ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Sodišče prve stopnje je nato pri odločanju o temelju opozorilo na sodno prakso v zvezi z EKUJS: „29 Uvodoma je treba opozoriti, da EKUJS financira le intervencije, izvedene v skladu z določbami Skupnosti v okviru skupne ureditve kmetijskih trgov (glej sodbo Sodišča z dne 24. februarja 2005 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-300/02, ZOdl., str. I-1341, točka 32 in navedena sodna praksa). 30 Ravno tako je treba opozoriti, da mora Komisija dokazati obstoj kršitve pravil skupne ureditve kmetijskih trgov (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 33 in navedena sodna praksa). Vendar Komisija ni dolžna izčrpno dokazati pomanjkljivosti nadzorov, ki jih opravijo nacionalni upravni organi, ali nepravilnosti zneskov, ki jih le-ti sporočijo, temveč mora dokazati resen in utemeljen dvom, ki ga ima glede teh nadzorov ali zneskov (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 34 in navedena sodna praksa). 31 Po drugi strani zadevna država članica ne more ovreči ugotovitev Komisije, ne da bi svoje trditve podprla z dokazi, ki izkazujejo obstoj zanesljivega in uporabnega sistema nadzora. Če ji ne uspe dokazati, da so ugotovitve Komisije nepravilne, te lahko povzročijo resne dvome o vzpostavitvi primerne in učinkovite celote ukrepov spremljanja in nadzora (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 35 in navedena sodna praksa). 32 To ublažitev dokaznega bremena za Komisijo je mogoče pojasniti z dejstvom, da je država članica v najprimernejšem položaju za zbiranje in preverjanje podatkov, potrebnih za potrditev obračuna EKUJS, in je zato dolžna predložiti najpodrobnejši in najpopolnejši dokaz o pravilnosti svojih nadzorov in zneskov ter, odvisno od okoliščin primera, o nepravilnosti trditev Komisije (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Grčija proti Komisiji, točka 36 in navedena sodna praksa). 33 Pogoj, določen v Smernicah, v skladu s katerim se za uporabo pavšalnega finančnega popravka zahteva obstoj ‚pomembne neuporabe izrecnih določb prava Skupnosti‘, ne vpliva na to opredelitev sodne prakse glede dokaznega bremena. Po eni strani je ta pogoj treba razumeti ob upoštevanju pogoja iz predhodnega odstavka Smernic, v skladu s katerim je pavšalne popravke treba določiti, ko Komisija ugotovi, da ukrep nadzora, ki se z uredbo izrecno zahteva ‚ali ki se posredno zahteva zato, da bi bilo spoštovano izrecno pravilo‘, ni bil ustrezno izveden. Po drugi strani bi od Komisije zahtevati, naj poleg tega, da predloži dokaz o resnem in utemeljenem dvomu, ki ga ima, dokaže tudi obstoj pomembne neuporabe izrecnih določb prava Skupnosti, v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča glede dokaznega bremena, ki se je oblikovala po sprejetju Smernic (glede sočasne uporabe te sodne prakse in Smernic glej sodbi Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-157/00, Recueil, str. I-153, točke 28, 29, 35 in 36, in z dne 24. februarja 2005 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, C-318/02, neobjavljena v ZOdl., točki 34 in 35).“
21

Po mnenju Komisije Evropskih skupnosti je mogoče v položaju, kot je položaj B. Bosmann, na podlagi člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 izključiti uporabo določb pravnega reda države članice zaposlitve, ki je na podlagi člena 13(2)(a) Uredbe št. 1408/71 označena kot pristojna država, in namesto njih uporabiti zakonodajo države članice stalnega prebivališča zadevne osebe. Tako naj bi obstoj povezave z državama članicama, to je z državo članico stalnega prebivališča in državo članico zaposlitve, omogočal zlasti prekrivanje pravic do dajatev. Zato bi morala država članica stalnega prebivališča, v tem primeru Zvezna republika Nemčija, na podlagi člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 brez omejitev dodeliti družinske dodatke, glede na to, da pravica do podobnih družinskih dodatkov v državi članici zaposlitve ne obstaja. V podporo tej trditvi se Komisija sklicuje na sodbo Sodišča z dne 9. decembra 1992 v zadevi McMenamin (C-119/91, Recueil, str. I-6393). V tem smislu se predložitveno sodišče sklicuje na sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi Dodl in Oberhollenzer (C-543/03, ZOdl., str. I-5049).
6

Peta, šesta in enajsta uvodna izjava Direktive 2002/95/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. januarja 2003 o omejevanju uporabe nekaterih nevarnih snovi v električni in elektronski opremi (UL L 37, str. 19) določajo: „(5) Razpoložljivi podatki kažejo, da so pri ravnanju z odpadki glede zmanjšanja težav, povezanih z zadevnimi težkimi kovinami in zadevnimi zaviralci gorenja, potrebni ukrepi o zbiranju, ravnanju, recikliranju in odstranjevanju odpadne električne in elektronske opreme (OEEO), ki so določeni v Direktivi 2002/96/ES z dne 27. januarja 2003 Evropskega parlamenta in Sveta o odpadni električni in elektronski opremi [UL L 37, str. 24]. Kljub tem ukrepom bo še vedno mogoče najti občutno količino OEEO pri sedanjih načinih odstranjevanja. Tudi če bi OEEO zbirali ločeno in oddali v reciklažo, bi njihova vsebina živega srebra, kadmija, svinca, šestvalentnega kroma, polibromiranih bifenilov (PBB) in polibromiranih difeniletrov (PBDE) verjetno predstavljala tveganja za zdravje ali okolje. (6) Ob upoštevanju tehnične in gospodarske izvedljivosti je najučinkovitejši način za občutno zmanjšanje tveganja za zdravje in okolje zaradi teh snovi, da bi lahko dosegli izbrano raven varstva v Skupnosti, nadomestitev teh snovi v električni in elektronski opremi z varnimi ali varnejšimi materiali. Omejevanje uporabe teh nevarnih snovi bo verjetno povečalo možnosti in gospodarsko donosnost recikliranja OEEO in zmanjšalo negativni vpliv na zdravje delavcev v reciklažnih obratih. […] (11) Izjeme od zahteve za nadomestitev so dovoljene, če nadomestitev ni mogoča iz znanstvenega in tehničnega stališča ali če bi verjetno negativni vplivi na okolje ali zdravje, ki bi jih povzročila nadomestitev, prevladali nad prednostmi, ki bi jih imela nadomestitev za človeka in okolje. Nadomestitev nevarnih snovi v električni in elektronski opremi se izvede tako, da bo združljiva z zdravjem in varnostjo uporabnikov električne in elektronske opreme (EEO).“
53

Kot poudarja generalni pravobranilec v točkah 64 in 65 sklepnih predlogov, je namreč mogoče resno podvomiti, da bi bilo v resnici mogoče uveljaviti takšno ločitev med različnimi dejavnostmi naročnika, ki tvori celovito pravno osebo ter ima enoten sistem premoženja in sredstev ter se odločitve v zvezi z vodenjem in upravljanjem sprejemajo enotno, in to tudi ne glede na številne druge praktične ovire glede nadzora ex ante in ex post popolne ločitve med različnimi področji dejavnosti zadevnega naročnika in razvrstitve zadevne dejavnosti v eno izmed teh področij.
9

Člen 2, od (3) do (6), tega dekreta določa: „3. Posebne in izključne pravice za ponujanje storitev govorne telefonije ter za nameščanje in dobavo pripadajočih javnih telekomunikacijskih omrežij se ohranijo do 1. januarja 1998. 4. Koncesije za javno uporabo in dovoljenja iz člena 184(1) poštnega zakonika, veljavne na dan, ko začne veljati ta uredba, se za uskladitev z njenimi določbami na predlog [nacionalnega uredbenega organa] spremenijo do 1. januarja 1999. 5. Če uporaba določb te uredbe zahteva spremembo koncesijskih pogojev in obstoječih dovoljenj, ostanejo pogoji, ki ne podeljujejo posebnih ali izključnih pravic, ki so oziroma bodo na podlagi te uredbe prenehale, veljavni, in sicer ne glede na pravice, ki jih imajo druga podjetja, med drugim, na podlagi prava Skupnosti. 6. Z izjemo določb iz odstavkov 4 in 5 prenehajo 1. januarja 1999 veljati obveznosti, ki izhajajo iz koncesij in dovoljenj, veljavnih na dan, ko začne veljati ta uredba, in ki do prej omenjenega dne ne bodo usklajene z njenimi določbami.“
66

Kot je ugotovilo predložitveno sodišče in kot so to prav tako priznale vse zainteresirane stranke, ki so pri Sodišču predložile stališča, se člen 39(1) zadnjenavedene uredbe, ki v različici, spremenjeni s členom 1(11)(a) Uredbe št. 118/2004, uvaja največjo omejitev znižanja, ki se glede goveda, za katero se pomoč ni zahtevala, uporabi ob nespoštovanju pravil o identifikaciji in registraciji iz Uredbe št. 1760/2000 in pomeni tako „poznej[šo] spreme[mbo]“ sistema kazni iz člena 10c Uredbe št. 3887/92. Namen člena 39(1), ki je nadomestil navedeni člen 10c, je namreč v okviru sheme pomoči za govedo, ki je bila uvedena z Uredbo št. 1254/1999, omejiti intenzivnost kazni, ki se uporabljajo za to nepravilnost (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Campina, točke od 36 do 38).
Člen 3 Direktive 2004/48 določa:

„1. Države članice predvidijo ukrepe, postopke in pravna sredstva, potrebne za zagotovitev uveljavitve pravic intelektualne lastnine, ki jih zajema ta direktiva. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so pošteni in pravični in niso po nepotrebnem zapleteni ali dragi in ne vsebujejo nerazumnih časovnih rokov ali neupravičenih zamud.

2. Ti ukrepi, postopki in pravna sredstva so tudi dejanski, sorazmerni in odvračilni in se uporabljajo na tak način, da se izogibajo ustvarjanju ovir za zakonito trgovino in zagotavljajo zaščito pred zlorabo.“
Razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (ES) št. 51/2006 z dne 22. decembra 2005 o določitvi ribolovnih možnosti in s tem povezanih pogojev za nekatere staleže rib in skupine staležev rib, ki se uporabljajo v vodah Skupnosti, in za plovila Skupnosti v vodah, kjer so potrebne omejitve ulova, za leto 2006 (UL L 16, str. 1) – Diskriminacija – Veljavnost člena 20(2) Uredbe Sveta (ES) št. 2371/2002 z dne 20. decembra 2002 o ohranjevanju in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike (UL L 358, str. 59).
4)

Ermioni Komninou, Grigorios Ntokos, Donatos Pappas, Vassileios Pappas in Aristeidis Pappas, Eleftheria Pappa, Lamprini Pappa, Eirini Pappa in Alexandra Ntokou, Fotios Dimitriou, Zoï Dimitriou, Petros Bolossis, Despoina Bolossi ter Konstantinos Bolossis in Thomas Bolossis nosijo stroške tega postopka. Stroški, povezani s postopkom na prvi stopnji, v katerem je bil izrečen sklep Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 13. januarja 2006 v zadevi Komninou in drugi proti Komisiji (T-42/04), se porazdelijo na podlagi podrobnih pravil, določenih v točki 2 izreka tega sklepa.
1.

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, s tem da ni v predpisanem roku sprejelo vseh zakonskih in drugih potrebnih ukrepov, ki bi omogočili primerno posredovanje v vseh situacijah, ki privedejo do trajnega izpostavljanja, ki je posledica izrednega radiološkega dogodka ali pretekle ali stare dejavnosti ali delovne aktivnosti, ni izpolnilo svojih obveznosti na podlagi člena 53 Direktive Sveta 96/29/EURATOM z dne 13. maja 1996 o določitvi temeljnih varnostnih standardov za varstvo zdravja delavcev in prebivalstva pred nevarnostmi zaradi ionizirajočega sevanja.
1)

Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da v predpisanem roku ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. junija 2002 o ocenjevanju in upravljanju okoljskega hrupa, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
1)

Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. junija 2002 o ocenjevanju in upravljanju okoljskega hrupa, ali vsaj s tem, da o njih ni obvestilo Komisije, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.
3.

Postopek — Izpodbijanje sodbe — Pogoji za dopustnost predloga (Poslovnik Sodišča, člena 98 in 99(1)) (Glej točke od 22 do 24 in 26.)
Sodišče lahko veljavnost zakonodaje Skupnosti z vidika mednarodne pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava in sistematika te pogodbe in če se določbe glede na njihovo vsebino izkažejo za nepogojne in dovolj jasne.

Učinkov – v Skupnosti – določb sporazuma, ki ga je Skupnost sklenila s tretjimi državami, ni mogoče opredeliti, ne da bi pri tem upoštevali mednarodni izvor zadevnih določb. V skladu z načeli madnarodnega prava se institucije Skupnosti, ki so pristojne za pogajanje in sklepanje takega sporazuma, lahko sporazumejo z zadevnimi tretjimi državami o učinkih, ki jih morajo imeti določbe tega sporazuma v notranjem redu pogodbenih strank. Ker to vprašanje ni bilo izrecno urejeno v navedenem sporazumu, morajo o njem odločiti pristojna sodišča in zlasti Sodišče v okviru svoje pristojnosti na podlagi Pogodbe, enako kot o vsakem drugem vprašanju o razlagi uporabe zadevnega sporazuma v Skupnosti, pri čemer se opira zlasti na duh, sistematiko ali besedilo tega sporazuma.

Sklepa organa za reševanje sporov (ORS) STO, ki nima drugega namena kot izreči se o skladnosti ravnanja države članice STO z obveznostmi, ki jih je v tem okviru prevzela ta članica, načeloma ni mogoče razlikovati od materialnih predpisov, ki izhajajo iz teh obveznosti in glede katerih izvaja tak nadzor, razen če gre za opredelitev, ali se je za namene nadzora zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti mogoče pred sodiščem Skupnosti sklicevati na kršitev navedenih predpisov oziroma sklepa ali ne.

Tako kot materialni predpisi, ki jih vsebujejo sporazumi STO, tudi priporočilo ali sklep ORS, s katerim je bila ugotovljena kršitev navedenih predpisov, ne moreta, ne glede na to, kakšen je pravni pomen takih priporočil oziroma sklepa, za posameznike ustvariti pravice, da se nanju sklicujejo pred sodiščem Skupnosti za namene pridobitve nadzora zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti, in da do tega nadzora pride v okviru spora o razglasitvi ničnosti ali za namene odločanja o odškodninski tožbi.

Po eni strani namreč ugotovitve, povezane z naravo sporazumov STO ter z vzajemnostjo in prožnostjo, ki je značilna za te sporazume, veljajo tudi potem, ko so bile sprejete s takimi sklepi ali priporočili, in po izteku razumnega roka za njihovo izvršitev. Institucije Skupnosti obdržijo zlasti določeno polje proste presoje in pogajanj nasproti svojim poslovnim partnerjem z namenom, da se sprejmejo ukrepi, namenjeni izpolnjevanju teh sklepov oziroma priporočil, in to je treba ohraniti.

Po drugi strani, kot izhaja iz člena 3(2) Dogovora o pravilih in postopkih za reševanje sporov, ki je del priloge 2 k Sporazumu o ustanovitvi STO, priporočila in sklepi ORS ne morejo razširiti ali zmanjšati pravic in obveznosti, navedenih v zadevnih sporazumih. Iz tega med drugim izhaja, da sklep ORS, s katerim je bila ugotovljena kršitev take obveznosti, ne more povzročiti obveznosti podpisnice sporazumov STO, da prizna posameznikom pravico, ki je nimajo na podlagi teh sporazumov, če ni takega sklepa.

(Glej točke 120 in od 128 do 131.)
(Glej točke 20, 23 in 26.)

Poleg tega je mogoče domnevo upoštevnosti, povezano z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih postavijo nacionalna sodišča, zavrniti samo v izjemnih primerih, ko je popolnoma očitno, da razlaga določb prava Skupnosti, za katero je s temi vprašanji zaprošeno, ni v nobeni zvezi z resničnostjo oziroma predmetom spora o glavni stvari. To velja za vprašanja, glede katerih predložitveno sodišče ne navaja, kaj naj bi bila zveza med elementi nacionalnega prava in določbami prava Skupnosti, za razlago katerih prosi, in ne razloži, zakaj naj bi bil preizkus etičnega kodeksa zdravnikov v povezavi z razlagalno prakso na področju oglaševanja zdravstveno-kirurških storitev v zvezi z lepotnimi posegi s strani Sodišča koristen za rešitev spora o glavni stvari.

Sodišču se ni treba izreči o uporabljivosti nacionalnih določb za namene rešitve spora, temveč mora v okviru delitve pristojnosti med sodišči Skupnosti in nacionalnimi sodišči upoštevati uredbeni kontekst, iz katerega izhaja vprašanje za predhodno odločanje, kot ga opredeljuje predložitveno sodišče.

Člena 43 ES in 49 ES v povezavi s členoma 48 ES in 55 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta zakonodaji, ki prepoveduje oglaševanje zdravljenja in kirurških posegov na področju lepotnih posegov, ki se opravljajo v zasebnih zdravstvenih ustanovah, na nacionalnih televizijskih postajah, pod določenimi pogoji pa dovoljuje tako oglaševanje na lokalnih televizijskih postajah.

Taka ureditev oglaševanja namreč vsebuje prepoved, ki presega prepoved, ki je določena v členu 14(1) Direktive 89/552 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov. Čeprav člen 3(1) te direktive državam članicam daje možnost, da določijo natančnejša in strožja pravila na področju, ki ga pokriva, je tako pristojnost treba izvajati ob spoštovanju temeljnih svoboščin, ki jih jamči Pogodba ES.

Taka ureditev oglaševanja lahko prepoveduje, moti ali zmanjšuje privlačnost izvrševanja temeljnih svoboščin, ki jih zagotavljata člena 43 ES in 49 ES. Tako lahko za družbe, ustanovljene v drugih državah članicah kot je zadevna, taka prepoved pomeni resno oviro za izvajanje njihovih dejavnosti s strani hčerinske družbe v slednji državi članici in lahko tako tem gospodarskim subjektom otežuje dostop do trga navedene države članice. Poleg tega ta ureditev oglaševanja pomeni omejitev svobodnega opravljanja storitev, ker družbam iz drugih držav članic onemogoča, da imajo koristi od storitev predvajanja televizijskih oglasov.

Čeprav je ureditev televizijskega oglaševanja storitev zdravljenja in kirurških posegov, ki se opravljajo v zasebnih zdravstvenih ustanovah, načeloma lahko upravičena zaradi cilja varovanja javnega zdravja, pa ureditev, ki prepoveduje tako oglaševanje na nacionalnih televizijskih postajah, ob določenih pogojih pa dovoljuje oglaševanje na lokalnih televizijskih postajah, pomeni neskladnost in torej ne služi zgoraj navedenemu cilju, ki ga zasleduje.

(Glej točke od 31 do 33, od 37 do 39 in izrek.)
Zadeva C-499/06

Halina Nerkowska

proti

Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Koszalinie

(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Koszalinie)

„Invalidska pokojnina, odobrena civilnim žrtvam vojne ali represije — Pogoj prebivališča na nacionalnem ozemlju — Člen 18(1) ES“

Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 28. februarja 2008 I - 3995

Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. maja 2008 I - 4004

Povzetek sodbe

Državljanstvo Unije – Pravica do prostega gibanja in bivanja na ozemlju države članice – Socialne ugodnosti

(člen 18 ES)

Člen 18(1) ES je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, na podlagi katere bi slednja na splošno in v vseh okoliščinah svojim državljanom zavrnila izplačilo dajatev, odobrenih civilnim žrtvam vojne ali represije, samo zato, ker v obdobju izplačevanja te dajatve ne prebivajo na ozemlju te države, ampak na ozemlju druge države članice.

Res je, da pomenita tako želja po omejitvi obveznosti solidarnosti v zvezi s civilnimi žrtvami vojne ali represije le na osebe, pri katerih obstaja navezna okoliščina z narodom zadevne države, s pogojem prebivališča, ki bi bil izraz stopnje integracije v tej družbi, kot zahteva po preverjanju, ali upravičenec še naprej izpolnjuje pogoje za prejemanje te dajatve, objektivna preudarka v splošnem interesu, ki upravičujeta, da pogoji za pridobitev ali izplačilo take dajatve vplivajo na prosto gibanje državljanov te države članice.

Vendar, če pogoj prebivanja res pomeni merilo, ki kaže na obstoj takšne navezanosti, toliko bolj dejstvo, da ima nekdo državljanstvo države članice, ki podeljuje zadevne dajatve in v tej državi živi več kot dvajset let, zadostuje za dokaz obstoja navezne okoliščine med to državo in upravičencem do te dajatve. V teh okoliščinah je treba zahtevo po prebivanju v celotnem obdobju izplačevanja navedenih dajatev šteti za nesorazmerno v delu, v katerem presega to, kar je nujno za zagotavljanje take navezanosti. Poleg tega, v zvezi s potrebo po preverjanju, ali upravičenec še naprej izpolnjuje pogoje za pridobitev te dajatve, tudi pogoj prebivanja, presega to, kar je nujno za dosego tega cilja, in ne spoštuje načela sorazmernosti.

(Glej točke 35, 37, od 39 do 47 in izrek.)
Edini cilj stopnje predhodne preučitve pomoči po členu 88(3) ES, ki jo urejata člena 4 in 5 Uredbe št. 659/1999, je omogočiti Komisiji, da oblikuje prvo mnenje o delni ali popolni združljivosti pomoči ali sheme pomoči. Veljavnosti odločbe Komisije o nenasprotovanju pomoči ali shemi pomoči ni mogoče presoditi glede na podatke, ki ji niso mogli biti na voljo ob koncu predhodne preučitve. V nasprotnem primeru bi morala Komisija sistematično začeti postopek na podlagi člena 88(2) ES in zadevne stranke pozvati, naj predložijo pripombe, da ne bi bila njena odločba o odobritvi navedene pomoči ali navedene sheme pomoči razglašena za nično zaradi podatkov, ki jih ni mogla imeti na voljo.

Obveznost obrazložitve iz člena 253 ES je načeloma omejena na razloge, zaradi katerih je določena skupina subjektov upravičena do določenega ukrepa, in ne pomeni, da je treba utemeljiti izvzetje vseh drugih subjektov, ki niso v primerljivem položaju. Ker je število skupin, ki so izvzete iz ugodnosti ukrepa, potencialno neomejeno, se namreč od institucij Skupnosti ne more zahtevati, naj podajo posebno obrazložitev za vsako od njih. Nasprotno, kadar so upravičenci akta in drugi izključeni subjekti v primerljivem položaju, mora institucija Skupnosti, ki je akt izdala, v okviru posebne obrazložitve navesti, s čim je tako določeno različno obravnavanje objektivno utemeljeno.

(Glej točki 81 in 82.)
Direktivo 92/85 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo, in med drugim prepoved odpusta nosečih delavk, določeno v členu 10, točka 1, te direktive, je treba razlagati tako, da se ne nanaša na delavko, ki se ji opravi oploditev in vitro, kadar je na dan, ko je bila odpuščena, do oploditve njenih jajčnih celic s semenskimi celicami njenega partnerja že prišlo, tako da že obstajajo jajčne celice, oplojene in vitro, vendar te še niso bile prenesene v maternico te delavke.

V zvezi s tem se varstvo iz člena 10 Direktive 92/85 zaradi razlogov pravne varnosti ne more razširiti na tako delavko. V določenih državah članicah je namreč mogoče ta jajčeca pred prenosom v maternico zadevne ženske shraniti za krajše ali daljše obdobje in glede tega nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v tem primeru, predvidi možnost ohranjanja oplojenih jajčec za največ deset let. Tako bi lahko torej uporaba varstva delavke pred odpustom, določenega v členu 10 Direktive 92/85, pred prenosom oplojenih jajčec povzročila priznanje ugodnosti tega varstva, tudi kadar se ta prenos zamakne iz različnih razlogov tudi za nekaj let ali kadar se je prenosu dokončno odreklo, ker je bila oploditev in vitro opravljena zgolj kot previdnostni ukrep.

(Glej točke 41, 42, 53 in izrek.)