SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

MELCHIORJA WATHELETA,

predstavljeni 29. novembra 2017 ( 1 )

Zadeva C‑518/16

„ZPT“ AD

proti

Narodno sabranie na Republika Bulgaria,

Varhoven administrativen sad,

Natsionalna agentsia za prihodite

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji, Bolgarija))

„Predhodno odločanje – Državne pomoči – Uredba (ES) št. 1998/2006 – Pomoči de minimis – Člen 1(1)(d) – Pomoč v obliki davčne olajšave – Naložba v proizvodnjo izvoznih proizvodov – Nacionalna zakonodaja, ki iz upravičenosti do davčne olajšave izključuje naložbo v proizvodnjo izvoznih proizvodov – Člen 35 PDEU“

I. Uvod

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je Sofiyski gradski sad (Bolgarija) (mestno sodišče v Sofiji, Bolgarija) v sodnem tajništvu Sodišča vložilo 4. oktobra 2016, se nanaša na razlago člena 35 PDEU in člena 1(1)(d) Uredbe Komisije (ES) št. 1998/2006 z dne 15. decembra 2006 o uporabi členov 87 ( 2 ) in 88 ( 3 ) Pogodbe pri pomoči de minimis (v nadaljevanju: Uredba št. 1998/2006) ( 4 ) ter na veljavnost zadnjenavedene določbe ob upoštevanju člena 35 PDEU.

2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med delniško družbo „ZPT“ AD (v nadaljevanju: tožeča stranka) ter Narodno sabranie na Republika Balgaria (narodna skupščina Republike Bolgarije), Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija) in Natsionalna agentsia za prihodite (državna agencija za prihodke, Bolgarija) (v nadaljevanju: skupaj: tožene stranke) v zvezi z odločbo o odmeri davka, ki je bila na tožečo stranko naslovljena za davčno leto 2008.

3. Tožeča stranka je predložitvenemu sodišču s tožbo predlagala, naj toženim strankam kot solidarnim dolžnikom naloži plačilo odškodnine za premoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpela in ki naj bi izhajala iz kršitev prava Unije s strani toženih strank, zlasti določb Uredbe št. 1998/2006.

4. V skladu z zahtevo Sodišča se bom v teh sklepnih predlogih osredotočil na vprašanje predložitvenega sodišča ( 5 ) o veljavnosti člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 ob upoštevanju člena 35 PDEU.

II. Pravni okvir

A. Pravo Unije

5. Člen 34 PDEU določa: „Med državami članicami so prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom.“

6. Člen 35 PDEU določa: „Količinske omejitve pri izvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom so med državami članicami prepovedani.“

7. Člen 36 PDEU določa: „Določbe členov 34 in 35 ne izključujejo prepovedi ali omejitev pri uvozu, izvozu ali blagu v tranzitu, če so utemeljene z javno moralo, javnim redom ali javno varnostjo, varovanjem zdravja in življenja ljudi, živali ali rastlin, varstvom nacionalnih bogastev z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo ali z varstvom industrijske in poslovne lastnine. Vendar te prepovedi ali omejitve ne smejo biti sredstvo za samovoljno diskriminacijo ali prikrito omejevanje trgovine med državami članicami.“

8. Člen 2(1) Uredbe Sveta (ES) št. 994/98 z dne 7. maja 1998 o uporabi členov [107 in 108 PDEU] za določene vrste horizontalne državne pomoči, ( 6 ) naslovljen „De minimis“, določa: „Komisija lahko z uredbo, sprejeto v skladu s postopkom iz člena 8 te uredbe, sklene, da ob upoštevanju razvoja in delovanja skupnega trga nekatere pomoči ne izpolnjujejo vseh meril iz člena [107(1) PDEU] in so zato izvzete iz postopka uradne priglasitve iz člena [108(3) PDEU], če pomoč, dodeljena istemu podjetju v določenem časovnem obdobju, ne presega določnega zneska.“

9. V uvodni izjavi 1 Uredbe št. 1998/2006 je navedeno: „Uredba (ES) št 994/98 pooblašča Komisijo, da z uredbo določi prag, pod katerim se šteje, da ukrepi pomoči ne izpolnjujejo vseh pogojev iz člena [107(1) PDEU] in zato niso zavezani postopku uradne priglasitve iz člena [108(3) PDEU].“

10. V uvodni izjavi 6 Uredbe št. 1998/2006 je navedeno: „Ta uredba se ne sme uporabljati za izvozno pomoč de minimis ali pomoč de minimis, ki daje prednost domačim proizvodom pred uvoženimi. Zlasti se ne sme uporabljati za pomoč za financiranje vzpostavitve in delovanja distribucijske mreže v ostalih državah. Pomoč za stroške, povezane s sodelovanjem na sejmih, raziskave ali svetovalne storitve, potrebne za uvajanje novega ali obstoječega proizvoda na novem tržišču, ponavadi ne predstavlja izvozne pomoči.“

11. V uvodni izjavi 8 Uredbe št. 1998/2006 je navedeno: „Izkušnje Komisije so pokazale, da pomoč, ki ne presega zgornje meje 200000 EUR v katerem koli obdobju treh let, ne vpliva na trgovino med državami članicami in/ali ne izkrivlja ali ne grozi, da bo izkrivila konkurenco, in zato ne sodi v člen [107(1) PDEU].“

12. Člen 1 Uredbe št. 1998/2006, naslovljen „Področje uporabe“, določa: „Ta uredba velja za pomoči, dodeljene podjetjem v vseh sektorjih, razen za: […] (d) pomoči za z izvozom povezane dejavnosti v tretje države ali države članice, kot je pomoč, neposredno povezana z izvoženimi količinami, z ustanovitvijo in delovanjem distribucijske mreže ali drugimi tekočimi izdatki, povezanimi z izvozno dejavnostjo; (e) pomoči, pogojene s prednostjo rabe domačega blaga pred rabo uvoženega blaga; […]“

13. Člen 2 Uredbe št. 1998/2006, naslovljen „Pomoč de minimis“, določa: „1. Za ukrepe pomoči se šteje, da ne izpolnjujejo vseh meril člena [107(1) PDEU] in so zato izvzeti iz zahteve glede priglasitve iz člena [108(3) PDEU], če izpolnjujejo pogoje, določene v odstavkih 2 do 5 tega člena. 2. Skupna pomoč de minimis, dodeljena kateremu koli podjetju, ne sme presegati 200000 EUR v katerem koli obdobju treh proračunskih let. […] Ti zgornji meji se uporabljata ne glede na obliko pomoči de minimis ali zastavljeni cilj […]“

14. V uvodni izjavi 4 Uredbe št. 69/2001 je bilo navedeno, da „[v] skladu s Sporazumom svetovne trgovinske organizacije (STO) o subvencijah in izravnalnih ukrepih ta uredba ne izvzema izvozne pomoči ali pomoči, ki daje prednost domačim pred uvoženimi proizvodi.“

B. Konvencijsko pravo

15. Člen 3(1)(a) Sporazuma o subvencijah in izravnalnih ukrepih, ki je priložen Sporazumu o ustanovitvi STO, določa, da „[…] bodo prepovedane: (a) subvencije, ki so po zakonu ali dejansko bodisi same po sebi bodisi kot eden izmed drugih pogojev pogojene z opravljanjem izvoza […]“.

16. V Prilogi I k Sporazumu o subvencijah in izravnalnih ukrepih, ki je priložen Sporazumu o ustanovitvi STO, je ponazoritveni seznam izvoznih subvencij.

C. Bolgarsko pravo

17. Zakon o davku od dohodkov pravnih oseb ( 7 ) (v nadaljevanju: davčni zakon) v različici, ki velja od 1. januarja 2007, določa: „Člen 182 […] 2. […] Davčna olajšava v obliki pomoči de minimis ne velja za: […] 7. naložbo v sredstva, ki se uporabljajo za dejavnosti, povezane z izvozom v tretje države ali države članice. […] Člen 184 […] Davčnim zavezancem se v celoti odpiše davek od dohodkov pravnih oseb na obdavčljivi dobiček iz proizvodne dejavnosti vključno s podizvajalsko proizvodnjo, če sta izpolnjena naslednja pogoja: 1. davčni zavezanec proizvodno dejavnost opravlja le v občinah, v katerih je bila stopnja brezposelnosti v letu pred tekočim letom najmanj 35 % višja od povprečne nacionalne stopnje brezposelnosti v istem obdobju; 2. […] so izpolnjeni so pogoji iz: (a) člena 188 [davčnega zakona] v primeru pomoči de minimis. […] Člen 188 […] 1. […] Davčna olajšava pomeni pomoč de minimis, če znesek pomoči de minimis, ki jih je prejel davčni zavezanec v zadnjih treh letih vključno s tekočim letom, in sicer ne glede na obliko in izvor, ne presega protivrednosti [v bolgarskih levih (BGN)] 200.000 EUR […] 2. Sredstva, ki ustrezajo odpisu davka iz člena 184, je treba v skladu z računovodskimi predpisi vložiti v opredmetena in neopredmetena osnovna sredstva v štirih letih od začetka leta, za katero se odpiše davek. […]“

III. Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

18. Glavna dejavnost tožeče stranke, ki je družba, registrirana v Republiki Bolgariji, je proizvodnja cevi, votlih profilov in fitingov zanje iz jekla. Ukvarja se s tremi proizvodnimi dejavnostmi, ki se samostojno in s tehnološkega vidika ločeno izvajajo v proizvodnih obratih, in sicer s proizvodnjo profilnih in okroglih cevi, proizvodnjo hladno oblikovanih in pregibanih profilov ter jeklene varovalne opreme za ceste (varovalne ograje), vročim cinkanjem in galvanskim oziroma hladnim cinkanjem posameznih delov.

19. Tožeča stranka je v davčni napovedi za leto 2008 navedla, da želi uveljavljati odpis davka od dohodkov pravnih oseb, ki je določen v členu 184 davčnega zakona, in sicer v znesku 140.677, 51 BGN (približno 72.000,00 EUR).

20. Ta odpis davka je bil z odločbo o odmeri davka z dne 5. marca 2010 zavrnjen, ker tožeča stranka ni izpolnjevala zahteve iz člena 182(2), točka 7, davčnega zakona, saj je v obdobju do leta 2012 vlagala v svoje proizvodne obrate, v katerih so se izdelovali proizvodi za izvoz.

21. Po navedbah predložitvenega sodišča „je davčni organ menil, da je člen 182(2), točka 7, [davčnega zakona] jasen in da [tožeča stranka] v nobenem primeru ne bi mogla uveljavljati delnega odpisa davka od dohodkov pravnih oseb. Davčna olajšava se prizna za proizvodno dejavnost vključno s podizvajalsko proizvodnjo, omejujoči pogoj pa je povezan z naknadno prodajo proizvedenih proizvodov in varstvom konkurence v Uniji. Ker naj bi [tožeča stranka] v letu 2008 proizvedla proizvode, ki so se prodajali v Bolgariji, državah članicah Unije in tretjih državah, naj bi bila upoštevna omejitev iz člena 182(2), točka 7, [davčnega zakona] in zato za leto 2008 ne more zahtevati odpisa davka. Davčni organ je za leto 2008 ugotovil, da znesek dolgovanega davka od dohodkov pravnih oseb znaša 140.677,51 BGN [približno 72.000,00 EUR], znesek dolgovanih obresti pa 21.454,22 BGN [približno 11.000,00 EUR].“

22. Tožeča stranka je 21. maja 2010 pri Administrativen sad – grad Burgas (upravno sodišče v Burgasu, Bolgarija) vložila tožbo zoper odločbo upravnega organa.

23. Administrativen sad – grad Burgas (upravno sodišče v Burgasu, Bolgarija) je z odločbo z dne 12. januarja 2011 razveljavilo odločbo o odmeri davka, pri čemer je menilo, da zavrnitev odpisa davka ni bila upravičena, saj samostojna dejavnost hladnega cinkanja posameznih delov, v kateri je tožeča stranka po lastnih navedbah želela opraviti zahtevane naložbe, ni bila povezana z izvozom, in da se ni iztekel štiriletni rok, v katerem lahko vloži zneske, ki ustrezajo odpisu davka.

24. Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija) je s sodbo z dne 27. decembra 2011, ki je bila izdana v pritožbenem postopku in je pravnomočna, razveljavilo sodbo Administrativen sad – grad Burgas (upravno sodišče v Burgasu, Bolgarija) in zavrnilo tožbo tožeče stranke zoper odločbo o odmeri davka. Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče), ki je ugotovilo, da je bila izvedena naložba v obrat „vroče cinkanje“, iz katerega so se izvažali proizvodi, je menilo, da ni bil izpolnjen pogoj iz člena 182(2), točka 7, davčnega zakona v zvezi z naložbo v sredstva, ki niso povezana z izvozom v tretje države ali države članice, in da je treba odpis davka v teh okoliščinah analizirati kot državno pomoč, zaradi katere se izkrivlja konkurenca na skupnem trgu Unije.

25. Tožeča stranka je Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji) predlagala, naj solidarno sankcionira tožene stranke zaradi domnevnih kršitev prava Unije, ki naj bi jih storile, zlasti kršitve Uredbe št. 1998/2006. Trdi, da je upravičena do odškodnine v obsegu nepriznanega odpisa davka skupaj z obrestmi.

26. V teh okoliščinah je Sofijski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. Ali določbe za izvajanje prava Unije, kot so določbe Uredbe št. 1998/2006, učinkujejo in veljajo neposredno, in če je tako, ali je določba nacionalnega zakonodajalca, s katero se področje uporabe določbe Unije zoži ali omeji, v nasprotju s tema načeloma? 2. Ali je državna pomoč v obliki davčne olajšave, ki se vloži v sredstva, ki se uporabljajo za proizvodnjo proizvodov, ki se deloma izvozijo v tretje države ali države članice, združljiva s konkurenco na skupnem trgu? 3. Ali je proizvodnja izvoznih proizvodov z uporabo sredstev, ki so bila nabavljena s finančnimi sredstvi iz državne pomoči, dejavnost, ki je v smislu člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 neposredno povezana z izvoženimi količinami? Če je odgovor nikalen, ali lahko države članice v nacionalnem pravu določijo dodatne omejitve za izvoznike proizvodov, ki so bili proizvedeni s sredstvi, ki izhajajo iz vlaganja davčne olajšave? Če je odgovor pritrdilen, kakšno je razmerje med to določbo in členom 35 PDEU o prepovedi količinskih omejitev pri izvozu in vseh ukrepov z enakim učinkom med državami članicami ter ali gre za diskriminacijo in kršitev prostega pretoka blaga? 4. Ali člen 1 Uredbe št. 1998/2006 nasprotuje temu, da se pravni osebi zavrne pravica do finančne pomoči de minimis, ki izhaja iz prava Unije, preden se je iztekel rok štirih let, določen v nacionalnem zakonu, v katerem je treba izvesti naložbo, le zato, ker je v tem obdobju finančna sredstva vložila tudi v druge samostojne strukture svojega podjetja, ki svoje proizvode izvažajo?“

IV. Postopek pred Sodiščem

27. Pisna stališča so predložile tožeča stranka, vse tožene stranke, bolgarska, grška in italijanska vlada ter Komisija.

28. Sodišče je zaradi dvoumnosti tretjega stavka tretjega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, sprejelo dve pobudi.

29. Najprej je predložitvenemu sodišču postavilo to vprašanje: „Ali lahko predložitveno sodišče natančno navede pravno pravilo, na katero se sklicuje v tretjem stavku tretjega vprašanja, ko Sodišče sprašuje o razmerju med ‚tem pravnim pravilom‘ in členom 35 PDEU? Ali predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 35 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu pravnemu pravilu, kot je določeno v členu 182(2), točka 7, [davčnega] zakona, ali pa Sodišče sprašuje o veljavnosti člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 […] ob upoštevanju člena 35 PDEU?“

30. Predložitveno sodišče je v odgovoru z dne 7. julija 2017 navedlo: „Namen vprašanja je izvedeti, ali lahko države članice v nacionalni zakonodaji določijo pravila, ki vsebujejo dodatne omejitve za izvoznike proizvodov, proizvedenih s sredstvi, ki izhajajo iz naložbe davčne olajšave. V prvem primeru, v katerem proizvodnja izvoznih proizvodov ni dejavnost, ki je v smislu Uredbe št. 1998/2006 neposredno povezana z izvoženimi količinami, se postavlja vprašanje, ali se v nacionalnih zakonodajah lahko določijo omejitve v podobnih primerih, kot so navedeni v členu 182(2), točka 7, [davčnega zakona]. Vendar se, če je odgovor pritrdilen, torej da je proizvodnja izvoznih proizvodov z uporabo sredstev, ki so bila nabavljena s finančnimi sredstvi iz državne pomoči, dejavnost, ki je v smislu Uredbe št. 1998/2006 neposredno povezana z izvoženimi količinami, postavlja vprašanje, kakšno je razmerje med omejitvijo iz člena 1[(1)](d) Uredbe [št. 1998/2006] na eni strani ter prepovedjo količinskih omejitev pri izvozu med državami članicami in drugih ukrepov z enakim učinkom na drugi strani.“

31. Sodišče je nato stranke in zainteresirane subjekte v smislu člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije na podlagi člena 61(1) Poslovnika 13. septembra 2017 pozvalo, naj na obravnavi, ki je potekala 18. oktobra 2017, odgovorijo na to vprašanje: „Ali je člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 […] v nasprotju s členom 35 PDEU?“

32. Tožeča stranka, Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče), bolgarska vlada in Komisija so na obravnavi 18. oktobra 2017 predstavili ustna stališča.

V. Analiza

A. Uvodne ugotovitve

33. V zvezi z vprašanjem iz tretjega stavka tretjega vprašanja, ki ga je predložitveno sodišče postavilo o skladnosti člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 s členom 35 PDEU, ( 8 ) je treba spomniti, da prepoved količinskih omejitev in ukrepov z enakim učinkom, ki je določena v členih 34 in 35 PDEU, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ne velja samo za nacionalne ukrepe, temveč tudi za ukrepe, ki jih sprejmejo institucije Unije. ( 9 )

34. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da določbe o prostem pretoku blaga in določbe o pomočeh uresničujejo skupni cilj, ki je zagotoviti prosti pretok blaga med državami članicami v običajnih konkurenčnih pogojih, ( 10 ) pri čemer s členoma 107 in 108 PDEU ter Uredbo št. 1998/2006 nikakor ni mogoče onemogočiti pravil PDEU v zvezi s prostim pretokom blaga ( 11 ).

35. Zato menim, da PDEU med pravili o prepovedi količinskih omejitev ( 12 ) in pravili o državnih pomočeh ( 13 )ne vzpostavlja hierarhije. Iz tega sledi, da mora državna ureditev ali ureditev, so jo sprejele institucije Unije, spoštovati tako pravila PDEU o prepovedi količinskih omejitev kot pravila o državnih pomočeh. ( 14 )

36. Očitno je, da v členu 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 niso neposredno določene količinske omejitve pri izvozu. Preučiti je torej treba, ali so s to določbo predpisani ukrepi, ki imajo enak učinek kot te omejitve.

37. Pogoji, ki jih nalaga sodna praksa Sodišča v zvezi s členom 35 PDEU, ustrezajo pogojem, ki jih nalaga člen 34 PDEU. Zato je treba vsako nacionalno ureditev ali ureditev, ki so jo sprejele institucije Unije, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirala trgovino v Uniji, šteti za ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve v smislu člena 34 ( 15 ) in 35 PDEU.

38. Sodišče je namreč v sodbi z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, točke 36, 40 in 43), presodilo, da nacionalni ukrep, ki velja za vse gospodarske subjekte, ki poslujejo na nacionalnem ozemlju, in ki ima lahko večji vpliv na izvoz tržnih proizvodov države članice izvoza kot na trženje proizvodov na nacionalnem trgu te države članice, spada pod prepoved iz člena 35 PDEU.

39. Opozoriti je treba, da Sodišče v sodbi z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), ni navedlo svoje sodbe z dne 8. novembra 1979, Groenveld (15/79, EU:C:1979:253) (v nadaljevanju: sodna praksa Groenveld), v kateri je menilo, da se člen 35 PDEU „nanaša na nacionalne ukrepe, katerih namen ali učinek je zlasti omejevanje izvoznih tokov in s tem ustvarjanje razlik v obravnavanju notranje trgovine v državi članici in njenih izvoznih trgovinskih tokov, tako da se nacionalni proizvodnji ali notranjemu trgu zadevne države v škodo proizvodnje ali trgovine iz drugih držav članic zagotovijo posebne ugodnosti.“ ( 16 )

40. Po mojem mnenju ( 17 ) je Sodišče v sodbi z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), opustilo bolj omejujoče in strožje pogoje iz sodne prakse Groenveld, ki temeljijo zlasti na obstoju različnega obravnavanja ali diskriminaciji med notranjo trgovino v državi članici in njeno izvozno trgovino, in jih je nadomestilo s „prožnejšimi“ ( 18 ) pogoji, ki temeljijo na obstoju omejitve ali ovire za trgovino med državami članicami. ( 19 )

41. V zvezi s tem je treba spomniti, da je po mnenju Sodišča s tem členom prepovedano vsako oviranje ene od temeljnih svoboščin iz PDEU, tudi če je manjšega pomena. ( 20 ) Iz tega izhaja, da v nasprotju s pravili za državne pomoči v skladu z Uredbo št. 1998/2006 ( 21 ) ne obstaja prag, pod katerim se za državno ureditev ali ureditev, ki so jo sprejele institucije Unije, šteje, da ne izpolnjuje meril iz členov 34 in 35 PDEU. Nasprotno pa za državno ureditev ali ureditev, ki so jo sprejele institucije Unije, ni mogoče šteti, da lahko ovira trgovino med državami članicami, če so omejevalni učinki te ureditve preveč negotovi ali posredni. ( 22 )

B. Uporaba ratione loci člena 35 PDEU

42. Opozoriti je treba, da se člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 nanaša na izvoz v tretje države ali države članice. Člen 35 PDEU, ki prepoveduje količinske omejitve pri izvozu in ukrepe z enakim učinkom, pa se uporablja le za pretok blaga med državami članicami. ( 23 ) Iz tega sledi, da trgovina s tretjimi državami načeloma ne spada na področje uporabe ratione loci člena 35 PDEU. Zato bom analizo v teh sklepnih predlogih omejil na notranji del člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006, torej na trgovino med državami članicami.

C. Obstoj omejitve, ki spada pod člen 35 PDEU, v členu 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006

43. V skladu s členom 2 Uredbe št. 1998/2006 in ob upoštevanju uvodne izjave 8 pomoč, ki ne presega zgornje meje 200.000 EUR v katerem koli obdobju treh let, ne vpliva na trgovino med državami članicami in ne izkrivlja ali ne grozi, da bo izkrivila konkurenco, tako da so taki ukrepi izključeni iz pojma državne pomoči. ( 24 ) To pomeni, da so izvzeti iz postopka priglasitve, ki je določen v členu 108(3) PDEU. ( 25 )

44. Sodišče je v sodbi z dne 7. marca 2002, Italija/Komisija (C‑310/99, EU:C:2002:143, točka 94), potrdilo, da „pravilo de minimis ustreza zahtevam upravne poenostavitve tako za države članice kot za službe Komisije, ki ji mora biti omogočeno, da osredotoči svoja sredstva na resnično pomembne primere na ravni Skupnosti“. ( 26 )

45. Vendar je v skladu s členom 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 pomoč, ki je neposredno povezana z izvoženimi količinami, z ustanovitvijo in delovanjem distribucijske mreže ali drugimi tekočimi izdatki, povezanimi z izvozno dejavnostjo, izključena s področja uporabe Uredbe št. 1998/2006 in torej iz upravičenosti do izvzetja de minimis. ( 27 )

46. Iz tega izhaja, da se za te pomoči, tudi če so nižje od praga, določenega s členom 2 Uredbe št. 1998/2006, ne šteje, da ne izpolnjujejo vseh meril iz člena 107(1) PDEU, zato se zanje ne uporablja izvzetje de minimis iz Uredbe št. 1998/2006 in jih je treba v skladu s postopkom iz člena 108(3) PDEU priglasiti Komisiji.

47. Ob upoštevanju navedenega menim, da člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 vpliva bolj na izvoz tržnih proizvodov države članice izvoza kot na trženje proizvodov na nacionalnem trgu navedene države članice. ( 28 ) Čeprav se člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 res nanaša le na nekatere državne pomoči, povezane z izvozom, menim, da učinkov take določbe ni mogoče šteti za negotove in posredne, saj izključuje uporabo izvzetja de minimis za zadevne pomoči. S to določbo se torej diskriminira med gospodarskimi dejavnostmi glede na to, ali so namenjene izvozu ali ne. ( 29 )

D. Obstoj utemeljitve

48. Vendar člena 34 in 35 PDEU ne izključujeta diskriminacije ali omejitev, upravičenih z enim od razlogov v splošnem interesu, navedenih v členu 36 PDEU, ali nujnimi zahtevami. ( 30 )

49. V skladu z ustaljeno sodno prakso je nacionalna ureditev ali ureditev, ki jo sprejmejo institucije Unije, ki omejuje izvajanje zagotovljenih temeljnih svoboščin, dopustna samo pod pogojem, da sledi cilju splošnega interesa, ( 31 ) da je z njo mogoče zagotoviti njegovo uresničitev in da ne presega tega, kar je potrebno za izpolnitev tega cilja. ( 32 )

50. Menim, da je člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 de jure diskriminatoren, saj se nanaša posebej na nekatere izvoze. Zato je treba to diskriminatorno obravnavanje izvozov utemeljiti z enim od razlogov v splošnem interesu iz člena 36 PDEU, ( 33 ) in sicer z razlogi v zvezi z javno moralo, javnim redom ali javno varnostjo, varovanjem zdravja in življenja ljudi, živali ali rastlin, varstvom nacionalnih bogastev z umetniško, zgodovinsko ali arheološko vrednostjo ali z varstvom industrijske in poslovne lastnine.

51. Po mnenju Komisije „[i]zključitev pomoči za izvoz s področja uporabe Uredbe [1998/2006] izhaja, prvič, iz zavez, ki jih je Unija sprejela do [STO], in, drugič, iz dejstva, da pomoči za izvoz, ki pomagajo pri prodiranju na trg za namene prodaje, očitno vplivajo na trgovino med državami članicami. ( 34 ) Iz tega sledi, da se logika Uredbe (v skladu s katero je mogoče šteti, da merila za obstoj državne pomoči niso bila izpolnjena) ne uporablja.“ ( 35 )

52. Glede prvega cilja člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006, ki ga navaja Komisija, in sicer izključitve pomoči za izvoz v tretje države iz izvzetja de minimis, da bi se spoštovale zaveze Unije do STO, menim, da v obravnavani zadevi ni upošteven, saj se člen 35 PDEU za te izvoze ratione loci ne uporablja. ( 36 ) Zato te izključitve pomoči za izvoz v tretje države, ki je določena s členom 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006, na podlagi člena 35 PDEU ni mogoče grajati.

53. Glede drugega cilja člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006, ki ga navaja Komisija, ( 37 ) menim, da tudi če bi ta bil morebiti legitimen, pa ni zajet z nobenim od razlogov v splošnem interesu, ki so navedeni v členu 36 PDEU. Zato s tem ciljem ni mogoče utemeljiti diskriminacije, ki je prepovedana s členom 35 PDEU. Poleg tega ne vidim, kako bi bilo s katerim od teh razlogov mogoče utemeljiti tako različno obravnavanje.

54. Ob upoštevanju navedenega menim, da člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006, ki vpliva bolj na izvoz tržnih proizvodov države članice izvoza kot na trženje proizvodov na nacionalnem trgu navedene države članice, ni utemeljen z nobenim razlogom v splošnem interesu, ki so navedeni v členu 36 PDEU.

55. Zato je treba na tretji stavek tretjega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovoriti, da je člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 neveljaven, saj znotraj ureditve de minimis določa različno obravnavanje med povsem nacionalnimi gospodarskimi dejavnostmi in tistimi, ki zadevajo izvoz v države članice.

VI. Predlog

56. Ob upoštevanju navedenega Sodišču predlagam, naj na tretji stavek tretjega vprašanja, ki ga je postavilo Sofiyski gradski sad (mestno sodišče v Sofiji, Bolgarija), odgovori: Člen 1(1)(d) Uredbe Komisije (ES) št. 1998/2006 z dne 15. decembra 2006 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe pri pomoči de minimis je neveljaven, saj znotraj ureditve de minimis določa različno obravnavanje med povsem nacionalnimi gospodarskimi dejavnostmi in tistimi, ki zadevajo izvoz v države članice.

( 1 ) Jezik izvirnika: francoščina.

( 2 ) Postal člen 107 PDEU.

( 3 ) Postal člen 108 PDEU.

( 4 ) UL 2006, L 379, str. 5. Uredba št. 1998/2006 se je v skladu z njenim členom 6 uporabljala od 1. januarja 2007 do 31. decembra 2013. Ta uredba je nadomestila Uredbo Komisije (ES) št. 69/2001 z dne 12. januarja 2001 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe ES pri de minimis pomoči (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 138). V zvezi s trenutno uporabo pravil PDEU za pomoči de minimis glej Uredbo Komisije (EU) št. 1407/2013 z dne 18. decembra 2013 o uporabi členov 107 in 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije pri pomoči de minimis (UL 2013, L 352, str. 1). Člen 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 je skoraj enak členu 1(1)(d) Uredbe št. 1407/2013.

( 5 ) Glej tretji stavek tretjega vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, in točko 26 teh sklepnih predlogov.

( 6 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 312. Pravna podlaga Uredbe št. 994/98 je člen 94 ES (ki je postal člen 109 PDEU). Sodišče je razsodilo, da „v skladu s členom 109 PDEU je Svet Evropske unije pooblaščen za sprejetje ustreznih uredb za uporabo členov 107 in 108 PDEU ter zlasti določitev pogojev, pod katerimi se uporablja člen 108(3) PDEU, in vrst pomoči, izvzetih iz tega postopka, določenega z zadnjenavedeno določbo“, glej sodbo z dne 21. julija 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, točka 33). Uredba št. 994/98 je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo Sveta (EU) 2015/1588 z dne 13. julija 2015 o uporabi členov 107 in 108 Pogodbe o delovanju Evropske unije za določene vrste horizontalne državne pomoči (UL 2015, L 248, str. 1). Člen 2(1) Uredbe št. 2015/1588 je skoraj enak členu 2(1) Uredbe št. 994/98.

( 7 ) DV št. 105 z dne 22. decembra 2006, kakor je bil spremenjen.

( 8 ) Sodišče je udeležence pozvalo, naj se na obravnavi 18. oktobra 2017 izrečejo o tem vprašanju, ki je predmet teh ciljno usmerjenih sklepnih predlogov. Iz različnih razlogov so se vsi izrekli v prid združljivosti člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006 s členom 35 PDEU.

( 9 ) Sodbi z dne 11. junija 2015, Pfeifer & Langen (C‑51/14, EU:C:2015:380, točka 37 in navedena sodna praksa), in z dne 22. junija 2017, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, točka 45).

( 10 ) Sodba z dne 5. junija 1986, Komisija/Italija (103/84, EU:C:1986:229, točka 19).

( 11 ) Glej po analogiji sodbo z dne 5. junija 1986, Komisija/Italija (103/84, EU:C:1986:229, točka 19); sodbo z dne 20. marca 1990, Du Pont de Nemours Italiana (C‑21/88, EU:C:1990:121, točke od 19 do 22), in sodbo z dne 23. aprila 2002, Nygård (C‑234/99, EU:C:2002:244, točka 57).

( 12 ) Glej zlasti člene od 34 do 36 PDEU.

( 13 ) Glej zlasti člena 107 in 108 PDEU.

( 14 ) Po analogiji glej sodbo z dne 15. junija 1993, Matra/Komisija (C‑225/91, EU:C:1993:239, točki 41 in 42), v kateri je Sodišče razsodilo, da „čeprav postopek iz členov [107 in 108 PDEU] Komisiji in pod nekaterimi pogoji Svetu dopušča polje proste presoje za presojo združljivosti sistema državnih pomoči z zahtevami skupnega trga, pa iz splošne sistematike Pogodbe izhaja, da ta postopek nikoli ne sme privesti do rezultata, ki bi bil v nasprotju s posebnimi določbami Pogodbe […]. Sodišče je še menilo, da so lahko oblike pomoči, ki bi bile v nasprotju s posebnimi določbami Pogodbe, razen členov [107 in 108 PDEU], tako neločljivo povezane z namenom pomoči, da jih ne bi bilo mogoče presojati ločeno […]. Ta obveznost Komisije, da spoštuje skladnost med členoma [107 in 108 PDEU] ter drugimi določbami Pogodbe, je še posebej nujna, če se te druge določbe nanašajo tudi na […] cilj neizkrivljene konkurence na skupnem trgu.“ Moj poudarek.

( 15 ) Glej sodbo z dne 21. septembra 2016, Etablissements Fr. Colruyt (C‑221/15, EU:C:2016:704, točka 33), ki se nanaša na člen 34 PDEU.

( 16 ) Sodba z dne 8. novembra 1979, Groenveld (15/79, EU:C:1979:253, točka 7).

( 17 ) Naj kljub temu opozorim, da Komisija v pisnih stališčih meni, da se člen 35 PDEU „uporablja za ukrepe, ki so diskriminatorni za nekatero blago“, pri čemer dodaja, da je to načelo določeno v sodni praksi Groenveld.

( 18 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2010:531, točka 49).

( 19 ) Sodišče je v sodbi z dne 3. marca 2011, Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, točka 27), razsodilo, da je ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri izvozu vsak ukrep, ki utegne neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirati trgovino v Skupnosti. Vendar je treba opozoriti, da so bile proizvod, ki se je obravnaval v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 3. marca 2011, Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2011:110, točka 27), rozine, ki so bile del skupne ureditve trgov, kot je določena v členu 40 PDEU. V sklepnih predlogih v tej zadevi (C‑161/09, EU:C:2010:531, točka 49) je generalni pravobranilec P. Mengozzi menil, da „kadar se v zadevi obravnava skupna ureditev trga, Sodišče prožneje dojema pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za obstoj ukrepa z enakim učinkom kot količinska omejitev pri izvozu. V takem primeru se ne zahteva več diskriminatornost ukrepa.“ Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Kakavetsos-Fragkopoulos (C‑161/09, EU:C:2010:531, točka 49). Menim, da na podlagi sodbe z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464), v zvezi z uporabo člena 35 PDEU, ni razlike med proizvodi, ki so del skupne ureditve trgov, kot je določena v členu 40 PDEU, in drugimi proizvodi.

( 20 ) Sodba z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, točka 37).

( 21 ) Glej uvodno izjavo 1 Uredbe št. 1998/2006.

( 22 ) Sodba z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, točka 45).

( 23 ) Glej po analogiji sodbi z dne 15. junija 1976, EMI Records (51/75, EU:C:1976:85, točki 10 in 11), in z dne 9. februarja 1982, Polydor in RSO Records (270/80, EU:C:1982:43, točka 18).

( 24 ) Sodbi z dne 27. junija 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania (C‑74/16, EU:C:2017:496, točka 82), in z dne 8. maja 2013, Libert in drugi (C‑197/11 in C‑203/11, EU:C:2013:288, točka 81). V zvezi s pravili konkurence je Sodišče v sodbi z dne 23. novembra 2006, Asnef-Equifax in Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, točka 50), razsodilo da „sporazum v skladu s členom [101 PDEU] ne bo prepovedan, če je njegov vpliv na trg neznaten“.

( 25 ) Sodišče je razsodilo, da je obveznost držav članic, da predhodno priglasijo vsak ukrep, s katerim se podeli ali spremeni nova pomoč, eden od temeljnih elementov nadzornega sistema na področju državnih pomoči. Glej sodbo z dne 21. julija 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, točka 36). Ker pomenijo Uredba št. 1998/2006 in v njej določeni pogoj omilitev splošnega pravila o obveznosti priglasitve državnih pomoči iz člena 108(3) PDEU, jih je treba razlagati ozko. Glej po analogiji sodbo z dne 21. julija 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, točka 37). Poleg tega mora sistem pomoči za upravičenost do zadevnega izvzetja izpolnjevati vse pogoje iz te uredbe. Glej po analogiji sodbo z dne 21. julija 2016, Dilly’s Wellnesshotel (C‑493/14, EU:C:2016:577, točke od 45 do 52).

( 26 ) Glej tudi sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 20. septembra 2011, Regione autonoma della Sardegna in drugi/Komisija (T‑394/08, T‑408/08, T‑453/08 in T‑454/08, EU:T:2011:493, točka 304).

( 27 ) Naj opozorim, da se zavrnitev upravičenosti do izvzetja ne nanaša na vse izvozne dejavnosti. Komisija v pisnih stališčih namreč navaja, da „gre za pomoč, ki je neposredno povezana z izvoženimi količinami, kot je opredeljena v členu 1[(1)(d)] uredbe de minimis, kadar država ukrepe dodeli v obliki programov, katerih namen je pomagati podjetjem pri osvajanju tujih trgov, da bi tam prodajala svoje proizvode. Pomoč je pogojena z izvoženimi količinami, podjetje pa z njo podpira svojo izvozno strategijo. Pomoč tako privede do postopnega povečanja proizvodnje, ki jo je mogoče izvoziti, vlada pa jo dodeli prav v ta namen.“ Dodaja, da „proizvodnja izvoznih proizvodov, pri kateri se uporabijo sredstva, pridobljena z državno pomočjo, ni dejavnost, ki je neposredno povezana z izvoženimi količinami v smislu člena 1(1)(d) uredbe de minimis“. V zvezi s tem grška vlada ugotavlja, da „zgolj dejstvo, da se pomoč dodeli izvoznemu podjetju, ne zadošča za opredelitev te pomoči kot pomoči za izvoz“. Naj pripomnim, da te majhne razlike niso povsem v skladu s ciljem poenostavitve pravila de minimis.

( 28 ) Glej točko 50 teh sklepnih predlogov.

( 29 ) Res ne vidim razloga, da bi se izvzetje de minimis iz člena 2 Uredbe št. 1998/2006 priznalo za vzpostavitev in financiranje delovanja distribucijske mreže na nacionalni ravni, zavrnilo pa bi se za vzpostavitev take mreže za izvoz.

( 30 ) Glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 2017, E.ON Biofor Sverige (C‑549/15, EU:C:2017:490, točka 46).

( 31 ) Na katerega se nanaša člen 36 PDEU ali nujne zahteve.

( 32 ) Sodba z dne 21. junija 2016, New Valmar (C‑15/15, EU:C:2016:464, točka 48).

( 33 ) Samo omejitve, ki se uporabljajo brez razlikovanja, je namreč mogoče upravičiti z enim od razlogov v splošnem interesu iz člena 36 PDEU in z nujnimi zahtevami. Glej a contrario sodbo z dne 26. aprila 2012, van Putten (od C‑578/10 do C‑580/10, EU:C:2012:246, točka 44), v kateri je Sodišče navedlo, da je različno obravnavanje mogoče utemeljiti z nujno zahtevo.

( 34 ) Glej opombo 27 k tem sklepnim predlogom.

( 35 ) Naj poudarim, da lahko tudi pomoč za vzpostavitev povsem nacionalne distribucijske mreže vpliva na trgovino med državami članicami, med drugim tako, da oteži dostop tujih podjetij na ta nacionalni trg. Poleg tega, kako je mogoče pričakovati, da izvozne dejavnosti, na katere se ne nanaša izključitev iz člena 1(1)(d) Uredbe št. 1998/2006, ne vplivajo na meddržavno trgovino? Nazadnje, ne smemo pozabiti, da se s pravilom de minimis dejansko dovoljujejo ukrepi, ki bi izpolnjevali vse pogoje za njihovo opredelitev kot državna pomoč, vključno z vplivom na meddržavno pomoč, če bi presegali zneske, ki jih določa.

( 36 ) Glej točko 42 teh sklepnih predlogov.

( 37 ) Glej točko 51 teh sklepnih predlogov.