SL Uradni list Evropske unije C 179/22

Tožba, vložena 30. aprila 2010 – Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji

(Zadeva C-206/10)

2010/C 179/37

Jezik postopka: nemščina

Stranki

Tožeča stranka: Evropska komisija (zastopnik: V. Kreuschitz, zastopnik)

Tožena stranka: Zvezna republika Nemčija

Predloga tožeče stranke

Tožeča stranka Sodišču predlaga, naj

— ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da zagotavljanje dajatev slepim in prizadetim, med katere spadajo tudi gluhi, (zvezne oziroma deželne dodatke, zvezno oziroma deželno pomoč, dodatek za pomoč in postrežbo, pomoč za slepe in gluhe itd.) za osebe, za katere je Zvezna republika Nemčija pristojna država članica, z deželnimi predpisi pogojuje s tem, da imajo upravičenci stalno ali običajno prebivališče v zadevni zvezni deželi, z nacionalno ureditvijo krši obveznost iz člena 7(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (1) in člena 4(1)(a) v povezavi z naslovom III, Poglavje I (Bolezen in materinstvo) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (2);

— Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov.

Tožbeni razlogi in bistvene trditve

Predmet te tožbe je nezdružljivost predpisov nemških zveznih dežel, ki zagotavljanje dajatev slepim in prizadetim pogojujejo s tem, da imajo upravičenci stalno ali običajno prebivališče v zadevni zvezi deželi, z uredbama (EGS) št. 1408/71 in št. 1612/68.

Uredba (EGS) št. 1408/71 naj bi v okviru prostega gibanja po členu 42 Pogodbe ES (sedaj člen 48 PDEU) usklajevala nacionalne predpise o socialni varnosti. Skladno s členom 4(2b) Uredbe ta naj ne bi veljala za pravne predpise države članice o posebnih dajatvah, ki ne izhajajo iz prispevkov, opredeljenih v oddelku III Priloge II, katerih veljavnost je omejena na del njenega ozemlja. Zadevne nemške dajatve naj bi bile v oddelku III Priloge II navedene kot posebne dajatve.

Komisija ne glede na to meni, da samo navedba dajatve na seznamu v Prilogi II k Uredbi (EGS) št. 1408/71 ne zadostuje zato, da se dajatev kot „posebno dajatev, za katero se ne plačujejo prispevki“ izvzame s področja uporabe Uredbe. Člen 4(2b) Uredbe naj bi se kot izjema razlagal ozko: veljal naj bi le za tiste dajatve, ki kumulativno izpolnjujejo pogoje iz te določbe. Zajete naj bi bile le dajatve, ki so posebne dajatve in se zanje ne plačujejo prispevki, navedene v oddelku III Priloge II, ter so bile uvedene s pravnimi predpisi, katerih veljavnost je omejena le na del ozemlja države članice.

Zadevne dajatve zveznih dežel pa naj ne bi izpolnjevale vseh teh pogojev: iz spodaj navedenih razlogov naj se jih namreč ne bi moglo opredeliti kot „posebne dajatve, za katere se ne plačujejo prispevki“, ampak kot „dajatve za bolezen“.

Na eni strani naj bi bile zadevne dajatve zveznih dežel zagotovljene na podlagi zakonsko opisanih okoliščin brez presoje osebnih potreb. Služile naj bi poplačilu dodatnih stroškov zaradi prizadetosti, namenjene pa naj bi bile izboljšanju zdravstvenega stanja in življenjskih pogojev prizadetih oseb. Tako naj bi bil njihov namen v bistvu dopolniti storitve zdravstvenega zavarovanja. Dejstvo, da se zagotovljeni dodatek za pomoč in postrežbo prišteva k dajatvam zveznih držav za slepe in prizadete, naj bi dokazovalo, da obe vrsti dajatev služita zavarovanju pred istim tveganjem, namreč tveganjem dodatnih stroškov zaradi bolezni, in da naj ne bi šlo za „dodatno, nadomestno ali pomožno zavarovanje proti tveganju“.

Na drugi strani naj opredelitev določene dajatve po ustavi države članice ne bi vplivala na to, ali je to dajatev treba šteti za dajatev socialne varnosti v smislu Uredbe št. 1408/71.

Poleg tega naj zadevni zakoni zveznih dežel ne bi pomenili dodatne ugodnosti, ki bi veljala le regionalno. Nasprotno, ta dajatev naj bi spadala v sistem zavarovanja pred tveganjem dodatnih stroškov zaradi bolezni, ki naj bi bil vzpostavljen v celotni državi članici Nemčiji in naj bi bil s pomočjo vzajemnega priznavanja tesno povezan z zveznim pravom.

Iz tega naj bi bilo razvidno, da je treba zadevne dajatve zveznih držav opredeliti kot dajatve za bolezen, in ne kot posebne dajatve. Navedba teh dajatev v oddelku III Priloge II Uredbe (EGS) št. 1408/71 naj bi bila zato nedopustna, dajatve pa naj bi spadale na področje uporabe te uredbe.

Dalje naj bi pogoj glede stalnega prebivališča, določen v nemških pravnih predpisih, kršil Uredbo (EGS) št. 1612/68 s tem, da preprečuje, da bi obmejni delavci in njihovi družinski člani te dajatve lahko prejemali.

Sodišče naj bi jasno ugotovilo, da država članica zagotavljanja socialnih ugodnosti ne more pogojevati s tem, da ima upravičenec stalno prebivališče v tej državi. Ta ugotovitev Sodišča naj bi veljala za vse socialne ugodnosti v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68.

Pojem „socialna ugodnost“ naj bi bil zelo širok: obsegal naj ne bi le ugodnosti, ki izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi, ampak vse ugodnosti, ki jih država članica zagotavlja svojim državljanom in s tem tudi delavcem. Po mnenju Komisije dejstvo, da zagotavljanje zadevnih dajatev ne temelji ne na zaposlitvi ne na finančnih sredstvih zadevne osebe ali njene družine, in se torej izvršuje le zaradi stalnega prebivališča v zadevni zvezni deželi, ne more upravičiti neupoštevanja posledic, ki nastanejo za delavce, ki delajo v Nemčiji, prebivajo pa v drugi državi članici.

Obmejni delavci, ki delajo v Nemčiji, in njihovi družinski člani bi torej morali imeli pravico do dajatev, ki so prizadetim in slepim zagotovljene po pravnih predpisih zveznih dežel, čeprav ne prebivajo v tej državi članici. Pogoj, da morajo imeti stalno ali običajno prebivališče v zadevni zvezni deželi, naj bi tako kršil Uredbo št. 1612/68.

(1) UL L 257, str. 2.

(2) UL L 149, str. 2.