Strukturni skladi namreč uresničujejo cilje, ki jih je mogoče uresničiti le, če subvencije, odobrene v okviru teh skladov, in z njim povezan nadzor ne zaobjemajo le ukrepov in izdatkov v zvezi z izvajanjem dejavnosti, ampak tudi pravila za njeno izvajanje in upravljanje, in to v obdobju petih let, določenem s členom 30(4) Uredbe št. 1260/1999. Le tako se namreč lahko zagotavlja učinkovitost ukrepov navedenih skladov, s tem da se onemogoča, da se z njimi financirajo objekti, ki, potem ko so zgrajeni in po spremembi njihovega upravljanja, ne prispevajo več k uresničevanju ciljev, v zvezi s katerimi je bilo financiranje odobreno.

(Glej točke od 31 do 33 in točko 2 izreka.)

Ob upoštevanju pogoja iz člena 30(4)(b) navedene uredbe mora za to, da bi bilo mogoče spremembo, in sicer uporabo objekta za dejavnosti, ki niso tiste iz načrta, za katerega je bilo odobreno financiranje, opredeliti kot „bistveno spremembo“ v smislu navedenega člena 30(4), poleg tega med njo in določenimi dejavnostmi, predvidenimi v načrtu, za katerega je bilo odobreno financiranje, obstajati vsaj delna vzročna zveza.

Pravo Unije ne nasprotuje neposredni podelitvi, torej brez izvedbe postopka javnega razpisa, koncesije za javne storitve v zvezi z objektom, če navedena podelitev ustreza načelu preglednosti, katerega spoštovanje, ne da bi to nujno zajemalo obveznost izvedbe postopka javnega razpisa, mora podjetju, ki je na ozemlju druge države članice, kot je država članica organa, ki podeljuje koncesije, omogočati dostop do ustreznih informacij o tej koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo, če bi to želelo, možnost izkazati svoj interes za pridobitev navedene koncesije, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

Če bi se namreč za koncesijo lahko zanimalo tudi podjetje iz države članice, ki ni država javnega organa, ki podeljuje koncesije, bi popolnoma nepregledna podelitev te koncesije podjetju, ki je v zadnjenavedeni državi članici, pomenila različno obravnavanje v škodo podjetij, ki so v drugih državah članicah. Zaradi popolne nepreglednosti podjetja, ki so v drugih državah članicah, namreč nimajo nobene resnične možnosti, da bi izkazala svoj interes za pridobitev zadevne koncesije. Razen če je upravičeno z objektivnimi okoliščinami, tako različno obravnavanje, ki je z izključitvijo vseh podjetij iz drugih držav članic predvsem njim v škodo, pomeni posredno diskriminacijo glede na državljanstvo, ki je na podlagi členov 49 ES in 56 ES prepovedana.

V zvezi s tem to, da koncesija ne povzroča znatnih neto dohodkov ali neupravičene prednosti podjetju ali javni organizaciji, sama po sebi ne vodi do sklepa, da nima gospodarskega pomena za podjetja, ki so v državah članicah, ki ni država članica organa, ki podeljuje koncesije. Podjetje bi lahko namreč v okviru poslovne strategije, da del svojih dejavnosti razširi v drugo državo članico, sprejelo taktično odločitev in vložilo prošnjo za dodelitev koncesije v drugi državi članici, čeprav zadnjenavedeno kot tako ne more ustvarjati ustreznega dobička, saj ostaja dejstvo, da bi mu to lahko omogočilo uveljavitev na trgu navedene države članice in pridobitev ugleda z namenom priprave na prihodnjo širitev.

(Glej točke 47, 48, 51, 52 in točko 4 izreka.)