SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE ELEANOR SHARPSTON,

predstavljeni 11. septembra 2014 ( 1 )

Zadeva C‑373/13

H. T.

proti

Land Baden-Württemberg

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,

ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (Nemčija))

„Območje svobode, varnosti in pravice — Azil in priseljevanje — Pravila o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca, in o vsebini te zaščite — Preklic dovoljenja za prebivanje v smislu člena 24(1) Direktive 2004/83/ES — Pogoji — Koncept nujnih razlogov nacionalne varnosti in javnega reda — Udeležba osebe s priznanim statusom begunca pri dejavnostih teroristične organizacije“

1. Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg (upravno sodišče Baden-Württemberg (Nemčija)), zastavlja številna občutljiva in zapletena vprašanja. Predložitveno sodišče prosi za razlago členov 21 in 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. ( 2 ) Sprašuje, kako se, če sploh, uporabljata navedeni določbi, če pristojni organ države članice odstrani osebo s statusom begunca, ki mu tak status priznava Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, in prekliče njeno dovoljenje za prebivanje. Kadar je osebi s statusom begunca vseeno dovoljeno ostati na ozemlju zadevne države članice, ali je dejstvo, da taka oseba nima več dovoljenja za prebivanje in s tem v skladu z nacionalno zakonodajo ni upravičena (bolj ali manj) do nekaterih ugodnosti, na primer do zaposlitve, združljivo s pravom EU? Če je navedena oseba zaradi kršitve nacionalne zakonodaje s podpiranjem teroristične organizacije odstranjena, katere dejavnike je treba upoštevati kot dokaz, da obstajajo nujni razlogi za nacionalno varnost ali javni red, ki upravičujejo odločbo za preklic dovoljenja za prebivanje navedeni osebi?

Mednarodno pravo

Ženevska konvencija o statusu beguncev

2. Ženevska konvencija o statusu beguncev ( 3 ) temelji na Splošni deklaraciji človekovih pravic, ki vsakomur priznava pravico v drugih državah iskati in uživati pribežališče pred preganjanjem. Prvi pododstavek člena 1(A)(2) Ženevske konvencije določa, da se izraz „begunec“ uporablja za vsako osebo, ki se „zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države“.

3. Poleg priznavanja statusa begunca Ženevska konvencija dodeljuje tudi pravice in nalaga obveznosti. Pri tem člen 2 določa, da ima vsak begunec obveznosti do države, v kateri je, zlasti dolžnost, da se ravna po njenih zakonih in predpisih ter ukrepih za vzdrževanje javnega reda in miru.

4. Ženevska konvencija ureja številne minimalne pravice, ki se dodelijo osebi, ki izpolnjuje pogoje za priznanje statusa begunca. Države pogodbenice morajo beguncem, ki so zakonito na njihovem ozemlju, zagotoviti te pravice: (i) pravico do plačane zaposlitve, ( 4 ) (ii) enako obravnavo kot svojim državljanom pri plačah (vključno z družinskimi dodatki) in socialnem zavarovanju, ( 5 ) (iii) pravico, da si izberejo prebivališče in da se prosto gibljejo, upoštevajoč predpise, ki v enakih okoliščinah veljajo za tujce nasploh. ( 6 )

5. Člen 32, naslovljen „Izgon [Odstranitev]“, prepoveduje državam pogodbenicam, da izženejo begunca, ki je zakonito na njihovem ozemlju, če za to ni razlogov nacionalne varnosti ali javnega reda. Kakršna koli odstranitev takega begunca se mora izvesti v skladu s predpisanim zakonitim postopkom. Beguncu mora biti dovoljeno, da, razen če temu nasprotujejo nujni razlogi nacionalne varnosti, s predložitvijo dokazov izpodbija odločbo o odstranitvi in/ali vloži pritožbo zoper tako odločbo. Do izvršitve odločbe o odstranitvi morajo države pogodbenice takemu beguncu dati na voljo razumen rok, v katerem lahko ta zaprosi za zakonit vstop v drugo državo. Države pogodbenice si pridržujejo pravico, da v tem obdobju uporabijo take interne ukrepe, za katere menijo, da so potrebni.

6. Konvencija ne vsebuje nobene izrecne določbe o preklicu statusa begunca. ( 7 )

7. Načelo nevračanja je eno od temeljnih načel, na katerih temelji Ženevska konvencija. Države pogodbenice ne smejo odstraniti ali prisilno vrniti begunca na meje ozemlja, kjer bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti neki družbeni skupini ali političnega prepričanja. ( 8 ) Vendar se na pravico po načelu nevračanja ne more sklicevati begunec, ki zaradi resnih razlogov velja za nevarnega za varnost države, v kateri je, ali ki zaradi pravnomočne obsodbe za posebno težko kaznivo dejanje pomeni nevarnost za skupnost te države. ( 9 )

Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin

8. S členom 3 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin ( 10 ) so prepovedani mučenje, nečloveško in ponižujoče ravnanje ali kaznovanje. S členom 8 je zagotovljena pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja. Člen 1 Protokola št. 7 k EKČP določa posamezna procesna jamstva v zvezi z odstranitvijo tujcev, vključno s pravico take osebe predložiti razloge proti odstranitvi, pravico zahtevati ponovno preučitev zadeve in pravico zastopanja v te namene. ( 11 )

Pravo Evropske unije

Listina Evropske unije o temeljnih pravicah

9. Prepoved mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja iz člena 4 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ( 12 ) ustreza opredelitvi v členu 3 EKČP. Člen 7 Listine določa: „[v]sakdo ima pravico do spoštovanja svojega zasebnega in družinskega življenja, stanovanja ter komunikacij“. S členom 18 Listine je ob upoštevanju pravil Ženevske konvencije in Pogodbe o delovanju Evropske unije zagotovljena pravica do azila. Člen 19 določa varstvo v primeru odstranitve, izgona ali izročitve. Nikogar se ne sme odstraniti, izgnati ali izročiti državi, v kateri obstaja zanj resna nevarnost, da bo podvržen smrtni kazni, mučenju ali drugemu nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju. ( 13 ) Člen 52(1) določa, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki so priznane z Listino, predpisano z zakonom, ob upoštevanju načela sorazmernosti. Omejitve so dovoljene samo, če so potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošne koristi, ki jih priznava Unija, ali če so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih. Člen 52(3) določa, da morajo pravice, ki so navedene v Listini, ustrezati pravicam, zagotovljenim z EKČP.

Schengenski pravni red

10. Schengensko območje temelji na Schengenskem sporazumu iz leta 1985, ( 14 ) s katerim so države pogodbenice sklenile odpraviti vse notranje meje in vzpostaviti enotno zunanjo mejo. V okviru schengenskega območja veljajo enotna pravila in postopki glede vizumov za kratkoročno bivanje, prošenj za azil in mejnih kontrol. Člen 1 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma ( 15 ) opredeljuje „tujca“ kot osebo, ki ni državljan države članice. Člen 5(1) določa, da se lahko tujcu, ki izpolnjuje določene pogoje, dovoli vstop na ozemlje pogodbenic za bivanje, ki ni daljše od treh mesecev. V skladu s členom 21 se lahko tujci, ki imajo veljavno dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala ena od pogodbenic, na podlagi tega dovoljenja do tri mesece prosto gibljejo na ozemlju drugih pogodbenic, če izpolnjujejo pogoje za vstop iz člena 5(1)(a), (c) in (e). ( 16 )

Omejitveni ukrepi proti osebam in organizacijam, vpletenim v teroristična dejanja

11. Evropska unija je omejitvene ukrepe proti osebam in organizacijam, vpletenim v teroristična dejanja, prvič uvedla decembra 2001, neposredno po terorističnih napadih v Združenih državah Amerike, zlasti na Svetovni trgovinski center v New Yorku 11. septembra tega leta. Seznam EU je bil pripravljen za izvajanje Resolucije Varnostnega sveta Organizacije združenih narodov 1373 (2001), ki je bila sprejeta na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih narodov. Zato je Svet sprejel Skupno stališče Sveta (2001/931/SZVP) ( 17 ) in Uredbo Sveta (ES) št. 2508/2001 ( 18 ) . S prvim aktom se določajo merila za uvrstitev oseb, skupin in organizacij, vpletenih v teroristična dejanja, in opredeljujejo dejanja, ki se štejejo za teroristična dejanja. Z drugim pa se uvajajo posebni omejitveni ukrepi za posamezne osebe in organizacije za boj proti terorizmu.

Skupni evropski azilni sistem in Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa

12. Skupni evropski azilni sistem (v nadaljevanju: SEAS) je zasnovan za izvajanje Ženevske konvencije. ( 19 ) Ukrepi, ki so sprejeti za namene SEAS, upoštevajo temeljne pravice in spoštujejo načela, ki jih priznava Listina. ( 20 ) Pri obravnavanju oseb, ki spadajo na področje uporabe navedenih ukrepov, države članice zavezujejo obveznosti iz instrumentov mednarodne zakonodaje, katerih pogodbenice so. ( 21 ) Cilj SEAS je poenotenje pravnega okvira, ki velja v državah članicah, na podlagi skupnih minimalnih standardov. Pri ukrepih, ki določajo minimalne standarde, je poglavitno, da imajo države članice možnost uvesti ali ohraniti ugodnejše določbe. ( 22 ) Vzpostavitev SEAS je privedla do sprejetja številnih ukrepov. ( 23 ) Po ponovnem pregledu SEAS so bila leta 2013 sprejeta nova pravila. ( 24 )

13. Z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa so bili uvedeni minimalni standardi in skupna merila za vse države članice za priznavanje statusa beguncem in drugim osebam, ki resnično potrebujejo mednarodno zaščito, vsebina ali ugodnosti statusa begunca ter pravičen in učinkovit azilni postopek. ( 25 ) Takoj po odobritvi je priznanje statusa begunca ugotovitveni akt. ( 26 )

14. Upoštevne so te uvodne izjave: „(22) Dejanja, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, so navedena v preambuli in členih 1 in 2 Listine Združenih narodov in so med drugim zajeta v resolucijah Združenih narodov o ukrepih boja proti terorizmu, ki razglašajo, da so ‚dejanja, metode in praksa terorizma v nasprotju z nameni in načeli Združenih narodov‘ in da je ‚namerno financiranje, načrtovanje in spodbujanje terorističnih dejanj prav tako v nasprotju z nameni in načeli Združenih narodov‘. […] (28) Pojma nacionalne varnosti in javnega reda vključujeta tudi primere, v katerih državljan tretje države pripada organizaciji, ki podpira mednarodni terorizem, ali podpira takšno organizacijo. […] (30) V mejah, ki jih določajo mednarodne obveznosti, lahko države članice določijo, da je za dodelitev ugodnosti glede dostopa do zaposlitve, socialne blaginje, zdravstvene oskrbe varstva in integracijskih zmogljivosti potrebna predhodna izdaja dovoljenja za prebivanje. […]“

15. Pojem begunec enako kot v členu 1(A)(2) Ženevske konvencije pomeni „državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče uživati varstva te države, ali osebo, ki nima državljanstva, in se nahaja izven države, kjer je imela običajno prebivališče, pa se – zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj – zaradi takšnih dogodkov ne more ali noče zaradi omenjenega strahu vrniti v to državo in za katero ne velja člen 12“. ( 27 ) Status begunca pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot begunca s strani države članice. ( 28 ) Dovoljenje za prebivanje pomeni „vsako dovoljenje ali pooblastilo, ki ga izdajo organi države članice v obliki, določeni z zakonodajo te države, in ki državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva omogoča prebivanje na njenem ozemlju“. ( 29 )

16. Oseba, ki izpolnjuje pogoje iz poglavja II Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa glede obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito, se lahko šteje za begunca, če lahko dokaže, da je bila podvržena ali ima upravičen strah pred tem, da bo podvržena, preganjanju v smislu člena 9.

17. Taka dejanja morajo biti dovolj resna, da pomenijo hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, od katerih odstopanja niso mogoča (kot je določeno v členu 15(2) EKČP), ali vključujejo zbir več ukrepov, kar je dovolj hudo, da se šteje za tako kršitev temeljnih človekovih pravic. ( 30 ) Kot dejanja preganjanja je mogoče šteti tudi fizično ali psihično nasilje. ( 31 ) Obstajati mora povezava med razlogi iz člena 10 in dejanji preganjanja iz člena 9 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. ( 32 )

18. Razlogi za preganjanje, navedeni v členu 10, vključujejo razloge rase, veroizpovedi, nacionalne pripadnosti, članstva v neki družbeni skupini in političnega prepričanja.

19. Člen 11 določa okoliščine, v katerih preneha status begunca. Navedene okoliščine vključujejo, da begunec, na kakršen koli način, znova pridobi zaščito države, katere državljan je, ali države prejšnjega bivališča ali pridobi zaščito države, ki mu je podelila novo državljanstvo. Tako, na primer, begunec prostovoljno: (i) sprejme zaščito države, katere državljan je, ali (ii) znova pridobi državljanstvo, ali (iii) je pridobil novo državljanstvo in uživa zaščito države, ki mu ga je podelila, ali (iv) se je prostovoljno vrnil v državo, ki jo je zapustil, ali (v) kadar zaradi prenehanja okoliščin, zaradi katerih mu je bil priznan status begunca, ne more še naprej zavračati zaščite države, katere državljan je, ali (vi) se kot oseba brez državljanstva zaradi prenehanja okoliščin, zaradi katerih mu je bil priznan status begunca, lahko vrne v državo prejšnjega stalnega prebivališča.

20. Za državljana tretje države se ne uporablja Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, če spada v predmet urejanja člena 12. Za zadevne namene se upošteva ustrezna izključitev iz člena 12(2), zlasti v primeru tehtnih razlogov za domnevo, da je zadevna oseba storila: kaznivo dejanje proti miru, vojni zločin ali zločin proti človeštvu, kot so opredeljeni v mednarodnih instrumentih, ki določajo taka kazniva dejanja; ( 33 ) težje nepolitično kaznivo dejanje zunaj države sprejemnice, preden ga je ta sprejela kot begunca (preden mu je izdala dovoljenje za prebivanje, ki je temeljilo na podelitvi statusa begunca); tudi če so storjena zaradi domnevno političnih ciljev, se lahko izredno kruta dejanja štejejo za težja nepolitična kazniva dejanja, ( 34 ) ali je kriv dejanj, ki nasprotujejo namenom in načelom Združenih narodov, določenim v preambuli ter členih 1 in 2 Listine Združenih narodov. ( 35 )

21. Države članice lahko prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje statusa begunca, kadar so izpolnjeni pogoji iz člena 14. Še posebno se lahko za to odločijo v skladu s členom 14(4), kadar obstajajo utemeljeni razlogi, da se begunec obravnava kot nevaren za varnost države članice, v kateri je, ( 36 ) ali po pravnomočni obsodbi za izredno hudo kaznivo dejanje pomeni nevarnost za skupnost te države članice. ( 37 )

22. V poglavju VII Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa je določena vsebina mednarodne zaščite. Z določbami navedenega poglavja se ne posega v pravice, zagotovljene z Ženevsko konvencijo. ( 38 ) Te določbe se uporabljajo tako za begunce kot za osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, razen če ni določeno drugače. ( 39 ) Člen 20(6) določa: „V okvirih, ki jih določa Ženevska konvencija, lahko države članice zmanjšajo ugodnosti iz tega poglavja, ki se priznajo beguncu, ki je pridobil status begunca na podlagi dejavnosti z izključnim ali poglavitnim ciljem ustvarjanja potrebnih pogojev za priznanje statusa begunca.“ ( 40 ) Nobeno drugo splošno pravilo ne omogoča državam članicam, da zmanjšajo ugodnosti, ki so beguncem podeljene v poglavju VII.

23. S členom 21(1) se zahteva, da države članice spoštujejo načelo nevračanja skladno s svojimi mednarodnimi obveznostmi. Člen 21(2) določa, da kadar jim tega ne prepovedujejo mednarodne obveznosti, „lahko države članice begunca vrnejo, ne glede na to, ali so mu tak status formalno priznale ali ne, če: (a) obstajajo utemeljeni razlogi, da se ga obravnava kot nevarnega za varnost države članice, v kateri se nahaja, ali (b) po pravnomočni obsodbi za izredno hudo kaznivo dejanje predstavlja nevarnost za skupnost te države članice“. Skladno s členom 21(3) „države članice lahko prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje ali izdajo dovoljenja za prebivanje beguncu, za katerega se uporablja [člen 21(2)]“.

24. Člen 24(1) določa: „Čim prej po priznanju statusa in brez poseganja v člen 21(3) države članice upravičencem do statusa begunca čim prej izdajo dovoljenje za prebivanje, ki mora veljati vsaj tri leta in se lahko podaljša, razen če nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda zahtevajo drugače. […]“

25. V povezavi z upravičenci do statusa begunca morajo države članice tudi: (i) izdati potovalne dokumente, razen če nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda zahtevajo drugače, ( 41 ) (ii) dovoliti zaposlovanje ali samozaposlovanje; ( 42 ) (iii) omogočiti, da se dejavnosti, kakršne so priložnosti za izobraževanje za odrasle v zvezi z zaposlitvijo, ponujajo pod enakimi pogoji kot lastnim državljanom, ( 43 ) (iv) zagotoviti potrebno socialno pomoč, kot jo prejemajo državljani zadevne države članice, ( 44 ) (v) zagotoviti dostop do zdravstvenega varstva pod enakimi pogoji za upravičenost kot za državljane zadevne države članice, ( 45 ) (vi) zagotoviti dostop do nastanitve pod enakimi pogoji kot za druge državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo na njihovih ozemljih, ( 46 ) (vii) dovoliti prosto gibanje na svojem ozemlju pod enakimi pogoji in z enakimi omejitvami, kot veljajo za druge državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo na njihovih ozemljih, ( 47 ) (viii) omogočiti integracijske programe ali ustvarijo temeljne pogoje za dostop do takih programov. ( 48 )

Direktiva Sveta 2003/109/ES

26. Direktiva Sveta 2003/109/ES ( 49 ) temelji na členu 63(3) in (4) Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti (zdaj člen 79 PDEU) glede skupne politike priseljevanja. Določa pravila za dodeljevanje in odvzem statusa rezidenta za daljši čas državljanom tretjih držav, ki zakonito prebivajo na ozemlju držav članic. ( 50 ) Države članice lahko izdajo stalna ali neomejena dovoljenja za prebivanje pod milejšimi pogoji, kot so predpisani z Direktivo, ki ureja status rezidenta za daljši čas. ( 51 ) Državljan tretje države pomeni vsako osebo, ki ni državljan Unije v smislu sedanjega člena 20(1) PDEU, ( 52 ) dovoljenje ES (zdaj EU) za prebivanje rezidenta za daljši čas pa pomeni dovoljenje za prebivanje, ki ga izda država članica ob pridobitvi statusa rezidenta za daljši čas. ( 53 ) Direktiva, ki ureja status rezidenta za daljši čas se uporablja za osebo, ki je begunec ali ki iz katerega koli drugega razloga potrebuje mednarodno zaščito v smislu člena 2(a) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. ( 54 ) Države članice morajo podeliti status rezidentov za daljši čas državljanom tretjih držav, ki so pet let zakonito in neprekinjeno prebivali na njihovem ozemlju. ( 55 ) Status rezidenta za daljši čas je stalen, razen če ni ta status odvzet ali izgubljen pod pogoji, določenimi v členu 9. ( 56 ) Dovoljenje za prebivanje za daljši čas, podeljeno v skladu z Direktivo 2003/109/ES, mora veljati vsaj pet let in se ob poteku samodejno podaljša. ( 57 )

27. Status rezidenta za daljši čas se lahko odvzame ali izgubi v primerih, ki jih določa člen 9, vključno s primeri, kadar je sprejet ukrep odstranitve ( 58 ) ali zadevna oseba ogroža javni red zaradi resnosti prekrška, ki ga je zagrešila, vendar pa tako ogrožanje ni razlog za odstranitev v smislu člena 12 te direktive. ( 59 ) Za vsako odločbo o zavrnitvi vloge za status rezidenta za daljši čas ali odvzem tega statusa je treba navesti razloge; omogočiti je treba tudi postopek sodnega varstva. ( 60 ) Rezidenti za daljši čas se obravnavajo enako kot državljani glede raznih socialnih ugodnosti, ( 61 ) na primer dostopa do zaposlitve. Določbe, s katerimi se ureja odstranitev rezidentov za daljši čas, so navedene v členu 12. Države članice lahko sprejmejo odločitev o odstranitvi rezidenta za daljši čas samo, če zadevna oseba „predstavlja dejansko in dovolj resno grožnjo za javni red in javno varnost“. ( 62 )

Direktiva o državljanstvu

28. Direktiva 2004/38/ES ( 63 ) določa pogoje, ki med drugim urejajo uresničevanje pravice državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. ( 64 ) Omejitve pravice do vstopa in pravice do prebivanja zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja so določene v poglavju VI. Člen 28 z naslovom „Varstvo pred izgonom [odstranitvijo]“ določa: „[…] 2. Država članica gostiteljica ne sme sprejeti odločbe o izgonu [odstranitvi] proti državljanom Unije ali njihovim družinskim članom, ne glede na državljanstvo, ki imajo pravico do stalnega prebivališča na njenem ozemlju, razen iz resnih razlogov v zvezi z javnim redom ali javno varnostjo. 3. Odločba o izgonu [odstranitvi] državljanov Unije ne sme biti sprejeta v naslednjih primerih, razen če odločba temelji na nujnih razlogih javne varnosti, ki jih države članice opredelijo: (a) če so državljani Unije prebivali v državi članici gostiteljici preteklih deset let ali […]“

Nacionalno pravo

29. Člen 16a Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (ustava Zvezne republike Nemčije) določa pravico do azila. Postopek podelitve statusa begunca za prosilce za azil ureja Asylverfahrensgesetz (zakon o azilnem postopku). Kadar pristojni organi priznajo status begunca, prejme prosilec začasno dovoljenje za prebivanje. V tem primeru je upravičen do enakih ugodnosti kot nemški državljan glede socialne pomoči in otroških dodatkov ter pomoči pri integraciji, ki vključuje nekatera nadomestila in možnost udeležbe na jezikovnih tečajih.

30. V skladu z Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts (zakon o društvih; v nadaljevanju: Vereinsgesetz) je dejavnost PKK ( 65 ) prepovedana. V skladu s členom 20 Vereingesetz velja, da kdor krši to prepoved, stori kaznivo dejanje.

31. Skladno z Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (zakon o stalnem prebivališču, delu in integraciji tujcev na nacionalnem ozemlju; v nadaljevanju: Aufenthaltsgesetz) morajo imeti državljani tretje države, ki vstopijo v Nemčijo in ostanejo v njej, pravico do prebivanja, ki je lahko izdana, med drugim, v obliki dovoljenja za prebivanje ali dovoljenja za nastanitev. ( 66 ) Dovoljenja za prebivanje se dodelijo začasno za določen čas. ( 67 ) Dovoljenje za nastanitev je dovoljenje za stalno prebivanje in njegovemu imetniku omogoča opravljati gospodarsko dejavnost. ( 68 )

32. Kadar pristojni organi državljanu tretje države odobrijo azil ali status begunca, mu morajo zagotoviti tudi dovoljenje za prebivanje. ( 69 ) Dovoljenje za prebivanje, ki se dodeli v takšnih primerih, se lahko izda in podaljša za obdobja do treh let. ( 70 ) Oseba, ki ima takšno dovoljenje za prebivanje, je skladno s členom 26(3) Aufenthaltsgesetz upravičena do dovoljenja za nastanitev. ( 71 )

33. Državljani tretje države, ki nimajo dovoljenja za prebivanje in pravice do prebivanja, morajo zapustiti Nemčijo. ( 72 ) Dovoljenje za prebivanje preneha, kadar se, med drugim, veljavnost dovoljenja izteče, se dovoljenje prekliče ali odvzame ali se za državljana tretje države odredi odstranitev. ( 73 )

34. Pristojni organi lahko izženejo državljana tretje države, kadar obstaja upravičen razlog za sum, da je ta član (ali je bil član) organizacije, ki podpira terorizem, ali je podpiral tako organizacijo; tudi nekdanje članstvo ali podpora lahko upravičujeta odstranitev, če pomenita trenutno grožnjo. ( 74 ) Kadar se izda odločba o odstranitvi skladno s členom 54(5) Aufenthaltsgesetz, se mora zadevna oseba vsaj enkrat na teden oglasiti na lokalni policijski postaji, območje, kjer lahko ta oseba prebiva, pa se omeji na upravno območje pristojnega organa, ki vodi njen spis. ( 75 ) Za begunce velja posebna zaščita pred odstranitvijo, razen v primeru resnega ogrožanja nacionalne varnosti ter javnega reda in miru. Taki razlogi so splošno upoštevni, kadar se izda sklep o odstranitvi, med drugim, skladno s členom 54(5) Aufenthaltsgesetz.

35. Odstranitev vodi do samodejnega odvzema dovoljenja za prebivanje. Novo dovoljenje za prebivanje se ne izda, čeprav so za to izpolnjeni drugi pogoji. ( 76 ) Predložitveno sodišče trdi, da ima to posledice za begunca pri njegovem dostopu do zaposlitve in do drugih socialnih pravic, ki jih zagotavlja nacionalna zakonodaja.

36. V nekaterih primerih pa vendar ni dopustno odstraniti državljana tretje države. To velja v primerih, kadar: (i) kot to določa Ženevska konvencija, bi bila njegovo življenje ali svoboda ogrožena zaradi njegove rase, vere, državljanstva, pripadnosti neki družbeni skupini ali določenih političnih prepričanj, (ii) bi lahko utrpel resno škodo ali (iii) njegova odstranitev ne bi bila združljiva z določbami EKČP. ( 77 ) Odstranitev se sme zadržati, med drugim, iz razlogov po mednarodnem pravu ali iz humanitarnih razlogov, dokler pravno ali dejansko ni mogoče odstraniti zadevne osebe (predvsem odstranitev z nekega ozemlja), vendar se v tem obdobju tej osebi ne dodeli dovoljenje za prebivanje. ( 78 ) To, da je odstranitev zadržana, državljana tretje države ne odvezuje obveznosti, da zapusti Nemčijo. ( 79 ) Pristojni organi v tem primeru izdajo potrdilo, ki potrjuje zadržanje izvršitve odstranitve. ( 80 )

Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje

37. H. T. je bil rojen leta 1956. Je turški državljan kurdske narodnosti. S svojo ženo, ki je prav tako turška državljanka, od leta 1989 prebiva v Nemčiji. Od njunih osmih otrok, ki živijo z njima, jih ima pet nemško državljanstvo.

38. Pristojni organi so 24. junija 1993 H. T. odobrili prošnjo za azil. Ta odločba je upoštevala njegovo politično udejstvovanje v izgnanstvu v zvezi s PKK ali v njeno podporo ter grožnjo po pregonu, ki mu je grozil zaradi njegovih političnih prepričanj, ob morebitni vrnitvi v Turčijo. Od 7. oktobra 1993 ima H. T. dovoljenje za stalno prebivanje v Nemčiji. Priznan mu je status begunca v smislu Ženevske konvencije. Pristojni organi so 21. avgusta 2006 za H. T. preklicali status begunca, in sicer iz razlogov, da so se spremenile politične razmere v Turčiji in da tako zanj ni več nevarnosti pregona. H. T. je izpodbijal to odločitev, ki je bila razveljavljena s sklepom Verwaltungsgericht Karlsruhe (upravno sodišče v Karlsruheju) z dne 30. novembra 2007. H. T. je tako obdržal status begunca.

39. Pristojni organi so nato proti H. T uvedli kazenski postopek. skladno s členom 20 Vereinsgesetz, zaradi njegove podpore PKK; obremenilne dokaze za to so zbrali v hišni preiskavi. V tem postopku je bilo ugotovljeno, da je H. T. zbiral prispevke v imenu PKK in jih nakazoval tej organizaciji ter da je zanjo sam tudi občasno prodajal časopis Serxwebûn, publikacijo PKK. Zato mu je bila s sodbo Landgericht Karlsruhe (deželno sodišče v Karlsruheju) z dne 3. decembra 2008 tudi naložena denarna kazen. Potem ko je Bundesgerichtshof (nemško zvezno sodišče) 8. aprila 2009 zavrnilo njegovo pritožbo, je navedena sodba postala pravnomočna.

40. Regierungspräsidium Karlsruhe (deželna vlada v Karlsruheju) je 27. marca 2012 v imenu dežele Baden-Württemberg izdala odločbo, s katero je bil H. T. izgnan iz Nemčije iz razloga, navedenega v členu 54(5) Aufenthaltsgesetz (podpora organizaciji, ki podpira terorizem) (v nadaljevanju: odločba z dne 27. marca 2012). Na podlagi te odločbe so bili H. T. naloženi nekateri pogoji (kot določa člen 54(a) Aufenthaltsgesetz), na primer, da se mora redno oglašati na lokalni policijski postaji in da je njegovo bivanje zdaj omejeno na mesto Mannheim. Vendar so se pristojni organi odločili zadržati izvršitev odločbe o odstranitvi, ( 81 ) ob upoštevanju statusa H. T. kot begunca s stalnim dovoljenjem za prebivanje, njegove družinske skupnosti in njegove pravice do družine, kot določa člen 8 EKČP (podobno jamstvo je navedeno v členu 7 Listine). Verwaltungsgericht Karlsruhe (upravno sodišče v Karlsruheju) je pritožbo, ki jo je H. T. vložil zoper odločbo z dne 27. marca 2012, zavrnilo s sodbo z dne 7. avgusta 2012.

41. Zoper navedeno sodbo je bila 28. novembra 2012 vložena pritožba na Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg. V navedenem postopku H. T. trdi, da: (i) PKK ni teroristična organizacija, (ii) čeprav je res, da se kot Kurd udeležuje prireditev, kakršna je na primer newroz (kurdsko novo leto), in da se je udeležil dovoljenih srečanj v povezavi s PKK v Nemčiji, ni nikoli podpiral te organizacije, (iii) odločba z dne 27. marca 2012 ni upoštevala zahtev členov 21 in 24 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa in (iv) njegova odstranitev ni dopustna, razen če ni tehtnih razlogov, ki jih v njegovem primeru ni, za domnevo, da ogroža nacionalno varnost. Tožena stranka v postopku v glavni stvari meni, da ne člen 21 ne člen 24 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa ne preprečujeta odstranitve H. T. iz Nemčije.

42. Predložitveno sodišče prosi za razlago členov 21 in 24 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa in želi vedeti, kako izraz „resni razlogi“ v členu 56 Aufenthaltsgesetz razlagati v smislu navedenih določb. Zato je Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja: „1. (a) Ali je treba določbo člena 24(1), prvi pododstavek, [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa] o obveznosti držav članic glede izdaje dovoljenja za prebivanje osebam, ki jim je bil priznan status begunca, upoštevati tudi pri razveljavitvi že izdanega dovoljenja za prebivanje? (b) Ali je to določbo torej treba razlagati tako, da nasprotuje razveljavitvi ali odpravi dovoljenja za prebivanje (na primer zaradi odstranitve v skladu z nacionalnim pravom), ki ga ima oseba s statusom begunca, če niso podani pogoji iz člena 21(3) v povezavi z odstavkom 2 [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa] ali ‚nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda‘ v smislu člena 24(1), prvi pododstavek, [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa]? 2. Če sta odgovora na vprašanji pod točko 1 pritrdilna: (a) Kako je treba razlagati izključitveni razlog ‚nujnih razlogov nacionalne varnosti ali javnega reda‘ iz člena 24(1), prvi pododstavek, [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa] glede na nevarnosti, ki izhajajo iz podpore teroristični organizaciji? (b) Ali so lahko ‚nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda‘ v smislu člena 24(1), prvi pododstavek, [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa] podani, če je oseba s statusom begunca med drugim z zbiranjem prispevkov in stalno udeležbo na prireditvah, ki so blizu PKK, podpirala PKK, tudi če niso izpolnjeni pogoji za neupoštevanje prepovedi odstranitve ali prisilne vrnitve (refoulement) v skladu s členom 33(2) Ženevske konvencije in s tem tudi ne pogoji iz člena 21(2) [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa]? 3. Če je odgovor na vprašanje pod točko 1(a) nikalen: Ali je razveljavitev oziroma odprava dovoljenja za prebivanje, ki je bilo izdano osebi s statusom begunca (na primer zaradi odstranitve v skladu z nacionalnim pravom), z vidika prava Unije dopustna le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 21(3) v povezavi z odstavkom 2 [Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa] (oziroma iz iste določbe naslednice v Direktivi 2011/95/EU)?“

43. Pisna stališča so predložili H. T., Nemčija, Grčija, Italija in Evropska komisija. Vse stranke razen Italije so se 4. junija 2014 udeležile obravnave in podale ustna stališča.

Presoja

Uvodne ugotovitve

44. V skladu z ustaljeno sodno prakso je Ženevska konvencija temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev. ( 82 ) Za pomoč pristojnim organom držav članic pri uporabi navedene konvencije ob uporabi skupnih pojmov in meril je bila sprejeta Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. ( 83 ) Navedeno direktivo je treba torej razlagati ob upoštevanju njene splošne sistematike in namena ter v skladu z Ženevsko konvencijo in drugimi upoštevnimi pogodbami iz člena 78(1) PDEU, razlagati jo je treba tudi v skladu s pravicami, priznanimi z Listino. ( 84 )

45. Preden je osebi priznan status begunca v skladu z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, njen status med drugim urejata Direktiva o pogojih za sprejem in Direktiva o postopkih. Taka oseba ni upravičena do dovoljenja za prebivanje, dokler ni odločeno o njeni prošnji za status begunca. ( 85 ) Vendar je bil status begunca H. T. priznan v skladu z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa in izdano mu je bilo dovoljenje za prebivanje. Kadar pristojni organi države članice preučujejo možnost odstranitve, morajo spoštovati svoje obveznosti iz Ženevske konvencije, da zagotovijo, da nobena oseba ni vrnjena na kraj, kjer obstaja nevarnost njenega pregona, kar pomeni, da se mora ves čas upoštevati načelo nevračanja. ( 86 ) Predložitveno sodišče navaja, da so pristojni organi to upoštevali in da je predmet spora v tej zadevi odstranitev H. T. iz Nemčije, posledično pa možnost preklica njegovega dovoljenja za prebivanje, in ne njegovo vračanje v državo pregona.

46. Ta tri vprašanja, ki so bila predložena, se nekoliko prekrivajo. Po mojem mnenju je bistveno vprašanje, prvič, ali se lahko dovoljenje za prebivanje, potem ko je izdano, sploh prekliče, (i) če obstajajo nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda v skladu s členom 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa ali razlogi za uporabo izjeme od načela o nevračanju v skladu s členom 21(2) ali (ii) samo, če obstajajo razlogi za uporabo izjeme od načela o nevračanju v skladu s členom 21(2) (vprašanji 1 in 3). Drugič, če je odgovor na prvo vprašanje (i), kako torej razlagati pojem „nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda“, ki ga določa člen 24(1) (vprašanje 2)?

Stališče H. T.

47. Ali člen 21(2) in (3) ali 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa ( 87 ) zajema okoliščine primera H. T.? Težko je odgovoriti na to vprašanje kar na splošno, zato bom začela s povzetkom stališča H. T., kot ga pojasnjuje predložitveno sodišče.

48. H. T. ima priznan status begunca v smislu člena 2(d) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Po njegovi obsodbi v skladu s členom 20 Vereinsgesetz zaradi njegove podpore PKK so pristojni organi sprejeli potrebne ukrepe za njegovo odstranitev. Predložitveno sodišče navaja, da je PKK po njegovem mnenju organizacija, ki podpira terorizem, in da je H. T. podpiral dejavnosti PKK za namene iz člena 54(5) Aufenthaltsgesetz, zlasti z zbiranjem prispevkov in nakazovanjem teh prispevkov omenjeni organizaciji. Vendar te okoliščine ne izpolnjujejo pogojev iz člena 21(2) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. H. T. je tako še naprej zaščiten pred vračanjem.

49. Dovoljenje za prebivanje, ki H. T. dovoljuje prebivanje v Nemčiji (glej člen 2(j) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa), je bilo preklicano, saj je bila H. T. izdana odločba o odstranitvi. Izvršitev te odločbe je bila zadržana. H. T. se tako lahko šteje za de iure odstranjenega, vendar lahko de facto ostane zakonito v Nemčiji, saj mu to dovoljujejo pristojni nacionalni organi. ( 88 )

50. Po mnenju predložitvenega sodišča o izvršitvi odločitve o odstranitvi po prostem preudarku odločajo pristojni nacionalni organi. Navedeno sodišče meni, da je iz humanitarnih razlogov zadržanje izvršitve odstranitve H. T. sorazmeren ukrep v skladu z nacionalnim pravom, še zlasti z njegovo pravico do družinskega življenja, ( 89 ) saj je pet od njegovih osmih otrok nemških državljanov ter živijo z njim in njegovo ženo. ( 90 )

51. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da odločba o odstranitvi ne vodi nujno do odstranitve begunca iz Nemčije. Vendar v skladu z nacionalno zakonodajo taka odločba pomeni, da je begunčevo dovoljenje za prebivanje odvzeto (preklicano). ( 91 ) H. T. tako ohrani status begunca za namene Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Vendar odločba o odstranitvi pomeni, da nima možnosti dostopa do zaposlitve, izobraževanja in/ali socialnih pravic. Po nemški zakonodaji je dostop do teh pravic pogojen z veljavnim dovoljenjem za prebivanje, ne pa s tem, da je osebi priznan status begunca. Nadaljnje vprašanje, ki se postavlja v postopku v glavni stvari, je, ali je združljivo z direktivo, da se navzočnost H. T. v Nemčiji zdaj, ko mu je preklicano dovoljenje za prebivanje, le dopušča (Duldungen).

Ali se uporabljata člena 21(2) in (3) ali 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa

52. Prvo in tretje vprašanje se nanašata na to, ali lahko države članice prekličejo dovoljenje za prebivanje v skladu s členom 21(2) in (3) ali v skladu s členom 24(1) ter ali se lahko dovoljenje za prebivanje prekliče le v skladu s členom 21(3), če begunec ni več zaščiten pred vračanjem (zaradi uporabe izjeme iz člena 21(2)).

Stališča strank

53. H. T. trdi, da člena 21 in 24 uvajata jasno in izčrpno ureditev. Kadar država članica beguncu podeli dovoljenje za prebivanje, člen 21(3) določa pogoje, pod katerimi je mogoče to dovoljenje naknadno preklicati, ob tem pa se ta preklic pogojuje z izgubo zaščite pred vračanjem (člen 21(2)). Nasprotno pa člen 24(1) določa obveznosti in pogoje, ki veljajo pri izdaji (ali zavrnitvi izdaje) dovoljenja za prebivanje po priznanju statusa begunca. Dovoljenja za prebivanje ni mogoče preklicati v skladu s členom 24(1). Ni razloga, da bi po analogiji uporabili člen 24(1) skupaj s členom 21(3) ali kot alternativo za ta člen. Če bi bilo tako, bi zakonodajalec sklicevanje na člen 24 vključil v člen 21(3). Zato bi moral biti odgovor na prvo vprašanje nikalen.

54. Vse države članice, ki so predložile stališča v tem postopku, in Komisija menijo, da se beguncu lahko prekliče dovoljenje za prebivanje v skladu s členom 24(1).

55. V bistvu trdijo, prvič, da iz besedila člena 24(1) izhaja, da imajo države članice diskrecijsko pravico pri zavrnitvi (i) izdaje ali (ii) podaljšanja dovoljenja za prebivanje, kadar obstajajo nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda. Tako je smiselno in dosledno, da bi morale imeti države članice pravico preklicati dovoljenje za prebivanje, kadar se ugotovijo taki razlogi. Drugič, države članice bi morale imeti skladno z zakonodajno ureditvijo možnost preklica dovoljenja za prebivanje, preden bi se to moralo podaljšati. Ker je taka določba v členu 21(3), ni razloga, da ne bi imeli podobne možnosti tudi v členu 24(1). Tretjič, ozka razlaga člena 24(1) bi pomenila, da države članice nikoli ne bi mogle preklicati dovoljenja za prebivanje, razen če ne bi ob tem imele pravice begunca vrniti v državo pregona. Četrtič, razumevanje člena 24(1) v smislu pomanjkanja kakršne koli pristojnosti preklica vodi do samovoljnih posledic. Možnost države članice, da bi zavrnila izdajo dovoljenja za prebivanje v katerem koli primeru, bi bila odvisna od tega, ali ima ob izdaji ali podaljšanju (ko je zavrnitev mogoča) ali v drugem trenutku (ko zavrnitev ni mogoča) podatke, ki kažejo na obstoj nujnih razlogov z vidika nacionalne varnosti ali javnega reda. Nazadnje, državljan tretje države, ki ima veljavno dovoljenje za prebivanje, se lahko prosto giblje po schengenskem območju. ( 92 ) Zato je pomembno, da imajo države članice možnost preklicati dovoljenje za prebivanje tudi v primerih, kadar se ne obravnava vprašanje vračanja begunca: to ima posledice ne le za zadevno državo, ampak za vse države, ki tvorijo schengensko območje, in za skupni boj proti mednarodnemu terorizmu.

56. Komisija trdi, da morajo vsi ukrepi, ki vplivajo na prenehanje dovoljenja za prebivanje, spoštovati načelo nevračanja iz člena 33 Ženevske konvencije in člena 21 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

Člen 21(2) in (3) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa

57. Člen 21(1) določa, da morajo države članice spoštovati načelo nevračanja skladno s svojimi mednarodnimi obveznostmi. To načelo ni opredeljeno v Direktivi o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, čeprav uvodna izjava 2 potrjuje načelo nevračanja v Ženevski konvenciji in pojasnjuje, da nihče ne sme biti poslan nazaj na kraj, kjer je trpel pregon. V skladu s členom 33(1) Ženevske konvencije načelo nevračanja pomeni, da begunca na nikakršen način ni mogoče odstraniti ali prisilno vrniti na meje ozemlja, na katerem mu preti pregon ( 93 ) in na katerem bi bilo njegovo življenje ali svoboda ogrožena. Vračanje tako vključuje le primere, da je zadevni begunec podvržen odstranitvi iz države članice, ki jo prosi za zaščito, ta pa ga vrne na ozemlje pregona (ali na meje tega ozemlja), od koder je pobegnil pred pregonom. To ne vključuje odstranitve v drugo, varno tretjo državo.

58. Člen 21(2) določa, da imajo države članice glede na svoje mednarodne obveznosti diskrecijsko pravico vrniti begunca, če: (a) obstajajo utemeljeni razlogi, da se obravnava kot nevaren za varnost države članice, v kateri je, ali (b) po pravnomočni obsodbi za izredno hudo kaznivo dejanje pomeni nevarnost za skupnost te države članice (v nadaljevanju: izjema iz člena 21(2)). To besedilo izhaja iz člena 33(2) Ženevske konvencije. Člen 21 Direktive, ki ureja odstranitev beguncev ne vsebuje nobene izrecne določbe v primeru, da vračanje beguncev ni predmet obravnavanja.

59. Poleg tega v zvezi z mednarodnimi obveznostmi držav članic člen 32(1) Ženevske konvencije določa, da države pogodbenice obdržijo pravico do odstranitve beguncev, če je odstranitev nujna zaradi nacionalne varnosti ali varstva javnega reda. ( 94 ) Ta določba ni povzeta v členu 21 Direktive (in se razlikuje od določbe člena 24(1)). ( 95 )

60. EKČP ne ureja pravice do statusa begunca. ( 96 ) Evropsko sodišče za človekove pravice dosledno priznava državam pogodbenicam pravico do nadzora vstopa, bivanja in odstranitve tujcev. ( 97 ) Vendar je navedlo, da lahko odločbe o odstranitvi zastavljajo vprašanja v zvezi s členom 3 EKČP in zadevni državi nalagajo odgovornost, če obstajajo tehtni razlogi za prepričanje, da bi beguncu v primeru odstranitve pretila dejanska nevarnost, da bo podvržen obravnavi, ki je v nasprotju z navedeno določbo. V navedenih primerih člen 3 EKČP določa obveznost, da se begunec ne izžene v to državo. ( 98 )

61. Po mojem mnenju odstranitev begunca z ozemlja zadevne države članice pomeni širši koncept kot vračanje, ki zajema ne le odstranitev iz te države, ampak tudi vrnitev v državo, v kateri zadevni osebi verjetno preti nevarnost. Poudarjam tudi, da kadar situacija begunca izpolnjuje pogoje iz člena 21(2), države članice niso zavezane k vrnitvi begunca. Namesto tega imajo te tri možnosti ukrepanja: (i) vrnitev, (ii) odstranitev v varno tretjo državo ali (ii) beguncu dovolijo, da ostane na njihovem ozemlju.

62. Kadar se uporablja izjema iz člena 21(2), lahko države članice prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje ali izdajo dovoljenja za prebivanje beguncu v skladu s členom 21(3). Takoj ko za begunca velja vrnitev, ni razloga, da se mu dovoljenje dodeli (ali, odvisno od posameznega primera, da ima še naprej dovoljenje za prebivanje, ali da se njegova veljavnost podaljša). To pomeni, da če ne moremo uporabiti izjeme iz člena 21(2), ne moremo uporabiti člena 21(3). Torej kadar država članica začne postopek proti beguncu v primeru, kot je zadeva H. T., vendar ne zahteva njegove vrnitve, ker niso izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme iz člena 21(2), se dovoljenje za prebivanje tej osebi ne more preklicati v skladu s členom 21(3). ( 99 ) Bistveno vprašanje te zadeve je, ali je skladno z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, če države članice v takem primeru beguncu vseeno prekličejo dovoljenje za prebivanje.

Člen 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa

63. Splošno pravilo iz člena 24(1) je, da morajo države članice upravičencu do statusa begunca v najkrajšem mogočem času izdati dovoljenje za prebivanje, to pa mora veljati vsaj tri leta in se lahko podaljša, razen če to ni mogoče zaradi nujnih razlogov glede nacionalne varnosti ali javnega reda (v nadaljevanju: izjema iz člena 24(1)). Izdaja dovoljenja za prebivanje se izrecno veže na prvotno priznanje statusa begunca ali na podaljšanje dovoljenja za prebivanje.

64. Namen člena 24(1) je (najmanj) dvojen. Prvič, običajno zagotavlja, da ima zadevna oseba vso potrebno upravno dokumentacijo za pridobitev dostopa do na primer zaposlitve in socialnega varstva oziroma denarne pomoči ter za začetek postopka integracije v državi članici, kjer biva. Drugič, državam članicam daje polje proste presoje, če ta zagotavlja omejeno izjemo od splošnega pravila, da morajo države članice izdati ali podaljšati dovoljenje za prebivanje.

65. Člen 24(1) uporablja izraz „brez poseganja v člen 21(3)“. Iz tega je jasno vidna povezava med določbama, in da (posebne) pravice držav članic do preklica, odvzema ali zavrnitve podaljšanja ali izdaje dovoljenja za prebivanje beguncu iz člena 21(3) ne vplivajo na uporabo člena 24(1).

66. Ali lahko države članice brez izrecnega pooblastila tudi prekličejo dovoljenje za prebivanje iz člena 24(1) po njegovi izdaji, vendar pred trenutkom, ko bi se to dovoljenje moralo podaljšati?

67. Po mojem mnenju je pravilneje, da so države članice do tega upravičene.

68. Prvič, besedilo člena 24(1) izrecno ne izključuje (dodatne) možnosti preklica. Drugič, preklic je skladen z namenom te določbe, ki državam članicam izrecno dovoljuje, da odklonijo izdajo dovoljenja za prebivanje v trenutku njegove izdaje ali ob njegovem podaljšanju, kadar obstajajo nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda. Tretjič, to je skladno z ureditvijo Direktive, ker člen 21(3) že določa preklic dovoljenja za prebivanje, če so izpolnjeni pogoji iz člena 21(2). Četrtič, zakonodajna zgodovina kaže, da so izjemo iz člena 24(1) uvedle države članice v Svetu po predlogu Nemčije. ( 100 ) Navedene spremembe so bile uvedene takoj po terorističnih napadih na Združene države Amerike 11. septembra 2001, da bi v okviru boja proti terorizmu omejili gibanje državljanov tretje države po schengenskem območju ter s tem omejili grožnje nacionalni varnosti ali javnemu redu. ( 101 ) Implicitna pristojnost tudi za preklic dovoljenja za prebivanje v takih primerih v celoti ustreza temu cilju. Nazadnje, taka razlaga ima prednost pri izogibanju morebitnim anomalijam: (i) drugače postane trenutek, ko postane informacija glede obstoja nujnih razlogov nacionalne varnosti ali javnega reda dostopna, odločilen, (ii) olajša razumevanje Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa skupaj z Direktivo, ki ureja status rezidenta za daljši čas, ker zadnjenavedena dopušča odvzem statusa rezidenta za daljši čas po sprejetju ukrepa o odstranitvi. ( 102 )

69. Zato predlagam, da kadar država članica odstrani begunca zaradi izpolnjenih pogojev izjeme iz člena 24(1), lahko ta tudi prekliče njegovo dovoljenje za prebivanje. Tako stališče ustreza zakonodajni ureditvi te direktive. Kadar mora begunec zapustiti ozemlje zaradi izdane odločbe o odstranitvi, dovoljenja za prebivanje ne potrebuje več.

70. Res je, da primer H. T. ni tak primer. Sam je bil odstranjen z zakonito odločbo, dejansko pa sme ostati v Nemčiji. Ne glede na to menim, da člen 24(1) omogoča pristojnim organom države članice, da upoštevajo zakonito odstranitev in prekličejo njegovo dovoljenje za prebivanje. V nadaljevanju obravnavam posledice takega stališča. ( 103 )

71. Tu mimogrede navajam, da je bila Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa prenovljena z Direktivo 2011/95/EU. ( 104 ) Običajno je namen prenovitve pojasniti in poenostaviti zakonodajni akt, ki se spreminja, čeprav je zadnjenavedena direktiva uvedla tudi nekatere vsebinske spremembe. Škoda je, da zakonodajalec ni izkoristil te priložnosti za pojasnitev področja uporabe člena 24(1) (prenovljeno besedilo je enako izvirnemu besedilu). Posebno pomembno je, da so zakonodajne določbe, ki zadevajo temeljne pravice posameznikov, jasne in razumljive, da se lahko posamezniki zavedajo svojih pravic, in se vladam držav članic omogoči, da izpolnijo svoje naloge.

72. Da povzamem: menim, da se dovoljenje za prebivanje, potem ko je izdano beguncu, lahko prekliče, če obstajajo nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda v smislu člena 24(1) ali (v skladu s členom 21(3)) če obstajajo razlogi za uporabo izjeme iz člena 21(2).

Kaj pomeni izjema iz člena 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa

73. Drugo vprašanje predložitvenega sodišča je razdeljeno na dva dela. Tukaj obravnavam prvi del predloženega vprašanja, ki ga sestavljata dva niza. Kaj pomeni izraz „nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda“ iz člena 24(1)? Ali se ta določba in člen 21(2) prekrivata?

Nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda

74. H. T. trdi, da so razlogi za zavrnitev izdaje (ali podaljšanja) dovoljenja za prebivanje iz člena 24(1) strožji od tistih v členu 21(2) in (3). Navaja, da bi bilo preprosteje sklicevati se po analogiji na člen 28 Direktive o državljanstvu, kadar se uporablja izraz „nujni razlogi javne varnosti“ za opis podlage, na kateri lahko država članica za državljana EU, ki biva na njenem ozemlju, izda odločbo o odstranitvi. Če je imel zakonodajalec namen izraz in določbo „nujnih razlogov“ iz člena 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa razlagati drugače, bi bilo to jasno razvidno iz besedila akta.

75. Državam članicam, ki so predložile stališča, je skupno delno prekrivanje med členoma 21(2) in (3) ter členom 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Nemčija meni, da so razlogi za uporabo izjeme iz člena 21(2) strožji kot tisti v izjemi iz člena 24(1), saj so posledice vračanja iz člena 21(2) za begunca resnejše od tistih, ki nastanejo le pri preklicu njegovega dovoljenja za prebivanje (v zadnjenavedenem primeru beguncu ni treba nujno zapustiti ozemlja). Nemčija torej meni, da določbi druga drugo dopolnjujeta. Grčija trdi, da bi se morala zahteva po izkazovanju „nujnih razlogov“ razlagati tako, da se njena uporaba omeji le na izjemne primere, tako kot to velja v skladu s sodno prakso, povezano z Direktivo o državljanstvu. Italija trdi, da se mora izraz „nujni razlogi“ iz člena 24(1) razlagati manj strogo v primerjavi z določbo „utemeljeni razlogi“ iz člena 21(2) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

76. Komisija opozarja, da nemško besedilo člena 33(2) Ženevske konvencije uporablja izraz schwerwiegende Gründe (tehtni razlogi), v nasprotju z angleško in francosko različico, ki uporabljata izraza reasonable grounds in des raisons sérieuses. Tudi nemško besedilo člena 21(2) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa se razlikuje od angleške in francoske različice besedil in od besedila Ženevske konvencije, saj se sklicuje na stichhaltige Gründe (upravičene razloge), angleška in francoska različica besedila pa sta skladni z ustrezno jezikovno različico Ženevske konvencije. Po mnenju Komisije bi dobesedna razlaga nemškega besedila znižala standard za možnost uporabe izjeme iz člena 21(2) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa v primerjavi s standardom, ki ga postavljata angleška in francoska različica besedila. Komisija meni, da tako stališče ne izraža namere zakonodajalca in da se mora zato uporabljati standard, ki ga postavljata angleška in francoska različica besedila.

77. Menim, da kljub različnim ureditvam, ki jih vzpostavljata člena 21 in 24, obstaja prekrivanje v delu, v katerem določbi urejata zavrnitev izdaje, preklic ali podaljšanje dovoljenja za prebivanje beguncu, in to ima posledice za njegov status v državi članici, kjer prosi za zaščito.

78. Čeprav ima Komisija prav glede tega, da obstajajo razlike med angleško, francosko in nemško jezikovno različico besedil člena 33(2) Ženevske konvencije in člena 21(2) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, težko razberem kakršne koli smernice glede tega, ali člen 24(1) navedene direktive ureja preklic dovoljenja za prebivanje v okoliščinah, v kakršnih se je znašel H. T.

79. Glede razloga pravne varnosti naj dodam, da je ustaljena sodna praksa, da se mora v primeru razlik med jezikovnimi različicami besedila sporna določba razlagati in uporabljati enotno glede na različice iz vseh jezikov Unije ( 105 ) in da je treba sporno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je. ( 106 ) Člen 21 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa temelji na členu 33 Ženevske konvencije. Angleška in francoska različica besedila sta verodostojni besedili Konvencije. Izraza reasonable grounds in des raisons sérieuses, ki se uporabljata v teh dveh besedilih Ženevske konvencije, se uporabljata tudi v obeh jezikovnih različicah Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Zato se mi zdi, da bolje izražata namere zakonodajalca.

80. V okviru Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa sta člena 21 in 24 del poglavja VII (Vsebina mednarodne zaščite), člen 20(2) pa bralcu pojasnjuje, da „to poglavje velja tako za begunce kot osebe, ki so upravičene do subsidiarne zaščite, razen če je določeno drugače“. Posledično to poglavje sledi poglavjem Splošne določbe, Obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito, Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati begunci, Status begunca in Pogoji za priznanje subsidiarne zaščite. S poglavjem VII se tako določajo ugodnosti, ki jih želijo uspešni prosilci za status begunca ali subsidiarno zaščito.

81. Izhajam iz načela (iz člena 21(1)), da so begunci navadno zaščiteni pred vračanjem. Obe možnosti člena 21(2) skupaj tvorita izjemo od tega načela. Obe dopuščata vrnitev „begunca, ne glede na to, ali so mu države članice tak status formalno priznale ali ne“, če „obstajajo utemeljeni razlogi, da se ga obravnava kot nevarnega za varnost države članice, v kateri se nahaja“ (člen 21(2)(a)) in „po pravnomočni obsodbi za izredno hudo kaznivo dejanje predstavlja nevarnost za skupnost te države članice“ (člen 21(2)(b)). Posledice pri uporabi izjeme iz člena 21(2) so lahko za zadevno osebo izjemne. Osebo je mogoče vrniti v državo, v kateri ji preti nevarnost. (Po moji razlagi to tudi pojasnjuje, zakaj člen 21(2) le dopušča možnost takega ravnanja: „lahko države članice begunca vrnejo“ in ohranijo druge možnosti odprte.) ( 107 ) Prav iz tega razloga je besedilo teh dveh možnosti izjeme iz člena 21(2) bolj specifično od bolj splošnega besedila člena 24(1) („razen če nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda zahtevajo drugače“). To je smiselno. Morebitne posledice za begunca, ki ostane (po uporabi člena 24(1)) brez dovoljenja za prebivanje, so zagotovo neželene, vendar so veliko manj hude od posledic izgube zaščite pred vračanjem (po uporabi člena 21(2)). Dejstvo, da lahko oseba ostane brez dovoljenja za prebivanje (člen 21(3)), je le dodatna nevšečnost.

82. Nam bo kaj bolj jasno (namesto dodatne zmede in nevednosti), če pogledamo še druge določbe Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa: na primer z obravnavo člena 14 („Preklic, odvzem ali zavrnitev podaljšanja statusa begunca“), ki tvori del poglavja IV („Status begunca“)?

83. Člen 14(4) določa dva mogoča pogoja, v skladu s katerima lahko „države članice prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje statusa, ki ga je beguncu priznal vladni, upravni, sodni ali parasodni organ“. Ti pogoji, ki se pojavljajo brez veznika „ali“ (domnevno izpuščenega po pomoti), natančno izražajo obe možnosti izjeme iz člena 21(2). Doslej je vse tako, kot mora biti, vendar ta analognost ne pomaga pri odločanju, kako razlagati člen 24(1), ki se nanaša na dovoljenja za prebivanje za osebe, ki ohranijo svoj status begunca (ne pa za osebe, ki jim je bil ta status odvzet). (Ne morem si kaj, da ne bi spomnila – rahlo razočarano – da točka 6 Medinstitucionalnega sporazuma z dne 22. decembra 1998 o skupnih smernicah za pripravo kakovostnih pravnih aktov Skupnosti ( 108 ) določa, da mora biti terminologija, ki se uporablja v nekem predpisu, notranje skladna in hkrati usklajena z akti, ki že veljajo, zlasti na istem področju.)

84. V teh okoliščinah menim, da se ne bi bilo prav koristno osredotočiti na izraz „utemeljeni razlogi“ (člena 14(4) in 21(2)) v nasprotju z izrazom „nujni razlogi“ (člen 24(1)). Vsak izraz je treba razumeti v okviru pomena določbe, katere del je. Upoštevati je treba besedilo vsake izjeme kot celoto in kot izjemo od pravic, ki jih jamči pravo EU, nato pa je treba vsako razlagati v ožjem pomenu.

85. Po mojem najboljšem razumevanju besedila se mi zdi, da ima člen 24(1) širši pomen od člena 21(2) in da lahko okoliščine sprožijo uporabo izjeme iz člena 24(1) (s tem, da begunec lahko ohrani svoj status kljub odvzemu dovoljenja za prebivanje), ki ne bi izpolnila pogojev izjeme iz člena 21(2) in bi tako begunec izgubil zaščito pred vračanjem.

86. Kot razumem besedilo, morajo „nujni razlogi nacionalne varnosti in javnega reda“ vedno vsebovati objektivni element. Obstajati mora verodostojen dokaz, ki izkazuje, da je mogoče uveljavljeni razlog upoštevati kot „nujen“. Sočasno uporaba izraza „nujni“ kaže na stopnjo subjektivnosti, če zadevna država članica šteje te razloge za nujne v trenutku ukrepanja. Iz tega izhaja, da enaki razlogi niso vedno „nujni“ po naravi v vsakem in vseh primerih. ( 109 )

87. Nazadnje, menim, da ni niti nujna niti koristna razlaga po analogiji v okviru bodisi Direktive o državljanstvu bodisi Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas.

88. Res pa je, da sta bili Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa in Direktiva o državljanstvu sprejeti istega dne. Res je tudi, da čeprav metoda razlage, ki jo je Sodišče zakonito uporabilo, dopušča možnost, kjer je to potrebno, za posebno razlago glede na poseben cilj posamezne direktive, da bi se tako zagotovil njen polni učinek, temeljnih pravic in načel ni mogoče uporabljati različno glede na področje, na katerem se uporabljajo, sicer bi izgubili svojo temeljnost. ( 110 ) V zvezi s tem so pomembne razlike med direktivama. Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa je bila sprejeta na podlagi člena 63 Pogodbe o ES (zdaj člena 78 PDEU in 79 PDEU), je del SEAS, ki spada na področje naslova V PDEU („Območje svobode, varnosti in pravice“), in (verjetno najpomembnejše) se mora razlagati s sklicevanjem na Ženevsko konvencijo. Direktiva o državljanstvu je bila sprejeta na podlagi tega, kar je zdaj drugi del PDEU, ki ureja državljanstvo Unije in nediskriminacijo. Oba ukrepa sta tako zelo različna glede obsega in vsebine.

89. Glede zadnjenavedenega, čeprav Direktiva, ki ureja status rezidentov za daljši čas ni del SEAS, je njen izvor enak kot pri Direktivi o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, saj tudi ta direktiva lahko izvira iz srečanja Evropskega sveta v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999. Vendar sta člena 9 in 12 Direktive 2003/109/ES (naslovljena „Odvzem ali izguba statusa“ oziroma „Zaščita pred izgonom [odstranitvijo]“) izražena z besedami, ki se razlikujejo od tistih, ki jih uporablja Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Natančno preučevanje Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas ne pomaga vzpostaviti doslednega ali sistemskega pristopa k pripravi zakonodaje. Tako tudi ne poenostavlja njene razlage. ( 111 )

Ali podpora teroristični organizaciji zahteva uporabo izjeme iz člena 24(1)

90. Predložitveno sodišče z drugim delom drugega vprašanja prosi za smernice glede tega, ali (in če je odgovor pritrdilen, v kakšnih okoliščinah) pomeni podpora teroristični organizaciji „nujne razloge nacionalne varnosti ali javnega reda“ za namene člena 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

91. Države članice in Komisija se v stališčih strinjajo, da so lahko s podporo teroristični organizaciji izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme iz člena 24(1) in je tako upravičen preklic (ali zavrnitev izdaje ali podaljšanja) dovoljenja za prebivanje beguncu. H. T. zastopa nasprotno stališče in trdi, da čeprav je ugotovljeno, da je kršil nacionalno zakonodajo (zlasti člen 20 Vereinsgesetz), s tem še niso izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme iz člena 24(1).

92. Člen 1(3) Skupnega stališča 2001/931 opredeljuje teroristično dejanje. ( 112 ) PKK je uvrščena na sezname, ki so priloženi temu ukrepu in Uredbi Sveta (ES) št. 2580/2001. V uvodni izjavi 28 v preambuli Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa je navedeno, da „pojma nacionalne varnosti in javnega reda vključujeta tudi primere, v katerih državljan tretje države pripada organizaciji, ki podpira mednarodni terorizem, ali podpira takšno organizacijo“. ( 113 )

93. S podporo organizaciji s seznama, ki stori dejanja, navedena v okviru Skupnega stališča 2001/931 in/ali Uredbe Sveta (ES) št. 2580/2001, so tako lahko izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme iz člena 24(1), vendar ni vedno tako. Vse je odvisno od tega, kaj natančno pomeni „podpora“.

94. Pri presoji dejstev posameznega obravnavanega primera (kar obravnavajo pristojni nacionalni organi) je treba začeti z vprašanjem, ali dejanja obravnavane organizacije pripeljejo do nujnih razlogov nacionalne varnosti ali javnega reda za namene člena 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Prvič, jasno je, da se teroristična dejanja, za katera je značilno na primer nasilje do civilistov, čeprav so storjena zaradi domnevno političnih ciljev, štejejo za huda nepolitična kazniva dejanja in bi kot taka lahko pomenila nujne razloge nacionalne varnosti in javnega reda. ( 114 ) Drugič, mednarodna teroristična dejanja so splošno in neodvisno od delovanja države v nasprotju s cilji in načeli Združenih narodov. ( 115 )

95. Sodišče nima informacij o tem, ali dejanja PKK spadajo v katero koli od kategorij, ki sem jih ravnokar opisala. Uvrstitev organizacije na seznam, ki je priložen Skupnemu stališču Sveta 2001/930/SZVP, je na prvi pogled jasno znamenje, da je to teroristična organizacija ali se kot taka sumi (na podlagi dokazov, ki so lahko sami po sebi predmet legitimnega izpodbijanja). ( 116 ) Taka uvrstitev organizacije je torej element, ki ga pristojni organ mora upoštevati, ko prvič ugotavlja, ali je ta organizacija zagrešila teroristična dejanja. ( 117 )

96. S tega vidika je treba upoštevati, da so cilji, ki jim sledita Skupno stališče Sveta 2001/930/SZVP in Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, zelo različni. Zato po mojem mnenju ni utemeljeno, da pristojni organ, če namerava osebi odvzeti ugodnosti, ki ji jih prinaša status begunca in so zagotovljene v poglavju VII Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, svojo odločbo opre izključno na to, da je ta oseba na neki način podprla organizacijo s seznama, ki je sprejet zunaj okvira, ki je vzpostavljen z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa in Ženevsko konvencijo. ( 118 )

97. Kakšna je vloga zadevne osebe pri „podpori“ te organizacije s seznama? Kaj zadošča za uporabo izjeme iz člena 24(1)?

98. Prvič, menim, da kadar podpora osebe vključuje dejavnosti, ki lahko verodostojno sprožijo eno od obeh možnosti izjeme iz člena 21(2), je treba nujno izpolniti pogoje za uporabo izjeme iz člena 24(1). Ni preprosto postaviti jasnega pravila za uvrstitev drugih dejavnosti. Ker izjema iz člena 24(1) temelji na „nujnih razlogih nacionalne varnosti in javnega reda“, pristojnim organom preprosto ni treba dokazati (na primer), da obstajajo utemeljeni razlogi za obravnavo zadevne osebe kot nevarnosti za varnost zadevne države članice. Po mojem mnenju je treba opraviti pošteno in uravnoteženo presojo obsega, do katerega dejavnosti zadevne osebe zagotavljajo pomembno podporo navedeni organizaciji. Tako morajo pristojni organi države članice na primer ugotoviti, ali je zadevna oseba: (i) sama storila teroristično dejanje, (ii) sodelovala pri načrtovanju, odločanju in napeljevanju drugih pri storitvi takšnih dejanj, ali (iii) je financirala ali pridobila sredstva, s katerimi bi omogočila drugim, da bi izvedli teroristična dejanja. (Jasno moram navesti, da čeprav se vsak prispevek, ki je dan organizaciji s seznama, ne glede na obseg, tehnično šteje za „financiranje“ te organizacije (v smislu tega, da veliko kapljic naredi ocean), menim, da taka razlaga pomeni nesorazmerno uporabo izjeme iz člena 24(1) za odvzem dovoljenja za prebivanje beguncu zaradi občasnih manjših prispevkov. Naloga pristojnih organov države članice, ki so pod sodnim nadzorom nacionalnih sodišč, je, da v vsakem posameznem primeru ocenijo natančna dejstva.)

99. Kaj pa, če takšnih elementov ni? Potem je treba ugotoviti, ali obstajajo drugi nujni razlogi za obstoj domneve grožnje nacionalni varnosti in javnemu redu. „Nujne razloge“ tu štejem kot približno sopomenko „tehtnim razlogom“ – zagotovo pa manj od „prepričljivih razlogov“, vendar enako več od „možnih razlogov“. Dejstva je treba natančno preučiti in oceniti, saj lahko negativna odločba povzroči odstranitev zadevne osebe in pomeni morebitno kršitev njenih temeljnih pravic.

100. Mimogrede poudarjam, da je lahko begunec v smislu člena 2(d) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa „pred predložitvijo ustrezne vloge pet let zakonito in neprekinjeno prebival na ozemlju države članice“ (člen 4(1) Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas) in tako lahko po tej direktivi zaprosi za status rezidenta za daljši čas. ( 119 ) Člen 6(1) Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas dopušča, da lahko države članice „odklonijo dodelitev statusa rezidenta za daljši čas zaradi javnega reda in javne varnosti“, z jasno opredelitvijo, da „pri sprejemanju ustrezne odločitve država članica upošteva resnost ali vrsto prekrška zoper javni red ali javno varnost ali nevarnost, ki jo predstavlja zadevna oseba, ob ustreznem upoštevanju trajanja prebivanja in povezav z državo prebivališča“. Takoj ko je tak status pridobljen, člen 12(1) Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas določa izjemo od zaščite pred odstranitvijo, ki jo rezident za daljši čas drugače uživa, če taka oseba „predstavlja dejansko in dovolj resno grožnjo za javni red in javno varnost“.

101. Ne da bi po nepotrebnem poudarila očitno dejstvo, se nobeden od teh dveh preizkusov (iz Direktive, ki ureja status rezidenta za daljši čas) ne sklada s kakršno koli mero natančnosti besedila izjeme iz člena 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

102. Nazaj k členu 24(1): ugotavljam, da so za presojo dejstev v katerem koli primeru pomembni ti elementi: (i) posebna dejanja begunca, (ii) dejanja organizacije, ki naj bi jo begunec podpiral, in (iii) ali obstajajo kateri koli dodatni elementi ali okoliščine, ki povečujejo verjetnost ogrožanja nacionalne varnosti ali javnega reda. Naloga pristojnih organov države članice, ki so pod sodnim nadzorom nacionalnih sodišč, je, da ti preučijo podrobna dejstva v vsakem posameznem primeru.

103. Gradivo, ki je predloženo Sodišču, kaže, da izražanje podpore H. T. organizaciji PKK vključuje njegovo udeležbo na zakonitih prireditvah in sodelovanje pri dejanjih (kot na primer praznovanje newroz), kar potrjuje njegovo kulturno identiteto Kurda. ( 120 ) Iz teh dejavnosti samodejno ne izhaja, da sam podpira teroristična dejanja, in taka dejanja se ne morejo samodejno razumeti kot teroristična dejanja. Po mojem mnenju je potrebnih več dokazov, preden lahko nekdo upravičeno sklepa, da je oseba v takem položaju terorist in/ali da je oseba aktivno povezana z organizacijo, ki ji je bila izrečena prepoved delovanja, in da so bili pogoji izjeme iz člena 24(1) ustrezno izpolnjeni. Vendar mora vse to preveriti in presoditi predložitveno sodišče.

Kakšne so posledice uporabe izjeme iz člena 24(1)

104. Kadar se uporablja izjema iz člena 24(1) in se nanjo opre država članica sprejema, to za begunca pomeni formalne in vsebinske posledice. Formalna posledica je, seveda, da begunec nima več dovoljenja za prebivanje, ki določa, da ima dovoljenje ali pooblastilo te države članice, ki mu omogoča bivanje na njenem ozemlju ( 121 ) (vendar se mu lahko – kot v obravnavanem primeru H. T. – omogoči, da ostane zakonito na tem ozemlju na drugi pravni podlagi). Vendar begunec ohrani svoj status begunca, ( 122 ) razen če tak status ne preneha. ( 123 ) V obravnavanem primeru je jasno, da H. T. ohrani status begunca. Tako ostaja upravičen do pomembnih ugodnosti, ki se priznavajo vsem beguncem v skladu s poglavjem VII Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Ti vključujejo: zaščito pred vračanjem, ( 124 ) ohranjanje enotnosti družine, ( 125 ) pravico do potovalnega dokumenta, ( 126 ) dostop do zaposlitve, izobraževanja, socialne blaginje, zdravstvenega varstva in nastanitve, ( 127 ) prosto gibanje v zadevni državi članici ( 128 ) in dostop do integracijskih ukrepov. ( 129 )

105. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da preklic dovoljenja za prebivanje učinkuje na pravice begunca v skladu z nacionalnim pravom, saj vpliva na njegov dostop do zaposlitve, poklicno usposabljanje in druge socialne pravice, za katere se zahteva dovoljenje za prebivanje. ( 130 ) Tako je začrtana jasna podlaga za uživanje vsebinskih pravic za H. T. iz poglavja VII Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

106. Menim, da čeprav je mogoče preklicati dovoljenje za prebivanje beguncu, kadar velja izjema iz člena 24(1), ni dopustno odvzeti ali zmanjšati minimalne ravni jamstev, zagotovljenih s poglavjem VII Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, razen če so izpolnjeni vsi izrecno določeni pogoji za odvzem teh ugodnosti. ( 131 ) Predložitveno sodišče ne navaja, da gre v tem primeru za take okoliščine. Iz tega izhaja, da zadevna država članica nima polja proste presoje glede nadaljnjega priznavanja teh pomembnih ugodnosti.

107. Res je, da je v uvodni izjavi 30 v preambuli Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa navedeno, „da lahko države članice, v mejah, ki jih določajo mednarodne obveznosti, določijo, da je za priznanje ugodnosti glede dostopa do zaposlitve, socialne blaginje, zdravstvene oskrbe in integracijskih zmogljivosti potrebna predhodna izdaja dovoljenja za prebivanje“. Vendar v uvodni izjavi ni navedena nobena pravna podlaga za države članice, ki bi omogočila zmanjšanje ugodnosti, ki so jim zajamčene s poglavjem VII, kadar se beguncu prekliče dovoljenje za prebivanje. Vsako drugačno stališče bi bilo v nasprotju z namenom uvodnih izjav v pravnem aktu. ( 132 ) Uvodna izjava je utemeljitev materialnega predpisa ali predpisov. Sama ne more biti materialno pravo: brez (kot v obravnavnem primeru) vsakršne ustrezne materialnopravne določbe ne more učinkovati.

108. Predložitveno sodišče bo moralo preučiti in preveriti dejstva obravnavanega primera za presojo, ali so posledice izgube dovoljenja za prebivanje za H. T. združljive s pravicami, ki jih ima kot begunec po Direktivi o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa in do katerih je še naprej upravičen, in ustrezno ukrepati za zaščito teh pravic. Te premisleke navajam le v upanju, da bi bili v pomoč pri reševanju primera.

109. Menim, da omejitve gibanja H. T. v okviru Nemčije kot posledice njegove obsodbe za kršenje člena 20 Vereinsgesetz ( 133 ) niso nujno neskladne z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, ki se razlaga v smislu Ženevske konvencije: zadnjenavedeni akt potrjuje, da imajo begunci obveznost upoštevati zakone in predpise države, ki jo prosijo za zaščito. ( 134 ) Neposredna posledica preklica dovoljenja za prebivanje H. T. je, da nič več ne uživa pravic, povezanih s svobodo gibanja po schengenskem območju. ( 135 ) Morda okoliščine, ki zahtevajo izjemo iz člena 24(1), tudi pomenijo, da ta nima več potovalnega dokumenta, saj spada v okvir izjeme iz člena 25(1) (predložitveno sodišče še ni sprejelo stališča o tej točki). Vendar tu ni nobene izrecne izjeme od pravic do dostopa do zaposlitve, izobraževanja, socialne blaginje, zdravstvenega varstva in nastanitve, ki so zagotovljene v poglavju VII. ( 136 )

110. Če ima H. T. – kot se zdi v obravnavanem primeru – še naprej pravico do dostopa do teh pomembnih ugodnosti, ker ohranja status begunca, pomeni, da mora država članica sprejeti vse potrebne ukrepe, da osebi v tem položaju omogoči uživanje teh ugodnosti. Kako se to doseže, je odločitev države članice.

111. Menim, da država članica v kakršnem koli primeru (na primer) sprejme enega od teh ukrepov. Prvič, država članica se lahko odloči, da čeprav velja izjema iz člena 24(1), ne bo preklicala dovoljenja za prebivanje tega begunca (države članice se v skladu z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa vedno prostovoljno odločijo, da uvedejo ali ohranijo ugodnejše standarde). ( 137 )

112. Druga možnost je, da se država članica – kot se je zgodilo v tem primeru – odloči za preklic dovoljenja za prebivanje, vendar iz drugih razlogov dovoli beguncu, da zakonito ostane na njenem ozemlju. Čeprav nimam natančnih informacij o tem, ali imajo (številne) druge države članice vzpostavljene ureditve, ki so podobne „statusu dopuščenega“, ki ga zajema izraz Duldungen v Nemčiji, se mi to ne zdi tako neverjetno. ( 138 ) Če država članica izbere ta ukrep, bo morala pripraviti ustrezen mehanizem za zagotovitev, da se dostop do teh ugodnosti iz poglavja VII, do katerih je še naprej upravičen begunec, ohrani. Po mojem mnenju država članica nikoli ne sme postaviti begunca v nekakšno pravno negotovost, ki dopušča njegovo navzočnost na ozemlju, vendar ga prikrajša za (vsaj nekatere) pomembne ugodnosti, ki izhajajo iz njegovega statusa begunca. To bi bilo v nasprotju z besedilom, cilji in ureditvijo Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa. Sorazmernost takega ukrepanja se mi tudi zdi sporna, saj morajo biti vsi ukrepi, ki jih sprejme država članica pri uporabi člena 24(1), sorazmerni.

113. Načelo sorazmernosti (eno od splošnih načel prava EU) je pomembno pri upoštevanju razlage zakonodaje Unije. ( 139 ) To načelo pri delovanju na področju prava Unije zahteva, da so ukrepi, ki jih uporabljajo države članice, primerni za doseganje želenega cilja. ( 140 ) Preklic dovoljenja za prebivanje begunca pri tem nesporno spada na področje prava Unije (v obliki Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa), enako posledice takega preklica, ker lahko te ogrozijo dostop do pomembnih ugodnosti, ki se osebam s priznanim statusom begunca zagotavljajo s to direktivo. Čeprav je tu cilj, ki se mu sledi, legitimen (vsekakor izrecno podprt s členom 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa), je posledična izguba ugodnosti, ki so zagotovljene z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, pri čemer begunec vseeno ostane na ozemlju države članice, neprimerna ali nepotrebna za dosego tega cilja.

114. Če je rezultat uporabe nacionalnih predpisov, da osebi, ki nima več dovoljenja za prebivanje, vendar še vedno ohranja status begunca, niso več dostopne pomembne ugodnosti, do katerih je upravičena oseba s tem statusom, so taki predpisi v nasprotju s to direktivo. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da kadar nacionalno pravo ni v skladu z direktivo, ima nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti polni učinek teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladnih določb nacionalne zakonodaje. ( 141 )

Predlog

115. Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje odgovori: Če je beguncu dodeljeno dovoljenje za prebivanje, se mu to lahko prekliče le, če obstajajo nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda v smislu člena 24(1) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 (o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite) ali če obstajajo razlogi za uporabo izjeme od načela nevračanja iz člena 21(2) navedene direktive. Izraz „nujni razlogi nacionalne varnosti ali javnega reda“, kot ga določa člen 24(1) Direktive Sveta 2004/83/ES, pomeni, da obstajajo resni razlogi za sklepanje, da je nacionalna varnost ali javni red ogrožen. Ta izraz je pomensko širši od pogoja iz člena 21(2) navedene direktive, zlasti ob utemeljenih razlogih, da se begunec obravnava kot nevaren za varnost zadevne države članice (v smislu člena 21(2)(a)) ali ki zato, ker je bil pravnomočno obsojen za posebej resno kaznivo dejanje, pomeni nevarnost za skupnost te države (v smislu člena 21(2)(b)). Preden se lahko dovoljenje za prebivanje, ki je bilo dodeljeno beguncu, prekliče v skladu s členom 24(1) Direktive Sveta 2004/83/ES z obrazložitvijo, da podpira organizacijo, ki ji je bila izrečena prepoved delovanja, je treba najprej preučiti dejstva v posameznem primeru. Pri tej presoji je treba upoštevati te elemente: (i) posebna dejanja begunca, (ii) dejanja organizacije, ki naj bi jo begunec podpiral, in (iii) ali obstajajo kateri koli dodatni elementi ali okoliščine, ki povečujejo verjetnost ogrožanja nacionalne varnosti ali javnega reda. Naloga pristojnih organov države članice, ki so pod sodnim nadzorom nacionalnih sodišč, je, da preučijo podrobna dejstva v vsakem posameznem primeru. Kadar država članica izžene begunca, vendar izvršitev take odločbe zadrži, je nezdružljivo z Direktivo Sveta 2004/83/ES taki osebi zavrniti dostop do ugodnosti, ki so zajamčene s poglavjem VII te direktive, razen če velja izrecna izjema; s tem, da morajo biti kakršni koli ukrepi, ki jih sprejme država članica pri uresničevanju namena tega predpisa, sorazmerni. Status begunca osebe se lahko prekliče samo v skladu z izrecnimi določbami Direktive Sveta 2004/83/ES. Torej kadar begunec ohrani svoj status v skladu s to direktivo, vendar mu namen nacionalnih predpisov preprečuje uveljavljanje ugodnosti, do katerih je upravičen kot begunec v skladu s tem ukrepom, so taki predpisi v nasprotju z Direktivo Sveta 2004/83/ES. Kadar nacionalno pravo ni v skladu z direktivo, ima nacionalno sodišče, ki v okvirih svoje pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti polni učinek teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladnih določb nacionalne zakonodaje.

( 1 ) Jezik izvirnika: angleščina.

( 2 ) Direktiva Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali apatridi, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96) (v nadaljevanju: Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa). Ta direktiva je bila razveljavljena in nadomeščena s prenovljeno direktivo 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL L 337, str. 9). Zadnjenavedeni akt je začel veljati 21. decembra 2013; glej opombo 104 spodaj. Bistvo členov 21 in 24(1) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa je opredeljeno v točkah 23 in 24 v nadaljevanju.

( 3 ) Konvencija o statusu beguncev, podpisana v Ženevi 28. julija 1951 (Zbirka pogodb Združenih narodov, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), je začela veljati 22. aprila 1954. Dopolnjena je bila s Protokolom o statusu beguncev, sklenjenim 31. januarja 1967 v New Yorku, ki je začel veljati 4. oktobra 1967. Konvencijo in Protokol v nadaljevanju skupaj navajam kot Ženevska konvencija.

( 4 ) Člen 17.

( 5 ) Člen 24.

( 6 ) Člen 26.

( 7 ) Vseeno se šteje, da tako možnost predvideva jukstapozicija (na primer) opredelitve v členu 1(A) in (C) (pogoji, pod katerimi se ta konvencija preneha uporabljati) ali členu 1(A) in (F) (izključitev oseb, ki so zagrešili vojne zločine, itd.), če je bil status begunca priznan, preden se je izvedelo za dogodke, ki upravičujejo izključitev v smislu člena 1(F).

( 8 ) Člen 33(1).

( 9 ) Člen 33(2).

( 10 ) Podpisana 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP).

( 11 ) Pravice, od katerih odstopanja niso mogoča, iz člena 15(2) EKČP so: pravica do življenja (člen 2), prepoved mučenja in prepoved suženjstva in prisilnega dela (člena 3 in 4) ter pravica posameznika, da se ga ne kaznuje brez ustreznega predhodnega sodnega postopka (člen 7); glej točko 17 v nadaljevanju.

( 12 ) UL 2010, C 83, str. 389 (v nadaljevanju: Listina).

( 13 ) Člen 19(2).

( 14 ) Schengenski pravni red – Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 3).

( 15 ) Z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 9).

( 16 ) Glej še člen 5 Uredbe (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. marca 2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) (UL L 105, str. 1), kakor je bil nazadnje spremenjen z Uredbo (EU) št. 1051/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o spremembi Uredbe (ES) št. 562/2006 za zagotovitev skupnih pravil o začasni ponovni uvedbi nadzora na notranjih mejah v izrednih razmerah (UL L 295, str. 1).

( 17 ) Skupno stališče Sveta z dne 27. decembra 2001 o uporabi posebnih ukrepov za boj proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 213) (v nadaljevanju: Skupno stališče 2001/931). Priloga k Skupnemu stališču 2001/931 je bila nazadnje spremenjena s Sklepom Sveta 2014/72/SZVP (UL L 40, str. 56); Partiya Karkerên Kurdistan (Kurdska delavska stranka) (v nadaljevanju: PKK) je navedena v točki 16 tega posodobljenega seznama.

( 18 ) Uredba Sveta (ES) št. 2580/2001 z dne 27. decembra 2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 18, zvezek 1, str. 207). Navedeni seznam so razglasili za nezakonit v postopkih proti PKK, predvsem zaradi dejstva, ker Svetu ni uspelo popolnoma obrazložiti svojega stališča; glej sodbo PKK proti Svetu (T‑229/09, EU:T:2008:87), glej še sodbo E in F (C‑550/09, EU:C:2010:382, točka 38). Vendar je Svet naknadno sprejel nove uredbe za odpravo te pomanjkljivosti: glej Uredbo Sveta (ES) št. 501/2009 z dne 15. junija 2009 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL L 151, str. 14), ki uvršča PKK na posodobljeni seznam (v točki 17).

( 19 ) Glej uvodni izjavi 2 in 3.

( 20 ) Glej uvodno izjavo 10.

( 21 ) Glej uvodno izjavo 11.

( 22 ) Glej uvodno izjavo 8.

( 23 ) Prvotni ukrepi SEAS vključujejo Direktivo Sveta 2003/9/ES z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 101) (v nadaljevanju: direktiva o pogojih za sprejem). Navedeni akt velja za vse državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva, ki prošnjo za azil vložijo na mejnem prehodu ali na ozemlju države članice, če smejo ostati na tem območju kot prosilci za azil. Glej še Direktivo Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah (UL L 326, str. 13) (v nadaljevanju: direktiva o postopkih), ki velja za vse prošnje za azil, predložene na ozemlju Unije.

( 24 ) Vseh ukrepov, ki jih zajema SEAS, nisem uvrstila na seznam, saj niso upoštevni za ta primer. Iz enakega razloga ne navajam podobnih spremenjenih ukrepov.

( 25 ) Glej uvodne izjave od 1 do 4, 6, 7, 8, 10, 11 in 17.

( 26 ) Uvodna izjava 14; glej točko 15 v nadaljevanju.

( 27 ) Člen 2(c). Glede obsega izključitev, navedenih v členu 12, glej točko 19 v nadaljevanju.

( 28 ) Člen 2(d).

( 29 ) Člen 2(j).

( 30 ) Člen 9(1).

( 31 ) Člen 9(2).

( 32 ) Člen 9(3).

( 33 ) Člen 12(2)(a).

( 34 ) Člen 12(2)(b).

( 35 ) Člen 12(2)(c).

( 36 ) Člen 14(4)(a).

( 37 ) Člen 14(4)(b). Države članice se lahko odločijo, da prosilcu ne priznajo statusa begunca, če odločba v skladu s členom 14(4) še ni bila sprejeta (člen 14(5)). Glej še poglavje IV Direktive o postopkih glede preklica statusa begunca.

( 38 ) Člen 20(1).

( 39 ) Člen 20(2).

( 40 ) Podobna določba, ki se nanaša na osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, je navedena v členu 20(7).

( 41 ) Člen 25(1).

( 42 ) Člen 26(1).

( 43 ) Člen 26(2).

( 44 ) Člen 28(1).

( 45 ) Člen 29(1).

( 46 ) Člen 31.

( 47 ) Člen 32.

( 48 ) Člen 33.

( 49 ) Z dne 25. novembra 2003o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 272) (v nadaljevanju: Direktiva, ki ureja status rezidenta za daljši čas ali Direktiva 2003/109/ES). Navedena direktiva je bila spremenjena z Direktivo 2011/51/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2011 o spremembah Direktive Sveta 2003/109/ES, da se razširi njeno področje uporabe na upravičence do mednarodne zaščite (UL L 132, str. 1), z učinkom od 20. maja 2011.

( 50 ) Glej uvodni izjavi 2 in 11 ter člen 1.

( 51 ) Člen 13.

( 52 ) Člen 2(a) (izvorno besedilo se nanaša na člen 17(1) Pogodbe).

( 53 ) Člen 2(g).

( 54 ) Direktiva, ki ureja status rezidentov za daljši čas je bila spremenjena z Direktivo 2011/51. Glej uvodne izjave od 1 do 4 v preambuli in člen 3 Direktive 2011/51/EU.

( 55 ) Člen 4(1).

( 56 ) Člen 8(1).

( 57 ) Člen 8(2).

( 58 ) Člen 9(1)(b).

( 59 ) Člen 9(3).

( 60 ) Člen 10.

( 61 ) Člen 11.

( 62 ) Člen 12(1).

( 63 ) Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46) (v nadaljevanju: Direktiva o državljanstvu).

( 64 ) Člen 1.

( 65 ) Obstajajo številne naslednice te organizacije, npr. Eniya Rizgariya Neteweyî ya Kurdistanê (v nadaljevanju: ENRK), KADEK in KONGRA-GEL. Za namen teh sklepnih predlogov se šteje, da kratica PKK zajema navedene organizacije.

( 66 ) Člen 4(1). Glej izjeme v členu 1(2). V teh sklepnih predlogih sem kot splošni izraz uporabila izraz „dovoljenje za prebivanje“.

( 67 ) Člen 7.

( 68 ) Člen 9(1).

( 69 ) Člen 25(1) navedene določbe ne velja, če je zadevni državljan tretje države odstranjen iz utemeljenih razlogov zaradi ogrožanja nacionalne varnosti in javnega reda.

( 70 ) Člen 26(1).

( 71 ) Glej še člen 26(4).

( 72 ) Člen 50.

( 73 ) Člen 51(1).

( 74 ) Člen 54(5).

( 75 ) Člen 54(a).

( 76 ) Člena 11 in 25(2).

( 77 ) Člen 60(1).

( 78 ) Člen 60a(1) in (2).

( 79 ) Člen 60a(3).

( 80 ) Člen 60a(4).

( 81 ) Skladno s členom 60a Aufenthaltsgesetz.

( 82 ) Glej sodbe Salahadin Abdulla in drugi (C‑175/08, C‑176/08, C‑178/08 in C‑179/08, EU:C:2010:105, točka 52); Y in Z (C‑71/11 in C‑99/11, EU:C:2012:518, točka 47) ter X, Y in Z (C‑199/12, od C‑200/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, točka 39).

( 83 ) Sodba X,Y in Z, EU:C:2012:518, točka 40.

( 84 ) Sodba X, Y in Z, EU:C:2012:518, točka 40. Glej tudi člen 10 Listine.

( 85 ) Glej člen 6 Direktive o pogojih za sprejem in člen 7 Direktive o postopkih, navedeni v opombi 23.

( 86 ) Sodba N. S. in drugi (C‑411/10 in C‑493/10, EU:C:2011:865, točka 7); glej še točko 57 v nadaljevanju.

( 87 ) Na splošno se sklicujem na člen 21(2) in (3) ali 24(1) (odvisno od primera), ne da bi temu dodala navedbo „Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa“, da bi tako čim bolj poenostavila besedilo.

( 88 ) Glej točke 33, 34, 35 in 40 zgoraj.

( 89 ) Glej točki 37 in 40 zgoraj.

( 90 ) Predložitveno sodišče ne postavlja nobenih vprašanj v zvezi z morebitnimi pravicami državljana tretje države, čigar nekateri otroci so državljani Unije. Tega vidika zato ne bom več preučevala.

( 91 ) Glej točko 34 zgoraj.

( 92 ) Glej točko 10 zgoraj.

( 93 ) Glej točko 7 zgoraj.

( 94 ) Glej člen 1 Protokola št. 7 k EKČP glede procesnih jamstev v primeru odstranitve tujcev.

( 95 ) Glej točko 74 in naslednje v nadaljevanju, v katerem obravnavam, kaj pomenijo „nujni razlogi“.

( 96 ) Glej na primer sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 30. oktobra 1991 v zadevi Vilvarajah in drugi proti Združenemu kraljestvu (Series A št. 215, točka 102).

( 97 ) Glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 15. maja 2012 v zadevi S. F. in drugi proti Švedski (pritožba št. 52077/10, točka 62 in navedena sodna praksa).

( 98 ) Glej sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 15. novembra 1996 v zadevi Chahal proti Združenemu kraljestvu (Reports of Judgments and Decisions 1996-V, točka 74) in v zadevi S. F. in drugi proti Švedski, navedena v opombi 96, točka 62; glej še sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 17. januarja 2012 v zadevi Othman (Abu Qatada) proti Združenemu kraljestvu, pritožba št. 8139/09, Decisions and Reports 2012 (izvlečki), točke od 258 do 261, glede pravice do poštenega sojenja, ki ga zagotavlja člen 6 EKČP.

( 99 ) Glej točko 48 zgoraj.

( 100 ) Glej dokument Sveta št. 8919/03 z dne 12. maja 2003, str. 24, v zvezi s členom 22 osnutka predloga, ki je nato postal člen 24 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

( 101 ) Državljani tretje države, ki zakonito prebivajo na območju države pogodbenice, potrebujejo veljavno dovoljenje za prebivanje in potovalni dokument za gibanje po schengenskem območju, na katerem lahko na območju zadevne države pogodbenice ostanejo do 90 dni; glej točko 10 zgoraj.

( 102 ) Glej člen 9(1)(b) Direktive, ki ureja status rezidenta za daljši čas.

( 103 ) Glej točko 104 in naslednje v nadaljevanju.

( 104 ) Z Direktivo 2011/95/EU je bila razveljavljena in nadomeščena Direktiva o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, in sicer z učinkom od 12. decembra 2013, to je po izdaji odločbe o odstranitvi v postopku v glavni stvari (glej točko 40 zgoraj). Zato se v tem postopku ne uporablja.

( 105 ) Glej sodbo Endendijk (C‑187/07, EU:C:2008:197, točka 22).

( 106 ) Sodba Endendijk, EU:C:2008:197, točka 24.

( 107 ) Glej točko 62 zgoraj.

( 108 ) UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 39 (v nadaljevanju: skupne smernice). Taki medinstitucionalni sporazumi imajo pravno podlago v pogodbah: glej člen 295 PDEU.

( 109 ) Sodba Jipa (C‑33/07, EU:C:2008:396, točka 23 in navedena sodna praksa).

( 110 ) Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Yvesa Bota, predstavljene v zadevi Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:322, točka 47).

( 111 ) Glej uvodno izjavo 2 v preambuli Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas. Z vidika celovitosti bi še dodala, da zakonodajna zgodovina Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa ne pojasnjuje zadeve, saj niti tisto, kar je zdaj člen 14, niti člen 21(2) in (3) te direktive nista bila vključena v besedilo izvirnega predloga Komisije, navedeno v opombi 100 zgoraj.

( 112 ) Glej točko 11 zgoraj.

( 113 ) Glej Dokument Sveta št. 8919/03 z dne 12. maja 2003, naveden v opombi 100 zgoraj.

( 114 ) Glej sodbo B (C‑57/09 in C‑101/09, EU:C:32010:661, točki 80 in 81) glede razlage člena 12(2) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, ki sem jo tu uporabila po analogiji.

( 115 ) Sodba B, EU:C:32010:661, točki 82 in 83.

( 116 ) Hitro rastoča sodna praksa Splošnega sodišča in Sodišča, ki vključuje izpodbijanje odločb o vpisu, bi morala vzbujati previdnost pri osebah, ki domnevajo, da če je neka organizacija uvrščena na seznam, to samodejno pomeni, da je to teroristična organizacija: glej opombo 18 zgoraj.

( 117 ) Sodba B, EU:C:32010:661, navedena v opombi 114, točka 90.

( 118 ) Glej sodbo B, EU:C:32010:661, navedena v opombi 114, točka 89.

( 119 ) Glej člena 5 in 7 Direktive, ki ureja status rezidentov za daljši čas.

( 120 ) Glej točke 39, 41 in 48 zgoraj.

( 121 ) Glej člen 2(j) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

( 122 ) Glej člen 2(d) Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

( 123 ) Oseba ohrani status begunca, takoj ko ji je priznan, v skladu z Direktivo o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa, razen če se ne uporabi (zlasti) člen 11 („Prenehanje“) ali člen 14 („Preklic, odvzem ali zavrnitev podaljšanja statusa begunca“). Treba bi bilo upoštevati tudi ustrezne postopke iz poglavja IV Direktive o postopkih. Nesporno je, da se nobena od teh okoliščin ni uporabila ali zgodila v obravnavanem primeru.

( 124 ) Člen 21.

( 125 ) Člen 23.

( 126 ) Člen 25.

( 127 ) Členi 26, 27, 28, 29 in 31.

( 128 ) Člen 32.

( 129 ) Člen 33.

( 130 ) Glej točki 35 in 48 zgoraj.

( 131 ) Glej predvsem člen 20(6) (in za osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, ustrezno določbo člena 20(7)).

( 132 ) Glej točko 10 skupnih smernic, navedenih v opombi 108 zgoraj.

( 133 ) Glej točko 40 zgoraj.

( 134 ) Glej točko 3 zgoraj.

( 135 ) Glej točko 10 zgoraj.

( 136 ) Ali integracijskih ukrepov, ki so ali niso pomembni, glede na to, da H. T. v Nemčiji biva že od leta 1989.

( 137 ) Glej člen 3 Direktive o izpolnjevanju pogojev za priznanje statusa.

( 138 ) Čeprav nikakor ne čista ustreznica mi pride na misel koncept „začasnega sprejema“ v nacionalnem pravnem redu, ki ga sama tudi najbolje poznam.

( 139 ) Glej na primer sodno prakso glede enakega plačila za enako delo, kot na primer v sodbi Cadman (C‑17/05, EU:C:2006:633, točki 31 in 32).

( 140 ) Sodba Zhu in Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, točki 32 in 33).

( 141 ) Sodba Filipiak (C‑314/08, EU:C:2009:719, točka 81).