Sodišče prve stopnje: 29. junij 1994, Williams/Računsko sodišče, T‑146/94 R, točka 23; 10. september 1999, Elkaïm in Mazuel/Komisija, T‑173/99 R, točka 25; 16. november 2012, Akzo Nobel in drugi/Komisija, T‑345/12 R, točka 25 in navedena sodna praksa;

Sodišče: 25. marec 1999, Willeme/Komisija, C‑65/99 P(R), točka 62; 26. junij 2003, Belgija in Forum 187/Komisija, C‑182/03 R in C‑217/03 R, točka 142;

Z drugimi besedami, če bi bila na prvi pogled ugotovljena kršitev načela, po katerem kazenski postopek zadrži disciplinski postopek, njegovega varstva niti začasno ni mogoče odložiti do sprejetja stališča prvostopenjskega sodišča, ne da bi bila tožeči stranki storjena resna in nepopravljiva škoda, saj bi hipotetično lahko na izid kazenskega postopka močno vplivalo stališče upravnega organa o resničnosti dejanskega stanja v takem postopku.

Vendar dejanske in pravne trditve, ki jih je predložila tožeča stranka, vzbujajo dvome glede zakonitosti izpodbijanega sklepa, zlasti z vidika načela, da kazenski postopek zadrži disciplinski postopek. V teh okoliščinah sodnik za začasne odredbe ne more, ne da bi se tudi njemu očitala kršitev navedenega načela, zavrniti predloga za odlog izvršitve izpodbijanega sklepa na podlagi neobstoja nujnosti, pri čemer se ta predlog za odlog izvršitve prepleta prav z izvajanjem navedenega načela, vsaj dokler Splošno sodišče ne bo odločilo o tožbi v postopku v glavni stvari. Tako načelo izhaja iz temeljne pravice do poštenega sojenja, ki je varovana z določbami Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pa tudi določbami Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, na katero se Listina Evropske unije o temeljnih pravicah sklicuje v preambuli.

V obravnavani zadevi je treba opozoriti, zlasti ob upoštevanju razlogov, navedenih v podporo predlogom za razglasitev ničnosti, katerih namen je ugotoviti, da je institucija kršila načelo, po katerem kazenski postopek zadrži disciplinski postopek, in domnevo nedolžnosti, da je namen zaprošenega začasnega ukrepa za odlog izvršitve izpodbijanega sklepa o odstavitvi enak kot pri tožbi v glavni stvari, tako da postopek za odlog izvršitve ni postranski glede na postopek v glavni stvari, na katerega se nanaša, in posledično ni začasen, kar bi samo po sebi lahko upravičilo zavrnitev predloga za odlog.

Čeprav bi lahko uradnik, če izvršitev izpodbijanega sklepa o odstavitvi ne bi bila odložena, utrpel resno in nepopravljivo škodo, pa bi lahko odobritev navedenega odloga po drugi strani škodovala instituciji, ob upoštevanju nujnih posledic ponovne zaposlitve uradnika, katerega ravnanje naj bi bilo nezdružljivo z opravljanjem in ugledom njegove funkcije. V takih okoliščinah je dolžnost sodnika za začasne odredbe, da pretehta vpletene interese.

Tako je treba pretehtati med resno in nepopravljivo škodo, ki jo utrpi uradnik, in interesom institucije, da se ji ne naloži ohranitev delovnega razmerja, če je bil uradnik odpuščen iz disciplinskega razloga.

Kot izhaja iz uvodnih izjav Sklepa 1999/352 o ustanovitvi Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF), institucije in države članice pripisujejo velik pomen zaščiti finančnih interesov Unije ter boju proti goljufijam in drugim nezakonitim dejavnostim, ki škodujejo finančnim interesom Unije. Poleg tega je znano, da je javno mnenje občutljivo na vprašanje zaščite javnega denarja in evropskih davkoplačevalcev.

Ker pa obstajajo dovolj resni in pomembni očitki, da je mogoče v fazi predloga za začasno odredbo ugotoviti fumus boni juris, in ker torej očitanih dejstev in okoliščin ni mogoče šteti za dokazane, nadaljnja zaposlitev navedenega uradnika ne more resno spodkopati verodostojnosti institucij ter zaupanja držav članic in javnosti na splošno v te institucije.

(Glej točke od 63 do 66.)

Napotitev na:

Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba Williams/Računsko sodišče, točka 23;

Sodišče za uslužbence: zgoraj navedena sodba CX/Komisija, točka 80.