nad obema družbama. ( 24 )

47. V pomoč predložitvenemu sodišču menim naslednje.

48. Iz elementov, ki po navedbah predložitvenega sodišča kažejo na morebitne povezave med obema udeležencema na trgu, nedvomno izhaja visoka stopnja zaupanja med njima. Vendar pa nisem prepričan, ali ti elementi – obravnavani posamično in skupaj – zadoščajo za ugotovitev de facto nadzora na podlagi točke (e) ali (f) člena 143(1) Uredbe št. 2454/93.

49. Menim, da so navedeni elementi zgolj indici oziroma da so se organi zaradi njih zanašali na nekatere domneve.

50. V tem smislu se vsekakor strinjam, da bi morali carinski organi imeti možnost nekatera dejstva šteti za ugotovljena na podlagi več indicev in/ali nekaterih domnev. Ob upoštevanju velikega števila transakcij, ki jih morajo navedeni organi vsakodnevno obravnavati, je nemogoče zahtevati, da njihove ugotovitve temeljijo na dokaznih standardih, ki veljajo za organe, ki na primer preiskujejo kazniva dejanja.

51. Hkrati pa je treba udeležencem na trgu omogočiti, da se lahko zanesejo na to, da bodo ti organi uporabljali predvidljive in zanesljive metode preverjanja deklaracij. Indici morajo zlasti biti upoštevni in konsistentni, domneve pa morajo temeljiti na potrjenih izkušnjah, da se čim bolj zmanjša možnost lažno pozitivnega rezultata. ( 25 ) Kot je namreč navedeno v preambuli k Uredbi št. 2913/92, je cilj carinskega zakonika „zagotavljanje ravnotežja med potrebami carinskih organov pri zagotavljanju pravilnega izvajanja carinske zakonodaje na eni strani, in pravico gospodarskih subjektov do poštenega obravnavanja na drugi strani […]“.

52. V skladu s tem načelom člen 29(2) Uredbe št. 2913/92 določa ad hoc postopek, ki je oblikovan tako, da lahko organi opredelijo, ali se člen 29(1)(d) Uredbe št. 2913/92 v obravnavani zadevi uporablja, in hkrati varujejo pravice deklaranta. Carinski organi morajo svoje dvome sporočiti deklarantu, da lahko ta predloži več informacij, da bi dokazal, da je prijavljena transakcijska vrednost sprejemljiva za carinske namene. Po mojem mnenju, ki se večinoma nanaša na sprejemljivost prijavljene cene, organom in/ali gospodarskim subjektom nič ne preprečuje, da uporabijo naveden postopek, da bi se pojasnil odnos med kupcem in prodajalcem.

53. Člen 29 Uredbe št. 2913/92 – čeprav ne gre tako daleč, da bi vzpostavil domnevo, da cena, dogovorjena med povezanima strankama, na splošno ne odraža dejanske ekonomske vrednosti blaga – v določeni meri znižuje dokazni standard, ki ga morajo upoštevati organi. To doseže z naložitvijo nekaterih trditvenih bremen deklarantu, ( 26 ) v nekaterih okoliščinah pa tudi z delno naložitvijo dokaznega bremena deklarantu. ( 27 )

54. Vendar pa naložitev takih bremen na deklaranta ne sme organov razbremeniti odgovornosti, da svoje ugotovitve o obstoju de facto nadzora utemeljijo s specifičnimi elementi, iz katerih izhaja, da je ena stranka lahko določala ravnanje druge oziroma ga usmerjala, ali da je tretja oseba lahko izvrševala podobno moč nad obema strankama.

55. Menim, da zgolj dejstvo, da transakcija nima nekaterih značilnosti, ki jih običajno imajo podobne transakcije – na primer obstoj pisne prodajne pogodbe, določitev jamstev ali zagotovil, predplačila – samo po sebi še ne razkriva obstoja strukturne ali organske povezave med obema gospodarskima subjektoma. Kot navaja družba Baltic Master, ni mogoče izključiti, da poslovna partnerja, ki že dolgo redno in uspešno poslovno sodelujeta, transakcije med seboj izvajata poenostavljeno in hitro. Podobno tudi nenavadno nizka cena ni nujno indic, da je bila transakcija izvedena med povezanima osebama. Namreč, morda si je stranka zagotovila posebno ugodno ceno na primer zaradi finančnih težav druge stranke ali zaradi posebno ugodnih tržnih razmer. ( 28 ) To pa niso primeri de facto nadzora, temveč posledica delovanja običajnih tržnih sil.

56. Menim, da se za dokaz de facto nadzora organi se morejo omejiti le na opazovanje in ugotavljanje učinka domnevnega nadzora (nenavadno nizke cene), ampak morajo dejansko opredeliti morebitni vzrok domnevnega nadzora. Tak vzrok bi lahko bili na primer povezani vodstveni organi, medsebojno lastništvo poslovnih deležev ali bližina delničarjev obeh strank. Ti elementi lahko v ustreznih okoliščinah organom zagotovijo trdno podlago za domnevo de facto nadzora. V nasprotnem primeru se organ zanaša na krožno obrazložitev: element, zaradi katerega organ podrobno preuči odnos med obema strankama (nenavadno nizka cena), postane tudi dokaz o obstoju „pretesnega“ odnosa med njima.

57. Ob tem pa bi bilo zaradi doslednosti morda koristno predložitveno sodišče tudi opomniti, da dejstvo, da sta kupec in prodajalec „povezana“ v smislu člena 29(1)(d) Uredbe št. 2913/92, nikakor ni edini položaj, ( 29 ) ki carinskim organom omogoča zavrnitev vrednosti blaga, kot je prijavljena ob uvozu. Okvir EU, ki se uporablja, namreč vsebuje tudi druge določbe, ki organom omogočajo tako vrednost oceniti na podlagi drugih metod vrednotenja. Na prvi pogled se zdi, da bi ena od navedenih določb lahko bila upoštevna v obravnavani zadevi.

b) Člen 181a Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93

58. Člen 181a Uredbe št. 2454/93 določa, da „carinskim organom ni treba določati carinske vrednosti uvoznega blaga na osnovi metode transakcijske vrednosti, če […] niso prepričani, na podlagi upravičenega dvoma, da prijavljena vrednost predstavlja celoten znesek, plačan ali ki se plača, kakor je navedeno v členu 29 zakonika“.

59. Člen 181a Uredbe št. 2454/93 se nanaša na položaje, v katerih prijavljena cena ne ustreza ceni, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati. Ta določba – ki se uporablja ne glede na to, ali sta kupec in prodajalec (de jure ali de facto) povezana – se zlasti nanaša na primere goljufije, lažnih deklaracij in drugih lažnih navedb. ( 30 ) Lahko na primer obstajajo ponarejeni dokumenti ali deklaracije, ki dejanske transakcije ne odražajo točno. Lahko je tudi prišlo do napake pri opredelitvi ali prilagoditvi „cene, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati“ na podlagi meril iz členov 29, 32 in 33 Uredbe št. 2913/92, ali pa preprosteje, je pri izpolnjevanju dokumentov, potrebnih za carinjenje, prišlo do vsebinske napake.

60. Člen 181a Uredbe št. 2454/93 je torej določba, ki večinoma dopolnjuje člen 29(1) Uredbe št. 2913/92. Kot je Komisija navedla na obravnavi, je bila prvonavedena določba v okvir EU uvedena šele pozneje, z namenom zapolnitve nekaterih vrzeli.

61. Menim, da se člen 181a Uredbe št. 2454/93 uporablja, kadar prijavljena cena ne ustreza ceni, ki je bila dejansko plačana ali jo je treba plačati. Člen 29(1) Uredbe št. 2913/92 pa se uporablja, kadar prijavljena cena ne ustreza ceni, ki je bila dejansko plačana ali jo je treba plačati, ampak je na njeno višino vplival odnos med kupcem in prodajalcem. V obeh primerih torej vrednost, prijavljena carinskim organom, ne odraža dejanske ekonomske vrednosti blaga, zato se zdi arbitrarna ali fiktivna.

62. Kot je na obravnavi navedla španska vlada, imata člen 181a Uredbe št. 2454/93 in člen 29(1) Uredbe št. 2913/92 kljub razlikam v področju uporabe isti cilj (omogočiti pravilno vrednotenje blaga) in na splošno temeljita na podobni logiki.

63. Obe določbi zahtevata relativno previden pristop carinskih organov: ti organi morajo imeti „razloge“ za ugotovitev, da je na ceno, dogovorjeno med povezanima gospodarskima subjektoma, vplival njun odnos (člen 29(1) Uredbe št. 2913/92), ( 31 ) obstajati pa mora tudi „razumni dvom“, da prijavljena cena ni cena, ki je bila dejansko plačana ali jo je treba plačati (člen 181a Uredbe št. 2454/93).

64. Še več, obe določbi zahtevata, da morajo organi zadevnim gospodarskim subjektom omogočiti, da se izjavijo, preden organi sprejmejo odločitev, da ne bodo upoštevali prijavljene vrednosti, in sami določijo vrednost blaga.

65. Ali je za obravnavano zadevo upošteven člen 181a Uredbe št. 2454/93 – kot alternativa členu 29(1) Uredbe št. 2913/92 – mora torej ugotoviti predložitveno sodišče.

3. Predlog glede prvega vprašanja

66. Glede na zgoraj navedeno menim, da bi moral biti odgovor na prvo vprašanje, da je treba člen 29(1)(d) Uredbe št. 2913/92 in člen 143(1)(e) in (f) Uredbe št. 2454/93 razlagati tako, da se kupec in prodajalec štejeta za „povezani osebi“, kadar je mogoče, čeprav ni dokazov o poslovnem partnerstvu ali nadzoru, na podlagi okoliščin sklenitve posla razumno sklepati, da de facto ena oseba nadzira drugo ali da obe osebi nadzira tretja oseba.

B. Drugo vprašanje

67. Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 31(1) Uredbe št. 2913/92 nasprotuje temu, da se carinska vrednost določi na podlagi informacij iz nacionalne zbirke podatkov, ki se nanašajo na carinsko vrednost blaga, ki ima isto poreklo in ki je bilo, čeprav ni podobno, uvrščeno pod isto oznako TARIC.

68. V zvezi s tem je treba spomniti, da člena 30 in 31 Uredbe št. 2913/92 določata metode carinskega vrednotenja v okoliščinah, v katerih ni mogoče določiti dejanske transakcijske vrednosti, zaradi česar privzete metode za carinsko vrednotenje iz člena 29 navedenega zakonika ni mogoče uporabiti.

69. „Podredne“ metode vrednotenja so določene v strogem hierarhičnem vrstnem redu in so ena drugi podredne. Zato se uporabljajo zaporedoma: če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo neke metode, se uporabi metoda, ki ji v carinskem zakoniku neposredno sledi, kadar je to izvedljivo. ( 32 )

70. Člen 30 Uredbe št. 2913/92 določa štiri posebne metode vrednotenja, ki temeljijo na pravilih. Člen 31 Uredbe št. 2913/92 pa določa metodo vrednotenja, ki pomeni zadnjo možnost in jo je mogoče uporabiti le, kadar ni mogoče uporabiti nobene druge možnosti, omogoča namreč določitev vrednosti „na podlagi razpoložljivih podatkov v Skupnosti […] z ustreznimi metodami“, pod pogojem, da so take metode „skladne z načeli in splošnimi določbami“ carinske zakonodaje EU in Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini (GATT).

71. Glede na dokaj pomensko odprto besedilo člena 31 Uredbe št. 2913/92 in njegovo naravo extrema ratio, ta člen organom prepušča, da za vsak položaj določijo, katere metode se lahko uporabijo za določitev vrednosti zadevnega blaga. Načeloma bi morale to biti metode iz členov 29 in 30 navedene uredbe, ki se uporabijo z določeno mero prožnosti. ( 33 )

72. V okviru člena 31 Uredbe št. 2913/92 je pomembno, da so izbrane metode (i) „ustrezne“, da (ii) temeljijo na razpoložljivih podatkih in da so (iii) skladne z zadevnim pravnim okvirom (EU in mednarodnim).

73. Te zahteve po mojem mnenju pomenijo naslednje. Prvič, izbrane metode morajo biti ustrezne glede na okoliščine (to je, morajo omogočati morajo pošteno in zanesljivo vrednotenje) ter praktične za organe (to je, ne smejo biti prezapletene in ne smejo zahtevati preveč časa). Drugič, izbrane metode morajo temeljiti na dejanskih podatkih – morajo, kolikor je le mogoče, „temeljiti na predhodno določenih carinskih vrednostih“ ( 34 ) – ki jih lahko preveri deklarant in tudi pristojno sodišče, če je potrebno. Tretjič, metode morajo ustrezati sistemu carinskega vrednotenja, ki velja v EU, in ne smejo biti v nasprotju z zadevnimi mednarodnimi instrumenti.

74. Kot je navedeno v točki 19 zgoraj, so carinski organi v obravnavani zadevi menili, da ni mogoče uporabiti niti privzete metode vrednotenja iz člena 29 Uredbe št. 2913/92 niti podrednih metod iz člena 30 navedene uredbe. Zato so sklenili, da je treba carinsko vrednost zadevnega blaga določiti v skladu z „rezervno“ metodo iz člena 31 Uredbe št. 2913/92. V ta namen so ti organi carinsko vrednost blaga, ki ga je uvozila tožeča stranka, določili na podlagi transakcijskih podatkov za blago z isto oznako („deli klimatskih naprav“) in oznako TARIC (8415900090) ter istega porekla (Malezija) in od istega proizvajalca, ki ga je uvozila druga družba. Predložitveno sodišče navaja, da je bila transakcija, ki je bila pri tem uporabljena, edini primer izvoza iz Malezije pod isto oznako TARIC, v nacionalni zbirki podatkov zabeležen v letu 2010.

75. Sodišče seveda ne more presojati, ali so v obravnavani zadevi carinski organi ravnali pravilno s tem, da so za carinsko vrednotenje uporabili metodo iz člena 31(1) Uredbe št. 2913/92, in sicer ker ni bilo mogoče uporabiti člena 29 ali 30 navedenega zakonika.

76. Vendar – če se vrnem k vprašanju predložitvenega sodišča – pa je moje mnenje, da člen 31 Uredbe št. 2913/92 načeloma ne prepoveduje določanja vrednosti blaga na podlagi transakcijskih podatkov iz nacionalne zbirke podatkov, ki se nanašajo na uvoz blaga, ki je bilo uvrščeno pod isto oznako TARIC, ki je istega porekla in ki je bilo uvoženo v letih pred tem.

77. Čeprav se referenčna pošiljka ni nujno nanašala na „enako blago“ ali „podobno blago“ v smislu člena 30(2)(a) in (b) Uredbe št. 2913/92, pa iz dejstva, da sta obe pošiljki vsebovali blago, ki je bilo uvrščeno pod isto oznako TARIC, izhaja razumna stopnja skladnosti med obeh skupin blaga. Po mojem mnenju taka skladnost lahko zadošča, kadar se vrednotenje blaga opravi na podlagi člena 31 Uredbe št. 2913/92, če niso znane nobene druge značilnosti zadevnih izdelkov. Organi so v praksi uporabili metodo določitve carinske vrednosti na podlagi transakcijske vrednosti podobnega blaga, ( 35 ) pri čemer so koncept „podobnega blaga“ razlagali prožno. ( 36 )

78. Verjetno v tem smislu ni treba spomniti, da oznake TARIC „temeljijo na kombinirani nomenklaturi“, ki je na podlagi harmoniziranega sistema Svetovne carinske organizacije glavno orodje za klasifikacijo blaga v Evropski uniji. Oznake TARIC torej odražajo način, na katerega je izdelek klasificiran v vseh državah, ki so sprejele harmoniziran sistem. ( 37 ) Z digitalizacijo carinskega sistema je sistem TARIC preprosto dosegljiv tudi trgovcem in organom prek javne zbirke podatkov, s čimer se krepita preglednost in pravna varnost.

79. Res je, da je zadevna oznaka TARIC, ki je bila uporabljena v obravnavani zadevi, rezervna in splošna. ( 38 ) Vendar pa je oznaka TARIC, pod katero so carinski organi uvrstili blagu, temeljila na informacijah, ki jih je zagotovil sam uvoznik. V tem smislu je treba spomniti, da sistem carinskega vrednotenja v EU temelji na predpostavki, da se informacije, ki so potrebne za uporabo carinskih pravil glede blaga, opredelijo predvsem na podlagi informacij, ki jih zagotovi deklarant, in ne na podlagi ugotovitev carinskih organov. ( 39 ) Splošneje, samovrednotenje odgovornosti v zvezi z blagom, na katero se nanaša deklaracija, ki se predloži carinskim organom, se na splošno šteje za eno od načel, na katerem temelji ureditev EU na tem področju. V tem smislu je vloga organov večinoma omejena na preverjanje deklaracij in njihove popravke, če so potrebni. ( 40 ) Od organov ni mogoče pričakovati, da bodo izvajali naloge, ki zahtevajo veliko časa, da bi opravili delo deklarantov ter ponovno izračunali njihove obveznosti na podlagi informacij in podatkov, ki niso enostavno na voljo.

80. V tem smislu je treba dodati tudi, da je Sodišče EU že odločilo, da cena, navedena v eni sami prodaji, ki je bila opravljena pred zadevno prodajo in na kateri je v neki zadevi temeljila carinska deklaracija, lahko pomeni „razpoložljive podatke“ v Evropski uniji, glede katerih člen 31(1) Uredbe št. 2913/92 določa, da jih je mogoče uporabiti kot podlago za določanje carinske vrednosti. Sodišče je ugotovilo, da sklicevanje na navedeno ceno pomeni metodo določanja carinske vrednosti, ki je „ustrezna“ v smislu člena 31(1) ter v skladu z načeli in splošnimi določbami mednarodnih sporazumov ter z določbami iz člena 31(1). ( 41 )

81. Ne vidim razloga, da navedenih ugotovitev ne bi bilo mogoče uporabiti tudi v obravnavani zadevi.

82. Ob tem pa se strinjam z družbo Baltic Master, da bi bilo bolje preučiti podatke s celotne EU, ki se nanašajo na uvoz zadevnega blaga v zadevnem obdobju. ( 42 ) Vendar mora predložitveno sodišče presoditi, ali so bili taki podatki na voljo, in če so bili, ali iz takih podatkov morda izhaja dvom o ugotovitvah carinskih organov.

83. Glede na navedeno bi bilo treba po mojem mnenju na drugo vprašanje odgovoriti tako, da člen 31(1) Uredbe št. 2913/92 ne nasprotuje temu, da se carinska vrednost določi na podlagi informacij iz nacionalne zbirke podatkov, ki se nanašajo na carinsko vrednost blaga, ki ima isto poreklo in ki je bilo,, čeprav ni enako ali podobno, uvrščeno pod isto oznako TARIC.

V. Predlog

84. Predlagam, da Sodišče EU na vprašanji, ki ju je v predhodno odločanje predložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve, Litva), odgovori tako: – Na podlagi člena 29(1)(d) Uredbe št. 2913/92 in člena 143(1)(e) in (f) Uredbe št. 2454/93 se kupec in prodajalec štejeta za „povezani osebi“, kadar je mogoče čeprav ni dokazov o poslovnem partnerstvu ali nadzoru, na podlagi okoliščin sklenitve posla razumno sklepati, da de facto ena oseba nadzira drugo ali da obe osebi nadzira tretja oseba. – Člen 31(1) Uredbe št. 2913/92 ne nasprotuje temu, da se carinska vrednost določi na podlagi informacij iz nacionalne zbirke podatkov, ki se nanašajo na carinsko vrednost blaga, ki ima isto poreklo in ki je bilo, čeprav ni enako ali podobno, uvrščeno pod isto oznako TARIC.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Smith, A., An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, 1776, peta knjiga, drugo poglavje, drugi del, str. 554.

( 3 ) Glej Asakura, H., World History of the Customs and Tariffs, Svetovna carinska organizacija, 2003, str. 19 in 20; in Wolffgang, H‑M., Emerging Issues In European Customs Law, World Customs Journal, zvezek 1, št. 1, 2007, str. 3 in 4.

( 4 ) Sporazum o izvajanju člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini (ali Sporazum STO o carinski vrednosti), če navedem le enega od njih. Splošno o tej temi glej Rosenow, S., in O’Shea, B. J., A Handbook on the WTO Customs Valuation Agreement, Svetovna trgovinska organizacija in Cambridge University Press, 2010.

( 5 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307.

( 6 ) Uredba št. 2913/92 je prenehala veljati 30. aprila 2016, ko je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (ES) št. 450/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o carinskem zakoniku Skupnosti (Modernizirani carinski zakonik) (UL 2008, L 145, str. 1). Slednja je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013, L 269str. 1), ki trenutno velja.

( 7 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 7, str. 3.

( 8 ) Navedena uredba je bila razveljavljena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2016/481 z dne 1. aprila 2016 o razveljavitvi Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL 2016, L 87,str. 24).

( 9 ) Izraz TARIC pomeni „integrirana tarifa Evropskih skupnosti“; glej člen 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), kakor je bila spremenjena.

( 10 ) Po navedbah družbe Baltic Master so bile zadevne oznake 8415200090, 8415820090 in 8415101000.

( 11 ) Pod oznako 8415900090.

( 12 ) Sodba ESČP z dne 16. aprila 2019, Baltic Master Ltd. v. Lithuania (CE:ECHR:2019:0416JUD005509216).

( 13 ) Sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 36 in navedena sodna praksa).

( 14 ) Ceno je mogoče uskladiti v skladu s členoma 32 in 33 navedenega zakonika. Navedeni določbi vsebujeta elemente, katerih vrednost je treba oziroma se je ne sme prišteti k ceni, ki je bila dejansko plačana ali ki jo je treba plačati za zadevno blago.

( 15 ) Točka (d) člena 29(1) Uredbe št. 2913/92.

( 16 ) Glej tudi, podobno, sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, točka 15).

( 17 ) Sodba z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točka 40 in navedena sodna praksa).

( 18 ) Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2015:701, točka 18).

( 19 ) Glej sodbo z dne 21. januarja 2016, Stretinskis (C‑430/14, EU:C:2016:43, točka 27).

( 20 ) Moj poudarek.

( 21 ) Glej, med drugim, francosko različico („juridiquement“), italijansko različico („veste giuridica“), špansko različico („jurídicamente“), švedsko različico („juridiskt“) in grško različico („νομική άποψη“).

( 22 ) Čeprav se opomba nanaša le na točko (e) člena 143(1), menim, da se načelo lahko smiselno uporablja tudi za točko (f) iste določbe.

( 23 ) Moj poudarek. Glede izraza „poslovno“ tudi druge jezikovne različice nedvoumno potrjujejo, da se izraz nanaša na okoliščine de facto nadzora: glej med drugim francosko različico („en droit ou en fait“), italijansko različico („di diritto o di fatto“) in grško različico („de jure ή de facto“).

( 24 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 9. julija 2020, Direktor na Teritorialna direktsiya Yugozapadna Agentsiya Mitnitsi (C‑76/19, EU:C:2020:543, točki 67 in 68).

( 25 ) V tem smislu mi najbrž ni treba dodati, da imajo udeleženci na trgu v vsakem primeru pravico izpodbijati oceno organov pred nacionalnimi sodišči, kot je to storila družba Baltic Master v obravnavani zadevi. Glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2014, Global Trans Lodzhistik (C‑29/13 in C‑30/13, EU:C:2014:140), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca Pedra Cruza Villalóna v zadevi DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:378, točka 44).

( 26 ) Glej člen 29(2)(a) („na zahtevo deklaranta“) in člen 29(2)(c) („na pobudo deklaranta“).

( 27 ) Glej člen 29(2)(b) („če deklarant dokaže“).

( 28 ) Primer je prodaja surove nafte spomladi 2020, na vrhuncu pandemije covida‑19, ko so bile prvič v zgodovini zabeležene negativne cene.

( 29 ) Ob domnevi, kot sem navedel, da je njun odnos res vplival na ceno blaga (glej točko 31 teh sklepnih predlogov).

( 30 ) Glej v zvezi s tem sodbo z dne 9. marca 2017, GE Healthcare (C‑173/15, EU:C:2017:195, točke od 38 d 40). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Mazáka v zadevi Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2007:501, točke od 61 do 65).

( 31 ) S tem v zvezi je v pojasnjevalni opombi glede člena 29(2) navedeno, da je treba okoliščine prodaje proučiti le, „če obstaja dvom o sprejemljivosti cene“ (moj poudarek).

( 32 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 12. decembra 2013, Christodoulou in drugi (C‑116/12, EU:C:2013:825, točke od 41 do 43), in sodbo z dne 9. novembra 2017, LS Customs Services (C‑46/16, EU:C:2017:839, točka 43). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, točke od 28 do 30).

( 33 ) Glej pojasnjevalno opombo k členu 31(1), navedeno v točki 13 teh sklepnih predlogov. V tem smislu glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Oribalt Rīga (C‑1/18, EU:C:2019:64, točke od 28 do 30).

( 34 ) Prav tam.

( 35 ) Člen 30(2)(b) Uredbe št. 2913/92.

( 36 ) Člen 142(1)(d) Uredbe št. 2454/93 in pojasnjevalne opombe k členu 31(1).

( 37 ) Iz tega razloga Komisija, ki je odgovorna za vodenje in objavljanje tarif TARIC, čeprav sicer ima nekaj manevrskega prostora pri določanju področja uporabe carinskih oznak na podlagi harmoniziranega sistema, ne sme spreminjati njihove vsebine. Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca A. Tizziana v zadevi CBA Computer (C‑479/99, EU:C:2017:119, točka 40 in navedena sodna praksa).

( 38 ) Glej točko 19 teh sklepnih predlogov.

( 39 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2012:587, točki 33 in 34).

( 40 ) O tem glej obsežno Walsh, T., European Union Customs Code, Wolters Kluwer, 2015, str. od 67 do 73.

( 41 ) Glej na primer sodbo z dne 28. februarja 2008, Carboni e derivati (C‑263/06, EU:C:2008:128).

( 42 ) Ob tem je treba navesti, da se zadevne določbe nanašajo na enake ali podobne izdelke, prodane za izvoz „v Skupnost“ (člen 30(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92), in na „razpoložljive podatke v Skupnosti“ (člen 31(1) navedene uredbe).