Zadeva T‑251/11

Republika Avstrija

proti

Evropski komisiji

„Državne pomoči — Električna energija — Pomoč v korist energetsko intenzivnih dejavnosti — Avstrijski zakon o električni energiji iz obnovljivih virov — Sklep, s katerim se pomoč razglasi za nezdružljivo z notranjim trgom — Pojem državne pomoči — Državna sredstva — Pripisljivost državi — Selektivnost — Uredba o splošnih skupinskih izjemah — Prekoračitev pooblastil — Enako obravnavanje“

Povzetek – Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 11. decembra 2014

Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Kategorije pomoči, ki so opredeljene v predpisih in jih je mogoče šteti za združljive s skupnim trgom –Uredba št.o 800/2008 – Izjema za pomoči v obliki znižanj okoljskih dajatev – Merila za uporabo – Dajatve, usklajene na evropski ravni

Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Pomoči, ki se lahko štejejo za združljive z notranjim trgom – Pomoči za varstvo okolja – Smernice o državni pomoči za varstvo okolja – Pomoči v obliki znižanj ali oprostitev okoljskih dajatev – Znižanje okoljskih dajatev, ki ne spadajo med harmonizirane dajatve – Preizkus potrebnosti in sorazmernosti pomoči in njenih učinkov s strani Komisije – Ničnostna tožba zoper odločbo s katero je ugotovljena nezdružljivost pomoči z notranjim trgom – Dokazno breme države članice

Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Pomoči iz državnih sredstev – Mehanizem obveznega odkupa električne energije iz obnovljivih virov po ceni, ki je višja od cene na trgu, in katerega namen je spodbujanje proizvodnje take električne energije – Mehanizem, ki ga upravlja delniška družba na podlagi državne koncesije – Financiranje, ki ga nosijo končni odjemalci – Prispevki končnih odjemalcev, ki so primerljivi parafiskalni dajatvi – Ukrep, ki določa delno izjemo za energetsko intenzivna podjetja – Ukrep, ki pomeni uporabo državnih sredstev

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 26 do 31.)

Pri preizkusu nacionalnega ukrepa, namenjenega spodbujanju proizvodnje električne energije iz obnovljivih virov tako, da se vsakemu proizvajalcu električne energije iz obnovljivih virov zagotovi odkup celotne količine te električne energije po fiksni ceni, ki je višja od cene električne energije na trgu, pri čemer se po drugi strani tako nastali stroški za distributerje prenesejo na odjemalce električne energije z obveznim doplačilom, povezanim z nakupom električne energije iz obnovljivih virov, z vidika člena 107(1) PDEU Komisija ni storila napake z ugotovitvijo, da pomeni uporabo državnih sredstev prednost v korist energetsko intenzivnih podjetij, ki imajo pravico do tega, da se jim na zahtevo odobri oprostitev obveznosti nakupa električne energije iz obnovljivih virov proti plačilu nadomestila, čeprav ta mehanizem pomoči upravlja center za obračun in poravnavo električne energije iz obnovljivih virov, opravljanje nalog tega centra pa je bilo predmet koncesije, ki je bila podeljena delniški družbi zasebnega prava, ki je 50,4 % v lasti zasebnih delničarjev. Ta delniška družba je namreč na podlagi nacionalnega zakona zadolžena za upravljanje sistema pomoči za proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov. Sistem, določen s tem zakonom pa je mogoče opredeliti kot državno koncesijo, ker se zadevna sredstva plačujejo izključno v javnem interesu, ki jih je določil avstrijski zakonodajalec. Poleg tega je obvezno doplačilo za električno energijo, povezano z nakupom električne energije iz obnovljivih virov primerljivo s parafiskalno dajatvijo, s katero je obdavčena električna energija in ki jo določi javni organ, in to v javnem interesu ter na podlagi objektivnega merila. Zato je mogoče zadevne zneske opredeliti kot da izhajajo iz državnih sredstev in so primerljivi s parafiskalno dajatvijo. Dalje, čeprav drži da je organizacija, zadolžena za upravljanje sistema pomoči za proizvodnjo električne energije iz obnovljivih virov, delniška družba zasebnega prava, pa je treba ugotoviti, da pri dejavnosti te organizacije v okviru koncesije za opravljanje nalog centra za obračun in poravnavo električne energije iz obnovljivih virov ne gre za dejavnost gospodarskega subjekta, ki prosto deluje na trgu z namenom ustvariti dobiček, ampak gre za dejavnost, opredeljeno od nacionalnega zakonodajalca, ki je glede izvajanja zadevne koncesije omejil to dejavnost. V zvezi s tem obstoj strogega nadzora nad skladnostjo ravnanja te organizacije z določenim zakonodajnim okvirom, ki ga izvajajo različne državne instance na več nivojih, potrjuje sklep, da ta družba ne deluje svobodno in za lasten račun, temveč ima v resnici vlogo upravljavca, ki ob izvajanju koncesije upravlja pomoč, dodeljeno iz državnih sredstev. V teh okoliščinah je Komisija pravilno zatrdila, da je prednost, določena v korist energetsko intenzivnih podjetij, v tej zadevi podobna dodatni obremenitvi države, ker se lahko šteje, da se zaradi vsakega zmanjšanja ravni dajatve, ki jo morajo plačevati ta podjetja, zmanjšajo prihodki države. (Glej točke 67, 68, 70, 72, 75, 76 in 83.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 85 do 87.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke 94 in od 111 do 116.)

Pojem državne pomoči ne vključuje državnih ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji in so zato a priori selektivni, kadar to razlikovanje izhaja iz narave ali sistematike sistema, v katerega spadajo. Po drugi strani pa se davčne oprostitve, ki bi izhajale iz cilja, ki ni cilj davčnega sistema, v katerega spadajo, ne bi mogle izogniti zahtevam, ki izhajajo iz člena 107(1) PDEU. Poleg tega ima za presojo selektivnosti prednosti, ki je bila dodeljena z davčnim ukrepom, določitev referenčnega okvira poseben pomen, ker je sam obstoj prednosti mogoče dokazati, le če se primerja s tako imenovanim „običajnim“ obdavčenjem. Da bi bilo mogoče nacionalni davčni ukrep opredeliti kot „selektiven“, je tako najprej treba predhodno ugotoviti in preučiti skupni ali „običajni“ davčni sistem, ki se uporablja v zadevni državi članici. Glede na ta skupni ali „običajni“ davčni sistem je treba nato presoditi in ugotoviti morebitno selektivnost prednosti, dodeljene z zadevnim davčnim ukrepom, pri čemer je treba dokazati, da ta ukrep odstopa od navedenega skupnega sistema, ker uvaja razlikovanja med subjekti, ki so glede na cilj, določen za davčni sistem te države članice, v primerljivem dejanskem in pravnem položaju. V tem okviru pa država članica, ki je uvedla razlikovanje med podjetji glede dajatev, nosi breme dokazovanja, da je to dejansko utemeljeno z naravo in sistematiko zadevnega sistema. (Glej točke 96, 97 in 117.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 123 do 130.)

Glej besedilo odločbe. (Glej točke od 155 do 165.)

Ker zadeva pomoči v obliki znižanj ali oprostitev okoljskih dajatev je iz točke 152 in nadaljnjih Smernic o državni pomoči za varstvo okolja razvidno, da te smernice določajo dve vrsti preizkusa združljivosti znižanj okoljskih dajatev z notranjim trgom, zlasti glede na to, ali so zadevne dajatve usklajene ali ne, in to, ali so upoštevane najnižje davčne stopnje Skupnosti. Glede, konkretno, pomoči v obliki znižanj okoljskih dajatev, ki ne spadajo med harmonizirane dajatve, je iz točk od 154 do 159 teh smernic razvidno, da se pri preizkusom združljivosti teh pomoči z notranjim trgom Komisija zanaša na podatke, ki jih zaradi presoje zadevnih davčnih ureditev zagotovijo države članice Unije, da bi analizirala predvsem potrebo po pomoči in njeno sorazmernost ter njen vpliv na ravni zadevnih gospodarskih sektorjev. Kadar Komisija glede na informacije s katerimi razpolaga presodi, da pomoč v obliki znižanj okoljskih dajatev ni združljiva z notranjim trgom, zadevna država članica nosi dokazno breme pri dokazovanju, da mora biti zadevna pomoč deležna izvzetja. Da bi dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji dejstev, ki bi upravičila razglasitev ničnosti zadevnega sklepa, morajo biti dokazi, ki jih predloži država članica, zadostni, da se presoja dejstev iz zadevnega sklepa ne zdi verjetna. (Glej točke 167 in od 178 do 180.)