ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(Glej točke 27, od 29 do 33 in točko 1 izreka.)

Študent, državljan ene države članice, ki se je zaradi študija preselil v drugo državo članico in ki je prenehal poklicno dejavnost med zadevnim obdobjem, da bi nadaljeval študij, ne da bi zaradi tega opustil svoj namen nadaljevati poklicno življenje v tej državi, kjer je obdržal prebivališče, se ne more, zato da bi dobil vzdrževalnino, sklicevati na člen 7 Uredbe št. 1251/70 o pravici delavcev, da ostanejo na ozemlju države članice, potem ko so bili tam zaposleni, ki določa, da delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici uživa „enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci“.

Študent, ki je državljan ene države članice in se je zaradi študija preselil v drugo državo članico, se lahko sklicuje na člen 12, prvi odstavek, ES, da bi dobil vzdrževalnino, če je neko obdobje prebival v državi članici gostiteljici. Člen 12, prvi odstavek, ES ne nasprotuje uporabi pogoja predhodnega prebivanja petih let za državljane drugih držav članic.

Upravičeno je namreč, da država članica tako pomoč za kritje stroškov za vzdrževanje študentov dodeli le tistim študentom, ki so izkazali neko stopnjo vključenosti v družbo te države. V zvezi s tem je stopnja vključenosti dokazana z ugotovitvijo, da je zadevni študent v nekem obdobju prebival v državi članici gostiteljici.

Ko gre za združljivost pogoja neprekinjenega prebivanja petih let s pravom Skupnosti, ta pogoj zagotavlja, da je zadevni prosilec vzdrževalnine vključen v državo članico gostiteljico. Poleg tega se tak pogoj neprekinjenega bivanja petih let, upoštevajoč zlasti zahteve glede stopnje vključenosti nedržavljanov v državo članico gostiteljico, ne more šteti za pretiran. Poleg tega morajo nacionalni organi, da bi bil pogoj glede prebivanja sorazmeren, tega uporabljati na temelju jasnih in vnaprej znanih meril. S tem, da pogoj glede prebivanja, ki je bil uveden z zadevno nacionalno zakonodajo, zainteresiranim osebam omogoča, da nedvoumno poznajo svoje pravice in obveznosti, jim s samim obstojem zagotavlja visoko raven pravne varnosti in preglednosti v okviru dodelitve vzdrževalnin študentom. Tako s pogojem prebivanja petih let, kot je določen v tej nacionalni zakonodaji, ni prekoračeno to, kar je nujno potrebno za dosego cilja, ki je zagotoviti neko stopnjo vključenosti študentov iz drugih držav članic v družbo države članice gostiteljice. Ta ugotovitev ne vpliva na možnost držav članic, da – če tako želijo – študentom iz drugih držav članic, ki ne izpolnjujejo pogojev prebivanja petih let, dodelijo vzdrževalnine.

(Glej točke 43, od 49 do 52, 54, od 56 do 60 in točko 2 izreka.)
Člen 13(A)(1)(m) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ko gre za osebe, ki se ukvarjajo s športom, zajema tudi storitve, opravljene za pravne osebe in neregistrirana društva, če so te storitve tesno povezane s športom in zanj nujne, če jih opravljajo nepridobitne organizacije in če so prejemniki teh storitev dejansko osebe, ki se ukvarjajo s športom, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Namen člena 13(A)(1)(m) Šeste direktive namreč ni, da bi bila oprostitev iz te določbe določena samo za nekatere vrste športa, ampak se nanaša na ukvarjanje s športom na splošno, kar zajema tudi športe, s katerimi se nujno ukvarjajo posamezniki v okviru skupin oseb ali ki se izvajajo v okviru organizacijskih in upravnih struktur, ki so jih uvedla neregistrirana društva ali pravne osebe, kot so športni klubi, če so izpolnjeni pogoji iz člena 13(A)(1)(m) in (2)(b). Če bi se zahtevalo, da morajo biti obravnavane storitve opravljene neposredno za fizične osebe, ki se ukvarjajo s športom v okviru organizacijske strukture, ki jo je uvedel športni klub, bi to povzročilo, da za veliko storitev, ki so za ukvarjanje s športom nujne, ta oprostitev avtomatično in nujno ne bi veljala, ne glede na odgovor na vprašanji, ali so te storitve neposredno povezane z osebami, ki se ukvarjajo s športom, ali s športnimi klubi in kdo je njihov dejanski prejemnik. To pa bi bilo v nasprotju s ciljem oprostitve iz te določbe, in sicer da ta oprostitev velja za storitve, opravljene za posameznike, ki se ukvarjajo s športom.

Poleg tega bi bilo kršeno načelo davčne nevtralnosti, ki ga je treba spoštovati pri uporabi oprostitev, določenih v členu 13 Šeste direktive, če bi bila možnost uveljavljanja oprostitve iz člena 13(A)(1)(m) Šeste direktive odvisna od organizacijske strukture izvajane športne dejavnosti.

Da bi se zagotovila dejanska uporaba oprostitve iz člena 13(A)(1)(m) Šeste direktive, je treba to določbo razlagati tako, da za storitve, ki se opravljajo zlasti v okviru športov, s katerimi se ukvarjajo skupine oseb ali ki se izvajajo v okviru organizacijskih struktur, ki so jih uvedli športni klubi, načeloma lahko velja oprostitev iz te določbe. Iz tega sledi, da za presojo, ali za storitve velja oprostitev, ni pomembno, kdo je formalni prejemnik storitve in kakšna je njegova pravna oblika.

(Glej točke 27, od 29 do 31, 35 in točko 1 izreka.)
Zadeva C-274/07

Komisija Evropskih skupnosti

proti

Republiki Litvi

„Neizpolnitev obveznosti države — Direktiva 2002/22/ES — Univerzalne storitve in pravice uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami — Člen 26(3) — Enotna evropska številka klica v sili — Dajanje na voljo informacij o lokaciji kličočega“

Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. septembra 2008 I - 7119

Povzetek sodbe

Približevanje zakonodaj – Telekomunikacijski sektor – Univerzalne storitve in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22

(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 26(3))

V skladu s členom 26(3) Direktive 2002/22/ES o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami morajo države članice zagotoviti, da podjetja, ki so pristojna za obratovanje javnega telefonskega omrežja, dajo organom, ki rešujejo nujne primere, pri vseh klicih na enotno evropsko številko klica v sili „112“ na voljo informacije o lokaciji kličočega, če je to tehnično izvedljivo.

Namen navedene določbe je izboljšati raven zaščite in varnost uporabnikov storitev „112“ in pomagati dežurnim službam pri izpolnjevanju njihovih dolžnosti.

Iz besedila in cilja te določbe izhaja, da državam članicam nalaga, če je tehnično izvedljivo, obveznost glede rezultata, ki se ne omejuje na uvedbo ustreznega pravnega okvira, ampak zahteva, da se informacije o lokaciji vseh kličočih na številko „112“ dejansko posredujejo dežurnim službam.

Nepridobitev ali neprilagoditev potrebnih naprav ni mogoče šteti za pomanjkanje tehnične izvedljivosti v smislu člena 26(3).

Glede sistema, ki ga je treba uporabiti za posredovanje informacij o lokaciji kličočih na številko „112“, je treba ugotoviti, da v členu 26(3) ni nobene navedbe v zvezi s tem sistemom in da je zato državam članicam omogočena izbira glede načina konkretnega zagotavljanja posredovanja informacij.

(Glej točke od 38 do 40, 46 in 47.)
Drugi pododstavek člena 4(4) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je predpis, katerega uporaba s strani države članice predpostavlja njeno predhodno posvetovanje s svetovalnim odborom za DDV in sprejetje nacionalne ureditve, ki osebam, zlasti družbam, ki imajo sedež v državi in so pravno neodvisne, vendar med seboj finančno, gospodarsko in organizacijsko tesno povezane, omogoča, da se jih ne šteje več za različne zavezance za DDV, zato da bi se jih štelo za enega davčnega zavezanca, edinega imetnika posamične davčne številke in zato edinega, ki lahko predloži davčni obračun za DDV. Če ni bilo predhodnega posvetovanja s svetovalnim odborom za DDV, nacionalna ureditev, ki ustreza tem merilom, pomeni prenos, izvršen s kršitvijo postopkovnih zahtev iz drugega pododstavka člena 4(4) Šeste direktive 77/388.

(Glej točko 23 in točko 1 izreka.)
—

če se izkaže, da sklad FIPOL ne prevzame stroškov za odstranjevanje odpadkov, nastalih zaradi nenamernega razlitja ogljikovodikov v morje, oziroma jih ne more prevzeti zaradi izčrpanja razpoložljivih sredstev za to nesrečo, in če na podlagi nacionalnega prava, vključno s pravom, ki izhaja iz mednarodnih konvencij, teh stroškov zaradi določenih omejitev in/ali oprostitev odgovornosti ni mogoče naložiti lastniku ladje in/ali zakupniku ladje, čeprav ju je treba obravnavati kot „imetnika“ v smislu člena 1(c) Direktive 75/442, mora to nacionalno pravo za zagotovitev skladnega prenosa člena 15 te direktive omogočati, da se navedeni stroški naložijo proizvajalcu izdelka, iz katerega so nastali razliti odpadki. Vendar pa se lahko v skladu z načelom „plača povzročitelj obremenitve“ takemu proizvajalcu ti stroški naložijo le, če je s svojim ravnanjem prispeval k tveganju za nastanek onesnaženja, povzročenega zaradi nesreče ladje.
Združeni zadevi C-55/07 in C-56/07

Othmar Michaeler in drugi

proti

Amt für sozialen Arbeitsschutz, prej Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, in Autonome Provinz Bozen

(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Landesgericht Bozen (Italija))

„Direktiva 97/81/ES — Enako obravnavanje delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in delavcev, ki delajo s polnim delovnim časom — Diskriminacija — Administrativna ovira, ki omejuje možnosti dela s krajšim delovnim časom“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja, predstavljeni 24. januarja 2008 I - 3137

Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. aprila 2008 I - 3157

Povzetek sodbe

Socialna politika – Dostop do zaposlitve in delovnih pogojev – Enako obravnavanje – Direktiva 97/81 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom

(Direktiva Sveta št. 97/81, priloga, določba 5(1)(a))

Določbo 5(1)(a) okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, priloženega k Direktivi 97/81/ES o navedenem okvirnem sporazumu, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki zahteva, da se kopije pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom pošljejo upravnim organom v tridesetih dneh od sklenitve navedenih pogodb.

Povezava te administrativne formalnosti in sistema kazni, ki določa kazen za vsako pogodbo o zaposlitvi in za vsak dan zamude pri pošiljanju te pogodbe, brez kakršne koli zgornje meje celotnega zneska globe namreč prispeva k odvračanju delodajalcev od tega, da zaposlujejo s krajšim delovnim časom.

Poleg tega zaradi stroškov in kazni, ki so s tem povezane, obveznost pošiljanja pogodb o zaposlitvi s krajšim delovnim časom upravnim organom pomeni nevarnost zlasti za majhna in srednja podjetja, ki jih lahko odvrne od načina organiziranja zaposlitve s krajšim delovnim časom, ki pa jo spodbuja Direktiva 97/81, saj ne razpolagajo s takšnimi sredstvi kot velika podjetja.

(Glej točke od 27 do 30 in izrek.)
1.

Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da v predpisanem roku ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti

–

Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče

–

Stanje, ki ga je treba upoštevati

–

Stanje ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev v določenem roku (UL L 134, str.114).

Izrek

Izrek

1) Kraljevina Švedska, s tem da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

2) Kraljevini Švedski se naloži plačilo stroškov.
Keywords

Subject of the case

Izrek



Keywords

Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 11.)

2. Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktiv – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev z notranjim pravnim redom – Nedopustnost (člen 226 ES) (Glej točko 13.)

Subject of the case

Predmet

Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spremembi Direktive 94/62/ES o embalaži in odpadni embalaži (UL L 47, str. 26), v predpisanem roku.

Izrek

Izrek

1. Kraljevina Belgija, s tem da ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o spremembi Direktive 94/62/ES o embalaži in odpadni embalaži, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

2. Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.
62

V zvezi s tem je treba zlasti navesti, da čeprav iz sodne prakse, navedene v točkah 50 in 52 te sodbe, izhaja, da so taki učinki načeloma lahko posledica tega, da prejemnik pomoči deluje na liberaliziranem evropskem trgu, pa sporni pomoči v obravnavanem primeru, in sicer v nasprotju z okoliščinami v navedeni sodni praksi, nista neposredno povezani z delovanjem svojega prejemnika na tem trgu, ampak je njun namen financiranje stroškov trgovinskega prodora v tretje države. V takih okoliščinah in še toliko bolj, ker gre za pomoči, katerih subvencijska vrednost je relativno majhna, je vpliv teh pomoči na trgovino in na konkurenco znotraj Skupnosti manj neposreden in težje zaznaven, zaradi česar mora Komisija svojo odločbo podrobneje obrazložiti.
Člen 3 Direktive 2000/35 z naslovom „Obresti v primeru zamude pri plačilu“ določa:

„1. Države članice zagotovijo, da:

(a) obresti v skladu s točko (d) zapadejo v plačilo z dnem, ki sledi datumu plačila ali koncu plačilnega roka, določenemu v pogodbi;

(b) če datum plačila ali plačilni rok v pogodbi ni določen, obresti zapadejo v plačilo takoj, ne da bi bilo potrebno opozorilo: (i) 30 dni po dnevu, na katerega dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo; ali (ii) če je dan, na katerega je dolžnik prejel račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo, dvomljiv, 30 dni po dnevu prejema blaga ali izvedbi storitev; ali (iii) če dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo pred prejemom blaga ali izvedbo storitev, 30 dni po dnevu prejema blaga ali izvedbi storitev; ali (iv) če je postopek sprejemanja ali preverjanja, s katerim je treba preveriti skladnost blaga ali storitev s pogodbo, določen zakonsko ali pogodbeno in če dolžnik prejme račun ali drugo ustrezno zahtevo za plačilo pred dnevom ali na dan sprejemanja ali preverjanja, 30 dni po tem zadnjem datumu;

[…]

2. Za nekatere kategorije naročil, ki jih določi nacionalna zakonodaja, lahko države članice določijo največ 60-dnevni rok, po katerem obresti zapadejo v plačilo, pod pogojem, da preprečijo naročnikom prekoračenje tega roka ali določijo obvezno obrestno mero, ki znatno presega zakonsko stopnjo.

3. Države članice zagotovijo, da dogovor o dnevu plačila ali o posledicah zamude pri plačilu, ki ni v skladu z določbami odstavkov 1(b) do (d) in 2, ni izvršljiv ali je razlog za zahtevo odškodnine, če je skrajno krivičen do upnika ob upoštevanju vseh okoliščin primera, vključno z dobro trgovsko prakso in vrsto proizvoda. Pri ugotavljanju, ali je nek dogovor skrajno krivičen do upnika, se med drugim upošteva, ali ima dolžnik objektiven razlog za odstopanje od določb odstavkov 1(b) do (d) in 2. Če se ugotovi, da je tak dogovor skrajno krivičen, se uporabi zakonske pogoje, razen če nacionalno sodišče določi drugačne pogoje, ki so pravični.

4. Države članice zagotovijo, da v interesu upnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe pogojev, ki so skrajno krivični v smislu odstavka 3.

[…]“
54

Res je tudi, kot je navedla Komisija na obravnavi, da pogoji, ki veljajo za „schengenski vizum“, kakršni so tisti iz členov 4(1) in 6(2) Aufenthaltsgesetz, za turške državljane, ki so v položaju tožečih strank v glavni stvari, pomenijo določene prednosti glede na pogoje, ki so v Nemčiji veljali na dan začetka veljavnosti Dodatnega protokola v tej državi članici. Medtem ko so namreč imeli takšni državljani zgolj omejeno pravico vstopa samo na nemško ozemlje, jim je vizum, izdan na podlagi člena 6(2) Aufenthaltsgesetz, omogočal, da se prosto gibljejo na ozemlju vseh držav pogodbenic Sporazuma o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisanega 14. junija 1985 v Schengnu (Luksemburg) med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike (UL 2000, L 239, str. 13), ki je bil udejanjen s podpisom Konvencije o izvajanju 19. junija 1990 v Schengnu (UL 2000, L 239, str. 19) in v katerem so predvideni ukrepi za sodelovanje, namenjeni za zagotovitev zaščite celotnega ozemlja pogodbenic kot kompenzacija postopne odprave notranjih meja.
V tem delu XII člen 211 navedene konvencije določa:

„1. Države prek pristojne mednarodne organizacije ali na splošni diplomatski konferenci določijo mednarodna pravila in standarde za preprečevanje, zmanjševanje in nadziranje onesnaževanja morskega okolja z ladij; na enak način, kjer je to ustrezno, pa tudi spodbujajo sprejetje plovnih sistemov, s katerimi naj bi se zmanjšale nevarnosti pred nezgodami, ki bi utegnile povzročiti onesnaženje morskega okolja in tudi obale, ter škoda z onesnaženjem, ki bi utegnila prizadeti s tem povezane interese obalnih držav. Ta pravila in standardi se prav tako po potrebi občasno preizkusijo.

2. Države sprejmejo zakone in predpise za preprečevanje, zmanjšanje in nadziranje onesnaževanja morskega okolja z ladij, ki imajo izobešeno njihovo zastavo ali so vpisane na njihovem območju. Ti zakoni in predpisi naj bodo vsaj toliko učinkoviti, kolikor so učinkovita tudi splošna sprejeta mednarodna pravila in standardi, določeni prek pristojne mednarodne organizacije ali na splošni diplomatski konferenci.

[…]

4. Obalne države lahko v zvezi z izvajanjem svoje suverenosti v mejah svojega teritorialnega morja sprejmejo zakone in predpise za preprečevanje, zmanjšanje in nadziranje onesnaževanja morja s tujih ladij, vštevši ladje, ki izkoristijo pravico do neškodljivega prehoda. Ti zakoni in predpisi v skladu s poglavjem 3 dela II ne smejo ovirati neškodljivega prehoda tujih ladij.

5. Zaradi uveljavljanja določil oddelka 6 smejo obalne države glede svoje izključne ekonomske cone sprejeti zakone in predpise za preprečevanje, zmanjševanje in nadziranje onesnaževanja z ladij, ki so usklajeni in omogočajo uresničevanje splošno sprejetih mednarodnih pravil in standardov, določenih prek pristojne mednarodne organizacije ali na splošni diplomatski konferenci.

[…]“
11

Ta podrobna pravila so določala predvsem to: — vsakoletni finančni viri so bili razdeljeni na dva enaka dela, razporejena v okviru dveh razpisov za dodelitev pomoči; vendar je bilo glede na sredstva, ki so na voljo v letu, na katero se nanašajo viri, mogoče pravila za njihovo razdelitev spremeniti z uredbo, zlasti z razporeditvijo teh sredstev v okviru enega razpisa; — banke s koncesijo so pregledale prošnje, vložene na razpis za dodelitev, in jim na podlagi zakonskih meril dodelile določeno število točk glede na pravila, imenovana „indicatori“, (v nadaljevanju: kazalci); — na podlagi izida pregledov, ki so jih opravile banke, je MICA sestavilo tabelo regionalne razvrstitve, v katero so bile prošnje razvrščene padajoče glede na število dodeljenih točk, in sprejelo uredbo o dodelitvi dotacij za razvrščene prošnje, začenši s prvo, dokler niso bila izčrpana razpoložljiva sredstva zadevnega razpisa; — upravičeni izdatki so bili izdatki, ki so nastali po dnevu zaključka razpisa, ki je bil objavljen pred razpisom, na katerega je bila vložena prošnja za pomoč, razen izdatkov za inženirske načrte in študije ter izdatkov za nakup in urejanje zemljišča podjetja, ki so bili upravičeni, če so nastali do 12 mesecev pred dnevom, ko je bila vložena prošnja za pomoč; — podjetja, katerih prošnja za pomoč je bila uvrščena v regionalno tabelo, a niso mogla prejeti dotacij, ker so bila razpoložljiva sredstva zadevnega razpisa nižja od skupnega zneska zaprošenih pomoči, so lahko samo enkrat ponovno prijavila isti projekt in to na ustreznem razpisu, ki je neposredno sledil razpisu, na katerega so se najprej prijavila, ne da bi spremenila dejavnike, ki so jih upoštevali kazalci (samodejna uvrstitev prošnje), ali pa so se odrekla tej samodejni uvrstitvi in so ponovno prijavila isti projekt na prvi ustrezni razpis po razpisu, za katerega so se odrekla omenjeni samodejni uvrstitvi, pri čemer so delno ali v celoti spremenila dejavnike, ki so jih upoštevali kazalci, da bi bila prošnja za pomoč bolj konkurenčna, vendar se ta sprememba ni smela nanašati na bistvene dejavnike projekta (sprememba prošnje); v obeh primerih so zaradi možnosti uveljavljanja izdatkov ostali v veljavi pogoji, določeni za prvotne prošnje.
16

Če bi imela zadevna davčna ureditev omejevalne učinke na prosti pretok kapitala, bi bili taki učinki neizogibna posledica morebitne ovire za svobodo ustanavljanja in ne bi upravičevali preučitve navedene davčne ureditve z vidika člena 56 ES (glej v tem smislu sodbe z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04, ZOdl., str. I-7995, točka 33; z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Fidium Finanz, C-452/04, ZOdl., str. I-9521, točki 48 in 49, in z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C-524/04, ZOdl., str. I-2107, točka 34).
1.

Kraljevina Španija s tem, da za naročnika ni določila obveznega roka za vročitev odločbe o oddaji javnega naročila vsem ponudnikom in da ni določila roka, ki mora preteči med oddajo javnega naročila in sklenitvijo pogodbe, ni izpolnila obveznosti iz člena 2(1)(a) in (b) Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992.
7

Komisija je 1. aprila 2004 Portugalski republiki poslala pisni opomin, v katerem je navedla, da ta država, s tem da je v členu 2(1) uredbe-zakona št. 40/2003 prepovedala pritrjevanje barvnih folij na stekla osebnih ali tovornih motornih vozil, razen lepljenja v skladu s predpisi in lepljenja temnih, neodsevnih folij na nosilno ploskev tovornih motornih vozil, in s tem da Komisiji ni posredovala besedila osnutka te uredbe-zakona, ni izpolnila obveznosti iz členov 28 ES in 30 ES, iz členov 11 in 13 Sporazuma EGP ter iz člena 8 Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL L 204, str. 37).