(Glej točke od 40 do 42 in 45.)

Načelo sorazmernosti državam članicam nalaga sprejetje ukrepov, ki so primerni za uresničitev zastavljenih ciljev in ne presegajo tistega, kar je nujno za njihovo uresničitev (glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16 , EU:C:2018:257 , točka 68 in navedena sodna praksa). To načelo, ki je zagotovljeno tudi s členom 49(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ki določa, da kazen ne sme biti nesorazmerna s kaznivim dejanjem, v skladu s členom 51(1) Listine velja za države članice, ko izvajajo pravo Unije. Tako mora strogost sankcije ustrezati teži zadevne kršitve, pri čemer taka zahteva izvira tako iz člena 52(1) Listine kot tudi iz načela sorazmernosti kazni, določenega v členu 49(3) te Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2018, Garlsson Real Estate in drugi, C‑537/16 , EU:C:2018:193 , točka 56 ). Iz tega sledi, da načelo sorazmernosti zahteva, da naložena sankcija ustreza teži kršitve in, po drugi strani, da je treba pri opredelitvi sankcije in določitvi zneska globe upoštevati posamezne okoliščine zadeve.

Za zahtevo po sorazmernosti, določeno v členu 9a Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 1999/62/ES z dne 17. junija 1999 o cestnih pristojbinah za uporabo določene infrastrukture za težka tovorna vozila, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2011/76/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. septembra 2011, ni mogoče šteti, da ima neposredni učinek. Nacionalno sodišče mora v skladu s svojo obveznostjo, da sprejme vse ustrezne splošne ali posebne ukrepe za zagotovitev izpolnjevanja te določbe, nacionalno zakonodajo razlagati v skladu s to določbo, ali če taka skladna razlaga ni mogoča, ne sme uporabiti nobene nacionalne določbe, če bi njena uporaba v okoliščinah obravnavane zadeve vodila do rezultata, ki je v nasprotju s pravom Unije.

Za izvedbo načela sorazmernosti v okviru Direktive 1999/62 so države članice zato zavezane sprejeti potrebne pravne akte v skladu s svojim notranjim pravom, saj člen 9a te direktive določa obveznost, ki po svoji naravi zahteva posredovanje teh držav članic, ki imajo pri prenosu te obveznosti široko polje proste presoje, z aktom. Pri tem je treba je poudariti, da navedena direktiva ne vsebuje podrobnejših pravil v zvezi z uvedbo teh nacionalnih sankcij in ne uvaja zlasti nobenega izrecnega merila za presojo njihove sorazmernosti (sodba z dne 22. marca 2017, Euro-Team in Spirál-Gép, C‑497/15 in C‑498/15, EU:C:2017:229, točka 38). Ker ta določba zahteva ukrepanje držav članic in jim daje široko polje proste presoje, tako člena 9a Direktive 1999/62 z vidika njegove vsebine ni mogoče šteti za brezpogojno in dovolj natančno določbo, kar izključuje njegov neposredni učinek.

Nasprotna razlaga bi v praksi privedla do odprave diskrecijske pravice, podeljene le nacionalnim zakonodajalcem, katerih naloga je oblikovanje ustreznega sistema sankcij v okviru, določenem v členu 9a Direktive 1999/62. Iz tega izhaja, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, zahteve po sorazmernosti sankcij iz člena 9a Direktive 1999/62 ni mogoče razlagati tako, da nacionalnemu sodišču nalaga, da prevzame vlogo nacionalnega zakonodajalca.

(Glej točke od 51 do 55, 62 in izrek.)