Zadeva C-32/05

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Velikemu vojvodstvu Luksemburg

„Neizpolnitev obveznosti države — Okolje — Direktiva 2000/60/ES — Neobvestitev o ukrepih za prenos — Obveznost sprejetja okvirne nacionalne zakonodaje — Neobstoj — Nepopoln prenos ali neprenos členov 2, 7(2) in 14“

Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 18. maja 2006 I - 11327

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. novembra 2006 I - 11349

Povzetek sodbe

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člena 13(6) in 14)

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člena 1 in 2)

Iz člena 249, tretji odstavek, ES izhaja, da prenos direktive v notranje pravo v vsaki državi članici ne zahteva nujno zakonodajnega dejanja. Ne zahteva se zmeraj formalno prevzetje določb direktive v izrecno in posebno zakonsko določbo, ker se izvedba direktive lahko glede na njeno vsebino zadovolji s splošnim pravnim ozadjem. Zlasti lahko zaradi obstoja splošnih načel ustavnega ali upravnega prava prenos s posebnimi zakonskimi ali podzakonskimi ukrepi postane odvečen, če ta načela učinkovito zagotavljajo, da nacionalna uprava direktivo polno uporablja, in če je, kadar se z zadevno določbo direktive želijo ustvariti pravice za posameznike, pravni položaj, ki iz teh načel izhaja, dovolj natančen in jasen in so upravičenci s svojimi pravicami lahko seznanjeni ter se po potrebi nanje sklicujejo pred nacionalnimi sodišči. (Glej točko 34.)

Določbe, ki se nanaša zgolj na razmerja med državami članicami in Komisijo, načeloma ni treba prenesti. Ker pa morajo države članice zagotoviti polno spoštovanje prava Skupnosti, lahko Komisija dokaže, da je za spoštovanje določbe direktive, ki ta razmerja ureja, treba v nacionalnem pravnem redu sprejeti posebne izvedbene ukrepe. (Glej točko 35.)

Niti iz členov 1 in 2 Direktive 2000/60 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike, kjer so navedeni njeni cilji in opredelitve na katerih temelji, niti iz nobene druge določbe te direktive ni razvidno, da morajo države članice za pravilen prenos njenih določb sprejeti okvirno zakonodajo za spoštovanje njenih zahtev. Seveda je sprejetje okvirne zakonodaje lahko primeren oziroma lažji način prenosa direktive, ker lahko pristojnim organom v enem samem besedilu daje jasno pravno podlago za osnovanje različnih ukrepov, ki jih ta direktiva določa na področju voda in ki jih je treba izvesti v predpisanem roku. Sprejetje take okvirne zakonodaje lahko olajša delo tudi Komisiji, ki mora nadzorovati, ali so obveznosti držav članic na podlagi te direktive spoštovane. Vendar pa sprejetje okvirne zakonodaje ni edini način, kako lahko države članice zagotovijo polno uporabo te direktive in uvedejo organiziran in povezan sistem, ki bo spoštoval cilje te direktive. (Glej točke od 46 do 48.)

Če je v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti s predhodnim postopkom dosežen njegov cilj, ki je varstvo pravic zadevne države članice, navedena država članica, ki v predhodnem postopku Komisiji ni navedla, da bi bilo treba šteti, da je bila direktiva v veljavno notranje pravo že prenesena, Komisiji ne more očitati, da je razširila ali spremenila predmet tožbe, kot je bil opredeljen v navedenem predhodnem postopku. Komisija lahko po tem, ko je neki državi članici očitala popolno opustitev prenosa neke direktive, v repliki natančno navede, da je prenos, na katerega se je zadevna država članica prvič sklicevala v odgovoru na tožbo, glede nekaterih določb iste direktive še vedno nepravilen ali nepopoln, pri čemer tak očitek nujno predstavlja del očitka popolne opustitve prenosa in je v razmerju do njega subsidiaren. (Glej točko 56.)