SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA

DÁMASA RUIZ-JARABOJA COLOMERJA,

predstavljeni 12. septembra 2006( )

Zadeva C-303/05

Advocaten voor de Wereld VZW

proti

Leden van de Ministerraad

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe Cour d’arbitrage (Belgija))

„Evropska unija – Tretji steber – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Okvirni sklep 2002/584/PNZ o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami – Pravna podlaga – Člen 2(2) – Odprava pravila dvojne kaznivosti – Načelo enakosti in načelo zakonitosti v kazenskem pravu“

I – Uvod

1. Ljudje si bolj kot karkoli na svetu želijo poznati najzanesljivejša pravila, ki bi jih lahko uporabili v kazenskih sodbah.( )

2. Belgijsko Cour d’arbitrage (sodišče, zadolženo za kontrolo ustavnosti zakonov) v skladu s členom 35 EU( ) predlaga Sodišču, naj odloči o veljavnosti Okvirnega sklepa 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami( ).

3. Cour d’arbitrage dvomi o skladnosti tega sklepa s Pogodbo o Evropski uniji s formalnega in z vsebinskega vidika. V zvezi s prvim vidikom, ki se opira na člen 34(2)(b) EU, se Cour d’arbitrage sprašuje o pravni podlagi, na katero se je oprl Svet Evropske unije, in o primernosti izbranega instrumenta.

4. Zaradi tega vprašanja mora Sodišče preučiti sistem virov tretjega stebra Unije in preučiti naravo okvirnih sklepov, enakovrednih direktivam iz stebra Skupnosti. Sodba Pupino( ) je primerno izhodišče za to presojo.

5. V zvezi z drugim, materialnim, vidikom predložitveno sodišče izpodbija eno od novosti, ki je mogoče najpomembnejša novost te metode sodelovanja med državami članicami na področju pridržanja in predaje oseb, in sicer prepoved, da je v nekaterih primerih izvršitev evropskega naloga za prijetje odvisna od pogoja, da morajo biti dejanja, zaradi katerih je bil nalog izdan, kazniva tudi v državi izvršitve. Cour d’arbitrage želi izvedeti, ali je taka novost v skladu z načeloma enakosti in zakonitosti v kazenskem pravu ter ali je v skladu s členom 6(2) EU.

6. Za rešitev tega problema se je treba brez odlašanja vprašati, kakšna je vloga temeljnih pravic na tako občutljivem področju, kot je policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, od razglasitve Listine Evropske unije o temeljnih pravicah( ) naprej.

7. Ta izziv ni nepomemben, v nekaterih državah članicah so bili namreč zakoni za prenos Okvirnega sklepa razveljavljeni, ker so kršili nekatera državljanska jamstva. Na Poljskem je Trybunal Konstytucyjny (ustavno sodišče), pristojno za presojo zakonov z vidika ustave, v sodbi z dne 27. aprila 2005( ) odločilo, da člen 607t(1) zakona o kazenskem postopku ni v skladu s členom 55(1) ustave,( ) ker na podlagi evropskega naloga za prijetje omogoča izročitev poljskega državljana organom druge države članice. Komaj tri mesece pozneje je zaradi podobnih razlogov( ) Bundesverfassungsgericht (zvezno ustavno sodišče) s podobnimi besedami( ) izrazilo svoje mnenje o zakonu o izvrševanju Okvirnega sklepa.( ) Anato Dikastiriotis Kypriakis Dimokratios (ciprsko vrhovno sodišče) je izbralo enak način,( ) kajti člen 11 ustave ne predvideva, da se za izvršitev evropskega naloga za prijetje lahko uporabi ukrep pridržanja. Nasprotno pa je Ústavní soud (češko ustavno sodišče) v sodbi z dne 3. maja 2006( ) zaradi neustavnosti zavrnilo tožbo, ki jo je vložila skupina senatorjev in poslancev zoper zakon za izvajanje Okvirnega sklepa, v kateri so zakonu očitali, da krši ustavo, ker omogoča predajo čeških državljanov in ker ukinja preverjanje, ki je del merila dvojne kaznivosti.

8. Gre torej za zelo široko razpravo o morebitnih neskladjih med ustavami in pravom Unije, razpravo v kateri mora Sodišče sodelovati in igrati svojo vlogo, da bi razlago vrednot in načel, ki oblikujejo pravni sistem Unije, izrazili v parametrih, primerljivih s parametri, ki urejajo nacionalne strukture.( )

II – Pravni okvir

A – Pogodba o Evropski uniji

9. Unija, ki označuje novo stopnjo v procesu evropskega povezovanja, namenjenega krepitvi vezi med narodi Evrope, ima svoje korenine v Skupnostih, ki jim daje politike in oblike sodelovanja, ki jih uvaja ta pogodba (člen 1 EU). Unija temelji na skupnih vrednotah Evropejcev, kot so svoboda, demokracija, pravna država ter spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin (člen 6(1) EU).

10. Prav te pravice, ki jih priznava Evropska konvencija o varovanju človekovih pravic in temeljnih svoboščin z dne 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: Rimska konvencija), so v skladu s skupnimi ustavnimi tradicijami držav članic postale splošna načela pravnega reda Skupnosti, za zaščito katerih je Sodišče pristojno v okviru Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (člen 6(2) EU, v povezavi s členom 46(d) EU).

11. Unija si je zlasti zastavila cilj ohranjati in razvijati Unijo kot območje svobode, varnosti in pravice, na katerem se prosto gibanje oseb zagotavlja s sprejetjem ustreznih ukrepov glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu (četrta alinea člena 2(1) EU) v okviru tako imenovanega tretjega stebra, ki zadeva policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah (naslov VI EU).

12. Namen tretjega stebra je zagotoviti državljanom visoko raven varnosti z oblikovanjem politik za preprečevanje kriminala in boj proti njemu, z boljšim sodelovanjem med sodnimi organi, in če je to potrebno, s približevanjem nacionalnih kazenskih predpisov (člena 31 in 32 EU).

13. Ukrepi v pravosodju vključujejo na primer: a) okrepljeno medsebojno pomoč pri obravnavanju zadev in izvrševanju odločb; b) olajševanje izročitve; c) zagotavljanje skladnosti predpisov, ki se uporabljajo v državah članicah; d) preprečevanje sporov o pristojnosti ter e) postopno določanje minimalnih predpisov o konstitutivnih elementih kaznivih dejanj in kazni na področju organiziranega kriminala, terorizma in nedovoljenega prometa z drogami (člen 31(1) EU).

14. Zato lahko Svet soglasno sprejema (člen 34(2)(a), (b) in (c) EU):

1. skupna stališča, s katerimi opredeli pristop Unije do posamezne zadeve;

2. okvirne sklepe zaradi približevanja zakonov in drugih predpisov držav članic, ki so za vsako državo članico zavezujoči glede cilja, ki ga je treba doseči, nacionalnim organom pa prepuščajo izbiro oblike in metod ter nimajo neposrednega učinka;

3. sklepe za vse druge namene, skladne s cilji tretjega stebra, to so zavezujoči sklepi, ki nimajo neposrednega učinka.

15. Svet lahko tudi pripravlja konvencije, ki jih priporoči v sprejetje državam članicam in bodo začele veljati, ko jih bo sprejela najmanj polovica držav članic (člen 34(2)(d) EU).

B – Okvirni sklep 2002/584

16. Ta sklep, ki je bil sprejet na podlagi člena 31(1)(a) in (b) EU ter člena 34(2)(b) EU, je odgovor na željo, da bi odpravili uradni postopek izročitve v Uniji( ) in ga nadomestili s poenostavljenim sistemom predaje osumljenih ali obsojenih oseb med pravosodnimi organi zaradi kazenskega pregona ali izvršitve kazni (prva in peta uvodna izjava). V tem smislu sklep nadomešča predhodne ali naknadne mednarodne instrumente v odnosih med državami članicami (člen 31(1))( ), ki se še lahko uporabljajo, če širijo cilje tega Okvirnega sklepa ter pomagajo poenostaviti in pospešiti postopke predaje oseb, ki jih zadeva evropski nalog za prijetje (člen 31(2)).

17. Okvirni sklep torej opušča sistem pomoči med državami članicami in ga nadomešča s sistemom prostega pretoka pravosodnih odločitev, ki temelji na vzajemnem zaupanju in medsebojnem priznavanju (peta, šesta in deseta uvodna izjava; člen 1(2)).

18. Svet Unije se je pri sprejetju Okvirnega sklepa skliceval na načeli subsidiarnosti in sorazmernosti zaradi spoštovanja temeljnih pravic in člena 6 EU (sedma in dvanajsta uvodna izjava; člen 1(3)), tako da se mora zavrniti( ) vsaka izročitev, kadar obstajajo objektivni razlogi, zaradi katerih se lahko verjame, da je bil nalog za prijetje izdan za kazenski pregon in kaznovanje osebe na podlagi njenega spola, rase, vere, etničnega izvora, državljanstva, jezika, političnega prepričanja ali spolne usmerjenosti oziroma kadar obstaja resna nevarnost, da bi v tisti državi osebo obsodili na smrt, jo mučili ali z njo kako drugače nečloveško in poniževalno ravnali ali jo kaznovali. Še več, Okvirni sklep spodbuja države članice, da uporabljajo svoja ustavna pravila v zvezi z rednim sodnim postopkom( ), s svobodo združevanja, svobodo tiska in svobodo izražanja v drugih medijih (dvanajsta in trinajsta uvodna izjava). Svet se je zavezal, da bo zagotovljeno varstvo osebnih podatkov, ki se obdelajo v zvezi z izvajanjem tega Okvirnega sklepa.

19. Evropski nalog za prijetje je sodna odločba, ki jo izda država članica za prijetje in predajo zahtevane osebe s strani druge države članice, zato da bi uvedla kazenski postopek ali izvršila kazen zapora oziroma ukrep, vezan na odvzem prostosti (člen 1(1)).

20. Ta nalog je strogo sodni instrument sodelovanja sodišč (členi 1 in od 3 do 6) kljub popolnoma praktični in administrativni pomoči, ki bi jo morali zagotavljati izvršilni organi (deveta uvodna izjava in člen 7).

21. Evropski nalog za prijetje se lahko izda za dejanja, ki se po pravu odreditvene države članice kaznujejo z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti najmanj 12 mesecev, ali kadar sta kazen oziroma ukrep, vezan na odvzem prostosti, izrečena za kazni do najmanj štirih mesecev (člen 2(1)). Zaprošena država članica lahko preda zahtevano osebo, če dejanja, za katera je bil odrejen nalog za prijetje, tudi po njeni zakonodaji pomenijo kaznivo dejanje (člen 2(4)).

22. To pravilo, imenovano „dvojna kaznivost“, se v skladu s členom 2(2) ne uporablja za 32 vrst dejanj, če so v odreditveni državi članici kazniva z zaporno kaznijo ali ukrepom, vezanim na odvzem prostosti do najmanj treh let. Gre za naslednja ravnanja:

– pripadnost kriminalni združbi,

– terorizem,

– trgovina z ljudmi,

– spolno izkoriščanje otrok in otroška pornografija,

– nedovoljena trgovina s prepovedanimi drogami,

– nedovoljena trgovina z orožjem, strelivom in eksplozivi,

– korupcija,

– goljufije, vključno s tistimi, ki ogrožajo finančne interese Evropskih skupnosti v smislu Konvencije o varovanju finančnih interesov Evropskih skupnosti z dne 26. 7. 1995,

– prikrivanje koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem,

– ponarejanje denarja, vključno z evrom,

– kazniva dejanja, storjena z uporabo računalnika,

– kazniva dejanja, storjena zoper okolje, vključno z nedovoljeno trgovino z ogroženimi živalskimi in rastlinskimi vrstami,

– omogočanje prepovedanega prehoda čez državno mejo in bivanja v državi,

– umor in povzročitev hudih telesnih poškodb,

– nedovoljena trgovina s človeškimi organi in tkivi,

– ugrabitev, protipraven odvzem prostosti, jemanje talcev,

– rasizem in ksenofobija,

– organiziran ali oborožen rop,

– nedovoljena trgovina s kulturnimi dobrinami, vključno s starinami in umetniškimi deli,

– goljufije,

– izsiljevanje in oderuštvo,

– ponarejanje industrijskih izdelkov in prodaja takih izdelkov,

– ponarejanje in promet z uradnimi dokumenti,

– ponarejanje različnih oblik plačilnih sredstev,

– nedovoljena trgovina s hormonskimi snovmi in drugimi spodbujevalci rasti,

– nedovoljena trgovina z jedrskimi in radioaktivnimi snovmi,

– trgovina z ukradenimi vozili,

– posilstvo,

– požig,

– kazniva dejanja, za katera je pristojno Mednarodno kazensko sodišče,

– ugrabitev letala ali ladje,

– sabotaža.

23. V členu 3 so navedeni trije razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje, v členu 4 pa je navedenih sedem razlogov za fakultativno neizvršitev. V to skupino spadajo primeri, v katerih ima obsojena oseba državljanstvo zaprošene države ali v njej biva in se ta država zaveže, da bo izvršila kazen ali ukrep v skladu s svojim notranjim pravom (člen 4(6)). V tem smislu člen 5(3) v podobnem primeru omogoča, kadar je namen evropskega naloga, da se sproži kazenski pregon, da se osebo preda, če se bo po obravnavi vrnila v svojo državo članico, da bo tam odslužila kazen, na katero bo obsojena.

24. V nujnem postopku s prekluzivnim rokom (člena 17 in 23) ima zadevna oseba pravico do zaslišanja (člena 14 in 19), do pravnega zastopnika in tolmača (člen 11(2)) ter do jamstev, ki jih imajo pridržane osebe. Če je treba, ima oseba pravico, da je začasno izpuščena na prostost v skladu z notranjim pravom izvršitvene države članice (člen 12).

25. Nalog vsebuje podatke, potrebne za izvršitev, zlasti podatke o identiteti zahtevane osebe in zakonsko označbo kaznivega dejanja (člen 8(1)). Vse težave, ki lahko nastopijo med postopkom, se rešujejo v neposrednih stikih med vpletenimi pravosodnimi organi ali z udeležbo centralnih organov držav članic, kjer je to primerno (člen 10(5)).

26. Rok, določen za prenos tega Okvirnega sklepa, se je iztekel 31. decembra 2003 (člen 34(1)).

III – Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

27. Neprofitno združenje Advocaten voor de Wereld VZW (v nadaljevanju: Advocaten voor de Wereld) je pri belgijskem Cour d’arbitrage vložilo tožbo zoper zakon z dne 19. decembra 2003 o evropskem nalogu za prijetje,( ) s katerim je bil v belgijsko pravo prenesen Okvirni sklep, ker naj ne bi bil v skladu s členoma 10 in 11 belgijske ustave, v povezavi s členi 36, 167(2) in 168. Združenje trdi, da bi evropski nalog za prijetje morala urejati mednarodna konvencija in da člen 5(5) zakona, s katerim je v nacionalno pravo prenesen člen 2(2) Okvirnega sklepa, krši načelo enakosti in zahtevo lex certa v kazenskih zadevah.

28. Glede na to, v kakšnih pogojih teče spor, je ustavno sodišče prekinilo odločanje( ) in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

„1. Ali je Okvirni sklep [...] 2002/584 [...] v skladu s členom 34(2)(b) Pogodbe o Evropski uniji, po katerem se okvirni sklepi lahko sprejmejo samo zaradi približevanja zakonov in drugih predpisov držav članic?

2. Ali je člen 2(2) Okvirnega sklepa [...] 2002/584 [...] v delu, v katerem razveljavlja ugotavljanje dvojne kaznivosti za kazniva dejanja, navedena v sklepu, v skladu s členom 6(2) Pogodbe o Evropski uniji in natančneje z načelom zakonitosti v kazenskih zadevah ter načelom enakosti in prepovedi diskriminacije, ki ju zagotavlja ta določba?“

IV – Postopek pred Sodiščem

29. Predlog za sprejetje predhodne odločbe Cour d’arbitrage je bil vpisan v vpisnik Sodišča 2. avgusta 2005. Pisna stališča so predložili Advocaten voor de Wereld, Komisija Evropskih skupnosti, Svet, belgijska, češka, španska, francoska, latvijska, litovska, nizozemska, poljska in finska vlada ter vlada Združenega kraljestva. Predstavniki Advocaten voor de Wereld, belgijske, češke, španske, francoske in nizozemske vlade in vlade Združenega kraljestva ter zastopniki Sveta in Komisije so na obravnavi 11. julija 2006 podali ustne navedbe.

V – Analiza vprašanj za predhodno odločanje

A – Pravna podlaga (prvo vprašanje)

30. Nihče ne izpodbija dejstva, da se Okvirni sklep navezuje na tretji steber Evropske unije in da je torej Svet pristojen za sprejemanje teh predpisov.( ) Polemika se nanaša na uporabljeni pravni vir, kajti med postopkom v glavni stvari so bili izraženi dvomi o tem, ali je okvirni sklep primeren instrument. Dvomi temeljijo na dveh razlogih: po eni strani ne gre za približevanje prej obstoječih nacionalnih zakonodaj, kajti evropski nalog za prijetje je novonastalo sredstvo, po drugi strani pa odstopanje od predhodnih mednarodnih konvencij o izročitvi z okvirnim sklepom ni mogoče.

31. Po tem povzetku razprave je treba najprej izluščiti bistvo evropskega naloga za prijetje, da bi lahko preučili njegovo naravo, in preverili, ali se lahko uskladitveni predpisi, ki so značilni za okvirne sklepe, uporabijo za ta sklep. Če je odgovor pritrdilen, bo treba ugotoviti, ali se ta kategorija aktov v skladu z načelom contrariusactus ne bi smela uporabiti za to področje, ker so ga v preteklosti mednarodni akti že obravnavali.

32. Preden bom obravnaval to, moram najprej predlagati odgovor češki vladi, ki je sklepala, da začetno vprašanje ni dopustno.

1. Dopustnost

33. Češka vlada trdi, da mora Sodišče pri vprašanju, ali je evropski nalog lahko urejen z okvirnim sklepom, preučiti določbo prava Skupnosti [člen 34(2)(b) EU], „ki se izmika njegovemu nadzoru“, in da torej ni pristojno za odločanje o tem vprašanju. To stališče nima podlage, ker je ena bistvenih pristojnosti Sodišča prav ta, da razlaga pogodbe in jih varuje pred sekundarno zakonodajo, to je naloga, ki je zelo ustavnega značaja.( )

34. Vsa pooblastila Unije so povezana in podrejena predpisom, ki ji sprejema „evropski ustavodajalec“. Sodišče mora poleg tega ohranjati celovitost predpisov in zagotavljati njihovo učinkovitost, tako da jih ščiti pred nepravilnostmi, ki jih lahko storijo drugi akterji Skupnosti. Cour d’arbitrage od Sodišča ne zahteva nič pretiranega in mu predlaga, naj izvaja svoje pristojnosti in presodi, ali je določba zakonodajalca Unije v skladu z s predpisom iz Pogodbe,( ) za to presojo pa mora Sodišče najprej razložiti standardno pravilo in določiti njegov obseg, čemur se ne more izogniti.

35. Češka vlada kljub temu vztraja, da prvo vprašanje ni dopustno, in trdi, da v predložitveni odločbi razlogi, zaradi katerih Okvirni sklep naj ne bi bil veljaven, niso jasno razloženi. Vlada pojasnjuje, da bi moralo tožeče združenje, ko zahteva, da se belgijski izvedbeni zakon razglasi za neustaven, ker okvirni sklep ni primeren instrument za približevanje nacionalnih zakonodaj, podpreti svojo zahtevo s primerno utemeljitvijo in da bi moralo predložitveno sodišče to utemeljitev ponoviti v odločbi.

36. Podatki, ki jih predložijo nacionalna sodišča, morajo udeležencem v postopku predhodnega odločanja omogočiti, da predložijo stališča, ki Sodišču zagotavljajo primerne elemente za ustrezen odgovor.( ) V tem primeru je cilj dosežen, ker je ugotovljeno, da se razprava nanaša na to, ali okvirni sklep lahko ureja evropski nalog za prijetje s približevanjem notranjih pravnih redov. Ostalih dvanajst strank, ki so v tem postopku pravosodnega sodelovanja predložile stališča, jo je namreč tako razumelo, tako da tudi češke vlade, čeprav obžaluje nepreglednost odločitve Cour d’arbitrage, ni nič oviralo, da se ne bi vključila v razpravo.( )

37. Po odstranitvi ovir s poti, ki vodi do vsebinskega vprašanja, bom zdaj analiziral nov instrument za sodelovanje na kazenskem področju med novimi državami članicami.

2. Evropski nalog za prijetje in izročitev

38. Nekateri so zagovarjali idejo, da je evropski nalog za prijetje podkategorija izročitve. Doktrina je Okvirni sklep označila kot poskus „olajšanja“ izročitve med državami članicami( ) v sodobni izvedbi,( )sui generis,( ) z drugačnim poimenovanjem.( ) Zakonodajalec Skupnosti pa je s sklicevanjem na člen 31(1)(b) EU sam prispeval k zmedi. Čeprav je višje nacionalno sodišče, kot je Trybunal Konstytucyjny, ravnalo v skrbi, da bi z vidika varstva temeljnih pravic, ki jih zagotavlja poljska ustava, za evropski nalog za prijetje veljali isti pogoji kot za izročitev, je prispevalo svoj delež k nejasnosti, s tem ko je predajo, izvršeno v skladu z evropskim nalogom za prijetje, označilo kot različico izročitve.( ) Bundesverfassungsgericht je storilo prav to, ko je molče izenačilo oba instrumenta.( )

39. Vendar pa so razlike izpostavili tako na ravni zakonodaje( ) kot v doktrini( ) in sodni praksi.( )

40. Stališča se vseeno ne razhajajo toliko, ker so odvisna od izbranega vidika. Kadar je pozornost usmerjena v rezultat, je veliko podobnosti, razlike pa se pojavijo, če se posvetimo temeljem tega načina sodelovanja in načinu njegovega razvoja.

41. Prehod od izročitve k evropskemu nalogu je kopernikanski obrat. Očitno je, da imata izročitev in evropski nalog isti cilj, to je predati obtoženo ali obsojeno osebo organom druge države, da bi ji tam lahko sodili ali da bi lahko odslužila kazen, ampak s tem se podobnosti končajo.

42. Pri postopku izročitve vzpostavita stike dve suvereni državi, država prosilka in zaprošena država, ki na začetku delujeta avtonomno: prva prosi drugo za sodelovanje, ta pa se za vsak primer posebej odloči, ali bo ugodila prošnji, in pri tem upošteva razloge, ki presegajo strogo pravno področje in segajo na področje mednarodnih odnosov, kjer ima načelo primernosti pomembno vlogo. Zato so skrajni poseg politikov in merila, kot sta vzajemnost in identiteta norme, upravičeni, ker izhajajo z različnih področij.

43. Okoliščine se spremenijo, ko država zaprosi za pomoč in ji je ta odobrena v nadnacionalnem pravnem sistemu povezovanja, v katerem se države delno odpovejo svoji suverenosti in nekatere pristojnosti prenesejo na zunanje organe, ki imajo normativna pooblastila. To približevanje, značilno za prvi steber Unije,( ) deluje tudi v tretjem stebru, ki je medvladni, vendar pa ima očitno nagnjenje „do Skupnosti“, kot je pokazala sodba Pupino,( ) ki je na okvirne sklepe prenesla nekatere kategorije iz prvega stebra in nekatere parametre, značilne za direktive.( )

44. Med nepropustnimi prostori se vez ne vzpostavi, ker je potrebno ugotavljanje ad casum, da bi ugotovili, ali pomoč krši temelje družbene ureditve. Nasprotno, namen je zagotavljati pomoč nekomu, s katerim imamo skupna načela, vrednote in zaveze,( ) ter tako ustvariti institucionalno tkivo s posebnimi pravnimi viri, ki so zelo raznoliki, vendar vseeno obvezni za preprečevanje kriminala in boj proti njemu v enotnem območju svobode, varnosti in pravice, kajti institucionalno tkivo olajša sodelovanje med državami in usklajuje njihovo kazensko pravo.

45. V takih okoliščinah, ki temeljijo na medsebojnem zaupanju, podpora sodelovanju ne izhaja iz povezave različnih želja, ampak iz skupne norme – Okvirnega sklepa –, v kateri so opisana ravnanja, ki lahko uvedejo sodelovanje. Pristopi, ki za zagotavljanje vzajemnosti( ) zahtevajo individualno preverjanje, ali pojmovanja, ki dvojni kaznivosti pripisujejo absolutno vrednost, so zastareli, ker je med morebitnimi udeleženci ravnanje, ki je sprožilo zahtevo, enako obsojanja vredno in ker bi se zahteva v obratni smeri ravno tako upoštevala. V tem duhu se vsako presojanje koristnosti izkaže za neustrezno, ker je nadzor omejen na strogo pravni vidik. Z drugimi besedami, politični organi morajo prepustiti delo pravosodnim organom, posamezno presojo vsakega primera pa mora nadomestiti splošna presoja, kajti ta skupni predpis temelji na pristojnosti nacionalnih sodišč, da preganjajo kazniva dejanja, našteta v predpisu. Skratka, suverenih držav, ki bi lahko sodelovale v posameznih primerih, ni več, pač pa obstajajo države članice Evropske unije, ki si morajo med seboj pomagati, ko je storjeno kaznivo dejanje, katerega pregon je v skupnem interesu.( )

46. Zato menim, da izročitev in evropski nalog za prijetje ustrezata aksiološkima sistemoma, ki jima je skupen samo cilj. Okvirni sklep se s tem, ko ukinja izročitev in jo nadomešča s sistemom predaje med sodnimi organi, ki temelji na medsebojnem priznavanju( ) in prostem pretoku pravosodnih odločitev, kar je plod visoke ravni zaupanja med državami članicami (prva, peta, šesta in deseta uvodna izjava), uvršča v to vrsto. Sklep torej predpostavlja vzajemnost in dvojno kaznivost za nekatera najhujša kazniva dejanja ter omejuje razloge za zavrnitev pomoči, pri tem pa ne pušča prostora za politično diskrecijsko pravico (člena 3 in 4).( )

47. Zdi se, da tak razplet potrjuje trditve tistih, ki menijo, da ni treba ničesar usklajevati, ker gre za nov način ravnanja, tako da evropskega naloga o prijetju ne more urejati okvirni sklep. To preveč poenostavljeno sklepanje ne priznava narave tega pravnega vira in bistva tega mehanizma.

3. Okvirni sklep kot vir uskladitve

48. Ta pristop je obsojen na propad zaradi svoje glavne premise, kajti dejstvo, da se, če izvzamemo njun cilj, evropski nalog za prijetje in izročitev razlikujeta, še ne pomeni, da je nalog nastal iz nič in da v nacionalnih pravnih sistemih niso obstajali njegovi predhodniki, ki jih je treba uskladiti.

49. Evropski nalog, ki je nujno sredstvo za vzpostavitev območja svobode, varnosti in pravice (člena 2 in 29 EU), je izraz medsebojne pravne pomoči. Gre za odločbo, ki jo izda sodišče za prijetje in predajo zahtevane osebe s strani tujih sodnih organov, da bi lahko uvedlo kazenski postopek ali doseglo izvršitev kazni (člen 1(1) Okvirnega sklepa). Evropski nalog za prijetje je torej odločba, ki jo ureja postopkovno pravo odreditvene države članice in je v skladu z načelom medsebojnega priznavanja v drugih državah članicah enakovredna nacionalnim odločbam, tako da je normativno usklajevanje nujno. Nalogi za prijetje so del tradicije nacionalnih zakonov o kazenskem postopku, Okvirni sklep pa jim v nekaterih okoliščinah in pod nekaterimi pogoji omogoča, da pravno učinkujejo prek meja, vendar pa se za doseganje tega cilja zahteva usklajenost nacionalnih ureditev. Njegovi členi se glede tega uporabljajo zato, ker usklajujejo načine in vsebine odločb, oblike ter roke njihovega pošiljanja in izvrševanja, razloge za neizvršitev, jamstva, ki ščitijo pridržano osebo med celotnim postopkom, in učinke predaje.

50. Okvirni sklep torej ne ustvarja instituta, ki prej ni obstajal, in ne usklajuje različnih predpisov o izročitvi; sklep usklajuje pravila za prijetje in predajo, ki veljajo v vsaki državi članici, za zagotavljanje sodelovanja med pravosodnimi organi.( )

51. V središču razprave v zvezi s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe niso usklajevalni potenciali tega sklepa, ampak njegov ustvarjalni potencial. Žal je razprava dvoumna, kajti opozoril sem že, da evropski nalog za prijetje, čeprav se razlikuje od izročitve, ni čisto nova iznajdba brez primerljivih predhodnikov v nacionalnih zakonodajah.( ) Na vsak način in tudi če bi nekateri to trdili zaradi potrebe po pravnem približevanju, nič ne preprečuje uporabe tovrstne norme, ker je Pogodba EU v podobnih okoliščinah ne prepoveduje.

4. Sistem virov v tretjem stebru: zlasti odnosi med okvirnimi sklepi in konvencijami

52. V členu 32(2) EU so našteti štirje pravni viri tretjega stebra, ki kot so z majhnimi razlikami ugotovili Svet, Komisija, Kraljevina Nizozemska in Kraljevina Belgija, niso razvrščeni po hierarhiji ali razdelkih, tako da bi bilo vsaki vrsti norm namenjeno eno področje. Kateri koli vir načeloma velja za vse, razen ko je treba upoštevati meje, ki jih določata lastnost instrumenta in navedeni cilj, znotraj teh meja pa ima zakonodajalec prosto izbiro.

53. Ta diskrecijski prostor je izvzet iz sodnega nadzora, tako da je, ne glede na vsebino, odločba, ki ne presega svojih omejitev, pravno pravilna.

54. Svet se je v zadevnem primeru odločil za okvirni sklep. Zato je treba analizo začeti s preučevanjem, ali bi Svet glede na zastavljeni cilj in izbrano pot za njegovo izpolnitev lahko uporabil drugačno kategorijo predpisov. Odločitev za skupno stališče ne bi bila najboljša. Taka stališča so uporabna na področju mednarodnih odnosov Unije in držav članic, da določijo svoje mnenje o določeni zadevi (člen 37 EU), in so seveda primerna, da se skupaj s skupnim ukrepom uporabljajo tudi v drugem stebru (člen 12 EU).( )

55. Drugi viri – okvirni sklepi, sklepi in konvencije – so primerni inštrumenti za ukrepe, ki zahtevajo prenos v nacionalne pravne rede,( ) vendar pa v tem primeru ni mogoče upoštevati sklepov iz člena 34(2)(c) EU, ker izključujejo vsakršno usklajevanje, ki je nujno potrebno za dobro delovanje evropskega naloga.

56. Zato je konvencija edini instrument, ki bi lahko bil izbran namesto okvirnega sklepa. Prosta presoja zakonodajalca doseže vrh v izbiri med tema dvema vrstama norme, tako da je treba zavrniti trditev, da morajo evropski nalog, ki je „nadomestil“ izročitev, urejati mednarodni dogovori, ker je bila izročitev med državami članicami po tradiciji vedno tako urejena. Zagovorniki te trditve na podlagi načela contrarius actus uveljavljajo tako imenovano „zamrznitev stopnje“ norme.

a) Neprimernost načela contrarius actus

57. Pravilo, po katerem se bo moralo področje, ki je že bilo urejeno z določeno normativno obliko, vedno urejati z normami iste stopnje, brez možnosti uporabe norme nižje stopnje, ni absolutno, ker predstavlja državljansko jamstvo v odnosih med suvereno zakonodajno oblastjo in brezpogojno podrejeno izvršilno oblastjo ter v odnosih med njunimi akti, to je med zakonom in uredbo. Ko parlament z zakonom uredi neko področje, lahko vlada poseže samo, če ji poslanska zbornica dovoli, da ga dopolni ali vanj vključi svoje odločitve, ne da bi se kateri koli vladni akt lahko vmešal in nadomestil voljo „imetnika pooblastila“, razen če le-ta po „odvzemu zakonitosti“ pooblasti vlado in če ni zakonskega ustavnega pridržka.( )

58. Razprava o tej temi torej nima smisla, ker imajo viri isti izvor in ubirajo isto pot, naj gre za okvirne sklepe ali mednarodne konvencije, ki jih Svet na predlog države članice ali Komisije po posvetovanju s Parlamentom soglasno sprejme (člen 34(2) EU, v povezavi s členom 39(1) EU).( )

59. Praksa potrjuje pravno analizo, ker so države članice pogosto nadomestile ukrepe, ki so imeli naravo konvencije, z drugimi ukrepi, značilnimi za strukture Skupnosti. Tipičen primer je konvencija z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah,( ) bolj znana kot „Bruseljska konvencija“, ki jo je nadomestila Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000( ) (člen 68).

60. V teh okoliščinah se je treba vprašati, ali formula mednarodne konvencije olajša spoštovanje načel subsidiarnosti in sorazmernosti ter ali jo mora zakonodajalec Skupnosti uporabiti.

b) Načeli subsidiarnosti in sorazmernosti

61. Ti dve načeli, uzakonjeni s členom 5 ES, se lahko uporabljata v tretjem stebru: načelo subsidiarnosti v skladu s členom 2 EU, in fine, in načelo sorazmernosti kot orodje subsidiarnosti.( )

62. V sedmi uvodni izjavi Okvirnega sklepa zakonodajalec izjavlja, da spoštuje ti načeli, in to upravičeno, ker gre za izvrševanje tujih nalogov za prijetje na nacionalnem ozemlju na skupnem območju, ki temelji na vzajemnem zaupanju in medsebojnem priznavanju sodnih odločb, zato se je bolje lotiti te naloge skupaj na ravni struktur Unije kot pustiti vsaki državi članici, da to počne sama, tudi če se je uskladila z drugimi. Zato je bilo treba ukrepati na ravni Skupnosti. Načelo subsidiranosti je bilo torej spoštovano.

63. Tako bi bilo tudi, če bi se Svet odločil za mednarodni sporazum, vendar mu je diskrecijska pravica zakonodajalca Unije omogočala, da se je odločil za okvirni sklep. Nujna sorazmernost mu ni nalagala, naj se odloči za drugo formulo, ker se je tako odločil, kot bom pozneje razložil, zaradi izkušnje z neuspehom v preteklosti sklenjenih pogodb. Če ustreznost ciljev in sredstev zahteva, da Unija posreduje samo pri doseganju napovedanih ciljev, se zdi absolutno nujno uporabiti instrument, ki države članice zavezuje, da rezultate dosežejo v določenem roku.

64. To pomeni, da niti tako imenovana zamrznitev položaja norme, ki je tradicionalno urejala predajo državljana drugi državi zaradi sojenja ali izvršitve kazni, niti načelo subsidiarnosti nista zmanjšala manevrskega prostora evropskega zakonodajalca. Nasprotno, tudi če dopustimo kakršno koli omejitev manevrskega prostora, bi bil okvirni sklep primerno sredstvo v skladu z večkrat navedenima načeloma sorazmernosti in načelom polnega učinka evropskega prava, ki se uporabljata tudi v tretjem stebru, kot lahko sklepamo iz navedene sodbe Pupino.

c) Zahteva po večji učinkovitosti

65. Izpodbijani Okvirni sklep ni prvi poskus izboljšanja pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah v Uniji. Njegovi neposredni predhodnici sta bili konvenciji iz let 1995 in 1996, čeprav nista uspeli. Obe sta bili sprejeti na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, vendar se še ne uporabljata v vseh državah članicah, ker ju nekatere članice še niso ratificirale.( )

66. Prav te omejitve, ki so del mednarodnih pogodb, so spodbudile vnos nove kategorije na seznam pravnih virov, s katero se je mogoče izogniti težavam, ki nastanejo zaradi svobode, ki jo imajo države članice na področju ratificiranja.( ) Na Svetu v Tampereju je bil jasno izražen projekt, da bi Unijo spremenili v območje svobode, varnosti in pravice ter pri tem „v celoti uporabili možnosti, ki jih ponuja Amsterdamska pogodba“.( ) O tem veliko pove predlog Komisije, s katerim je razložila, da se je odločila za okvirni sklep zaradi učinkovitosti in ob pogledu na zelo slabe rezultate predhodnih konvencij.( )

67. Države članice in institucije morajo uresničiti cilje člena 2 EU ter zato zagotoviti in razvijati pogosto omenjeno območje svobode, varnosti in pravice. Zato morajo uporabiti najprimernejše instrumente. Zagotoviti morajo polni učinek prava Skupnosti na splošno( ) in zlasti prava Unije.( ) Zato je Svet lahko vzpostavil in celo moral vzpostaviti mehanizem evropskega naloga za prijetje s pomočjo okvirnega sklepa.( ) Zato mu ne moremo očitati poti, ki jo je izbral.( )

68. Zaradi tega predlagam, naj Sodišče na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da Okvirni sklep 2002/584 ne krši člena 34(2)(b) EU.

B – Okvirni sklep 2002/584 in temeljne pravice (drugo vprašanje)

69. V Okvirni sklep je zakonodajalec vključil jamstva, ki jih mora imeti naslovnik naloga za prijetje, in izrecno navedel, da namerava varovati njegove temeljne pravice. V točkah 18 in 24 teh sklepnih predlogov sem povzel to težnjo po pristopu h kazenskemu sodelovanju, ki presega samo dvostranski odnos med državama in vključuje tretjo dimenzijo, to je dimenzijo neodtujljivih pravic zadevne osebe.( )

70. Člen 1(3) v zvezi s tem vsebuje slovesno izjavo, to pa bi se moralo razumeti, tudi če ne bi bilo zapisano, kajti spoštovanje človekovih pravic in temeljnih svoboščin je ena od vezi, ki združuje Unijo (člen 6(1) EU), te pravice in svoboščine pa so postale splošna načela prava Skupnosti v skladu z Rimsko konvencijo in s skupnimi ustavnimi tradicijami držav članic (člen 6(2) EU).( )

71. To razmišljanje me je pripeljalo do varstva človekovih pravic v Uniji in vloge Sodišča.

1. Varstvo temeljnih pravic v Evropski uniji

72. Čeprav ustanovitvene pogodbe niso vsebovale seznamov temeljnih pravic, to še ne pomeni, da so bile izključene iz pravnega reda Skupnosti. Skupnosti, ki so bile rezultat dogovora demokratičnih držav, so bile ustanovljene, da bi obstajale kot organizacije, za katere veljajo pravni predpisi. Seme se je zasejalo v zapuščeno zemljo in šele sčasoma so temeljne subjektivne pravice s pomočjo sodne prakse Sodišča lahko vzklile in uspevale.

73. To sodniško delo je obrodilo sadove v obliki izrecno priznanih pravic, kot je prepoved diskriminacije pri plačilu glede na spol( ) iz sedanjega člena 141 ES, in tudi drugih pravic, ki ne temeljijo neposredno na ureditvi Skupnosti, kot so nedotakljivost domovanja,( ) svoboda izražanja,( ) ali na področju, ki je bližje predmetu tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, načelo nullum crimen, nulla poena sine lege.( )

74. Sodišče je uporabilo preprost in logičen sklep: pravila, ki so skupna nacionalnim pravnim redom, so splošna načela pravnega reda Skupnosti ter jih je kot taka treba upoštevati, tako da so temeljne pravice, ki so skupna jamstva za vse, del teh načel in jih je treba varovati.( ) S tega vidika se naloge vključevanja ne da postavljati pod vprašaj, temelji pa na virih, ki niso pravo Skupnosti:( ) ta splošna načela, skupna državam članicam,( ) skupni elementi njihovih ustavnih tradicij( ) in mednarodni instrumenti za varstvo pravic( ), zlasti Rimska konvencija( ).

75. Zakonodajalec Skupnosti se je od Amsterdamske pogodbe naprej skliceval na to sodno prakso in jo vključil v člen 6 EU ter Sodišču podelil pristojnost za varovanje temeljnih pravic (člen 46(d) EU).

76. Leta 2000 se je zgodilo nekaj, česar ne moremo spregledati, to je razglasitev Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Ta dokument ni zavezujoč, ker ni nobene odločbe s pravnimi učinki, ki bi povzela njegovo vsebino.( ) To je samo politična deklaracija, ki nima nobene pravne vrednosti.( )

77. Kljub tej ugotovitvi ne smemo sklepati, da se ni nič spremenilo in da je listina mrtva črka na papirju. Prvič, listina ni nastala iz nič in ne zunaj okvira; nasprotno, pomeni fazo v razvojnem procesu, ki sem ga predstavil, ker kodificira, in kot so njeni avtorji navedli v preambuli,( ) potrjuje nekatere pravice, ki izhajajo iz skupne dediščine držav članic na nacionalni in mednarodni ravni,( ) tako da jih mora Unija v skladu s členoma 6 in 46(d) EU spoštovati, Sodišče pa jih mora varovati kljub naravi in pravnim učinkom besedila, sprejetega decembra 2000.( )

78. Drugič, listina se pojavlja v sodni praksi Sodišča, ker so jo generalni pravobranilci razlagali in jo tako razširili, da ni samo program ali deklaracija.( ) Tudi Sodišče prve stopnje je listino uporabilo v nekaterih sodbah.( ) Kljub temu Sodišče redko navaja listino v sodbah( ), čeprav samo zato, da bi zavrnilo stališče svojih generalnih pravobranilcev. Šele pred kratkim, pred samo dvema mesecema, je sodba v zadevi Parlament proti Svetu( ) nakazala spremembo smeri, ko je Sodišče razsodilo, da je treba poudariti pomen listine, čeprav ni pravno zavezujoč instrument (točka 38).

79. Zato je treba prekiniti molk, listina pa mora obveljati kot bistveno orodje za razlago pri zaščiti državljanskih jamstev, ki tvorijo dediščino držav članic. Tega izziva se je treba lotiti previdno, vendar zavzeto in s trdnim prepričanjem, da se varovanju temeljnih pravic v tretjem stebru ne da odpovedati, če je nujno za steber Skupnosti, kajti listina lahko glede na naravo svoje vsebine vpliva prav na temelj osebne svobode, ki predpostavlja vse druge.

80. Več odprtosti bo morda omogočilo, da se bomo izognili ponovnim nesporazumom, ki so nekdaj skalili odnose z nacionalnimi organi, ki niso bili prepričani, da so institucije Skupnosti sposobne varovati temeljne pravice.( )

81. Naloga varovanja pravic se izvaja na treh različnih ravneh,( ) in sicer na nacionalni ravni, ravni Sveta Evrope in ravni Evropske unije. Te tri ravni se kljub temu delno hkrati razvijajo in so, kar je najbolj pomembno, prežete z istimi vrednotami. Pogosto se križajo in se včasih lahko prekrivajo, vendar pa ne povzročajo nepremagljivih ovir, če se upoštevajo pristojnosti v prepričanju, da vsak izvaja svoje pristojnosti in v celoti zagotavlja sistem soobstoja. Dialog med ustavnimi sodišči v Evropi omogoča, da se utrdi skupno stališče.

82. Tako mora Sodišče v zadevi, o kateri odloča, ravnati v smislu členov 20 in 49 listine, ki razglašata načelo enakosti pred zakonom in načelo zakonitosti kaznivih dejanj, načeli, ki sta večinoma priznani v ustavah držav članic. Če bo treba, bo Sodišče moralo iskati navdih v nacionalnih sodnih praksah in sodbah, ki jih je o členih 14 in 7 Rimske konvencije izreklo Evropsko sodišče za človekove pravice.

2. Člen 2(2) Okvirnega sklepa 2002/584 in načelo enakosti

a) Enakost pred zakonom

83. Cour d’arbitrage želi izvedeti, ali je določba, v skladu s katero za izvršitev evropskega naloga za prijetje ni treba preveriti, ali dejanja iz člena 2(2) Okvirnega sklepa veljajo za kazniva dejanja v obeh zadevnih državah članicah, medtem ko se zahteva identitete norme uporablja za druga kazniva dejanja, v skladu s temeljno pravico enakosti pred zakonom.

84. Za analizo tega vprašanja je treba pozorno preučiti strukturo člena 2 Okvirnega sklepa, da bi pojasnili nejasnost, ki se kaže v samem sklepu in tudi v nekaterih stališčih, predstavljenih v tem postopku predhodnega odločanja. Da lahko evropski nalog za prijetje deluje, mora biti v odreditveni državi članici za kaznivo dejanje predvidena zaporna kazen za določeno dobo (odstavek 1), čeprav se zahtevana oseba lahko preda, če očitana dejanja pomenijo kaznivo dejanje v izvršitveni državi članici (odstavek 4). Ta možnost pa ne obstaja za 32 vrst kaznivih dejanj, naštetih v odstavku 2.( )

85. Zato se mi ne zdi pravilno trditi, da naj bi razen v primeru dejanj iz člena 2(2) sistem evropskega naloga za prijetje temeljil na načelu dvojne kaznivosti. Nasprotno, edini pogoj je, da se dejanja preganjajo v državi prosilki, čeprav lahko države članice, ko v svojo zakonodajo prenesejo Okvirni sklep,( ) ali njihova sodišča, ko izvršijo določeni nalog za prijetje( ), za izvršitev naloga upoštevajo pogoj, da očitanja dejanja veljajo za kazniva dejanja v njihovem pravnem redu; te možnosti nimajo pri kaznivih dejanjih iz večkrat navedenega odstavka 2.( )

86. V teh okoliščinah je vprašanje Cour d’arbitrage naslovljeno na organ, ki za to ni pristojen, ker očitanega neenakega obravnavanja ne moremo pripisati zakonodajalcu Unije, ampak odvisno od primera nacionalni ureditvi ali nacionalni sodni odločbi, katere nadzor ni v pristojnosti Sodišča.

87. Če je bilo treba razumeti, da ima na ta ali oni način oddaljeni vzrok kaznivega dejanja svoje korenine v Okvirnem sklepu, ker ta uvaja drugačno ureditev glede na naravo dejanj, vprašanje prav tako ne bi bilo konsistentno.

88. Tako izražen dvom se omejuje na abstraktno enakost pred zakonom, o njenem izvajanju in prepovedi vsakršne diskriminacije na podlagi osebnih ali socialnih okoliščin pa trenutno ne razpravljamo.( )

89. Zakon mora državljane enako obravnavati, in skrbeti, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako. Kljub temu ima zakonodajalec široko paleto možnosti, ki mu omogočajo, da podobne položaje obravnava različno, če ima za to objektivno in razumno razlago. Utemeljitev, ki jo bo ponudil, bo objektivna in razumna, če so zastavljeni cilj in učinki zakoniti ter če med ciljem in učinki obstaja primerna sorazmernost, ki preprečuje, da bi lahko prišlo do posebno hudih in nesorazmernih posledic.( )

90. Vendar pa menim, da v tem primeru pogoji niso primerljivi. Po eni strani gre za dejanja in pozornost ni usmerjena v osebni položaj, ampak v naravo kaznivega dejanja, tako da ne gre za subjektivno diskriminacijo. Po drugi strani z vidika kazenskega pregona, ki ga je treba sprožiti, ni primerjave med posamezniki, ki so storili različno huda dejanja, za katera so predvidene različne kazni; različna teža kaznivih dejanj preprečuje, da bi izenačili storilce teh dejanj.

91. Moje mnenje se ne spremeni, če se pri ocenjevanju posledic izvršitve evropskega naloga za prijetje (pridržanje, predaja, kazenski postopek, izvršitev kazni) zavemo, da so zadevne osebe v podobnem položaju, ne glede na to, kakšno kaznivo dejanje je povzročilo odvzem prostosti. Razlika v obravnavanju je torej objektivna, razumna, pravična in sorazmerna.

92. Je objektivna, ker ustreza avtonomnim merilom, ki niso odvisna od posameznika ter se dajo izmeriti z abstraktnimi in s splošnimi parametri, ki izključujejo vsakršno selektivnost, to je naravo kršitve in kazen zanjo.

93. Je tudi razumna in upravičena, ker se vključuje v doseganje enega od ciljev Evropske unije, to je boja proti kriminalu na območju varnosti, pravice in svobode (četrta alinea člena 2 EU, v povezavi s členom 29 EU). Seznam iz člena 2(2) Okvirnega sklepa vsebuje kazniva dejanja, ki kot je španska vlada ugotovila v svojih izjemnih pisnih stališčih (točka 121), resno vplivajo na pravne dobrine, ki jih je v Evropi treba posebej zaščititi; pogoj je, da je za ta kazniva dejanja v državi, ki izda nalog za prijetje, predvidena posebej huda kazen.( ) Gre za kazniva dejanja, za katera je ugotavljanje dvojne kaznivosti odveč, ker so kazniva v vseh državah članicah.( )

94. In za konec, sorazmernost ukrepa ni sporna, kajti namen drugačne ureditve je samo zagotoviti, da se oseba, ki jo iščejo ali je obsojena zaradi hudega kaznivega dejanja, preda organom pravosodnega sistema, ki je podoben sistemu države, ki ugodi nalogu, to je sistem, ki spoštuje načela pravne države in zadevni osebi jamči spoštovanje njenih temeljnih pravic, vključno s pravicami, ki jih lahko uveljavlja med kazenskim postopkom.

95. To poglavje sklepnih predlogov bom zaključil na mestu, kjer tožeče združenje v postopku v glavni stvari začne svoja stališča in kjer navaja izvirno nenavadne domneve,( ) da država članica izroči posameznika v skladu s členom 2(2) Okvirnega sklepa zaradi dejanj, ki niso predmet pregona na njenem ozemlju.( ) Ta položaj ne spada na področje načela enakosti, ker ni diskriminacije zoper samega sebe. Treba je opozoriti, da se zaradi izvajanja tega načela izvrši vsak evropski nalog za prijetje – ne glede na osebne ali socialne okoliščine zahtevane osebe –, izdan za pridržanje osebe, ki je v eni državi Unije osumljena ali obsojena zaradi kaznivega dejanja iz navedenega člena 2(2), za katerega je predvidena tako stroga kazen, kot navaja ta določba.

b) Enakost pri uporabi zakona

96. V predložitveni odločbi se pojavlja nova razsežnost očitka in predstavlja možnost neskladne razlage člena 2(2) Okvirnega sklepa zaradi nenatančnosti opredelitev, ki jih vsebuje.

97. Če vprašanje zastavimo s temi besedami, se zdi očitno, da ta možnost ne bo postavila pod vprašaj pravilnosti norme, ki ne odgovarja za prihodnje in morebitne diskriminacije pri izvajanju sklepa. Za tem se skriva zamenjava med enakostjo po zakonu in enakostjo v trenutku njegovega izvajanja. Enakost po zakonu, ki je materialna in jamči enako obravnavanje enakih, je kršena, kadar norma brez ustrezne podlage za enakovredne osebe uporabi različne ureditve, medtem ko je enakost v izvajanju formalna in je kršena, kadar organ, ki jo mora izvajati, v posebnem primeru enakosti ne razume tako kot v podobnih predhodnih okoliščinah. Torej ni neenakosti v izvajanju zakona, kadar različne odločitve izhajajo iz različnih sodišč, ki zakonito izvajajo sodno oblast; enakost ne zahteva, da neodvisni organi ohranjajo skladno hermenevtiko. Bilo bi sarkastično, če bi zakonu pripisali, da je diskriminatoren, ker je lahko deležen različnih razlag, ki se lahko poenotijo z ustreznimi pravnimi sredstvi.

98. Vsekakor je treba počakati, ali se bodo napovedana nesoglasja res pokazala kljub varnostnim ukrepom, ki jih sistem uvaja, da bi se jim izognil. Sam Okvirni sklep na tem področju zagotavlja primerna orodja, ker predvideva nujno izmenjavo podatkov in neposredno posvetovanje vključenih sodišč.( ) Poleg tega, če dvom o pomenu pojmov iz člena 2(2) Okvirnega sklepa ni odpravljen, vprašanje za predhodno odločanje o členu 35 EU odpira primerno pot za enotno razumevanje na ozemlju Unije.

99. Napovedano tveganje, ovira zaradi neusklajenosti nacionalnih kazenskih zakonodaj, ne zadeva načela enakosti in se povezuje z zahtevo po gotovosti v pravnih razmerjih, zlasti v prisilno vzpostavljenih odnosih med organi oblasti in državljani. Ta ugotovitev me je pripeljala do drugega vidika drugega vprašanja za predhodno odločanje.

3. Člen 2(2) Okvirnega sklepa in načelo zakonitosti v kazenskem pravu

100. To načelo( ), ki ga izraža latinski rek nullum crimen, nulla poena sine lege ter je potrjeno v členu 7(1) Rimske konvencije in v členu 49(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, daje, v skladu z že klasično formulacijo Tribunal Constitucional,( ) dvojno jamstvo: prvo je materialno in po obsegu absolutno ter se kaže v nujni zahtevi, da morajo biti nezakonita ravnanja in kazni zanje določena vnaprej; drugo je formalno in zadeva vrsto norm, ki kodificirajo ta ravnanja in urejajo kazni, norm, ki so v španskem sistemu,( ) kot tudi v večini sistemov držav članic, enakovredne zakonu, sprejme jih zakonodajna oblast, varuhinja suverenosti ljudstva.

101. S tem ko Cour d’arbitrage ponavlja trditev tožečega združenja v postopku v glavni stvari, želi pojasniti vprašanje, ali je seznam dejanj iz člena 2(2) Okvirnega sklepa, če upoštevamo njegovo nejasno in nenatančno formulacijo, v skladu z materialnim jamstvom.

102. To jamstvo je izraz pravne varnosti na kazenskem področju( ) in je večje, ker določa temeljne vrednote, kakršna je osebna svoboda. Namen jamstva je, da državljani vnaprej poznajo ravnanja, ki se jih je treba vzdržati, in njihove posledice, če bi bili spoznani za krive (lex previa),( ) to pomeni, da morajo biti kazniva dejanja natančno in nedvoumno opredeljena (lex certa), tako da lahko državljani na podlagi njihove opredelitve in po potrebi s pomočjo sodišč( ) ter z določeno stopnjo razumne predvidljivosti poznajo dejanja ali opustitve dejanj, ki sprožijo kazensko odgovornost, ne pa tudi analognih in razširjenih razlag in peius ter retroaktivnih uporab.( )

103. Načelo zakonitosti torej sega v kazensko materialno pravo kot nalog, naslovljen na zakonodajalca, kadar opisuje kazniva ravnanja in kazni, ter na sodišče, kadar jih analizira in izvaja zakon v kazenskem postopku.( ) Z drugimi besedami, načelo se izraža v izvajanju ius puniendi države ali v izvrševanju sodb, ki so represivne, tako da ga Okvirni sklep ne more kršiti, ker ne uvaja nobene kazni( ) niti ni namenjen usklajevanju kazenskih sistemov v državah članicah; Okvirni sklep namreč samo določa strukturo mehanizma za medsebojno pomoč med sodišči različnih držav v postopku, ko je treba ugotoviti, kdo je storil kaznivo dejanje, ali ko je treba zagotoviti izvršitev obsodbe. Ta instrument sodelovanja spremljajo določeni pogoji, kajti morebitne kazni ali ukrepi morajo biti dovolj hudi, poleg tega pa se lahko zahteva, da so v državi sodišča, ki pomaga, kodificirane tako, „kot so opredeljene po pravu odreditvene države članice“, razen če gre za kazniva dejanja iz člena 2(2).

104. Kazensko materialno pravo odreditvene države članice torej ne sme biti sporno, kot zahteva to načelo, zato je treba zahtevati od zakonodajalca in od sodišča, ki mora sprožiti kazenski pregon ali ga po potrebi končati z obsodbo, da poskrbijo za to. Očitno je, da pravilno izdan evropski nalog za prijetje temelji na dejanjih, ki po zakonodaji te države veljajo za kazniva. Kazenski sistem države izvršiteljice naloga mora samo zagotoviti zahtevano sodelovanje, in če tako predvidevajo predpisi, s katerimi je Okvirni sklep prenesen v nacionalno zakonodajo, pri predaji upoštevati pogoj, da so kazniva dejanja enako kazensko opredeljena v njeni zakonodaji, ob upoštevanju člena 2(2), primera, v katerem se mora upoštevati tudi načelo zakonitosti.

105. Kljub navedenemu je treba dodati, da pripor in predaja v okviru izvršitve evropskega naloga za prijetje nista kazni. Zaprošeno sodišče preveri, ali so izpolnjeni pogoji, da se oseba, ki je na ozemlju v njegovi pristojnosti, preda sodišču, ki je izdalo nalog, vendar pa pri tej presoji vsebine ne sme preseči zahtev postopka za predajo ter ne sme ocenjevati dokazov in odločati o krivdi. Tako je v zvezi z izročitvijo razsodil Evropski odbor za človekove pravice, ko je odločil, da se izročitev izloči iz pojma obsodbe iz člena 7 Rimske konvencije.( )

106. Cour d’arbitrage je zastavilo svoje vprašanje ne zaradi načela zakonitosti kazni, ampak zaradi bojazni, da bodo pojme iz člena 2(2) Okvirnega sklepa v vsaki državi članici razumeli drugače, in zaradi tveganja različnih uporab tega člena. To možnost, ki je neločljivo povezana z vsakim normativnim, abstraktnim in splošnim predlogom, sem že omenil v točkah od 96 do 99 teh sklepnih predlogov. Zdaj lahko samo še dodam, da če sodišče, ki mora izvršiti evropski nalog za prijetje, potem ko so bila uporabljena sredstva za reševanje težav, vzpostavljena z Okvirnim sklepom, in potem ko je bila s predhodnim odločanjem pridobljena enotna razlaga, še vedno dvomi o pravni opredelitvi dejstev, na katerih temelji nalog, in o tem, ali sodijo v eno od dvaintridesetih vrst dejanj, naštetih v členu 2(2), se mora opreti na določbe odstavkov 1 in 4 tega člena 2.

107. Skratka, menim, da člen 2(2) Okvirnega sklepa ne krši člena 6(2) EU, ker je skladen z načeloma enakosti in zakonitosti v kazenskem pravu.

VI – Predlog

108. Glede na zgornje ugotovitve predlagam Sodišču, naj odgovori na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je na Sodišče naslovilo Cour d’arbitrage:

„1) Okvirni sklep sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami ne krši člena 34(2)(b) EU.

2) Člen 2(2) Okvirnega sklepa, če ukinja ugotavljanje dvojne kaznivosti za kazniva dejanja, navedena v sklepu, ne krši načela zakonitosti v kazenskem pravu in načela enakosti, zato je v skladu s členom 6(2) EU.“